Tolkiens Džons Ronalds Rūels

Hobits jeb turp un atpakaļ

DŽONS Ronalds RŪels Tolkiens

HOBITS JEB TURP un ATPAKAĻ

'.

.

.

1. nodaļa negaidĪtas VIESĪBAS

Reiz kādā pazemes alā dzīvoja hobits. Ne jau šādā tādā nejaukā, mitrā alā, kur lokās tārpi un valda drēgnuma smaka, ne arī sausā, tukšā, smilšainā dobumā, kur nav nedz uz kā apsēsties, nedz ko uz zoba likt: nē, šī bija hobita ala, un tas nozīmē ērtības.

Tai bija pilnīgi apaļas durvis, gluži kā kuģa lodziņš, zaļas, ar spoži dzeltenu misiņa rokturi pašā vidū. Durvis veda uz caurulei līdzīgu priekštelpu, kas atgādināja tuneli — sevišķi labiekārtotu tuneli, kurā nebija dūmu, bet bija paneļiem klātas sienas, flīzēm un paklājiem segta grīda, pulēti krēsli un vesels milzums pakaramo cepurēm un mēteļiem — hobitam patika uzņemt ciemiņus. Tunelis vijās uz priekšu, noteikti, bet ne pārlieku taisni ieurbdamies kalna sānā — visi iedzīvotāji daudzu jūdžu apkaimē dēvēja to par Pakalnu —, un šī tuneļa sienās gan vienā, gan otrā pusē rindojās daudzas apaļas durtiņas. Vairākstāvu mājokļus hobiti nebūvē: guļamistabas, vannas istabas, pagrabtelpas, pieliekamie (turklāt daudzi), ģērbistabas (viņam veselas istabas bija atvēlētas drēbēm vien), virtuves, ēdamistabas — visas atradās vienā stāvā, viena un tā paša gaiteņa malās. Labākās istabas visas atradās kreisajā pusē (iekšā ejot), jo tikai tās varēja lepoties ar logiem, dziļi iebūvētiem, apaļiem logiem, kas pavēra skatu uz viņa dārzu un tālāk uz pļavām, kas stiepās lejup līdz upei.

Sis hobits bija ļoti turīgs, un viņu sauca Baginss. Baginsi bija dzīvojuši Pakalna apkaimē kopš neatminamiem laikiem, un apkārtējie uzskatīja viņus par ļoti godājamiem kaimiņiem — ne vien tāpēc, ka vairākums no viņiem bija bagāti, bet arī tāpēc, ka viņi nekad neiekūlās dēkās un nemēdza darīt neko negaidītu: jau iepriekš varēja pateikt, ko jebkurš Baginss atbildēs uz jebkuru jautājumu, nemaz nepūloties viņam to uzdot. Sis stāsts ir par to, kā viens no Baginsiem reiz iekļuva dēkā un attapās darām un runājam daudz ko pilnīgi negaidītu. Iespējams, ka viņš zaudēja apkārtējo cieņu, taču viņš ieguva… nu, gan jūs redzēsiet paši, vai viņš galu galā kaut ko arī ieguva.

Sī mūsu neparastā hobita māte… jā, bet kas tad īsti ir hobits? Laikam gan šajos laikos to nepieciešams paskaidrot, jo hobiti kļuvuši reti sastopami, turklāt vairās no Lielajiem Cilvēkiem, kā viņi dēvē mūs. Hobiti ir (vai vismaz bija) mazi cilvēciņi, uz pusi īsāki par mums un mazāki par bārdainajiem Rūķiem. Hobitiem bārdu nav. Noslēpumainas burvības viņos ir maz vai pat nemaz, ja nu vienīgi tas ikdienišķais mazumiņš, kas palīdz viņiem klusi un žigli pazust, kad šurpu stampā kāds liels, lempīgs nejēga kā es vai jūs, saceldams tādu troksni, ko viņi dzird jau jūdzes attālumā. Viņiem mēdz būt paresni vēderi; viņi ģērbjas košās drānās (visvairāk iecienītas ir zaļā un dzeltenā krāsa); apavus viņi nenēsā, jo uz pēdām viņiem ir dabiskas ādas pazoles un biezs, silts apmatojums, tāds pats kā uz galvas (turklāt sprogains); viņiem ir gari, veikli, brūni pirksti, labsirdīgas sejas, un viņi smejas guldzošus, sulīgus smieklus (it īpaši pēc pusdienām, kuras ēd divas reizes dienā, ja vien tās dabūjamas). Nu, iesākumam ar šīm ziņām pietiks. Kā jau iepriekš teicu, šī mūsu neparastā hobita — tas ir, Bilbo Baginsa — māte bija leģendārā Belladonna Tuka, viena no trim izcilajām Vecā Tuka meitām — viņš bija hobitu virsaitis, kas dzīvoja viņpus Straumes, mazās upītes, kas tecēja gar Pakalna pakāji. Ļaudis nereti mēļoja, ka sensenos laikos kāds no Tuku priekštečiem esot apņēmis par sievu feju. Tās, protams, bija aplamības, tomēr nevarēja noliegt, ka šai dzimtai patiesi piemīt kaut kas nehobitisks, un laiku pa laikam Tuku dzimtas pārstāvji iekūlās dažādās dēkās. Tādās reizēs viņi nemanot kaut kur nozuda, un ģimene centās par notikušo klusēt; tomēr negrozāms palika uzskats, ka Tuki nav tik godājami kā Baginsi, lai gan ir neapstrīdami bagātāki.

Tiesa, kad Belladonna Tuka kļuva par Bango Baginsa kundzi, viņa vairs nekādās dēkās neielaidās. Bango, tas ir, Bilbo tēvs, izbūvēja viņai visgreznāko un visērtāko hobita alu (pa daļai ar viņas pašas naudu), kāda bija atrodama zem Pakalna vai aiz Pakalna, vai viņpus Straumes, un tur viņi nodzīvoja līdz pat mūža pēdējām dienām. Tomēr ļoti iespējams, ka Bilbo, viņu vienīgais dēls, kurš gan izskatījās un izturējās uz mata kā sava cienīgā un omulīgā tēva kopija, bija mantojis kādu drusciņu dīvainības no Tuku puses — kaut ko tādu, kas tikai gaidīja izdevību izlauzties ārpusē. Sāda izdevība nekad neradās, un Bilbo Baginss izauga liels, sasniedza apmēram piecdesmit gadu vecumu un rāmi dzīvoja savā skaistajā un ērtajā hobita alā, ko tika būvējis viņa tēvs un ko es jums nesen aprakstīju; viņš acīm redzami bija iekārtojies uz ilgu un mierīgu dzīvi. , v

Kādas dīvainas sagadīšanās dēļ pirms daudziem gadiem, kad pasaulē bija mazāk trokšņa un vairāk zaļuma un hobitu vēl bija daudz, un tie dzīvoja pārticīgi, un Bilbo Baginss kādu rītu pēc brokastīm stāvēja pie durvīm, kūpinādams milzīgu, garu koka pīpi, kas sniedzās lejup gandrīz līdz viņa spalvainajiem kāju īkšķiem (kuru spalvas bija rūpīgi sasukātas), garām gāja Gendalfs. Gendalfs! Gendalfs! Ja jūs būtu dzirdējuši kaut vai ceturto daļu no tā, ko par viņu esmu dzirdējis es — un es esmu dzirdējis tikai mazu drusciņu no visa, ko varētu dzirdēt, — jums neviens stāsts vairs neliktos par brīnumainu. Kur vien viņš gāja, pa labi un pa kreisi kā uz burvja mājienu dzima brīnumi un piedzīvojumi. Seit, Pakalna tuvumā, viņš nebija rādījies ilgus gadus, patiesībā jau kopš tiem laikiem, kad nomira viņa draugs Vecais Tuks; un hobiti jau gandrīz bija aizmirsuši, kāds Gendalfs izskatās. Aizņemts pats ar savām darīšanām, viņš bija dzīvojis tālu aiz Pakalna

un viņpus Straumes jau kopš tiem laikiem, kad tie visi vēl bija mazi hobitēni un hobitenītes.

Bilbo, kuru nemāca ne mazākās aizdomas, tajā rītā redzēja vienīgi vecu vīru ar nūju rokā. Sim vīram bija augsta, zila platmale ar smailu galu, garš, pelēks apmetnis, milzīgi, melni zābaki un sudrabota šalle, kam pāri krita gara, balta bārda.

—    Labs rīts! — teica Bilbo, un tas bija sacīts no tīras sirds. Saule spoži mirdzēja, un zāle kuploja sulīgi zaļa. Taču Gendalfs tikai pameta viņā drūmu skatienu no garo, pinkaino uzacu apakšas, kuras slējās tālāk uz priekšu nekā platās cepures mala.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — viņš noprasīja. — Vai jūs novēlat man labu rītu vai arī gribat teikt, ka rīts ir labs neatkarīgi no manas vēlēšanās; vai arī gribat sacīt, ka pats jūtaties labi šai rītā; vai arī vēlaties dot mājienu, ka šādā rītā visiem jābūt labiem?

—    Visu to reizē, — teica Bilbo. — Un turklāt vēl šis rīts ir kā radīts, lai te ārā uzsmēķētu pīpi. Ja jums ir klāt pīpe, piesēdiet un piepildiet to ar manu tabaku. Nav kur steigties, visa diena vēl priekšā! — Tad Bilbo apsēdās uz soliņa pie durvīm, sakrustoja kājas un izpūta skaistu pelēku dūmu gredzenu, kas nesadalījies pacēlās gaisā un aizpeldēja pāri Pakalnam.

—    Jauki jau, jauki! — norūca Gendalfs. — Bet man šorīt nav laika pūst dūmu gredzenus. Es meklēju līdzdalībnieku dēkai, ko esmu iecerējis, un man nekādi neizdodas to atrast.

—    Es domāju gan — te, mūsu pusē! Mēs esam vienkārši, rāmi ļautiņi, un dēkas mums nav pa prātam. Kam mums tādas muļķīgas neērtības! Tā var tikai pusdienas nokavēt. Nesaprotu, ko daži tajās atrod, — sacīja mūsu misters Baginss, aizbāza īkšķi aiz bikšturiem un izpūta otru — vēl lielāku dūmu gredzenu. Tad viņš izņēma šārīta vēstules un sāka tās lasīt, izlikdamies veco vīru vairs nemanām. Hobits bija nospriedis, ka šis garāmgājējs nav gluži pēc viņa prāta, un vēlējās, kaut viņš ietu projām. Taču vecais vīrs nekustējās ne no vietas. Viņš stāvēja, atspiedies uz nūjas, un, ne vārda neteikdams, cieši raudzījās hobitā, līdz Bilbo sāka justies itin neērti un pat mazliet saskaitās.

—    Ar labu rītu! — viņš beidzot noteica. — Mēs te negribam nekādas dēkas — paldies! Varat pamēģināt aiz Pakalna vai viņpus Straumes. — Ar to viņš gribēja sacīt, ka saruna beigusies.

—    Cik daudz gan nozīmju ir jūsu labajam rītam! — teica Gendalfs. — Tagad jūs gribat teikt, ka vēlētos tikt no manis vaļā un ka šis rīts nebūs labs, iekams es nebūšu pazudis.

—    Nebūt ne, nebūt ne, cienītais kungs! Paga — šķiet, ka es nezinu jūsu vārdu?

—    Jā, jā, tieši tā jūs domājāt, cienītais kungs! Bet es gan zinu jūsu vārdu, mister Bilbo Bagins! Un arī jūs zināt manējo, kaut arī neatceraties, ka es esmu tā īpašnieks. Mani sauc Gendalfs, un Gendalfs — tas esmu es! Kas to būtu domājis, ka piedzīvošu tādu laburītu no Belladonnas Tukas dēla, it kā būtu atnācis pie viņa durvīm, pogas tirgodams!

—    Gendalfs, Gendalfs! Ak tu debestiņ! Vai patiesi tas pats klejotājs burvis, kurš iedeva Vecajam Tukam divas apburtas briljanta aproču pogas, kas pašas aizdarījās un nenāca vaļā, iekams tām pavēlēja? Vai patiesi tas pats vīrs, kas viesībās prata stāstīt tādus brīnumainus nostāstus par pūķiem un gobliniem1 , un milžiem, un izglābtām princesēm, un atraitņu dēlu negaidīto veiksmi? Vai patiesi tas pats meistars, kas prata sarīkot tādu neredzētu uguņošanu? To nu gan es atceros! Vecais Tuks vienmēr rīkoja to Jāņu vakarā. Tas tik bija vareni! Raķetes izauga gaisā kā milzu uguns-

' Populārs folkloras tēls — ļauns, ķemiga izskata radījums. (Tulk.) lilijas un lauvmutītes, un zeltalietus un visu garo vakaru krēslā peldēja pa debesīm. — Nu jau jūs būsiet pamanījuši, ka misters Baginss nemaz nebija gluži tāds sausiņš, par kādu pats sevi labprāt iztēlojās, un ka viņam turklāt loti patika puķes. — Ak tu tētīt! — viņš nerimās. — Vai patiesi tas pats Gendalfs, ar kura ziņu tik daudz prātīgu puisēnu un meitēnu aizlaidušies nezināmās tālēs, trakulīgas dēkas meklēdami? Kas tik nav noticis — rāpšanās kokos, ciemošanās pie elfiem, kuģošana uz svešām zemēm! Ak pasaulīt, tad gan dzīve bija inter… Es gribēju teikt, ka jūs savulaik šai pusē daudz ko sagriezāt ar kājām gaisā. Lūdzu piedošanu, bet man nebija ne jausmas, ka jūs joprojām piekopjat veco amatu.

—    Ko gan citu lai es darītu? — noprasīja burvis. — Sā vai tā, es priecājos, ka jūs kaut ko par mani tomēr atceraties. Vismaz manu uguņošanu jūs pieminat ar laipnu prātu, un tas jau dod kādu cerību. Tik tiešām, jūsu godājamā vectēva Tuka dēļ un nabaga Belladonnas dēļ es došu jums to, ko jūs lūdzat.

—    Lūdzu piedošanu, bet es neko neesmu lūdzis!

—    Esat gan! Un nu jau divreiz. Manu piedošanu. Es jums to atvēlu. Taisnību sakot, atļaušos pat tik daudz, ka iesaistīšu jūs šajā dēkā. Tas būs ļoti intereisanti man un ļoti noderīgi jums, un iespējams, ka šī dēka būs arī ienesīga, ja vien jūs tiksiet tai līdz beigām.

—    Atvainojos! Es nevēlos nekādas dēkas, sirsnīgs paldies! Vismaz šodien ne. Ar labu rītu! Bet atnāciet, lūdzu, uz tēju — kad vien gribat! Varbūt rīt? Atnāciet rīt! Visu labu!

Pēc šiem vārdiem hobits apsviedas apkart, iespruka pa savam apaļajam, zaļajam durvīm un aizdarīja tās tik ātri, cik vien uzdrīkstējās, lai neliktos rupjš. Burvji tomēr paliek burvji.

—    Kāda joda pēc es viņu aicināju uz tēju? — viņš pukojās pie sevis, iedams uz pieliekamā pusi. Viņš nupat kā bija paēdis brokastis, taču sprieda, ka pāris kūku un kāda dzēriena glāze pēc šī izbīļa nāktu tikai par labu.

Gendalfs tikmēr joprojām stāvēja aiz durvīm un ilgi, bet klusi smējās. Pēc brītiņa viņš paspēra soli uz priekšu un ar nūjas smaili uzšņāpa uz hobita zaļajām, skaistajām durvīm dīvainu zīmi. Tad viņš devās projām — ap to pašu laiku, kad Bilbo beidza ēst otro kūku un sāka domāt, ka ļoti veiksmīgi izsprucis no visām dēkām.

Nākamajā dienā viņš Gendalfu bija gandrīz piemirsis. Viņam nekas lāgā neturējās atmiņā, ja vien viņš vajadzīgo nepierakstīja Darīšanu Blociņā, piemēram: «Gendalfs trešdien uz tēju.» Iepriekšējā dienā viņš bija juties pārlieku satraukts, lai to izdarītu.

Tieši pirms tējas dzeramā laika varen sparīgi noskanēja durvju zvans, un tad gan viņš atcerējās! Steigšus Bilbo metās uzlikt uz uguns katliņu un izņemt vēl vienu tasīti un apakštasīti un vēl pāris kūku un tad skrēja pie durvīm.

«Piedodiet, ka liku jums gaidīt!» viņš jau,gribēja sacīt, kad ieraudzīja, ka tas nem^tz nav Gendalfs. Tas bija rūķis ar zilganu bārdu, kuras gals bija aizsprausts aiz zeltītas jostas, un ļoti spriganām acīm, kas dzirkstīja zem tumši zaļās kapuces. Līdzko durvis pavērās, viņš iemetās iekšā, itin kā būtu ticis gaidīts.

Rūķis pakāra savu apmetni ar kapuci uz tuvākā pakaramā un, zemu paklanījies, noteica: — Dveilins ir jūsu rīcībā!

—    Un Bilbo Baginss ir jūsējā! — sacīja hobits, pirmajā brīdī pārlieku pārsteigts, lai uzdotu kādu jautājumu. Kad klusums, kas sekoja, bija kļuvis neveikls, viņš piebilda: — Es nupat kā grasījos dzert tēju; laipni lūdzu, piebiedrojieties man. — Varbūt aicinājums iznāca pastīvs, taču domāts tas bija no sirds. Un ko gan darītu jūs, ja pie jums neaicināts ierastos kāds rūķis un bez jebkāda paskaidrojuma pakārtu jūsu priekštelpā savas virsdrēbes?

Viņi tikai mazu brītiņu bija pasēdējuši pie galda — patiesībā tikai nupat kā aizsākuši trešo kūku —, kad durvju zvans ieskanējās vēlreiz un pat skaļāk nekā iepriekšējo reizi.

—    Atvainojiet! — noteica, hobits un steidzās pie durvīm.

«Tātad beidzot jūs esat klāt!» viņš šoreiz gribēja Gendalfam sacīt. Bet tas nebija Gendalfs. Uz sliekšņa stāvēja ļoti vecīga izskata rūķis ar baltu bārdu un koši sarkanu kapuci; un arī viņš iemetās iekšā, līdzko durvis bija atvērtas, — gluži kā aicināts viesis.

—    Es redzu, ka šie jau sākuši pulcēties, — viņš teica, ieraudzījis uz pakaramā Dveilina zaļo kapuci. Savu sarkano viņš pakāra tai līdzās un, roku pie krūtīm piespiedis, sacīja: — Beilins ir jūsu rīcībā!

—    Pateicos! — Bilbo izdvesa. Tas gan nebija īstais vārds, taču dzirdētais «šie jau sākuši pulcēties» bija ne pa jokam izsitis viņu no sliedēm. Viņam patika ciemiņi, taču vēl labāk patika, ja tie pirms apciemojuma bija jau pazīstami, un arī ielūgt tos viņam labāk patika pašam. Prātā pazibēja briesmīga doma: var taču pietrūkt kūku, un tad viņam pašam — namatēvs būdams, viņš zināja savu pienākumu un ievēroja to, lai cik tas būtu sāpīgi, — būs jāpaliek bešā.

—    Nāciet iekšā, un iedzersim tēju! — pēc dziļas ieelpas viņam izdevās pateikt.

—    Es labāk gribētu glāzi alus, ja jums nekas nav pretī, mans laipnais kungs! — sacīja Beilins ar balto bārdu. — Bet no kādas kūkas gan neatteikšos — vislabāk, ja jums atrastos magoņkūciņa.

—    Cik uziet! — Bilbo, pašam par pārsteigumu, dzirdēja sevi atbildam un pēc tam attapās teciņus steidzam uz pagrabu, lai piepildītu alus krūzi, un uz pieliekamo, lai paņemtu divas skaisti apaļas magoņkūciņas, ko viņš šajā pēcpusdienā bija izcepis pēc- vakariņu uzkodai. Kad viņš atgriezās, Beilins un Dveilins pie galda sarunājās kā veci draugi (patiesībā viņi abi bija brāļi). Bilbo tikko paspēja nolikt viņiem priekšā alu un kūkas, kad atkal skaļi jo skaļi noskanēja durvju zvans, un šim zvanam sekoja vēl viens.

«Šoreiz tas noteikti būs Gendalfs,» Bilbo nodomāja, tusnīdams prom pa gaiteni. Bet tas atkal nebija viņš. Tie bija vēl divi rūķi, abi zilās kapucēs, ar sudrabotām jostām un dzeltenām bārdām, un katrs turēja rokās darbarīku kasti un lāpstu. Abi iemetās iekšā, kolīdz durvis bija mazliet pavērušās, un Bilbo par to pat lāgā vairs nebrīnījās.

—    Ar ko varu jums pakalpot, rūķi? — viņš vaicāja.

—    Kili ir jūsu rīcībā, — sacīja viens no tiem. — Un Fili tāpat! — piebilda otrs; un abi nometa savas zilās kapuces un paklanījās.

—    Gatavs pakalpot jums un jūsu ģimenei! — atteica Bilbo, šoreiz attapdamies ievērot labo toni.

—    Es redzu, ka Dveilins un Beilins jau ir šeit, — teica Kili. — Piebiedrosimies viņu pulkam!

«Pulkam!» nodomāja misters Baginss. «Sis vārds man nav pa prātam. Nudien man uz brītiņu jāapsēžas, jāsakopo domas un jāiedzer kāds malciņš.» Viņš bija paspējis iebaudīt tikai nieka lāsi — turklāt, sēdēdams stūrī, kamēr visi četri rūķi sēdēja ap galdu un runāja par raktuvēm un zeltu, par nedienām ar gobliniem un laupītājiem pūķiem un par daudz ko citu, ko viņš nesaprata un negribēja saprast, jo tas viss izklausījās pārāk dēkaini, — kad atkal noskanēja «kling-klang-kling-klang», pie tam gluži tā, it kā zvanu būtu paraustījis kāds palaidņa hobitēns, cerēdams noraut tā turekli.

—    Kāds ir pie durvīm! — Bilbo teica, samirkšķinādams acis.

—    Kādi četri, spriežot pēc skaņas, — sacīja Fili. — Turklāt mēs jau nākdami viņus pa gabaliņu redzējām.

Nabaga mazais hobits gaitenī apsēdās un saņēma galvu rokās, prātodams, kas īsti noticis un vai viņi visi tiešām grasās palikt uz vakariņām. Tad zvans ieskanējās vēlreiz, skaļāk par visām iepriekšējām reizēm, un viņam vajadzēja skriet pie durvīm. Tur nebija vis četri — tur bija PIECI. Kamēr Bilbo prātodams kavējās gaitenī, klāt bija pienācis vēl viens rūķis. Hobits tik tikko paspēja nospiest rokturi, kad tie visi jau bija iekšā, cits pēc cita klanījās un teicās esam viņa rīcībā. Douri, Nouri, Ouri, Oins un Gloins bija viņu vārdi; un jau pēc mirkļa uz pakaramiem rindojās divas koši sarkanas, viena pelēka, viena brūna un viena balta kapuce, un atnācēji naski aizsoļoja pie pārējiem, rokas aizbāzuši aiz savām zeltītajām un sudrabotajām jostām. Nu jau te bija gandrīz vesels pulks. Daži pieprasīja alu, citi porteri, viens vēlējās kafiju, un visi vēlējās kūkas, tāpēc mūsu hobitam labu laiciņu bija darba pilnas rokas.

Uz pavarda nupat kā bija uzlikta liela kafijas kanna, visas magoņkūciņas bija notiesātas un rūķi ķērušies pie sviesta plāceņiem, kad pie durvīm atskanēja — skaļš klauvējiens. Nevis zvans, bet «bāc-bāc» pa hobita skaisti zaļajām durvīm. Kāds dauzīja pa tām ar nūju!

Bilbo skriešus metās pa gaiteni, ļoti saskaities un ne par jokam apmulsis un apstulbis — šī nu bija pati trakākā trešdiena, kādu viņš savā mūžā atcerējās piedzīvojis. Ar joni viņš atrāva durvis, un viņi visi sabira iekšā kā zirņi, klupdami krizdami cits citam pāri. Vēl četri rūķi klāt pie pārējiem! Un aiz muguras tiem Gendalfs, atspiedies uz savas nūjas un kratīdamies smieklos. Viņš bija iesitis skaistajās durvīs prāvu robu; starp citu, viņš bija arī izdzēsis slepeno burvju zīmi, ko uz tām tika uzvilcis iepriekšējā rītā.

—    Prātīgāk! Prātīgāk! — viņš teica. — Tas nemaz neizskatās pēc tevis, Bilbo, — likt viesiem tik ilgi gaidīt aiz durvīm un pēc tam atraut tās ar tādu blīkšķi! Ļauj man iepazīstināt tevi ar Baifuru, Boufuru, Bomburu un jo sevišķi ar Torinu!

—    Jūsu rīcībā! — noteica Baifurs, Boufurs un Bomburs, visi nostājušies rindā. Tad viņi pakāra divus apmetņus ar dzeltenām kapucēm, vienu ar gaiši zaļu un vēl vienu ar debeszilu kapuci un garu, sudrabainu pušķi. Sī zilā piederēja Torinam, ārkārtīgi svarīgam rūķim, kurš patiesībā nebija neviens cits kā pats lielais Torins Ozolvairogs un kurš nepavisam nejutās sajūsmināts par to, ka vajadzējis nokrist garšļaukus uz Bilbo grīdsegas un ļaut Baifuram, Boufuram un Bomburam uzvelties sev virsū. Turklāt Bomburs bija neredzēti resns un smags. Torins patiešām izturējās ļoti augstprātīgi un neteicās esam viņa vai kāda cita rīcībā; bet nabaga misters Baginss tik daudz reižu atvainojās, ka viņš beidzot norūca: — Nekas, būs jau labi, — un pārstāja boz- ties.

—    Nu mes te esam visi! — sacīja Gendalfs, noraudzīdamies uz trīspadsmit rinda pakārtajām kapucēm — labākajām svētku kapucēm, kas bija piepogājamas un noņemamas, — un savu platmali tām līdzās. — Itin jautrs bariņš! Es ceru, ka vēlīnajiem nācējiem arī būs vēl kas palicis, ko ēst un dzert! Kas tas ir? Ā, tēja! Nē, paldies! Es domāju, ka man vislabāk derēs kāds malciņš sarkanvīna.

—    Man arī, — piebilda Torins.

—    Un aveņu džems ar ābolkūku, — teica Baifurs.

—    Un pildīti pīrādziņi un siers, — pievienojās Boufurs.

—    Un gaļas pīrāgs ar salātiem, — sacīja Bomburs.

—    Un atnesiet vēl kādu šķīvi ar kūkām — un vēl alu — un kafiju, ja jums nekas nav pretī, — caur durvīm piebalsoja pārējie rūķi.

—    Uzsit uz pannas dažas olas, veco lāga zēn! — Gendalfs nosauca pakaļ hobitam, kurš streipuļoja uz pieliekamo pusi. — Un liec galdā arī to auksto cāli un marinētos dārzeņus!

«Izskatās, ka viņš pārzina manus pieliekamos no iekšpuses tikpat labi kā es!» nodomāja misters Baginss, juzdamies gauži apstulbis un sākdams bažīties, vai tikai viņa namā nav taisnā ceļā ielauzusies kāda traka un nepieļaujama dēka. Kad Bilbo beidzot bija sakrāvis visus ēdamos un dzeramos, un nažus, un dakšiņas, un glāzes, un šķīvjus, un karotes, un citus piederumus uz lielam paplatem, viņš bija pavisam aizkusis, pietvīcis un saniknots.

—    Lai viņus pērkons sasper, tos nolādētos rūķus! — viņš skaļi nošķendējās. — Vai viņi vismaz nevarēja nākt palīgā?

Tik tikko viņš bija to izteicis, kad virtuves durvīs jau stāvēja Beilins un Dveilins, aiz viņiem Kili un Fili, un, pirms vēl Bilbo paspēja atplest muti, viņi jau bija aizrāvuši paplātes un vēl pāris nelielu galdiņu uz viesistabu un visu salikuši pa vietām.

Gendalfs sēdēja goda vietā — un visi trīspadsmit rūķi tam apkārt; Bilbo tupēja uz soliņa pie kamīna, skrubinādams cepumu (jo ēstgriba viņam bija galīgi zudusi) un pūlēdamies rādīt tādu seju, it kā viss notiekošais būtu pilnīgi ikdienišķa parādība, kur nav it nekā dēkaina. Rūķi ēda un ēda, runāja un runāja, un laiks tikai ritēja tālāk. Beidzot viņi pieceldamies atstūma krēslus, un Bilbo sarosījās, lai novāktu šķīvjus un glāzes.

—    Varbūt jūs vēlētos palikt uz vakariņām? — viņš teica, cik laipni un neuzstā- jīgi vien spēdams.

—    Protams! — atsaucās Torins. — Un pēc vakariņām arī. Ātrāk kā līdz tumsai mēs savu darāmo neizrunāsim, un pirms tam jau vēl būs dziesmas un mūzika. Tagad aši novāciet galdu!

Uz karstām pēdām visi divpadsmit rūķi — tikai Torins pats ne, jo viņš bija pārāk ievērojams, tāpēc palika sēžam un runājamies ar Gendalfu — pielēca kājās un sāka kraut visu kaudzēs. To izdarījuši, prom viņi bija, nemeklēdami nekādas paplātes, katrs turēdams šķīvju grēdu ar pudeli virsū uz vienas rokas, kamēr hobits drāzās viņiem pakaļ, gandrīz vai spiegdams aiz bailēm: — Lūdzu, uzmanieties! — un: — Lūdzu, nepūlieties! Es pats tikšu galā! — Bet rūķi tikai uzsāka dziesmu:

— Skīuius dauzīt, glāzes plēst!

Saliekt nažus gredzenā!

Pudeles uz grīdas mest!

Bilbo Baginss teic: nekā!

Galdautu ar nažiem griezt!

Saliekt zarus dakšiņām!

Dzeramo pa gaisu šķiest!

Kaulus mest uz grīdsegām!

Māla traukus katlā gāzt!

Labi sakratīt turklāt;

Ja kāds vesels atrodas,

Prom pa grīdu ripināt!

Bilbo Baginss teic: nekā!

Tāpēc nedarīsim tā!

Protams, viņi nepastrādāja nevienu no šiem briesmu darbiem, un viss zibens ātrumā tika nomazgāts un nolikts drošā vietā, kamēr hobits virtuves vidū griezās apkārt kā vilciņš, pūlēdamies aptvert, ko viņi katrs dara. Tad visi atgriezās istabā, kur ieraudzīja Torinu sēžam un smēķējam pīpi; kājas viņš bija atbalstījis pret kamīna aizsarg- režģi. Viņš pūta gaisā neticami milzīgus dūmu gredzenus, un katrs no tiem peldēja tieši turp, kurp viņš tam lika, — augšup skurstenī, aiz lielā pulksteņa uz kamīna, zem galda vai arī apkārt griestiem; taču, lai kurp tie ceļotu, tie nespēja izbēgt no Gendalfa. Hop! Un viņš raidīja mazāku dūmu gredzenu no savas īsās māla pīpītes taisni cauri katram Torina gredzenam. Pēc tam Gendalfa dūmu gredzens kļuva zaļš un atgriezās atpakaļ pie burvja, palikdams karājamies virs viņa galvas. Šobrīd to bija sakrājies jau krietni daudz, un blāvajā mijkrēslī tie piešķīra viņam dīvainu un burvestīgu izskatu. Bilbo nekustīgi stāvēja un raudzījās — dūmu gredzeni bija viņa vājība — un tad piepeši nosarka, atcerēdamies, kā vakar tika lepojies ar saviem dūmu gredzeniem, ko pūta pa vējam pāri Pakalnam.

— Un tagad mūziku! — noteica Torins. — Nesiet šurp instrumentus!

Kili un Fili metās pie savām somām un atgriezās ar maziņām vijolēm; Douri, Nouri un Ouri no azotes izvilka flautas; Bomburs ienesa no gaiteņa bungas; arī Baifurs un Boufurs izsteidzās ārā un atgriezās, nesdami klarnetes, ko bija atstājuši līdzās ce- ļaspieķiem. Dveilins un Beilins sacīja: — Piedodiet, mūsējie palika uz lieveņa! — Nu, tad pie viena ienesiet arī manējo! — uzsauca Torins. Abi rūķi atgriezās, stiepdami Violas, kas bija viņa augumā, un vēl zaļā audeklā ievīstīto Torina arfu. Tā bija skaista, zeltīta arfa, un, tiklīdz Torins to aizskāra, uzreiz visu telpu piepildīja mūzika, tik negaidīta un jauka, ka Bilbo aizmirsa visu citu uz pasaules un ļāvās aiznest sevi uz tālām, noslēpumainām zemēm, virs kurām spīd dīvains mēness un kuras atrodas tālu viņpus Straumes un ļoti tālu no viņa hobita alas zem Pakalna.

Istabā sabiezēja tumsa, uguns kamīnā izdzisa, ēnas izgaisa, bet rūķi joprojām spēlēja un spēlēja. Un pēkšņi tie spēlēdami sāka cits pēc cita dziedāt — dobji un zemi skanēja šī dziesma, it kā celdamās augšup no rūķu seno mitekļu dziļumiem; un te ir daļa no tās, ja vien bez viņu mūzikas tā vairs ir tā pati dziesma:

Kur kalni miglā salti stīdz, Mūs vedīs ceļš, pirms ausīs rīts; Lai gaismā celts top tālais zelts, Kas tēvutēviem nolaupīts.

Daudz rūku, kuri šodien klus, Sendienās prata brīnumus. Nu veikums šis jau izsenis Zem tālā klinšu kalna dus.

Tie rotas prata darināt No dimantiem, kam pielikts klāt Gan zvaigžņu zvirgzds, gan rasas dzirksts, Gan pūka uguns svelmainā.

No gaismas stara kronis kalts, No mēnesnīcas zobens stalts: Spals laistās spožs, no pērlēm košs, Vēl spožāks asmens sudrabbalts.

Kur kalni miglā salti stīdz, Mūs vedīs ceļš, pirms ausīs rīts; Lai senču zelts top gaismā celts, No ļaunās varas atpestīts.

Daudz zelta arfu tapa tur, Kas tādas brīnumskaņas bur, Ka samulst prāts, jo daiļums tāds Nav dzirdēts pasaulē nekur.

Te pēkšņi neteikts klusa vārds, Pār kalniem brāzās negants dārds: Kvēl debesis, gail klajums viss, Un priedes uzliesmo kā sārts.

Virs kalna pūķis spārnus pleš, Tā dvaša posta guni dveš, Līdz nami grūst un strauti žūst, Un melnā oglē pārtop mežs.

Kalns biezās dūmu grīstēs grimst, Tur rūķi cits pēc cita ļimst; Un ienaids baigs, kaut gājis laiks, Vairs mūsu sirdīs nenorimst:

Kur kalni miglā salti stīdz, Mūs vedīs ceļš, pirms ausīs rīts; Lai senču gods tiek dēliem dots, Lai zelta arfas nāk mums līdz!

Viņu dziesmā klausoties, hobits sajuta sevī uzbangojam mīlestību pret visu skaisto, ko radījušas veiklas rokas, meistara gudrība vai burvju māka, un tā bija vētraina un greizsirdīga mīlestība; tās bija tādas alkas, kādas mēdz mājot rūķu krūtīs. Viņā pamodās dziļi snaudošās Tuku asinis, un viņš ilgojās iet un savām acīm skatīt šos lielos kalnus, dzirdēt priežu un ūdenskritumu šalkoņu, izpētīt klinšu alas, ceļaspieķa vietā nēsāt zobenu. Bet tad Bilbo viscaur nodrebēja un steigšus atkal kļuva vecais misters Baginss no Bagendas zem Pakalna.

Trīcēdams viņš piecēlās kājās. Viņam nebija sevišķas vēlēšanās iet meklēt lampu, toties jo neatvairāma bija vēlēšanās izlikties to darām, lai nobēgtu pagrabā, paslēptos aiz alus mucām un nerādītos laukā, iekams visi šie rūķi nebūs projām no mājas. Te pēkšņi viņš attapās, ka mūzika un dziedāšana apklususi, un sajuta cauri tumsai raugāmies sevī daudz spīdošu acu pāru.

—    Kurp jūs gribat iet? — noprasīja Torins tādā balsī, kas gandrīz vai lika domāt, ka viņš ir uzminējis hobita vēlēšanos.

—    Vai nevajadzētu atnest lampu? — Bilbo kā atvainodamies vaicāja.

—    Mums labāk patīk tumsa, — atsaucās rūķi. — Tumšām gaitām tumsa laba! Līdz rītausmai vēl daudz stundu.

—    Jā, protams, — noteica Bilbo un steidzās apsēsties. Viņš aizsēdās garām soliņam un atkrita uz kamīna aizsargrežģa, ar troksni apgāzdams krāsns kruķi un liek- šķeri.

—    Cst! — teica Gendalfs. — Ļaujiet Torinam runāt! — Un Torins iesāka šādi:

—    Gendalf, rūķi un mister Bagins! Mēs esam sanākuši kopā šai namā pie mūsu drauga un slepenā līdzdalībnieka, šī izcilā un bezbailīgā hobita — lai viņam nekad nenoiet mati no kāju īkšķiem! Lai slavēts viņa vīns un alus! — Viņš apklusa, lai ievilktu elpu un uzklausītu pieklājīgu piebildi no Bilbo, taču laipnie novēlējumi pilnīgi aizgāja gar ausīm nabaga hobitam, kurš tikai plātīja muti, gribēdams protestēt pret apzīmējumiem «bezbailīgais» un «slepenais līdzdalībnieks», taču apmulsumā nespēja izdvest nevienu skaņu. Torinam atlika tikai turpināt:

—    Mēs esam sanākuši kopā, lai apspriestu savus plānus, rīcību, paņēmienus, taktiku un līdzekļus. Itin drīz, vēl pirms rīta ausmas, mēs dosimies savā garajā ceļoju- • mā — ceļojumā, no kura daži no mums vai pat viss mūsu pulks (izņemot mūsu draugu

Gendalfs uzšķīla zilu uguni savas burvju nūjas galā, un tas dzirkstošajā gaismā viņi ieraudzīja nabaga mazo hobitu nometušos četrrāpus .. .

un padomdevēju, atjautīgo burvi Gendalfu) var arī neatgriezties. Sis ir mūsu svinīgais mirklis. Mūsu mērķis, cik noprotu, mums visiem ir labi zināms. Godājamam misteram Baginsam un varbūt pāris jaunākajiem rūķiem (te, piemēram, varētu minēt Kili un Fili), iespējams, vajadzēs īsi paskaidrot pašreizējo situāciju…

Tas bija Torina parastais runas veids. Viņš bija ievērojams rūķis. Ja viņam ļautu vaļu, viņš laikam varētu šādi turpināt, līdz paliktu bez elpas, turklāt nepastāstīdams nekā tāda, kas visiem klātesošajiem jau nebūtu zināms. Taču viņš tika rupji pārtraukts. Nabaga Bilbo to ilgāk vairs nespēja izturēt. Pie vārdiem «var arī neatgriezties» viņš sajuta kaklā briestam kliedzienu, un itin drīz tas izlauzās augšup kā lokomotīves pūtiens, tai izbraucot no tuneļa. Rūķi visi pielēca kājās, apgāzdami galdu. Gendalfs uzšķīla zilu uguni savas burvju nūjas galā, un tās dzirkstošajā gaismā viņi ieraudzīja nabaga mazo hobitu nometušos četrrāpus uz paklāja kamīna priekšā un trīcam kā kūstošu želeju. Tad viņš nokrita garšļaukus uz grīdas.un bez apstājas sauca: — Zibens iespēra, zibens iespēra! — un nekā cita no viņa labu laiku nevarēja izdabūt. Tad rūķi pacēla viņu, iznesa ārā, apguldīja viesistabā uz dīvāna, nolika viņam līdzās glāzi ar dzērienu un atgriezās pārspriest savas tumšās gaitas.

—    Mūsu draugs ļoti ātri uzbudinās, — teica Gendalfs, kad visi atkal bija apsēdušies. — Viņam palaikam uznāk dīvainas, neizskaidrojamas lēkmes, bet pulvera viņam iekšā ir vairāk par visiem — viņš var būt negants kā cilpā noķerts pūķis.

Ja jums kādreiz ir gadījies redzēt cilpā noķertu pūķi, jūs sapratīsiet, ka šis ir tikai tēlains pārspīlējums attiecībā uz jebkuru hobitu, pat uz Vecā Tuka vecvectēva brāli Buļļarēcienu, kurš bija tik milzīgs (salīdzinot ar citiem hobitiem), ka varēja jāt uz zirga. Viņš savulaik kaujā pie Zaļajiem Laukiem bija pārrāvis Grema kalna goblinu kaujas ierindu un notriecis to karalim Golfimbulam galvu ar vienu ašu vāles belzienu. Galva esot aizlidojusi simt jardu pa gaisu un iekritusi trušu alā, un kauja līdz ar to bijusi galā, un tajā pašā brīdī tikusi izgudrota golfa spēle.

Bet šobrīd Buļļarēciena krietni maigākais pēctecis viesistabā lēni sāka atgūties. Brīdi pagulējis un iztukšojis savu glāzi, viņš bailīgi aizzagās līdz dzīvojamās istabas durvīm. Un tur viņš dzirdēja Gloinu izgrūžam: — Phē! — vai tamlīdzīgu šņācienu un sakām šādus vārdus: — Vai jūs domājat, ka viņš mums derēs? Lai nu Gendalfs stāsta vien, ka šis hobits ir negants un bezbailīgs, taču atbildīgā brīdī ar vienu šādu brēcienu pietiks, lai pamodinātu pūķi un visus tā radiniekus, un tad mēs visi būsim pagalam. Man tas vairāk izklausījās pēc baiļu kliedziena nekā pēc satraukuma gavilēm! Patiesību sakot, ja vien uz durvīm nebūtu bijis burvju zīmes, es nešaubītos, ka esam iemaldījušies nepareizā mājā. Līdzko priekšnamā uzmetu acis tam knēvelim, kas tur mīdījās un tusnīja uz paklāja, es tūlīt sāku šaubīties. Viņš daudz vairāk izskatās pēc bodnieka nekā pēc kramplauža!

Tad misters Baginss nospieda rokturi un devās iekšā. Tuku asinis bija uzvarējušas. Piepeši viņš juta, ka spētu atteikties no brokastīm un siltas gultas, lai tikai viņu uzskatītu par negantu. «Knēvelis, kas mīdījās uz paklāja» jau gandrīz viņu tādu padarīja. Vēlāk neskaitāmas reizes Baginsu asinis viņā nožēloja šai brīdī darīto, un tad viņš sev teica: «Bilbo, tu biji muļķis; tu ieskrēji tur vidū un taisnā ceļā ielēci bedrē.»

—    Atvainojiet, — viņš teica, — ja esmu nejauši noklausījies, ko jūs sacījāt. Es nemēģināšu izlikties, ka saprotu, par ko jūs runājat un ko domājat ar bodniekiem un kramplaužiem, taču man šķiet, ka vienu esmu sapratis pareizi, — šādi, pēc viņa domām, pieklājās izturēties hobitam, kas sevi ciena, — proti, to, ka, pēc jūsu domām, no manis nekā prātīga nav. Uzklausiet, kas man sakāms. Uz manām durvīm nav nekādu zīmju — tās ir krāsotas pirms nedēļas —, un es esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūs esat iemaldījušies nepareizā mājā. Līdzko es redzēju jūsu dīvainās sejas aiz sliekšņa, es tūlīt sāku šaubīties. Tomēr izturieties tā, it kā būtu nokļuvuši īstajā vietā. Pastāstiet man, ko jūs gribat, un es mēģināšu to izdarīt, kaut arī. man vajadzētu aiziet no šejienes līdz

austrumu austrumiem un cīnīties ar Pēdējā Tuksneša mošķiem. Man kādreiz bija vec- vecvectēva brālis, Buļļarēciens Tuks, un…

—    Jā, jā, bet tas jau bija sen, — teica Gloins. — Es runāju par jums pašu. Un varu jums apliecināt, ka uz šī nama durvīm ir zīme — tā pati, ko vienmēr izmanto šādos darījumos, — vai vismaz vēl nesen tā tur bija. Kramplauzis meklē labu darbu, daudz satraucošu dēku un pieklājīgu atalgojumu — tā šī zīme parasti lasāma. «Kramplauža» vietā var arī teikt «Pieredzējis dārgumu meklētājs», ja jums tā labāk patīk. Dažiem tā patīk labāk. Mums tas vienalga. Gendalfs mums paziņoja, ka šajā pusē esot kāds piemērots vīrs, kas steidzami meklējot darbu, un viņš pie šī vīra esot sarunājis tikšanos trešdien, tējas laikā.

—    Protams, ka uz durvīm ir zīme, — teica Gendalfs. — Es pats to tur uzvilku. Ļoti nopietnu iemeslu dēļ. Jūs lūdzāt, lai es sameklēju četrpadsmito vīru jūsu ekspedīcijai, un es izraudzījos misteru Baginsu. Un, ja man kāds grib sacīt, ka neesmu izraudzījies īsto vīru vai īsto māju, tad palieciet, kā esat, trīspadsmit un rēķinieties ar visu, ko šis laimīgais skaitlis var jums atnest, vai arī ejiet atpakaļ uz savām raktuvēm un rociet ogles līdz mūža galam.

Viņš tik sirdīgi ieurbās ar acīm Gloinā, ka rūķis savā krēslā sarāvās čokurā; un, kad Bilbo atvēra muti, lai kaut ko jautātu, Gendalfs pagriezās pret viņu, sarauca pieri un tik draudīgi savilka pinkainās uzacis, ka Bilbo mute tūdaļ aizcirtās ciet. — Nu tā, — noteica Gendalfs. — Un vairāk nestrīdēsimies. Es esmu izraudzījies misteru Baginsu, un ar to jums jāapmierinās. Ja es saku, ka viņš ir Kramplauzis, tad tāds viņš tiešām ir vai arī būs, kad pienāks īstais brīdis. Viņam ir krietni vairāk iekšā, nekā jūs varat iedomāties, un vēl jo krietni vairāk, nekā viņš var iedomāties pats. Var pienākt diena (un ļoti ticams, ka pienāks), kad jūs visi man teiksiet paldies. Nu, Bilbo, mīļo zēn, sadabū lampu, un mēģināsim drusku apgaismot šo te!

Uz galda zem lielas lampas ar sarkanu kupolu viņš izklāja pergamenta gabalu, kas visnotaļ atgādināja karti.

—    To zīmēja Trors, tavs vectēvs, Torin, — viņš paskaidroja, atbildēdams uz rūķu satrauktajiem jautājumiem. — Tas ir Vientuļā Kalna plāns.

—    Man nešķiet, ka tas mums varētu daudz palīdzēt, — pārlaidis kartei skatienu, ar vilšanos sacīja Torins. — Es Vientuļo Kalnu atceros pietiekami labi un zemes ap to arī. Un es zinu, kur atrodas Drūmmežs un kur ir Nokaltušais Tīrelis, kurā mitinās lielie pūķi.

—    Te, uz Vientuļā Kalna, pūķis ir atzīmēts ar sarkanu krāsu, — teica Beilins, — bet viņu atrast jau tSpat nebūs grūti, ja vien mēs tur kādreiz nokļūsim.

—    Jūs neesat ievērojuši vienu sīkumu, — teica burvis, — un tā ir slepenā ieeja. Vai redzat šo rūnu zīmi rietumu pusē un šo roku, kas norāda uz to starp visām citām rūnām?' Tā apzīmē slepenu eju uz Lejas Zālēm.

—    Varbūt tā kādreiz ir bijusi slepena, — atteica Torins, — bet kā lai mēs zinām, vai tā sen jau nav atklāta? Vecais Smogs tur jau ir nodzīvojis tik ilgi, ka droši vien izpētījis visu, ko vien šais alās var izpētīt.

—    Var būt, ka tiešām izpētījis, taču izmantot eju visus šos gadus viņš nevarēja.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka ieeja ir pārāk maza. «Piecu pēdu augstumā, triju vīru platumā,» rakstīts rūnās, bet tādā alā Smogs ielīst nevar un nevarēja pat tad, kad bija vēl jauns pūķēns, — kā lai viņš to varētu pēc tam, kad aprijis tik daudz rūķu un Dziļlejas vīru!

—    Man šis caurums izskatās krietni prāvs, — iepīkstējās Bilbo (kurš nekā nezināja par pūķiem un pazina vienīgi hobitu alas). Viņu atkal bija pārņēmis satraukums

1 Skat. karti gramatas sakuma, un jus redzesiet runu zīmes.

un interese, tāpēc viņš piemirsa stāvēt klusu. Viņam ļoti patika kartes, un sava nama priekštelpā viņš bija pakāris lielu apvidus karti, kur ar sarkanu tinti bija iezīmējis visus savus iecienītos pastaigu maršrutus. — Kā gan tik lielas durvis var noslēpt no visiem, kas dzīvo ārpusē, nemaz nerunājot par pūķi?

—    To var dažādi, — teica Gendalfs. — Bet, kā ir noslēptas šīs, mēs uzzināsim tikai tad, kad tur aiziesim. No tā, kas noprotams pēc kartes, es spriežu, ka tur ir slēgtas durvis, kas izveidotas tā, lai ārēji uz mata izskatītos pēc Vientuļā Kalna sienas. Parastais rūķu paņēmiens — man šķiet, ka tā ir, vai ne?

—    Tieši tā, — sacīja Torins.

—    Turklāt, — Gendalfs turpināja, — es aizmirsu piebilst, ka šai kartei līdzi nāk atslēga, maziņa un neparasta atslēdziņa. Te tā ir! — viņš teica un pasniedza Torinam sudraba atslēgu ar garu vidusdaļu un sarežģītiem slēdzenes robiņiem. — Glabā to rūpīgi!

—    To es darīšu gan, — teica Torins un piestiprināja guvumu pie smalkas ķēdītes, kas karājās viņam ap kaklu zem virsjakas. — Nu jau viss sāk izskatīties tā kā cerīgāk. Sis jaunums krietni pavērš mūsu izredzes uz labo pusi. Līdz šim mums nebija skaidrs, ko īsti darīt. Mēs prātojām doties uz austrumu pusi, cik klusi un piesardzīgi vien iespējams, un nokļūt pie Garā Ezera. Pēc tam sāktos nedienas…

—    Tās sāktos daudz agrāk, cik es pazīstu austrumu pusi, — viņu pārtrauca Gendalfs.

—    No turienes mēs varētu iet uz augšu gar Straujupi, — Torins turpināja, neievērodams Gendalfa piezīmi, — un aiziet līdz Dziļlejas drupām — tā ir sena pilsēta tur ielejā, Vientuļā Kalna paēnā. Bet mums nevienam nepatika doma par Priekšējiem Vārtiem. Upe iztek tieši pa tiem, cauri augstajai klintij Kalna dienvidos, un tieši pa tiem nāk ārā arī pūķis — turklāt ļoti bieži, ja vien viņš nav mainījis savas ieražas.

—    Tas nebūtu ieteicams, — sacīja burvis. — Vismaz bez izcila Spēkavīra vai pat Varoņa par to nav ko domāt. Es mēģināju tādu atrast, bet visi spēkavīri cīnās kaut kur tālās zemēs, un varoņi šai apkaimē sastopami reti vai nemaz. Zobeni šai pusē ir lielākoties aprūsējuši, cirvjus lieto malkai un vairogus izmanto par šūpuļiem vai katlu vākiem; un pūķi mājo tīkami tālu prom (un tāpēc šķiet tīrie pasaku tēli). Tāpēc jau es izšķīros par slepenu ielaušanos — it īpaši, kad atcerējos, ka ir arī Sānu Durvis. Un te ir mūsu Bilbo Baginss, pats īstākais kramplauzis, mūsu izraudzītais ielaušanās meistars. Tāpēc ķersimies pie darba un izstrādāsim noteiktu plānu.

—    Lai notiek, — atteica Torins, — un cerēsim, ka mūsu ielaušanās meistars dos mums kādus norādījumus vai ierosinājumus. — Viņš ar izsmejošu laipnību pagriezās pret Bilbo.

—    Vispirms es gribētu uzzināt kaut ko vairāk par visu šo lietu, — hobits sacīja, iekšēji juzdamies pagalam apmulsis un iztrūcināts, taču vēl joprojām Tuku cilts apņēmības pilns un gatavs turpināt iesākto. — Tas ir, par zeltu un par pūķi un visu pārējo — kā šis zelts tur nokļuvis, kam tas pieder un tā tālāk, un tā joprojām.

—    Ak mūžs! — iesaucās Torins. — Vai tad jūs neredzat karti? Un vai jūs nedzirdējāt mūsu dziesmu? Un vai mēs par to visu nerunājam jau stundām ilgi?

—    Vienalga, man gribētos noklausīties visu skaidri un pēc kārtas, — Bilbo ietiepīgi teica, pieņemdams lietišķa veikalnieka toni (to viņš parasti pietaupīja tiem, kuri mēģināja no viņa aizņemties naudu) un cenzdamies izskatīties cik vien iespējams gudrs, apdomīgs un lietpratīgs un attaisnot Gendalfa slavinājumus. — Es gribētu arī zināt, cik liels ir risks, kādi var būt izdevumi, laika patēriņš, atlīdzība un tā tālāk. — Ar to viņš domāja: «Kas man no visa tā galā tiks? Un vai ir paredzams dzīvam atgriezties mājās?»

—    Ak, nu labi, — piekāpās Torins. — Pirms daudziem gadiem, mana vectēva Trora laikā, mūsu dzimta tika izdzīta no tālajiem ziemeļiem un ar visu savu mantību un iedzīvi apmetās Vientuļajā Kalnā, kas ir te uz kartes. Pašu kalnu bija atradis kāds mans tālīns sencis, Treins Vecais, bet tagad viņi tajā izraka ejas un tuneļus, izcirta plašākas zāles un lielākas darbnīcas — un turklāt vēl, kā noprotams, atrada tur bezgala daudz zelta un arī daudz dārgakmeņu. Tā vai citādi, bet viņi kļuva milzum bagāti un slaveni, un mans vectēvs atkal kļuva par Kalna karali, un pret viņu ar bijību izturējās visi mirstīgie, kas dzīvoja dienvidu pusē un pamazām nometinājās gar Straujupi līdz pat ielejai, ko aizēno Vientuļais Kalns. Tajā laikā viņi tur uzcēla jautro Dziļlejas pilsētu. Citzemju karaļi labprāt sūtīja pēc mūsu kalējiem, un pat visvājākie meistari saņēma bagātīgu atalgojumu. Tēvi lūdzās, lai mēs ņemam viņu dēlus par mācekļiem, un dāsni maksāja mums par to, it īpaši graudā, apgādājot mūs ar pārtiku, ko mēs paši nekad nepūlējāmies audzēt vai gādāt. Visā visumā tie mums bija labi laiki, un pat vistrūcīgākajiem pietika naudas un vēl atlika, ko gatavot skaistas lietiņas tīrā prieka labad, nemaz jau nerunājot par lieliskajām burvju rotaļlietām, kurām līdzīgas šodien vairs pasaulē neatrast. Tā nu mana vectēva nama zāles pildījās bruņām un dārgakmeņiem, kokgriezumiem un traukiem, un Dziļlejas rotaļlietu tirgus bija visas ziemeļu apkaimes brīnums.

Nav šaubu, ka tieši tas pievilināja pūķi. Kā zināms, pūķi zog zeltu un dārgakmeņus no cilvēkiem, elfiem un rūķiem — kur vien spēj tos atrast; un viņi sargā savu laupījumu, cik ilgi vien dzīvo (un tas nozīmē mūžīgi, ja vien viņus nenogalina), kaut arī neizmanto no tā pat ne misiņa gredzenu. Patiesībā viņi pat lāgā neatšķir vērtīgu izstrādājumu no nevērtīga, kaut gan parasti diezgan labi zina esošās tirgus cenas; un paši viņi neprot izgatavot neko — nespēj pat pievilkt nieka vaļīgu skrūvīti bruņās. Ziemeļos tolaik dzīvoja daudz pūķu, un laikam tur zelta sāka pietrūkt — rūķi bēga uz dienvidiem vai arī gāja bojā, un pūķi paši jau spēj vienīgi postīt un šķērdēt, turklāt jo dienas jo negantāk. Tur dzīvoja kāds sevišķi alkatīgs, stiprs un negants mūdzis, vārdā Smogs. Kādu dienu viņš pacēlās gaisā un laidās uz dienvidiem. Vispirms mēs izdzirdējām tādu troksni, it kā no ziemeļu puses tuvotos viesuļvētra; Vientuļā Kalna priedes vējā čīkstēja un brakšķēja. Daži rūķi, kas tobrīd gadījās ārpus mājas (laimīgā kārtā to starpā arī es — tolaik es biju varens jauns dēkainis, kas allaž klejoja apkārt, un todien tas man glāba dzīvību), — tātad mēs pa labu gabalu ieraudzījām, kā pūķis nometas uz mūsu kalna, liesmu apņemts. Tad viņš devās lejup pa nogāzēm un, kad nonāca līdz mežam, tas aizdegās baltās ugunīs. Tobrīd jau pa visu Dziļleju skanēja zvani, un kareivji tērpās bruņās. Rūķi bēga ārā pa Kalna Lielajiem Vārtiem, bet pūķis aiz tiem viņus jau gaidīja. Nevienam tur neizdevās izsprukt sveikā. Upe tecēja, tvaikos garodama, un pār Dziļleju nolaidās migla, un šai miglā pūķis nāca tiem virsū un iznīcināja lielāko daļu kareivju — parastais skumjais stāsts, kas tajās dienās bija gluži ikdienišķs. Tad šis mūdzis devās atpakaļ un ielīda Kalnā pa Priekšējiem Vārtiem; viņš izvandīja visas zāles, takas, tuneļus, alejas, pagrabus, mājokļus un ejas. Pēc tam vairs iekšienē neviens rūķis nebija palicis dzīvs, un Smogs pievāca visu viņu bagātību sev. Droši vien — jo tā pūķi parasti dara — viņš to visu ir savācis lielā kaudzē dziļi Kalna iekšienē un guļ tai virsū kā gultā. Vēlāk viņš mēdza izlavīties pa Lielajiem Vārtiem un nakts stundās ierasties Dziļlejā, kur nolaupīja cilvēkus, it sevišķi jaunas meitenes, un aiznesa sev līdzi, lai apēstu; un tā tas turpinājās, līdz Dziļleja bija izpostīta un visi tās iedzīvotāji gājuši bojā vai aizbēguši. Kas' tur notiek šobaltdien, es droši nezinu, taču nedomāju vis, ka Vientuļā Kalna tuvumā kāds vēl dzīvo — droši vien ne tuvāk par Garā Ezera attālāko krastu.

Mēs daži, kas tobrīd atradāmies ārpusē, sēdējām paslēptuvēs, raudājām un lādējām Smogu; un tur mums negaidot piebiedrojās mans tēvs un vectēvs ar apsvilušām bārdām. Viņi izskatījās ļoti drūmi un gandrīz neko nerunāja. Kad es jautāju, kā viņi tikuši projām, viņi lika man klusēt un pateica, ka pienākšot laiks, kad es visu uzzināšot. Pēc tam mēs devāmies projām, un kopš tā laika mums vajadzējis pelnīt iztiku, kā protam, klejojot šurpu turpu, un nereti nācies nolaisties līdz pat melnstrādnieku un ogļraču darbiem. Taču mēs nekad neesam aizmirsuši savus nolaupītos dārgumus. Un pat tagad, kad es varu atzīt, ka mums ir savs mazumiņš ietaupīts un mēs nemaz nedzīvojam tik slikti, — šajā brīdī Torins noglāstīja zelta ķēdīti sev kaklā, — mēs joprojām gribam tos atdabūt un atdarīt ļaunajam Smogam — ja vien to spēsim.

Es daudz esmu izprātojies par sava tēva un vectēva izglābšanos. Tagad saprotu, ka viņi noteikti izmantoja kādas sānu durvis, kas bija zināmas vienīgi viņiem. Bet, pēc visa spriežot, viņi uzzīmēja karti, un man gribētos zināt, kā to savās rokās dabūjis Gendalfs un kāpēc tā nenokļuva pie manis, viņu likumīgā mantinieka.

—    Nevis es «dabūju to rokā», bet man to iedeva, — sacīja burvis. — Tavu vectēvu Troru, kā tu atceries, Moria raktuvēs nogalināja goblins Azogs…

—    Lāsts viņa vārdam, jā, — atteica Torins.

—    Un Treins, tavs tēvs, devās prom divdesmit pirmajā aprīlī — pagājušajā ceturtdienā kopš tās dienas pagāja simt gadu — un no tā laika vairs nav redzēts…

—    Tiesa, tiesa, — piekrita Torins.

—    Nu tā, un tavs tēvs man iedeva šo karti, lai es to nodotu tālāk tev; un, ja es esmu izraudzījies laiku un pasniegšanas veidu pēc sava prāta, diez vai tu vari man pārmest, ņemot vērā visas pūles, kamēr es tevi sameklēju. Tavs tēvs nevarēja atcerēties pats savu vārdu, kad deva man šo karti, un tavējo ne tik, tā ka visumā man šķiet, ka mani vēl vajadzētu uzslavēt un tencināt. Te tā ir, — viņš sacīja, nododams karti Torinam.

—    Es nesaprotu, — teica Torins, un Bilbo juta, ka varētu sacīt to pašu. Sis paskaidrojums neko daudz nepaskaidroja.

—    Pirms tavs vectēvs devās uz Moria raktuvēm, — lēni un cieti sacīja burvis, — viņš drošības labad nodeva karti savam dēlam. Tavs tēvs devās projām pēc tava vectēva nāves, lai izmēģinātu laimi ar šo karti, un piedzīvoja daudz ļoti nepatīkamu dēku, bet Vientuļajam Kalnam viņš netika pat tuvumā. Kā viņš nokļuva tur, kur es viņu atradu, es nezinu, bet atradu es viņu ieslodzītu Melnā Maga pazemes cietumā.

—    Bet ko tad tu tur darīji? — šaušalās nodrebēdams, jautāja Torins, un visi citi rūķi arī noskurinājās.

—    Nav svarīgi. Es, kā arvien, centos izpētīt to, ko man vajadzēja; un tas bija nejauks un briesmu pilns ceļš. Pat es, Gendalfs, tik tikko izglābos dzīvs. Es mēģināju glābt tavu tēvu, bet bija jau par vēlu. Viņš bija zaudējis jēgu un saprašanu un aizmirsis gandrīz visu, izņemot karti un atslēgu.

—    Mēs jau sen esam atmaksājuši Moria gobliniem, — teica Torins, — bet nu mums jāpadomā par Melno Magu.

—    Neesi nelga! Viņš ir ienaidnieks, ko nevar pārspēt pat visi rūķi kopā, ja tos izdotos atkal savākt no visiem pasaules nostūriem. Vienīgais, ko tavs tēvs novēlēja savam dēlam, bija izpētīt karti un likt lietā atslēgu. Pūķis un Vientuļais Kalns tāpat jau būs pietiekoši barga pārbaude jūsu spēkiem!

—    Klausieties, klausieties! — pēkšņi Bilbo pavisam neviļus iesaucās.

—    Ko lai mēs klausāmies? — rūķi visi rfeizē noprasīja, strauji pagriezdamies pret viņu, un Bilbo tā uztraucās, ka pateica: — Klausieties, kas man sakāms!

—    Nu, kas tad? — viņi pārjautāja.

—    Re, kas: es teiktu, ka jums jādodas uz austrumiem un jāizpēta, kas tur notiek. Galu galā tur taču ir Sānu Durvis, un jādomā, ka pūķi palaikam arī guļ. Ja pietiekami ilgi pasēdēsiet uz sliekšņa, gan taču kaut ko izdomāsiet. Un vispār, ja atļauts vaicāt, vai jums neliekas, ka šajā naktī esam pietiekoši ilgi runājuši? Kā būtu, ja mēs liktos gulēt un rīt agri celtos augšā? Es jūs pacienāšu ar kārtīgām brokastīm, pirms jūs dosieties ceļā.

—    Pirms mēs dosimies ceļā, jūs laikam gribējāt teikt, — iebilda Torins. — Vai tad jūs neesat tas pārdrošais kramplauzis? Un vai gan sēdēt uz sliekšņa nav jūsu darbs, nemaz jau nerunājot par iekļūšanu pa durvīm? Bet par naktsguļu un brokastīm es piekrītu. Es no rīta pirms došanās garākā ceļā mēdzu ēst šķiņķi ar olām: ceptām, nevis vārītām, un nesašķaidiet tās, pārsitot čaumalu!

Pēc tam, kad visi rūķi bija pasūtījuši sev brokastis, pat nesacīdami «lūdzu» (kas loti aizkaitināja Bilbo), viņi cēlās kājās. Hobitam vajadzēja atrast visiem istabas, un viņš izmantoja visas savas brīvās telpas, saklāja guļvietas uz krēsliem un dīvāniem; un tikai tad, kad bija nogādājis visus pie vietas, viņš beidzot varēja likties savā mazajā guļvietā, juzdamies gauži noguris un diezgan nelaimīgs. Vienu viņš nolēma cieši: agri celties viņš nepūlēsies un negādās visiem šiem klaidoņiem viņu sasodītās brokastis. Tuku asinis viņā sāka pagurt, un šobrīd Bilbo nemaz nejutās pārliecināts, ka nākamajā rītā dosies kaut kur ceļojumā.

Gulēdams gultā, viņš dzirdēja, kā aiz sienas viņa labākajā guļamistabā joprojām dungo Torins:

— Kur kalni miglā salti stīdz, Mās vedīs ceļš, pirms ausīs rīts; Lai gaismā celts top tālais zelts, Kas tēvutēviem nolaupīts.

Bilbo aizmiga ar šo dziesmu ausīs, un tā nesa viņam gauži murgainus sapņus. Rīts jau sen bija atausis, kad viņš atkal pamodās.

2. nodaļa jĒrgaĻas CEPETIS

Zibenīgi Bilbo pielēca kājās un, uzrāvis rītasvārkus, iesteidzās ēdamistabā. Tur viņš nevienu dzīvu būtni neatrada, toties atrada nepārprotamas pamatīgu un sasteigtu brokastu pēdas. Istaba bija neganti savandīta, un virtuvē grēdojās nemazgātu trauku kalni. Gandrīz ikviens katliņš un panna, kas bija mājās, izskatījās lietoti. Trauku mazgāšana bija tik nepievilcīgi reāla, ka Bilbo bija spiests ticēt, ka iepriekšējā vakara viesības nav bijušas tikai slikts sapnis vien, kā viņš klusībā tika cerējis. Taču galu galā viņš izjuta dziļu atvieglojumu, saprazdams, ka tie visi aizgājuši bez viņa un nav pūlējušies viņu modināt («bet ne paldies nepateica,» viņš nodomāja); un tomēr kaut kur sirds dziļumos hobits nespēja nomākt tādu kā nelielu vilšanās sajūtu. Tas viņu pārsteidza.

—    Neesi nu muļķis, Bilbo Bagins, — viņš sev teica. — Tavā vecumā domāt par pūķiem un visādām tālzemju blēņām! — Un viņš apsēja priekšautu, aizkūra uguni, uzkarsēja ūdeni un nomazgāja traukus. Tad viņš turpat virtuvē paēda tīkamas brokastis, nolēmis pēc tam doties sakopt ēdamistabu. Tikmēr saule jau bija krietni pakāpusies; parādes durvis stāvēja vaļā, ļaudamas ieplūst siltām pavasara vēsmām. Bilbo sāka skaļi svilpot un pamazām aizmirsa iepriekšējo vakaru. Tieši tobrīd, kad viņš sēdās ēdamistabā pie vaļēja loga, lai stiprinātos ar nelielām otrajām brokastīm, istabā ienāca Gendalfs.

—    Manu mīļo zēn, — viņš teica, — kad tu beidzot posīsies ceļā? Kā tad palika ar to agro celšanos — pulkstenis jau pusē vienpadsmit, un tu te mierīgi sēdi un ēd brokastis, vai kas nu tev tā skaitās par maltīti. Viņi tev atstāja ziņu, jo nevarēja tik ilgi gaidīt.

—    Kādu ziņu? — pavisam apmulsis, vaicāja nabaga misters Baginss.

—    Ak tu baltā pasaulīti — izsaucās Gendalfs. — Tu šorīt nemaz vairs neesi savā ādā — tu taču pat neesi slaucījis kamīnam putekļus!

—    Kāds tam sakars ar kamīna putekļiem? Man pilnīgi pietika darba, mazgājot četrpadsmit ēdēju atstātos traukus!

—    Ja tu būtu slaucījis kamīnam putekļus, tu zem pulksteņa būtu atradis šo te, — sacīja Gendalfs, pasniegdams Bilbo zīmīti (kas, protams, bija rakstīta uz viņa paša piezīmju papīra).

Lūk, kas tur bija rakstīts:

«Sveicieni Kramplauzim Bilbo no Torina un Kompānijas! Sirsnīgi pateicamies par Jūsu viesmīlību un par piedāvājumu sniegt mums profesionālu palīdzību, ko ar pateicību pieņemam. Noteikumi: samaksa tiek izsniegta pēc darba veikšanas, apjomā nepārsniedzot vienu četrpadsmito daļu no kopējās peļņas (ja tāda būs); ceļojuma izdevumi tiek segti jebkurā gadījumā; bēru izdevumus sedzam mēs vai mūsu pilnvarotas personas, ja radīsies šāda nepieciešamība un konkrētie apstākļi nenoteiks citādu risinājumu.

Uzskatīdami par nevajadzīgu traucēt Jūsu visnotaļ godājamo atdusu, mēs dodamies ceļā pirmie, lai veiktu nepieciešamos priekšdarbus, un gaidīsim Jūsu cienījamo personu pie traktiera «Zaļais Pūķis» Klusajā Līcī tieši pulksten vienpadsmitos. Paļaujamies, ka būsiet precīzs.

Palikdami Jums allaž uzticīgi,

Jūsu Torins & Co.»

—    Tātad vēl atliek desmit minūtes. Tev vajadzēs doties skriešus, — teica Gendalfs.

—    Bet… — iesāka Bilbo.

—    Tam nav laika, — pārtrauca burvis.

—    Bet… — Bilbo vēlreiz iesāka.

—    Tam arī nav laika! Aši ceļā!

Līdz pat mūža galam Bilbo nespēja atcerēties, kā viņš nokļuva nama ārpusē, nepaņēmis ne cepuri, ne ceļaspieķi, ne drusciņu naudas, ne arī ko citu, kas viņam allaž bija klāt, izejot no mājas; atstājis savas otrās brokastis nepabeigtas un traukus nenovāktus, viņš iegrūda atslēgas Gendalfam saujā un metās, cik ātri vien viņa spalvainās pēdas nesa, projām pa taku, garām Lielajām Dzirnavām, pāri Straumei un vēl kādu jūdzi vai vairāk uz priekšu.

Viņš bija pagalam aizelsies, kad precīzi vienpadsmitos nokļuva Klusajā Līcī, un tur viņš attapās, ka izskrējis no mājas bez mutautiņa.

—    Bravo! — noteica Beilins, kurš stāvēja traktiera durvīs un jau lūkojās apkārt, viņu gaidīdams.

Tieši tobrīd ciemata ceļa līkumā parādījās arī visi pārējie. Viņi jāja uz ponijiem, un katram ponijam uz muguras vēl bija dažnedažādi nesamie, saiņi, pakas un piederumi. Kāds ļoti maziņš ponijs acīmredzot bija paredzēts hobitam Bilbo.

—    Žigli kāpiet abi zirgos, un dodamies ceļā! — teica Torins.

—    Es ļoti atvainojos, — sacīja Bilbo, — bet. es esmu ieradies bez cepures un turklāt vēl aizmirsis mutautiņu, un arī naudas man nav nemaz. Es jūsu zīmīti izlasīju, precīzi runājot, bez desmit minūtēm vienpadsmitos.

—    Nerunāsim precīzi, — teica Dveilins, — un raizes pie malas! Jums vajadzēs iztikt gan bez mutautiņiem, gan bez daudzām citām lietām, iekams mūsu ceļš nebūs galā. Un cepures vietā es varu piedāvāt rezerves kapuci un apmetni no saviem krājumiem.

Un tā viņi visi jaukā pavasara rītā pašā maija sākumā, sēdēdami uz apkrautiem ponijiem, devās savā tālajā gaitā, un Bilbo bija uzlicis tumši zaļu kapuci (mazliet paba- lējušu) un tumši zaļu apmetni, ko piedāvāja Dveilins. Abi tie viņam bija par lielu, un viņš izskatījās diezgan jocīgs. Baidos minēt, ko tobrīd par Bilbo būtu domājis viņa tēvs. Vienīgais mierinājums viņam bija tas, ka viņu nekādi nevarēja noturēt par rūķi, jo viņam nebija bārdas.

Pēc samērā neilga laika ceļiniekus panāca Gendalfs, krāšņi tērpies, jāšus uz balta zirga. Viņš bija paņēmis līdzi daudz mutautiņu, Bilbo pīpi un tabakas maku. Pēc tam viss pulciņš devās tālāk itin priecīgā omā, un visu ceļu viņi stāstīja cits citam pasakas vai dziedāja dziesmas un augu dienu tikai jāja uz priekšu, protams, ja neņem vērā tos brīžus, kad apstājās ieturēt maltītes. Tas gan nenotika tik bieži, kā būtu vēlējies Bilbo, tomēr viņš sāka pie sevis domāt, ka dēkām galu galā nav nekādas vainas.

Vispirms viņi izjāja cauri hobitu zemēm, plašam, cienījama izskata apvidum, kur dzīvoja pieklājīgi ļaudis; te bija labi ceļi, šur tur slējās pa traktierim, un palaikam garām aizsteidzās kāds rūķis vai zemkopis, dodamies savās darīšanās. Tad viņi nonāca zemēs, kur ļaudis runāja svešādi un dziedāja dziesmas, ko Bilbo nekad nebija dzirdējis. Un tad bija klāt Neapdzīvotās zemes, kur vairs neredzēja ne cilvēkus, ne traktierus, un ceļi kļuva arvien sliktāki. Priekšā jau itin tuvu, koku apēnoti, melnēja drūvīgi kalni, kas pacēlās arvien augstāk. Uz dažiem slējās vecas pilis, kuras izskatījās tik draudīgas, it kā tās būtu cēlusi ļauna roka. Viss apkārt šķita bezgala drūms, jo arī laiks todien bija pavērsies uz slikto pusi. Visu laiku tas bija turējies tik jauks, cik vien maija mēnesī var vēlēties, — gluži kā jaukā pasakā; taču tagad bija sameties auksts un slapjš. Neapdzīvotajās zemēs viņiem vairākkārt vajadzēja apstāties un apmesties pa nakti, taču līdz šim vismaz bija turējies sauss.

—     Un drīz būšot jūnijs, — rūca Bilbo, kad viņš, šļakatām šķīstot, kūlās citiem no muguras pa gauži dubļainu ceļu. Tējas laiks jau bija garām; lietus neganti gāza, kā bija gāzis visu dienu; no kapuces viņam acīs pilēja ūdens, apmetnis bija cauri slapjš; ponijs bija noguris un klupa pret akmeņiem; citi ceļinieki jutās pārāk ērcīgi, lai sarunātos. «Un nav nekādu šaubu, ka lietus ir samērcējis arī sausās drēbes un pārtikas maisus,» nodomāja Bilbo. «Pie velna dēkas un visu, kas tām nāk līdzi! Kaut es tagad varētu sēdēt mājās savā jaukajā aliņā pie pavarda, kur nupat, nupat sāks sīkt tējas katliņš!» Un ne jau pēdējo reizi viņš to vēlējās!

Bet rūķi tikai jāja uz priekšu, ne reizes neatskatīdamies un nepievērsdami hobitam nekādu uzmanību. Kaut kur aiz pelēkajiem mākoņiem laikam bija norietējusi saule, jo sāka satumst. Sacēlās vējš, un vītoli gar upes krastu locījās un šņāca. Es nezinu, kas tā bija par upi, kas putaina un rūsgana, iepriekšējo dienu lietos uzmutuļojusi, brāzās lejup no kalniem un pakalniem viņu priekšā.

Drīz kļuva pavisam tumšs. Vējš sašķēla pelēkos mākoņus, un virs kalniem starp peldošajām driskām parādījās dilstošs mēness. Tad viņi apstājās, un Torins nomurmināja kaut ko par vakariņām un «kā mēs te atradīsim sausu plankumu, kur pārgulēt?».

Tikai tad viņi ievēroja, ka pazudis Gendalfs. Līdz šim viņš visu laiku bija turējies ar pārējiem kopā, neteikdams ne vārda par to, vai pats arī piedalās šai dēkā vai tikai kompānijas pēc brītiņu turēsies līdzi. Viņš bija visvairāk ēdis, visvairāk runājis un visvairāk smējies. Un nu viņa te piepeši vairs vispār nebija!

—     Taisni tad, kad burvis visvairāk būtu derējis, — nogaudās Douri un Nouri (kuri bija vienis prātis ar hobitu par to, ka maltītēm jābūt regulārām, bagātīgām un biežām).

Beidzot viņi nolēma, ka vajadzēs vien apmesties turpat, kur atrodas. Līdz šim viņi šajā ceļojumā vēl nebija nakšņojuši zem klajas debess, un, kaut arī zināja, ka drīz tas būs jādara bieži, kolīdz viņi sasniegs Miglas Kalnus un atradīsies tālu no godājamu ļaužu mītnēm, tomēr šis vakars pirmajai reizei šķita pārlieku slapjš un nejauks. Viņi aizjāja līdz kādam koku pudurim, un, kaut gan zem tiem bija sausāks, vējš purināja ūdeni no slapjajām lapām, un nemitīgais pak-pak-pak neciešami kaitināja. Turklāt arī

Un ta viņi visi jaukā pavasara rīta paša maija sakuma, sēdēdami uz apkrautiem ponijiem,

devās savā tālajā gaitā . . .

uguni šķita apsēdis pats nelabais. Rūķi prot iekurt ugunskuru gandrīz jebkur un gandrīz no jebkā, vienalga, vai vējš pūš vai nepūš; taču šajā vakarā viņi to nespēja izdarīt, pat Oins un Gloins ne, kuri to īpaši labi pieprata.

Tad viens no ponijiem iztrūkās gluži ne no kā un metās auļos. Tas ielēca upē, iekams rūķi bija paguvuši to noķert, un, kamēr viņi to dabūja ārā, Fili un Kili gandrīz vai noslīka, turklāt ūdens aizrāva visus nesamos, kas bija ponijam mugurā. Skaidrs, ka lielākā daļa no tā bija pārtika, un vakariņām atlika pavisam maz ēdamā — un brokastīm vēl jo mazāk.

Tā nu viņi visi tur sēdēja saīguši, samirkuši un pukodamies, kamēr Oins un Gloins pūlējās aizkurt ugunskuru un ķildojās savā starpā. Bilbo skumīgi domāja par to, ka dēkas nav tikai poniju izjādes maijmēneša saulē, kad Beilins, kurš vienmēr veica novērotāja uzdevumu, ieteicās: — Tur pāri pretī spīd gaisma! — Gabaliņu tālāk slējās kokiem apaudzis kalns; vietām mežainie puduri bija saauguši diezgan blīvi. Cauri to tumšajai sienai viņi ievēroja mirgojam gaismu, iesarkanu, omulīgu blāzmojumu, kas varētu būt ugunskurs vai iāpu liesma.

Kad rūķi laiciņu bija uz to skatījušies, viņi sāka strīdēties. Daži teica «nē», un citi teica «jā». Daži teica, ka varot vismaz aiziet paskatīties — un jebkas būšot labāk nekā trūcīgas vakariņas, vēl trūcīgākas brokastis un slapjas drēbes cauru nakti.

Citi sacīja: — Sīs vietas mums ir pavisam nepazīstamas, un tās ir pārāk tuvu kalniem. Ceļotāji šodien te parādās reti. Vecās kartes neko nepalīdz: viss ir mainījies uz slikto pusi, un ceļš nav apsargāts. Sais apvidos daudzi nav pat dzirdējuši par karali, un, jo mazāk jūs šai ceļā ļausiet vaļu ziņkārībai, jo mazāk nepatikšanu iemantosiet. — Daži teica: — Galu galā mēs esam veseli četrpadsmit. — Citi taujāja: — Kur palicis Gendalfs? — So jautājumu atkārtoja visi cits pēc cita. Tad lietus sāka gāzt mežonī- gāk nekā jebkad, un Oins ar Gloinu sakāvās.

Tas izšķīra visu. — Galu galā mums līdzi ir kramplauzis, — viņi nosprieda un devās uz priekšu, vezdami ponijus (ievērojot visu nepieciešamo piesardzību) uz gaismas pusi. Viņi nonāca līdz kalnam un drīz nokļuva mežā. Tālāk vajadzēja kāpt augšup, taču nebija saskatāma neviena kārtīga taka, kura varētu vest uz kādu māju vai sētu, un, lai cik klusu viņi pūlējās spraukties cauri piķa melnajam biezoknim, viņus pavadīja nemitīga čabēšana, krakstēšana un čīkstēšana (un vēl pašu rūkšana un šķendēša- nās).

Piepeši iesarkanā gaisma caur koku stumbriem iemirdzējās pavisam netālu priekšā.

— Nu ir mūsu kramplauža kārta, — viņi teica, domādami Bilbo. — Tev jāiet un jāizpēta, kas tā par gaismu, kāpēc tā spīd un vai tur viss ir pietiekami droši, — Torins sacīja hobitam. — Joz aši un tikpat aši atgriezies, ja viss ir kārtībā. Ja nav, skrien atpakaļ, ja vien vari tikt! Ja nevari, iebrēcies divreiz kā plīvurpūce un vienreiz kā purva pūce, un tad mēs darīsim, ko varēsim.

Un tā nu Bilbo vajadzēja jozt aši prom, un viņš pat nepaguva paskaidrot, ka neprot» nevienu reizi iebrēkties kā pūce, vienalga, kādas sugas, tāpat kā viņš neprot lidot kā sikspārnis. Taču klusi pārvietoties mežā hobiti prot lieliski, to viņi spēj bez mazākā troksnīša. Viņi lepojas ar šo spēju, un Bilbo. jau ne reizi vien, cauri mežam ejot, bija nicīgi nošņaukājies par «šo rūķu karagājienu», kaut gan man šķiet, ka ne es, ne jūs tādā vējainā naktī nekā nedzirdētu, ja kaut vesels jātnieku bars padrāztos garām. Bet Bilbo, kurš uzmanīgi gāja sarkanīgās gaismas virzienā, šķiet, pat zebiekstei nebūtu licis pakustināt ne ūsu. Tāpēc viņš, gluži saprotams, nokļuva līdz ugunskuram — tas patiesi bija ugunskurs —, nevienu neiztraucējis. Un lūk, ko viņš tur ieraudzīja.

Trīs ļoti lieli radījumi sēdēja pie ļoti liela ugunskura no dižskābaržu baļķiem. Viņi uz gariem iesmiem cepa jērgaļu un laizīja no pirkstiem taukus. Gaisā valdīja jauka, kārdinoša smarža. Turpat līdzās stāvēja muca ar labu dzeramo, un viņi lēja to lielās

krūzēs un dzēra. Tie bija troļļi. Nepārprotami troļļi. To redzēja pat Bilbo, kurš bija dzīvojis gandrīz tikai sava nama sienās: par to liecināja rupjās sejas, lielie augumi, kāju neparastās formas, nemaz jau nerunājot par valodu, kas nepavisam neatbilda viesistabu labākajiem paraugiem — nepavisam ne.

—    Vakar jērs, šodien jērs, un rīt droši vien atkal būs tas pats velna jērs, — nošķen- dējās viens no troļļiem.

—    Kur tie laiki, kad nav neviens cilvēka gabals mutē bāzts, — teica otrs. — Nez ko tas lempis Viljams domāja, kad mūs te atveda, — un pats trakākais, ka dzeramais ar jau iet uz beigām! — Un viņš piegrūda ar elkoni Viljamam, kurš nupat dzēra malku no krūzes.

Viljams aizrijās. — Turi muti! — viņš uzbrēca, tiklīdz atkal spēja runāt. — Gribēji gan, lai visi pārceļas uz šejieni, lai tev un Bertām būtu, ko rīt. Kopš mēs nokāpām no kalniem, jūs par abiem jau pusotra ciemata esat sagrūduši rīklē. Cik ta jums vēl vajadzēs? Pēdējais laiks jums būtu pateikt «paldies, Bili» par tādu treknu ielejas jēru kā šitas te. — Viņš nokoda prāvu gabalu no jēra ciskas, ko pašreiz cepināja, un noberzēja lūpas piedurknē.

Jā, diemžēl troļļi tā patiesi mēdz uzvesties, pat tie, kuriem ir tikai pa vienai galvai. Kad Bilbo bija to visu dzirdējis, viņam pienācās kaut ko darīt. Vai nu viņam vajadzēja klusi aizlavīties atpakaļ un brīdināt savus draugus, ka tuvumā ir trīs milzeņi troļļi nelāgā omā, kam droši vien patiktu pārmaiņas pēc uzkost rūķa vai pat ponija cepeti, vai arī viņam vajadzēja rādīt veiklu un prasmīgu kramplauža māku. īsti pirmklasīgs un leģendārs kramplauzis būtu pārbaudījis troļļu kabatas — to gandrīz vienmēr ir vērts darīt, ja vien rodas iespēja, — nočiepis no iesmiem jērgaļu, pievācis alus mucu un aizlavījies prom, neviena nepamanīts. Citi — praktiskāki, bet ne tik prasmīgi amata meistari varbūt būtu nodūruši tos ar dunci, iekams tie paspētu attapties. Tad varētu nakti pavadīt omulīgā noskaņojumā.

Bilbo to zināja. Viņš bija lasījis par daudz ko tādu, ko nekad nebija redzējis vai darījis. Satraukuma un riebuma pārņemts, viņš vēlējās, kaut atrastos simt jūdžu tālumā no šejienes, un tomēr — un tomēr viņš nez kāpēc nespēja doties taisnā ceļā atpakaļ pie Torina un Kompānijas tukšām rokām. Tāpēc viņš stāvēja koku aizsegā un vilcinājās. No visām kramplaužu izdarībām, par ko viņš bija dzirdējis, troļļu kabatu pārbaudīšana likās vismazāk sarežģīta, tāpēc viņš beidzot aizlīda aiz koka tieši Viljamam aiz muguras.

Bērts un Toms aizgāja pie mucas. Viljams iedzēra vēl vienu malku. Tad Bilbo saņēma dūšu un iebāza savu mazo roku Viljama milzīgajā kabatā. Tajā gulēja maks, kas hobitam šķita somas lielumā. «Hā!» viņš nopriecājās, iesildams patikā pret savu jauno nodarbošanos un uzmanīgi izvilkdams maku. «Tas vēl ir tikai sākums!»

Un bija arī! Troļļu maki mēdz būt ļauni un viltīgi, un šis nebija izņēmums. — Ei, kas tu tāds esi? — tas iespiedzās, tikko atstājis īpašnieka kabatu, un Viljams tūlīt pat apcirtās apkārt un nogrāba Bilbo aiz skausta, pirms hobits paspēja pabēgt aiz koka.

—    Paskat, Bert, ko es te nogrābu! — Viljams teica.

—    Kas tas ir? — pārējie pienākdami noprasīja.

—    Vai es zinu! Kas tu tāds esi?

—    Bilbo Baginss, kramp… hobits, — teica nabaga Bilbo, trīcēdams pie visām miesām un prātodams, kā lai atdarina pūces brēcienus, pirms šie briesmoņi nav viņam aiz- žņauguši rīkli.

—    Kramphobits? — tie pārjautāja tādi kā iztrūcināti. Troļļi visu aptver stipri lēnām, turklāt ļoti aizdomīgi izturas pret jebko jaunu un nepazīstamu.

—    Un kas tādam kramphobitam būtu ko meklēt manā kabatā? — noprasīja Viljams.

—    Un vai tādus var cept un ēst? — jautāja Toms.

—    Provēt jau var, — teica Bērts, paceldams iesmu.

—    No tāda tak nebūs vairāk par kumosu, — teica Viljams, kas jau bija ieturējis brangas vakariņas, — vismaz, kad kauli un āda nāks nost.

—    Varbūt te vēl tādi ganās apkārt un mums sanāktu kaut vai pīrāgam, — teica Bērts. — Ei, tu, vai te mežos vēl slapstās tādi paši kā tu, nešķīstā trušu suga? — viņš noprasīja, skatīdamies uz hobita spalvainajām pēdām, tad pacēla viņu aiz kāju īkšķiem gaisā un sapurināja.

—    Jā, daudzi, — atsaucās Bilbo, iekams atcerējās, ka draugus nedrīkst nodot. — Nē, neviena paša, — viņš tūlīt steigšus piemetināja.

—    Kā to lai saprot? — Bērts noprasīja, joprojām turēdams viņu gaisā, tikai šoreiz aiz spalvām.

—    Tā, kā es teicu, — dvesa Bilbo. — Un, lūdzu, necepiet mani, godājamie kungi! Es pats esmu labs pavārs un cepu labāk nekā cepos pats. Es jums pagatavošu gardu maltīti, brīnumjaukas brokastis, ja jūs mani neapēdīsiet vakariņās.

—    Nabaga mazais ķēms, — nopūtās Viljams. Viņš jau bija tā pieēdies, ka vēderā vairāk nebija vietas, turklāt vēl pamatīgi sadzēries alu. — Nabaga mazais ķēms! Laid viņu vaļā!

—    Tikai tad, kad viņš paskaidros, ko nozīmē «daudzi un neviena paša», — atcirta Bērts. — Es negribu, ka man miegā kāds apgriež sprandu. Paturi viņu virs uguns, gan pateiks!

—    Nekā nebūs, — iebilda Viljams. — Galu galā es biju tas, kas viņu noķēra.

—    Tu esi pārbarots stulbenis, Viljam, — teica Bērts, — es jau šovakar vienreiz to teicu.

.— Un tu esi lempis un āksts!

—    Un to nu es necietīšu, Bili Hagins, — draudīgi noteica Bērts un zvēla Viljamam pa aci.

Un tad sekoja varena villošanās. Kad Bērts nosvieda Bilbo zemē, hobitam vēl bija saglabājies tieši tik daudz saprašanas, lai parāptos sāņus tālāk no viņu kājām, un pēc mirkļa troļļi jau kāvās pilnā sparā un dārdošās balsīs apsaukāja viens otru dažnedažādos pilnīgi patiesīgos un atbilstošos vārdos. Drīz tie jau bija saķērušies kopā un vārtījās pa zemi, gandrīz veldamies ugunskurā, spārdīdamies un dunkādamies, kamēr Toms sita abiem ar lielu zaru, lai vestu tos pie prāta, — un tas, protams, troļļus tikai vēl vairāk satracināja.

Nu būtu īstais brīdis Bilbo pazust no acīm. Taču viņa nabaga mazās kājeles Berta milzu ķepā bija pamatīgi saspiestas, turklāt viņam trūka elpas un reiba galva, tāpēc viņš kādu brīdi elsodams gulēja zemē netālu no ugunskura gaismas loka.

Cīņas karstākajā brīdī klajumā piepeši parādījās Beilins. Rūķi iztālēm bija dzirdējuši troksni un, nesagaidījuši ne Bilbo atgriežamies, ne pūci brēcam, sākuši pa vienam, cik klusi vien prazdami, lavīties uz gaismas pusi. Tikko Toms ieraudzīja Beilinu parādāmies gaismas lokā, viņš mežonīgi ieaurojās. Troļļi nespēj paciest jau rūķu izska- * tu vien (runa ir par neceptiem rūķiem). Bērts ūn Bills uz vietas mitējās kauties un uzbrēca: — Ašāk maisu, Tom! — Beilins, kurš prātoja, kur visā šajā juceklī varētu būt Bilbo, nepaguva ne attapties, kad maiss jau bija viņam virsū un viņš pats maisā iekšā.

—    Gan šie nāks vēl, — teica Toms, —'vai arī man gauži misējas. Daudzi un neviena paša — tas nozīmē, — viņš lepni paziņoja, — neviena kramphobita un daudz šito te. Re, pēc kā tas ož!

—    Laikam tā būs, kā tu saki, — teica Bērts, — un pavāksimies tālāk no gaismas.

Tā viņi arī izdarīja. Turēdami rokās maisus, kuros parasti nesa jērus vai citu laupījumu, troļļi stāvēja ēnā un gaidīja. Kad katrs rūķis iznāca klajumā un izbrīnā noraudzījās uz ugunskuru, apgāztajām krūzēm un apgrauztajiem gaļas gabaliem, nākamajā mirklī — bāc! — tam galvā uzlidoja nejauks, smirdošs maiss, un atnācējs bija

Paskat, Bert, ko es te nogrābu! — Viljams teica.

slazdā. Drīz maisos pie ugunskura Dveilins gulēja blakām Beilinam, Fili cieši piespiests pie Kili, Douri, Nouri un Ouri kaudzē cits uz cita, un Oins un Gloins, un Baifurs, un Boufurs, un Bomburs visi krustām šķērsām gauži neērtās pozās.

—    Būs šiem mācība, — teica Toms, jo Baifurs un Bomburs viņam bija sagādājuši daudz klapatu — tie bija neganti cīnījušies pretī, kā rūķi allaž mēdz darīt, kad iedzīti strupceļā.

Torins nāca pēdējais — un viņu troļļiem neizdevās pārsteigt negaidot. Viņš jau nākdams nojauta te kādu ļaundarību un saprata, ka nav vairs labi, jau tad, kad vēl nebija ieraudzījis no maisiem rēgojamies savu draugu kājas. Viņš palika stāvam ēnā gabaliņu attālāk un noprasīja: — Kas te par traci? Kas dara pāri maniem ļaudīm?

—    Tie ir troļļi! — atsaucās Bilbo, kas stāvēja aiz koka. Par viņu tie pavisam bija aizmirsuši. — Viņi ir paslēpušies krūmos un gaida ar maisiem rokā, — viņš piebilda.

—    O! Ak tā gan? — izsaucās Torins un izlēca priekšā pie ugunskura, pirms vēl tie paspēja viņu notvert. Viņš sagrāba lielu zaru, kanl otrs gals dega ar liesmu, un Bērts ar šo galu dabūja pa aci, nepaguvis ne atkāpties sānis. Tas viņam lika uz brīdi izstāties no cīņas. Arī Bilbo darīja, ko spēja. Viņš sagrāba Tomu aiz kājas — viegli tas nebija, jo tā bija resna kā zaļoksna koka stumbrs, — taču tūlīt pat virpuļodams aizlidoja krūmos, jo Toms tobrīd spēra Torinam sejā dzirksteles.

Par to Toms dabūja degošo zaru sev taisni zobos un palika bez diviem priekšzobiem. Ja jūs būtu dzirdējuši, kas tas bija par kaucienu! Bet tieši tajā brīdī pienāca Viljams un uzmeta Torinam virsū maisu no galvas līdz pat papēžiem. Un tā šī cīņa bija galā. Tagad viņi visi bija neapskaužamā klizmā: visi rūpīgi iepakoti maisos un līdzās trīs nikni troļļi (turklāt divi ar apdegumiem un belzienu puniem, ko tik lēti neaizmirst), kas strīdas, vai izcept viņus uz lēnas uguns vai smalki sakapāt un izvārīt, vai arī apsēsties uz katra pēc kārtas un samīcīt viņus galertā; un Bilbo tupēja turpat krūmā saplēstām drēbēm un saskrāpētu ādu, neuzdrīkstēdamies pat pakustēties aiz bailēm, ka tie viņu neizdzird.

Tieši tobrīd atgriezās Gendalfs. Taču neviens viņu neredzēja. Troļļi nupat bija vienojušies, ka izceps rūķus tagad, bet ēdīs vēlāk, — tā bija Berta ideja, un pēc pagaras strīdēšanās pārējie bija tai piekrituši.

—     Nav jēgas cept viņus tagad, tas prasīs visu nakti, — kāda balss teica. Bertām likās, ka runātājs ir Viljams.

—    Nesāc atkal tiepties, Bili, — viņš teica, — citādi tas patiešām prasīs visu nakti.

—    Kurš tad te tiepjas? — noprasīja Viljams, kuram bija licies, ka runātājs ir Bērts.

—    Tu, protams, — atteica Bērts.

—    Melis tāds, — uzbrēca Viljams, un tā strīds sākās atkal no gala. Beidzot troļļi nolēma tos smalki sakapāt un izvārīt. Viņi sameklēja melnu kastroli un nažus.

—    Vārīt nav nekādas jēgas! Mums te nav ūdens, un aka ir tālu, — balss atkal sacīja. Bērts un Viljams nodomāja, ka tas ir Toms.

—    Turi muti! — viņi tam uzbrēca. — Tā mēs nekad netiksim galā! Un pēc ūdens tu iesi pats, ja vēl kulstīsi mēli.

—    Turi pats muti! — atcirta Toms, kurš to bija noturējis par Viljama balsi. — Kurš tad te vēl tiepjas, ja ne tu, es gribētu zināt.

—    Aunapiere tāds! — uzbrēca Viljams.

—    Pats esi aunapiere! — atkliedza Toms.

Un tā ķilda sākās atkal no gala, un viņi iekarsa vairāk nekā iepriekš, līdz beidzot nolēma pēc kārtas sēsties uz maisiem virsū un samīcīt rūķus, un vārīt tos nākamajā reizē.

—    Uz kura mēs sēdīsimies papriekš? — jautāja tā pati balss.

—    Vislabāk papriekš sēdieties uz pēdējā, — teica Bērts, kam Torins bija sagandējis aci. Viņam šķita, ka runājis Toms.

—    Beidz te runāt pats ar sevi! — uzsauca Toms. — Bet, ja gribi sēsties uz pēdējā, sēdies ar. Kurš tur ir iekšā?

—    Tas ar dzeltenajām zeķēm, — teica Bērts.

—    Blēņas, ar pelēkajām gan, — šoreiz tā izklausījās pēc Viljama balss.

—    Es skaidri zinu, ka ar dzeltenām, — teica Bērts.

—    Nūja, ka ar dzeltenām, — piekrita Viljams.

—    Ko tad tu muldi, ka ar pelēkām?

—    Es to neteicu. To teica Toms.

—    Es nu gan ne! — Toms ieaurojās. — Tu pats tas biji!

—    Divi pret vienu, tāpēc turi muti! — uzbļāva Bērts.

—    Ar ko tu runā, es gribētu zināt? — noprasīja Viljams.

—    Nu, diezgan! — Toms un Bērts iesaucās abi reizē. — Nakts iet uz priekšu, un rīts vairs nav tālu. Sākam rīkoties!

—    Lai rīts jūs visus akmenī pārvērš! — teica balss, kas šķita līdzīga Viljama balsij. Bet tā nebija Viljama balss. Jo tieši tajā brīdī pāri kalnam atausa gaisma un koku zariem pārskrēja spēcīga šalkoņa. Viljams neizteica ne vārda, jo pieliekdamies viņš jau bija pārvērties akmenī, un tai pašā mirklī, raudzīdamies uz viņu, pārakmeņojās arī Bērts ar Tomu. Un tā viņi tur stāv vēl šobaltdien — gluži vientuļi, ja vien uz viņiem neapmetas kāds putns, jo troļļiem, kā jūs droši vien zināt, līdz rītausmai jābūt atpakaļ pazemē, citādi tie atkal pārtop tajā klints masā, no kuras cēlušies, un nekad vairs nespēj pakustēties. Tieši tā notika ar Bertu, Tomu un Viljamu.

—    Lieliski! — noteica Gendalfs, iznākdams no koku aizsega, un palīdzēja Bilbo izrausties no dzelkšņu krūma. Tad Bilbo saprata. Tā bija burvja balss, kas tika uzkurinājusi strīdus un ķīviņus troļļu starpā, līdz uzausa gaisma un tiem pienāca gals.

Viņi tūdaļ steidzās atraisīt maisus un izlaist ārā rūķus. Tie bija gandrīz nosmakuši un pagalam saniknoti: tiem nepavisam nebija paticis tur gulēt un klausīties, kā troļļi prāto, vai viņus cept vai mīcīt, vai kapāt. Viņiem vajadzēja noklausīties Bilbo stāstu divas reizes pēc kārtas, līdz viņi īsti saprata, kas ar hobitu bija lēcies pēc aiziešanas no pārējiem.

—    īstā reize trenēties čiepšanā un kabatu aptīrīšanā, — šķendējās Bomburs, — kad mums bija vajadzīga pārtika un uguns!

—    Un tieši to jūs no šiem zeļļiem bez cīņas nekādi nebūtu dabūjuši, — teica Gendalfs. — Sā vai tā, jūs tagad velti tērējat laiku. Vai jūs nesaprotat, ka troļļiem tepat tuvumā jābūt izraktai kādai alai vai pazemes ejai, kur paslēpties no saules? Mums derētu tajā ieskatīties.

Viņi pārmeklēja apkārtni un drīz vien ieraudzīja troļļu cieto zābaku nospiedumus vedam prom biezoknī. Viņi sekoja pēdām, kas veda kalnā, līdz nonāca pie lielām akmens durvījn, kuras veda alā. Taču atvērt tās viņi nespēja, kaut arī atspiedās pret tām visi reizē, kamēr Gendalfs izmēģināja dažādus burvju vārdus.

—    Vai vērts tā pūlēties? — jautāja Bilbo, kad visi jau bija paguruši un noskaitušies. — Re, ko es atradu zemē, kur troļļi kāvās! — Viņš izstiepa roku ar prāvu atslēgu, kaut gan Viljamam tā, protams, bija likusies' ļoti maziņa un slepena. Acīmredzot tā bija izkritusi viņam no kabatas — laimīgā kārtā pirms pārvēršanās akmenī.

—    Pie joda, ko tad tu neko ātrāk neteici? — iesaucās rūķi. Gendalfs paķēra atslēgu un iebāza to slēdzenē. Tad akmens durvis atvērās ar vienu spēcīgu grūdienu, un visi iegāja alā. Zemē mētājās kauli, un gaiss nelabi smakoja; bet te netrūka arī ēdamā, kas bija šā tā samests uz plauktiem vai zemē, pa vidu visādam citam laupījumam — no misiņa pogām līdz podiem ar zelta naudu kaktā. Pie sienām karājās daudz dažādu apģērba gabalu — tā kā troļļiem tādi bija par mazu, acīmredzot tie bija atņemti upuriem — un starp tiem arī vairāki zobeni, katrs citādāks pēc kaluma, formas un lieluma. Divi no tiem īpaši piesaistīja skatienu, jo tiem bija ļoti skaistas makstis un dārgakmeņiem rotāti rokturi.

Gendalfs un Torins tos paņēma katrs vienu sev, un Bilbo izvēlējās dunci ādas makstī. Trollim šāds duncis varēja būt tikai sīks kabatas nazītis, bet hobitam tas bija tikpat kā īss zobens.

—    Asmeņi izskatās labi, — noteica burvis, pa pusei izvilcis zobenus no makstīm un ar interesi tos aplūkodams. — Tos nav gatavojis ne trollis, ne kalējs no cilvēku vidus, vismaz ne šajos laikos un šajā zemē; bet, tiklīdz mēs varēsim izlasīt rūnas uz tiem, mēs uzzināsim krietni vairāk.

—    Ātrāk prom no šīs pretīgās smakas! — teica Fili. Viņi iznesa ārā naudas podus un to pārtiku, kas šķita neskarta un ēšanai derīga, un arī vienu mucu alus, kas vēl bija pilna. Tagad visiem jau gribējās brokastot, un, tā kā viņi bija ļoti izsalkuši, neviens nedomāja noniecināt troļļu pieliekamā pārpalikumus.. Pašiem viņiem pārtikas krājumi bija gauži niecīgi. Nu varēja nobaudīt maizi un sieru, alu un oglēs ceptu šķiņķi.

Pēc tam viņi likās gulēt, jo nakts bija pagājusi bez miega, un līdz pēcpusdienai neko neuzsāka. Tad viņi atveda šurp ponijus, aizveda podus ar zeltu netālu no upmalas takas un tur tos ļoti rūpīgi apraka, aizdarīdami slēptuvi ar daudziem burvju vārdiem — gadījumam, ja varētu kādreiz atgriezties un tos savākt. Kad tas bija padarīts, viņi no jauna sēdās ponijiem mugurā un devās projām pa taku austrumu virzienā.

—    Kur tu biji aizskrējis, ja drīkstu vaicāt? — noprasīja Torins Gendalfam, kad viņi bija devušies ceļā.

—    Paskatīties uz priekšu, — tas atbildēja.

—    Un kā tu pamanījies visīstākajā brīdī atgriezties?

—    Paskatīdamies atpakaļ, — burvis teica.

—    Tā gan! — sacīja Torins. — Bet vai tu nevarētu izteikties skaidrāk?

—    Es aizsteidzos jums priekšā, lai izlūkotu ceļu. Drīz tas kļūs bīstams un grūts. Es domāju arī par to, ka jāpapildina mūsu niecīgie pārtikas krājumi. Tomēr es nebiju vēl ticis necik tālu, kad sastapu dažus savus draugus no Rivendellas.

—    Kur tā atrodas? — jautāja Bilbo.

—    Nepārtrauc! — atteica Gendalfs. — Ja mums veiksies, tu pēc pāris dienām būsi tur un visu varēsi izpētīt pats. Tātad, kā jau teicu, es sastapu divus no Elronda ļaudīm. Viņi ļoti steidzās, jo bija izbijušies no troļļiem. Tie bija viņi, kas man pastāstīja, ka trīs troļļi nokāpuši no kalniem un apmetušies mežā netālu no ceļa; tie esot aizbaidījuši prom visus apkārtējos un tagad uzglūnot svešiem ceļiniekiem. Mani tūlīt pārņēma sajūta, ka esmu vajadzīgs te, pie jums. Skatīdamies atpakaļ, es tālumā ieraudzīju uguni un devos tās virzienā. Tas arī viss. Lūdzu, nākamo reizi esiet uzmanīgāki, citādi mēs nekad nenokļūsim galā!

—    Paldies! — sacīja Torins.

3. nodaļa neilga ATPŪTA

Tajā dienā viņi vairs nedziedāja un pasakas nestāstīja, kaut arī laiks bija uzlabojies; arī nākamajā un aiznākamajā dienā ne. Viņi bija apjautuši, ka briesmas nebūt nav aiz kalniem. Viņi nakšņoja zem klajas debess, un ponijiem bija vairāk ēdamā nekā jātniekiem, jo zāles pietika, bet ceļasomās pat no iegūtajiem troļļu krājumiem vairs daudz nebija atlicis. Kādu rītu viņi brišus šķērsoja upi; tā bija plata un sekla un dobji šalca, putodama ap akmeņiem. Pretējais krasts bija stāvs un slidens. Kad viņi, ponijus pavadā vezdami, tika tajā augšā, izrādījās, ka varenie kalni pienākuši jau pavisam tuvu. Šobrīd tuvākā kalna pakāje šķita vairs tikai nesteidzīga dienas ceļojuma attālumā. Kalns slējās tumšs un drūms, kaut gan tā nogāzes vietvietām izraibināja saulaini laukumi un augstu pret debesīm vīdēja sniegotas virsotnes.

—    Vai tas ir tas pats Vientuļais Kalns? — Bilbo vaicāja svinīgā balsī, lūkodamies uz to plati ieplestām acīm. Viņš vēl nekad nebija redzējis kaut ko tik milzīgu.

—    Protams, ne! — atteica Beilins. — Seit tikai sākas Miglas Kalni, un mums jātiek tiem pāri līdz Savvaļas Zemei viņā pusē. Un pat no turienes vēl ir labs gabals līdz Vientuļajam Kalnam austrumos, kur Smogs tup uz mūsu dārgumiem.

33

—    Oho! — noteica Bilbo un šobrīd jutās tik noguris kā vēl nekad. Viņa domas atkal atgriezās pie ērtā krēsla kamīna priekšā viņa iemīļotajā hobita alas istabiņā un pie katliņa sīkšanas uz uguns. Un ne jau pēdējoreiz!

3—102265

Tagad priekšgalā jāja Gendalfs. — Mēs nedrīkstam nomaldīties no ceļa, citādi mums beigas, — viņš teica. — Mums vajadzīga, pirmkārt, pārtika, otrkārt, atpūta puslīdz drošos apstākļos, un vēl ir ļoti svarīgi šķērsot Miglas Kalnus pa pareizo taku, citādi jūs tajos apmaldīsieties un būsiet spiesti atgriezties ceļa sākumā (ja vien vispār jums izdosies atgriezties).

Pārējie taujāja, kurp viņš tos vedot, un Gendalfs atbildēja:

—    Kā dažs no jums varbūt jau zina, jūs šobrīd esat nonākuši pie pašas Savvaļas robežas. Kaut kur mūsu priekšā slēpjas skaistā Rivendellas ieleja, kur Pēdējā Mājīgā Mājā dzīvo Elronds. Es ar draugiem nosūtīju turp ziņu, un mēs tiekam gaidīti.

Sie vārdi uzmundrināja un iepriecēja ceļiniekus, taču viņi vēl nebija nokļuvuši minētajā vietā, un atrast Pēdējo Mājīgo Māju kalnu rietumu pusē nebūt nebija tik viegli, kā varētu likties. Šķita, ka priekšā nav ne koku, ne ieleju, ne pakalnu, kas šķērsotu apvidu, tikai viens vienīgs gluds klajums, kas palēnām kāpa arvien augstāk, sniegdamies līdz tuvākā kalna pakājei, — plašs klajums viršu ūn klints šķembu krāsā, ko vietvietām izraibināja koši zaļi vai sūnzaļi laukumi un strēles, liecinādami par iespējamu ūdens tuvumu.

Pagāja rīts, un pienāca pēcpusdiena, taču visā šai klusajā klajumā nebija ne miņas no apdzīvota mājokļa. Ceļinieki sāka raizēties, jo saprata, ka meklētā māja var būt paslēpusies jebkurā vietā starp šejieni un kalniem. Viņi nonāca pie negaidītām ielejām, kas dziļas un šauras piepeši pavērās pie viņu kājām, un pārsteigti lūkojās lejup, kur auga koki un burbuļoja ūdens. Dažas bija tikai gravas, kam gandrīz varēja pārlēkt pāri, tomēr tās bija ļoti dziļas, un tajās dārdēja ūdenskritumi. Bija arī tumšas aizas, kam nevarēja nedz pārlēkt, nedz arī norāpties lejā. Bija purvi, un daži no tiem priecēja acis ar jauku zaļumu un spilgtām, garām puķēm, taču ponijs, kas ar kravu mugurā uzdrīkstētos spert tajos kāju, nekad vairs neatgrieztos atpakaļ.

Sis klajais apvidus no upes brasla līdz kalniem patiesi bija daudz lielāks, nekā varētu iedomāties. Bilbo jutās bezgala pārsteigts. Vienīgo taku iezīmēja balti oļi, turklāt daudzi no tiem bija gluži sīki, un citus sedza sūnājs vai virši. Visumā gājiens virzījās uz priekšu ļoti lēni — pat Gendalfa vadībā, kurš, šķiet, labi pazina ceļu.

Viņa bārdainā galva grozījās te uz vienu, te uz otru pusi, raugoties pēc oļiem, un pārējie sekoja šai galvai, taču, kad diena slīdēja pret vakaru, viņi nelikās meklētajam tuvāk esam. Tējas laiks jau sen bija pagājis, un izskatījās, ka tas pats notiks ar vakariņām. Apkārt lidinājās naktstauriņi, un apkārtne iegrima biezā mijkrēslī, jo mēness nebija uzlēcis. Bilbo ponijs sāka klupt pret saknēm un akmeņiem. Viņi tik negaidot attapās stāvas nogāzes malā, ka Gendalfa zirgs gandrīz vai noslīdēja pa to lejup.

—    Te tā beidzot ir! — burvis iesaucās, un pārējie saskrēja viņam apkārt un palūkojās pāri stāvā krituma malai. Dziļi lejā viņi redzēja ieleju. Tur čaloja upe, traukdamās pa savu klinšaino gultni; gaisā vēdīja koku lapotņu smarža, un upes viņā pusē, ielejas piekalnē, vizēja gaisma.

Bilbo nemūžam neaizmirsa, kā viņi, pa pusei slīdēdami, pa pusei šļūkdami, vakara krēslā pa stāvo, līkumoto taku devās lejup noslēpumainajā Rivendellas ielejā. Kāpjot zemāk, gaiss kļuva arvien siltāks, un priežu smarža darīja hobitu gluži miegainu, tā ka viņš laiku pa laikam iesnauzdamies saguma un gandrīz vai nokrita no sava ponija vai ar degunu atsitās pret tā skaustu. Jo zemāk ceļinieki kāpa, jo mundrāk tiem kļuva ap dūšu. Līdzšinējos kokus nomainīja dižskābarži un ozoli, un krēsla radīja tīkamu miera sajūtu.-Zāles zaļums tikpat kā vairs nebija samanāms, kad viņi beidzot iznāca atklātā meža klajumā netālu no upes krasta.

«Hmm! Te smaržo tā kā pēc elfiem!» Bilbo nodomāja un paraudzījās augšup zvaigznēs. Un tieši tajā brīdī kokos kā spēja smieklu brāzma uzšalca dziesma:

E! Kurp šie tā steidzas, Un ko šie te meklē? Jau dieniņa beidzas, Drīz tumšs būs kā peklē! E! Tra-la-la-lā! Sveiki ielejā! Hā!

Ē! Kurp šie tā nesas Prom pasaulē baltā? Mums pannā čurkst desas, Kūp plāceņi galdā! E! Tri-li-li-lī! Jauka ieleja šī!

Ē! Kurp šie tā cilpo, Ka bārdas vien kratās? Ko meklē te Bilbo Un Kili, un Fili?

Sie turpu vien skatās, Kur kalngali zili! Ē! Tra-la-la-lā! Jauki jūnijā! Hā!

Ē! Lai tak šie stājas! Kas projām šos raida? Gurst ponijiem kājas, Tie atpūtu gaida!

Kam skriet zilā tālē, Ja upmalas zālē

Līdz rītam var diet Un līksmot, un smiet Jautrā pulkā, tra-lā! Mūsu ielejā! Hā!

Tā viņi tur kokos smējās un dziedāja, un es nešaubos, ka jums tas viss izklausās kā vienas vienīgas nesakarīgas blēņas. Viņi par to nebēdāja nemaz — ja jūs viņiem pateiktu, ko domājat, viņi tikai smietos vēl jo vairāk. Tie taču bija elfi. Drīz vien, tumsai sabiezējot, Bilbo sāka tos šur tur samanīt. Viņam ļoti patika elfi, kaut gan reti bija gadījies tos sastapt, taču viņš no tiem mazliet arī baidījās. Rūķi ar elfiem lāgā nesatiek. Pat tādi samērā cienījami rūķi kā Torins un viņa draugi uzskatīja tos par muļķīgiem radījumiem (kaut gan patiesībā muļķīgs ir tieši šis uzskats) un reizēm dusmojās uz tiem. Un tas viss tāpēc, ka elfi mēdz rūķus paķircināt un pazoboties par viņiem — jo sevišķi par viņu bārdām.

—    Re, re! — kāda balss teica. — Paskatiet vien! Hobits Bilbo jāšus uz ponija, vai nav vareni? Tas tik ir aizgrābjošs skats!

—    Kaut kas neatkārtojams!

Un viņi atkal uzsāka jaunu dziesmu, kas bija tikpat smieklīga kā tā, ko esmu uzrakstījis no sākuma līdz beigām. Visbeidzot viens no viņiem, gara auguma jauneklis, iznāca no koku aizsega un paklanījās Gendalfam un Torinam.

—    Sveicam jūs ielejā! — viņš teica.

—    Pateicos! — Torins mazliet ērcīgi atbildēja, bet Gendalfs jau bija nolēcis no zirga un stāvēja elfu bariņā, jautri sarunādamies ar tiem.

—    Jūs esat mazliet novirzījušies no ceļa, — teica elfs, — tas ir, ja gribat tikt uz vienīgās takas, kura ved pāri upei uz māju viņā pusē. Mēs jums parādīsim, kur jāiet, bet labāk kāpiet nost no zirdziņiem, kamēr būsiet tikuši pāri tiltam. Vai negribat kādu brīdi uzkavēties kopā ar mums un padziedāt, jeb vai steigsieties tūlīt tālāk? Tur viņā pusē pošas vakariņām, — viņš piebilda. — Es jūtu aizkurta pavarda smaržu.

Kaut gan Bilbo jutās noguris, viņš labprāt brītiņu būtu pakavējies tepat. Elfu dziesmas zem jūnija zvaigznēm nav tās, ko var mierīgu sirdi palaist garām, ja jūs kaut ko tādu protat novērtēt. Viņam būtu arī gribējies uzsākt tuvāku sarunu ar šīm būtnēm, kas šķita zinām gan viņa vārdu, gan visu citu par viņu, kaut gan viņš tās nekad nebija redzējis. Hobitam likās, ka interesanti būtu uzzināt viņu domas par šo dēku. Elfi daudz zina un apbrīnojami ātri uzzina visus jaunumus; viņi uzzina visu, kas notiek zemes iemītnieku starpā tikpat ātri, kā aiztek ūdens, vai vēl ātrāk.

Bet rūķi visi kā viens vēlējās jo drīzāk tikt pie vakariņām un nebija ar mieru kavēties. Tāpēc viņi devās uz priekšu, vezdami ponijus pavadā, līdz, elfu vesti, sasniedza labu taķu, pa kuru nonāca līdz pašam upes krastam. Upe tecēja strauji un skaļi, kā kalnu upēm pieklājas vasaras vakaros, kad saule visu dienu sildījusi sniegu augstajās virsotnēs. Pār upi veda vienīgi šaurs akmens tiltiņš bez margām, tik šaurs, ka poniji varēja iet tikai pa vienam, un pa to vajadzēja iet pāri lēni un uzmanīgi, pēc kārtas, katram turot savu poniju aiz iemauktiem. Elfi bija paņēmuši līdzi spožus lākturus un, krastā stāvēdami, dziedāja jautru dziesmu, kamēr ceļotāji šķērsoja upi.

—    Nesamērcē straumē bārdu, tētiņ! — viņi uzsauca Torinam, kurš bija sameties gandrīz rāpus. — Tā jau tāpat ir pietiekami gara arī bez aplaistīšanas!

—    Pieskatiet, lai Bilbo neapēd visas kūkas! — viņi klaigāja. — Viņš jau tā ir par resnu, lai izlīstu pa atslēgas caurumu!

—    Cst, cst, labie ļaudis, un ar labu nakti! — atsaucās Gendalfs, kurš gāja pēdējais. — Ielejām ir ausis, un dažiem elfiem ir pārlieku jautras un vaļīgas mēles. Ar labu nakti!

Un tā viņi beidzot nonāca pie Pēdējās Mājīgās Mājas un atrada tās durvis plaši atvērtas.

Tas patiesi ir savādi, bet par to, kas sagādā prieku, un par to, ko aizvada ar prieku, stāsts ātri mēdz būt galā un nav ilgi ar patiku klausāms; taču, kad dzīve kļūst neērta, raižpilna un pat draudīga, labs stāsts raisās viegli un rit ilgi jo ilgi. Viņi šai mājā uzkavējās labu laiku, vismaz pāris nedēļu, un grūti viņiem bija no tās aiziet. Bilbo labprāt te būtu palicis uz visiem laikiem — pat tad, ja burvju vārdi varētu pēkšņi un bez kādām likstām nogādāt viņu atpakaļ taisni hobita alā. Un tomēr par šo viesošanos nav daudz, ko pastāstīt.

Nama saimnieks bija elfu draugs — viens no tiem, kuru senči kļuva par neparastu notikumu varoņiem jau ilgi pirms Vēstures iesākumiem, pirms elfu kariem ar ļaunajiem gobliniem un pirms pirmo cilvēku parādīšanās Ziemeļos. Tais dienās, kurās risinās mūsu stāsts, vēl dzīvoja daži cilvēki, kuru senčos bija gan elfi, gan Ziemeļu varoņi, un šī nama saimnieks Elronds bija to vadonis.

Viņa sejas panti bija cildeni un skaisti kā elfu augstmanim, viņš bija spēcīgs kā kareivis, gudrs kā zintnieks, godājams kā rūķu karalis un laipns kā vasaras diena. Par viņu vēsta daudzi nostāsti, tomēr viņa līdzdalība Bilbo varenajā dēkā ir visai neliela, kaut gan nozīmīga, kā jūs paši redzēsiet, ja mēs laimīgi tiksim līdz notikuma beigām. Viņa nams bija pati pilnība jebkuram, vienalga, vai tas pirmām kārtām vēlētos paēst

«Hmm! Te smaržo ta ka pec elfiem!» Bilbo nodoma ja un paraudzījās augšup zvaigznēs.

vai gulēt, vai strādāt, vai stāstīt pasakas, vai dziedāt, vai vienkārši sēdēt un domāt, vai arī darīt to visu uzreiz. Ļaunumam nebija vietas šai ielejā.

Ja man būtu vairāk laika, es ar prieku jums pastāstītu kaut dažus no stāstiem vai nodziedātu kaut dažas no dziesmām, ko ceļinieki dzirdēja šai namā. Dažu dienu laikā gan poniji, gan jātnieki atspirga un atguva spēkus. Te tika salāpītas drēbes, te tika dziedēti zilumi, garastāvokļi un cerības. Te tika piepildītas ceļasomas ar pārtiku un citām nepieciešamām lietām, kas svēra maz, bet nozīmēja daudz, kad jāveic grūtas kalnu pārejas. Te tika doti visnoderīgākie padomi ceļam. Tā pienāca Jāņu dienas priekšvakars, un ar pirmajiem Jāņu rīta saules stariem viņiem atkal bija jādodas ceļā.

Elronds prata lasīt jebkādas rūnas. Todien viņš apskatīja zobenus, ko viņi bija atnesuši no troļļu midzeņa, un teica: — Tos nav gatavojuši troļļi. Tie ir veci zobeni, ļoti veci, un piederējuši Rietumu kalnu elfiem, manas dzimtas senčiem. Tie gatavoti Gondolīnā tieši goblinu kariem. Acīmredzot tie nākuši no kāda pūķa mantnīcas vai goblinu laupījuma krātuvēm, jo pūķi un goblini iznīcināja šo pilsētu jau pirms vairākiem gadsimtiem. So te, Torin, rūnas dēvē par Orkristu — senajā Gondolīnas mēlē tas nozīmē Goblinu cirtējs; šim asmenim ir slavena pagātne. Sis, Gendalf, nosaukts par Glamdringu, Naidnieka nāvi, un to nēsājis pats Gondolīnas karalis. Glabājiet tos godam.

—    Interesanti, kur tos dabūjuši troļļi? — prātoja Torins, aplūkodams savu zobenu ar jaunu interesi.

—    Grūti pateikt, — sacīja Elronds, — var tikai minēt: iespējams, ka jūsu troļļi aplaupījuši citus laupītājus vai arī uzgājuši senas laupījumu krātuves atliekas Ziemeļu kalnos. Esmu dzirdējis, ka Moria raktuvju pamestajās alās joprojām glabājoties aizmirsti senlaiku dārgumi kopš rūķu un goblinu kara laikiem.

Torins pārdomāja dzirdēto. — Es glabāšu šo zobenu godam, — viņš teica. — Lai tas drīz atkal stājas pretī ļaunajiem gobliniem!

—    Sī vēlēšanās kalnos var piepildīties pat ļoti drīz! — teica Elronds. — Bet tagad parādiet man savu karti!

Viņš paņēma to un ilgi pētīja, turklāt purināja galvu, jo viņam lāgā nepatika rūķu alkas pēc zelta; viņš ienīda pūķus, to ļaunumu un cietsirdību un ar skumjām atcerējās Dziļlejas pilsētas un tās priecīgo zvaniņu bojāeju, un mundrās Straujupes apsvilušos krastus. Debesīs mirdzēja plats, spožs pusmēness loks. Viņš pacēla karti rokās, un spožā mēnessgaisma spīdēja tai cauri. — Kas tad tas? — viņš noteica. — Te vēl ir mēness burti līdzās parastajām rūnu zīmēm, kuras vēsta: «Durvis piecu pēdu augstumā, triju vīru platumā.»

—    Kas tas ir — mēness burti? — satraukuma pārņemts, jautāja hobits. Viņam ļoti patika kartes, kā jau iepriekš teikts, un patika arī rūnas un slepenas zīmes, un nesalasāms rokraksts, lai gan pats viņš rakstīja diezgan smalkiem un slaikiem burtiem.

—    Mēness burti ir tās pašas rūnu zīmes,, tikai neredzamas, — paskaidroja Elronds. — Tāpat vien, virsū skatoties, tās nevar ieraudzīt. Redzamas tās kļūst tikai tad, kad aiz tām spīd mēness, un pat tas vēl nav viss: sarežģītākie mēness burti kļūst redzami tikai pie tāda paša mēness apveida un tādā pašā gadalaikā, kāds bija tad, kad tie tapa rakstīti. Tos izgudroja rūķi un pierakstīja ar sudraba spalvu, kā jūsu draugiem labi zināms. Sie te acīmredzot rakstīti ļoti sen, Jāņu dienas priekšvakarā pie augoša mēness.

—    Un ko tie vēsta? — jautāja Gendalfs un Torins reizē, laikam drusku īdzīgi par to, ka šo atklājumu pirmais izdarījis Elronds, kaut gan agrāk to nemaz nevarēja izdarīt un arī turpmāk tik drīz nevarētu.

—     «Stāviet pie lielā akmens, kad klaudzinās strazds,» — lasīja Elronds, — «un rietošā saule metīs pēdējo Darina Dienas gaismas staru tieši pāri atslēgas caurumam.»

—    Darins, Darins! — iesaucās Torins. — Viņš bija pašas vecākās rūķu cilts — Gar- bāržu — tēvutēvs un mans senākais priekštecis: es esmu viņa mantinieks.

—    Un ko tad nozīmē šī Darina Diena? — vaicāja Elronds.

—    Rūķu Jaungada pirmā diena, — paskaidroja Torins, — kā visiem būtu jāzina, ir pēdējā Rudens mēness pirmā diena tieši pirms Ziemas iestāšanās. Mēs saucam to par Darina Dienu, ja pēdējais Rudens mēness debesīs sastopas ar sauli. Taču baidos, ka tas mums neko daudz nepalīdzēs, jo šodien vairs nav mūsu spēkos uzminēt, kad tāds brīdis atkal pienāks.

—    Nu, to vēl redzēsim, — teica Gendalfs. — Vai tur vēl ir kas rakstīts?

—    Pie šī mēness vairāk nekas nav redzams, — atbildēja Elronds un atdeva karti Torinam; pēc tam viņi devās lejā pie upes paraudzīties un paklausīties, kā Jāņu vakarā dzied un dejo elfi.

Nākamais rīts bija Jāņu dienas rīts — tik skaidrs un spirdzinošs, kādu vien spēj uzburt iztēle: zilajās debesīs nemanīja ne mazākā mākonīša, un saule rotājās dzidrajā upes ūdenī. Atvadu dziesmu pavadīti, ceļinieki sēdās uz ponijiem un naigi jāja prom, sirdīm kūsājot jaunu piedzīvojumu alkās un domām kavējoties pie norādītā ceļa — pāri Miglas Kalniem uz zemi viņā pusē.

4. nodaļa pĀri KALNIEM UN ZEM KALNA

Tajos kalnos augšup veda daudz taku, un pāri tiem bija ne mazums pāreju. Taču vairums šo taku bija mānīgas un maldinošas un vai nu vispār neaizveda nekur, vai arī ieveda nepatikšanās; un uz daudzām pārejām uzglūnēja ļaunas būtnes un nedzirdētas briesmas. Rūķi un hobits, kuriem palīdzēja Elronda gudrais padoms un Gendalfa zināšanas un atmiņa, atrada īsto taku, kas veda uz īsto pāreju.

Vēl daudz dienu pēc tam, kad jaukā ieleja un Pēdējā Mājīgā Māja bija palikušas tālu aiz muguras, ceļinieki joprojām kāpa un kāpa augšup. Taka bija grūta un bīstama, ceļš līkumu līkumots, vientulīgs un garš. Tagad viņi varēja atskatoties pārlaist skatienu zemēm, kas bija palikušas aiz muguras un pletās dziļi lejā. Bilbo zināja, ka tālu rietumu pusē, kur visi apveidi bija sakusuši zilganā miglā, atrodas viņa paša zeme, kas solīja drošību un ērtības, un viņa jaukā hobita aliņa. Viņš nodrebinājās. Te augšā kļuva arvien aukstāks un aukstāks, un vējš dzeldīgi svelpa klinšu starpās. Reizēm arī palieli akmeņi palēkdamies vēlās lejā pa kalnu nogāzēm, pusdienas saules atsvabināti no sniega važām, un aizripoja viņiem garām (tad bija laimējies) vai arī aizlidoja pāri galvai (tas bija daudz nepatīkamāk). Naktsguļas bija neērtas un saltas, un viņi neuzdrīkstējās dziedāt vai skaļi sarunāties, jo atbalsis skanēja gluži pārdabiski, un šķita, ka klusums negrib, lai to pārtrauc, — to drīkstēja vienīgi ūdens šalkoņa, vēja gaudas un akmeņu kraksti.

«Lejā turpinās vasara,» domāja Bilbo, «ir siena laiks, notiek izpriecas zaļumos. Drīz vāks ražu un lasīs mellenes, bet mēs vēl nebūsim pat sākuši kāpt viņā pusē uz leju.» Arī

citu prātos risinājās tādas pašas drūmas domas, kaut gan, Jāņu rītā atvadīdamies no Elronda, viņi bija cerību spārnoti un moži runāja par to, kā šķērsos kalnus un trauksies cauri zemēm otrā pusē. Viņi bija domājuši, ka nokļūs pie Vientuļā Kalna slepenajām durvīm varbūt jau nākamajā pēdējā Rudens mēness pirmajā dienā — «un varbūt tā būs Darina diena», viņi bija teikuši. Tikai Gendalfs bija pakratījis galvu un cietis klusu. Rūķi šo ceļu nebija mērojuši daudz gadu, taču Gendalfs bija to darījis un zināja, ka Savvaļas apvidos savairojušās briesmas un ļaunums, kopš pūķi no turienes padzinuši cilvēkus, un ka pēc kaujas Moria raktuvēs daudzviet slepeni iemitinājušies goblini. Pat tādiem visgudriem burvjiem kā Gendalfs un tik labiem draugiem kā Elronds labi izstrādāti plāni reizēm cieš neveiksmi, kad jādodas pretī bīstamām dēkām viņpus Savvaļas robežas, un Gendalfs bija pietiekoši gudrs burvis, lai to apzinātos.

Viņš zināja, ka ceļā var atgadīties kaut kas negaidīts, un neiedrošinājās cerēt, ka viņi bez jebkādiem baisiem piedzīvojumiem tiks pāri šiem plašajiem, augstajiem kalniem ar vientulīgajām smailēm un ielejām, kurās nevaldīja neviens karalis. Un piedzīvojumi sākās drīz. Viss veicās labi, līdz kādu dienu viņus pārsteidza pērkona negaiss — nē, vēl vairāk nekā pērkona negaiss: vesela pērkonu kauja. Jūs zināt, cik šaušalīgi var būt īsti neganti pērkona negaisi līdzenumos un upju ielejās, it sevišķi tad, kad satiekas un triecas kopā divi šādi negaisi. Taču vēl briesmīgāki ir pērkoni un zibeņi nakts laikā kalnos, kad sastopas negaisi no austrumiem un rietumiem un uzsāk kauju viens ar otru. Zibens strēles triecas pret kalnu smailēm, klintis dreb, un apdullinoša dārdoņa palaikam pāršķeļ gaisu un pierībina un piegrand katru alu un spraugu; un tumsa bez mitas izverd baismīgu troksni un piepešas gaismas žilbas.

Kaut ko tamlīdzīgu Bilbo nemūžam nebija ne redzējis, ne spējis iedomāties. Ceļinieki atradās augstu uz šauras kalna kores, kam vienā pusē pavērās baisminošs kritums miglas tītā aizā. Turpat zem klints pārkares viņi patvērās pavadīt nakti, un Bilbo saritinājās zem savas segas, drebēdams pie visām miesām. Kad viņš pabāza degunu ārā un zibens strēļu gaismā paskatījās apkārt, viņš redzēja, ka ielejas viņā pusē no mājokļiem izlīduši akmens milži, kas spēlēdamies meta cits citam klintsbluķus, ķēra tos rokā un svieda lejā, tumsā, kur tie dziļumā sadrupa pret kokiem vai ar blīkšķi sašķēlās sīkākos gabalos. Tad nāca vējš un lietus, un vējš trieca lietu un krusu visos iespējamos virzienos, tā ka klints pārkare vairs nebija nekāds patvērums. Drīz vien viņi samirka, un poniji stāvēja, nokāruši galvu, ierāvuši asti starp kājām, un daži izbailēs fcviedza. Milžu rēcošie smiekli un klaigas bija dzirdamas pa visām kalnu nogāzēm.

—    Tas nu nekur neder! — teica Torins. — Ja mūs nenopūtīs lejā vējš vai nenoslīcinās lietus, vai nenospers zibens, mūs pakamps kāds milzis un uzspers debesīs kā futbolbumbu.

—    Nu, ja tu zini labāku vietu, tad ved mūs uz turieni! — atcirta Gendalfs, kurš bija gauži ērcīgā omā un pats nebūt nepriecājās par milžu tuvumu.

Vārdu apmaiņa beidzās ar to, ka viņi aizsūtīja Fili un Kili meklēt labāku patvērumu. Siem rūķiem bija vērīga acs, un, tā kā viņi bija gadus piecdesmit jaunāki par citiem rūķiem, šādus darbus parasti uzticēja viņiem (jo ikvienam bija skaidrs, ka sūtīt Bilbo nav nekādas jēgas). Ja kaut kas jāatrod, nav labāka līdzekļa par meklēšanu (vismaz tā jaunajiem rūķiem apgalvoja Torins). Kas meklē, tas, protams, parasti kaut ko atrod, tikai ne vienmēr atrastais ir arī meklētais. Tā notika arī šoreiz.

Drīz Kili un Fili atgriezās, līzdami rāpus un turēdamies pie klintīm, lai tos neaizrautu vējš. — Mēs atradām sausu alu, — viņi paziņoja, — tepat netālu aiz nākamā pagrieziena; tur mēs varam saiet iekšā ar visiem ponijiem.

—    Vai jūs to kārtīgi izpētījāt? — noprasīja burvis, kurš zināja, ka kalnu alas ļoti reti mēdz būt neapdzīvotas.

— Jā, jā! — rūķi atsaucās, kaut gan visi zināja, ka ilgi viņi nevar būt pūlējušies, citādi nebūtu tik ātri atpakaļ. — Tik pārlieku liela jau tā nav un dziļi zem kalna arī nestiepjas.

Tas, protams, kalnu alās ir pats bīstamākais: bieži nevar zināt, cik tālu tās stiepjas un kurp kāda eja var aizvest, un kas gaida iekšienē. Taču Fili un Kili ziņas šķita apmierinošas. Tāpēc visi piecēlās un sarosījās iešanai. Vējš joprojām auroja un pērkons rībēja, un bija krietni jāpacīnās, lai ar visiem ponijiem tiktu uz priekšu. Par laimi, tālu nebija jāiet, un drīz viņi nonāca pie liela klintsakmens, kas sniedzās līdz pat takai. Pakāpjoties aiz tā, atklājās pazema velvēta eja kalna sānā. Tā bija tieši tik plata, lai, nedaudz piepalīdzot, tai dabūtu cauri ponijus, kad tiem bija noņemti segli un nesamie. Zem velves paejot, bija tik patīkami dzirdēt, ka vējš un lietus dārdina ārpusē, nevis tieši uz galvas, un justies drošībā no milžiem un to klintsakmeņiem. Tomēr burvis nedomāja riskēt. Viņš iededza uguni savas nūjas galā — kā tika darījis, ja atceraties, todien Bilbo ēdamistabā, kas šķita tik bezgala sen, — un tās gaismā viņi izpētīja alu no vienas malas līdz otrai.

Tā šķita itin paprāva ala, taču nelikās pārlieku plaša un noslēpumaina. Tai bija sausa grīda un vairākas parocīgas sienu iedobes. Vienā malā varēja ērti novietot ponijus, un tie tur sastājās (varen apmierināti par pārmaiņu), kūpēdami un čāpstinādami kaklā pakārtajās kulēs. Oins un Gloins ierosināja pie ieejas sakurt ugunskuru, lai izžāvētu drēbes, taču Gendalfs par to negribēja ne dzirdēt. Tad viņi izklāja slapjo apģērbu uz grīdas un izvilka no ceļasomām sausu drēbju kārtu; pēc tam izņēma pīpes un sāka raidīt gaisā dūmu gredzenus, un Gendalfs savējos pūta visdažādākajās krāsās un lika tiem virpuļot augšup dejā līdz pašiem griestiem, lai izklaidētu pārējos ceļiniekus. Viņi iegrima aizrautīgās sarunās un, vētru pilnīgi aizmirsuši, sāka prātot, ko katrs darīs ar savu bagātības daļu (kad to dabūs, kas šobrīd nemaz nelikās neiespējami), un pamazām cits pēc cita iegrima snaudā. Un šis bija pēdējais vakars, kad viņu rīcībā bija poniji, ceļasomas un visi citi līdzpaņemtie piederumi.

Cik tomēr labi, ka viņi bija izraudzījušies par ceļabiedru mazo Bilbo! Jo viņš ilgu laiku nevarēja aizmigt, un, kad beidzot aizmiga, viņu mocīja nejauki sapņi. Viņš sapņoja, ka plaisa alas dibensienā kļūst arvien lielāka un lielāka un veras arvien platāka un platāka; viņš juta lielas bailes, taču nespēja ne iekliegties, ne pakustēties — varēja tikai gulēt un skatīties. Pēc tam viņš sapņoja, ka alas grīda kaut kur pazūd un viņš pats sāk slīdēt projām un krīt, krīt, krīt — kaut kur dziļi lejā.

Tajā brīdī viņš, briesmīgi satrūcies, pamodās un ieraudzīja, ka daļa no šī sapņa ir patiesība. Plaisa alas dibensienā patiesi bija atvērusies un pārtapusi platā gaitenī. Viņš tik tikko vēl paspēja pamanīt, kā tajā pazūd pēdējā ponija astes gals. Bilbo, protams, izgrūda ļoti spalgu brēcienu, tik spalgu, cik vien hobits spēj, un hobita brēciens mēdz būt pārsteidzoši skaļš, ja ņem vērā tā nelielo augumu.

Pirms kāds vēl iespēja kaut muti pavērt, kā uz burvja mājienu viņu priekšā izlēca goblini — lieli goblini, milzīgi, nejauki goblini, neskaitāmi goblini. To bija vismaz seši pret vienu rūķi, un vēl divi atlika hobitam; tie sagrāba viņus un aizrāva plaisas otrā pusē, iekams kāds paspēja atcerēties, kā viņu sauc. Tomēr Gendalfu tie nesagūstīja. Vismaz tur Bilbo brēciens bija paveicis savu. Tas bija uzmodinājis burvi vienā zibenīgā mirklī, un, kad pieskrēja goblini, lai viņu sagrābtu, alā uzzibsnīja negants spožums, gluži kā zibens spēriens, un vairāki uzbrucēji nogāzās beigti.

Plaisa krakstēdama aizvērās, un Bilbo ar rūķiem atradās iekšpusē. Kur palicis Gendalfs? Par to nebija jausmas ne viņiem, ne gobliniem, un goblini nemaz nemēģināja to noskaidrot. Valdīja dziļmelna tumsa, tāda, kam cauri redzēt spēj vienīgi goblini, kas mitinās pašās kalnu dzīlēs. Ejas te bija samudžinātas krustu krustīm un līkumu līkumiem, bet goblini zināja savu ceļu tikpat labi, kā jūs zināt aiziet uz tuvāko pasta nodaļu; un šis ceļš veda arvien dziļāk lejup, un gaiss kļuva neciešami smags. Goblini

Turpat zem klints pārkares viņi patveras pavadīt nakti, un Bilbo saritinajas zem savas segas, drebēdams pie visām miesām.

bija ļoti rupji, viņi nežēlīgi žmiedza savus gūstekņus, turklāt ņirdza un smējās savās atbaidošajās akmensdimdošajās balsīs, un Bilbo jutās vēl nelaimīgāks nekā toreiz, kad trollis viņu pacēla gaisā aiz kāju īkšķiem. Atkal un atkal viņš karsti vēlējās būt savā jaukajā, mājīgajā hobita aliņā. Un ne jau pēdējo reizi.

Tad viņu priekšā iemirgojās sarkans gaismas stars. Goblini sāka dziedāt vai—drīzāk—ķērkt, pieskaņodami ritmu savu plakano pēdu klaudzieniem pa akmens grīdu un tikpat ritmiski raustīdami savus gūstekņus.

Plakš! Traks! Rīb un sprakš!

Grāb un ker! Žmiedz un sper!

Lejā dziļi apakšā

Gaida Goblinpilsēta!

Brīkš, brākš! Bllkš, blākš!

Vāles belž! Liesmas elš!

Kāpjam, kāpjam apakšā,

Goblinpilsētā, ha-hā!

Pliukš un smiukš! Kauli kriukš!

Bliezt un durt! Nepagurt!

Drāzt un tēst, un sloksnēs plēst!

Bedrē mest! Dzīvus ēst!

Lai ir jautri apakšā,

Dziļā Goblinpilsētā!

Tas patiesi skanēja baismi. Sienas atbalsoja spalgos «plakš, trakš» un «brīkš, brākš» un ļauni smejošos «ha-hā!». Dziesmas saturs bija skaidrāks par skaidru, jo vairāk tāpēc, ka goblini izvilka pletnes un pie «pliukš un smiukš» plīkšķināja tās pāri gūstekņiem, dzenot tos skriešus uz priekšu, cik ātri vien tie spēja kustēt; un daži no rūķiem patiesi jau jutās kā sloksnēs plēsti, kad beidzot ieklumburoja prāvā pazemes alā.

To apgaismoja liels, sarkans ugunskurs telpas vidū un lāpas gar sienām; un visa ala bija goblinu pilna. Tie smējās, dauzīja kājas un plaukšķināja rokas, kad alā ievēlās skrejošais rūķu bars (kam Bilbo skrēja pašā aizmugurē un tādējādi bija vistuvāk pletnēm) un aiz tiem dzinēji, kas auroja un plīkšķināja pletnes. Poniji bija te jau priekšā un stāvēja, sadzīti stūrī, un visas ceļasomas un saiņi gulēja zemē, atrauti vaļā un izvandīti, un goblini rakājās pa tiem, ošņāja, taustīja un ķildojās par visu atrasto.

Sī diemžēl bija pēdējā reize, kad ceļotāji redzēja savus lieliskos ponijus un to skaitā arī varen žirgtu, baltu kumeļu, ko Elronds bija aizdevis Gendalfam, jo burvja zirgs nebija piemērots kalnu takām. Jo goblini ēd zirgus, ponijus un ēzeļus (un vēl daudz ko trakāku), un viņi arvien ir izsalkuši. Tomēr šobrīd gūstekņi spēja domāt vienīgi paši par sevi. Goblini saķēdēja viņiem rokas aiz muguras, sasaistīja viņus visus rindā citu aiz cita un aizvilka uz alas attālāko kaktu, un mazais Bilbo klumburoja virknes pašā galā.

Tur pustumsa uz liela, plakana akmens sedeja sevišķi liels goblins ar milzīgu galvu, un ap viņu stāvēja ar āvām un līkiem zobeniem bruņojušies goblini. Jāpiebilst, ka goblini ir cietsirdīgi, ļauni un nejauki. Viņi neprot neko skaistu, toties prot daudz ko gudru un viltīgu. Viņi prot rakt tuneļus un ejas tikpat labi kā visprasmīgākie rūķu meistari, ja vien pacenšas, kaut gan parasti tās viņiem ir nekārtīgas un netīras. Viņi ļoti labi prot izgatavot veserus, cirvjus, zobenus, dunčus, cirtņus, knaibles, kā arī moku rīkus vai arī liek tos pēc saviem norādījumiem gatavot citiem — gūstekņiem un vergiem, kamēr tie nomirst gaisa un gaismas trūkuma dēļ. Pilnīgi iespējams, ka tieši viņi ir iz-

gudrojuši dažas no tām ierīcēm, kas pasaulei sagādājušas tik daudz nedienu, it īpaši tās viltīgās ietaises, kas spēj nogalināt lielu skaitu ļaužu uzreiz, jo riteņi, motori un sprādzieni viņus allaž sajūsminājuši, tāpat kā iespēja nedarīt ar rokām neko vairāk par nepieciešamo; taču tajos laikos un tajos mežonīgajos apgabalos viņi vēl tik tālu nebija progresējuši (kā tagad mēdz sacīt). Nevar teikt, ka goblini īpaši ienīstu rūķus — vismaz ne vairāk, kā viņi ienīda jebko un jebkuru, it sevišķi kārtīgos un pārtikušos; dažviet atradās pat tik samaitāti rūķi, kas slēdza ar gobliniem vienošanos. Taču gobliniem bija īpašs zobs uz Torina cilti — tā kara dēļ, kas tika iepriekš pieminēts, bet neietilpst šai stāstā; un vispār gobliniem daudz nerūp, ko viņi noķer, ja vien to var nostrādāt gudri un slepeni, un gūstekņi nav spējīgi aizsargāties.

—    Kas ir šīs nožēlojamās būtnes? — noprasīja Milzu Goblins.

—    Rūķi un šis te! — atteica viens no dzinējiem, paraudams Bilbo ķēdi tik spēcīgi, ka hobits nokrita uz ceļiem. — Mēs atradām viņus slēpjamies mūsu Priekškambarī.

—    Ko tas nozīmē? — jautāja Milzu Goblins, pagriezdamies pret Torinu. — Iecerējuši kādu nelietību, bez šaubām! Izspiegojat manu ļaužu privātās gaitas, protams! Nemaz nebrīnītos, ja jūs būtu zagļi! Vai, vēl ticamāk, slepkavnieki un elfu draugi! Runājiet! Kas jums sakāms?

—    Rūķis Torins ir jūsu rīcībā! — Torins teica, un tā bija tīrā pieklājības frāze. — Visi šie grēki, ko jūs mums gribat piedēvēt, mums nebija ne prātā. Mēs patvērā- mies no vētras alā, kas šķita ērta un neapdzīvota, un nekas no mūsu domām nebija tik tālu kā iespēja kaut kādi stāties ceļā gobliniem. — Tā nu bija vistīrākā patiesība!

—    Hm! — norūca Milzu Goblins. — Tā jūs sakāt gan. Bet es labprāt gribētu zināt, ko jūs te kalnos vispār meklējāt, no kurienes nācāt un uz kurieni gājāt? Patiesībā es gribētu zināt par jums visu. Tiesa, daudz neko tas jums nepalīdzēs, Torin Ozolvairog, es tāpat zinu par tavu cilti pietiekami daudz; tomēr runājiet taisnību, citādi es gādāšu, lai jūs justos gauži nepatīkami!

—    Mēs devāmies ceļojumā, lai apciemotu savus radiniekus, savus brāļu un māsu dēlus un meitas, savus pirmās, otrās un trešās pakāpes brālēnus un māsīcas un citus mūsu vectēvu pēctečus, kas dzīvo šo patiesi viesmīlīgo kalnu austrumu pusē, — teica Torins, uzreiz īsti neattapdamies, ko sacīt, un nojauzdams, ka īstā patiesība laikam gan nenesīs nekāda labuma.

—    Viņš ir melis, ak, īsteni Varenais! — iesaucās viens no dzinējiem. — Vairākus no mūsu ļaudīm alā nospēra zibens, kad mēs aicinājām šos te nākt dziļāk lejā, un tie palika guļam beigtāki par beigtu. Un, re, par šo viņš arī nekā nav paskaidrojis! — Goblins pacēla zobenu, ko bija nēsājis Torins un kas nāca no troļļu mantnīcas.

To ieraudzījis, Milzu Goblins izgrūda pavisam šaušalīgu dusmu rēcienu, un visi viņa kareivji sāka griezt zobus, klaudzināt vairogus un dauzīt kājas pret zemi. Viņi uz vietas pazina šo zobenu. Savā laikā tas bija nogalinājis simtiem goblinu — tolaik, kad krietnie elfi vajāja goblinus pa kalniem vai karoja ar tiem vaļņu priekšā. Viņi dēvēja to par Orkristu, Goblinu cirtēju, bet goblini to sauca vienkārši par Kāvēju. Viņi to ienīda un vēl jo vairāk ienīda jebkuru, kas to nēsaja.

—    Slepkavnieki un elfu draugi! — Milzu Goblins ieaurojās. — Sitiet viņus! Kaujiet viņus! Kodiet viņus! Plēsiet viņus! Vediet viņus prom uz tumšajām čūsku alām, un lai viņi nekad vairs neierauga dienas gaismu! — Viņu bija sagrābis tāds niknums, ka viņš palēcās no sava sēdekļa un ar atvērtu muti pats drāzās Torinam virsū.

Tieši tajā mirklī visā alā nodzisa gaisma, un lielais ugunskurs — čūks! — pārvērtās zili zalgojošu dūmu stabā, kas ieskrēja tieši griestos, šķiezdams uz visām pusēm goblinu barā baltas, dzeļošas dzirksteles.

Kliedzieni un bļāvieni, ķērcieni, rībieni un grāvieni, rūcieni, rēcieni un lāsti, spiedzieni un kaucieni, kas sekoja, nav ne attēlojami, ne aprakstāmi. Tos nevar pat salīdzināt ar troksni, ko saceltu simtiem mežakaķu un vilku, ja tos dzīvus cepinātu uz uguns. Dzirksteles dedzināja un svilināja, turklāt dūmi, kas tagad vēlās no griestiem, bija tik biezi, ka tiem cauri nespēja redzēt pat goblinu acis. Drīz vien tie sakrita cits citam virsū un, kamolos saķērušies, valstījās pa zemi — kozdami, sperdami un sizdami, kur pagadās, it kā būtu zaudējuši prātu.

Piepeši alā pats ar savu gaismu iezaigojās kāds zobens. Bilbo redzēja, kā tas izskrien tieši cauri Milzu Goblinam, kas apstulbis stāvēja, savā niknuma lēkmē apturēts. Viņš nogāzās beigts, un goblinu kareivji brēkdami metās tumsā bēgt.

Zobens ielēca atpakaļ makstī. — Aši man pakaļ! — pavēlēja enerģiska, nosvērta balss, un, iekams Bilbo saprata, kas noticis, viņš jau atkal rindas pašā galā rikšoja uz priekšu, cik ātri vien spēja, lejup pa vēl tumšākiem tuneļiem, kamēr goblinu kliedzieni aizmugurē kļuva arvien vājāki. Bāla gaisma rādīja viņiem ceļu.

—    Ātrāk, ātrāk! — balss teica. — Drīz atkal iedegsies lāpas.

—    Acumirkli! — atsaucās Douri, kurš skrēja aizmugurē tūlīt pirms Bilbo un bija krietns puisis. Viņš lika hobitam uzrausties sev uz pleciem, kā nu tas ar sasietām rokām bija iespējams, un tad viņi visi skriešus drāzās tālāk, ķēdēm šķindot, klupdami krizdami, jo saistītās rokas kavēja noturēt līdzsvaru. Ilgi viņi tā skrēja bez atelpas un, kad apstājās, juta, ka nonākuši dziļi pašā kalna iekšienē.

Tad Gendalfs pacēla savu burvju nūju. Protams, tas bija Gendalfs, taču tobrīd viņiem nebija laika vaicāt, kā viņš te nokļuvis. Viņš atkal izvilka zobenu, un tas no jauna iemirdzējās pats ar savu gaismu. Ja tuvumā bija goblini, tas iekvēlojās tādā niknumā, ka kļuva pavisam spožs; šobrīd tas mirdzēja kā zila liesma uzvaras priekā par to, ka pieveicis vareno alas valdnieku. Sacirst goblinu uzliktās važas un aši atbrīvot gūstekņus tam nebija nekādu grūtību. Sī zobena vārds, ja atceraties, bija Glamdrings, Naidnieka nāve. Goblini to sauca vienkārši par Sitēju un ienīda vēl negantāk par Kāvēju. Arī Orkrists bija paglābts, jo Gendalfs to bija izrāvis pārbiedētajam sargam no rokām un paķēris līdzi. Gendalfs prata par daudz ko parūpēties, un, kaut arī viņš nespēja gluži visu, tomēr likstā nokļuvušiem draugiem viņš varēja palīdzēt ļoti daudz.

—    Vai mēs visi esam šeit? — viņš jautāja, nododams zobenu atkal Torinam. Pagaidiet: viens — tas ir Torins; divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi, astoņi, deviņi, desmit, vienpadsmit; kur tad Fili un Kili? Ā, tepat ir: divpadsmit, trīspadsmit — un lūk, kur misters Baginss: četrpadsmit! Nu tā! Varēja būt arī ļaunāk, kaut gan, no otras puses, varēja būt arī krietni labāk. Nav vairs ne poniju, ne pārtikas, un mēs pat īsti nezinām, kur esam, un saniknotu goblinu bari ir tepat aiz muguras! Steidzamies tālāk!

Un viņi steidzās tālāk. Gendalfam bija taisnība: itin drīz tālu iepakaļ tuneļos, pa kuriem viņi bija skrējuši, atskanēja goblinu sacelts troksnis un neganti brēcieni. Tie lika viņiem drāzties uz priekšu ātrāk nekā jebkad, un, tā kā nabaga Bilbo nevarēja paskriet ne uz pusi tik ātri — jo rūķi spēj joņot apbrīnojamā ašumā, kad tas vajadzīgs, — viņi pa kārtai nesa to nēšus uz muguras.

Tomēr goblini skrien vēl ātrāk par rūķiem, un šie goblini ceļu zināja labāk (jo paši bija rakuši šīs alas), turklāt tie bija nāvīgi saniknoti; tāpēc, lai kā rūķi centās, viņi dzirdēja kliedzienus un kaucienus nākam arvien tuvāk un tuvāk. Drīz viņi pat varēja sadzirdēt goblinu kāju dipoņu; šķita, ka šo kāju ir bezgala daudz un tās jau ir tepat aiz pēdējā pagrieziena. Tuneļa galā viņi jau redzēja sarkano lāpu gaismu; turklāt visi bija bezgala noguruši.

«Kāpēc, ak, kāpēc es aizskrēju no savas hobita alas!» nopūtās nabaga misters Baginss, mētādamies augšup un lejup Bombura mugurā.

«Kāpēc, ak, kāpēc es paņēmu šo nožēlojamo hobitu līdzi ceļā pēc dārgumiem!» nopūtās nabaga Bomburs, kurš bija visai tukls un skriedams grīļojās, un karstuma un baiļu sviedri pilēja viņam pa degunu lejup.

Tad Gendalfs palika iepakaļ un Torins līdz ar viņu. Viņi nogriezās aiz asa ceļa līkuma. — Apkārt griezties! — nokomandēja burvis. — Izvelc zobenu, Torin!

Nekas cits vairs neatlika; un tas gobliniem nebija pa prātam. Viņi ar kliedzieniem spēji drāzās ap stūri un tur ieraudzīja Goblinu cirtēju un Naidnieka nāvi salti un žilbinoši spīdam tieši viņu apstulbušajās acīs. Priekšējie vēl paspēja nosviest lāpas un iekaukties, pirms nogāzās beigti. Aizmugurējie kauca vēl negantāk un lēca atpakaļ, notriekdami no kājām tos, kas skrēja aiz viņiem. — Kāvējs un Sitējs! — viņi brēca, un drīz visus pārņēma panika, un lielākā daļa metās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru nākuši.

Pagāja labs laiks, iekams kāds no viņiem uzdrīkstējās spert soli aiz šī pagrieziena. Tikmēr rūķi jau bija aizskrējuši tālu uz priekšu, dziļi goblinu valstības tumšajos tuneļos. Kad goblini to aptvēra, tie nodzēsa lāpas, uzāva mīkstas tupeles un izraudzījās visžiglākos skrējējus ar visasāko redzi un dzirdi. Tie metās uz priekšu tumsā aši kā zebiekstes un klusi kā sikspārņi.

Tāpēc notika tā, ka viņu tuvošanos nedzirdēja ne Bilbo, ne rūķi un pat ne Gendalfs. Un arī neredzēja. Taču goblini, kas klusu lavījās klāt no aizmugures, redzēja viņus, jo Gendalfs no savas nūjas raidīja vāru gaismas staru, lai rūķi varētu vieglāk tikt uz priekšu.

Pavisam negaidot Douri, kas pašreiz atkal skrēja pēdējais, nesdams Bilbo, juta, ka no aizmugures kāds viņu sagrābj. Viņš iekliedzās un nokrita zemē; hobits noripoja viņam no pleciem un aizvēlās kaut kur tumsā, atsita galvu pret cietu klintsradzi un tālāk neko vairs neatcerējās.

5. nodaļa

MIKLU MINĒŠANA TUMSA

Kad Bilbo atvēra acis, viņš nevarēja saprast, vai tās ir vaļā vai ciet, jo visapkārt bija vienlīdz tumšs gan ar atvērtām, gan aizvērtām acīm. Nekur tuvumā nevienu nemanīja. Iedomājieties viņa izbīli! Viņš neko nedzirdēja, neko neredzēja un neko nevarēja sataustīt — vienīgi akmeņus zem kājām.

Ļoti lēnām viņš uzslējās un sāka taustīties apkārt uz visām četrām, līdz sataustīja tuneļa sienu, taču ne uz augšu, ne uz leju no tās nekas nebija atrodams: it nekas, ne miņas no gobliniem, ne ziņas no rūķiem. Galva hobitam reiba, un viņš pat nespēja aptvert, kādā virzienā viņi bija skrējuši, kad notika kritiens. Mēģinādams uzminēt to uz labu laimi, viņš aizrāpoja krietnu gabalu uz priekšu, līdz piepeši viņa plauksta uz tuneļa grīdas uzdūrās kādam aukstam metāla priekšmetam, kas šķita līdzīgs nelielam gredzenam. Sis bija ļoti nozīmīgs brīdis viņa turpmākajā liktenī, taču tobrīd viņš to nezināja. Gandrīz nedomādams, viņš ielika gredzenu kabatā, jo pašreiz, protams, tas šķita neizmantojams. Nekur tālāk hobits vairs nerāpoja, bet apsēdās uz aukstās grības un ilgu laiku ļāvās pilnīgam izmisumam. Viņš iztēlojās, kā sava mājokļa virtuvē cep speķi ar olām — jo vēders viņam nepārprotami teica, ka sen jau laiks ieturēt maltīti; taču tas viņu darīja tikai vēl jo nelaimīgāku.

Viņš nevarēja izdomāt, ko lai dara, tāpat kā nevarēja saprast, kas īsti noticis un kāpēc viņš palicis iepakaļ, un, ja viņš palicis iepakaļ, kāpēc tad goblini nav viņu noķēruši; viņš neaptvēra arī to, kāpēc tik ļoti smeldz galva. Patiesībā Bilbo ilgu laiku bija klusi un nekustīgi nogulējis tumšā kaktā, neviena nedzirdēts un neredzēts.

Pēc kāda laiciņa viņš mēģināja sameklēt savu pīpi. Tā nebija salauzta, un tas jau bija ko vērts. Tad viņš pameklējās pēc tabakmaka un atrada tajā drusciņu tabakas, un tas bija vēl ko vairāk vērts. Tad viņš sāka taustīties pēc sērkociņiem un neatrada nevienu, un tas pilnīgi sagrāva visas viņa cerības. Drusku atguvies, viņš nosprieda, ka

tā varbūt arī labāk. Kas zina, ko šai briesmīgajā vietā vēl pievilinātu sērkociņa liesma vai tabakas smarža no tumšajiem alu dziļumiem. Tomēr pirmajā brīdī viņš jutās gauži satriekts. Taču, pārmeklējot visas kabatas un vīlītes cerībā atrast sērkociņus, viņa plauksta uzdūrās mazā zobentiņa spalam — duncim, ko viņš bija dabūjis no troļļu mantnīcas un pavisam piemirsis; arī goblini to acīmredzot nebija pamanījuši, jo viņš to glabāja dziļi bikšu kabatā.

Tagad viņš to izņēma ārā. Tas mirgoja viņa priekšā ar blāvu, bālu gaismu. «Tātad tas arī ir elfu darināts,» Bilbo nosprieda, «un goblini nav pārāk tuvu, bet nav arī pavisam tālu.»

Tomēr dīvainā kārtā viņš nomierinājās. Bija taču liels gods nēsāt ieroci, kas darināts Gondolīnā karam pret gobliniem, par kuru sacerēts tik daudz dziesmu; turklāt viņš bija ievērojis, ka šādi ieroči atstāj lielu iespaidu uz gobliniem, kad tie negaidot parādās ceļā.

«Vai doties atpakaļ?» viņš nodomāja. «Nekāda labuma! Iet sānis? Neiespējami! Doties uz priekšu? Tas ir vienīgais ceļš! Uz priekšu!» Un viņš piecēlās un rikšoja prom, turēdams savu zobentiņu priekšā un ar otru roku taustīdams sienu; un sirds viņam krūtīs lēkāja kā negudra.

Protams, Bilbo bija visai kļūmīgā situācijā. Tomēr jāievēro, ka viņam tā nebija gluži tik kļūmīga, kāda tā būtu man vai jums. Hobiti nav tādi paši kā parastie cilvēki; un, kaut arī viņu alas ir jaukas un gaišas, labi vēdināmas un pavisam citādas nekā goblinu pazemes ejas, tomēr viņi ir vairāk pieraduši pie pazemes ejām nekā mēs un tik viegli nezaudē virziena izjūtu zem zemes — vismaz, kad atguvušies no triecieniem pa galvu. Turklāt viņi prot ļoti klusu pārvietoties un viegli paslēpties un brīnumātri atspirgst pēc kritieniem un belzieniem; un viņiem piemīt sava tiesa attapības un pie rokas allaž ir prātīgi teicieni, ko cilvēki pa lielākai daļai nekad nav dzirdējuši vai arī sen jau aizmirsuši.

Sā vai tā, es tomēr nevēlētos atrasties mistera Baginsa vietā. Šķita, ka tunelim nekad nebūs gala. Viņš saprata vienīgi to, ka tas joprojām iet strauji lejup un ved vienā un tai pašā virzienā, kaut arī palaikam ceļā gadījās kāds līkums vai pagrieziens. Sad un tad tuneli šķērsoja sānejas, ko viņš saskatīja sava zobena blāvajā starojumā vai arī sajuta, vilkdams roku pa sienu. Tās viņš neievēroja, tikai centās jo žiglāk paskriet tām garām, baidīdamies, ka no turienes varētu izlīst goblini vai citas grūti ap- jaušamas tumsas radības. Viņš gāja tālāk un tālāk, dziļāk un dziļāk, tomēr joprojām nedzirdēja ne skaņas, tikai reizēm gar ausīm aizšalca kāds sikspārnis; sākumā šī skaņa viņu izbiedēja, bet vēlāk kļuva pārāk parasta, lai to vispār ievērotu. Nevaru pateikt, cik ilgi viņš tā vispār gāja un gāja, un gāja, kaut ar nepatiku, tomēr neuzdrīkstēdamies apstāties, līdz beidzot nogura tiktāl, ka vairāk nogurt nebija iespējams. Šķita, ka šis ceļš ved no šodienas uz rītdienu un tālāk uz visām nākamajām dienām.

Piepeši bez jebkāda iepriekšēja paredzējuma Bilbo iebrida taisni ūdenī. Ū! Tas nu gan bija ledains. Aukstums hobitu uzmundrināja un sapurināja. Bilbo nezināja, vai viņa priekšā ir tikai lāma takas vidū vai pazemes upe, kas šķērso tuneli, vai arī dziļš, tumšs apakšzemes ezers. Zobens tik tikko vairs spīdēja. Viņš apstājās un, labi ieklausījies, dzirdēja, ka no neredzamiem griestiem pil lāses un — pak, pak, pak! — krīt ūdenī; bet vairāk nekas nebija dzirdams.

49

«Tātad tas ir dīķis vai ezers, nevis pazemes upe,» viņš nodomāja. Tomēr brist tajā iekšā viņš šai tumsā neuzdrīkstējās. Bilbo neprata peldēt, turklāt viņš iedomājās, ka šai ūdenī varbūt spirinās pretīgi, glumi radījumi ar lielām, izvelbtām, aklām acīm. Kalnu iekšienes ezeros un dīķos mājo dīvainas radības: zivis, kuru senči te iepeldējuši pirms nez cik gadiem un nav vairs peldējuši atpakaļ, un laika gaitā to acis izblīdušas

arvien lielākas, lielākas un lielākas, cenšoties tumsā redzēt; un tur ir arī citi radījumi, vēl glumāki par zivīm. Pat tuneļos un alās, ko goblini rakuši paši sev, mēdz iemitināties dažādas būtnes, kas, nevienam nezinot, ielavījušās no ārpuses un apmetušās pazemes tumsā. Turklāt dažas no šīm alām radušās jau sen pirms goblinu atnākšanas, un goblini tās tikai paplašinājuši un savienojuši ar sānejām, bet to klusākajos nostūros joprojām mīt sākotnējie saimnieki, kas palaikam izlien no savām slēptuvēm un klejo apkārt.

Sajā dziļajā pazemē, tumšā ezera malā, dzīvoja vecais Gollums, neliels, glums radījums. Nevaru pateikt, no kurienes viņš te ieradās un kas viņš īsti bija. Viņš bija Gollums — tumšs kā pati tumsa, vienīgi kārnajā sejā blāvoja divas apaļas, bālas acis. Viņam bija neliela laiva, un viņš mēdza rāmi un klusi vizināties pa šo ezeru — jo tas tiešām bija ezers, plats, dziļš un stindzinoši auksts. Viņš airēja ar savām prāvajām pleznām, ko pārkāra laivas malām, taču nekad nesacēla ne mazāko vilnīti. To nu ne. Ar bālajām, lukturveidīgajām acīm viņš lūkojās pēc "aklām zivīm, ko zibenīgi aši sakampa garajos pirkstos. Arī gaļa viņam garšoja. Goblinus viņš vērtēja augstu, ja tikai varēja tos nomedīt; bet viņš ļoti sargājās, lai netiktu pamanīts. Ja kāds no tiem kādreiz pienāca tuvāk ezera malai, kad Gollums bija izgājis medībās, viņš to no mugurpuses vienkārši nožņaudza. Tomēr goblini te rādījās reti, jo viņiem šķita, ka te lejā, pašā kalna pamatnē, uzglūn kaut kas nelāgs. Sim ezeram viņi bija uzdūrušies tolaik, kad pirms daudziem gadiem raka šīs ejas, un atklājuši, ka tālāk vairs nav, kurp iet; tāpēc šajā virzienā ceļš te beidzās, un nebija nekādas vajadzības nākt šurp — vienīgi, ja Milzu Goblins pavēlēja. Dažreiz viņam uznāca kāre pēc ezera zivīm, un dažreiz viņš nesagaidīja ne aizsūtīto goblinu, ne zivis.

Patiesībā Gollums dzīvoja uz miklas klints salas ezera vidū. Šobrīd viņš ar savām blāvajām acīm kā ar teleskopiem pa gabalu vēroja Bilbo. Hobits viņu nevarēja redzēt, bet Gollums pētīja viņu un netika gudrs, jo saprata vienīgi tik daudz, ka goblins tas nav.

Gollums iemetās laivā un atgrūdās no salas, kamēr Bilbo sēdēja krastā pavisam apmulsis un galīgas neziņas pārņemts. Piepeši klāt piepeldēja Gollums un čukstoši iešņācās:

—    Pie visām šļakatu šļakatām, manu ssskaistumiņ! Es jaušu, ka te mums būs sulīgs mielasts; vismaz kāds garšīgs kumoss jau sanāks, gollum! — So «gollum» teikdams, viņš izgrūda atbaidošu, kampienam līdzīgu rīkles skaņu. Tieši tā viņš bija iemantojis savu vārdu, kaut gan pats sevi vienmēr uzrunāja «manu skaistumiņ».

Hobits gandrīz vai stāvus palēcās gaisā, izdzirdis šo šņācienu, un pēkšņi ieraudzīja, ka viņā urbjas divas bālas acis.

—    Kas tu tāds esi? — viņš noprasīja, turēdams dunci sev priekšā.

—    Bet kasss viņš tāds ir, manu ssskaistumiņ? — iešņācās Gollums (kurš vienmēr tā sarunājās pats ar sevi, jo viņam nebija neviena cita, ar ko runāt). Tieši to viņš bija atnācis izpētīt, jo šobrīd nejuta īpašu izsalkumu, vienīgi ziņkāri; citādi būtu kampis ciet vispirms un šņācis pēc tam.

—    Es esmu misters Bilbo Baginss. Es esmu pazaudējis rūķus un pazaudējis burvi un nezinu, kur atrodos; un nemaz arī negribu zināt, ja tikai varētu tikt projām no šejienes.

—    Kasss viņam tur rokāsss? — jautāja Gollums, skatīdamies uz zobenu, kas viņam lāgā nepatika.

—     Zobens, ierocis, kas darināts Gondolīnā!

—    Ssss, — novilka Gollums un kļuva pavisam laipns. — Varbūt passēdēssim te un papļāpāsim kādu jonīti ar viņu, manu ssskaistumiņ? Varbūt viņam patīk minēt mīklas, ko, patīk, vai ne? — Viņš gribēja izlikties draudzīgs, vismaz kādu brītiņu, līdz noskaidrotu kaut ko vairāk par šo zobenu un par pašu hobitu: vai viņš te tiešām ir viens, vai

viņš ir gards uz zoba un vai viņš pats, Gollums, ir tā pa īstam izsalcis. Mīklas bija vienīgais laika kavēklis, ko viņš varēja iedomāties. Mīklu uzdošana un reizēm arī minēšana bija vienīgā spēle, ko viņš jebkad tika spēlējis ar citām dīvainām radībām, kas sen- senis bija tupējušas savās alās — vēl pirms tam, kad viņš pazaudēja visus savus draugus un aizklimta projām viens pats, un rāpās lejā, lejā, kalna tumsā un dziļumā.

—    Lai notiek, — teica Bilbo, kurš steidzās piekrist, lai varētu noskaidrot kaut ko vairāk par šo radījumu: vai tas te ir viens pats, vai tas ir nikns vai izsalcis un vai tas ir goblinu draugs.

—    Uzdod tu vispirms, — hobits teica, jo viņam nebija laika pašam gudrot mīklu.

Un Gollums nošņāca:

—    Kas virs kokiem galvu slien, Saknes dziļi slēpj arvien; Augstāk par it visiem stāv, Kaut gan audzis nav?

—    Viegla mīkla! — teica Bilbo. — Tas ir kalns.

—    Ak viegla? Vajadzēs likt viņam ar mums sacensties, manu ssskaistumiņ! Ja ssskaistumiņš uzdod un viņš neatbild, mēs viņu apēdam, manu ssskaistumiņ. Ja viņš uzdod un mēs neatbildam, tad mēs darām, ko viņš grib, ehē? Mēs viņam parādām ceļu uz āru, jā gan!

—    Labs ir! — teica Bilbo, neuzdrīkstēdamies nepiekrist un visiem spēkiem piepūlēdams smadzenes, lai izdomātu tādu mīklu, kas glābtu viņu no gala Golluma vēderā.

—    Maza, sarkana kūtiņa,

Trīsdesmit baltu zirdziņu.

»

Papriekš šņakstina, Pēc tam knakstina.

Tas bija vienīgais, ko viņš varēja iedomāties, — doma par apēšanu bija pārāk iesēdusies viņam prātā. Sī turklāt bija diezgan veca mīkla, un Gollums zināja atbildi tikpat labi kā jūs.

—    Vecs joks, vecs joks, — viņš nošņācās. — Zobi! Zobi, manu ssskaistumiņ; bet mums to ir tikai seši! — Tad viņš uzdeva otru mīklu:

—    Laižas bez spārniem, Gaudo bez rīkles;

Bez kāju, bez roku Pie durvīm dauzās.

—    Acumirkli! — iesaucās Bilbo, kurš joprojām netika vaļā no neomulīgajām domām par apēšanu. Par laimi, viņš kaut ko tādu bija dzirdējis un, salicis visus prātus kopā, izdomāja atbildi. — Vējš, protams, vējš, — viņš teica un jutās tik apmierināts, ka nākamo mīklu izgudroja tūdaļ pats uz vietas. «Tā nu gan samulsinās šo nejauko pazemes radījumu,» viņš nodomāja.

—    Acs gaiši zilā sejā Redz aci zaļā sejā.

—    Rau, tāda pati acs! — Tā saka pirmā acs.

—    Bet tā stāv dziļi lejā Un nevis augstu gaisā.

—    Ss, ss, ss, — novilka Gollums. Viņš jau ilgus gadus bija pavadījis zem zemes un sācis daudz ko aizmirst. Bet, kad Bilbo jau sāka cerēt, ka glumais radījums nespēs atbildēt, Gollums saspringti izvilināja no atmiņu dziļumiem tos sensensenos laikus, kad viņš kopā ar savu vecomāti dzīvoja alā upes krastā. — Sss, sss, manu sskaistumiņ, — viņš teica. — Saule un margrietiņas, re, kas tas ir.

Bet šīs parastās mīklas no virszemes dzīves ikdienas viņu ātri nogurdināja. Tās turklāt atgādināja laikus, kad viņš vēl nebija tik vientuļš, glūnīgs un nejauks, un šīs atmiņas viņu tracināja. Vēl vairāk — tās modināja viņā izsalkumu; tāpēc šoreiz viņš izmēģināja kaut ko grūtāku un netīkamāku:

—    Ne to var redzēt, ne saklausīt, Ne to var saost,, ne sataustīt.

Aiz zvaigznēm tas slēpjas, zem kalniem mīt, Dziļākās alas prot piepildīt. Visam tas sākums, visam tas gals, Beidzas kad gājums, apklust -kad balss.

Gollumam par nelaimi, Bilbo kaut ko līdzīgu bija dzirdējis jau agrāk; turklāt atbilde pletās viņam visapkārt. — Tumsa! — viņš teica, pat nepakasījis pakausi un nepalau- zījis galvu.

—    Kaļ klinti, uzkaļ sudrabu, Kaļ sudrabu, uzkaļ zeltu, —

Bilbo steigšus noskaitīja, lai iegūtu laiku, kamēr prātā ienāks kāda īsti grūta mīkla. Sī viņam likās gauži viegla un nodrāzta, kaut arī viņš drusciņ bija sagrozījis parastos vārdus. Taču Gollumam tas izrādījās varen ciets rieksts. Viņš šņāca vienā šņākšanā, bet atbildēt nevarēja; viņš nikni tusnīja un sprauslāja»

Pēc brītiņa Bilbo kļuva nepacietīgs. — Nu, kas tas ir? — viņš jautāja. — Tas nebūt nav katls, kas iet pāri malām, kā varētu spriest pēc taviem trokšņiem.

—    Ļauj mums padomāt; lai viņš ļauj mums padomāt, manu sskaisstumiņ… ss-ss-

SS • • •

—     Nu? — vēlreiz noprasīja Bilbo, ļāvis viņam krietnu br di pārdomām. — Kā tad būs ar atminējumu?

Bet piepeši Gollums atcerējās, kā sensenos laikos tika aplaupījis ligzdas un, sēdēdams upes krastā kopā ar vecomāti, mācījis viņai pārsist čaumalu un sūkt… — Olasss! — viņš iešņācās. — Olasss, re, kas tas ir! — Un atkal bija viņa kārta.

— Acis bez plakstiem, Galva bez matiem; Ielāps uz ielāpa, Ne adatas dūriena.

Arī viņš savukārt domāja, ka šī ir briesmīgi viegla mīkla, jo pastāvīgi domāja par tās atbildi. Taču, būdams vēl pārlieku satraukts par iepriekšējo mīklu, viņš acumirklī nevarēja neko labāku iedomāties. Tomēr izrādījās, ka tā ir pietiekoši grūta nabaga hobitam, kurš allaž bija turējies pēc iespējas tālāk no ūdens. Domāju, ka jūs noteikti zināt atbildi vai vismaz varat to viegli iedomāties, jo jūs taču ērti sēžat savā istabā un jūs neviens negrasās apēst, un tāpēc netraucē jums domāt. Bilbo sēdēja un reizi vai divas nokremšļojās, taču atbildi nevarēja pateikt.

Pēc brītiņa Gollums sāka labpatikā šņākuļot pie sevis: — Nez kā viņš garšo, manu sskaistumiņ? Vai viņš ir sulīgs? Vai ir burvīgi kraukšķīgs? — Un viņš sāka neatlaidīgi blenzt uz Bilbo cauri tumsai.

—    Acumirkli, — hobits trīcēdams sacīja. — Es taču tev tikko ļāvu labu brīdi domāt.

Gollums ar savam blavajam acīm ka ar teleskopiem pa gabalu vēroja Bilbo.

—    Viņam jāpasteidzas, jāpasteidzas, jāpasteidzas! — teica Gollums, sākdams rāpties no laivas krastā, lai sakamptu Bilbo. Bet, kad viņš ielaida savu garo, pleznaino kāju ūdenī, no tā izlēca pārbiedēta zivs un uzkrita taisni Bilbo uz kājas īkšķa.

—    U! — viņš ievaidējās. — Auksta kā… — Un tad viņš uzminēja. — Zivs, zivs! — viņš iesaucās. — Tā ir zivs!

Gollums jutās briesmīgi vīlies, taču Bilbo tūlīt uzdeva nākamo mīklu, tā ka Gollumam vajadzēja vien rāpties atpakaļ laivā un domāt atkal.

—    Bezkājis guļ uz vienkāja, divkājis sēž uz trīskāja, četrkājis gaida un sagaida.

Laikam gan šis nebija piemērots brīdis tādai mīklai, taču Bilbo ļoti steidzās. Ja tā

būtu uzdota citā reizē, varbūt Gollumam vajadzētu pacīnīties ar minēšanu. Bet šoreiz, tūlīt pēc mīklas par zivi, «bezkāji» bija viegli atminēt, un pēc tam arī pārējais vairs nelikās grūti. «Zivs guļ uz maza vienkājas galdiņa, cilvēks sēž blakus uz trīskāju ķeblīša, kaķis gaida un sagaida asakas» — tāda, protams, ir atbilde, un Gollums to drīz vien pateica. Tad viņam likās, ka pienācis laiks kaut kam sevišķi grūtam un briesmīgam. Un viņš teica tā:

— Kas ir tas, kas aprij visas lietas: Mazas, lielas, mīkstas, akmenscietas; Sagrauž dzelzi, koku, mūra sienu, Zvēru netaupa un cilvēku nevienu, Apēd pilsētas un karaļvalstis grauj, Kalnus noārda un visu dzīvo pļauj?

Nabaga Bilbo sēdēja tumsā, pūlēdamies atcerēties visus milžus un briesmoņus, par kādiem jebkad bija dzirdējis nostāstos, taču neviens no tiem nedarīja visu te nosaukto. Viņam bija tāda sajūta, it kā atbilde būtu meklējama pavisam citur un it kā viņam to vajadzētu zināt, tomēr viņš netika atminējumam klāt. Hobitu sāka pārņemt bailes, un tas domāšanai par labu nenāk. Gollums sāka rāpties ārā no laivas. Viņš ar plunkšķi ielēca ūdenī un sāka irties uz krastu; Bilbo redzēja, kā viņa acis nāk arvien tuvāk. Mēle šķita sastingstam viņam mutē; viņš gribēja kliegt: «Man vēl vajadzīgs laiks! Man vajadzīgs laiks!» Taču no viņa mutes spalgā saucienā izlauzās vienīgi:

—    Laiks! Laiks!

Bilbo bija izglābusi nejauša veiksme. Jo tieši šis, protams, bija mīklas atminējums.

Gollums atkal jutās gauži vīlies; un nu viņš jau kļuva nikns, turklāt šī spēle viņam bija apnikusi. Tā patiesi bija modinājusi viņā varenu izsalkumu. Šoreiz viņš nepeldēja atpakaļ uz laivu. Viņš apsēdās tumsā blakām Bilbo. Tas hobitam lika justies bezgala nepatīkami un pavisam stindzināja viņa domāšanu.

—    Viņam nu jāuzdod mumss vēl vienss jautājumss, manu sskaistumiņ, ss, sss, ssss. Vēl vienss patss jautājumss mumss, mumsss, — Gollums šņāca.

Bet Bilbo vairs nevarēja iedomāties nevienu pašu jautājumu, kopš šī atbaidošā, slapjā būtne sēdēja viņam līdzās un bikstīja un gramstīja viņu ar savām ķetnām. Viņš kasīja pakausi, knieba sev rokā, un tomēr prātā vairs nenāca it nekas.

—    Jautā mums! Jautā mums! — skubināja Gollums.

Bilbo knieba sev un pliķēja sevi; viņš ķērās pie sava zobena un ar otru roku pat pārmeklēja kabatu. Tur viņš uzgāja gredzenu, ko bija pacēlis no tuneļa grīdas un pavisam aizmirsis.

—    Kas man ir kabatā? — viņš skaļi noprasīja. Bilbo to teica, runādams pats ar sevi, bet Gollums to noturēja par mīklu un briesmīgi uztraucās.

—    tas nav godīgi! Nav godīgi! — viņš šņāca. — Nav taču godīgi, manu sskaistumiņ, ka viņš mums prasa, kas ir viņa draņķīgajās kabatāsss!

Saprazdams, kas noticis, un nekā labāka nezinādams, Bilbo tvērās pie šī paša jautājuma. — Kas man ir kabatā? — viņš noprasīja skaļāk.

—    S-s-s-s-s, — šņāca Gollums. — Viņam jāļauj mums trīs reizes minēt, manu sskais- stumiņ, trīsss!

—    Lai notiek! Mini! — sacīja Bilbo.

—    Rokasss! — teica Gollums.

—    Nepareizi! — atsaucās Bilbo, kurš, par laimi, nupat bija izvilcis roku no kabatas. — Mini vēlreiz!

—    S-s-s-s-s, — vilka Gollums, satraucies vairāk nekā jebkad. Viņš domās pārcilāja visu, ko pats mēdza glabāt kabatās: zivju asakas, goblinu zobus, slapjus gliemežvākus, sikspārņa spārngalu, asu akmeni ilkņu slīpēšanai un citas nejaukas lietas. Tad viņš centās iedomāties, ko kabatās varētu glabāt citas būtnes.

—    Nazis! — viņš beidzot teica.

—    Nepareizi! — sacīja Bilbo, kas savu nazi pirms kāda laika bija pazaudējis. — Mini pēdējoreiz!

Tagad Gollums jutās daudz sliktāk nekā tad, kad Bilbo viņam tika uzdevis mīklu par olām. Viņš šņāca un sprauslāja, un zvārojās turp un atpakaļ, un plakšķināja pleznas, un locījās, un kārpījās, tomēr neuzdrīkstējās izniekot velti savu pēdējo minējumu.

—    Ašāk! — teica Bilbo. — Es gaidu! — Viņš centās izlikties drošs un bezbēdīgs, kaut gan sirds dziļumos nepavisam nejutās pārliecināts par spēles iznākumu un par to, vai Gollums uzminēs pareizi vai ne.

—    Laiks beidzies! — viņš teica.

—    Auklas gabals vai nekas! — iebrēcās Gollums, un tas nu vairs nebija gluži godīgi — minēt divas lietas uzreiz.

—    Abi nepareizi, — ar milzīgu atvieglojumu izsaucās Bilbo un tūdaļ pielēca kājās, atspiedās ar muguru pret tuvāko sienu un izslēja savu mazo zobenu. Viņš, protams, zināja, ka mīklu spēle ir svēta un mūžsena paraža un ka pat ļauni radījumi bīstas krāpties, kad sākuši to spēlēt. Un tomēr viņam šķita, ka nevar paļauties uz to, ka šis glumais mošķis, sprukās iedzīts, turēs savu solījumu. Tāds izmantos jebkuru ieganstu, lai no tā atkāptos. Un galu galā — pēc sensenajiem spēles noteikumiem pēdējais jautājums jau arī nebija īsta mīkla.

Tomēr Gollums nemēģināja viņam tūdaļ uzbrukt. Viņš redzēja zobenu Bilbo rokā. Kādu brīdi viņš sēdēja, trīcēdams un kaut ko čukstēdams. Beidzot Bilbo vairs nevarēja nociesties.

—    Nu? — viņš teica. — Kā tad būs ar tavu solījumu? Es gribu iet. Tev jāparāda man ceļš.

—    Vai mēs tā solījām, skaistumiņ? Parādīt šim riebīgajam nīkulim Baginsam ceļu uz āru, jā, jā. Bet kas gan viņam ir tajā kabatā, ko? Aukla nav, skaistumiņ, un tukšums arī nav. Hm, hm! Gollum!

—    Nav svarīgi, — teica Bilbo. — Solīts paliek solīts.

—    Viņš ir pikts, skaistumiņ, un nepacietīgs, — šņāca Gollums. — Bet viņam jāpagaida, jā, jāpagaida. Mēs nevaram tā uzreiz mesties ejās. Mums jāiet paņemt dažas lietiņas, kas mums palīdzēs, jā.

—    Nu, tad pasteidzies, — teica Bilbo, juzdamies atvieglots, ka Gollums iet projām. Viņš domāja, ka šis glumeklis tikai meklē ieganstu pazust un vairs nenāks atpakaļ. Par kādām lietiņām gan Gollums varēja runāt? Ko viņš varēja glabāt tumšā ezera vidū? Tomēr Bilbo maldījās. Gollums bija gan paredzējis nākt atpakaļ. Viņš bija nikns un turklāt vēl izsalcis. Un, tā kā viņš bija ļauns un viltīgs radījums, viņam bija jau radies plāns.

Tepat netālu atradās viņa sala, par kuru Bilbo nekā nezināja, un uz tās slēptuvē Gollums glabāja dažus nožēlojamus krāmus un vienu ļoti skaistu lietiņu — zelta gredzenu, dārgu gredzenu.

—    Mana dzimšanas dienas dāvana! — viņš nočukstēja pie sevis, kā bieži tika darījis garajās, tumšajās dienās. — To, rau, mums tagad vajag, jā, to mums vajag.

Viņam to vajadzēja tāpēc, ka gredzenam piemita burvju spēks: kas to uzvilka pirkstā, tas kļuva neredzams; vienīgi spilgtā saules gaismā to varēja saskatīt — un arī tikai ēnas dēļ, un tā pati bija bāla un drebelīga.

«Mana dzimšanas dienas dāvana! Es to saņēmu dzimšanas dienā, manu skaistumiņ,» — tā viņš sev allaž tika teicis. Bet kurš gan zina, kā Gollums tika pie šīs dāvanas tais sensenajos laikos, kad šādi gredzeni pasaulē vēl nebija nekāds retums? Iespējams, ka pat Valdnieks, kam bija pār tiem vara, to nespētu pateikt. Sākumā Gollums to nēsāja, kamēr tas viņu nogurdināja; pēc tam viņš to glabāja maisiņā cieši sev klāt, kamēr tas noberza viņam ādu; un tagad viņš to parasti turēja savas klinšu saliņas alā un ik pa laiciņam gāja uz to paskatīties. Un reizēm viņš arī tagad uzbāza to pirkstā, kad nevarēja paciest tik ilgu atšķirtību no tā, vai arī tad, kad jutās ļoti, ļoti izsalcis un negribēja ēst zivis. Tad viņš ložņāja pa tumšajām ejām, meklēdams kādu savrup noklīdušu goblinu. Viņš pat varēja droši doties turp, kur dega lāpas, no kurām tik ļoti žilba un sūrstēja acis, jo arī tur viņš būtu drošībā. O jā, pilnīgā drošībā. Neviens viņu neredzētu, neviens nepamanītu, līdz viņa pirksti aizžņaugtu tiem kaklu. Vēl tikai pirms dažām stundām viņš bija nēsājis gredzenu uz pirksta un noķēris vienu pasīku goblinēnu. Tas nu gan ķērca! Vēl pāris kauliņu bija atlikuši, ko paskrubināt, bet Gollumam gribējās kaut ko mīkstāku.

—    Pilnīgā drošībā, jā, — viņš pie sevis čukstēja. — Sis mūs neredzēs, vai ne, manu skaistumiņ? Nē. Sis mūs neredzēs, un tas nejaukaisss dureklis neko šim vairs nelīdzēsss, jā gan.

Luk, kas risinājās mošķa nekrietnajā pratiņā, kad viņš piepeši aizslīdēja prom no Bilbo, aizšļakstināja līdz savai laivai un pazuda tumsā. Bilbo nodomāja, ka viņu vairs neredzēs. Tomēr viņš vēl brītiņu gaidīja, jo nepavisam nezināja, kā varētu izkļūt no šejienes saviem spēkiem.

Pēkšņi viņš izdzirda brēcienu. Drebuļi pārskrēja viņam pār muguru. Gollums tumsā lādējās un kauca, un, spriežot pēc skaņas, tas nebija pārāk tālu. Viņš atradās uz savas salas, rakājās un grābstījās, meklējās un vandījās, taču velti.

—    Kur tas ir? Kur tasss ir? — Bilbo dzirdēja viņu saucam. — Pazudisss, manu sskaisstumiņ, pazudis, pazudis! Lāsts pār mums, sērga pār mums, mans skaistumiņš ir pazudis!

—    Kas noticis? — Bilbo atsaucās. — Kas tev pazudis?

—    Viņš nedrīkst prašņāt, — brēca Gollums. — Nav viņa daļa, nē, gollum! Tas ir pazudisss, gollum, gollum, gollum!

—    Arī es esmu pazudis, — sauca Bilbo. — Pazudis šajās alās un gribu atrasties. Es spēlē uzvarēju, un tu man apsolīji. Tā ka nāc vien šurp! Nāc un izved mani ārā un pēc tam vari meklēt tālāk! — Lai cik nožēlojamas izklausījās Golluma gaudas, Bilbo nespēja sevišķi just viņam līdzi, jo viņam šķita,, ka tas, ko Gollumam tik briesmīgi vajag, nekas labs nevar būt. — Nāc šurp! — viņš uzsauca.

—    Nē, vēl ne, skaistumiņ! — Gollums atsaucās. — Mums vēl jāmeklē, tas ir pazudis, gollum.

—    Bet tu manu pēdējo jautājumu neatminēji un solīji mani izvest ārā, — Bilbo protestēja.

—    Neatminējām! — noteica Gollums. Te piepeši no tumsas atskanēja negants šņāciens. — Kas viņam ir kabatāsss? Lai viņš mums pasaka! Viņam papriekš tas jāpasaka.

Spriežot pēc tā, ko zināja Bilbo, nebija īpaša iemesla to slēpt. Gollumam īstais atminējums bija ātrāk iešāvies prātā nekā hobitam; un tas ir gluži dabiski, jo Gollums garus gadsimtus bija domājis par šo vienu lietu un allaž baiļojies, ka tikai viņam to nenozog. Bet Bilbo kaitināja viņa vilcināšanās. Galu galā viņš taču spēlē bija uzvarējis, pavisam godīgā ceļā un ar milzu risku. — Atbildes vajadzēja atminēt, nevis pateikt, — viņš atcirta.

—    Bet tas nebija godīgs jautājums, — tiepās Gollums. — Tā nebija nekāda mīkla, skaistumiņ, nē.

—    Ak, ja nu runa ir par parastiem jautājumiem, — Bilbo atteica, — tad es tev jautāju pirmais. Kas tev ir pazudis? Pasaki man to!

—    Kas viņam ir kabatāsss? — Šņācošā skaņa kļuva arvien skaļāka un griezīgāka, un, kad Bilbo paskatījās tās virzienā, viņš iztrūkdamies ieraudzīja blenžam sev pretī divus mazus gaismas aplīšus. Golluma aizdomām pastiprinoties, viņa acis sāka zalgot ar bālu spīdumu.

—    Kas tev pazudis? — Bilbo uzstāja.

Bet nu jau spīdums Golluma acīs bija pārvērties zaļā liesmā un strauji slīdēja tuvāk. Gollums bija atkal iekāpis laivā un mežonīgā steigā airējās atpakaļ uz tumšo krastu; un viņā versmoja tāds zaudējuma niknums un aizdomas, ka viņu vairs nebiedēja nekāds zobens.

Bilbo nespēja iedomāties, kas tik ļoti satracinājis šo nejauko radījumu, bet redzēja, ka visas cerības galā un Gollums grib nobeigt viņu par katru cenu. īstajā brīdī viņš apsviedās apkārt un, neko neredzēdams, metās atpakaļ pa tumšo eju, pa kuru bija nācis, turēdamies tuvu pie sienas un vilkdams pa to ar kreiso roku.

—    Kas viņam ir kabatāsss? — Bilbo dzirdēja skaļo šņācienu sev aiz muguras un tūlīt pēc tam plunkšķi, Gollumam izlecot no laivas. «Kas tad man tāds ir?» viņš nobrīnījās pie sevis, elsodams un klunkurodams uz priekšu. Tad viņš iegrūda kreiso roku sev kabatā. Gredzens auksti pieskārās rokai un gluži nemanot nokļuva uz rādītājpirksta, kas meklējās pa kabatu.

Šņāciens atskanēja tepat aiz muguras. Bilbo pagriezās un ieraudzīja Golluma acis, kas tuvojās augšup pa slīpumu kā mazas, zaļas lampiņas. Pārbijies viņš mēģināja skriet ātrāk, bet negaidot aizķērās aiz kāda grīdas izciļņa un izstiepās garšļaukus zemē, savam zobenam taisni virsū.

Nākamajā mirklī Gollums jau bija klāt. Bet, pirms vēl Bilbo paspēja atgūt elpu, piecelties un atvēzēt zobenu, Gollums paskrēja garām, viņu neievērodams, lādēdamies un šņākādams pie sevis.

Ko gan tas varēja nozīmēt? Gollums taču tumsā redzēja. Bilbo varēja saskatīt viņa blāvi spīdošos redzokļus pat no aizmugures. Saņēmies viņš piecēlās kājās, iebāza makstī zobenu, kurš tagad atkal bāli mirgoja, un ļoti piesardzīgi zagās nopakaļ. Nekā cita, šķiet, nevarēja iesākt. Zagties atpakaļ uz Golluma ezeru nebūtu nekādas jēgas. Sādi sekojot, varēja cerēt, ka Gollums aizvedīs viņu līdz kādai izejai, pats to neapzinādamies.

—    Nolādēts! Nolādēts! Nolādēts! — šņāca Gollums. — Lai nolādēts Baginss! Projām ir! Kas viņam ir kabatāsss? Ak, mēs zinām, mēs zinām, manu skaistumiņ. Viņš to ir atradis, jā, noteikti atradis. Manu dzimšanas dienas dāvanu!

Bilbo saausījās. Beidzot arī viņš sāka saprast. Viņš mazliet pielika soli, pielavīda- mies Gollumam, cik tuvu vien uzdrīkstējās, un redzēja, ka tas joprojām aši steidzas uz priekšu, atpakaļ neskatīdamies, tikai grozīdams galvu no vienas puses uz otru, kā varēja spriest pēc bālajiem atspulgiem uz sienām.

—    Mana dzimšanas dienas dāvana! Nolādēts! Kā mēs to pazaudējām, manu skaistumiņ? Jā, jā. Kad beidzamo reizi nācām atpakaļ, kad žmiedzām to nejauko, sīko ķēr- cēju. Tā tas bija. Nolādēts! Tas mums nokrita zemē — pēc visiem šiem gadu simtiem. Prom tas ir, gollum.

Pēkšņi Gollums apsēdās zemē un sāka raudāt, izdodams svelpjošu un gārdzošu skaņu, ko baigi bija klausīties. Bilbo apstājās un pieplaka pie tuneļa sienas. Pēc brītiņa Gollums mitējās raudāt un sāka runāt. Šķita, ka viņš strīdas pats ar sevi:

—  Nav jēgas iet atpakaļ un meklēt, nē. Mēs neatceramies visas vietas, kur esam bijuši. Un nav arī nozīmes. Sis Baginss ir iebāzis to kabatā, tas nejaukais okšķeris to ir atradis, skaidrsss!

Mēs minam, skaistumiņ, tikai minam. Mēs nevaram zināt, iekams neesam noķēruši to nejauko radījumu un nožmieguši viņu. Bet viņš jau nezina, ko šī dāvana dara, vai ne? Viņš tikai turēs to kabatā. Viņš nezina, un tālu viņš neaizmuks. Viņš ir apmaldījies, tas nejaukais okšķeris. Viņš nezina izeju. Viņš pats tā teica.

Jā, viņš tā teica, bet viņš ir viltīgs. Viņš nesaka, ko domā. Viņš neteica, kas viņam kabatā. Viņš zina. Ja viņš zina ceļu iekšā, tad viņš,zina ceļu ārā. Viņš ir aizskrējis uz aizmugures durvīm. Jā, jā, uz aizmugures durvīm.

Tad viņu noķers goblini. Pa turieni viņš ārā netiks, skaistumiņ.

Sss, sss, gollum! Goblini! Jā, bet ja nu viņš ir atradis mūsu dāvanu, mūsu dārgo dāvanu, tad to dabūs goblini, gollum! Viņi to atradīs, viņi uzzinās, ko tā spēj! Mēs vairs nebūsim drošībā, nekad vairs nebūsim drošībā, gollum! To uzliks viens no gobliniem, un tad neviens viņu neredzēs. Viņš tur būs, bet viņu neredzēs. Pat mūsu ašās actiņas viņu nevarēs redzēt; un viņš mums klusi un slepeni piezagsies un noķers mūs, gollum, gollum!

Tad beigsim runāt, skaistumiņ, un pasteigsimies! Ja Baginss ir aizskrējis pa šo ceļu, mums jāpasteidzas un viss jānoskaidro. Ejam! Nav vairs tālu. Pasteigsimies!

Ar ašu lēcienu Gollums bija kājās un sāka ātri šļūkt uz priekšu. Bilbo steidzās viņam pakaļ, joprojām ievērodams piesardzību, taču tagad galvenokārt baidīdamies, kaut tikai atkal nepakluptu uz kāda izciļņa un krītot nesaceltu troksni. Galva viņam griezās cerību un pārsteiguma virpulī. Izskatījās, ka šim viņa gredzenam piemīt burvju spēks: tas darīja neredzamu! Viņš, protams, par kaut ko tādu bija dzirdējis no senām, senām pasakām, tomēr grūti bija noticēt, ka viņš pats pavisam nejauši atradis šādu gredzenu. Bet te tas bija, un Gollums ar savām redzīgajām acīm bija paskrējis viņam garām pavisam tuvu blakām.

Un tā viņi steidzās tālāk — Gollums plakšķināja pa priekšu šņākdams un lādēdamies; Bilbo zagās nopakaļ tik klusi, cik vien hobits prot. Drīz viņi nonāca līdz tai vietai, kur Bilbo bija ievērojis sānejas vairākos virzienos. Gollums tūlīt sāka tās skaitīt:

—    Viena pa kreisi, jā. Viena pa labi, jā. Divas pa labi, jā, jā. Divas pa kreisi, jā, jā. — Un tā viņš turpināja.

Skaitam augot, viņš runāja arvien lēnāk un kļuva gurdens un raudulīgs, jo ezers palika arvien tālāk aizmugurē un viņam sāka mesties bail. Te varēja gadīties goblini, un viņš bija pazaudējis gredzenu. Beidzot viņš apstājās pie zemas ejas kreisajā pusē.

—     Septiņas pa labi, jā. Sešas pa kreisi, jā! — viņš čukstēja. — Sī ir īstā. Te ir ceļš uz aizmugures durvīm, jā. Te ir eja!

Viņš pabāza tajā galvu un atkal atrāvās. — Bet mēs tur nedrīkstam iet, skaistumiņ, nē, mēs nedrīkstam. Tur ir goblini. Mēs jūtam viņu smaku. Ssss! Ko mums iesākt? Lai lāsts pār viņiem, lai sērga pār viņiem! Mums tepat jāpagaida, skaistumiņ, jāpagaida, tad redzēsim. . »

Un tā viņi bija nonākuši strupceļā. Gollums gan bija galu galā atvedis Bilbo pie ceļa uz izeju, bet Bilbo nevarēja tikt uz šī ceļa! Taisni priekšā ejai tupēja Gollums, un viņa acis salti zalgoja un kustējās, kad viņš šūpoja starp ceļiem nokārto galvu uz vienu un otru pusi.

Bilbo atrāvās no sienas klusāk par peli; taču Gollums uzreiz saspringa un sāka ošņāt gaisu, un viņa acis kļuva zaļas. Viņš paklusi, bet draudīgi iešņācās. Hobitu redzēt viņš nevarēja, tomēr bija kļuvis modrs; tumsa bija attīstījusi arī citus viņa jutekļus: dzirdi un ožu. Šķita, ka viņš notupies uz visām četrām, pleznainās plaukstas balstīdams pret grīdu, galvu izslējis, degunu piespiedis gandrīz pie akmens. Lai gan viņš bija tikai melna ēna paša redzokļu atspīdumā, Bilbo redzēja vai varbūt juta, ka viņš ir sa- sprindzis kā loka stiegra, ik brīdi gatavs lēcienam.

Bilbo gandrīz pārstāja elpot un viscaur sastinga. Viņu pārņēma izmisums. Jātiek projām, ārā no šīs briesmīgās tumsas, kamēr vēl palicis kaut cik spēka. Jācīnās. Jānodur šis nejaukais radījums, jāizdur tam acis, jānogalina. Tas taču arī gribēja nogalināt viņu. Nē, tā nebūtu godīga cīņa. Viņš taču bija neredzams. Un Gollumam nebija zobena. Gollums līdz šim pat nebija īsti piedraudējis viņu nogalināt vai mēģinājis to izdarīt. Un šis radījums bija nožēlojams, vientuļš, apjucis. Bilbo sirdī negaidot uzbangoja saprotoša līdzjūtība, žēlums, kas jaucās ar šausmām: viņš uz mirkli iedomājās bezgalgaras, vientuļas dienas bez gaismas, bez cerības uz ko labāku, cietus akmeņus, aukstas zivis, ložņāšanu un čukstēšanu vienatnē ar sevi. Visas šīs domas uzzibēja prātā vienā īsā acumirklī. Bilbo nodrebēja. Un tad pavisam pēkšņi uzplaiksnīja nākamais- gaismas stars, un, gluži kā jauna spēka un apņemšanās spārnots, viņš lēca.

Liels lēciens tas nebija, toties lēciens tumsā. Taisni pāri Golluma galvai, septiņas pēdas uz priekšu un trīs uz augšu; viņš pats to nemanīja, bet īstenībā pavisam maz pietrūka, lai viņš ar galvu būtu ietriecies ejas zemo griestu velvē.

Gollums atmetās atpakaļ un ķēra gaisā, kad hobits lidoja viņam pāri, taču nokavēja: rokas sakļāvās tukšā gaisā, un Bilbo, nokritis tieši uz savām izturīgajām pēdām, steigšus metās projām pa jauno tuneli. Viņš neskatījās atpakaļ, ko dara Gollums. Sākumā gandrīz sev pie pašiem papēžiem viņš dzirdēja šņākšanu un lādēšanos, tad tā apklusa. Tūlīt pat atskanēja asinis stindzinošs brēciens, pilns naida un izmisuma. Tālāk iet Gollums neuzdrošinājās. Viņš bija zaudējis: zaudējis savu laupījumu un zaudējis vienīgo lietu, kam jebkad bijis no sirds pieķēries, — savu skaistumiņu. Bilbo mati sacēlās stāvus no šī brēciena, tomēr viņš nerimis skrēja tālāk. Tagad Golluma klaigas skanēja nopakaļ kā vārgas, tomēr draudīgas atbalsis:

— Zaglis, zaglis, zaglis Baginss! Mēs viņu nīstam, nīstam, nīstam uz mūžu mūžiem!

Tad iestājās klusums. Taču Bilbo arī tas šķita draudīgs. «Ja goblini ir tik tuvu, ka viņš sajuta to smaku,» hobits nodomāja, «tad tie būs dzirdējuši viņa brēkšanu un lādēšanos. Tagad prātīgi, citādi šis ceļš ievedīs vēl lielākā nelaimē.»

Eja bija zema un rupji veidota. Hobitam tā pārliekas grūtības nesagādāja, ja neņem vērā asos akmens izciļņus uz grīdas, pret kuriem viņš, par spīti visai piesardzībai, palaikam atkal apdauzīja kāju īkšķus. «Gobliniem šī eja tā kā par zemu, vismaz prāvākajiem,» nodomāja Bilbo, nezinādams, ka pat vislielākie no tiem — kalnu orki — spēj ļoti ātri paskriet, salīkuši tik zemu, ka rokas velkas gandrīz pa zemi.

Drīz vien eja, kas sākumā veda uz leju, pavērsās augšup, un vēl pēc laiciņa sākās stāvs kāpums. Tas palēnināja Bilbo soli. Tomēr beidzot slīpums bija galā, eja pagriezās ap stūri, atkal laidās lejup, un tur, īsās nogāzes apakšā, viņš ieraudzīja ap nākamo stūri laužamies gaismas staru. Nevis sarkanu gaismu, kas varētu atspīdēt no ugunskura vai lāktura, bet bālu āra gaismu. Tad Bilbo metās skriešus.

Steigdamies tik aši, cik vien kājas spēja nest, viņš pagriezās ap pēdējo stūri un piepeši atradās atklātā laukumā, kur gaisma pēc tumsā pavadītajām stundām šķita žilbinoši spoža. Patiesībā saule tikai drusku iespīdēja cauri durvju ailei — tepat netālu vaļā stāvēja lielas akmens durvis.

Bilbo samirkšķināja acis un tad pēkšņi ieraudzīja goblinus — goblinus pilnā apbruņojumā ar izvilktiem zobeniem; tie sēdēja iekšpusē pie durvīm un plati ieplestām acīm vēroja gan durvis, gan eju, kas veda uz tām. Tie izskatījās satraukti, iztrūcināti un sagatavojušies uz visu.

Tie viņu ieraudzīja ātrāk nekā viņš tos. Jā, tie viņu redzēja. Vai nu tā bija nejaušība, vai arī gredzena pēdējais triks, pirms tas pārgāja pie jaunā saimnieka, bet hobita pirkstā gredzena nebija. Ar triumfa brēcieniem goblini metās viņam virsū.

Skaudra izbaiļu un sakāves apjauta aizžņaudza Bilbo kaklu, un viņš, aizmirsis pat izraut zobenu, izmisīgi iegrūda rokas kabatās. Jā, kreisajā kabatā gredzens tomēr bija un tūdaļ uzslīdēja viņam pirkstā. Goblini apstājās kā zemē iemieti. No laupījuma vairs neredzēja ne pēdas. Tas bija pazudis. Tie iebrēcās vēl pāris reižu tikpat skaļi kā iepriekš, taču tādas gaviles balsī vairs neskanēja.

—    Kur viņš palika? — tie klaigāja.

—    Skrieniet atpakaļ ejā! — daži sauca.

—     Surp! — kliedza vieni. — Turp! — kliedza otri.

—    Uzmaniet durvis! — nodārdināja komandieris.

Skanēja svilpieni, šķindēja ieroči, klaudzēja zobeni; goblini lādēdamies un šķendēdamies skraidīja turp un atpakaļ, klupdami krizdami cits pāri citam un bezgala saniknojušies. Valdīja neaprakstāms troksnis, kņada un juceklis.

Bilbo bija briesmīgi pārbijies, tomēr viņš vēl spēja aptvert, kas noticis, un paslēpties aiz lielas mucas, kurā glabājās dzēriens sargiem; šeit maliņā viņam nedraudēja briesmas saskrieties ar kādu, tikt samīdītam vai nejauši sataustītam.

«Man jātiek līdz durvīm, man jātiek līdz durvīm! viņš atkārtoja pie sevis, tomēr pagāja labs brīdis, iekams viņš uzdrīkstējās izkustēties no vietas. Tālāk viss notika gluži kā briesmīgā aklo vistiņu spēlē. Visa priekštelpa bija skrejošu goblinu pilna, un nabaga mazais hobits izmisīgi šaudījās šurp un turp, līdz viņu notrieca zemē kāds goblins, kas nevarēja saprast, pret ko viņš atsities; tad Bilbo steigšus aizklumburoja prom tāpat četrrāpus, īstajā brīdī izslīdēja komandierim pa kājstarpi, pielēca kājās un metās uz durvīm.

Tās joprojām stāvēja neaizvērtas, taču kāds goblins bija tās gandrīz aizgrūdis ciet. Bilbo pūlējās visiem spēkiem, taču nevarēja tās izkustināt. Viņš mēģināja izspraukties pa šķirbu. Viņš spraucās, spraucās un piepeši iestrēga! Tas bija briesmīgs brīdis. Viņa pogas bija aizķērušās aiz stenderes un durvju malas. Bilbo skaidri pārredzēja āru: tikai daži pakāpieni lejup viņu šķīra no šauras ielejas augstu kalnu starpā; no mākoņa apakšas parādījās saule un spoži apmirdzēja durvju ārpusi — taču viņš netika cauri.

Pēkšņi viens no gobliniem iebrēcās: — Pie durvīm ir ēna! Tur ārpusē kāds ir!

Bilbo sirds mežonīgi salēcās. Viņš locījās un kārpījās kā neprātīgs. Pogas pašķīda uz visām pusēm. Ārā viņš bija un ar pārplēstu vesti un svārkiem auļoja lejup pa kāpnēm kā kalnu kaza, kamēr apstulbušie goblini uz sliekšņa vāca kopā viņa skaistās misiņa pogas.

Protams, drīz vien tie metās lejā viņam pakaļ, kliegdami, aurodami un meklēdami starp kokiem. Bet gobliniem nepatīk saule: no tās viņiem grīļojas kājas un reibst galva. Viņi nevarēja atrast Bilbo, kam pirkstā bija gredzens un kas skrēja aši un klusi, slēpdamies koku paēnā un vairīdamies no saules; tālab itin drīz viņi rūkdami un šķendēdamies atgriezās sargāt durvis. Bilbo bija brīvs.

6. nodaļa NO VILKA LĀČA NAGOS

Bilbo bija izbēdzis no gobliniem, taču viņš nezināja, kur atrodas. Viņš bija palicis bez apmetņa, kapuces, ēdamā, ponija, pogām un draugiem. Viņš klīda, pats nezinot, kurp, līdz saule sāka slīdēt uz vakara pusi — aiz kalniem. Kalngalu ēnas šķērsoja Bilbo taku, un viņš atskatījās. Tad viņš paraudzījās uz priekšu un redzēja tikai grēdas un nogāzes, kas stiepās pretī zemienēm un līdzenumiem, kuri vietumis pavīdēja starp kokiem.

— Debestiņ augstā! — viņš iesaucās. — Izskatās, ka es esmu iznācis ārā Miglas Kalnu otrā pusē, taisni tur, kur sākas Viņaspuses Zeme. Kur, ak, kur gan varētu būt palikuši Gendalfs un rūķi? Atliek tikai cerēt no visas sirds, ka viņi nav joprojām tur iekšā, goblinu varā!

Viņš uz labu laimi turpināja ceļu, šķērsoja nelielo kalnu ieleju, uzkāpa tās pretējā korē un atkal nolaidās pa nogāzi lejā, taču visu laiku viņā brieda kaut kāda ļoti neomulīga sajūta. Viņš prātoja, vai tagad, kad viņam pieder burvju gredzens, nevajadzētu atgriezties briesmīgajos tuneļos un pameklēt draugus. Viņš nupat kā bija izlēmis, ka tas ir viņa pienākums un ka jāgriežas atpakaļ — turklāt jutās par to gauži nelaimīgs —, kad viņš izdzirda balsis.

Bilbo apstājās un ieklausījās. Pēc goblinu balsīm tās neizklausījās, tāpēc viņš uzdrīkstējās piesardzīgi lavīties uz priekšu. Šobrīd viņš atradās uz akmeņainas takas, kas vijās lejup un kam kreisajā pusē slējās klints siena; otrā pusē pletās nolaidena nogāze, ko lejāk šķērsoja krūmiem un zemiem kokiem apaugušas gravas. Vienā no šīm gravām krūmu aizsegā skanēja balsis.

Bilbo pielīda vēl tuvāk un piepeši starp diviem lieliem akmeņiem ieraudzīja rēgojamies galvu ar sarkanu kapuci: tas bija Beilins, kas stāvēja sardzē. Bilbo būtu varējis sist plaukstas un kliegt aiz sajūsmas, bet viņš to nedarīja. Uz pirksta viņam joprojām bija gredzens, lai nebūtu jābaidās sastapt kaut ko negaidītu vai nepatīkamu, un viņš redzēja, ka Beilins skatās viņam tieši virsū, neko neredzēdams.

«Es viņus visus vareni pārsteigšu,» Bilbo nolēma, ielīzdams krūmos virs gravas malas. Gravā Gendalfs aizrautīgi strīdējās ar rūķiem. Viņi pārrunāja visu, kas ar viņiem bija noticis tuneļos, un prātoja un sprieda, ko darīt tālāk. Rūķi neapmierināti ņurdēja, bet Gendalfs apgalvoja, ka viņi nedrīkstot doties tālāk savā ceļojumā, atstājuši misteru Baginsu goblinu rokās un pat nepapūlējušies noskaidrot, vai viņš ir dzīvs vai miris, un nemēģinājuši viņu izpestīt.

—    Galu galā viņš ir mans draugs, — teica burvis, — un ļoti lāga zēns. Es jūtos atbildīgs par viņu. Man ļoti nepatīk, ka jūs esat viņu pazaudējuši.

Rūķi gribēja zināt, kāpēc šis hobits vispār esot paņemts līdzi, kāpēc viņš nevarējis pats turēties kopā ar pārējiem un nepazust un kāpēc burvis neesot izraudzījies kādu, kam vairāk saprašanas.

—    Līdz šim no viņa bijis vairāk klapatu nekā labuma, — kāds teica. — Ja mums tagad jāiet atpakaļ tais atbaidošajos tuneļos viņu meklēt, tad es saku — lai velns viņu parauj!

Gendalfs dusmīgi atbildēja: — Es viņu paņēmu līdzi, un es neņemu līdzi to, no kā nav labuma. Vai nu jūs palīdzat man viņu meklēt, vai arī es eju viens un atstāju jūs te, un tālāk varat kulties paši, kā zināt. Ja vien mums izdotos viņu atkal atrast, galvoju, ka jūs teiksiet man paldies, pirms vēl ceļojums būs galā. Kāpēc tu viņu nosviedi un pats aizskrēji, Douri?

—    Tu arī būtu nosviedis, — atteica Douri, — ja pēkšņi tumsā no aizmugures goblins būtu sakampis tavu kāju, nogāzis tevi gar zemi un vēl iespēris pa muguru!

—    Kāpēc tad tu viņu pēc tam nepacēli?

—    Ak debestiņ! Viņš vēl prasa! Goblini tumsā kampj un plēš, un visi gāžas cits pār citu un zveļ cits citam! Tu man gandrīz vai galvu nocirti ar savu Glamdringu, un Torins dūra ar savu Orkristu pa labi un pa kreisi. Un tad tu pēkšņi atkal izspēri savu spožo zibeni, un mēs redzējām, ka goblini bļaudami bēg atpakaļ. Tu nokliedzies: «Visi man pakaļ!» — un visiem tā arī vajadzēja darīt. Mēs domājām, ka visi tā ir darījuši. Tu taču labi zini, ka pārskaitīt nebija laika, iekams nebijām tikuši garām vārtu sargiem pie lejas durvīm un pa kaklu pa galvu atkūleņojuši šurp. Un te nu mēs esam — bez šī kramplauža, kaut velns viņu rāvis!

—    Un te tas kramplauzis ir! — noteica Bilbo, nokāpdams lejā taisni bariņa vidū, noņēmis no pirksta gredzenu.

Tas tikai bija skats, kā visi palēcās gaisā! Un pēc tam sākās pārsteiguma un sajūsmas saucieni. Gendalfs bija tikpat pārsteigts kā pārējie, taču šķiet, ka vairāk iepriecināts par visiem citiem. Viņš pasauca Beilinu un pateica tam visu, ko domā par tādu sargu, kas ļauj kādam no malas pienākt klāt bez jebkāda brīdinājuma. Taisnību sakot, Bilbo labā slava pēc šī atgadījuma krietni vien auga. Ja rūķi, par spīti Gendalfa vārdiem, vēl bija šaubījušies, vai viņš patiesi ir pirmklasīgs kramplauzis, tad nu viņiem šaubu vairs nebija. Beilins bija apmulsis vairāk par visiem; bet citi rūķi uzteica hobitu par teicami nostrādātu darbiņu. , »

Bilbo jutās tik apmierināts, dzirdot šīs uzslavas, ka tikai iekšēji pasmējās un neteica ne vārda par gredzenu; un, kad viņam jautāja, kā viņš piekļuvis gravai, viņš teica:

—    Ak, es vienkārši līdu rāpus — ļoti uzmanīgi un klusām.

—    Tā nu ir pirmā reize, kad kāds — kaut vai peles lielumā — ir ļoti uzmanīgi un klusām aizrāpies man garām deguna priekšā un palicis nepamanīts, — teica Beilins,

—    un es noceļu kapuci tavā priekšā. — Un to viņš patiešām darīja.

—    Beilins ir tavā rīcībā, — viņš noteica.

—    Tavs padevīgais kalps, misters Baginss, — atbildēja Bilbo.

Tad viņi vēlējās uzzināt visus hobita piedzīvojumus pēc tam, kad bija to pazaudējuši, un viņš apsēdās un visu izstāstīja — vienīgi par gredzena atrašanu ne («pašreiz

vēl ne,» viņš nolēma). Rūķus sevišķi interesēja mīklu minēšanas sacensība, un viņi šausmās noskurinājās, kad Bilbo aprakstīja Gollumu.

—    Un tad es nevarēju vairs neko izdomāt, kad viņš man sēdēja blakām, — stāstīja Bilbo, — un tāpēc teicu: «Kas man ir kabatā?» Un viņš trīs reizes minēja un neuzminēja. Tad es teicu: «Kā tad būs ar solījumu? Parādi man izeju!» Bet viņš metās man virsū un gribēja mani nobeigt, un es bēgu un nokritu zemē, un viņš mani tumsā nepamanīja. Tad es gāju viņam pa pēdām, jo dzirdēju, ka viņš runā pats ar sevi. Viņš domāja, ka es pats zinu ceļu uz izeju, un tāpēc skrēja uz to pusi. Tad viņš apsēdās ejas priekšā, un es nevarēju tikt garām. Tāpēc es pārlēcu viņam pāri, aizbēgu un aizskrēju līdz vārtiem.

—    Un kā tad sargi? — rūķi jautāja. — Vai tur neviena nebija?

—    Bija gan! Daudzi bija, bet es izlavījos pa vidu. Vēl es iesprūdu durvīs, jo tās bija mazā šķirbiņā, un pazaudēju daudz pogu, — viņš teica, skumīgi paskatīdamies uz saplēstajām drēbēm. — Bet beigās tomēr izspraucos cauri -=- un te nu es esmu.

Rūķi uzlūkoja Bilbo ar vēl nebijušu cieņu, klausīdamies, kā viņš stāsta par izlavī- šanos cauri sargiem, lēkšanu pāri Golluma galvai un spraukšanos cauri durvīm — it kā tas nebūtu nekas grūts vai bīstams.

—    Nu, ko es jums teicu? — smiedamies noprasīja Gendalfs. — Misteram Bagin- sam ir vairāk iekšā, nekā jūs domājat. — To teikdams, viņš uzmeta Bilbo savādu skatienu no kuplo uzacu apakšas, un hobits nodomāja — nez vai burvis uzminējis, ka daļa no stāsta palikusi nepastāstīta?

Tad arī viņam bija, ko jautāt: varbūt Gendalfs jau rūķiem visu bija paskaidrojis, bet Bilbo to netika dzirdējis. Viņš gribēja zināt, kā burvis atkal atradies pie viņiem un kur viņi visi šobrīd nokļuvuši.

Burvim, taisnību sakot, nekas nebija pretī, ja vajadzēja stāstīt par savu izveicību vairāk nekā vienu reizi, tāpēc viņš labprāt pastāstīja Bilbo, ka viņi ar Elrondu labi zinājuši, ka šajā kalnu daļā mājo ļaunie goblini. Taču viņu galvenie vārti izgājuši uz citu — vieglāk veicamu kalnu pāreju, un tur viņi bieži pārsteiguši un notvēruši ceļa gājējus. Acīmredzot tur neviens vairs nav uzdrīkstējies staigāt, tāpēc goblini izcirtuši jaunas durvis pie tās pārejas, pa kuru gājuši rūķi, — droši vien pavisam nesen, jo līdz šim šī taka bijusi pilnīgi droša.

—    Jāpameklē kāds puslīdz ciešams milzis, kas šo ieeju varētu aizsprostot, — teica Gendalfs, — citādi drīz vairs vispār nevarēs spert kāju kalnos.

Izdzirdis Bilbo kliedzienu, Gendalfs tūlīt sapratis, kas noticis. Zibens uzliesmojumā, kas nogalināja goblinus, kuri gribēja viņu sagrābt, viņš paspējis ielēkt alas iekšienē, pirms aizvērusies plaisa. Viņš sekojis gūstekņiem un to dzinējiem līdz pat lielajai telpai un tur apsēdies un uzmeistarojis pašu lielāko burvību, kādu puskrēslā iespējis.

—    Tā bija visai āķīga padarīšana, — viņš teica. — Par mata tiesu no neveiksmes!

Bet Gendalfs, protams, bija īpaši skolojies burvestībās ar uguni un gaismām (atcerieties, ka pat hobits nebija varējis aizmirst brīnumaino uguņošanu pie Vecā Tuka Jāņu vakarā). Pārējais mums jau zināms — vēl vienīgi jāpiebilst, ka Gendalfs labi zināja aizmugures durvis, ko goblini dēvēja par lejas vārtiem, — tās pašas, kurās Bilbo pazaudēja savas pogas. Patiesību sakot, tās bija zināmas ikvienam, kas pazina šo kalnu daļu, bet vienīgi burvis spēja saglabāt skaidru prātu arī tuneļos un aizvest pārējos īstajā virzienā.

—    Sos vārtus viņi izbūvēja jau labi sen, — Gendalfs teica, — gan bēgšanas vajadzībai, ja tāda rastos, gan tādēļ, lai piekļūtu zemēm viņā pusē, kur viņi joprojām ložņā pa tumsu un nodara lielus postījumus. To izeju viņi vienmēr apsargā, un nevienam nav izdevies to aizsprostot. Tagad viņi, bez šaubām, sargās to vēl jo pamatīgāk, — viņš nosmējās.

Arī pārējie iesmējās līdzi. Galu galā — zaudējuši jau viņi bija daudz, tomēr nogalinājuši Milzu Goblinu un vēl daudzus citus, turklāt visi izbēguši sveikā, tāpēc varēja teikt, ka pagaidām viņiem vēl veicies gluži labi.

Tomēr burvis skubināja viņus atgriezties īstenībā. — Mums tūdaļ jādodas tālāk, kad nu esam drusku atpūtušies, — viņš teica. — Kad pienāks nakts, viņi simtiem izlīdīs no alām un dzīsies mums pakaļ, un ēnas, rau, stiepjas jau garākas. Viņi spēj saost mūsu pēdas vēl stundām ilgi pēc aiziešanas. Līdz krēslai mums jātiek vairākas jūdzes no šejienes. Ja pieturēsies skaidrs laiks, tad mums spīdēs mēness, un tā būtu liela veiksme. Viņi no mēness gan daudz nebaidās, bet mums būtu kaut cik gaismas, lai tiktu uz priekšu.

—    Jā gan! — viņš atbildēja uz hobita nākamajiem jautājumiem. — Goblinu tuneļos zūd laika izjūta. Šodien ir ceturtdiena, un mūs sagūstīja pirmdienas naktī jeb agri otrdienas rītā. Mēs esam nogājuši daudzas jūdzes un izgājuši taisni cauri pašai kalna vidienei, un tagad esam otrā pusē — gandrīz pa visīsāko ceļu. Bet mēs neesam tur, kur būtu izvedusi mūsu taka, mēs esam par tālu uz ziemeļiem, un priekšā mums plešas svešāda zeme. Un vēl mēs atrodamies diezgan augstu. Pošamies ceļā!

—    Man tik briesmīgi gribas ēst, — novaidējās Bilbo, kurš pēkšņi aptvēra, ka nav neko ēdis kopš aizaizvakara. Iedomājieties, ko tas nozīmē hobitam! Tagad, kad lielākais uztraukums bija aiz muguras, viņš juta, ka vēders ir galīgi tukšs un kājas kļuvušas gluži ļenganas.

—    Nekā nevaru līdzēt, — atteica Gendalfs, — ja vien tu nevēlies doties atpakaļ un laipni palūgt gobliniem, lai viņi tev atdod poniju un pārtikas saiņus.

—    Nē, paldies! — Bilbo atteicās.

—    Nu, tad mums atliek tikai ciešāk sajozt vēderus un doties uz priekšu, citādi mēs paši kļūsim kādam par vakariņām, un tas būs daudz nepatīkamāk nekā palikt bez ēšanas.

Ejot uz priekšu, Bilbo nemitīgi raudzījās no vienas puses uz otru, cerēdams pamanīt kaut ko ēdamu, taču mellenāji vēl tikai ziedēja, un arī riekstu, protams, nebija; neredzēja pat ne paērkšķa ogu. Viņš drusku paknibināja skābenes, padzērās ūdeni no kalna upītes, kas šķērsoja taku, un apēda trīs meža zemenes, ko atrada tās krastā, taču daudz labuma no tā nebija.

Viņi gāja un gāja uz priekšu. Nelīdzenā taka pazuda. Krūmāji, garā zāle akmeņu starpās, trušu noskrubinātu velēnu laukumi, timiāns, salvija, majorāns un dzeltenās klinšu rozes — tas viss nozuda, un viņi stāvēja plašas nogāzes malā, ko veidoja sabiruši akmeņi, zemes nogruvuma atliekas. Kad viņi sāka virzīties pa to lejup, no kāju apakšas izripoja drumslas un sīki oļi; drīz arī lielāki sašķēlušos akmeņu gabali sāka klaudzēdami velties lejā un aizrāva citus, zemāk gulošos, kas šļūca un ripoja tiem līdzi; tad izkustējās klintsakmeņi un palēkdamies rībēja lejup, saceldami visapkārt putekļus un troksni. Itin drīz visa nogāze virs ,un zem viņiem šķita nemitīgā kustībā, un arī paši ceļinieki slīdēja lejā, turēdamies cits pie cita, biedinošā slīdošu, grabošu, krak- stošu šķembu un akmeņu jūklī.

Viņus paglāba koki, kas auga pakājē. Viņi ieslīdēja priežu mežā, kas kāpa augšup pa nogāzi, it kā turpinādams tumšos, dziļos mežus, kas pletās lejā ielejās. Daži pieķērās pie stumbriem un uzrāpās zemākajos zaros, citi (tāpat kā mazais hobits) paslēpās aiz kokiem, paglābdamies no klintsakmeņu uzbrukuma. Drīz briesmas bija garām un nogruvums apstājies, tikai dziļi lejā vēl dzirdēja pa tālīnam brīkšķim, kur lielākie izkustinātie akmeņi palēkdamies un griezdamies aizripoja cauri papardēm un pāri priežu saknēm.

—    Nu tā! Tas mums palīdzēja ātrāk tikt uz priekšu, — noteica Gendalfs. — Tagad pat goblini, mūs vajādami, nevarēs te klusi norāpties lejā.

—    Jādomā gan, — norūca Bomburs. — Bet uzlaist mums akmeņus uz galvas gan viņiem nebūs grūti. — Rūķi (un Bilbo tāpat) nepavisam nejutās priecīgi un berzēja savus zilumus un apdauzītos locekļus.

—    Blēņas! Mēs tūlīt nogriezīsimies sāņus un vairs nebūsim nogruvuma ceļā. Mums jāpasteidzas! Skatieties, kā satumst!

Saule jau pirms laba brīža bija pazudusi aiz kalniem. Ēnas ap viņiem arvien vairāk sabiezēja, kaut gan tālumā caur kokiem un virs zemāk augošo koku melnajām galotnēm vēl varēja redzēt viņas puses līdzenuma vakara gaismu. Ceļinieki kliboja, cik ātri vien spēja, pa ieslīpu taku pāri priežu sila lēzenajām nogāzēm dienvidu virzienā. Brīžiem viņi brida cauri paparžu jūrai, kurā slējās daudz augstu kokveida stumbru, kas hobitam bija krietni pāri galvai; brīžiem soļoja klusi, klusītiņām pa priežu skuju grīdu, un visu laiku drūmā meža tumsa kļuva arvien biezāka un meža klusums dziļāks. Sai vakarā nebija vēja, tāpēc pat koku zaros nedzirdēja ne mazākās šalkoņas.

—    Vai mums jāiet vēl tālāk? — jautāja Bilbo, kad bija kļuvis tik tumšs, ka viņš tik tikko vairs varēja saskatīt Torina bārdu, kas šūpojās viņam priekšā, un tik kluss, ka rūķu elpas vilcieni izklausījās kā skaļš troksnis. — Man pēdas ir apdauzītas zilas, kājas sāp un vēders sašļucis kā tukšs maišelis.

—    Vēl mazdrusciņ jāpaiet, — atbildēja Gendalfs.

Nogājuši vēl gabalu, kas šķita simtkārt mazdrusciņ, viņi pēkšņi atradās klajumā, kurā neauga koki. Bija uzlēcis mēness un apspīdēja šo klajumu. Nez kāpēc visiem uzreiz radās sajūta, ka šī nav laba vieta, kaut gan nekā slikta te nevarēja manīt.

Te piepeši viņi kaut kur kalna nogāzē izdzirda kaucienu — garu, baisminošu kaucienu. Tam atsaucās cits no labās puses un krietni tuvāk; tad vēl viens netālu pa kreisi. Tie bija vilki, kas gaudoja mēnessgaismā, vilki, kas pulcējās barā!

Mistera Baginsa alas apkaimē vilki nemājoja, tomēr šo troksni viņš pazina. Tas daudzviet bija aprakstīts pasakās un nostāstos. Viens no viņa vecākajiem brālēniem (no Tuku puses), kurš bija liels ceļotājs, mēdza šo skaņu atdarināt, lai Bilbo pabaidītu. Dzirdēt to savām ausīm meža vidū mēnessgaismā hobitam bija pārāk baigs pārdzīvojums. Pat burvju gredzeni pret vilkiem daudz nepalīdz — jo sevišķi pret tiem negantajiem bariem, kas mitinājās goblinu apsēstā kalna pakājē aiz Savvaļas robežas pirms nezināmajiem plašumiem. Siem vilkiem ir asāka oža nekā gobliniem, un tiem nemaz nevajag upuri saredzēt, lai to noķertu.

—    Ko nu mēs darīsim, ko nu mēs darīsim! — viņš ievaimanājās. — No goblinu midzeņa vilku nagos! — viņš teica, un tas kļuva par tādu kā sakāmvārdu, kaut gan šodien mēs līdzīgās nelāgās situācijās sakām «no vilka lāča nagos».

—    Ātri augšā kokos! — pavēlēja Gendalfs, un viņi metās pie kokiem izcirtuma malā, izraudzīdamies tos, kam zemāki zari vai pietiekoši tievi stumbri, lai pa tiem varētu uzrāpties. Tos viņi atrada zibenīgi ātri, kā jūs viegli varat iedomāties, un uzrāpās tik augstu, cik vien zari ļāva. Jums nāktu smiefcli (no droša attāluma), redzot šo skatu: rūķi sēž kokos, un bārdas karājas lejup, itin kā paveci kungi būtu nonākuši bērna prātā un sadomājuši spēlēt puišeļus. Fili un Kili tupēja garas lapegles galotnē kā milzīgā Ziemsvētku eglītē. Douri, Nouri, Ourij Oins un Gloins bija iekārtojušies ērtāk varenā priedē, kuras zari stiepās no stumbra vienādos attālumos kā riteņa spieķi. Baifurs, Boufurs, Bomburs un Torins sēdēja citā kokā. Dveilins un Beilins bija uzrausu- šies garā, slaidā eglē, kam nebija daudz lielu zaru, un pūlējās galotnes zaļajos sīk- zaros atrast vietu, kur apsēsties. Gendalfs, būdams krietni garāks par citiem, bija atradis koku, kurā rūķi nevarēja uzkāpt, — lielu priedi pašā izcirtuma malā. Viņš bija pilnīgi paslēpies tās zaros, tikai acis varēja pamanīt zibam mēnessgaismā, kad burvis lūkojās ārā pa zaru starpām.

Un Bilbo? Viņš nevareja uzkāpt neviena koka un bēguļoja no viena stumbra pie otra kā trusītis, kas aizklīdis no alas un jūt suņus dzenamies sev pa pēdām.

—    Tu atkal esi pametis mūsu kramplauzi! — paskatījies lejā, Nouri uzsauca Douri.

—    Es nevaru mūžīgi nēsāt kramplaužus uz muguras, — atcirta Douri, — lejā tuneļos un augšā kokos! Kas tad es, pēc tavām domām, esmu? Kāds nesējs, vai?

—    Ja mēs neko nedarīsim, viņu aprīs, — teica Torins, jo kaucieni tagad skanēja visapkārt un nāca arvien tuvāk. — Douri! — viņš uzsauca, jo Douri tupēja viszemāk tai kokā, kurā visvieglāk uzrāpties. — Aši norāpies misteram Baginsam pretī un pastiep roku!

Douri, par spīti savai ņurdēšanai, bija patiešām krietns biedrs. Nabaga Bilbo nevarēja aizsniegt viņa plaukstu pat tad, kad viņš norāpās līdz apakšējam zaram un pastiepa roku lejup, cik tālu vien varēja. Tāpēc Douri nolēca pavisam zemē un ļāva Bilbo uzrāpties viņam mugurā.

Tieši tajā brīdī vilki gaudodami iecilpoja klajumā. Uz ceļiniekiem piepeši raudzījās simtiem acu. Tomēr Douri nepameta Bilbo. Viņš pagaidīja, kamēr hobits bija uztrau- sies no viņa pleciem uz zara, un tad uzlēca zarā pats. Pēdējā brīdī! Kad viņš lēca, vilks jau kampa pēc viņa apmetņa un gandrīz nogrāba rūķi. Vienā mirklī ap koku saskrēja vesels bars vilku, kas gailošām acīm un izkārtām mēlēm gaudoja un lēkāja gar stumbru augšup.

Taču pat mežonīgie vārgi (jo tā dēvē ļaunos vilkus aiz Savvaļas robežas) neprot kāpt kokos. Vismaz uz laiciņu mūsu draugi bija drošībā. Par laimi, bija silts un nepūta vējš. Koki nav nekāda ērtā uzturēšanās vieta ilgākam laikam, bet aukstumā un vējā, turklāt, ja vēl lejā visapkārt gaida vilki, tie var kļūt gauži nemājīgi.

Sis izcirtums koku ielokā acīmredzot bija vilku pulcēšanās vieta. To saradās arvien vairāk un vairāk. Tie atstāja sargus zem koka, kurā tupēja Douri un Bilbo, un ošņādami devās izlūkot pārējo apkārtni, līdz bija uzoduši katru koku, kurā kāds sēdēja. Arī pie tiem viņi atstāja sargus, kamēr visi pārējie (šķiet, vairāki simti) aizgāja un satu- pās aplī izcirtuma vidū un apļa vidū nostājās liels, pelēks vilks. Viņš uzrunāja pārējos baisajā vārgu valodā. Gendalfs to saprata. Bilbo gan ne, bet viņam tā izklausījās briesmīga un šķita, ka visa runa ir caurcauri nežēlīga un ļauna, kā tas patiešām arī bija. Laiku pa laikam aplī sēdošie vārgi visi kopā atsaucās savam vadonim, un, dzirdot to šaušalīgās gaudas, hobits tik tikko spēja noturēties savā priedē.

Es jums pastāstīšu, ko dzirdēja Gendalfs, kaut arī Bilbo to nesaprata. Vārgi un goblini bieži palīdzēja viens otram savos melnajos darbos. Goblini parasti neuzdrīkstas doties tālu no kalniem; to viņi dara tikai tad, ja ir padzīti no savām mītnēm un meklē jaunas vai arī dodas karā (kas, teikšu ar prieku, nav noticis diezgan sen). Taču tolaik viņi reizumis devās sirojumos, lai iegūtu pārtiku vai vergus, kas strādāja viņu labā. Tad viņi bieži meklēja vārgu palīdzību un dalīja ar tiem laupījumu. Reizēm goblini jāja uz vilkiem kā cilvēki uz zirgiem. Tagad varēja noprast, ka tieši šajā naktī paredzēts liels goblinu sirojums. Vārgi bija ieradušies, lai satiktos te ar gobliniem, bet goblini kavējās. Iemesls tam, bez šaubām, bija Milzu Goblina nāve un visa tā kņada, ko sacēla rūķi, Bilbo un burvis, kuriem viņi droši, vien joprojām dzina pēdas.

Par spīti briesmām, kas uzglūnēja šai tālajā zemē, pēdējā laikā tajā no dienvidiem bija sākuši iespiesties drosmīgi vīri, kas cirta kokus un būvēja sev mājokļus tīkamākajos mežu apvidos — ielejās un upju krastos. Viņu bija daudz, un viņi bija drosmīgi un labi apbruņoti, tāpēc pat vārgi neuzdrīkstējās uzbrukt viņiem visiem kopā, it sevišķi gaišā dienas laikā. Bet šoreiz ar goblinu palīdzību viņi bija izplānojuši naktī uzbrukt dažiem ciematiem, kas atradās vistuvāk kalniem. Ja šis plāns izdotos, nākamajā dienā tajos vairs nebūtu nevienas dzīvas dvēseles; visi būtu nogalināti, izņemot tos dažus, ko goblini neatdotu vilkiem, bet aizvestu gūstā uz savām alām.

— Atri augša kokos! — pavēlēja Gendalfs.

So sarunu bija briesmīgi klausīties — ne vien drosmīgo mežinieku, viņu sievu un bērnu dēļ, bet arī tādēļ, ka Gendalfam un viņa draugiem tagad draudēja tādas pašas briesmas. Vārgi bija saniknoti un pārsteigti, ka atraduši viņus te, savā pulcēšanās vietā. Tie domāja, ka viņi ir mežinieku draugi un atnākuši tos izspiegot, lai pēc tam aiznestu uz ielejām ziņu par plānoto uzbrukumu, un tādā gadījumā gobliniem un vilkiem priekšā stāvētu sīva cīņa — bet viņi taču bija iecerējuši aprīt vai sagūstīt savus pretiniekus miegā un nesagatavotus. Tāpēc vārgi pat nedomāja aiziet no šejienes un ļaut kokos sēdošajiem aizbēgt, vismaz līdz rītam ne. Un krietni agrāk par rītu, viņi sprieda, no kalniem taču ieradīsies goblinu kareivji; un goblini prot gan kāpt kokos, gan tos nocirst.

Tagad jūs sapratīsiet, kāpēc Gendalfs, klausīdamies vilku rūcienos un kaucienos, izjuta briesmīgas bailes, kaut arī viņš bija burvis: kļuva skaidrs, ka viņi ir nokļuvuši negantās sprukās un nepavisam nav vēl izbēguši no nesenajām briesmām. Tomēr viņš nedomāja ļaut, lai viss notiek pēc vilku prāta, kaut ārī maz ko varēja iesākt, sēdēdams augstu kokā, zem kura tup vesels bars vilku. Viņš savāca no priedes zariem lielākos čiekurus. Tad viņš vienu no tiem aizdedzināja ar spoži zilu liesmu un iesvieda aplī sēdošo vilku vidū. Tas svelpdams atsitās vienam pret muguru, zvēra noplukušais kažoks tūlīt aizdegās, un tas, neganti kaukdams, lēca te uz vienu, te otru pusi. Pirmajam čiekuram sekoja otrs un trešais — zilās liesmās, sarkanās liesmās, zaļās liesmās. Tie nokrita zemē apļa vidū un sprāga, mezdami uz visām pusēm krāsainas dzirksteles un dūmu mutuļus. Sevišķi liela dzirkstele trāpīja vilku vadonim pa degunu, un tas palēcās desmit pēdas gaisā, tad sāka mežonīgi riņķot pa apli, dusmās un pārbīlī kampdams un kozdams pat pārējos vilkus.

Rūķi un Bilbo kliedza un gavilēja. Vilku niknums bija briesmīgs, un tracis, ko tie sacēla, izplatījās pa visu mežu. Vilki vienmēr ir baidījušies no uguns, turklāt šī bija briesmīga un neredzēta uguns. Ja dzirkstele iekrita vilkam kažokā, tā tur ieķērās un aizdegās, un, ja tie nemetās vārtīties pa zemi, tad drīz vien dega lielās liesmās. Pēc īsa brīža pa visu izcirtumu vārtījās vilki, dzēsdami dzirksteles sev uz muguras, bet tie, kas jau dega, kaukdami joņoja turp un atpakaļ un pielaida uguni citiem, līdz savējie paši tos aizdzina projām un tie kūleņoja lejā pa nogāzēm — kaukdami un gaudodami, un meklēdami ūdeni.

— Kas tur mežā šonakt par traci? — vaicāja Ērgļu Valdnieks. Viņš tupēja uz vientuļas klints smailes kalnu austrumu pusē un mēnessgaismā izskatījās pilnīgi melns. — Es dzirdu vilku balsis! Vai goblini mežā dara kādas nekrietnības?

Viņš pacēlās gaisā, un tūlīt pat viņam sekoja divi no ērgļu sargiem, kas bija tupējuši katrs savā klints pusē. Trijatā tie meta debesīs lokus un raudzījās lejup uz vārgu apli — sīku plankumiņu dziļi lejā. Taču ērgļiem ir asa redze, un tie var saskatīt sīkus priekšmetus no liela attāluma. Miglas Kalnu Ērgļu Valdniekam bija tādas acis, ka tas varēja nenovērsdamies raudzīties saulē un pat mēnessgaismā jūdzi zem sevis saskatīja pa zemi skrejošu trusīti. Tāpēc viņš, kaut arī neredzēja kokos sēdošos bēgļus, tomēr saskatīja kņadu vilku barā, redzēja zibošās ugunis un dzirdēja vājas, tālas kaucienu un gaudu atbalsis. Viņš redzēja arī mēness atspīdumu uz goblinu šķēpiem un bruņuce- purēm, jo garas virknes šo ļaunsirdīgo radījumu jau virzījās no saviem vārtiem lejup pa nogāzi un iestiepās mežā.

Ērgļi nav nekādi labsirdīgie putni. Daži no tiem mēdz būt gļēvi un citi cietsirdīgi. Taču ziemeļu kalnu vissenākā suga bija arī pati izcilākā visu putnu vidū; tie bija lepni, spēcīgi un cēlsirdīgi putni. Viņi neieredzēja goblinus un arī nebaidījās no tiem. Tajās reizēs, kad viņi tos vispār pamanīja (kas gadījās reti, jo ērgļi tādus radījumus neēd), viņi metās lejā tiem virsū un aizdzina brēcošos sirotājus atpakaļ alās, un partrauca nekrietnos darbus, ko tie bija uzsākuši. Goblini ienīda ērgļus un baidijas no tiem, taču nevarēja piekļūt to augstajām mājvietām vai padzīt tos no kalniem.

Šonakt Ērgļu Valdniekā modās ziņkāre izdibināt, kas īsti lejā notiek, tālab viņš sasauca kopā vēl daudzus citus ērgļus, un tie visi aizlaidās no kalniem un, loku pēc loka mezdami, laidās arvien zemāk un zemāk, tuvāk vilku baram un tikšanās vietai ar gobliniem.

Tas bija labi darīts, nudien! Lejā notika briesmu lietas. Vilki, kas bija aizdegušies un aizbēguši mežā, vairākās vietās bija to aizdedzinājuši. Bija pats vasaras vidus, un šeit, kalnu austrumu pusē, jau labu laiku nebija lijis. Apdzeltējušās papardes, kritušie zari, biezā kārtā sabirušās priežu skujas un dažviet sagāzušies nokaltušie koki drīz dega lielās liesmās. Pa visu izcirtumu palēkdamies skraidīja vārgi. Un tomēr sardzes vilki savus kokus neatstāja. Satracināti un nikni tie lēkāja ap stumbriem, kauca un lādēja rūķus savā baismīgajā valodā; mēles tiem bija izkārtas un acis zvēroja tikpat sarkanas un negantas kā uguns liesmas.

Tad piepeši aurodami izcirtumā iedrāzās goblini. Tie domāja, ka sākusies cīņa ar mežiniekiem, taču drīz vien uzzināja, kas noticis. Daži tad apsēdās zemē un sāka smieties. Citi vēcināja šķēpus un klaudzināja tos pret vairogiem. Goblini no uguns nebaidās, un drīz tiem bija gatavs plāns, kā lieliski izklaidēties.

Daži no viņiem sadzina visus vilkus vienā barā. Citi sanesa ap koku stumbriem papardes un žagarus. Citi skraidīja apkārt, mīdīja un sita, sita un mīdīja, līdz gandrīz visas liesmas bija apdzēstas — tikai ne tās, kas dega vistuvāk kokiem, kuros sēdēja rūķi. Sai ugunij viņi piemeta lapas, sausus zarus un papardes. Drīz vien rūķus iejoza liesmu un dūmu loks, kam goblini neļāva plesties uz āru, toties tas pakāpeniski tuvojās kokiem, līdz liesmas sāka laizīt zem kokiem samestās kaudzes. Dūmi cirtās Bilbo acīs, viņš jau sajuta liesmu karstumu un cauri dūmiem redzēja goblinus dejojam lielā lokā, tāpat kā cilvēki dejo ap Jāņu nakts ugunskuru. Pienācīgā attālumā aiz apļa, kurā griezās kareivji ar šķēpiem un āvām, stāvēja vilki — stāvēja, vēroja un gaidīja.

Viņš dzirdēja goblinus uzsākam briesmīgu dziesmu:

—    Piecpadsmit putniņu kokos sēž,

Knābīšus vārsta un spalviņas dzēš!

Ērmīgi putni — nav spārniņu šiem!

Ko nu mēs darīsim tagad ar tiem?

Cepsim uz iesma vai sautēsim?

Metīsim katlā un vārīsim?

Tad viņi pārstāja dziedāt un sāka klaigāt: — Lidojiet, putniņi, prom! Lidojiet prom, ja varat! Nāciet, putniņi, lejā, citādi jūs izcepsieties turpat savās ligzdās! Padziediet, padziediet, putniņi! Kāpēc jūs nedziedat?

— Ejiet projām, puišeļi! — par atbildi uzsauca Gendalfs. — Tagad nav putnu ligzdošanas laiks! Un nerātni puišeļi, kas blēņojas ar uguni, daždien dabū pa biksēm! — To viņš teica, lai sakaitinātu goblinus, lai parādītu, ka nav nobijies no viņiem — lai gan patiesībā tomēr bija nobijies, kaut arī burvis paliek burvis. Taču goblini viņam nepievērsa nekādu uzmanību un dziedāja tālāk:

—    Liesmas dej, dzirkstis smej!

Švirkst un šņāc! Svilst un krāc!

Ašāk, uguns, kokos skrej

Par prieku mums, Ja-hei!

Lai šie silst, un lai šie svilst, Līdz bārdas kūp, līdz nagi drūp; Līdz mati švirkst un āda šķīst,

Un tauki spožā gunī līst! Lai kauli birst Un pelnos irst Un rūki mirst

Par prieku mums, par prieku jums, Ja-hei! Ja-harri-hei! Ja-hoi!

Tūlīt pēc «Ja-hoi!» liesmas aplenca Gendalfa koku. Miza aizsvilās, un zemākie zari sāka sprakstēt.

Tad Gendalfs uzrāpās koka galotnē. No viņa nūjas kā zibens uzliesmoja žilbs spožums, un viņš dzīrās ar augstu, slaidu lēcienu laisties-lejā taisni starp goblinu šķēpiem. Tas, protams, būtu viņa gals, kaut arī viņš, brāzdamies lejā kā zibens spēriens, būtu daudzus noguldījis gar zemi uz visiem laikiem. Taču Gendalfs nepaspēja lēkt.

Tieši tajā brīdī no augšas zibenīgi pielidoja Ērgļu Valdnieks, satvēra viņu savos nagos un pazuda gaisā.

Goblinu barā atskanēja dusmu un pārsteiguma brēcieni. Skaļi iekliedzās Ērgļu Valdnieks, ar ko Gendalfs nupat bija paspējis aprunāties. Atpakaļ metās visi lielie putni, kas lidoja kopā ar viņu, un drāzās lejup kā milzīgas, melnas ēnas. Vilki kauca un klabināja zobus; goblini auroja un spēra zemi gaisā no dusmām, un gluži nelietderīgi vicināja gaisā savus smagos šķēpus. Kā melni griesti pār viņiem nolaidās ērgļi; tumšo spārnu vēzieni notrieca viņus zemē vai aizdzina tālu prom; putnu nagi kampa goblinu sejās. Citi putni uzlidoja koku galotnēs un satvēra rūķus, kas tagad centās uzrāpties, cik augstu vien uzdrīkstējās.

Nabaga mazais Bilbo teju, teju atkal palika iepakaļ! Pēdējā brīdī viņš pieķērās Douri pie kājām, jo Douri tika satverts pēdējais, un tā viņi visi kopā pacēlās augšup virs negantā jucekļa un uguns, un Bilbo karājās gaisā, juzdams, ka rokas locītavās tik tikko turas kopā.

Dziļi lejā tagad goblini un vilki juku jukām bēguļoja pa mežu. Daži ērgļi joprojām vēl riņķoja un lidinājās virs kaujas lauka. Liesmas ap kokiem piepeši ielēca visaugstākajos zaros. Tos pārņēma sprakstoša uguns. Gaisā pēkšņi pacēlās dzirksteļu un dūmu virpulis. Bilbo bija paglābies īstajā brīdī! • *

Drīz uguns atblāzma lejā kļuva par niecīgu sarkanu mirgojumu uz nakts melnā pamata; un viņi lidoja augstu debesīs, joprojām celdamies augšup un mezdami plašus, stingri iezīmētus lokus. Bilbo nemūžam neaizmirsa šo lidojumu, kuru viņš veica, iekrampējies Douri potītēs. Viņš vaidēja: — Manas rokas, ak, manas rokas! — bet Douri stenēja: — Manas nabaga kājas, manas nabaga kājas!

Pat vislabākajos apstākļos Bilbo slikti panesa augstumu. Viņam allaž metās šķērma dūša, palūkojoties pāri pat nelielas klints malai; un viņam nekad nebija paticis kāpt pa kāpnēm, kur nu vēl rāpties kokos (jo nekad nebija vajadzējis glābties no vilkiem). Tāpēc jūs varat iedomāties, kā viņam šobrīd reiba galva, paraugoties lejup starp savām kāju pēdām, kas kūļājās gaisā, un redzot lejā plešamies tumšus klajumus, kuros vietumis uzdzirkstīja kāds mēness atspulgs uz klinšainas kalnu sienas vai līdzenuma upē.

Visi kopa viņi paceļas virs neganta jucekļa un uguns, un Bilbo karajas gaisa, juzdams, ka rokas locītavās tik tikko turas kopā.

Bālās kalnu virsotnes nāca arvien tuvāk, un no melnās sienas augšup slējās mēness apspīdētas klinšu smailes. Lai gan bija vasara, gaisā valdīja dzeldīgs saltums. Bilbo aizvēra acis un prātoja, cik ilgi vēl varēs tā noturēties. Tad viņš iedomājās, kas notiktu, ja viņš nenoturētos. Hobitam uzmācās nelabums.

Lidojums beidzās īstajā brīdī — tieši tad, kad viņa rokas nupat dzīrās sprukt vaļā. Noelsdamies viņš atlaida Douri potītes un novēlās uz ērgļa gaisa mājokļa cietās pamatnes. Tur viņš brīdi gulēja, neteikdams ne vārda, un galvā viņam jaucās pārsteigums par izglābšanos no uguns un bailes nokrist no šī šaurā patvēruma dziļajā tumsībā, kas pletās visapkārt. Galva viņam patiesi vairs lāgā nestrādāja, jo pēdējās trīs dienās bija izbaudīts tik daudz baigu piedzīvojumu, turpretī ēsts nebija tikpat kā nemaz, un viņš izdzirda pats sevi skaļi sakām: — Tagad es zinu, kā jūtas speķa gabals, kad to ar dakšiņu piepeši izrauj no pannas un noliek atpakaļ plauktā!

—    Nezini vis! — viņš dzirdēja Douri atbildam. — Jo speķis zina, ka agrāk vai vēlāk tas atkal nonāks pannā, bet gribas cerēt, ka mēs ne. "Un ērgļi nav nekādas dakšiņas.

—    Ak, nē! Ne mazākās līdzības! — teica Bilbo, pieceldamies sēdus un bažīgi paskatīdamies uz ērgli, kas tupēja turpat blakus. Viņš mēģināja atcerēties, kādas blēņas vēl ir sapļāpājis, un bažījās, vai ērglim viņš neliksies rupjš. Nav ieteicams būt rupjam pret ērgli, ja tu esi tikai hobita augumā un atrodies viņa klinšu ligzdā augstu gaisā nakts vidū!

Bet ērglis tikai patrina knābi pret akmeni, sabužināja spalvas un nelikās gar viņiem ne zinis.

Drīz pielidoja vēl viens ērglis. — Ērgļu Valdnieks lūdz tevi atnest savus gūstekņus uz Lielo Izcilni! — tas uzsauca un prom bija. Otrs ērglis saķēra Douri savos nagos un aizlidoja ar to prom, atstādams Bilbo vienu pašu. Hobits tik tikko bija paspējis nobrīnīties, ko sūtnis gribējis teikt ar «gūstekņiem», un iedomāties, ka viņus var kā trusīšus saplosīt vakariņām, kad pienāca viņa kārta.

Ērglis atgriezās, satvēra viņu ķetnās aiz svārku stērbeles un pacēlās gaisā. Šoreiz lidojums bija pavisam īss. Ļoti drīz Bilbo, bailēs drebēdams, atģidās uz plata klints izciļņa kalna sānā. Te nebija nevienas takas ne augšup, ne lejup, un projām tikt varēja, vienīgi paceļoties spārnos vai lecot pāri bezdibenim. Te Bilbo ieraudzīja visus pārējos, kas sēdēja ar muguru pret kalna sienu. Tepat bija arī Ērgļu Valdnieks, kas sarunājās ar Gendalfu.

Izskatījās, ka neviens tomēr negrasās Bilbo apēst. Burvis un Ērgļu Valdnieks šķita viens otru drusku pazīstam un pat esam itin draudzīgās attiecībās. Patiesībā Gendalfs, kurš bieži bija staigājis pa kalniem, reiz bija izdarījis ērgļiem pakalpojumu un izdziedinājis to valdnieku no bultas ievainojuma. Tāpēc ar «gūstekņiem» bija domāti tikai «izglābtie goblinu gūstekņi» un nevis ērgļu sagūstītie upuri. Kad Bilbo ieklausījās Gendalfa sarunā ar ērgli, viņš aptvēra, ka beidzot viņiem pavērusies iespēja pilnīgi un galīgi tikt projām no šiem briesmīgajiem kalniem. Gendalfs ar Lielo Ērgli apspriedās, kā varētu aiznest rūķus, viņu pašu un hobitu labi tālu projām un nolaist tos zemē viņpus tālajiem līdzenumiem, kur viņu ceļojums jau būtu krietni pavirzījies uz priekšu.

Ērgļu Valdnieks nebija ar mieru nest viņus uz tādu vietu, kur tuvumā sastopami cilvēki. — Viņi šaus uz mums ar saviem lielajiem īves lokiem, — viņš teica, — jo domās, ka mēs gribam uzbrukt viņu aitām. Un citkārt viņiem varētu būt taisnība. Nē! Mēs esam apmierināti, ka izjaucām gobliniem izpriecu un ka varējām atmaksāt tev par labo darbu, bet mēs nevaram riskēt rūķu dēļ un laisties lejā dienvidu līdzenumos.

—    Nu labi! — atteica Gendalfs. — Aiznesiet mūs tik tālu, cik varat. Mēs jau šobrīd esam jums milzu pateicību parādā. Tomēr mēs gandrīz vai ļimstam aiz bada.

—    Un es jau esmu gandrīz beigts, — Bilbo izdvesa tik vārgā balsī, ka neviens viņu nedzirdēja.

—    Tur, jādomā, var līdzēt, — teica Ērgļu Valdnieks.

Vēlāk uz klints izciļņa varēja redzēt spožu ugunskuru, kam apkārt rosījās rūķu stāvi; uz iesmiem cepās gaļa, un apkārtne pildījās ar jauku cepeša smaržu. Ērgļi bija sanesuši sausus zarus ugunskuram un sagādājuši cepetim trušus, zaķus un nelielu jēru. Visu darāmo paveica rūķi. Bilbo jutās pārāk nevarīgs, lai palīdzētu, turklāt viņš tikpat neprata dīrāt medījumu un griezt gaļu gabalos, jo bija paradis to saņemt mājās no miesnieka gatavu cepšanai. Arī Gendalfs, padarījis savu, lai aizdedzinātu ugunskuru — jo Oins un Gloins bija pazaudējuši šķiltavas —, bija atlaidies guļus. (Rūķi līdz pat šai dienai nav raduši lietot sērkociņus.)

Tā beidzās piedzīvojumi Miglas Kalnos. Drīz Bilbo vēders bija atkal pilns, atgriezās omulības sajūta, un viņš nosprieda, ka nu varētu netraucēti gulēt, kaut gan patiesībā viņam labāk būtu kārojies klaipu maizes ar sviestu nekā uz iesmiem ceptus gaļas gabaliņus. Saritinājies uz cietās klints, viņš aizmiga un gulēja saldāk nekā jebkad agrāk mājās, savā hobita aliņas dūnu pēlī. Tomēr cauru nakti viņš sapņoja par mājām un pa miegam izstaigāja visas savas dažādās istabas, meklēdams kaut ko tādu, ko nevarēja ne atrast, ne arī atcerēties, kāds tas izskatās.

7. nodaļa dĪvainais MĀJOKLIS

Nākamajā rītā Bilbo pamodās, pirmajiem saules stariem spīdot tieši acīs. Viņš pielēca kājās, lai paskatītos pulkstenī un steigtos uzlikt uz uguns katliņu, — un atklāja, ka nemaz nav savās mājās. Tā nu viņš atkal apsēdās un veltīgi ilgojās pēc rīta peldes un ziepēm. To viņam vajadzēja pieciest, tāpat kā brokastu tēju ar grauzdētu maizi un šķiņķa šķēli, un tā vietā iztikt ar aukstu jērgaļu un trusi. Un pēc tam vajadzēja atkal posties ceļam.

Šoreiz viņš varēja uzrāpties ērglim mugurā un patverties starp tā spārniem. Gaiss nosvelpa viņam pāri galvai, un Bilbo aizvēra acis. Piecpadsmit ērgļi pacēlās no kalna klinšainās malas, kamēr rūķi sauca ardievas un solījās atmaksāt Ērgļu Valdniekam, ja vien kādreiz rastos iespēja. Saule joprojām kavējās pašā austrumu pusē. Rīts bija vēss, un migla sedza ielejas un ieplakas un tinās šur tur ap kalnāju virsotnēm. Bilbo bailīgi pavēra vienu aci un redzēja, ka putni jau ir augstu gaisā un visa pasaule dziļi lejā, un kalni atkāpjas arvien tālāk aizmugurē. Viņš atkal aizvēra acis un pieķērās ērglim ciešāk.

— Neknieb! — uzsauca ērglis. — Nevajag būt bailīgam kā trusim, kaut gan tu patiešām ļoti izskaties pēc truša. Rīts ir pavisam skaidrs un vējiņš tik tikko manāms. Kas var būt vēl jaukāks par lidošanu?

Bilbo labprāt būtu sacījis: «Silta vanna un pēc tam vēlīnas brokastis ārā uz mauriņa,» — tomēr nosprieda, ka labāk neteikt neko, un tikai atlaida savu tvērienu drusku vaļīgāk.

Pēc laba laika ērgļi acīmredzot bija ieraudzījuši vietu, pēc kuras lūkojās, — ieraudzījuši pat no šī lielā augstuma, jo tie sāka laisties lejup, mezdami lielus spirālveida lokus. To viņi darīja labu brīdi, un beidzot hobits atkal atvēra acis. Zeme tagad bija daudz tuvāk, zem viņiem slējās koki, kas izskatījās pēc ozoliem un gobām, un pletās zaļi lauki, caur kuriem tecēja upe. Bet zemes vidū pacēlās milzīgs klintsakmens, gandrīz vai akmens kalns, nostājies taisni upei ceļā un likdams tai mest līkumu, — kā pēdējais attālo kalnu robežstabs vai akmens bluķis, ko daudzu jūdžu attālumā atsviedis līdzenuma vidū kāds milžu milzis.

Sī klintsakmens virsotnē ērgļi pa vienam ātri nosēdās un nolaida savus pasažierus.

—    Laimīgu ceļu, lai kurp tas jūs vestu, — viņi sauca, — līdz jūsu ligzdas atkal jūs saņems atpakaļ! — Tas ir izplatīts laipns vēlējums ērgļu starpā.

—    Lai vēji zem jūsu spārniem nes jūs turp, kur saule un mēness staigā! — atbildēja Gendalfs, kurš zināja pareizo atbildi.

Un tā viņi šķīrās. Un, lai gan Ērgļu Valdnieks vēlāk kļuva par Visu Putnu Karali un nēsāja zelta kroni un viņa piecpadsmit virsaiši zelta aproces (kas bija darinātas no rūķu dāvātā zelta), Bilbo nekad tos vairs neredzēja — vienīgi augstu, tālu gaisā, Piecu Armiju kaujā. Bet, tā kā par to būs runa šī stāsta beigās, šobrīd mēs pie tā nekavēsimies.

Akmens kalna virsotnē bija lēzens laukums, un no tā labi iestaigāta taka ar daudziem pakāpieniem veda lejup uz upi, kurai pāri lielu, plakanu akmeņu pāreja viņā pusē savienojās ar plašu zālāju. Pakāpienu lejgalā, tuvu pie akmeņu pārejas sākuma atradās neliela un ērta, oļiem klāta ala. Seit ceļinieki sapulcējās un sprieda, ko darīt tālāk.

—    Es vienmēr cerēju, ka pārvedīšu jūs visus sveikus un-veselus (ja vien iespējams) pāri kalniem, — teica burvis, — un tagad, pateicoties prasmīgai rīcībai un labai veiksmei, man tas ir izdevies. Šobrīd mēs esam tikuši krietni tālāk uz austrumiem, nekā es jebkad biju domājis iet ar jums kopā, jo galu galā šī nav mana dēka. Iespējams, ka es tajā vēl atgriezīšos, pirms viss būs galā, bet tagad mani gaida citi steidzami pienākumi.

Rūķi novaidējās un izskatījās gauži sarūgtināti, un Bilbo pat apraudājās. Viņi bija sākuši domāt, ka Gendalfs nāks viņiem līdzi visu ceļu un vienmēr palīdzēs izkļūt no visām likstām. — Tūlīt es vēl nepazudīšu, — viņš teica. — Dienu vai divas es vēl varu palikt kopā ar jums. Varbūt es varēšu jums palīdzēt pašreizējās grūtībās, un arī man pašam mazliet vajadzīga palīdzība. Mums nav ne ēdamā, ne bagāžas, ne poniju, uz kā jāt; un jūs nezināt, kur atrodaties. To es jums varu pateikt. Jūs joprojām esat vairākas jūdzes uz ziemeļiem no takas, pa kuru mēs būtu gājuši, ja steigā nebūtu pametuši kalnu pāreju. Sai apvidū dzīvo ļoti maz cilvēku, ja vien to skaits nav audzis, kopš es te biju pēdējoreiz, tas ir, pirms vairākiem gadiem, Taču te ir kāds, kuru es pazīstu un kurš dzīvo diezgan netālu. Sis Kāds izcirta pakāpienus lielajā klintī — ja nemaldos, viņš sauc to par Kerroku. Bieži viņš te nerādās un dienā nepavisam ne, un gaidīt viņu nebūtu gudri. Patiesību sakot, tas būtu ļoti bīstami. Mums jāiet un viņš jāuzmeklē; un, ja mūsu tikšanās noritēs sekmīgi, tad, domājams, es došos projām un, tāpat kā ērgļi, vēlēšu jums «laimīgu ceļu, lai kurp tas jūs vestu!».

Rūķi lūdzās, lai Gendalfs tos neatstāj. Tie piedāvāja viņam pūķa zeltu, sudrabu un dārgakmeņus, tomēr viņš savu lēmumu negrozīja. — Gan redzēsim, gan redzēsim! — viņš teica. — Un man šķiet, ka es jau esmu nopelnījis daļiņu no jūsu pūķa zelta — kad jūs tiksiet pie tā.

Pec tam rūķi mitējas lūgties. Viņi nometa drebes un izpeldejas upe, kas bija sekla, dzidru ūdeni, ar akmeņainu braslu. Kad viņi bija saulē apžāvējušies — nu jau tā sildīja

itin brangi —, visi jutās atspirguši, kaut arī vēl drusku sabozušies un mazliet izsalkuši. Drīz viņi šķērsoja upi (nesdami hobitu uz muguras) un tad sāka soļot cauri garai, zaļai zālei un lejup gar kupli zarotu ozolu un staltu gobu rindām.

—    Un kāpēc to sauc par Kerroku? — jautāja Bilbo, iedams blakām burvim.

—    Viņam tas ir Kerroks tāpēc, ka viņš to tā dēvē. Šādus veidojumus viņš sauc par kerrokiem, bet šis ir Kerroks ar lielo burtu, jo vienīgais atrodas tik tuvu viņa mājai un viņš to labi pazīst.

—    Kas sauc? Kas pazīst?

—    Tas pats Kāds, par kuru es jau runāju, — ļoti ievērojama būtne. Jums visiem jāizturas ļoti laipni, kad es jūs iepazīstināšu. Es nosaukšu jūsu vārdus lēnām, droši vien ik pa diviem; un jums no visas tiesas jāuzmanās, lai viņu nesaniknotu, citādi dievs zina, kas notiks. Dusmās viņš var būt briesmīgs, kaut gan labā omā ir itin laipns. Tomēr man jūs jābrīdina, ka dusmas viņam uznāk ātri.

Rūķi, dzirdēdami burvi tā runājam ar Bilbo, visi sapulcējās apkārt. — Vai tā ir tā pati persona, pie kā tu mūs ved? — viņi jautāja. — Vai tu nevarēji atrast kādu rāmāku radījumu? Vai tu nevarētu izteikties drusku skaidrāk? — un tā joprojām.

—    Jā, tā pati! Nē, nevarēju! Un es izteicos pietiekami skaidri, — burvis pikti atbildēja. — Ja gribat zināt vēl vairāk, viņa vārds ir Beorns. Viņš ir ļoti stiprs; viņš ir ādu mainītājs.

—    Ko? Ādu tirgonis, vai vīrs, kas pārvērš trušādas par vāverādām? — jautāja Bilbo.

—    Ak augstā, žēlīgā debess, ne, ne, NE, NE, — atsaucas Gendalfs. — Pacenties taču nerunāt tādas aplamības, mister Bagins, ja vari, un visu debess brīnumu vārdā nepiemini vairs ādu tirgoņa vārdu, kamēr atrodies simt jūdžu robežās no viņa mājas, tāpat nepiesauc ne seģeni, ne apmetni, ne puskažoku, ne uzroci, ne citu līdzīgu nožēlojamu vārdu! Viņš ir ādu mainītājs. Viņš maina savu ādu; reizēm viņš ir milzīgs, melns lācis, reizēm liels, stiprs, melnmatains vīrs ar milzu rokām un garu bārdu. Daudz neko vairāk es jums pastāstīt nevaru, bet ar to jums vajadzētu pietikt. Daži saka — viņš esot lācis, kas cēlies no lielajiem, senajiem kalnu lāčiem, kuri te dzīvoja, iekams ieradās milži. Citi apgalvo, ka viņš esot cilvēks, kas cēlies no pirmajiem cilvēkiem, kuri te dzīvoja, pirms šajā pasaules malā parādījās Smogs un citi pūķi un pirms no ziemeļiem uz kalniem pārvācās goblini. Grūti pateikt, kam taisnība; drīzāk man šķiet, ka pēdējiem. Viņš nav tas, par ko mēdz uzdot daudz jautājumu. Visādā ziņā sveša burvju vara viņu nav skārusi — viņam ir pašam sava. Viņš dzīvo ozolu birzī, lielā koka mājā; un kā cilvēks viņš audzē lopus un zirgus, kas gandrīz tikpat brīnumaini kā viņš pats. Tie viņam strādā un sarunājas ar viņu. Viņš tos neēd; arī meža dzīvniekus viņš nemedī un neēd. Viņam ir stropi — un stropos milzu bites, un viņš pārtiek galvenokārt no krējuma un medus. Kā lācis viņš mēdz apstaigāt tālus apvidus. Reiz kādu nakti es redzēju viņu vienu pašu sēžam Kerroka virsotnē un vērojam, kā mēness slīd uz Miglas Kalnu pusi, un dzirdēju, kā viņš norūcās lāču mēlē: «Pienāks diena, kad tie aizies bojā un es atgrie-, zīšos tur!» Tāpēc es domāju, ka viņš ir pats savulaik atnācis no kalniem.

Bilbo un rūķiem tagad bija daudz, ko pārdomāt, un viņi vairāk jautājumu neuz- deva. Priekšā vēl bija prāvs ceļa gabals. Te viņi kāpa augšup pa nogāzi, te virzījās lejup ielejā. Kļuva ļoti karsts. Palaikam viņi apsēdās koku ēnā atpūsties, un tad Bilbo jutās tik izsalcis, ka būtu ar mieru ēst zīles, ja vien tās būtu tik gatavas, lai kaut viena nokristu no koka.

Bija jau krietna pēcpusdiena, kad viņi ievēroja ceļā parādāmies palielus laukumus ar vienāda veida puķēm, it kā tās būtu stādītas. Sevišķi daudz redzēja āboliņu — viļņojošus laukus bastarda āboliņa un sarkanā āboliņa un platas joslas zemā, baltā, medaini smaržīgā āboliņa. Gaiss bija pilns dūkoņas, sanoņas un zuzēšanas. Visur rosīgi lidinājās bites. Un kādas bites! Bilbo nekad vēl nebija tādas redzējis.

«Ja tāda man iedzeltu,» viņš nodomāja, «es piepamptu divreiz lielāks, nekā esmu!» Tās bija lielākas par sirseņiem. Trani izskatījās krietni prāvāki par jūsu īkšķi, un dzeltenās joslas uz to tumšmelnajiem ķermeņiem spīdēja kā ugunīgs zelts. — Drīz būsim klāt, — teica Gendalfs. — Seit sākas viņa bišu ganības.

Pēc neilga laiciņa viņi nonāca pie lielu un ļoti vecu ozolu rindas; aiz tiem stiepās augsts dzeloņkrūmu dzīvžogs, kam cauri nevarēja ne redzēt, ne izspraukties.

—    Jūs labāk pagaidiet tepat, — burvis sacīja rūķiem, — un, kad es saukšu vai iesvilpšos, sāciet nākt nopakaļ — jūs jau redzēsiet mani pa gabalu —, bet atcerieties: tikai pa diviem un katri divi pēc piecu minūšu starplaika. Bomburs ir visresnākais un viens var iet par diviem, lai viņš nāk pēdējais un viens pats. Ejam, mister Bagins! Kaut kur uz šo pusi jābūt vārtiem.

To teicis, viņš devās uz priekšu gar dzīvžogu, paņēmis izbiedēto hobitu sev līdzi.

Drīz viņi nonāca pie koka vārtiem; tie bija augsti un plati, un aiz tiem varēja redzēt dārzu un zemu koka ēku puduri; dažas mājas bija apjumtas salmiem un būvētas no netēstiem baļķiem; tur bija šķūņi, staļļi, kūtis un gara, zema koka māja. Iekšpusē, lielā dzīvžoga dienvidu malā, stāvēja daudzas rindas stropu ar zvanveida salmu jumtiņiem. Milzu bites lidoja turp un atpakaļ, līda iekšā un ārā, un gaisā valdīja nemitīga dūkoņa.

Burvis un hobits atgrūda vaļā smagos, čīkstošos vārtus un pa platu celiņu devās uz mājas pusi. Pa zālāju atrikšoja vairāki labi kopti zirgi spožu spalvu un, ar saprātīgu skatienu uzmanīgi nopētījuši nācējus, aizrikšoja ēku virzienā.

—    Aizskrēja pastāstīt viņam par svešinieku ierašanos, — teica Gendalfs.

Drīz viņi sasniedza pagalmu, kuru no trim pusēm iejoza koka māja ar diviem gariem spārniem. Tā vidū gulēja liels ozola stumbrs un kaudze nocirstu zaru. Turpat stāvēja milzīga auguma vīrs ar biezu, melnu bārdu un matiem, lielām, kailām rokām un mezglaini muskuļotām kājām. Viņš bija tērpies līdz ceļiem garā vilnas tunikā un atbalstījās uz liela cirvja. Zirgi stāvēja viņam blakām, piebāzuši purnu vīra plecam.

—    Ū! Te viņi ir! — vīrs sacīja zirgiem. — Sie neizskatās bīstami. Varat iet! — Viņš pasmējās varenus, dārdošus smieklus, nolika cirvi un panācās uz priekšu.

—    Kas jūs esat, un ko jūs gribat? — viņš strupi noprasīja, nostājies nācējiem pretī — krietni lielāks un garāks par Gendalfu. Ko nu par Bilbo — tas būtu viegli varējis iztecēt saimniekam caur kājstarpi, neskarot brūnās tunikas apakšmalu, un pat galvu nevajadzētu pieliekt.

—    Es esmu Gendalfs, — teica burvis.

—    Pirmoreiz dzirdu, — norūca vīrs, — un kas tas par sīkuli? — viņš noprasīja un pieliecies nopētīja hobitu no pinkaino, saraukto uzacu apakšas.

—    Tas ir misters Baginss, hobits no labas ģimenes un ar nevainojamu slavu, — sacīja Gendalfs. Bilbo palocījās. Viņam nebija cepures, ko nocelt, un viņš mokoši apjauta savu iztrūkušo pogu tukšās vietas.

—    Es esmu burvis, — turpināja Gendalfs. — Es par jums esmu dzirdējis, kaut arī jūs neesat dzirdējis par mani; bet varbūt jums gadījies dzirdēt par manu krietno brālēnu Radagastu, kurš dzīvo netālu no Drūmmeža dienvidu robežām?

—    Jā, šķiet, ka tīri ciešams vīrs, kādi nu burvji vispār mēdz būt. Esmu viņu pāris reižu saticis, — teica Beorns. — Labi, tagad es zinu, kas jūs esat, vai vismaz, kas sākāties esam. Un ko jūs gribat?

—    Atklāti runājot, mēs esam palikuši bez bagāžas un gandrīz nomaldījušies no ceļa, un mums ļoti vajadzētu palīdzību vai vismaz padomu. Varu pateikt, ka pārcietām diezgan grūtus brīžus kalnos goblinu dēļ.

—    Goblinu dēļ? — pārjautāja lielais vīrs vairs ne tik skarbi. — Oho, tātad jūs esat saskrējušies ar viņiem, ko? Kāpēc jūs līdāt viņiem tuvumā?

—    Mums nebija tāda nodoma. Viņi mūs pārsteidza naktī uz pārejas, pa kuru mums vajadzēja iet; mēs nācām šurp no tālajām zemēm rietumu pusē — tas ir garš stāsts.

—    Tad labāk nāciet iekšā un izstāstiet man kādu daļu no šī stāsta, ja vien tas nepaņems visu dienu, — teica vīrs, ievezdams viņus pa tumšām durvīm no pagalma mājā.

Sekodami viņam, burvis un Bilbo nokļuva plašā telpā ar pavardu pašā vidū. Lai gan bija vasara, tajā dega malka, un dūmi kāpa augšup gar nomelnējušām spārēm, meklēdami izeju — caurumu jumtā. Viņi izgāja cauri šai krēslainajai telpai, ko apgaismoja vienīgi uguns un atvere jumtā, un pa citām — mazākām durvīm iegāja tādā kā verandā, ko balstīja koka pāļi — atsevišķi koku stumbri. Tā pavēra skatu uz dienvidiem, un to vēl sildīja un apgaismoja rietošās saules ieslīpie stari, kas meta zeltainu mirdzumu pār puķu pilno dārzu, kurš stiepās līdz pat slieksnim. .

Tur viņi apsēdās uz koka soliem, un Gendalfs uzsāka savu stāstu, un Bilbo šūpoja kājas, pētīdams puķes dārzā un prātodams, kā tās varētu saukties, jo pusi no tām viņš nekad vēl nebija redzējis.

—    Es kopā ar pāris draugiem šķērsoju kalnus… — stāstīja burvis.

—    Pāris? Es redzu tikai vienu, turklāt pavisam sīku, — pārtrauca Beorns.

—    Nu, taisnību sakot, man negribējās jūs traucēt ar lielāku baru, iekams nebiju pārliecinājies, vai neesat aizņemts. Es viņus pasaukšu, ja atļaujat.

—    Lai notiek, sauciet!

Tad Gendalfs gari un spalgi iesvilpās, un drīz ap mājas stūri pa dārza taku ieradās Torins un Douri un apstājušies zemu palocījās.

—    Nevis pāris, bet trīs, jūs tātad gribējāt teikt! — atzīmēja Beorns. — Bet tie jau nav hobiti, tie ir rūķi!

—    Torins Ozolvairogs jūsu rīcībā! Douri jūsu rīcībā! Gatavi pakalpot! — teica abi rūķi, vēlreiz palocīdamies.

—    Man jūsu pakalpojumus nevajag, pateicos! — atbildēja Beorns. — Toties, cik saprotu, jums vajag manējos. Es neesmu nekāds rūķu sirdsdraugs, bet ja jūs patiešām esat Torins (Trora dēla Treina dēls) un ja jūsu ceļabiedrs ir godavīrs, un ja jūs esat goblinu ienaidnieki, un ja jums nav padomā nekādi nedarbi manā zemē — bet kas jums, starp citu, ir padomā?

—    Viņi dodas uz savu tēvutēvu zemi tālu austrumos aiz Drūmmeža, — iestarpināja Gendalfs, — un tikai pilnīgas nejaušības dēļ mēs atrodamies jūsu zemē. Mēs šķērsojām kalnus pa Augsto Pāreju, kam vajadzēja mūs izvest uz ceļa dienvidos no jūsu zemes, bet tad mums uzbruka ļaunie goblini — kā es jau dzīros stāstīt.

—    Nu, tad stāstiet ar! — teica Beorns, kurš nemēdza būt īpaši laipns.

—    Sacēlās briesmīga vētra; akmens milži iznāca kalnos un mētāja klintsbluķus, * un pārejas galā mēs patvērāmies alā — hobits, es un daži mūsu ceļabiedri…

—    Vai divus jūs saucat par dažiem?

—    Ak, nē. Patiesībā to bija vairāk nekā divi.

—    Kur tad viņi ir? Nogalināti, apēsti, atgriezušies mājās?

—    Ak, nē. Visi acīmredzot neatnāca šurp, kad es svilpu. Laikam sakautrējušies. Redziet, mēs ļoti baidījāmies, ka esam pārāk daudzi, lai visi tiktu uzņemti.

—    Nu tad svilpiet vēlreiz! Tāpat jau esat pietiekoši daudzi, un vēl pāris cilvēku neko neizšķirs, — norūca Beorns.

Gendalfs iesvilpās vēlreiz, bet Nouri un Ouri parādījās gandrīz ātrāk, nekā viņš bija beidzis, jo, kā jūs atceraties, Gendalfs tika pieteicis tiem nākt pa pāriem ik pēc piecām

minūtēm.

—    Sveiki! — uzsauca Beorns. — Jūs varen aši ieradāties — kur tad jūs slēpāties? Gluži kā rotaļu velniņi no atsperu kastītēm. Nāciet nu šurp!

—    Nouri jūsu rīcībā, Ouri jūsu rīcībā, gatavi…

—    Pateicos! Kad man vajadzēs jūsu palīdzību, es paprasīšu pats. Sēdieties, un turpināsim stāstu, citādi mēs to nepabeigsim līdz vakariņu laikam.

—    Tiklīdz mēs bijām aizmiguši, — turpināja Gendalfs, — alas dibenā atvērās plaisa, izskrēja goblini, sagrāba hobitu un rūķus, un visu mūsu poniju baru…

—    Poniju baru? Vai tad jūs bijāt kāds ceļojošais cirks, vai? Jeb vai jums bija ļoti daudz kravas? Jeb vai jūs sešus parasti saucat par baru?

—    Nē, nē! Patiesībā poniju bija vairāk par sešiem, jo mēs paši bijām vairāk — āre, te ir vēl divi! — Tieši tajā brīdī parādījās Beilins un Dveilins un palocījās tik zemu, ka bārdas skāra akmens grīdu. Lielais vīrs sākumā rauca pieri, taču rūķi cik spēdami pūlējās būt ārkārtīgi laipni un klanījās, un locījās, un māja ar kapucēm sev gar ceļgaliem (kā labi audzinātiem rūķiem pieklājas), kamēr viņš mitējās bozties un sāka kratīties smieklos — tik komiski šie rūķi izskatījās.

—    Bars gan, tiesa, — viņš teica. — Varen jautrs bars. Ienāciet, brašie zēni, un sakiet — kā tad jūs sauc? Pakalpot man nevajag, pasakiet tikai vārdus un tad apsēdieties un beidziet kratīties!

—    Beilins un Dveilins, — tie pateica, neuzdrīkstēdamies apvainoties, un apsēdās taisni uz grīdas, izskatīdamies visai pārsteigti.

—    Un nu stāstiet tālāk! — Beorns teica burvim.

—    Kur es paliku? Ak, jā — mani tie nesagrāba. Es nospēru pāris goblinu ar zibeni …

—    Labi! — noņurdēja Beorns. — Tad jau no burvja tomēr ir savs labums.

—    … un ieslīdēju alas iekšpusē, pirms aizvērās plaisa. Es sekoju viņiem līdz galvenajai zālei, kas bija pilna goblinu. Tur sēdēja Milzu Goblins ar trīsdesmit vai četrdesmit bruņotiem sargiem. Es pie sevis nodomāju: pat tad, ja viņi nebūtu saķēdēti kopā, ko viens ducis var iesākt pret tik daudziem?

—    Ducis! Pirmoreiz dzirdu, ka astoņus sauc par duci. Vai varbūt jums ir vēl kādi atsperu velniņi, kas nav izlēkuši no kastītes?

—    Nu jā, un izskatās, ka te ir vēl divi no viņiem — ja nemaldos, Fili un Kili, — teica Gendalfs, kad parādījās abi minētie un apstājušies sāka smaidot klanīties.

—    Nu, diezgan! — teica Beorns. — Sēdieties un esiet klusi! Stāstiet tālāk, Gen- dalf!

Un Gendalfs turpināja stāstu, kamēr tika līdz cīņai tumsā, izbēgšanai pa lejas vārtiem un pārbīlim, kad atklājās, ka misters Baginss palicis iepakaļ. — Mēs pārskaitījām sevi un redzējām, ka hobita nav. Bijām palikuši tikai četrpadsmit!

—    Četrpadsmit! Pirmoreiz dzirdu, ka desmit bez viena ir četrpadsmit. Vai nu jūs gribējāt teikt deviņi, vai arī neesat nosaukuši man visus savu ceļabiedru vārdus.

—    Nu, vēl jūs neesat redzējuši Oinu un Gloinu. Un, debestiņ, te jau viņi ir! Ceru, ka piedosiet viņiem par traucējumu.

—    Lai tak nāk! Ašāk! Nāciet šurp, jūs abi, un apsēdieties! Bet paklausieties, Gen- dalf, pat tagad sanāk tikai — jūs, desmit rūķu un hobits, kurš pazuda. Tas ir, vienpadsmit (un viens pazudušais), nevis četrpadsmit, ja vien burvji skaita tāpat kā citi cilvēki. Bet tagad, lūdzu, stāstiet tālāk! — Beorns centās to īpaši neizrādīt, bet šis stāsts bija viņu patiesi ļoti ieinteresējis. Redziet, viņš kādreiz bija labi pazinis tieši to kalnu daļu, ko aprakstīja Gendalfs. Viņš pamāja ar galvu un norūcās, kad izdzirda par hobita atrašanos un par šļūkšanu lejup zemes nogruvumā, un par vilku sapulci mežā.

Kad Gendalfs bija ticis līdz kāpšanai kokos un vilku tupēšanai apakšā, Beorns piecēlās, lieliem soļiem pagājās turp un atpakaļ un norūca: — Kaut es tur būtu bijis! Es viņiem būtu uzrīkojis kaut ko vairāk par uguņošanu!

—    Nu jā, — teica Gendalfs, ar prieku vērodams, ka viņa stāsts atstāj labu iespaidu, — bet es darīju, ko spēju. Tā nu mēs tur sēdējām, un vilki trakoja apakšā, un mežs vietām sāka degt, kad no kalniem nokāpa goblini un ieraudzīja mūs. Viņi auroja aiz sajūsmas un dziedāja dziesmas, ņirgādamies par mums: «Piecpadsmit putniņu kokos sēž…»

—    Augstā debess! — noelsās Beorns. — Nestāstiet man, ka goblini neprot skaitīt. Viņi to prot. Divpadsmit nav piecpadsmit, un viņi to zina.

—    Es arī zinu. Tur vēl bija Baifurs un Boufurs. Es neuzdrošinājos agrāk stādīt viņus priekšā, bet te viņi ir.

Un ienāca Baifurs un Boufurs. — Un es arī! — noelsās Bomburs, kas šņākdams pieskrēja no muguras. Viņš bija resns, turklāt pikts par to, ka atstāts beidzamais. Viņš atteicās gaidīt vēl piecas minūtes un tūdaļ sekoja iepriekšējiem diviem.

—    Nu tā — tagad jūs esat piecpadsmit, un, tā kā goblini prot skaitīt, es ceru, ka visi kokos sēdētāji ir klāt. Varbūt tagad mēs pabeigsim stāstu bez pārtraukumiem. — Tad misters Baginss saprata, cik gudri rīkojies Gendalfs. Sie pārtraukumi bija kāpinājuši Beorna interesi, un stāsts nebija ļāvis aizdzīt rūķus tūliņ prom kā aizdomīgus diedelniekus. Beorns nekad nevienu neaicināja savā mājā, ja" vien varēja no tā izvairīties. Draugu viņam bija ļoti maz, un tie paši dzīvoja tālu; un arī tos viņš nemēdza aicināt pie sevis vairāk kā divus reizē. Un nu uz viņa lieveņa sēdēja veseli piecpadsmit svešinieki!

Kad burvis bija pabeidzis savu stāstu un izstāstījis par ērgļu palīdzību un kā viņi visi atnesti uz Kerroku, saule jau bija noslīdējusi aiz Miglas Kalnu galotnēm un ēnas Beorna dārzā izstiepušās garas jo garas.

—    Ļoti labs stāsts! — viņš teica. — Labākais, ko es daudzu gadu laikā esmu dzirdējis. Ja visi diedelētāji varētu tādu pastāstīt, viņi varbūt redzētu mani laipnāku. Protams, var būt, ka tas viss ir sagudrots, tomēr par to jūs esat nopelnījuši vakariņas. Iesim kaut ko uzkost!

—    Jā, lūdzu! — atsaucās visi reizē. — Liels paldies!

Lielajā telpā tagad bija pavisam tumšs. Beorns sasita plaukstas, un tūdaļ ieskrēja četri skaisti, balti poniji un vairāki lieli, pelēki suņi gariem, slaidiem augumiem. Beorns kaut ko pateica viņiem neparastā valodā, kas atgādināja runā pārvērstas dzīvnieku skaņas. Tie atkal izskrēja ārā un drīz atgriezās, nesdami mutē lāpas, ko aizdedzināja pie ugunskura un iesprauda zemos turekļos telpas balsta stabos ap pavardu. Suņi prata, kad vajadzīgs, staigāt uz pakaļkājām un ar priekškājām pārnēsāt priekšmetus. Viņi ātri izvilka no sānu sienām dēļus un steķus un salika tos uguns tuvumā.

Tad atskanēja «bē-ē—bē-ē—bē-ē» un istabā ienāca vairākas sniegbaltas aitas, ko veda liels, ogļmelns auns. Viena nesa baltu galdautu, kam gar malām bija izšūtas dzīvnieku figūras, citas uz platajām mugurām balstīja paplātes ar bļodām, šķīvjiem, nažiem un koka karotēm, ko suņi tūdaļ paņēma un izvietoja uz steķu galdiem. Sie galdi bija ļoti zemi, tik zemi, ka pat Bilbo varēja ērti sēdēt pie tiem. Viens no ponijiem piestūma līdzās divus pazemus krēslus ar platiem meldru pinuma sēdekļiem un īsām, resnām kājām — tie bija Gendalfam un Torinam, bet galda galā viņš novietoja Beorna lielo, melno krēslu, kas bija līdzīgi veidots (un kurā apsēdās namatēvs, izstiepis savas varenās kājas tālu zem galda). Vairāk krēslu šai mājā nebija, un tik zemi — tāpat kā galdi — tie laikam bija darināti apbrīnojamo dzīvnieku dēļ, kuri šobrīd viņus apkalpoja. Un kā sēdēja pārējie? Aizmirsts netika neviens. Ienāca pārējie poniji, veldami apaļus, bungām līdzīgus baļķēnus, kas bija nogludināti un noslīpēti, un pietiekoši zemi pat Bilbo vajadzībai; un tā drīz vien visi sēdēja pie Beorna galda, un tik kuplu viesu pulku šī telpa nebija pieredzējusi daudzus gadus.

Drīz vien visi sēdēja pie Beorna galda, un tik kuplu viesu pulku šī telpa nebija pieredzējusi daudzus gadus.

Seit viņi paēda vakariņas vai varbūt pusdienas — tik labas, kādas nebija baudījuši kopš tās dienas, kad atvadījās no Pēdējās Mājīgās Mājas rietumu pusē un no tās namatēva Elronda. Lāpu un ugunskura liesmas gaiši plīvoja ap viņiem, un uz galda dega divas lielas, sarkanas bišu vaska sveces. Visu maltītes laiku Beorns savā zemajā, dārdošajā balsī stāstīja par savvaļas zemēm šajā kalnu pusē un jo sevišķi par tumšo, briesmu pilno mežu, kas stiepās tālu uz ziemeļiem un dienvidiem dienas jājiena attālumā un aizšķērsoja viņiem ceļu uz austrumiem, — par baigo, noslēpumaino Drūm- mežu.

Rūķi klausījās un bārdas vien kratīja, jo labi zināja, ka drīz vien viņiem jādodas iekšā šai mežā un ka pēc pārietajiem kalniem tā ir nākamā bīstamākā vieta, kam jātiek garām, iekams viņi nokļūs līdz pūķa cietoksnim. Kad visi bija paēduši, arī rūķi sāka stāstīt stāstus no savas dzīves, taču izskatījās, ka Beorns sāk snauduļot un viņos daudz neklausās. Visvairāk viņi runāja par zeltu, sudrabu un dārgakmeņiem un par kalēju meistarīgi izgatavotām lietiņām, un Beornam tas, šķiet, rūpēja maz: viņa istabā neredzēja nevienu zelta vai sudraba priekšmetu, un pat metāla lietu te bija maz — vienīgi naži.

Viņi ilgi sēdēja pie galda ar koka medalus kausiem priekšā. Ārā iestājās tumša nakts. Ugunij zāles vidū piemeta jaunu malku, lāpas nodzēsa, un viņi joprojām palika sēžam dējošo liesmu gaismā, un ēkas balsta stabi slējās augsti viņiem aiz muguras, augšmalā tumši kā koki mežā. Grūti pateikt, vai tā bija burvība vai ne, taču Bilbo šķita, ka viņš dzird griestu sijās vēja šalkoņu un pūces brēcienus. Drīz viņš sāka klanīties snaudā un balsis šķita aizslīdam kaut kur tālu prom, līdz viņš atkal satrūcies pamodās.

Lielās durvis bija nočīkstējušas un aizsitušās. Beorns bija aizgājis. Rūķi sakrustotām kājām sēdēja ap uguni un pēc neilga laiciņa sāka dziedāt. Daļa dziesmas skanēja šādi, taču viņi dziedāja vēl daudz vairāk un ilgu laiku:

— Vējš pāri klajiem laukiem dveš, Bet nekustas vēl drūmais mežs, Kur rēgi mīt un ēnas slīd, Un dzīlēs tumsa spārnus pleš.

Vējš trauc no kalniem lejā salts, Kā dārdošs ūdenskritums balts; Ik zaru liec, ik lapu triec, Kā bailēs koki dreb un šalc.

Vējš neapturams tālāk trauc, Kad meža miers un klusums grauts; Pār purviem drāž, pār sliekšņiem brāž Un tūkstoš balsīs svelpj un kauc.

Pie zemes purva zāle līkst,

Vēl veltā cīņā niedres švīkst;

Dreb dūksnājs viss, trīc akacis,

Vējš kaukdams smej — tas visu drīkst.

Tas Vientuļajā Kalnā klūp,

Kur melnas klintis lēni drūp,

Pār alām slīd, kur pūķis mīt,

Ap vārtiem dej, kur dūmi kūp.

Ik skrējienam mēdz pienākt gals:

Nakts jūrā norimst vēja balss;

Tas projām slīd, kur zvaigznes spīd,

Kur aicinot māj mēness tāls.

Bilbo atkal sāka klanīt galvu. Pēkšņi Gendalfs piecēlās kājās.

—    Mums laiks likties gulēt, — viņš teica, — mums, bet Beornam, šķiet, ne. Sai zālē mēs varam atpūsties droši un mierīgi, taču es piekodinu jums visiem neaizmirst, ko Beorns pirms aiziešanas teica: nespert soli laukā, iekams nav uzlēkusi saule, ja jums dzīvība dārga!

Bilbo ieraudzīja, ka zāles malā uz tāda kā paaugstinājuma starp stabiem un ārsienu jau saklātas guļvietas. Viņu gaidīja neliels salmu matracis un vilnas segas. Kaut arī bija vasara, viņš ar prieku ieritinājās tajās. Uguns dega ar ļoti mazu liesmiņu, un hobits ātri aizmiga. Tomēr naktī viņš pamodās; pelnos kvēloja vairs tikai dažas ogles; rūķi un Gendalfs, pēc viņu elpas spriežot, bija visi aizmiguši; mēness no debess augstumiem raudzījās iekšā pa jumta dūmu atveri, mezdams uz grīdas baltu laukumu.

Ārā atskanēja rūkšana, un izklausījās, it kā pie durvīm skrāpētos kāds liels dzīvnieks. Kas tas varētu būt, Bilbo neziņā nodomāja, — varbūt Beorns savā burvības pārvērstajā izskatā? Varbūt viņš tagad, lācis būdams, iebruks te un apēdīs viņus? Hobits palīda zem segas, paslēpa galvu un, par spīti visām bailēm, atkal aizmiga.

Bija jau gaišs rīts, kad viņš pamodās. Viens no rūķiem bija pārvēlies viņam pāri un ar būkšķi noripojis no paaugstinājuma uz grīdas. Tas bija Boufurs, un Bilbo, atvēris acis, dzirdēja viņu šķendējamies.

—    Celieties augšā, sliņķi, — viņš teica, — citādi paliksiet bez brokastīm.

Bilbo tūdaļ bija kājās. — Brokastis! — viņš iesaucās. — Kur ir brokastis?

—    Lielākā tiesa mums vēderā, — atbildēja citi rūķi, kas jau rosījās pa istabu,

—     un, kas palicis pāri, atrodams verandā. Mēs meklējam Beornu jau kopš saules lēkta, taču no viņa nav ne miņas, lai gan pieceļoties mūs gaidīja saklāts brokastgalds.

—    Kur Gendalfs? — noprasīja Bilbo, steigdamies, cik aši'vien iespējams, sameklēt kaut ko ēdamu.

—    Ā, viņš! Kaut kur klejo pa āru, — rūķi atteica. Tomēr burvis neparādījās visu dienu līdz pat vakaram. Tieši pirms saulrieta Gendalfs ienāca zālē, kur hobits ar rūķiem ēda vakariņas un Beorna brīnišķie dzīvnieki viņus apkalpoja, kā bija to darījuši visu dienu. Beornu viņi kopš iepriekšējā vakara nebija ne redzējuši, ne dzirdējuši un nesaprata, ko domāt.

—    Kur mūsu namatēvs, un kur tu pats visu dienu biji? — visi reizē sāka saukt.

—    Jautājumus tikai pa vienam — un pirms vakariņām nevienu! Es kopš brokastīm neesmu baudījis ne kumosa.

Beidzot Gendalfs atstūma savu šķīvi un krūzi — viņš bija apēdis divus veselus maizes klaipus (ar biezu kārtu sviesta, medus un biezpiena) un izdzēris vismaz kvartu medalus — un paņēma pīpi. — Vispirms es atbildēšu uz otro jautājumu, — viņš teica,

—    bet ak tētīt! Kāda lieliska vieta dūmu gredzeniem! — Un nu viņi ilgu laiku nekā nevarēja no burvja izdabūt, jo viņš cītīgi raidīja gaisā dažnedažādu krāsu un apveidu dūmu gredzenus, kas meta lokus ap zāles stabiem un pēc tam, cits citu ķerdami, izlidoja pa atveri jumtā. No ārpuses tas laikam bija neparasts skats — cits pēc cita gaisā uzšāvās zaļi, zili, sarkani, sudraboti, dzelteni, balti, lieli un mazi gredzeni; mazie spraucās cauri lielajiem, savienojās, veidodami astotniekus, un kā putnu bars aizlidoja tālumā.

—    Es pētīju lāču pēdas, — viņš beidzot teica. — Te kaut kur pagājušā naktī ir notikusi kārtējā lāču pulcēšanās. Es drīz sapratu, ka visas tās nevar būt Beorna pēdas: to bija pārāk daudz, turklāt dažāda lieluma. Es teiktu, ka te bijuši mazi lāči, lieli lāči, parasti lāči un milzu lāči, kas dejojuši no tumsas līdz pašai rīta ausmai. Tie nākuši gandrīz no visām pusēm, tikai ne no rietumiem pāri upei, aiz kuras ir Miglas Kalni. Tajā virzienā veda tikai vienas pēdas — un tikai aizejošas, šurpnākošu nebija. Es gāju pa tām līdz Kerrokam. Tur tās pazuda upē, bet aiz klints ūdens bija pārāk dziļš un straume pārāk stipra, lai es to varētu šķērsot. Jūs atceraties, ka itin viegli ir tikt no šī krasta uz Kerroku pa brasla akmeņiem, taču otrā pusē ir klints, kas paceļas taisni no dziļa ūdens virpuļa. Man vajadzēja nostaigāt vairākas jūdzes, iekams es atradu vietu, kur upe bija pietiekoši plata un sekla, lai es to varētu pārbrist un pārpeldēt, un tad iet tās pašas jūdzes atpakaļ, lai atkal atrastu pēdas. Līdz tam laikam jau bija pārāk vēls, lai es tām varētu tālu sekot. Tās veda tieši uz priežu sila pusi Miglas Kalnu austrumdaļā, kur aizvakarnakt notika mūsu jaukā tikšanās ar vārgiem. Un tagad man šķiet, ka es esmu atbildējis arī uz pirmo jautājumu, — pabeidza Gendalfs un pēc tam ilgi sēdēja klusēdams.

Bilbo domāja, ka ir sapratis, ko burvis gribēja teikt. — Ko mēs iesāksim, — viņš iesaucās, — ja viņš atved visus tos vārgus un goblinus šurp? Mūs visus sagrābs un nobeigs! Bet tu taču teici, ka viņš neesot tiem draugs?

—    Protams, teicu. Un nepļāpā blēņas! Labāk liecies gulēt, tavs prātiņš kļuvis miegains.

Hobits jutās pavisam satriekts un, tā kā nekā labāka nezināja, tad tiešām likās gulēt; un, kamēr rūķi joprojām dziedāja savas dziesmas, viņš aizmiga, arvien vēl lauzīdams galvu par Beornu, līdz sapnī redzēja simtiem melnu lāču, kas mēnessgaismā dejoja apkārt pagalmam lēnas, smagnējas lāču dejas. Tad viņš atkal pamodās, kad aizmiguši bija visi citi, un dzirdēja to pašu skrāpēšanos, mīdīšanos, ošņāšanu un rūkšanu, ko iepriekšējā naktī.

Nākamajā rītā viņus visus pamodināja Beorns pats. — Tātad tepat jūs visi vēl esat! — viņš teica. Tad lielais vīrs pacēla hobitu gaisā un iesmējās: — Neapēda vis tevi vārgi un goblini, vai ļaunie lāči, ko? — un pavisam necienīgi iebuksnīja hobitam pa vesti. — Mazais trusītis pamazām atkopjas un apveļas, pie maizes un medus dzīvodams, — viņš pasmējās. — Nāc un uzēd vēl!

Un tā viņi visi devās brokastīs. Beorns šoreiz bija krietni jautrākā omā; patiesībā viņš šķita pat apbrīnojami labā garastāvoklī un visus smīdināja ar saviem jocīgajiem stāstiem. Ilgi viņiem nevajadzēja arī prātot, kur viņš bijis un kāpēc tik draudzīgi izturas, jo to visu viņš drīz izstāstīja pats. Viņš bija pārgājis upei un devies taisni uz kalniem — no tā jūs varat spriest, ka viņš spēja pārvietoties ļoti ātri, vismaz būdams lāča ādā. Redzot apsvilušo vilku izcirtumu, viņš drīz bija sapratis, ka daļa no dzirdētā stāsta ir patiesa; taču viņš bija atklājis vēl ko vairāk: viņš bija noķēris kādu vārgu un goblinu, kuri klīda pa mežu. No tiem viņš tika uzzinājis daudz ko svarīgu: goblinu izlūki joprojām kopā ar vārgiem meklējot pa mežu rūķus un esot briesmīgi nikni par Milzu Goblina nāvi un par to, ka vilku vadonim apsvilināts degungals un no burvja uguns bojā gājuši daudzi viņa uzticamākie kalpi. Tik daudz Beorns sagūstītos piespiedis izstāstīt, taču nojautis, ka aiz tā slēpjas vēl kādi ļauni plāni un ka var draudēt liels goblinu armijas un tās sabiedroto — vilku — iebrukums zemēs, kas pieslejas kalniem, lai atrastu rūķus vai atriebtos cilvēkiem un citām būtnēm, kas tur dzīvo un kas, pēc viņu domām, devuši tiem patvērumu.

—    Jūsu stāsts nudien bija labs, — teica Beorns, — bet tagad, kad zinu, ka tas ir patiess, man tas patīk vēl labāk. Jums jāpiedod, ka neticēju jums uz vārda. Ja jūs dzīvotu netālu no Drūmmeža, jūs neticētu nevienam, ko nepazītu tikpat labi kā miesīgu brāli vai vēl labāk. Bet tagad es varu tikai piebilst, ka skrēju mājās, cik ātri vien spēdams, lai redzētu, ka esat sveiki un veseli, un piedāvātu jums jebkādu palīdzību, kas ir manos spēkos. Turpmāk es par rūķiem būšu labākās domās. Nogalinājuši Milzu Goblinu, nogalinājuši Milzu Goblinu! — viņš labpatikā atkārtoja pie sevis.

—    Ko jūs izdarījāt ar to goblinu un vārgu? — pēkšņi ieprasījās Bilbo.

—     Nāciet paskatieties! — teica Beorns, un viņi sekoja tam aiz mājas stūra. Goblina galva bija uzsprausta uz mieta ārpus vārtiem un varga āda piesista pie koka turpat blakām. Beorns bija nežēlīgs ienaidnieks. Tomēr tagad viņš bija rūķu draugs, un Gendalfs nosprieda, ka gudrākais ir izstāstīt viņam visu par šo ceļojumu un tā mērķi, lai tādējādi varētu saņemt vispiemērotāko palīdzību.

Un lūk, ko Beorns apsolīja. Viņš došot katram ceļotājam poniju un Gendalfam zirgu, lai tie tiktu līdz mežam, un salikšot tiem nešļavās tik daudz ēdamā, lai pietiktu vairākām nedēļām, un sakraušot visu tā, lai to būtu pēc iespējas vieglāk nest, — riekstus, miltus, aizvākotas kārbas ar žāvētiem augļiem un medu sarkanos māla podos, un divkārt pārceptas kūciņas, kuras saglabāšoties svaigas vēl labu laiku un ar kuru mazumiņu pietiekot, lai varētu nosoļot lielu gabalu. So kūciņu recepte bija viens no viņa noslēpumiem; taču tik daudz bija skaidrs, ka tām klāt ir medus, tāpat kā vairumam viņa ēdienu, un tās lieliski garšoja, kaut arī pēc ēšanas stipri slāpa. Ūdeni, viņš teica, līdzi nest nevajadzēšot, jo šaipus meža pa ceļam būšot daudz upju un avotu. — Bet jūsu ceļš cauri Drūmmežam būs tumšs, bīstams un grūts, — viņš sacīja. — Tur nebūs viegli atrast ne ēdamo, ne ūdeni. Riekstu laiks vēl nav sācies (kaut gan tas var būt sen jau beidzies, kad jūs tiksiet viņā meža malā), un rieksti tur ir gandrīz vienīgais ēdamais; visa savvaļas radība tur ir tumša, dīvaina un mežonīga. Es jums sagādāšu ādas maisus, kuros nest ūdeni, un iedošu jums līdzi lokus un bultas. Tomēr es ļoti šaubos, vai jūs Drūmmežā atradīsiet kaut ko derīgu ēšanai vai dzeršanai. Zinu, ka tur tek viena upe, melna un strauja, un tā šķērsos arī jūsu taku. Jūs nedrīkstat ne dzert no tās, ne peldēties tajā, jo esmu dzirdējis, ka tā esot apburta un nesot dziļu miegu un aizmiršanos. Un es nedomāju, ka šī meža tumšajos pakrēšļos jūs vispār varēsiet kaut ko nomedīt, ēdamu vai neēdamu, ja nenoiesiet no takas. Un to jūs NEDRĪKSTAT darīt nekad un nekādu iemeslu dēļ.

Tie nu būtu visi padomi, ko varu jums dot. Kad būsiet pārkāpuši meža robežu, es vairs jums daudz nevarēšu palīdzēt; tur jums būs jāpaļaujas uz labu veiksmi un savu drosmi, un vēl uz ēdamo, ko iedošu jums līdzi. Kad būsiet tikuši līdz mežam, lūdzu, atsūtiet atpakaļ manus ponijus un zirgu. Bet es vēlu jums visu labāko, un, ja nāksiet pa šo pašu ceļu atpakaļ, manas durvis jums vienmēr būs atvērtas.

Ceļinieki, protams, viņam pateicās, daudzkārt paklanīdamies un vēcinādami savas kapuces, un atkārtodami: — Gatavi jums pakalpot, ak, varenās koka pils saimniek! — Taču sirdis viņiem sažņaudzās, klausoties šos nopietnos vārdus, un viņi visi apjauta, ka šī dēka ir krietni vien bīstamāka, nekā viņi iedomājušies, un, pat ja izdotos sveikā tikt cauri visām briesmām, ceļa galā tik un tā gaidīja pūķis.

Viss rīts viņiem pagāja, pošoties ceļam. Drīz pēc pusdienas laika viņi paēda pēdējo maltīti kopā ar Beornu un pēc ēšanas sēdās mug.urā viņa dotajiem kumeļiem un, daudzkārtīgus atvadu sveicienus saukdami, naigā solī izjāja pa vārtiem.

Tiklīdz viņi bija tikuši aiz Beorna augstā dzīvžoga, kas norobežoja viņa īpašumu austrumu malu, viņi pagriezās uz ziemeļiem un tālāk turējās ziemeļrietumu virzienā. Sekojot Beorna padomam, viņi vairs nemeklēja galveno meža ceļu, kas atradās uz dienvidiem no viņa valstības. Ja viņi būtu devušies tālāk pa pirmītējo taku, tā būtu vedusi viņus uz leju gar upi, kas tecēja no kalniem un vairākas jūdzes uz dienvidiem no Ker- roka ietecēja lielajā upē. Tajā vietā bija padziļš brasls, ko viņi būtu varējuši veikt, ja nebūtu zaudējuši savus ponijus, un aiz tā taciņa veda līdz meža malai un savienojās ar veco meža ceļu. Taču Beorns tika viņus brīdinājis, ka šo ceļu tagad bieži izmantojot goblini, kamēr pats meža ceļš, kā viņš dzirdējis, austrumu malā esot aizaudzis un nelietojams, turklāt izvedot uz necaurejamiem purviem, pār kuriem visas taciņas esot

sen pagaisušas. Turklāt tā austrumu gals iznākot no meža stipri tālu uz dienvidiem no Vientuļā Kalna, un no turienes viņiem vēl vajadzētu veikt tālu un grūtu ceļu ziemeļu virzienā. Uz ziemeļiem no Kerroka Drūmmeža mala pienākot tuvāk Lielās Upes robežai, un, kaut gan tur tuvāk pievirzījās arī aizmugurē palikušie kalni, Beorns tomēr ieteica šo ceļu, jo tad pēc dažu dienu jājiena uz ziemeļiem no Kerroka viņi nonāktu pie maz zināmas takas, kas ved cauri Drūmmežam un iziet taisni pretī Vientuļajam Kalnam.

«Goblini,» Beorns bija teicis, «neuzdrīkstēsies šķērsot Lielo Upi savas simt jūdzes no Kerroka, nedz arī tuvoties manai mājai — tā naktī ir labi apsargāta! — bet man jāpasteidzas: ja viņi iecerējuši savu uzbrukumu drīz, viņi šķērsos upi dienvidu pusē un pārmeklēs visu meža malu, nogriežot jums ceļu, un vārgi skrien ātrāk nekā poniji. Tomēr, uz ziemeļiem ejot, jūs drīzāk būsiet drošībā, kaut arī var likties, ka jūs pievirzāties tuvāk viņu cietokšņiem; jo tieši to viņi gaidīs vismazāk, un viņiem vajadzēs iet lielāku gabalu, lai jūs notvertu. Tagad dodieties prom, cik ātri vien varat!»

Tāpēc viņi tagad jāja klusēdami un laida ponijus auļos, kolīdz zeme bija līdzena un ar zāli apaugusi; kalni tumši blīvējās kreisajā pusē, un tālumā iezīmējās kokiem apaugušais upes krasts, kas nāca arvien tuvāk. Kad viņi devās ceļā, saule tik tikko sāka sliekties uz rietumu pusi, un tagad, vakarā, tā stāvēja apvāršņa malā kā zeltaina bumba. Grūti bija iedomāties no muguras dzenamies goblinus, un, kad starp ceļotājiem un Beorna māju jau pletās vairākas jūdzes, viņi atkal sāka sarunāties un dziedāt, un uz brīdi piemirsās tumšā meža taka, kura gaidīja priekšā. Bet vakarā, kad iestājās krēsla un kalnu virsotnes kvēloja saulrieta sārtumā, un viņi, iekārtojuši naktsmītni un norīkojuši sargu, nolikās gulēt, lielākā daļa tomēr gulēja nemierīgi un sapņos dzirdēja pakaļskrejošu vilku gaudas un goblinu aurošanu.

Taču nākamais rīts atkal atausa dzidrs un saulains. Zemi klāja balta, rudenīga migla, un gaiss bija dzestrs, taču drīz austrumu pusē pacēlās sarkana saule un migla izklīda; un, kamēr ēnas vēl stiepās garas, viņi jau devās ceļā. Tā viņi jāja vēl divas dienas un visu šo laiku neredzēja nekā cita kā tikai zāli un puķes, putnus un vietvietām augošus kokus, un paretam kādu bariņu rūsganu briežu, kas plūca zāli vai pusdienlaikā atpūtās koku paēnā. Reizēm Bilbo redzēja briežu ragus slejamies augšup no garās zāles un pirmajā brīdī noturēja tos par nokaltušiem koku zariem. Trešajā vakarā viņi tik ļoti vēlējās steigties uz priekšu — jo Beorns bija teicis, ka viņi sasniegšot ieeju mežā agri ceturtdienas rītā, — ka jāja neapstādamies vēl pēc krēslas iestāšanās un turpināja ceļu pat naktī, mēnessgaismā. Kad satumsa, Bilbo likās, ka viņš palaikam redz te pa labi, te pa kreisi attālu pazibam liela lāča apveidus, kas slīdēja tajā pašā virzienā. Bet, kad viņš uzdrīkstējās pačukstēt to Gendalfam, burvis tikai pateica: — Kuš! Nepievērs uzmanību!

Nākamajā rītā viņi devās ceļā pirms ausmas, kaut gan naktsmiers bija vilcies neilgi. Tiklīdz kļuva gaišs, viņi ieraudzīja mežu, kas itin kā gaidīja viņus priekšā kā melna un barga siena. Ceļš sāka vīties augšup, un hobitam likās, ka viņus aizvien vairāk ietin klusums. Putnu vīterošana atskanēja arvien retāk. Briežus vairs neredzēja, pat truši netika manīti. Līdz pēcpusdienai viņi bija sasnieguši Drūmmeža pamali un atvilka elpu turpat vai zem malējo koku varenajiem, plati izplestajiem zariem. To stumbri bija milzum resni un grubuļaini, zari samezglojušies, lapas iegarenas un tumšas. Tos apvija efejas, kas ložņāja arī pa zemi.

— Tā, te nu ir Drūmmežs! — teica Gendalfs. — Pats lielākais no Ziemeļu pasaules mežiem. Es ceru, ka jums patīk tā krāšņais izskats. Un tagad jāsūta atpakaļ šie lieliskie poniji, kas mums tika laipni aizdoti.

Par to rūķi sāka neapmierināti ņurdēt, bet burvis viņus nosauca par nejēgām. — Beorns nav tik tālu no šejienes, kā jūs domājat, un solījums jātur šā vai tā; es nenovēlu jums iegūt tādu ienaidnieku kā viņu. Misteram Baginsam ir asākas acis nekā jums, ja jūs neesat pamanījuši, ka ik nakti pēc tumsas iestāšanās mums līdzi soļo liels lācis, un reizēm viņš sēž attālāk mēnesnīcā un vēro mūsu naktsmītni. Ne tikai tāpēc, lai jūs sargātu un vadītu, bet arī, lai uzmanītu savus ponijus. Beorns var būt jūsu draugs, bet savus dzīvniekus viņš mīl kā paša bērnus. Jūs pat nevarat aptvert, kādu laipnību viņš jums parādījis, ļaudams rūķiem jāt uz tiem tik tālu un tik ātrā gaitā, tāpat kā nevarat aptvert, kas notiktu, ja jūs mēģinātu vest ponijus līdzi mežā.

—    Bet tavs zirgs? — noprasīja Torins. — Tu neteici, ka sūtīsi to atpakaļ.

—    Neteicu, tāpēc ka nesūtīšu.

—    Un kā tad būs ar tavu solījumu?

—    Par to es gādāšu pats. Es nesūtīšu zirgu atpakaļ, tāpēc ka pats jāšu uz tā!

Tad viņi saprata, ka Gendalfs grasās viņus pamest pašā Drūmmeža malā, un jutās

gauži izmisuši. Taču nekas nespēja grozīt burvja prātu.

—     Mēs to visu jau izrunājām, kad nokāpām no Kerroka, — viņš teica. — Nav nozīmes strīdēties. Es jums jau teicu, ka mani gaida steidzamas darīšanas dienvidu pusē; un es jau tāpat esmu ļoti aizkavējies, noņemdamies ar jums. Iespējams, ka mēs tiksimies, pirms vēl viss būs galā, bet, protams, tikpat labi iespējams, ka ne. Tas atkarīgs no jūsu veiksmes, drosmes un saprāta; un es atstāju kopā ar jums misteru Baginsu. Esmu jau agrāk jums teicis, ka viņā ir vairāk pulvera, nekā jūs varat iedomāties, un drīz jūs par to pārliecināsieties. Tāpēc galvu augšā, Bilbo, un nerādi tik drūmu vaigu! Galvu augšā, Torin un Kompānija! Sī galu galā ir jūsu pašu ekspedīcija. Domājiet par dārgumiem, kas jūs gaida galā, aizmirstiet mežu un pūķi — vismaz līdz rītrītam!

Kad pienāca nākamais rīts, viņš atkārtoja to pašu. Tā nu neatlika nekas cits kā piepildīt ādas maisus ar ūdeni no dzidra avota, ko viņi atrada netālu no ieejas mežā, un noņemt ponijiem nešļavas. Viņi sadalīja nesamos, cik taisnīgi prata, tomēr hobitam šķita, ka viņa daļa ir neizturami smaga, un viņš nepavisam nepriecājās par izredzēm soļot daudzas jūdzes ar visu to uz muguras.

—     Neraizējieties! — teica Torins. — Nesamie kļūs viegli ātrāk, nekā jūs gribēsiet. Droši vien itin drīz mēs visi vēlēsimies, kaut somas būtu smagākas, — tad, kad sāks aptrūkt ēdamā.

Tad viņi beidzot atvadījās no saviem ponijiem un pagrieza tos uz māju pusi. Tie priecīgi aizrikšoja un, šķiet, jutās ļoti apmierināti, ka var uzgriezt astes Drūmmeža mijkrēslim. Tobrīd, kad tie laidās riksī, Bilbo būtu varējis apzvērēt, ka no koku paēnas izslīdēja kaut kas līdzīgs lielam lācim un aši aizlēkšoja tiem nopakaļ.

Tagad arī Gendalfs sacīja ardievas. Bilbo apsēdās zemē, juzdamies gauži nelaimīgs un vēlēdamies, kaut sēdētu burvim blakām uz viņa augstā zirga. Viņš pēc brokastīm (turklāt ļoti trūcīgām) bija mazdrusciņ iegājis mežā, un izskatījās, ka tur ir vienlīdz tumšs kā dienā, tā naktī, pie tam viss ļoti noslēpumains. «Tāda glūnoši gaidoša jušana,» viņš pie sevis nodomāja.

—    Paliec sveiks! — Gendalfs sacīja Torinam. — Palieciet sveiki, jūs visi, palieciet sveiki! Jūsu ceļš tagad ved taisni caur mežu. Neejiet nost no takas! Ja to darīsiet, tūkstotis pret vienu, ka taku vairs neatradīsiet un nekad netiksiet ārā no Drūmmeža; un tad gan vairs neredzēsiet nedz mani, nedz kādu citu.

—    Vai mums patiešām jāiet te cauri? — novaidējās hobits.

—     Jāiet gan! — atteica burvis. — Ja gribat tikt otrā pusē, tad jāiet. Vai arī jāmet viss pie malas. Un es tev neļaušu tagad izstāties no spēles, mister Bagins. Man kauns, ka tev nāk prātā tādas domas. Tev tagad jārūpējas par visiem šiem rūķiem manā vietā, — viņš pasmiedamies piebilda.

—     Nē, nē! — atsaucās Bilbo. — Tā jau es nedomāju. Es domāju — vai te nav kāds apkārtceļš?

—     Ir gan, ja gribi iet jūdzes divsimt uz ziemeļiem vai divreiz tik daudz uz dienvidiem. Bet pat tur tu neatradīsi drošu taku. Sajā pasaules malā drošu taku nav. Atceries,

ka tagad tu atrodies aiz Savvaļas robežas, kur var sagaidīt visvisādus pārsteigumus ik uz soļa. Iekams tu tiktu apkārt Drūmmežam ziemeļu pusē, tu nonāktu taisni uz Pelēko Kalnu nogāzēm, un tās mudž un ņudz no gobliniem, milzu gobliniem un visnejaukākajiem orkiem. Iekams tu paspētu tikt mežam dienvidu pusē, tu nokļūtu Melnā Maga valstībā, un laikam pat tev, Bilbo, nav īpaši jāstāsta par šī ļaunā burvja melnajiem darbiem. Es nemūžam jums neiesaku iet tuvu tām zemēm, kas pārraugā- mas no viņa tumšā torņa! Turieties pie meža takas, nezaudējiet dūšu, ceriet uz labāko, un, ja jums uzsmaidīs sevišķa laime, jūs varbūt kādu dienu iznāksiet viņā pusē un ieraudzīsiet sev priekšā Garos Purvājus un aiz tiem augstu austrumu pusē Vientuļo Kalnu, kur mājo mūsu dārgais, vecais Smogs, kaut gan es ceru, ka viņš jūs īpaši negaida.

—    Nudien tu proti nomierināt, — norūca Torins. — Paliec sveiks! Ja tu nenāc mums līdzi, tad labāk posies prom bez liekām runām!

—    Nu tad palieciet sveiki pa īstam! — uzsauca Gendalfs, pagrieza zirgu un aizjāja rietumu virzienā. Tomēr viņš nespēja atturēties no kārdinājuma pasacīt pēdējo vārdu. Vēl atrazdamies dzirdamības attālumā, viņš pagriezās atpakaļ, pielika rokas pie mutes un uzsauca vēlreiz. Rūķi tik tikko saklausīja viņa tālīno balsi: — Sveiki! Esiet prātīgi, uzmanieties — un NE SOLI NOST NO TAKAS!

Tad viņš aizauļoja un drīz vien vairs nebija redzams. — Sveiki, sveiki, un posies projām! — pikti atmeta rūķi, vēl vairāk saīgdami, jo burvja aiziešana viņus patiesi bija satriekusi. Tagad sākās pats bīstamākais ceļojuma posms. Katrs uzvēla plecos savu smago nastu un ūdens maisu, pagrieza muguru saules gaismai, kas apspīdēja līdzenumu, un ienira mežā.

8. nodaļa zirnekĻi UN MUŠAS

Viņi gāja rindā cits aiz cita. Takas sākums atgādināja velvētu eju, kas veda drūmā tunelī — to veidoja divi lieli, viens otram pretī saliekusies koki, tik veci, efeju pārmākti un ķērpjiem noauguši, ka spēja turēt zaros tikai dažas nomelnējušas lapas. Pati taka bija šaura un līkumodama vijās pa stumbru starpām. Drīz vien gaisma pie ieejas kļuva par mazu, spožu plankumu tālu aiz muguras, un klusums bija tik dziļš, ka gājēju soļi šķita smagi dunam pret zemi, kamēr visi koki, noliekušies viņiem pāri, mēmi klausījās.

Kad ceļotāju acis aprada ar mijkrēsli, viņi sāka saskatīt katrā pusē tādu kā tumšzaļu mirgojumu. Paretam kāds izstīdzējis saules stars, kam bija laimējies iespraukties pa lapotnes šķirbu kaut kur tālu augšā un vēl jo vairāk laimējies nesapīties zaru un pazaru ķeburainajos mudžekļos, tievs un spožs nostiepās viņu priekšā. Taču tas gadījās reti un pēc neilga laika vairs negadījās nemaz.

Mežā mājoja melnas vāveres. Kad Bilbo asās, vērīgās acis iemanījās pustumsā redzēt, viņš tās palaikam manīja pārzibam pār taku un nobēgam aiz koku stumbriem. Pamežā un lapās, kas bezgalbiezā kārtā sedza zemi, bija dzirdami dīvaini trokšņi, urkšķēšana, čaboņa, dipēšana, bet pašus trokšņotājus Bilbo nevarēja saredzēt. Visnepatīkamākais no tā, ko šeit varēja saskatīt, bija zirnekļu tīkli: tumši, biezi tīkli ar neredzēti resniem pavedieniem, nereti nostiepti no viena koka uz otru vai arī iemezgloti zemākajos zaros takas abās pusēs. Takai pāri pārstiepts nebija neviens — vai no tās atturēja kāds burvju spēks vai citi apstākļi, to viņi nevarēja pateikt.

Itin drīz viņi izjuta pret šo mežu tādu pašu naidu kā savulaik pret goblinu tuneļiem, un te, šķiet, bija vēl mazāk cerību ieraudzīt ceļa galu. Tomēr vajadzēja iet un iet vēl ilgi pēc tam, kad visi jau līdz nespēkam bija noilgojušies pēc saules un debesīm un alka sajust vēja šalkas sejā. Te, zem šī meža jumta, nebija ne niecīgākās pūsmiņas un viss grima mūžīgā klusumā, tumsā un smacīgā stingumā. To smagi izjuta pat rūķi, kas bija raduši uzturēties alās un dažkārt ilgu laiku pavadīja bez saules gaismas, bet hobitam, kurš alu gan cienīja kā mājokli, taču vasaras dienas allaž pavadīja ārpus tās, šķita, ka viņš tiek lēni nosmacēts.

Visgrūtākās bija naktis. Tad viss apkārt kļuva piķa melns — nevis tāds, ko jūs mēdzat dēvēt par piķa melnumu, bet patiešām kā piķis, tik melns, ka saredzēt nevarēja vispār it neko. Bilbo mēģināja pavēcināt roku deguna priekšā, bet arī tā nebija redzama. Jā, varbūt nav gluži pareizi teikt, ka viņi neredzēja neko — jo viņi redzēja acis. Viņi gulēja, cieši saspiedušies kopā, un pēc kārtas stāvēja sardzē; un, kad pienāca Bilbo kārta, viņš redzēja tumsā dīvainu mirgošanu, un reizēm pavisam netālu viņā ieurbās pāris dzeļtenu, sarkanu vai zaļu acu, tad tās lēni apdzisa un pazuda, un atkal iekvēlojās citā vietā. Reizēm tās iezalgojās zaros tieši virs viņa galvas, un tas šausmināja visvairāk. Bet vistrakāk viņš necieta vietvietām glūnošās baisi bālganās, izvelbtās acis. «Tās nav dzīvnieku acis,» viņš domāja, «izskatās pēc kukaiņu acīm, tikai krietni lielākas.»

Lai gan pārāk auksts vēl nebija, viņi naktīs mēģināja kurināt .uguni, tomēr drīz vien no tā atteicās. Izskatījās, ka ugunskurs pievilina ap sevi simtiem šo acu no visām pusēm, kaut arī paši radījumi, lai kas tie būtu, bija ļoti piesardzīgi un nekad neļāvās kļūt redzami zibošo liesmu atblāzmā. Vēl ļaunāk — tas pievilināja tūkstošiem tumšpelēku un melnu naktstauriņu, starp kuriem daži bija plaukstas lielumā, un tie riņķoja un dūca visiem gar ausīm. To viņi nevarēja paciest, tāpat kā ogļmelnos milzu sikspārņus, tāpēc atteicās no ugunskura un naktīs sēdēja vai gulēja bezgalīgajā, pārdabiskajā tumsā.

Tā tas turpinājās labu laiku, kas hobitam šķita daudzas mūžības kopā, turklāt viņš vienmēr jutās izsalcis, jo ar ēdamo ceļinieki rīkojās ļoti taupīgi. Un tomēr viņi pēc kāda laika sāka bažīties, jo diena sekoja dienai un mežs joprojām šķita bezgalīgs un nemainīgs. Ēdamā nevarēja pietikt mūžīgi: patiesībā ēdamā krājumi jau tagad bija bīstami izsīkuši. Viņi mēģināja nošaut kādu vāveri un iztērēja daudz bultu, iekams vienu izdevās noguldīt uz takas. Bet, kad viņi to izcepa, gaļa izrādījās pretīga, un vāveres viņi vairs necentās medīt.

Arī dzert viņiem gribējās, jo ūdens vairs nebija daudz, un visā ceļa gaitā viņi nebija redzējuši nevienu avotu vai strautu. Tādā stāvoklī viņi kādu dienu attapās urdzošas upes priekšā. Tā bija ātra un spēcīgu straumi, bet ne visai plata; ūdens tajā bija gluži melns vai varbūt pustumsā tāds izskatījās. Labi, ka Beorns tika viņus brīdinājis, citādi viņi būtu metušies dzert, nelikdamies ne zinis par krāsu, un piepildījuši iztukšotos ādas maisus. Taču tagad viņi domāja tikai par to, kā tikt upei pāri, nesa- mērcējoties apburtajā ūdenī. Kādreiz te acīmredzot bija pārmests tilts, taču satrunējis, un krasta tuvumā palikuši tikai salauzti balsta koki.

Bilbo, kurš līkņāja pie pašas ūdens malas un centās kaut ko priekšā saskatīt, iesaucās:

—    Viņā krastā ir laiva! Kāpēc tā nevarēja atrasties šajā pusē!

—    Cik tālu tā, pēc tavām domām, ir? — vaicāja Torins, jo tagad jau visi zināja, ka hobitam ir visasākās acis.

—    Pavisam netālu. Diez vai būs vairāk par divpadsmit jardiem.

—    Divpadsmit jardu! Es būtu teicis, ka vismaz trīsdesmit, taču manas acis vairs nerāda tik labi kā pirms simt gadiem. Tomēr mums šie divpadsmit jardi ir tikpat kā vesela jūdze. Mēs nevaram tik tālu aizlēkt un nedrīkstam brist vai peldēt.

—    Vai jūs kāds protat mest virvi?

—    Kāds no tā labums? Laiva noteikti ir piesieta, ja arī mēs spētu to aizķert, par ko es ļoti šaubos.

—    Es neticu, ka tā ir piesieta, — teica Bilbo, — lai gan šajā gaismā, protams, droši apgalvot nevaru; tomēr izskatās, ka tā ir vienkārši izvilkta krastā, jo tai vietā, kur taka pienāk pie upes, krasts ir zems.

—    Douri ir stiprākais, un Fili ir jaunākais ar visgaišākajām acīm, — teica Torins. — Nāc, Fili, un paskaties, vai tu redzi to laivu, par ko misters Baginss runā.

Fili domāja, ka redzot; kad viņš ilgāku laiku bija tā skatījies, lai aptvertu īsto virzienu, citi padeva viņam virvi. To viņiem bija vairākas, un pašai garākajai rūķi piestiprināja galā lielu dzelzs āķi, kādus viņi lietoja, lai piesprādzētu saiņus sev mugurā pie plecu siksnām. Fili to paņēma rokā, brītiņu tēmēja un tad meta pāri upei.

Ar skaļu plunkšķi āķis iekrita ūdenī. — Par tuvu! — noteica Bilbo, kurš cītīgi skatījās uz priekšu. — Pāris pēdu tālāk, un tas būtu laivā. Mēģini vēlreiz! Cerams, ka burvība nav tik stipra, lai tev kaitētu, ja tu tikai drusku paņemsi rokā slapju virvi.

Atvilcis atpakaļ āķi, Fili to pacēla, tiesa, diezgan bažīgi. Šoreiz viņš svieda ar lielāku spēku.

—    Rāmāk! — iesaucās Bilbo. — Tagad tu iecirti taisni baļķēnā viņā krastā. Pavelc uzmanīgi atpakaļ! — Fili sāka lēnām vilkt virvi atpakaļ, un pēc brīža Bilbo teica: — Uzmanies! Āķis guļ laivā; cerēsim, ka aizķersies.

Aizķērās gan. Virve spraigi nostiepās, un Fili vilka, bet veltīgi. Palīgā pienāca Kili, tad Oins un Gloins. Viņi vilka, vilka un piepeši visi apvēlās augšpēdu. Bilbo tomēr bija pietiekami modrs, saķēra virvi un ar nūju piebremzēja mazo, melno laiviņu, kad tā ar joni pārslīdēja upei. — Palīgā! — viņš iebrēcās, un Beilins pieskrēja īstajā brīdī, lai notvertu laivu, pirms tā aizpeld pa straumi.

—    Tā tomēr bijusi piesieta, — viņš teica, noskatīdamies uz pārrauto auklu, kas karājās laivas galā. — Krietni vilkāt, zēni; un labi, ka mūsu virve izrādījās stiprāka.

—    Kurš brauks pirmais pāri? — jautāja Bilbo.

—    Es, — teica Torins, — un tu brauksi reizē ar mani, un vēl Fili un Beilins. Tas ir viss, ko laiva vienā reizē var uzņemt. Pēc tam lai brauc Kili, Oins, Gloins un Douri; un nākošā reizē Ouri un Nouri, Baifurs un Boufurs; un beigās Dveilins un Bomburs.

—    Mūžīgi es beidzamais, man tas nepatīk, — iebilda Bomburs. — Šoreiz kārta kādam citam.

—    Nevajag būt tik resnam. Tā kā tu tāds esi, tev jābrauc ar pēdējo un vieglāko kravu. Nesāc kurnēt pret pavēlēm, citādi tev var iziet slikti.

—    Airu nav. Kā lai pārstumjas uz otru krastu?

—    Dodiet man vēl vienu virvi un vēl vienu āķi! — teica Fili, un, kad tas bija sagādāts, viņš aizsvieda āķi prom tumsā, cik augstu vien spēja. Tā kā tas nenokrita lejā, viņi sprieda, ka tas būs ieķēries zaros. — Tagad kāpiet iekšā, — teica Fili, — un viens lai velk to virvi, kas ieķērusies kokā otrā krastā. Kādam citam visu laiku jātur ciet tas āķis, ko sviedām pirmo, un, kad mēs būsim tikuši viņā malā, jāieāķē tas atpakaļ, un tad jūs varat vilkt laivu pie sevis.

Tādējādi viņi visi itin drīz bija laimīgi tikuši pāri apburtajai upei. Dveilins nupat kā bija izrāpies no laivas ar satītu virves rituli rokā, un Bomburs (kurš joprojām kurnēja) gribēja viņam sekot, kad tomēr notika kaut kas nelāgs. Tālāk priekšā uz takas atskanēja skrejošu soļu dipoņa. No pustumsas piepeši iznira auļojošs briedis. Tas iedrāzās rūķu barā, iztrūcināja tos un atspērās lēcienam. Atspēriens bija varens un lēciens augsts. Tomēr briedis nesasniedza otru krastu sveiks un vesels. Torins vienīgais bija noturējies kājās un saglabājis skaidru galvu. Tūlīt pēc izkāpšanas krastā viņš bija uzvilcis gatavībā loku — gadījumam, ja parādītos kāds paslēpies laivas uzraugs. Tagad viņš raidīja ašu un drošu šāvienu pakaļ lēcošajam dzīvniekam. Pretējā krastā ticis, briedis sagrīļojās. Meža ēnas to paslēpa skatienam, bet varēja dzirdēt, kā soļu dipoņa ātri kļūst nedroša un tad apklust pavisam.

Pirms rūķi paspēja uzgavilēt veiksmīgajam šāvienam, izmisīgas Bilbo vaimanas pagaisināja viņu domas par gardo cepeti. — Bomburs iekrita ūdenī! Bomburs slīkst! — viņš kliedza. Un tas patiesi bija noticis. Bomburs bija izcēlis krastā tikai vienu kāju, kad parādījās briedis un lēca pār viņa galvu. Bomburs sagrīļojās, atgrūzdams laivu no krasta, un ievēlās tumšajā ūdenī; pie glumajām krasta saknēm viņam neizdevās noturēties. Laiva tikmēr lēni aizslīdēja pa straumi un pazuda.

Pieskrējuši pie krasta, rūķi vēl varēja saskatīt virs ūdens Bombura kapuci. Viņi steigšus pasvieda tam virvi ar āķi. Bombura roka iekrampējās tajā, un rūķi izvilka viņu krastā. Viņš, protams, bija izmircis no zābakiem līdz matu galiem, taču tas nebija ļaunākais. Kad viņi noguldīja to uz krasta, Bomburs jau bija cieši aizmidzis un ar vienu roku tik spēcīgi ieķēries virvē, ka rūķi to nevarēja dabūt vaļā; tā viņš arī palika saldi guļam, lai ko viņi darītu.

Rūķi aizvien vēl stāvēja viņam blakām, lādēdami savu neveiksmi un Bombura lempīgumu un vaimanādami par laivas zaudējumu, kas liedza viņiem braukt atpakaļ un sameklēt briedi, kad izdzirda mežā tālīnas ragu skaņas un suņu rejas. Tas lika viņiem tūdaļ apklust, un, kad viņi, brīdi pasēdējuši, ieklausījās, šķita, ka uz ziemeļiem no takas dzirdams varens medību troksnis,taču redzams nekas nebija.

Tā viņi tur sēdēja labu laiku, neuzdrīkstēdamies kustēties. Bomburs saldi gulēja ar smaidu apaļajā sejā, it kā viņu vairs neskartu nekādas likstas, kas satrauca biedrus. Piepeši uz takas parādījās vairāki balti brieži, briežumāte ar mazuļiem, kas bija tikpat sniegbalti, cik iepriekšējais briedis melns. Tie gaiši mirgoja tumšajā paēnā. Pirms vēl Torins paspēja izsaukties, trīs rūķi jau bija pielēkuši kājās un izšāvuši no lokiem bultas. Neviena no tām netrāpīja mērķī. Brieži pagriezās un pazuda kokos tikpat klusi, kā parādījušies, un veltīgi rūķi mēģināja šaut nopakaļ.

— Rimstieties! Rimstieties! — sauca Torins, bet bija jau par vēlu — satrauktie rūķi bija iztērējuši pēdējās bultas, un tagad Beorna dotie loki vairs nenozīmēja neko.

Tovakar viņu vidū valdīja drūms noskaņojums, un nākamajā dienā tas kļuva vēl jo drūmāks. Viņi bija šķērsojuši apburto upi, taču aiz tās taka šķita turpināmies tikpat bezgalīgi un bezmērķīgi kā līdz šim, un mežā neredzēja nekādu pārmaiņu. Tomēr, ja viņi to būtu pazinuši labāk un apsvēruši, ko nozīmē medību troksnis un baltie brieži, kas parādījās uz ceļa, viņi būtu sapratuši, ka beidzot tuvojas meža austrumu malai, un drīz vien — ja būtu pratuši saglabāt drosmi un cerību — iznāktu klajākā mežā un sasniegtu vietas, kur atkal redzama saules gaisma.

Taču viņi to nezināja, un viņus nogurdināja smagais Bomburs, kuru nu vajadzēja nēšus nest līdzi; šo mokošo pienākumu viņi veica pēc kārtas pa četriem, kamēr pārējie sadalīja savā starpā to nesamos. Ja tie pēdējās dienās nebūtu kļuvuši tik viegli, viņi to nebūtu spējuši; taču gulošais un smaidošais Bomburs bija gauži nožēlojams aizvietotājs pārtikas somām, vienalga, cik smagas tās būtu. Vēl dažas dienas vēlāk pienāca brīdis, kad no ēdamā un dzeramā nebija atlicis vairs nekas. Nekā ēšanai derīga viņi mežā neredzēja, te auga vienīgi piepes un augi ar bālām lapām un nepatīkamu smaku.

Apmēram pēc četru dienu gājuma no apburtās upes viņi nokļuva apvidū, kur vairums koku bija dižskābarži. Sākumā pārmaiņa šķita iepriecinoša, jo te nebija pameža un krēsla nebija tik tumša. Apkārt valdīja iezaļgans gaišums, kas iestiepās arī gabaliņu abās pusēs takai. Tomēr šī gaisma rādīja viņiem tikai bezgalīgas taisnu, pelēku stumbru rindas, kas virknējās kā kolonnas milzīgā, krēslainā zālē. Seit jautās niecīga vēja pūsmiņa un šalkoņa, taču tā skanēja diezgan sēri. Čabēdamas nokrita dažas lapas, atgādinādamas viņiem, ka ārpusē tuvojas rudens. Zem ceļinieku kājām čaukstēja neskaitāmu agrāko rudeņu kritušās lapas, kas bija sanestas uz takas no meža sarkanajiem, biezajiem paklājiem.

Nabaga misters Baginss nekad nebija daudz kapelejis pa kokiem.

Bomburs joprojām gulēja, un pārējie nogura arvien vairāk. Brīžiem viņi dzirdēja satraucošus smieklus. Reizēm tālumā atskanēja arī dziedāšana. Smiekli bija tīkami un skanīgi — tās nebija goblinu irgas, un dziedāšana bija ļoti skaista, tomēr tas viss skanēja kaut kā dīvaini un baismi, un viņiem nekļuva mierīgāk, tieši otrādi — viņi ar visiem atlikušajiem spēkiem centās ātrāk tikt prom no šīm vietām.

Pēc divām dienām viņi ievēroja, ka taka pagriežas lejup, un drīz visi atradās ielejā, kur pletās gandrīz tikai varenas ozolu audzes.

—    Vai tiešām šim nolādētajam mežam nekad nebūs gala? — nošķendējās Torins. — Kādam jāuzkāpj kokā un jāpamēģina dabūt galvu cauri zaru jumtam un paskatīties apkārt. Tikai jāizraugās visaugstākais koks, kas liecas pāri takai.

Protams, šim «kādam» vajadzēja būt Bilbo. Viņu izvēlējās tāpēc, ka kokā kāpējam vajadzēja tikt pietiekami augstu, lai izbāztu galvu cauri augšējo lapu segumam, citādi no kāpšanas nebūtu nekāda labuma; tālab viņam vajadzēja būt tik vieglam, lai augstākie un tievākie zari izturētu viņa svaru. Nabaga mistefs Bāginss nekad nebija daudz kāpelējis pa kokiem, bet rūķi viņu pacēla un iesēdināja pie pašas takas augoša milzu ozola apakšējos zaros, un viņam nu atlika tikai darīt tālāk, ko spēja pats. Bilbo spraucās augšup cauri samezglotajiem zariem, daudzkārt dabūdams ar sīkākiem zariņiem pa seju; veco, lielo zaru apsūnojusī miza viņu notriepa viscaur zaļganu; vairākkārt viņš slīdēja un tikai pēdējā brīdī noturējās nenokritis; un beidzot, pēc pamatīgas cīņas izspraucies cauri vietai, kur tikpat kā nebija satveramu zaru, viņš nokļuva tuvu pie galotnes. Visu šo laiku viņš bažīgi domāja, vai tikai kokā neuzglūn zirnekļi un kā gan viņš tiks atpakaļ lejā (ja negrib krist krišus).

Beidzot hobits izbāza galvu virs lapu jumta un tur patiešām ieraudzīja zirnekļus. Taču tie bija parasti, nelieli zirnekļi, kas uzglūnēja tauriņiem. Bilbo acis līdz aklumam apžilbināja spožā gaisma. Viņš dzirdēja rūķu saucienus kaut kur dziļi lejā, taču atsaukties nevarēja, spēja vienīgi cieši turēties un mirkšķināt acis. Saule kvēloja uguns- spoža, un pagāja labs brīdis, iekams viņš aprada ar tās spilgtumu. Kad tas izdevās, Bilbo ieraudzīja sev visapkārt tumšzaļu lapu jūru, kurā vietvietām vēja pūsma ņirbināja sīkus vilnīšus; virs tās lidinājās neskaitāmi simti tauriņu. Droši vien tie bija no «purpura imperatoru» pasugas, kuri mīl laidelēties ozolaudžu pašās virsotnēs, taču šie nepavisam nebija purpursarkani, bet piķa melni un samtaini, bez jebkādiem citas krāsas plankumiņiem.

Viņš ilgu laiku skatījās uz «melnajiem imperatoriem» un ar patiku ļāva vēsmai glāstīt matus un seju, taču beidzot rūķu klaigas lejā un nepacietīgā kāju dauzīšana atgādināja viņam tiešo pienākumu. Tas nekā nelīdzēja. Lai cik cieši viņš skatītos, kokiem un lapām neredzēja gala nevienā virzienā. Viņa sirds, ko uz brīdi šķita atveldzējusi ieraudzītā saule un sajustais vējš, atkal nespēkā pagura: Bilbo zināja, ka lejā viņu negaida soma ar ēdamo.

Patiesībā, kā es jau teicu, viņi vairs nebija tālu no meža malas, bet koks, kurā Bilbo atradās, kaut arī augsts, tomēr auga platas ieplakas gandrīz pašā apakšā, un tādējādi4 apkārtējo koku lapotnes šķietami kāpa augšup kā lielas bļodas malas; ja Bilbo būtu to aptvēris, viņš saprastu, ka no šīs vietas nekādi nav iespējams redzēt, cik tālu stiepjas mežs. Bet viņš to neievēroja un rāpās zemē,-izmisuma pārņemts. Beidzot viņš atkal bija lejā — saskrāpējies, nokārsis un nelaimīgs, turklāt nokāpis vēl labu laiku nevarēja krēslā neko saredzēt. Noklausījušies viņa stāstu, arī rūķi iegrima tādā pašā grūtsirdībā.

—    Mežs tikai plešas un plešas, un plešas uz priekšu visos virzienos! Ko lai mēs iesākam? Un kāda jēga bija sūtīt augšā hobitu! — viņi vaimanāja, it kā tā būtu Bilbo vaina. Par tauriņiem rūķi negribēja ne dzirdēt, un, kad viņš tiem pastāstīja par brīnišķo vējiņu tur augšā, tie tikai kļuva vēl piktāki, jo paši bija par smagiem, lai tur uzkāptu un to izbaudītu.

Tovakar viņi notiesāja pēdējās kripatas un drumstalas, kas bija atlikušas no ēdamā, un, kad nākamajā rītā pamodās, visupirms apjauta, ka joprojām ir mokoši izsalkuši, un pēc tam — ka sācis līt lietus un šur tur uz meža grīdas smagi krīt rupjas lāses. Tas viņiem tikai atgādināja, ka arī slāpes nedod miera, taču neko nepalīdzēja: lielas slāpes nevar remdināt, stāvot zem milzu ozoliem un cerībā gaidot, kad mutē iekritīs kāda lāse. Vienīgo mierinājumu viņiem pavisam negaidot sagādāja Bomburs.

Viņš piepeši pamodās un uzslējās sēdus, kasīdams pakausi. Rūķis nespēja aptvert ne, kur viņš atrodas, ne, kāpēc ir tik izsalcis, jo bija aizmirsis visu, kas noticis kopš tā senā maija rīta, kad viņi uzsāka savu ceļojumu. Pēdējais, ko viņš atcerējās, bija kopīgais vakars hobita mājās, un pārējiem ļoti grūti nācās iestāstīt viņam, ka visu daudzo, kopš tās dienas piedzīvoto dēku stāsts ir patiess.

Kad Bomburs uzzināja, ka nav vairs nekā ēdama, viņš apsēdās un sāka raudāt, jo jutās gauži vārgs un nedrošs uz kājām. — Kāpēc gan es pamodos! — viņš gaudās. — Es redzēju tik brīnišķīgus sapņus. Es sapņoju, ka staigāju pa tādu pašu mežu kā šis, tikai to apgaismoja lāpas kokos un zaros iekārti lukturi, un zemē sakurti ugunskuri, un tur notika varenas dzīres, nemitīgas, mūžīgas dzīres. Turpat bija meža karalis ar lapu kroni galvā, un visapkārt skanēja jautras dziesmas, un es nevaru ne uzskaitīt, ne aprakstīt, kas tur bija no ēdamā un dzeramā.

—    Un nemēģini arī, — teica Torins. — Ņem vērā: ja tu nevari runāt par kaut ko citu, tad labāk paliec klusu. Mums jau tāpat bijis diezgan klapatu tevis dēļ. Ja tu nebūtu pamodies, mēs būtu atstājuši tevi ar visiem taviem muļķīgajiem sapņiem tepat mežā; tevi stiept nav nekāda izprieca pat tad, kad tu nedēļām ilgi esi gavējis.

Nekas cits šobrīd vairs neatlika kā vienīgi sajozt ciešāk tukšos vēderus, savākt tukšos saiņus un somas un vilkties uz priekšu pa to pašu taku, kas nesolīja daudz cerību izvest meža malā, pirms gājēji būs pakrituši zemē un nobeigušies aiz bada. Tā viņi gāja visu dienu, gāja lēni un gurdeni, turklāt Bomburs visu laiku stenēja, ka viņu vairs kājas nespējot panest un viņš gribot likties zemē un gulēt.

—    Pamēģini tikai! — citi sašuta. — Lai nu tavas kājas pastrādā vien, mēs tevi atstiepām pietiekami tālu.

Un tomēr viņš pēkšņi atteicās iet kaut soli tālāk un nolikās zemē guļus. — Ejiet, ja jums jāiet, — viņš teica. — Es palikšu tepat gulēt un sapņošu par ēdienu, ja citādi pie tā netieku. Es ceru, ka nekad vairs nepamodīšos.

Tajā pašā brīdī Beilins, kas bija ticis drusku tālāk uz priekšu, iesaucās: — Kas tad tas? Man šķiet, ka es mežā redzēju gaismas staru.

Visi paskatījās turp, un arī viņiem likās, ka krietni patālu tumsā redz mirgojam sarkanu staru: tad pēkšņi tam blakām iezibējās otrs un vēl trešais. Pat Bomburs uzslējās kājās, un visi steidzās uz priekšu, pat nebēdādami, ka tur varētu būt troļļi vai gob- lini. Gaisma mirdzēja priekšā pa kreisi no takas, un, kad šķita, ka viņi beidzot tikuši līdz tai, diezgan skaidri izskatījās, ka tur zem kokiem deg lāpas un ugunskuri, taču tas bija labu gabaliņu nost no takas.

—    Јķiet, ka mani sapņi sāk piepildīties, — Bomburs aizmugurē noelsās. Viņš tūlīt gribēja mesties taisni mežā uz ugunskura pusi. Taču pārējie itin labi atcerējās burvja un Beorna piekodinājumu.

—    Mielasts neko nedos, ja mēs no tā nevārēsim dzīvi atgriezties, — teica Torins.

—    Bet bez mielasta mēs tikpat vairs ilgi nepaliksim dzīvi, — apstrīdēja Bomburs, un Bilbo viņam no sirds piekrita. Viņi labu laiku strīdējās gan šā, gan tā, līdz beidzot izlēma sūtīt pāris izlūku, kas klusi pielavīsies šīm ugunīm un uzzinās kaut ko vairāk. Bet pēc tam viņi nevarēja vienoties, kuru sūtīt: neviens negribēja riskēt un varbūt apmaldīties, un nekad vairs neatrast draugus. Beigu beigās izsalkums ņēma virsroku, jo Bomburs cītīgi aprakstīja visus gardos ēdienus, kas viņam bija rādījušies sapnī meža dzīrēs; un viņi visi nokāpa no takas un kopā devās mežā.

Labu brīdi spraukušies un rāpušies cauri kokiem, viņi, aiz stumbriem slēpdamies, ielūkojās klajumiņā, kur bija izgāzti koki un nolīdzināta zeme. Tur lielā lokā uz nozāģētiem kritušo koku bluķīšiem sēdēja daudz elfiem līdzīgu būtņu, visi tērpušies zaļās un brūnās drānās. Vidū dega ugunskurs, un pie vairākiem apkārtējiem kokiem bija piestiprinātas lāpas, taču pats skaistākais šai ainā bija tas, ka viņi visi ēda, dzēra un jautri smējās.

Cepešu smarža bija tik vilinoša, ka ceļinieki, iepriekš neapspriedušies, piecēlās un spraucās uz klajumu ar vienu vienīgu domu — palūgt mazliet ēdamā. Bet, tikko pirmais no viņiem bija paspējis spert soli izcirtumā, visas ugunis kā uz burvja mājienu nodzisa. Kāds iespēra pa ugunskuru, gaisā kā raķetes uzšāvās spožas dzirksteles un pazuda melnumā. Tagad viņi bija iemesti pilnīgā tumsā un ilgu laiku pat nevarēja atrast cits citu. Tā nu viņi izmisīgi šaudījās, neko neredzēdami, klupdami pār gulošiem stumbriem, ietriekdamies kokos, kliegdami un saukdami, un noteikti bija sacēluši kājās visu mežu vairāku jūdžu apkaimē, līdz beidzot sanāca vienkopus-bariņā un saskaitīja visus, ko varēja sataustīt. Līdz tam laikam viņi, protams, bija zaudējuši jebkādu nojautu, kurā virzienā meklējama taka, un bija bezcerīgi apmaldījušies — vismaz līdz rītam.

Neatlika nekas cits kā apmesties uz naktsguļu tajā pašā vietā; viņi pat neuzdrīkstējās pameklēt, vai zemē nemētājas kādas ēdienu atliekas, jo ļoti baidījās atkal nošķirties cits no cita. Tomēr ilgi viņi nebija gulējuši un Bilbo tikai nupat sāka laisties miegā, kad Douri, kuram vajadzēja pirmajam palikt sardzē, skaļā čukstā iesaucās:

—    Ugunis deg atkal citā vietā, un nu to ir vēl daudz vairāk!

Visi tūlīt bija kājās. Tik tiešām, gluži netālu atkal mirdzēja daudzas ugunis un varēja pavisam skaidri saklausīt balsis un smieklus. Cits aiz cita viņi sāka lēni rāpties uz to pusi, katrs pieķēries priekšējam pie muguras. Kad ugunis bija gandrīz sasniegtas, Torins teica:

—     Šoreiz neskriesim uz priekšu! Neviens lai neizkustas no vietas, kamēr es teikšu! Vispirms es sūtīšu pie viņiem uz pārrunām misteru Baginsu vienu pašu. No viņa tie nebaidīsies («Bet es no viņiem?» nodomāja Bilbo), un es arī ceru, ka nenodarīs viņam neko ļaunu.

Kad viņi tika līdz gaismas loka malai, rūķi negaidot pagrūda Bilbo no muguras. Iekams hobits paspēja uzvilkt pirkstā gredzenu, viņš aizkūleņoja uz priekšu spožajā ugunskura un lāpu gaismas lokā. Tas nebija labi darīts. Acumirklī visas ugunis atkal nodzisa un iestājās necaurredzama tumsa.

Jau pirmajā reizē bija grūti atrast citam citu un sanākt kopā, bet šoreiz klājās vēl daudz ļaunāk. Un viņi nekādi nevarēja sameklēt hobitu. Ik reizes pārskaitot, iznāca tikai trīspadsmit. Viņi klaigāja un sauca: — Bilbo Bagins! Hobit! Sasodītais hobit! Hei! Hobit, kaut tu izputētu, kur tu esi? — un vēl šo to tādā garā, taču atbildi nesagaidīja.

Rūķi jau bija gandrīz zaudējuši cerības, kad Douri laimīgas sagadīšanās deļ paklupa pret pazudušo. Tumsā viņš domāja, ka ir aizķēries aiz baļķa, bet drīz pārliecinājās, ka tas ir hobits — saritinājies un cieši aizmidzis. Viņu vajadzēja krietni sapurināt, iekams viņš pamodās, un, kad pamodās, nebūt nejutās priecīgs.

—    Es redzēju tik jauku sapni, — viņš sūrojās, — man rādījās karaliskas pusdienas!

—    Augstā debess! Viņš kļuvis tāds pats kā Bomburs, — rūķi novaidējās. — Nestāsti mums savus sapņus! No sapņu pusdienām nav nekāda labuma, un dalīties tajās arī nevar.

—    Bet neko labāku šai atbaidošajā vietā nav cerību dabūt, — Bilbo noņurdēja, apguldamies rūķiem blakām, un mēģināja aizmigt no jauna un skatīties tālāk savu sapni.

Bet tās šonakt nebija pēdējās ugunis mežā. Vēlāk, jau krietni naktī, Kili, kurš tobrīd sēdēja sardzē, atkal visus pamodināja, teikdams:

—  Tepat netālu atkal viss mirdz vienās ugunīs — simtiem lāpu un ugunskuru, un visi tie iedegās pēkšņi un reizē, droši vien no kādas burvības. Un paklau, kā dzied un kā skan arfas!

Brītiņu gulēdami paklausījušies, viņi juta, ka nespēj turēties pretī kārdinājumam pielavīties šai vietai vēlreiz un mēģināt atrast palīdzību. Viņi cēlās atkal augšā, un šoreiz tas beidzās pavisam bēdīgi. Dzīres, ko viņi ieraudzīja tagad, bija plašākas un greznākas nekā iepriekš; un garas dzīrotāju rindas galā sēdēja meža karalis ar lapu kroni zeltainajos matos, ļoti līdzīgs tam, ko tika aprakstījis Bomburs. Elfiem līdzīgās būtnes padeva kausus no rokas rokā un pāri ugunskuriem, daži no viņiem spēlēja arfas un daudzi dziedāja. To mirdzošajos matos bija ievīti ziedi; uz apkaklītēm un jostām tiem laistījās zaļi un balti dārgakmeņi; un to sejas un dziesmas pauda pāri plūstošu līksmi. Skanīgas, dzidras un skaistas bija šīs dziesmas, un, stalti izslējies, Torins izsoļoja klajumā.

Dziesmas aprāvās pusvārdā, un iestājās mēms klusums. Nodzisa ugunis. Ugunskuri pārvērtās melnos dūmu stabos. Rūķiem acis aizmigloja pelnu plēnes un ogļu putekļi, un mežs atkal skanēja no viņu izmisīgajām klaigām un saucieniem.

Bilbo kā apsvilis skrēja apkārt un apkārt pa vienu un to pašu vietu (vismaz tā viņam likās) un bez mitas sauca: — Douri, Nouri, Ouri, Oin, Gloin, Fili, Kili, Bombur, Baifur, Boufur, Dveilin, Beilin, Torin Ozolvairog! — kamēr citi, ko viņš nevarēja ne saredzēt, ne saskatīt, tāpat skrēja apkārt viņam un sauca visus citus (kur pa vidu palaikam atskanēja arī «Bilbo!»). Taču pārējo saucieni pakāpeniski attālinājās un kļuva arvien vājāki, un, kaut gan pēc kāda laiciņa viņam šķita, ka to vietā tālumā pēkšņi sāk skanēt kliedzieni un palīgā saucieni, drīz viss apklusa pavisam un Bilbo palika pilnīgi viens dziļā klusumā un tumsā.

Sis viņam bija viens no ļaunākajiem brīžiem. Tomēr drīz viņš nolēma, ka nav nekādas jēgas pūlēties kaut ko darīt, iekams atausis diena ar mazumiņu gaismas: nepavisam nebūtu gudri maldīties apkārt un pagurt, labi zinot, ka no rīta nav cerību uz brokastīm, kas atdotu spēkus. Tāpēc viņš apsēdās zemē, atspiedās pret koku un nebūt ne pēdējo reizi ieslīga domās par savu tālo hobita alu ar brīnišķajiem pieliekamajiem. Viņš bija dziļi iegrimis sapņos par speķi ar olām un grauzdētām maizītēm ar sviestu, kad pēkšņi sajuta dīvainu pieskārienu. Viņa kreiso roku bija apvijusi tāda kā stipra, lipīga aukla, un, kad viņš mēģināja pakustēties, izrādījās, ka tādas pašas auklas jau ietinušas viņa kājas, tāpēc piecēlies viņš tūdaļ pakrita.

Tad milzu zirneklis, kas cītīgi bija audis ap Bilbo tīklu, kamēr viņš snauda, pierāpoja no aizmugures viņam klāt. Hobits varēja saskatīt tikai šī radījuma acis, toties labi sajuta tā spalvainās kājas, kad zirneklis pūlējās ietīt viņu viscaur savos pretīgajos pavedienos. Labi, ka Bilbo bija laikus pamodies. Drīz vien viņš vairs nebūtu varējis pakustēties nemaz. Arī tagad vajadzēja pamatīgi un izmisīgi nopūlēties, pirms viņš tika brīvs. Viņš atgaiņājās, sizdams uzbrucējam ar rokām, — tas mēģināja ar savu indīgo dzēlienu padarīt viņu nekustīgu, kā mazie zirnekļi to dara ar mušām, — bet tad attapies izrāva savu zobenu. Nu zirneklis atlēca atpakaļ, un hobits ieguva laiku, lai atbrīvotu sev kājas. Pēc tam bija viņa kārta uzbrukt. Zirneklis acīmredzot nebija radis pie tādām būtnēm, kas nēsā sev pie sāniem asus dzeloņus, citādi tas būtu ašāk manījies prom. Bilbo pieskrēja tam klāt, kamēr tas vēl nebija pazudis, un cirta ar zobenu taisni starp nejaukā radījuma acīm. Tad milzenis sāka neganti trakot; tas lēkāja, raustījās un mētāja kājas briesmīgiem vēzieniem, līdz Bilbo ar otru cirtienu to piebeidza pavisam; pēc tam viņš nokrita zemē un ilgu laiku vairs neatcerējās neko.

Kad viņš atguvās un pamodās, visapkārt valdīja pazīstamā meža dienas pelēkā puskrēsla. Zirneklis beigts gulēja viņam līdzās, un Bilbo zobena asmens bija notraipīts melns. Tas apstāklis, ka viņš bija pilnīgi viens tumsā pieveicis milzu zirnekli bez burvja vai rūķu, vai kāda cita palīdzības, misteram Baginsam nozīmēja ļoti daudz. Noslaucījis zobenu zālē un iebāzis to atpakaļ makstī, viņš jutās pavisam cits Bilbo Baginss, krietni niknāks un drošāks, par spīti tukšajam vēderam.

—    Es tev došu vārdu, — viņš teica savam ierocim, — es tevi nosaukšu par Dzeloni.

Pēc tam Bilbo devās izlūkot apkārtni. Mežs bija drūms un kluss, bet visupirms laikam vajadzēja meklēt rokā savus draugus, kuri, jādomā, nevarēja būt pārāk tālu, ja vien tie paši elfi (vai citi — ļaunāki radījumi) tos nebija saņēmuši gūstā. Bilbo juta, ka kliegt būtu riskanti, un ilgi nostāvēja uz vietas, prātodams, uz kuru pusi varētu būt taka un uz kuru pusi vajadzētu griezties vispirms, lai atrastu rūķus.

—    Ak vai! Kāpēc mēs nepaklausījām Beorna un Gendalfa padomam! — viņš gaudās. — Nu tikai mēs esam iekļuvuši īstā ķezā! Ko nu — mēs! Es varu tikai gribēt, kaut tie būtu mēs: briesmīgi ir būt pavisam vienam.

Beidzot viņš, cenzdamies atcerēties, no kuras puses naktī bija skanējuši palīgā saucieni, izvēlējās virzienu, kā prata, — un laimīgas sagadīšanās dēļ (tās viņam krietni daudz bija ielikts šūpulī) minējums izrādījās itin pareizs, kā jūs drīz redzēsiet. Kad tas bija izlemts, viņš līda uz priekšu, cik izmanīgi vien spēdams. Hobiti, kā jau esmu jums stāstījis, prot ļoti klusi pārvietoties, it sevišķi mežā; turklāt pirms došanās ceļā Bilbo uzvilka pirkstā savu gredzenu. Tāpēc zirnekļi ne redzēja, ne dzirdēja viņu pienākam.

Kad viņš kādu gabalu bija tā lavījies, viņa skatienu piesaistīja kāds blīvs, melns laukums, kas pat uz šī tumšā meža sienas izcēlās ar savu melnumu — kā naktij izrauts gabals, kas nav izgaisis līdz ar rīta ausmu. Piegājis tuvāk, viņš redzēja, ka tie ir zirnekļu tīkli, kas stiepās cits aiz cita un cits pāri citam, visi vienā lielā mudžeklī. Pēkšņi viņš pamanīja, ka zaros virs viņa tup milzīgi un atbaidoši zirnekļi, un, par spīti gredzenam, nodrebēja aiz bailēm, ka varētu tikt pamanīts. Nostājies aiz koka, viņš kādu brīdi vēroja tuvāko zirnekļu bariņu un tad meža stingajā klusumā saklausīja, ka šīs atbaidošās būtnes sarunājas savā starpā. To balsis atgādināja brīžam vārgu čīkstoņu, brīžam šņākoņu, tomēr hobits uztvēra krietnu daļu no runātā. Sie mošķi runāja par rūķiem!

—    Smagi gāja, bet bija vērts pūlēties, — teica viens. — Ādas gan šiem ir nejauki biezas, bet es varu derēt, ka sula iekšā ir labu labā.

—    Jā, tas būs varens kumoss, kad drusku būs pakarājušies, — piekrita cits.

—    Pārāk ilgi nekariniet, — teica trešais. — Sie nav tik trekni, kā varētu vēlēties. Pēdējā laikā, šķiet, diezgan trūcīgi barojušies.

—    Vajag nobeigt, es saku, — iešņācās ceturtais. — Nobeigt tūliņ, un tad lai karājas beigti.

—    Es varu derēt, ka tāpat jau ir beigti, — teica pirmais.

—    Nekā nebija. Nupat vēl redzēju, kā viens kārpās. Šķiet, ka sāk atjēgties pēc labas izgulēšanās. Es jums parādīšu.

To teicis, viens no gaļīgajiem zirnekļiem aizmetās pa kādu pavedienu uz priekšu līdz ducim vīstokļu, kas rindā karājās lejup no augsta zara. Bilbo, kurš mijkrēslī tikai tagad tos pamanīja, ar šausmām ieraudzīja," ka no daža vīstokļa lien ārā kāda rūķa kāja, citviet rēgojas kāds deguna gals, bārda vai kapuces stūris.

Zirneklis metās pie paša resnākā vīstokļa («Tas uz galvošanu ir nabaga vecais Bomburs,» nodomāja Bilbo) un cieši sakampa ārā izbāzto degunu. Iekšpusē atskanēja apslāpēts kliedziens, no vīstokļa izšāvās kāja un pamatīgi iespēra zirneklim. Bom- burā vēl turējās dzīvesspars. Atskanēja tāds troksnis, kā sperot pa pustukšu futbolbumbu, un saniknotais zirneklis novēlās no zara, tik tikko noturēdamies pats savā diegā.

Pārējie zirnekļi smējās. — Tev bija taisnība! — tie sauca. — Gaļa ir dzīva un spārdās!

—    Tam es drīz darīšu galu, — nošņācās zirneklis, rāpdamies atpakaļ uz zara.

Bilbo saprata, ka pienācis laiks kaut ko darīt. Augšā pie šiem nešķīsteņiem tikt viņš nevarēja, un šaujamā viņam nebija, bet, paskatījies apkārt, viņš tādā kā izžuvušas, šauras upītes gultnē ieraudzīja daudz akmeņu. Bilbo prata labi notēmēt, un drīz vien viņš bija atradis patīkami gludu olveida akmeni, kas labi iegula saujā. Puika būdams, viņš daudzkārt tika vingrinājis roku akmeņu mešanā; truši, vāveres un pat putni zibenīgi nozuda, tiklīdz redzēja viņu pieliecamies; un, pat pieaudzis būdams, viņš joprojām daudz laika pavadīja, vingrinādamies riņķu sviešanā, šķēpa mešanā, mērķī šaušanā, ķegļu spēlē un citās rāmās izklaidēs ar mešanu un tēmēšanu, — un vispār Bilbo prata vēl daudz ko, ne tikai pūst dūmu gredzenus, uzdot mīklas un gatavot ēst, man tikai vēl nav bijis laika visu to izstāstīt. Un arī pašreiz nav laika. Kamēr viņš izmeklējās akmeņus, zirneklis jau bija ticis līdz Bomburam, un drīz vien rūķis būtu pagalam. Tajā brīdī Bilbo atvēzējās un meta. Akmens smagi nobūkšķēja pret zirnekļa galvu, un tas bez atmaņas novēlās lejā no koka, atsitās pret zemi un palika guļam klāt pierautām kājām.

Nākamais akmens svelpdams izšāvās cauri lielam tīklam, saraudams tā pavedienus, un uz vietas nosita pašā vidū sēdošo zirnekli. Tad zirnekļu apmetnē izcēlās panika un viņi uz brīdi piemirsa rūķus. Hobitu viņi neredzēja, taču it labi varēja samanīt, no kuras vietas lido akmeņi. Zibenīgā ātrumā viņi laidās lejā un metās uz Bilbo pusi, visos virzienos izritinādami savus garos pavedienus, līdz gaiss šķita viscaur kustīgu cilpu pilns.

Taču Bilbo aši pamanījās aizbēgt uz citu vietu. Viņam ienāca prātā doma aizvilināt satracinātos zirnekļus arvien tālāk un tālāk no rūķiem, turklāt viņš gribēja uzkurināt tajos ziņkāri, satraukumu un dusmas. Kad savi piecdesmit radījumi bija saskrējuši tur, kur Bilbo tika stāvējis sākumā, viņš sāka mest akmeņus uz tiem un pēc tam arī uz citiem, kas palika iepakaļ; dejodams no viena koka uz otru, viņš uzsāka dziesmiņu, lai zirnekļus vēl vairāk sakaitinātu un liktu tiem dzīties sev pakaļ, un arī tāpēc, lai rūķi dzirdētu viņa balsi.

Lūk, ko viņš dziedāja:

— Resnais zirnekli pazarē!

Es tevi redzu, tu mani nē!

Hop, heidā! Hop, heidā!

Jautri tā!

Nāc nu un mani pameklē!

Resnais kleinkāji, tāla tāds,

Ašāk no koka lejā nāc!

Hop, hop, hei! Hop, hop, hei!

Šurpu skrej!

Mosties no miega un meklēt sāc!

Varbūt šī dziesmiņa nav pārāk gludi izdevusies, bet jums jāsaprot, ka viņš taču to sacerēja turpat uz vietas, turklāt ļoti sarežģītu apstākļu spiests. Sā vai tā, savu mērķi tā sasniedza. Dziedādams viņš atkal svieda akmeņus un palaikam piecirta kāju pie zemes. Turpat vai visi tuvumā esošie zirnekļi metās viņu ķert: daži nokrita no kokiem, citi drāzās pa zariem, pārsviedās no koka uz koku vai izmeta jaunus pavedienus pāri melnējošam tukšumam. Tie atsaucās uz hobita trokšņiem daudz ātrāk, nekā viņš bija gaidījis. Zirnekļi bija pārskaitušies līdz neprātam. Nemaz jau nerunājot par akmeņiem, neviens kārtīgs zirneklis nevar mierīgi paciest, ka viņu nosauc par kleinkāji, un vārds «tūļa» ir apvainojums jebkuram.

Bilbo žigli aizšmauca uz citu vietu, bet tagad vairāki zirnekļi bija aizsteigušies uz dažādiem izcirtuma stūriem, kur tie mājoja, un steidzīgi auda tīklus pāri visām brīvajām vietām koku starpās. Itin drīz hobitam draudēja bieza žoga aplenkums no visām pusēm — tieši tāds arī bija zirnekļu nolūks. Stāvēdams pa vidu mošķiem, kas gan medīja viņu, gan auda tīklus, Bilbo saņēma dūšu un uzsāka jaunu dziesmu:

— Slinkais Kačs un resnais Mačs Skrien un sviedrus slauka. Esmu tauks un brīnumjauks, Bet ker nu vēju laukā!

Muša smej un projām skrej — Kusties, lempi, žigli! Slinkot beidz un meklēt steidz! Tukši tavi tīkli!

Tad viņš apsviedās apkārt un ieraudzīja, ka pēdējā sprauga starp diviem lieliem kokiem aizausta ciet, taču, par laimi, šis tīkls vēl nebija pārāk blīvs, no viena stumbra uz otru stiepās tikai lielas skapsnas dubulta biezuma pavedienu. Bilbo izrāva savu mazo zobentiņu. Sacirtis pavedienu driskās, viņš dziedādams aizmanījās prom.

Zirnekļi redzēja zobenu — kaut gan diezin vai zināja, kas tas ir, — un tūdaļ pat viss bars pa zemi un pa zariem metās uz hobita pusi, spalvainajām kājām ņirbot, spīlēm un taustekļiem zibot, acīm spiežoties uz āru aiz niknuma. Viņi drāzās tam pakaļ pa mežu, līdz Bilbo bija aizskrējis tik tālu, cik vien uzdrīkstējās. Tad klusi, klusītēm kā pele viņš sāka zagties atpakaļ.

Bilbo zināja, ka laika ir pavisam maz — drīz zirnekļiem apniks skraidīt un viņi atgriezīsies savos kokos, kur karājās rūķi. Līdz tam brīdim viņus jāpaspēj atbrīvot. Pats grūtākais bija tikt augšā uz garā zara, kur vīstokļi bija sakarināti. Nezinu, vai viņam tas būtu izdevies, ja kāds zirneklis laimīgā kārtā nebūtu atstājis karājamies no tā lejup savu resno pavedienu; kaut tas lipa pie rokām un darīja sāpes, ar tā palīdzību viņam izdevās tikt augšā — un tur viņš sastapa vecu, laisku, nejauku un treknu zirnekli, kas bija palicis apsargāt sagūstītos un cītīgi tos spaidīja, gribēdams izpētīt, kurš būs pats sulīgākais. Viltnieks bija sadomājis uzsākt mielastu, kamēr citi vēl projām, taču misters Baginss ļoti steidzās, un, iekams zirneklis paspēja attapties, to jau bija skāris hobita zobens, un tas novēlās no zara bez dzīvības.

Nākamais darbs bija atpestīt rūķi. Kā to lai izdara? Ja pārcirstu auklu, kurā karājās vīstoklis, nabaga rūķis nokūleņotu zemē no krietna augstuma. Bilbo sāka līst pa zaru (un visi nabaga rūķi šūpojās un lēkāja kā gatavi augļi zarā), līdz sasniedza pirmo vīstokli.

«Fili vai Kili,» viņš nodomāja, ieraudzījis virspusē slienamies ārā zilu kapuces gabaliņu. «Drīzāk Fili,» pēc brīža viņš nosprieda, ievērojis starp samudžinātajiem pavedieniem rēgojamies garu degungalu. Pārliecies vīstoklim pāri, viņš pamanījās pārgriezt lielāko daļu stipro, lipīgo pavedienu ap rūķi, un pēc brīža no tīkla paliekām ar nasku spērienu patiesi izkārpījās Fili. Nudien jāatzīstas, ka Bilbo pat sāka smieties, skatīdamies, kā rūķis staipa stīvās rokas un kājas, ar padusēm uzmeties uz zirnekļa pavediena gluži kā jautra rotaļlietiņa, kas danco uz virves.

Sādā vai tādā veidā Fili uztrausās uz zara un visiem spēkiem centās hobitam palīdzēt, kaut arī jutās gauži savārdzis un nevarīgs no zirnekļa indes, turklāt gandrīz visu nakti un nākamo dienu viņš taču bija karājies zarā, satīts tā, ka vienīgi degungals rēgojās ārā. Pagāja labs brīdis, iekams viņš izberza pretīgo ķēpu no acīm un uzacīm, un, ak vai, bārda — to nu gandrīz visu vajadzēja nogriezt. Tad viņi divatā sāka vilkt augšā rūķus uz zara un tos atsvabināt. Labāk par Fili nebija klājies nevienam, un dažiem bija

Bilbo ar šausmām ieraudzīja, ka no daža vīstokļa lien ara kada rūķa kāja, citviet rēgojas kāds deguna gals, bārda vai kapuces stūris.

gājis ļaunāk. Daži tik tikko bija spējuši elpot (kā redzat, no gariem deguniem arī savu reizi ir labums) un citi vairāk cietuši no indes.

Tā viņi atbrīvoja Kili, Baifuru, Boufuru, Douri un Nouri. Nabaga vecais Bomburs bija tā nomocījies — viņš bija pats resnākais, tāpēc viņu bez mitas bija knaibījuši un bikstījuši —, ka noripoja no zara un ar smagu pakšķi nokrita zemē, par laimi, uz lapām, un palika guļam. Taču zara galā joprojām karājās pieci rūķi, kad zirnekļi sāka nākt atpakaļ, pārskaitušies vēl vairāk nekā iepriekš.

Bilbo tūdaļ aizsteidzās uz zara resnāko galu pie stumbra un dzina atpakaļ tos, kas rāpās augšā. Sākdams atbrīvot Fili, viņš bija noņēmis gredzenu un tagad aizmirsis uzlikt to atpakaļ, tāpēc zirnekļi visi reizē sāka šņākt un sprauslāt: — Nu mēs tevi redzam, nejaukais radījums! Nu mēs tevi apēdīsim un kaulus un ādu pakārsim kokā! Ū! Viņam ir dzelonis, ko? Tik un tā mēs viņu dabūsim rokā un tad pakārsim uz vairākām dienām ar galvu uz leju!

Kamēr norisa šī cīņa, pārējie rūķi steidzās atbrīvot atlikušos gūstekņus, ar nažiem griezdami pušu to saites. Gandrīz visi jau bija brīvi, taču neviens nezināja, kas notiks pēc tam. Iepriekšējā naktī tie viņus bija saķēruši bez sevišķām grūtībām, taču uzbrukums nāca negaidīts, turklāt tumsā. Šoreiz varēja paredzēt, ka sāksies barga cīņa.

Pēkšņi Bilbo pamanīja, ka vairāki zirnekļi pierāpojuši pie vecā Bombura, atkal to sasaistījuši un velk projām. Viņš iekliedzās un deva pamatīgu triecienu zirnekļiem, kas bija viņam ceļā. Tie ātri pašķīrās, un hobits nošļūca no koka un ievēlās taisni Bombura gūstītāju vidū. Tāds dzelonis kā šis zobens zirnekļiem bija kas jauns. Kā tas zibēja te turpu, te atpakaļ! Un spoži mirdzēja uzvaras priekā, kad hobits to vēzēja uz visām pusēm. Kad pusducis zirnekļu bija pagalam, pārējie aizbēga un atstāja Bomburu Bilbo ziņā.

—     Kāpiet lejā! Kāpiet lejā! — viņš uzsauca rūķiem kokā. — Netupiet tur augšā, citādi jūs atkal ietīs! — Jo viņš jau redzēja, ka zirnekļi pulcējas blakām augošajos kokos un pa zariem rāpjas virs rūķu galvām.

Tie aši notrausās lejā — cits lēkšus, cits rāpus, cits krišus — un visi vienpadsmit sakrita kaudzē gauži vārgi un nedroši uz kājām. Tomēr beidzot viņi visi bija kopā — divpadsmit, ieskaitot Bomburu, kuru no vienas puses balstīja brālēns Baifurs, no otras — brālis Boufurs; Bilbo tikmēr šaudījās šurp un turp, vicinādams savu Dzeloni, un no visām pusēm ap viņiem un virs viņiem valbīja acis simtiem zirnekļu. Stāvoklis šķita diezgan bezcerīgs.

Un tad sākās cīņa. Dažiem rūķiem bija naži, citiem nūjas, visi varēja laist darbā arī akmeņus, un hobitam bija viņa elfu duncis. Zirnekļi vairākkārt tika atsisti atpakaļ un daudzi pakrita beigti. Taču ilgi tā nevarēja turpināties. Bilbo jau sāka zaudēt spēkus, un tikai četri no rūķiem spēja droši turēties kājās; varēja sagaidīt, ka drīz viņus pieveiks kā nokausētas mušas. Zirnekļi jau atkal sāka aust ap viņiem tīklus no viena koka uz otru.

Beidzot Bilbo nekā cita vairs nevarēja izdomāt kā atklāt rūķiem gredzena noslēpumu. Viņam ļoti negribējās to darīt, taču'citas izejas nebija.

—    Tagad es pazudīšu, — viņš teica, — un, ja varēšu, aizvilināšu zirnekļus projām, bet jūs turieties kopā un bēdziet uz otru pusi. Lūk, turp pa kreisi, tas ir daudzmaz tajā virzienā, kur mēs pēdējo reizi redzējām- elfu ugunskurus.

Grūti bija piedabūt rūķus to saprast, jo galvas viņiem joprojām reiba un visapkārt skanēja kliedzieni, nūju sitieni un mesto akmeņu troksnis, tomēr Bilbo redzēja, ka ilgāk kavēties vairs nevar — zirnekļi savilka tīklus arvien ciešāk. Viņš aši uzvilka pirkstā gredzenu un, rūķiem par lielu izbrīnu, pazuda uz līdzenas vietas.

Drīz vien starp kokiem pa labi atskanēja pazīstamā dziesma par resno kleinkāji un slinko Kaču. Tā sacēla zirnekļos paniku un neizpratni. Tie pārtrauca uzbrukumu, un daži metās balss virzienā. «Resnais kleinkājis» tos tā saniknoja, ka tie vairs nespēja prātīgi apsvērt savu rīcību. Tad Beilins, kurš labāk par pārējiem bija sapratis Bilbo plānu, uzsāka uzbrukumu. Rūķi saspiedās cieši kopā un, raidīdami uz zirnekļiem akmeņu krusu, piespieda tos kreisajā pusē pašķirties un izlauzās no aplenkuma. Otrā pusē izcirtumam, viņiem aiz muguras, klaigas un dziedāšana piepeši apklusa.

Izmisīgi cerēdami, ka Bilbo tomēr nebūs noķerts, rūķi steidzās uz priekšu. Ātri gan viņi to nespēja. Viņus mocīja nelabums un pagurums, un skriešanas vietā sanāca tikai tāda klupšana un krišana, bet pa pēdām viņiem jau dzinās vesels bars zirnekļu. Ik pa brīdim vajadzēja apstāties un atvairīties no uzmācīgajiem radījumiem, un daži no tiem jau bija uzrāpušies kokos virs viņu galvām un svieda lejup savus garos, lipīgos pavedienus.

Stāvoklis jau atkal sāka likties visai drūms, kad piepeši parādījās Bilbo un metās virsū pārsteigtajiem zirnekļiem no sāniem.

—    Skrieniet tālāk! Skrieniet tālāk! — viņš uzsauca. — Es pastrādāšu ar Dzeloni.

Un to viņš arī darīja. Hobits šāvās te uz priekšu, te atpakaļ, cirzdams pavedienus,

zveldams pa zirnekļu garajām kājām un triekdams zobenu resnajos ķermeņos, ja uzbrucēji pienāca par tuvu. Zirnekļi vai pušu sprāga aiz dusmām, tie sprauslāja un krāca, un šņāca briesmīgus lāstus, taču no Dzeloņa, kas tik negaidot bija atkal uzradies ceļā, tie tagad juta briesmīgas bailes un pārāk tuvu nākt neuzdrīkstējās. Tā nu, par spīti visiem negantajiem lāstiem, to laupījums lēni, bet nemitīgi slīdēja ārā no rokām. Sī kauja bija smaga un baiga, un šķita, ka tā velkas stundām ilgi. Tomēr beidzot, kad Bilbo domāja, ka nespēs vairs pacelt roku nākamajam vēzienam, zirnekļi negaidot atkāpās un vairs nemēģināja viņiem sekot, bet vīlušies rāpās atpakaļ uz savu tumšo apmetni.

Tai brīdī rūķi pamanīja, ka iznākuši pie viena no klajumiem, kurā bija deguši elfu ugunskuri. Vai šis bija viens no tiem, ko viņi tika redzējuši iepriekšējā vakarā, neviens nevarēja pateikt. Taču šķita, ka šīm vietām piemīt kāda labestīga burvība, kas zirnekļiem nepatīk. Tā vai citādi, bet šeit gaisma bija zaļāka, zari neizskatījās tik biezi un draudīgi, un viņi beidzot varēja atpūsties un atvilkt elpu.

Kādu laiku viņi tā gulēja elsdami un pūzdami. Bet itin drīz rūķi sāka hobitu izvaicāt. Bilbo vajadzēja sīki paskaidrot, kā viņam izdevies tā pēkšņi nozust, un stāsts par atrasto gredzenu rūķus tā ieinteresēja, ka uz brīdi viņi aizmirsa paši savas likstas. It sevišķi Beilins vēlējās noklausīties stāstu par Gollumu, mīklām un visu pārējo vēlreiz no gala, šoreiz ar visu gredzenu. Taču pēc laiciņa sāka krēslot, un nu bija jāpārspriež citi jautājumi. Kur viņi ir, kur atrodas taka, kur atrast ēdamo, un ko darīt tālāk? Sos jautājumus viņi atkārtoja vēl un vēlreiz, un šķiet, ka atbildi tagad visi gaidīja no mazā Bilbo. No tā jūs varat spriest, ka rūķu ieskats par misteru Baginsu bija ļoti mainījies un viņi tagad pret to izjuta dziļu cieņu (kā jau tika paredzējis Gendalfs). Taisnību sakot, viņi pat gaidīja, ka Bilbo tagad izgudros kādu lielisku plānu, kā izkļūt no grūtībām, nevis tikai kurnēja vien. Visi itin labi saprata, ka dzīvi palikuši vienīgi hobita dēļ, un daudzkārt viņam par to pateicās. Daži pat piecēlās kājās un paklanījās Bilbo priekšā līdz zemei, kaut arī pēc tam aiz pārliecīgas piepūles apgāzās un kādu brīdi netika augšā. Tas, ka rūķi tagad zināja patiesību par Bilbo nozušanu,1 nebūt nemazināja viņu cieņu pret hobitu, jo viņi redzēja, ka tam ir gan prāts, gan laimīga roka, gan burvju gredzens — un šāds trīskāršs īpašums ir ļoti noderīgs. Rūķi pat ņēmās tik aizrautīgi cildināt Bilbo, ka galu galā viņam pašam sāka likties, ka viņā ir kaut kas no dēkaina drosminieka; tiesa, viņš būtu juties krietni vien drosmīgāks, ja varētu dabūt kaut ko ēdamu.

Taču nebija nekā, pilnīgi nekā; un neviens nejutās tik spēcīgs, lai ietu kaut ko meklēt; arī pazaudēto taku meklēt viņiem nebija spēka. Pazaudētā taka! Neviena cita doma nenāca Bilbo nogurušajā prātā. Viņš tikai sēdēja, skatīdamies sev priekšā uz bezgalīgajām koku rindām, un pēc brītiņa arī rūķi apklusa. Visi, izņemot Beilinu. Vēl ilgi pēc tam, kad' citi bija apklusuši un aizvēruši acis, viņš joprojām murmināja un grudzināja pie sevis:

—  Gollums! Nu, pie joda! Ak tad šitā viņš man paspruka garām! Nu es saprotu! Ak tu līdi rāpus, ļoti uzmanīgi un klusām, mister Bagins, ko? Un pazaudēji pogas uz sliekšņa, ja? Ak, tu vecais, labais Bilbo — Bilbo — Bilbo — bo — bo — bo… — Un tad viņš aizmiga, un pēc tam ilgu laiku valdīja klusums.

Piepeši Dveilins atvēra vienu aci un paskatījās visapkārt. — Kur tad Torins? — viņš noprasīja.

Tas bija kā zibens spēriens. Viņi patiesi bija tikai trīspadsmit — divpadsmit rūķu un hobits. Nudien, kur palicis Torins? Viņi neziņā prātoja, kāds ļauns liktenis piemeklējis godājamo rūķi, vai vainīga burvju vara vai melnie briesmekļi; un nodrebēja, domādami par savu pamestību mežā. Tad viņi pamazām atkal iekrita murgainā miegā un mocījās ar briesmīgiem sapņiem, kamēr vakars pārtapa melnā naktī; un tagad mums viņi uz brīdi jāatstāj, kaut arī visi bija tik vārgi un pārguruši, ka pat nedomāja par sargu norīkošanu naktij.

Torins bija saķerts krietni agrāk par visiem pārējiem. Vai atceraties, kā Bilbo pakrita un aizmiga kā nosists pēc tam, kad bija iegājis ugunskuru gaismas lokā? Nākamajā reizē to pašu tika darījis Torins, un, līdzko ugunis nodzisa, viņš nokrita zemē kā akmens, burvības pārmākts. Viņš nedzirdēja ne troksni, ko apjukušie rūķi sacēla tumsā, ne kliedzienus, kad tos sagūstīja zirnekļi, ne cīņas troksni nākamajā dienā. Tad atnāca meža elfi, sasēja viņu un aiznesa projām.

Dzīrotāji, protams, bija tie paši meža elfi. Tie nav ļauni radījumi. Ja viņiem var ko pārmest, tad vienīgi bailes no svešiniekiem. Lai gan viņu burvju vara bija stipra, viņi jau tajos laikos bija aplam piesardzīgi. Viņi bija citādi nekā Rietumu kalnu elfi — bīstamāki un ne tik atjautīgi. Jo to vairākums (tāpat kā kalnos un pakalnos izklīdušie ciltsbrāļi) bija cēlušies no senas dzimtas, kas nekad netika gājusi uz Rietumu Pasaku Valstību. Turp aizgāja gaismas elfi, dziļumu elfi un jūras elfi, apmetās tur un nodzīvoja daudzus gadu simteņus, kļuva gudrāki, atjautīgāki, izskolojās daudzās mākslās, izgudroja savas burvības un apguva izsmalcinātu prasmi darināt skaistas un apbrīnojamas lietas, iekams daļa no tiem atgriezās Plašajā Pasaulē. Plašajā Pasaulē meža elfi uzturējās Saules un Mēness gaismas paēnā, bet visvairāk tie mīlēja zvaigznes; tie klejoja pa plašajiem mežiem, kas kupli un stalti auga zemēs, kuru šodien vairs nav. Visbiežāk viņi mājoja tuvu meža malai, no kurienes palaikam varēja izskriet pamedīt vai tāpat vien traukties pa klajiem laukiem mēness vai zvaigžņu gaismā; un pēc Cilvēku parādīšanās viņi arvien vairāk atkāpās drūmos, krēslainos biezokņos. Tomēr viņi bija un palika elfi, un tas nozīmē — Labas Būtnes.

Lielā alā, Drūmmeža austrumu pusē, vairākas jūdzes no meža malas tolaik dzīvoja viņu dižākais karalis. Viņa vareno akmens durvju priekšā šalca upe, kas iztecēja no meža dziļumiem un plūda tālāk uz purvājiem, kas pletās mežoto augstieņu pakājē. Sī lielā ala, no kuras uz visām pusēm stiepās citas, mazākas, aizvijās tālu pazemē, un tajā bija daudz gaiteņu un plašu zāļu; taču tā bija gaišāka un patīkamāka par jebkuru gob- linu mājvietu un nebija arī tik dziļa un draudīga. Patiesībā karaļa pavalstnieki lielākoties dzīvoja un medīja atklātos mežos, un tiem bija mājas vai būdiņas uz zemes vai koku zaros. To iecienītākie koki bija dižskābarži. Karaļa ala bija viņa pils, dārgumu krātuve un cietoksnis savu ļaužu aizsardzībai pret ienaidniekiem.

Turklāt tas bija arī cietums. Tāpēc uz šo alu viņi atvilka Torinu — un darīja to diezgan nelaipni, jo viņiem nepatika rūķi un viņi noturēja Torinu par ienaidnieku. Sensenos laikos viņi bija mazliet karojuši ar dažiem rūķiem, apvainodami tos savu dārgumu nozagšanā. Taisnības labad jāpiebilst, ka rūķu stāsts bija citāds: viņi teica, ka esot paņēmuši tikai to, kas viņiem pienākas, jo elfu karalis esot noslēdzis ar rūķiem līgumu, ka viņi apstrādās tā zeltu un sudrabu, un pēc tam atteicies samaksāt. Ja tagadējam elfu karalim bija kāda vājība, tad tie bija dārgumi, it sevišķi sudrabs un baltie dārgakmeņi;

un, kaut arī viņa krājumi tāpat jau bija bagāti, viņš joprojām alka pēc šīs mantas, jo vairāk tāpēc, ka viņam vēl nebija tik lielas bagātības kā citiem vecajiem elfu valdniekiem. Viņa ļaudis nedz strādāja raktuvēs, nedz apdarināja metālu vai dārgakmeņus, nedz arī interesējās par tirdzniecību vai zemkopību. Tas viss katram rūķim bija labi zināms, taču Torina dzimtai nebija nekāda sakara ar šo minēto ķildu. Tāpēc Torins, saprotams, bija aizkaitināts par elfu izturēšanos, kad viņi atsauca savu burvību un viņš pamodās; turklāt viņš apņēmās, ka elfi no viņa nedzirdēs ne vārda par zeltu vai dārgakmeņiem.

Kad Torins tika atvests pie karaļa, tas bargi noraudzījās uz viņu un uzdeva viņam daudz jautājumu. Bet Torins atkārtoja vienīgi to, ka beidzoties nost aiz bada.

—    Kāpēc tu un tavi ļaudis trīs reizes mēģinājāt mums uzbrukt mūsu dzīrēs? — jautāja karalis.

—    Mēs nevienam neuzbrukām, — atbildēja Torins, — mēs nācām lūgt ēdamo, jo beidzāmies nost aiz bada.

—    Kur tavi draugi ir tagad, un ko viņi dara?

—    Nezinu, bet domāju, ka mežā beidzas nost aiz bada.

—    Ko jūs darījāt mežā?

—    Meklējām ēdamo un dzeramo, jo beidzāmies nost aiz bada.

—    Bet kā jūs vispār gadījāties mežā? — nikni noprasīja karalis.

Un te nu Torins aizvēra muti un neteica vairs ne vārda.

—    Nu labi! — noteica karalis. — Aizvediet viņu un turiet drošā vietā, kamēr viņš nolemj stāstīt patiesību, kaut arī viņš gribētu gaidīt simt gadu.

Tad elfi sasaistīja Torinu ar siksnām un ieslodzīja vienā no dziļākajām pazemes alām, kurai bija stipras koka durvis, un paši aizgāja projām. Viņi deva rūķim ēst un dzert, cik uziet, pie tam visu to labāko, jo meža elfi nav goblini un izturas samērā labi pat pret saviem ļaunākajiem ienaidniekiem, kad tie sagūstīti. Milzu zirnekļi bija vienīgās dzīvās būtnes, pret ko viņi nepazina žēlastības.

Seit, karaļa cietumā, tagad sēdēja Torins, un pēc tam, kad bija aprimušas viņa pateicības jūtas par dabūto maizi, gaļu un ūdeni, viņš sāka raizēties, kas noticis ar viņa nelaimīgajiem biedriem. To viņš uzzināja itin drīz, taču tas jau attiecas uz nākamo nodaļu, jo te sākas jauns piedzīvojums, kurā hobits atkal apliecina, ka ir nenovērtējams ceļabiedrs.

9. nodaļa MUCAS RIPO

Nākamajā dienā pēc cīņas ar zirnekļiem Bilbo un rūķi vēlreiz izmisīgi mēģināja atrast ceļu ārā no meža, iekams bads un slāpes nav tos galīgi pieveikuši. Viņi piecēlās un streipuļodami devās uz to pusi, kur astoņi no trīspadsmit domāja ieraudzīt taku, taču viņiem neizdevās noskaidrot, vai tā tur tiešām ir vai ne. Parastā meža diena jau atkal dzisa un pārtapa nakts melnumā, kad piepeši viņiem apkārt kā daudzi simti sarkanu zvaigžņu iedegās neskaitāmas lāpas. No krūmiem izlēca meža elfi, apbruņojušies lokiem un šķēpiem, un pavēlēja rūķiem apstāties.

Par cīņu te nevarēja būt ne runas. Pat tad, ja rūķi nebūtu tik izvārguši, ka patiesībā priecājās par gūstā krišanu, tikpat viņu mazie nazīši — vienīgie ieroči — nekā nebūtu līdzējuši pret elfu bultām, kas pat tumsā varēja trāpīt putnam acī. Tāpēc viņi gluži vienkārši apstājās, apsēdās zemē un gaidīja, kas notiks, — vienīgi Bilbo ne: viņš uzbāza pirkstā gredzenu un aši pabēga malā. Tāpēc elfi, sasējuši rūķus vienā garā rindā citu aiz cita un saskaitījuši tos, nemaz neredzēja un nepieskaitīja hobitu.

Vezdami gūstekņus tālāk mežā, viņi arī neredzēja un nenojauta, ka viņiem kāds visu laiku nāk līdzi, turēdamies pa gabalu no spožās lāpu uguns. Katram rūķim tika aizsietas acis, taču tam nebija lielas nozīmes, jo pat Bilbo ar savu aso redzi nespēja saskatīt, kurp viņi iet, un ne viņš, ne pārējie jau tikpat nezināja, no kuras vietas viņu gājiens sācies. Bilbo visiem spēkiem centās neatpalikt no lāpām, jo elfi lika rūķiem iet, cik ātri vien tie spēja, neņemdami vērā to vārgumu un pagurumu. Karalis bija piekodinājis pasteigties. Pēkšņi lāpas nodzisa, un hobits tik tikko paguva noķert pārējos, kad tie sāka iet pāri tiltam. Sis tilts veda pāri upei tieši uz karaļa durvīm. Lejā mutuļoja tumša, ātra

un spēcīga straume; un tilta viņā galā pacēlās vārti, kas aizsedza milzīgu alu stāvas, kokiem apaugušas nogāzes sānā. Te lielie dižskābarži auga līdz pašai upei, un dažiem saknes jau apskaloja ūdens.

Pa šo tiltu elfi pārdzina savus gūstekņus, taču Bilbo vilcinājās iepakaļ. Viņu pārlieku biedēja alas ieeja, un tikai apziņa, ka nedrīkst pamest draugus, uzvarēja gandrīz vai pēdējā mirklī, tā ka viņš tik tikko paspēja panākt pēdējos elfus, iekams aiz viņiem ar troksni aizcirtās lielie karaļpils vārti.

Iekšā gaiteņus apgaismoja sarkanas lāpu ugunis, un elfu sargi dziedāja, soļodami pa līkumainajām, krusteniskajām un atbalšu pilnajām ejām. Tās nebija tādas kā goblinu valstībā: tās bija mazākas, nesniedzās tik dziļi zem zemes, un tajās strāvoja svaigāks gaiss. Lielā zālē, ko rotāja akmenī izcirsti stabi, grebta koka krēslā sēdēja elfu karalis. Galvā viņam bija ogulāju un sarkanu lapu vainags, jo atkal bija pienācis rudens. Pavasarī viņš nēsāja vainagu no meža puķēm. Rokā viņš turēja ozolkoka zizli.

Gūstekņi tika nogādāti viņa priekšā, un, kaut gan karalis noskatījās tajos nelaipnu vaigu, viņš lika saviem vīriem tos atraisīt, tāpēc ka tie izskatījās noskranduši un nevarīgi. — Turklāt šeit saites nav vajadzīgas, — viņš piebilda. — Pa manām burvju durvīm nevar izbēgt neviens, kas reiz te ievests iekšā.

Ilgi un sīki viņš izprašņāja rūķus par to, ko tie darījuši, kurp gājuši, no kurienes nākuši, taču neuzzināja neko vairāk kā no Torina. Rūķi bija īgni un dusmīgi un pat necentās izlikties laipni.

— Ko mēs esam nodarījuši, ak, karali? — vaicāja Beilins, kurš te šobrīd bija vecākais. — Vai tas ir kāds noziegums — apmaldīties mežā, ciest badu un slāpes un nonākt zirnekļu gūstā? Vai zirnekļi jums ir kādi pieradināti zvēri vai klēpja mīluļi, ka jūs ņemat ļaunā to nogalināšanu?

Tāds jautājums karali, bez šaubām, sevišķi sadusmoja, un viņš atteica: — Noziegums ir klejot pa manu valstību bez atļaujas. Vai esat aizmirsuši, ka bijāt manā karaļvalstī un izmantojāt ceļu, ko būvējuši mani ļaudis? Vai jūs trīskārt neizsekojāt un neiztraucējāt manus ļaudis mežā un ar savām klaigām un trokšņiem nepievilinājāt zirnekļus? Pēc visām nekārtībām, ko esat sacēluši, man ir tiesības zināt, kas jums še meklējams, un, ja jūs man to neteiksiet, es jūs turēšu cietumā, līdz jūs nāksiet pie prāta un uzvedīsieties, kā pieklājas!

Tad viņš pavēlēja katru rūķi ielikt atsevišķā telpā, dot tiem ēst un dzert, bet nelaist ārā pa cietuma durvīm, līdz vismaz viens no tiem būs ar mieru izstāstīt viņam visu, ko viņš grib zināt. Taču karalis neteica, ka arī Torins ir viņa cietumnieks. To noskaidroja Bilbo.

Nabaga misters Baginss! Nebija viegli viņam šo garo laiku nodzīvot vienam pašam, allaž slēpjoties, nekad neuzdrīkstoties noņemt gredzenu, tik tikko uzdrošinoties gulēt — un pat tas bija jādara vistālākajos un tumšākajos stūros, kādus viņš spēja atrast. Lai būtu, ko darīt, viņš apstaigāja elfu karaļa pili. Vārtus atvēra un aizvēra burvju spēks, bet reizēm Bilbo pamanījās izsprukt ārpusē, ja bija pietiekami veikls. Laiku pa laikam meža elfu pulciņi, dažkārt ar karali priekšgalā, izjāja medībās vai citās darīšanās mežā vai austrumu puses zemēs. Tad, ja Bilbo bija pietiekami žigls, viņš izslīdēja ārā tūlīt aiz viņiem, kaut gan tas bija diezgan bīstami. Pāris reižu gadījās, ka viņu gandrīz iecirta durvīs, kad tās aiz pēdējā elfa vērās ciet, tomēr pa vidu viņiem hobits neuzdrīkstējās iet, baidīdamies par savu ēnu (kaut arī lāpu gaismā tā bija pavisam vāja un drebelīga), kā arī par to, ka viņam var uzskriet virsū un atklāt viņa esamību. Un tās retās reizes, kad viņam izdevās tikt ārā, nedeva nekāda labuma. Bilbo negribēja pamest rūķus un nemaz nesaprata, kurp šai pasaulē varētu doties bez viņiem. Viņš nevarēja visu garo medību laiku turēties kopā ar elfiem, tāpēc arī neizpētīja nevienu ceļu ārā no meža un palika viens un nelaimīgs klīstam apkārt, baidīdamies apmaldīties, līdz radās izdevība atgriezties alā. Turklāt ārpusē viņam vajadzēja ciest izsalkumu, jo pats viņš medīt neprata, bet alas iekšienē varēja iztikt tīri labi, palaikam nočiepjot ēdamo no galda vai pieliekamā, kad neviena nebija klāt.

«Es esmu kā kramplauzis, kas nevar tikt projām un kam dienu pēc dienas jāturpina zagšana vienā un tai pašā mājā,» viņš domāja. «Sī ir pati garlaicīgākā un nomācošākā daļa no visas šīs nožēlojamās, mokošās, grūtās dēkas! Ak, kaut jel es būtu atkal savā hobita alā pie silta kamīna un spožas lampas!» Vēl viņš vēlējās, kaut varētu nosūtīt ziņu burvim un aicināt to palīgā, taču tas, protams, bija pilnīgi neiespējami; un drīz vien viņš saprata — ja kaut ko vispār iespējams darīt, tad tas jādara misteram Bagin- sam, turklāt vienam un bez jebkādiem palīgiem.

Pēc nedēļas vai divām šādas paslepenas dzīves, vērodams sargus, sekodams tiem un izmantodams visas riskantās iespējas, Bilbo pamanījās noskaidrot, kur ieslodzīts katrs no rūķiem. Viņš atklāja, ka visi divpadsmit kambari atrodas dažādās pils vietās, un itin drīz viņš iemācījās bez pūlēm atrast ceļu uz katru no tiem. Liels bija viņa pārsteigums, kad kādu dienu viņš noklausījās dažu sargu sarunu un uzzināja, ka cietumā, kādā sevišķi dziļā un tumšā vietā, atrodas vēl viens rūķis. Protams, viņš tūlīt iedomājās, ka tas varētu būt Torins, un vēl pēc laiciņa noskaidroja, ka tā patiešām ir. Beidzot pēc daudzām grūtībām viņam izdevās atrast šo vietu, kad cita neviena nebija tuvumā, un pārmīt dažus vārdus ar rūķu vadoni.

Torins jutās pārāk nelaimīgs, lai vēl dusmotos par savām nedienām, un bija pat sācis jau domāt, vai nepastāstīt karalim visu par dārgumiem un to meklēšanu (te redzams, cik ļoti viņam bija sašļukusi dūša), kad pēkšņi izdzirda pie atslēgas cauruma Bilbo sīko balstiņu. Viņš gandrīz nespēja ticēt savām ausīm. Tomēr drīz Torins saprata, ka kļūdījies nevar būt, un, pienācis pie durvīm, labu brīdi čukstus aprunājās ar hobitu viņā pusē.

Tādējādi Bilbo radās iespēja slepeni nodot Torina ziņu katram ieslodzītajam rūķim: Torins, viņu vadonis, arī atrodas cietumā tepat netālu no pārējiem, un neviens nedrīkst atklāt karalim viņu ceļojuma mērķi — vismaz pagaidām ne, iekams Torins nav devis ziņu. Jo Torins bija atkal sasparojies un saņēmis dūšu, klausīdamies, kā hobits izglābis viņa biedrus no zirnekļiem, un apņēmies neizpirkt sevi ar solījumu atdot karalim daļu no dārgumiem, iekams nebūs zudušas jebkādas citas cerības izbēgt no šejienes; iekams izcilais misters Neredzamais Baginss (par kuru viņš tagad bija visaugstākajās domās) nebūs pilnīgi izsmēlis visas savas izdomas krātuves.

Pārējie rūķi, saņēmuši ziņu, pilnīgi pievienojās šim lēmumam. Viņiem likās, ka viņu pašu dārgumu daļa (ko viņi jau pilnīgi uzskatīja par savu, par spīti pašreizējai ķibelei un vēl nepieveiktajam pūķim) smagi cietīs, ja savu tiesu no tās pieprasīs meža elfi; turklāt visi paļāvās uz Bilbo. Tieši tā, kā bija paredzējis Gendalfs. Varbūt daļēji arī tāpēc viņš tika aizgājis un atstājis ceļiniekus pašus savā ziņā.

Bilbo pats tomēr nejutās tik cerību spārnots kā pārējie. Viņam nepatika tas, ka visi paļaujas uz viņu, un viņš ļoti vēlējās, kaut tuvumā būtu burvis. Taču tā bija tukša iedoma: viņus, visticamākais, šķīra visa plašā Drūmmeža tumsība. Hobits sēdēja un domāja, līdz galva sāka džinkstēt, taču tajā nedzima neviena spoža doma. Viens burvju gredzens, kas dara neredzamu, ir laba liēta, bet veseliem četrpadsmit tas palīdzēt nevar. Taču, protams, kā jūs jau esat uzminējuši, Bilbo beigās tiešām izglāba draugus, un tas notika tā.

Kādu dienu, klīzdams apkārt un visu pētīdams, Bilbo atklāja kaut ko ļoti interesantu: lielie vārti nebija vienīgā ieeja alā. Cauri pazemei, virs kuras atradās daļa no zemākajām pils telpām, tecēja upīte, kas ieplūda Meža Upē mazliet tālāk uz austrumiem aiz stāvās nogāzes, no kuras sākās galvenā upes gultne. Tur, kur šī pazemes straume iztecēja no kalniem, atradās slūžu aizvars. Seit klinšu jumts nolaidās zemu virs pašas ūdens virsmas, un pie tā bija pierīkots režģis, ko varēja nolaist lejā līdz pat upes dibenam, lai neļautu kādam ieiet vai iziet pa šo ceļu. Taču režģis bieži stāvēja pacelts, jo cauri šiem upes vārtiem turp un atpakaļ braukāja daudz laivu. Ja pa šejieni kāds ienāca, viņš atradās tumšā, rupji veidotā tunelī, kas veda dziļi pašā kalnu vidienē; bet vienā vietā, kur tunelis atradās tieši zem pils ejām, jumts bija izlauzts un nosegts ar lielu ozolkoka lūku. Sī atvere veda tieši karaļa pagrabos. Tur, rindās sakrautas, stāvēja mucas, mucas un atkal mucas, jo meža elfiem un it sevišķi to karalim ļoti garšoja vīns, kaut arī šajā apvidū vīnogulāji neauga. Vīnu, tāpat kā citas preces, ieveda no tālienes — no elfu ciltsbrāļiem dienvidos vai no cilvēku vīnadārziem tālās zemēs.

Slēpdamies aiz vienas no lielākajām mucām, Bilbo atklāja šo lūku un tās izmantojumu un, slepeni noklausīdamies karaļa kalpu sarunas, uzzināja, kādā veidā vīns un citas preces pa upēm vai pa zemi nokļūst līdz Garajam Ezeram. Cik noprotams, tur joprojām plauka kāda cilvēku pilsēta, celta uz pāļiem ūdens vidū, lai aizsargātos no dažādiem ienaidniekiem un jo sevišķi no Vientuļā Kalna pūķa. No Ezera pilsētas mucas nogādāja augšup pa Meža Upi. Bieži tās sasēja kopā kā lielus plostus un ar kārts vai airu palīdzību nogādāja augšup pa straumi; reizēm tās iekrāva plakandibenu laivās.

Kad mucas bija tukšas, elfi izvēla tās ārā pa lūku, atvēra slūžas, un mucas palēk- damās aizpeldēja uz Meža Upi, kur tās pārtvēra straume un aiznesa tālu lejup līdz kādai vietai gandrīz pie pašas Drūmmeža austrumu malas, kur krasta izcilnis tās apturēja. Tur tukšās mucas tika savāktas, sasietas kopā un aizpludinātas uz Ezera pilsētu, kas atradās tuvu vietai, kur Meža Upe ietecēja Garajā Ezerā.

Bilbo kādu laiku sēdēja un prātoja, vai šīs slūžas kaut kā nevarētu izmantot bēgšanai, un beidzot viņa galvā sāka veidoties izmisīgi pārdrošs plāns.

Gūstekņi bija nupat paēduši vakara maltīti. Sargi gāja projām pa gaiteņiem, nesdami līdzi lāpas un atstādami visu tumsā. Tad Bilbo dzirdēja karaļa virssulaini novēlam sardzes priekšniekam labunakti.

—    Bet varbūt nāc man līdzi, — viņš teica, — un nogaršosim jauno vīnu, kas nupat kā atvests. Mani šonakt gaida pamatīgs darbs, kamēr atbrīvošu pagrabu no tukšajām mucām, tāpēc papriekš iedzersim, lai darāmais sokas naskāk!

—    Labs ir! — pasmējās sardzes priekšnieks. — Es nobaudīšu to kopā ar tevi, lai redzētu, vai tas derēs karaļa galdam. Šonakt tak būs dzīres, un nevar jau sūtīt augšā šādu tādu suslu!

Kad Bilbo to dzirdēja, viņu viscaur pārņēma satraukums, jo viņš saprata, ka laime nostājusies viņa pusē un viņam jau radusies izdevība tūdaļ izmēģināt savu izmisīgo plānu. Viņš sekoja abiem elfiem, līdz tie iegāja nelielā pagrabiņā un apsēdās pie galda, iepriekš uzlikuši uz tā divas lielas krūkas. Drīz vien abi sāka dzert un jautri smieties. Tad Bilbo saprata, ka viņam uzsmaidījusi pavisam necerēta veiksme. Vajadzīgs ļoti stiprs vīns, lai meža elfs kļūtu miegains; bet šis, kā liekas, bija smalkais un reibinošais vīns no lielajiem Dorvinjonas dārziem, kas nebija domāts nedz kareivjiem, nedz sulaiņiem, bet tikai karaļa dzīrēm, turklāt tas lejams mazākos kausos, nevis virssulaiņa lielajās krūkās.

Pavisam drīz sardzes priekšnieks sāka klanīt galvu, tad nolaida to uz galda un cieši aizmiga. Virssulainis vēl kādu laiku smējās un runāja viens pats, nemaz to nemanīdams, bet drīz arī viņa galva noslīga uz galda un viņš sāka krākt līdzās savam draugam. Tad viņiem klāt piezagās hobits. Pēc īsa brīža sardzes priekšniekam vairs nebija atslēgu, bet Bilbo joza, cik aši spēdams, pa gaiteni cietuma telpu virzienā. Lielais saišķis viņa rokām šķita gauži smags, un sirds viņam vai lēca pa muti ārā, par spīti burvju gredzenam, jo atslēgas ik pa brīdim skaļi iežvadzējās vai iedžinkstējās, un Bilbo, nespēdams to novērst, drebēja pie visām miesām.

Vispirms viņš atslēdza Beilina durvis un rūpīgi tās atkal aizslēdza, tiklīdz rūķis bija ārā. Beilins bija bezgala pārsteigts, kā jūs viegli varat iedomāties: bet, lai kā viņš priecājās par izkļūšanu no savas drūmās akmens viennīcas, viņš nebija dabūjams uz priekšu — tik ļoti viņam gribējās izjautāt Bilbo, uzzināt, ko hobits grasās darīt, un visu pārējo.

—     Tagad nav laika! — hobits uzsauca. — Nāc man līdzi! Mums visiem jāturas kopā, mēs nedrīkstam riskēt un paklīst kur kurais. Mums jāizbēg vai nu visiem, vai nevienam, un šī ir mūsu pēdējā izdevība. Ja mūs pieķers, kas zina, kur karalis jūs ieslodzīs nākamreiz, turklāt droši vien ieslēgs jūs važās. Netiepies un esi prātīgs!

Tad viņš skriešus metās no vienām durvīm pie otrām, kamēr sekotāju skaits bija pieaudzis līdz divpadsmit — un neviens no tiem nebija sevišķi izveicīgs tumsas un ilgstošā ieslodzījuma dēļ. Bilbo sirds salēcās ik reizes, kad tie uzgrūdās cits citam vai tumsā kaut ko norūca vai nočukstēja. «Kaut velns rāvis šo rūķu karagājienu!» viņš pie sevis nošķendējās. Taču viss izgāja labi un viņi nesastapa nevienu sargu. Patiesībā tonakt mežā un augšējās zālēs notika lielas rudens dzīres. Gandrīz visi karaļa ļaudis līksmojās.

Beidzot pēc ilgas maldīšanās viņi nonāca pie Torina cietuma, kas atradās dziļi lejā un, par laimi, samērā netālu no pagrabiem.

—     Rūķa godavārds! — izsaucās Torins, kad Bilbo čukstus pamudināja viņu nākt ārā un piebiedroties pārējiem. — Gendalfam, kā vienmēr, bija taisnība. Izrādās, ka tu no tiesas esi varens kramplauzis — kad pienāk īstais brīdis. Tagad mēs uz mūžīgiem laikiem esam tavā rīcībā un gatavi pakalpot, lai kas notiktu tālāk. Bet kas paredzēts tālāk?

Bilbo redzēja, ka pienācis laiks paskaidrot savu ieceri, ciktāl iespējams, taču viņš nebūt nejutās pārliecināts, vai rūķi to uzņems ar sajūsmu. Viņa bažas izrādījās pamatotas, jo rūķiem tā nepavisam nebija pa prātam, un viņi sāka skaļi kurnēt, neievērodami savu bīstamo stāvokli.

—    Mēs būsim apdauzīti vienos zilumos un droši vien arī noslīksim! — viņi rūca. — Mēs domājām, ka tev ir kaut kas jēdzīgs prātā, ja jau tu sadabūji atslēgas. Tā taču ir pavisam vājprātīga doma!

—     Nu labi! — teica Bilbo, pavisam nomākts un reizē sadusmots. — Nāciet tad atpakaļ uz savām jaukajām istabiņām, un es jūs atkal ieslēgšu, un tur jūs varat ērti sēdēt, līdz izgudrosiet labāku plānu, tikai es nedomāju, ka vēl kādreiz tikšu pie atslēgām, pat tad, ja es vēl gribētu pūlēties.

Tas nu bija par daudz, un rūķi pierima. Beigu beigās viņiem, protams, vajadzēja darīt, kā Bilbo ieteica, jo pašiem atrast ceļu uz augšējām telpām vai izkļūt cauri vārtiem, ko aizdara burvju spēks, šķita pilnīgi neiespējami; un nebija nekādas jēgas stāvēt gaitenī un kurnēt, līdz viņus atkal kāds noķer. Tāpēc, sekodami hobitam pa pēdām, viņi līda lejup uz pagrabiem. Viņi pagāja garām durvīm, pa kurām varēja redzēt sardzes priekšnieku un virssulaini laimīgi krācam ar smaidu uz lūpām. Dorvinjonas vīns izraisa dziļu miegu un patīkamus sapņus. Nākamajā dienā, protams, sardzes priekšnieka» sejā būs citāda izteiksme, kaut arī Bilbo, garām iedams, piesprādzēja atslēgu saišķi atpakaļ viņam pie jostas.

—    Tas viņam aiztaupīs daļu no gaidāmajām nepatikšanām, — misters Baginss pie sevis noteica. — Viņš nebija slikts zēns un pret cietumniekiem izturējās pavisam lādzīgi. Turklāt tas viņiem visiem liks krietni palauzīt galvu. Viņi domās, ka mums bijis kāds sevišķs burvju spēks, kas ļāvis izkļūt cauri visām aizslēgtajām durvīm un pazust. Pazust! Mums jārīkojas ļoti žigli, ja gribam, lai tas patiesi notiek!

Beilinam lika uzmanīt sargu un virssulaini un brīdināt pārējos, ja kāds no šiem sakustētos. Citi visi iegāja blakustelpā, kurā bija lūka. Nedrīkstēja zaudēt ne mirkli. Bilbo zināja, ka vairākiem elfiem pavēlēts drīz nākt lejā un palīdzēt virssulainim izvelt tukšās mucas pa lūku lejā upītē. Mucas jau stāvēja vairākās rindās telpas vidū, gaidīdamas

Tad Bilbo saprata, ka viņam uzsmaidījusi pavisam necereta veiksme.

savu kārtu. Dažas no tām bija vīna mucas un tāpēc nederīgas, jo tām galu bez trokšņa atdarīt nevarēja un pēc tam aizdarīt arī ne. Taču bija vēl citas mucas, kurās uz karaļa pili tika vestas citādas preces — sviests, āboli un līdzīgas lietas.

Drīz viņi atrada trīspadsmit tādas mucas, kurās katrā varēja paslēpties pa vienam rūķim. Patiesībā dažas bija pat drusku par lielām, un, iekšā rāpdamies, rūķi bažīgi domāja par gaidāmo mētāšanos un apdauzīšanos, kaut gan Bilbo pūlējās vaiga sviedros, meklēdams salmus un līdzīgu materiālu, lai iepakotu visus, cik ērti vien tik īsā laikā iespējams. Beidzot divpadsmit rūķi bija ceļošanas gatavībā. Daudz rūpju bija sagādājis Torins, grozīdamies un dīdīdamies savā toverī un ņurdēdams kā liels suns mazā būdā; savukārt Beilins, kurš līda iekšā pēdējais, ilgi nerimās pukstēt par caurumiem gaisa piekļūšanai un činkstēja, ka smokot nost, kamēr vēl mucai pat nebija uzlikts vāks. Bilbo bija izdarījis visu, ko spēja, lai aizbāztu caurumus mucu sienās un nostiprinātu vākus, cik cieši vien iespējams, un tagad viņš atkal bija palicis viens un skraidīja ap mucām, rūpēdamies par pēdējiem apdares sīkumiem un cerēdams, ka brīnumainā kārtā viņa plāns tomēr īstenosies.

Viņi bija padarījuši savu īstajā brīdī. Tikai minūti vai divas pēc tam, kad Beilina mucai bija nostiprināts vāks, atskanēja balsis un uzzibēja lāpu ugunis. Smiedamies, sarunādamies un šo to īsi uzdziedādami, uz pagrabiem nāca bariņš elfu. Viņi nupat bija jautri dzīrojuši vienā no augšējām zālēm un gribēja atgriezties turp, cik drīz vien iespējams.

—    Kur tad vecais Geljons, mūsu virssulainis? — viens jautāja. — Es viņu šovakar neesmu manījis pie galda. Viņam tagad jābūt te, lai parādītu mums, kas darāms.

—    Es necietīšu, ka tas vecais tūļa kavējas, — teica otrs. — Man nav nekāda prieka tērēt te laiku, kad augšā visi dzied!

—    Ha, ha! — atskanēja smiekli. — Tepat jau ir tas vecais blēdis ar galvu kausā. Sadomājis dzīrot tepat divatā ar savu draugu kapteini.

—    Sapuriniet! Pamodiniet! — citi nepacietīgi sauca.

Geljons nebūt nepriecājās par šo purināšanu un modināšanu un vēl jo mazāk par to, ka visi smējās. — Jūs esat nokavējušies, — viņš rūca. — Es te lejā gaidu un gaidu, kamēr jūs tur dzerat un līksmojat, un aizmirstat savus pienākumus. Kāds tad brīnums, ja es aiz noguruma aizmiegu!

—    Nav gan nekāds brīnums, — tie viņam atteica, — jo atbilde sēž tepat blakus kausā! Iedod nu mums ar no savām miega zālēm, pirms stājamies pie darba! To durvju slēdzēju nav ko modināt. Izskatās, ka viņš savu tiesu dabūjis atlikām.

Tad viņi visi iebaudīja vīnu un tūdaļ kļuva sevišķi jautri. Tomēr viņi bija saglabājuši diezgan skaidru galvu. — Pasarg debess, Geljon! — daži sauca. — Tu laikam agri sāki dzīrot un pirms laika pievicojies! Tu tak te esi sagrūdis vairākas pilnas mucas tukšo vietā!

—    Dariet, kas darāms! — uzbrēca virssulainis. — Sliņķiem un žūpām arī tukšs gaiss par smagu! Lejā jālaiž taisni šīs un nekādas citas. Dariet, ko jums liek!

—    Labi jau, labi! — tie atsaucās, veldami mucas uz lūkas pusi. — Lai paliek uz tavu atbildību, ja karaļa pilnās sviesta ķērnes un labākais vīns aizies pa straumi un Ezera pilsētas cilvēkiem iznāks dzīres par brīvu!

— Veļam, veļam, ripinām,

Lejā upē lidinām!

Veļam, grūžam, stumjam — blāc!

Peldi projām, vīna vāts!

Tā viņi dziedāja, kamēr mucas cita aiz citas pieripoja pie tumšās atveres un tika iegrūstas aukstajā ūdenī dažas pēdas zemāk. Dažas mucas patiešām bija tukšas, citās, rūpīgi iepakoti, gulēja rūķi, bet lejup tās nolidoja visas, cita pakaļ citai, klaudzēdamas

un klabēdamas, ar troksni veldamās cita citai virsū, ar plīkšķi iegāzdamās ūdenī, atsizdamās pret tuneļa sienām, sagrūzdamās straumē cita ar citu un beidzot aizkūleņo- damas prom pa straumi.

Tikai šajā brīdī Bilbo aptvēra sava plāna vājāko vietu. Varbūt jūs to iedomājāties jau agrāk un klusībā smaidāt par viņu, tomēr man šķiet, ka jūs viņa vietā diezin vai būtu visu izdarījuši kaut uz pusi tik labi. Jā, protams, viņš pats nesēdēja mucā, un nebija arī neviena, kas viņu tajā varētu iepakot, pat tad, ja rastos izdevīgs brīdis! Izskatījās, ka šoreiz viņš no tiesas pazaudēs savus draugus (gandrīz visi tie jau bija pazuduši tumšajā lūkā) un paliks gauži tālu iepakaļ, un būs spiests uz visiem laikiem palikt un slapstīties elfu alās kā mūžīgais kramplauzis. Jo pat tad, ja viņš tūdaļ varētu izlavīties pa augšējiem vārtiem, visai maz būtu cerību jebkad atrast rūķus. Bilbo nezināja zemesceļu līdz vietai, kur tiek savāktas tukšās mucas. Viņš ar bažām domāja, kas notiks tālāk ar rūķiem bez viņa, jo nebija pat iznācis laika pastāstīt tiem visu, ko viņš bija uzzinājis, ko domājis darīt, kad visi būs tikuši ārā no meža.

Kamēr visas šīs domas zibēja viņam galvā, elfi, būdami ļoti jautrā prātā, sāka dziedāt dziesmu, lēkādami dejā ap upes durvīm. Kāds jau bija aizgājis vilkt virves, kas pacēla augšā režģu vārtus pie slūžām, lai izlaistu ārā mucas, tiklīdz visas būs sakritušas straumē.

— Lai jūs tumšā straume nes Projām no šīs pazemes! Kad šis skrējiens galā būs, Atkal mājās būsiet jūs. Elfu alas aizmirstiet, Laiks no kalniem projām iet. Drūmos mežus atstāt laiks, Kur ik koks glūn tumšs un baigs! Lai jūs aiznes vilnis spējš Turp, kur brīvi staigā vējš, Turp, kur pļavas ziedos līkst, Turp, kur gaisma neapsīkst, Meldri čukst un niedres šalc, Rītos miglas plīvurs balts Ezerus un upes tin, Kamēr saule lēktu svin. Zvaigznes ceļu rādīs jums, Kamēr melns vēl debess jums. Un, kad ausma starot sāks, Ceļš kļūs daudzkārt tīkamāks. Košas pļavas garām trauks, Puķes, dārzi, iekopts lauks; Dienvidi jūs mājup sauc, Nu jums atgriezties ir ļauts. Lai jūs tumšā straume nes Prom no elfu pazemes!

Un nu jau pēdējā muca ripoja uz lūkas pusi! Izmisuma pārņemts un nekā labāka nezinādams, nabaga mazais Bilbo pieķērās pie tās un reizē ar to pārlidoja pāri malai. Ar skaļu plunkšķi viņš iekrita ūdenī — aukstā, tumšā ūdenī —, un muca palika peldam viņam virs galvas.

Bilbo sprauslādams uzpeldēja virspusē un izmisīgi centās pieķerties kokam, taču, par spīti visām pūlēm, viņš nespēja uzrāpties mucai virspusē. Ikreiz, kad viņš to mēģināja, muca apsviedās apkārt un atkal pagrūda viņu zem ūdens. Tā patiešām bija tukša un peldēja viegli kā korķis. Lai gan hobitam ausis bija pilnas ar ūdeni, viņš vēl joprojām dzirdēja elfu dziedāšanu augšā pagrabā. Tad pēkšņi lūka ar troksni aizkrita ciet un balsis pagaisa. Bilbo atradās tumšajā tunelī un peldēja pa ledaino ūdeni gluži viens, jo nevar jau ņemt vērā draugus, kas iepakoti mucās.

Pavisam drīz priekšā no tumsas iznira pelēks laukums. Hobits dzirdēja, kā čīkstēdams paceļas slūžu aizvars, un juta, ka atrodas pa vidu veselam klājienam mucu, kas mētādamās un sagrūzdamās drūzmējās visas vienkopus pie velvētās izejas, lauzdamās ārā atklātā straumē. Bilbo vajadzēja pūlēties visiem spēkiem, lai tās viņu nenospiestu vai nesamaltu druskās; taču beidzot sastrēgums sāka mazināties, mucas cita pēc citas pazuda zem akmens velves un aiztraucās tālāk prom pa straumi. Tad Bilbo redzēja, ka nebūtu bijis nekāda labuma, ja viņš būtu uzrāpies jāteniski uz mucas, jo starp zemo izejas jumtu un mucas virspusi vietas neatlika pat nelielam hobitam.

Nu viņi bija laukā un zem abpus nolīkušajiem koku zariem peldēja projām pa upi. Bilbo domāja, kā šobrīd jūtas rūķi un vai mucās iekļuvis daudz ūdens. Dažas, kas pustumsā peldēja tepat līdzās, izskatījās krietni vien iegrimušas ūdenī, un viņš saprata, ka tajās guļ viņa ceļabiedri.

«Es ļoti ceru, ka pietiekami stingri aiztaisīju vākus!» viņš nodomāja, taču drīz vien vajadzēja tik daudz bēdāt pašam par sevi, ka rūķi pavisam piemirsās. Bilbo gan iemanījās turēt galvu virs ūdens, taču drebēt drebēja aiz aukstuma un šaubījās, vai paliks dzīvs līdz tam brīdim, kad laime atkal pagriezīsies uz viņa pusi, un vai vēl ilgi spēs noturēties pie mucas; viņš prātoja, vai gudrāk nebūtu laisties vaļā un mēģināt aizpeldēt līdz krastam.

Laime uz viņa pusi pagriezās itin drīz: ūdens virpulis kādā vietā aizrāva vairākas mucas gandrīz pie paša krasta, un tur tās brīdi kavējās uz vietas, aizķērušās aiz neredzamas saknes. Tad Bilbo beidzot pamanījās uzrāpties savas mucas virspusē, kamēr tā stingri balstījās pret citu. Tur nu viņš uztrausās slapjš kā žurka un izstiepās guļus, lai pēc iespējas labāk noturētu līdzsvaru. Vējš bija auksts, bet tīkamāks nekā ūdens, un Bilbo cerēja, ka, kustībai atsākoties, viņš nenovelsies no jauna lejā.

Pēc brīža mucas tika brīvē un atkal traucās lejup pa upi, drīz iegriezdamās straumes vidū. Bilbo redzēja, ka noturēties uz mucas ir tieši tik grūti, cik viņš bija baidījies; tomēr noturēties viņam izdevās, par spīti nožēlojami neērtajam stāvoklim. Par laimi, viņš bija ļoti viegls un muca stipra un liela, turklāt pa caurumiem tajā bija ieplūdis mazliet ūdens. Un tomēr šis ceļojums atgādināja izjādi bez pavadas un kāpšļiem uz apaļvēdera ponija, kas visu laiku gribēja valstīties pa zāli.

Šādā veidā misters Baginss nokļuva līdz vietai, kur koki abos krastos kļuva retāki. Starp tiem jau varēja saskatīt bālas debess laukumus. Tumšā upīte piepeši kļuva plata — šai vietā tā ietecēja Meža Upē, kas strauji plūda lejup no karaļa lielajām durvīm. Priekšā pletās blāva ūdens josla, ko vairs neapēnoja koki, un uz tā gludās virsmas dejoja lauzīti mākoņu un zvaigžņu atspulgi. Tad visu mucu un toveru lēveni Meža Upes ašie ūdeņi aizrāva prom uz ziemeļu krastu, kurā tie bija izgrauzuši plašu līci. Zem pār- karenas krasta malas te pletās oļiem klāta piekraste, un austrumu galā to norobežoja neliels, klinšains izcilnis. Seklajā piekrastē lielākā daļa mucu izripoja malā, kaut gan dažas šāvās pa ūdeni tālāk un atsitās pret akmens molu.

Krastos stāvēja cilvēki un vēroja straumi. Viņi ar kārtīm aši sagrūda visas mucas seklumā un, kad tās bija pārskaitītas, sasēja ar virvēm un atstāja guļam līdz rītam. Nabaga rūķi! Hobitam tagad vairs neklājās tik ļauni. Viņš nošļūca no savas mucas un izbrida krastā, tad piezagās pie dažām būdiņām, ko redzēja pašā upes malā. Bilbo vairs ilgi nemēdza domāt, ja radās izdevība nelūgtam uzcienāties ar vakariņām, jo to bija vajadzējis darīt pietiekoši ilgu laiku, turklāt viņš pārāk labi zināja, ko nozīmē īsts izsalkums, nevis ikdienišķa ziņkāre par pilna pieliekamā gardumiem. Un vēl Bilbo bija pamanījis starp kokiem mirdzam ugunskuru, un viņa pilošās, sapluinītās drēbes, kas auksti un žulgaini kļāvās pie miesas, atgādināja viņam, ka tas ir kaut kas ļoti patīkams.

Nav vajadzības sīki pārstāstīt jums hobita šīsnakts piedzīvojumus, jo mēs nupat tuvojamies lielā ceļojuma beigu posmam un drīz būsim nonākuši pie pēdējā un lielākā piedzīvojuma, tāpēc mums jāpasteidzas. Protams, ar sava burvju gredzena palīdzību viņš sākumā visu iecerēto izdarīja ļoti labi, tomēr beigās viņu nodeva slapjie pēdu nospiedumi un pilošo drēbju atstātā svītra, kas nāca līdzi visur, kur vien viņš gāja vai apsēdās; turklāt Bilbo bija iedzīvojies iesnās, un, kad vien viņš mēģināja paslēpties, viņu nodeva apspiesto šķavu negantie trokšņi. Drīz upmalas ciematā izcēlās panika un neizpratne; tomēr Bilbo pamanījās iebēgt mežā, līdzi nesot klaipu maizes, ādas vīna krūku un pīrāgu, kas, protams, nepiederēja viņam. Pārējo nakts daļu viņam vajadzēja pavadīt tādam pašam slapjam un tālu no ugunskura, bet tā vietā viņš sasildījās ar iegūto vīnu un pat drusku nosnaudās uz sausām lapām, kaut gan bija jau pavēls rudens un gaiss kļuvis visai dzestrs.

Viņš pamodās ar sevišķi skaļu šķaudienu. Apkārt jau pletās agra rīta puskrēsla, un lejā pie upes valdīja jautra kņada. Tur vīri sēja no mucām plostus, un elfu plostnieki dzīrās vadīt tos tālāk uz Ezera pilsētu. Bilbo atkal nošķaudījās. Drēbes vairs nepilēja, taču saltums kratīja pie visām miesām. Bilbo noskrēja lejā pie upes un vēl pēdējā brīdī paspēja uzlēkt uz mucām, kopējā kņadā palikdams neviena nemanīts. Par laimi, tobrīd nespīdēja saule un nevajadzēja raizēties savas ēnas dēļ, un liktenis iežēlojās, labu laiku nelikdams hobitam šķaudīt.

Elfi sāka spēcīgi darboties ar kārtīm. Tie, kuri stāvēja seklajā ūdenī, grūda un stūma. Kopā sasietās mucas krakstēja un čīkstēja.

—     Ir nu gan smaga krava! — daži pukojās. — Un pārāk dziļi iegrimušas — nudien dažas uz galvošanu nav tukšas. Būtu tās izmestas krastā pa dienu, mēs būtu varējuši iemest aci iekšpusē, — viņi piemetināja.

—    Tagad nav laika! — atsaucās plostnieki. — Grūdiet!

Un beidzot visa krava atrāvās no krasta; sākumā tā peldēja lēni, kamēr tika garām klintsragam, uz kura stāvēja citi elfi un ar kārtīm palīdzēja virzīt plostu uz priekšu, bet vēlāk iepeldēja straumē un, šūpojoties arvien ašāk, traucās lejup, uz Ezera pusi.

No karaļa cietumiem nu viņi bija izbēguši un no meža izkļuvuši, bet — dzīvi vai miruši, to mēs redzēsim tālāk.

10. nodaļa SIRSNĪGA UZŅEMŠANA

Kamēr viņi peldēja pa straumi, diena kļuva arvien gaišāka un siltāka. Pēc kāda laika upe pagriezās ap stāvu zemes izcilni, kas palika kreisajā pusē. Tā klinšainajā pakājē straume bija sevišķi dziļa un plūda šļakstēdama un burbuļodama. Tad klints piepeši pazuda. Krasti lēzeni nolaidās. Koki beidzās. Tad Bilbo redzēja šādu skatu.

Ap viņu pletās plaši, upes apūdeņoti līdzenumi, jo upe šeit sadalījās daudzās straumītēs, kas vijās uz priekšu vai veidoja purvus un ezeriņus ar salām katrā pusē; tomēr pašā vidū spēcīga straume joprojām plūda uz priekšu. Un tālumā, tumšo galvu driskotā mākonī paslēpis, slējās Vientuļais Kalns! Tā tuvākos kaimiņus uz ziemeļaustrumiem, tāpat kā pauguraino zemieni, kas tam pieslējās, no šejienes nevarēja redzēt. Viens pats tas pacēlās apkārtnes vidū un pāri purviem raudzījās uz mežu. Vientuļais Kalns! Tālu un dēkām bagātu ceļu bija nogājis Bilbo, lai to ieraudzītu, un tagad viņam tā izskats nepavisam nepatika. *

Klausīdamies plostnieku sarunās un salikdams kopā no tām izlobītās izziņas drumstalas, Bilbo drīz saprata: viņam ir ļoti laimējies, ka viņš vispār jebkad ieraudzījis šo Kalnu, kaut vai no attāluma. Lai cik drūms un vientuļš bija viņa ieslodzījuma laiks un lai cik nepatīkama pašreizējā situācija (nemaz nerunājot par rūķiem viņam apakšā), laimējies viņam tomēr bija vairāk, nekā varēja gaidīt. Plostnieku saruna risinājās ap tirdzniecību, kas ritēja pa ūdensceļiem, un ap augošo upes satiksmi, kopš zemesceļi no austrumu puses Drūmmeža virzienā pazuduši vai kļuvuši nelietojami, un ap ķildām starp Ezera cilvēkiem un meža elfiem par Meža Upes un tās krastu kopšanu un kārtībā uzturēšanu. Sīs zemes bija ļoti pārvērtušās kopš tiem laikiem, kad Vientuļajā Kalnā dzīvoja rūķi, kopš tiem laikiem, ko vairākums cilvēku tagad atcerējās kā visai tālu un miglainu pagātni. Sīs zemes bija pārvērtušās pat dažu pēdējo gadu laikā un pat kopš

tās dienas, kad pēdējos jaunumus par tām uzzināja Gendalfs. Lieli plūdi un lieti bija cēluši uz austrumiem plūstošo upju līmeni, un apkārtni bija skārusi zemestrīce vai pat divas (daži tās cēloņus tiecās piedēvēt pūķim, allaž pieminēdami to ar lāstu un draudošu žestu Vientuļā Kalna virzienā). Purvi un purvāji visos virzienos bija izpletušies krietni plašāki. Takas bija izzudušas un pagaisis arī dažs labs jātnieks vai klejotājs, kas centies atrast bijušo ceļu taisni pāri purvam. Elfu ceļš cauri mežam, pa kuru rūķi sākumā tika gājuši, sekodami Beorna ieteikumam, meža austrumu malā bija pārtapis grūti saskatāmā un reti lietotā taciņā; vienīgi upe vēl nozīmēja drošu ceļu no Drūmmeža pamales ziemeļos uz līdzenumiem Kalna paēnā, un upi pārvaldīja meža elfu karalis.

Te nu jūs redzat, ka Bilbo beigu beigās bija nokļuvis šurp pa vienīgo drošo ceļu. Varbūt misters Baginss, kas drebēdams tupēja uz mucām, justos drusciņ labāk, ja zinātu, ka šie jaunumi sasnieguši tālumā Gendalfu un darījuši viņam lielas raizes un ka burvis jau patiesībā beidza savas steidzamās darīšanas (kādas, tas -jau ir cits stāsts) un grasījās drīzumā doties meklēt Torina kompāniju. Taču to Bilbo nezināja.

Viņš zināja tikai to, ka šī upe plūst un plūst un tai neredz gala, turklāt Viņš bija izsalcis, mocījās ar nejaukām iesnām un viņam nepavisam nepatika šis Vientuļais Kalns, kas šķita bargi raugāmies pretī un kļūstam ik brīdi jo draudīgāks. Tomēr pēc kāda laika upe pagriezās vairāk uz dienvidiem un Vientuļais Kalns atkal atkāpās, un visbeidzot, vēlu pēcpusdienā, krasti kļuva klinšaini, upe savāca visus savus izklīdušos ūdeņus kopā dziļā un ašā straumē, un tie varenā ātrumā traucās uz priekšu.

Saule jau bija norietējusi, kad Meža Upe, vēlreiz spēji pagriezusies pret austrumiem, ietecēja Garajā Ezerā. Tās lejtece bija plaša, un abās pusēs tai slējās klinšainas akmens sienas ar oļu un šķembu klājienu pakājē. Garais Ezers! Bilbo nekad nebūtu iedomājies, ka ūdens klajums, kas nav jūra, var izskatīties tik liels. Ezers bija tik plats, ka pretējie krasti šķita sīki un tāli, un tik garš, ka tā ziemeļu gals, kas vērsās pret Vientuļo Kalnu, vispār nebija saskatāms. Tikai no kartes Bilbo zināja, ka tur tālāk, zem Lielajiem Greizajiem Ratiem, kas nupat sāka mirgot, ezerā ieplūst Straujupe un kopā ar Meža Upi sanes bagātīgus ūdeņus šajā krātuvē, kas savulaik droši vien bijusi dziļa, liela klinšu ieleja. Dienvidu galā pāri augstiem ūdenskritumiem ūdeņi atkal gāzās ārā un steigšus traucās projām uz svešām zemēm. Klusajā vakara gaisā ūdenskritumu troksnis skanēja kā attāla dārdoņa.

Netālu no Meža Upes ietekas ezerā atradās neparastā pilsēta, par kuru viņš bija dzirdējis no elfiem karaļa pagrabos. Tā nebija celta krastā — kaut gan arī te bija vairākas būves un būdiņas —, bet ezerā tieši virs ūdens, un no ieplūstošās upes virpuļa to sargāja klinšains zemesrags, kas veidoja rāmu līci. Liels koka tilts veda uz vietu, kur no milzīgiem kokiem sakrautas kaudzes balstīja rosīgu pilsētu — nevis elfu, bet cilvēku pilsētu, to cilvēku, kuri joprojām uzdrīkstējās mājot attālā pūķa kalna ēnā. Viņu iztikas avots joprojām bija tirdzniecība augšup pa lielo upi no dienvidiem un tālāk gar ūdenskritumiem uz Ezera pilsētu; bet senajos ziedu laikos, kad ziemeļos plauka un zēla bagātā Dziļlejas pilsēta, viņi bija pazinuši pārticīgu un lepnu dzīvi, pa ūdeņiem tika braukājušas veselas kuģu flotiles, un daži no tiem veda zeltu, citi apbruņotus kareivjus, un tolaik bija notikušas gan cīņas, gan varoņdarbi, kas tagad kļuvuši par leģendu. Kad sausā laikā ūdens nokritās, gar krastiem joprojām bija redzami satrunējuši koku krāvumi, kas savulaik turējuši uz sevis daudz lielāku pilsētu.

Taču cilvēki vairs maz atcerējās no tā visa, kaut arī daži vēl prata senās Vientuļā Kalna rūķu karaļu dziesmas, dziesmas par Troru un Treinu no Darina dzimtas, par pūķa ierašanos un Dziļlejas valdnieku galu. Daži arī dziedāja, ka Trors un Treins kādu dienu nākšot atpakaļ un no Kalna alām upēs gāzīšoties zelts, un visa zeme pieskanēšot ar jaunām dziesmām un jauniem smiekliem. Taču šī jaukā leģenda daudz neietekmēja viņu ikdienas dzīvi.

Tiklīdz mucu plosts kļuva redzams, no pilsētas pāļu pamatiem pretī izpeldēja laivas un airētāju balsis apsveica plostniekus. Tad tika mestas virves un laisti darbā airi, un drīz plosts bija izdabūts no Meža Upes straumes un aizvilkts aiz augstā klintsraga mazajā Ezera pilsētas līcī. Tur to pietauvoja netālu no lielā tilta piekrastes galā. Drīz vajadzēja nākt, vīriem, kas dažas mucas aizvels projām, citas piepildīs ar precēm, kas jānogādā atpakaļ augšup pa straumi uz meža elfu valstību. Pagaidām mucas palika skalojamies ūdenī, bet elfu plostnieki un sagaidītāji laivinieki devās uz mielastu Ezera pilsētā.

Viņi būtu visai pārsteigti, ja redzētu, kas pēc viņu aiziešanas un krēslas iestāšanās notika krastā. Vispirms Bilbo atsvabināja vienu no mucām, tad izvēla to krastā un atvēra. No iekšas atskanēja vaidi, un dienas gaismā parādījās gauži nožēlojams rūķis. Viņa savazātajā bārdā karājās slapji salmi; viņš pats bija tik nomocījies, stīvs un sadauzīts zilumos, ka tik tikko spēja izsteberēt no seklā ūdens, lai tad vaidēdams apgultos krastā. Viņam bija izbadējies un mežonīgs izskats kā sunim, kas pieķēdēts būdā un nedēļu aizmirsts. Tas bija Torins, bet to varēja pateikt vienīgi pēc viņa zelta ķēdītes un pēc notrieptās un sadriskātās gaišzilās kapuces ar netīri sudraboto pušķi. Pagāja labs brīdis, iekams viņš spēja būt laipns pat pret hobitu.

—    Nu, vai tu esi dzīvs vai beigts? — Bilbo itin pikti noprasīja. Varbūt viņš bija piemirsis, ka ir paguvis ieturēt vismaz par vienu kārtīgu maltīti vairāk nekā rūķi, turklāt varējis kustināt rokas un kājas, nemaz jau nerunājot par tīra gaisa pārpilnību. — Vai tu vēl esi cietumā vai brīvībā? Ja gribi tikt pie ēšanas un ja gribi turpināt šo muļķīgo dēku — tā galu galā ir jūsējā, nevis mana —, tad labāk saberzē sev rokas un kājas un palīdzi man dabūt ārā pārējos, kamēr vēl ir tāda iespēja!

Torins, protams, saprata, ka Bilbo vārdos ir sava jēga, tādēļ pēc vēl dažiem vaidiem uzslējās kājās un centās kā mācēdams palīdzēt hobitam. Tumsā un aukstajā ūdenī iznāca gara un nepatīkama noņemšanās, līdz viņi atrada īstās mucas. Klauvējot un saucot izdevās uziet tikai sešus rūķus, kas spēja atbildēt. Tos izsaiņoja un nogādāja krastā, kur tie kādu laiku gulēja vaidēdami un stenēdami; tie bija tik izmirkuši, apdauzīti un sastinguši, ka tik tikko spēja aptvert, ka tikuši brīvē, un vēl jo mazāk izrādīt pienācīgu pateicību.

Dveilins un Beilins bija divi visvairāk cietušie, un nebija nozīmes aicināt viņus palīgā. Baifurs un Boufurs bija tikuši cauri sausāki un ar vieglākiem sasitumiem, tomēr viņi gulēja zemē un nedomāja ne kustēties. Toties Fili un Kili, kas bija jauni (rūķu mūžam) un tika ceļojuši mazākās mucās ar rūpīgāku salmu pakojumu, izrāpās itin smaidīgi, iemantojuši tikai pāris zilumu un nelielu stīvumu kaulos, kas ātri pārgāja.

—    Es laikam nemūžam vairs nespēšu paciest ābolu smaržu! — teica Fili. — Man uz visiem laikiem pietiks ar to, kas bija šai mucā. Traks var palikt, bez mitas ostot ābolu smaržu, kad nevar pat pakustēties un nelabi metas aiz bada un aukstuma. Es tagad stundām varētu ēst visu, ko plašā pasaule piedāvātu, — tikai ne ābolu!

Ar Fili un Kili rosīgo palīdzību Torins un Bilbo beidzot uzmeklēja pārējos ceļabiedrus un izvilka tos no mucām. Nabaga resnais Bomburs bija vai nu aizmidzis, vai bez samaņas; Douri, Nouri, Ouri, Oins un Gloins bija caurcaurēm izmirkuši un izskatījās tikai pusdzīvi; tos vajadzēja iznest krastā nēšus, kur bezpalīdzīgos radījumus noguldīja zemē.

—    Nu tā! Te nu mēs būtu! — sacīja Torins. — Un es teiktu, ka mums jāsaka paldies savai laimes zvaigznei un misteram Baginsam. Nav šaubu, ka viņam ir tiesības to gaidīt, kaut arī es priecātos, ja viņš būtu sagādājis mums ērtāku ceļojumu. Tomēr — mēs visi esam tavā rīcībā un vēlreiz gatavi pakalpot, mister Bagins! Mēs neapšaubāmi jutī- sim vēl daudz lielāku pateicību, kad būsim iestiprinājušies un atjēgušies. Bet ko mēs darām tālāk?

Netālu no Meža Upes ietekas ezera atradas neparasta pilsēta, par kuru viņš bija dzirdējis no elfiem karaļa pagrabos.

—    Es iesaku iet uz Ezera pilsētu, — teica Bilbo. — Kas cits mums atliek?

Citi ierosinājumi, protams, neradās, un tā Torins, Fili, Kili un hobits atstāja pārējos guļam un pa krastu devās uz lielā tilta pusi. Tilta galā stāvēja sargi, taču diez cik rūpīgi viņi nesargāja, jo ļoti sen pēc tā nebija bijis nekādas vajadzības. Ja neņem vērā atsevišķas saķeršanās upes nodokļu dēļ, viņi ar Meža elfiem bija labi draugi. Citi ļaudis dzīvoja tālu prom, un daļa pilsētas jauno cilvēku atklāti apšaubīja jebkāda pūķa esamību Vientuļajā Kalnā un smējās par sirmgalvjiem un vecmāmiņām, kas apgalvoja, ka jaunības dienās paši redzējuši to lidojam pa gaisu. Šādos apstākļos nav jābrīnās, ka sargi sēdēja savā būdā pie pavarda, dzēra un smējās, un nedzirdēja ne rūķu krastā kāpšanas troksni, ne arī četru izlūku soļus. Pamatīgs bija viņu pārsteigums, kad pa durvīm ienāca Torins Ozolvairogs.

—    Kas tu tāds esi, un ko tu te gribi? — viņi iesaucās, pielēkdami kājās un tverdami pēc ieročiem.

—    Vientuļā Kalna karaļa Trora dēla Treina dēls Torins! — rūķis sacīja skaļā balsī, un, par spīti skrandainajam apģērbam un savazātajai kapucei, viņš pēc tāda patiešām izskatījās. Zelts mirgoja viņam ap kaklu un vidukli; viņa acis bija tumšas un kvēles pilnas. — Es esmu atgriezies. Es gribu sastapt jūsu pilsētas Saimnieku!

Tad izcēlās neaprakstāms satraukums. Daži lētticīgākie izmetās no būdas, it kā domādami ieraudzīt, ka Vientuļais Kalns šai naktī būs pārvērties zeltā un viss ezera ūdens tūdaļ kļuvis dzeltens. Priekšā iznāca sardzes kapteinis.

—    Un kas ir šie citi? — viņš jautāja, norādīdams uz Fili, Kili un Bilbo.

—    Mana tēva meitas dēli, — atbildēja Torins, — Fili un Kili no Darina cilts, un misters Baginss, kas ceļojis ar mums kopā no rietumiem.

—    Ja esat nākuši ar mieru, nolieciet savus ieročus! — teica kapteinis.

—    To mums nav, — atbildēja Torins, un tā bija taisnība: nažus viņiem bija atņēmuši elfi un lielo zobenu Orkristu tāpat. Bilbo makstī gan, tāpat kā visu laiku, glabājās, viņa īsais zobentiņš, bet viņš par to nekā neteica. — Mums, kas beidzot atgriežamies pēc savas sensenās tiesas, nav vajadzīgi ieroči. Nedz arī mēs iespētu cīnīties pret tik daudziem. Vediet mūs pie sava Saimnieka!

—    Viņš ir mielastā, — teica kapteinis.

—    Tad vēl jo vairāk iemesla vest mūs pie viņa, — nenocietās Fili, kurš bija kļuvis nepacietīgs no šīs svinīgās vārdu apmaiņas. — Mēs esam izsalkuši un paguruši no sava garā ceļa, un vairāki mūsu biedri ir slimi. Tagad pasteidzieties, un netērēsim vairs vārdus, citādi jūsu Saimniekam var iznākt ar jums nopietna runāšana.

—    Nu tad sekojiet man! — teica kapteinis un kopā ar sešiem sardzes vīriem pārveda viņus pāri tiltam, ieveda pa vārtiem un aizveda uz pilsētas tirgus laukumu. Tas bija plašs rāma ūdens aplis, ko iejoza augsti koku krāvumi — lielāko ēku pamati — un gari koka moli ar pakāpieniem līdz pašai ūdens malai. Kādā lielā namā varēja redzēt spīdam gaišas ugunis un dzirdēt daudz balsu. Viņi iegāja pa šī nama durvīm un, gaismas apžilbināti, palika stāvam, raudzīdamies- uz garajiem galdiem, ap kuriem sēdēja' daudz ļaužu.

—    Es esmu Vientuļā Kalna karaļa Trora dēla Treina dēls Torins! Es esmu atgriezies! — skaļā balsī no sliekšņa pavēstīja Torins, pirms vēl kapteinis paspēja bilst kādu vārdu.

Visi pielēca stāvus. Pilsētas Saimnieks strauji piecēlās no sava dižā krēsla. Tomēr neviens cits neuzsprāga kājās ar tādu pārsteigumu kā elfu plostnieki, kas sēdēja tālākajā zāles galā. Mezdamies uz priekšu pie Saimnieka galda, viņi kliedza:

—    Tie ir mūsu karaļa izbēgušie gūstekņi, apkārtklīstoši rūķi, klaidoņi, kas ložņāja pa mežu un traucēja mūsu ļaudis, un nevarēja sniegt nekādus prātīgus paskaidrojumus!

—    Vai tā ir tiesa? — vaicāja Saimnieks. Patiesību sakot, viņam tas likās daudz ticamāk par Kalna karaļa atgriešanos, ja šāds karalis vispār jebkad būtu bijis.

—    Tiesa ir tā, ka elfu karalis mūs netaisni aizturēja un bez iemesla ieslodzīja cietumā, kad mēs devāmies atpakaļceļā uz savu zemi, — atbildēja Torins. — Bet nedz atslēga, nedz restes nespēj kavēt izsenis lemto atgriešanos. Un šī pilsēta neatrodas meža elfu valstībā. Es runāju ar Ezera pilsētas Saimnieku, nevis ar elfu karaļa plostniekiem.

Tad Saimnieks sastomījās un paraudzījās no viena uz otru. Elfu karalis šai apvidū bija ļoti varens, un Saimnieks negribēja nonākt ar viņu naidā, turklāt viņš neņēma nopietni visas šīs vecās dziesmas un vairāk domāja par tirdzniecību, nodokļiem, kuģu kravām un zeltu, un tieši tāpēc bija saglabājis savu stāvokli. Tomēr pārējie bija citādās domās, un jautājums tika ātri izlemts bez viņa. Jaunumi zibens ātrumā izplatījās no nama durvīm pa visu pilsētu. Ļaužu klaigas skanēja gan iekšā, gan ārā. Cilvēki steigšus sadrūzmējās uz moliem. Daži sāka dziedāt rindas jio vecām dziesmām par Kalna karaļa atgriešanos, un viņus nebūt nemulsināja tas, ka atgriezies ir nevis Trors, bet Trora mazdēls. Citi pārtvēra dziesmu, un tā skanīga un varena pacēlās augstu virs ezera.

Sensenais Kalna valdnieks Ir mājās atgriezies!

Nu zelta kalnu valdnieks Uz savu pili ies.

Tā kronis atkal staros, Un arfa dziedāt sāks;

No jauna koki zaros, Un putni mājās nāks.

No jauna viss, kas zudis, Tiks gaismā, godā celts,

No Kalna sudrabs plūdīs, Pa upēm tecēs zelts.

Zels zāle, ziedēs sili,

Un gaisīs drūmums viss,

Jo atpakaļ uz pili Iet Kalna karalis!

Apmēram tā viņi dziedāja, tikai dziesma bija daudz garāka, un to pavadīja daudz klaigu, kā arī arfu un vijoļu skaņas. Sādu satraukumu pilsētā nudien neatcerējās piedzīvojis pat visvecākais sirmgalvis. Arī meža elfi sāka apjaust brīnumu un pat baiļoties. Viņi, protams, nezināja, kā Torins izbēdzis, un sāka bažīties, ka viņu karalis izdarījis nopietnu kļūdu. Pilsētas Saimnieks savukārt redzēja, ka nekas cits viņam neatliek kā piebiedroties vispārējai sajūsmai — vismaz šobrīd — un izlikties noticam, ka Torins ir tas, par ko uzdodas. Tāpēc viņš piedāvāja tam vietu savā lielajā krēslā un nosēdināja Fili un Kili blakām goda vietās. Pat hobitam ierādīja vietu pie lepnākā galda, un satraukuma virpulī neviens neiedomājās jautāt, kāda viņam loma šai notikumā, kaut arī dziesmās par to nebija ne mazākā mājiena.

Neilgi pēc tam, vispārēja izbrīna un pacilātības pavadīti, uz pilsētu tika atnesti visi pārējie rūķi. Pilsētnieki tos visus aprūpēja, pabaroja, iekārtoja mājvietās un centās ik vēlēšanos nolasīt viņiem no acīm. Torina un viņa ceļabiedru rīcībā tika nodota liela

māja, laivas un airu vīri, un ārpusē caurām dienām pulcējās Ezera pilsētas ļaudis un dziedāja dziesmas vai skaļi gavilēja, līdzko kāds no rūķiem pabāza pa logu kaut deguna galu.

Dažas no dziesmām bija senas, bet citas pavisam jaunas un ar pārliecību vēstīja par pūķa piepešo galu un dārgu dāvanu kravām, kas peld lejup pa upi uz Ezera pilsētu. Sīs dziesmas Saimnieks jo sevišķi atbalstīja, bet rūķiem tās diez kā nepatika; tomēr pa šo laiku viņi ātri atkopās, kļuva atkal brangi un stipri un jutās apmierināti. Jau pēc nedēļas visi bija atspirguši, tērpušies skaistos savu ierasto krāsu uzvalkos, sasukātām un glīti apcirptām bārdām, lepnu gaitu. Torins izskatījās un izturējās tā, it kā viņa valstība jau būtu atgūta un Smogs sacirsts sīkos gabalos.

Tad, kā jau Torins tika paredzējis, ar katru dienu pieauga arī rūķu labvēlība un pateicība pret mazo hobitu. Neviens vairs nedomāja ne rūkt, ne ņurdēt. Rūķi dzēra uz viņa veselību, sita viņam uz pleca un visvisādi izrādīja viņam uzmanību, un tas nemaz nebija slikti, jo Bilbo nejutās sevišķi pacilāts. Viņš nebija aizmirsis ne Vientuļā Kalna izskatu, ne domu par pūķi, turklāt vēl bija nelāgi saaukstējies. Trīs dienas viņš šķaudīja un klepoja un nevarēja iziet no istabas, un arī vēlāk viņa galda runas aprobežojās ar «Es jubs visieb ļoti pateicos».

Tikmēr meža elfi ar savām kravām pa Meža Upi bija atgriezušies mājās, un karaļa pilī valdīja liels satraukums. Neesmu dzirdējis, kas notika ar sardzes priekšnieku un virssulaini. Par atslēgām un mucām, protams, rūķi nevienam nebilda ne vārda, kamēr uzturējās Ezera pilsētā, un Bilbo piesardzības labad ne reizes nekļuva neredzams. Tomēr es pieļauju, ka, vairāk minot nekā zinot, šis tas tomēr tika nojausts, kaut arī misters Ba- ginss Ezera cilvēku un elfu acīs vienmēr palika noslēpumaina persona. Sā vai tā, elfu karalis tagad zināja rūķu ceļojuma mērķi vai vismaz domājās to zinām un sacīja pats sev:

—     Nu labi! Redzēsim! Neviena dārglieta netiks iznesta cauri Drūmmežam, iekams es šai lietā nebūšu teicis savu vārdu. Bet drīzāk es ticu, ka viņi visi ņems nelabu galu, un tā viņiem arī vajag! — Viņš nepavisam neticēja, ka rūķi varētu cīnīties un nogalināt tādus pūķus kā Smogs, un viņam bija lielas aizdomas, ka iecerēts kāds slepenas ielaušanās mēģinājums vai kaut kas tamlīdzīgs, — no tā var spriest, ka viņš bija gudrs elfs, gudrāks par Ezera pilsētas cilvēkiem, kaut arī beigās izrādījās, ka gluži nemaldīgs viņš tomēr nav, kā jūs vēlāk redzēsiet. Viņš nosūtīja savus izlūkus uz ezera krastiem un tik tālu uz ziemeļu pusi, cik tie uzdrīkstējās iet, un sāka gaidīt.

Kad bija apritējušas divas nedēļas, Torins sāka domāt par promiešanu. Vajadzēja mēģināt iegūt palīdzību, kamēr pilsētā vēl valdīja pacilātība. Nebūtu gudri vilcināties un ļaut tai noplakt. Tāpēc viņš griezās pie Saimnieka un tā padomdevējiem un pavēstīja, ka drīz viņam un biedriem jādodas uz Vientuļo Kalnu.

Tad Saimnieks pirmoreiz jutās patiesi pārsteigts un pat mazliet izbiedēts; viņš sāka v prātot, vai Torins patiesi būtu seno karaļu pēctecis. Viņš nekad nebija domājis, ka rūķi uzdrīkstēsies tuvoties Smogam, un drīzāk ticēja, ka tie ir viltvārži, ko agri vai vēlu izdosies atmaskot un padzīt. Viņam nebija taisnība. Torins, protams, bija īstenais Kalna karaļa mazdēls, un neviens nevar paredzēt, uz ko spējīgs rūķis, kad runa ir par atriebību vai sava īpašuma atgūšanu.

Bet Saimniekam nepavisam nebija žēl laist savus viesus projām. To uzturēšana izmaksāja dārgi, un līdz ar viņu ierašanos pilsētā bija sākušies ilgstoši svētki, bet darbs palicis novārtā. «Lai tik iet un patraucē Smogu, redzēs, kā viņš tos uzņems!» Saimnieks nodomāja.

—    Protams, jums jāiet, ak, Torin Trora dēla Treina dēls! — viņš sacīja skaļi.

— Jums jāatgūst sava daļa. Izsenis lemtā stunda ir situsi. Mēs esam gatavi piedāvāt jums jebkādu palīdzību, kas vien ir mūsu spēkos, un mēs paļaujamies uz jūsu pateicību, kad būsiet atguvuši savu karaļvalsti.

Tā nu vienu dienu, kaut arī bija pavēls rudens, pūta auksti vēji un strauji bira lapas, no Ezera pilsētas izbrauca trīs lielas laivas ar airu vīriem, rūķiem, misteru Baginsu un bagātīgu pārtikas kravu. Pa apkārtceļiem tika nosūtīti zirgi un poniji, kam vajadzēja braucējus sagaidīt norunātajā izkāpšanas vietā. Saimnieks un viņa padomdevēji māja atvadu sveicienus no Pilsētas Nama lielajiem pakāpieniem, kas veda lejup uz ezeru. Cilvēki drūzmējās uz moliem un pie logiem un dziedāja. Baltie airi ar šļakstu iegrima ūdenī, un sākās brauciens uz ziemeļiem — pretī ilgā ceļojuma pēdējam posmam. Vienīgais, kas šai pulkā jutās dziļi nelaimīgs, bija Bilbo.

11. nodaļa UZ SLIEKSŅA

Pēc divu dienu brauciena viņi bija tikuši pāri Garajam Ezeram un iegriezās Straujupē, un tagad visi varēja redzēt, kā priekšā drūms un augsts slejas Vientuļais Kalns. Straume bija spēcīga, un laivas virzījās lēni. Trešās dienas vakarā, nobraukuši vairākas jūdzes augšup pa upi, viņi piestāja pie kreisā jeb rietumu krasta un izkāpa malā. Te viņus gaidīja zirgi ar pārtiku un citām nepieciešamām lietām un poniji, ko nodeva viņu rīcībā. Rūķi sakrāva ponijiem mugurā visu, ko varēja, un pārējo noglabāja zem nojumes, taču neviens no pilsētas vīriem nebija ar mieru palikt kopā ar viņiem kaut vai pa nakti tik tuvu Vientuļā Kalna ēnai.

— To nu ne, iekams dziesmas nebūs kļuvušas par patiesību! — viņi teica. Sājos mežonīgajos apvidos vieglāk bija ticēt pūķim nekā Torinam. Patiesībā noglabātajiem » krājumiem nekādu sargu nevajadzēja, jo visa zeme te bija tukša un pamesta. Tā nu pavadoņi viņus atstāja un steigšus devās laivās lejup pa upi, bet citi jāja prom pa krasta taku, kaut arī nakts vairs nebija tālu.

Ceļinieki pavadīja aukstu, vientulīgu nakti, un pacilātā noskaņa manāmi saplaka. Nākamajā dienā viņi devās tālāk. Beilins un Bilbo jāja aizmugurē, katrs vedot aiz sevis pavadā vēl vienu apkrautu poniju; pārējie jāja gabaliņu pa priekšu, lēnām lauzdami ceļu, jo taku šeit nebija. Viņi devās uz ziemeļrietumiem, ieslīpi prom no Straujupes un arvien tuvāk un tuvāk lielai Vientuļā Kalna atradzei, kas stiepās dienvidu virzienā viņiem pretī.

Ceļojums bija nogurdinošs, kluss un piesardzīgs. Neskanēja smiekli, dziesmas vai arfu skaņas, un lepnums un cerības, kas bija kūsājuši viņu sirdīs, klausoties ezer-

malā dziedātās senās dziesmas, pārtapa gurdā grūtsirdībā. Viņi zināja, ka tuvojas sava ceļa galam un ka šis gals var būt briesmīgs. Zeme visapkārt pletās drūma un neauglīga, kaut gan savulaik, kā tika stāstījis Torins, tā bijusi zaļa un krāšņa. Zāles te bija maz, un itin drīz beidzās arī krūmi un koki, tikai aplauzti un nomelnējuši stumbeņi vēstīja par sen zudušo košumu. Viņi bija nonākuši līdz Pūķa Posta Zemei, un viņi bija nonākuši tur gada norieta pusē.

Viņi tomēr sasniedza Vientuļā Kalna pakāji, nesastapuši nekādas briesmas un nemanījuši nekādu pūķa klātbūtnes pazīmju, ja neņem vērā tuksnesi, ko viņš bija radījis ap savu midzeni. Kalns slējās viņu priekšā tumšs un kluss, un augstāks nekā jebkad. Pirmo apmetni viņi iekārtoja lielās dienvidu atradzes rietumu pusē; atradze beidzās ar virsotni, ko sauca par Kraukļu kalnu. Uz tā kādreiz bija atradies vecs sargtornis; tomēr kāpt šajā kalnā viņi neuzdrīkstējās — vieta bija pārāk atsegta.

Pirms viņi devās meklēt Kalna rietumu atradzes, lai atrastu slēptās durvis, uz kurām balstījās visas viņu cerības, Torins nosūtīja izlūkus izpētīt apkārtni un dienvidu pusi, kur atradās Priekšējie Vārti. Sim uzdevumam viņš izraudzījās Beilinu, Kili un Fili, un viņiem līdzi devās arī Bilbo. Zem pelēkajām un mēmajām klintīm viņi aizsoļoja līdz Kraukļu kalna pakājei. Seit upe, apmezdama plašu loku ap Dziļleju, pagriezās prom no Kalna uz Ezera pusi un plūda strauji un skaļi. Tās krasts bija kails un akmeņains, augsts un stāvs, un, raudzīdamies no tā pāri šaurajai ūdens strēlei, kas zemu lejā putoja un šļācās pār lielajiem akmeņiem, viņi varēja saskatīt plašajā, Kalna apēnotajā ielejā senu namu, torņu un mūru pelēkās drupas.

—    Tas ir viss, kas atlicis no Dziļlejas, — teica Beilins. — Tais dienās, kad šai pilsētā skanēja zvani, Kalna nogāze bija viens vienīgs mežu zaļums un visa iežogotā ieleja krāšņa un bagāta. — Pie šiem vārdiem viņa sejā paudās gan skumjas, gan naids: viņš bija viens no tiem, kas Pūķa uzbrukuma dienā atradās līdzās Torinam.

Tālu iet gar upi uz Vārtu pusi viņi neuzdrīkstējās, tomēr aizgāja līdz dienvidu atradzes galam un vēl mazliet aiz tā, līdz, paslēpušies guļus aiz klintsakmens, varēja saskatīt tumšo, alai līdzīgo spraugu lielajā klints sienā starp Kalna atzariem. No tās tecēja ārā Straujupes ūdeņi, un no tās plūda arī tvaiks un melni dūmi. Visā šai tuksnesīgajā apvidū nekustējās nekas — vienīgi tvaiks un ūdens, un paretam vēl kāda melna, draudīga vārna. Vienīgā skaņa te bija upes troksnis un paretam kāds aizsmacis putna ķērciens. Beilins nodrebēja.

—    Iesim atpakaļ! — viņš teica. — Te mēs neko nevaram iesākt. Un man nepatīk šie melnie putni — tie izskatās pēc ļaunās varas izlūkiem.

—    Pūķis joprojām ir dzīvs un tup telpās zem Kalna — vismaz tā es spriežu pēc dūmiem, — teica hobits.

—    Dūmi to vēl nepierāda, — sacīja Beilins, — lai gan es esmu pārliecināts, ka tev taisnība. Tomēr, ja viņš būtu uz laiciņu izgājis vai gulētu uz Kalna nogāzes, pētīdams apkārtni, manuprāt, dūmi un tvaiks tikpat plūstu ārā pa vārtiem: iekšā visas telpas noteikti ir pilnas ar viņa pretīgajiem izgarojumiem.

Sādu drūmu domu mākti un vārnu ķērcienu pavadīti, viņi gurdi devās atpakaļ uz apmetni. Vēl nupat jūnijā viņi bija viesojušies laipnajā Elronda mājā, un tomēr šis patīkamais laiks šobrīd šķita aiz gadu kalniem, kaut gan vēl bija tikai rudens. Viņi atradās vieni šajā briesmu pilnajā tuksnesī, bez cerībām uz turpmāku palīdzību. Viņi bija nonākuši ceļojuma galā, bet jutās tikpat tālu no sava ceļamērķa kā iepriekš. Nevienam vairs nebija atlicis daudz dūšas.

Lai cik dīvaini tas liktos, misteram Baginsam tās bija vairāk nekā citiem. Viņš bieži palūdza Torinam karti un pētīja to, prātodams par rūnu rakstiem un mēness burtu vēstījumu, ko tika izlasījis Elronds. Tieši viņš paskubināja rūķus uzsākt bīstamo rietumu nogāzes pārmeklēšanu, lai atrastu slepenās durvis. Tad viņi pārcēla savu apmetni uz garu gravu, kas bija šaurāka par plašo dienvidpuses ieleju ar upes Vārtiem un ko iežogoja Kalna zemākās atradzes. Divas no tām stiepās uz rietumiem no galvenās kalna daļas, veidojot garas, stāvas grēdas, kas aizvirzījās tālu lejup uz līdzenuma pusi. Seit, rietumu pusē, mazāk bija manāmas pūķa iznīcinošās pēdas, un te pat varēja atrast zāli ponijiem. No šīs rietumu apmetnes, ko visu dienu aizēnoja klinšu siena, līdz saule sāka slīdēt uz meža pusi, viņi dienu pēc dienas pa grupām cītīgi pētīja nogāzi, meklēdami takas. Ja karte nemaldināja, kaut kur augstu virs klints ielejas galā vajadzēja būt slepenajām durvīm. Dienu pēc dienas viņi atgriezās apmetnē bez panākumiem.

Tomēr beidzot viņi negaidot uzgāja to, ko bija meklējuši. Fili, Kili un hobits reiz, atpakaļ iedami, nokāpa ielejā un līkumoja caur sagāztajiem klintsbluķiem tās dienvidu stūrī. Ap dienas vidu, aizrāpies aiz liela akmens, kas vientuļi slējās gaisā kā stabs, Bilbo ieraudzīja kaut ko līdzīgu rupji veidotiem pakāpieniem, kas veda augšup. Satraukti sekojot tiem, viņš kopā ar rūķiem nonāca līdz šaurai taciņai, kas, te pazuzdama, te atkal atrazdamās, uzveda augšā dienvidu grēdas virsotnē un no turienes uz vēl šaurākas dzegas, kura pagriezās uz ziemeļiem un gāja šķērsām pāri Kalna virspusei. Parau- dzījušies lejup, viņi redzēja, ka atrodas augšā uz ielejas dienvidu gala klints un skatās lejā paši uz savu apmetni. Klusām, turēdamies pie klinšainās sienas labajā pusē, viņi rindā cits aiz cita turpināja iet pa šauro dzegu, līdz siena pavērās, un viņi iegriezās nelielā, klusā ielokā ar stāvām sienām un zāli apaugušu pamatu. Ieeja tajā no lejas nebija redzama klints nokares dēļ, un no lielāka attāluma to nevarēja pamanīt tāpēc, ka tā bija ļoti maza un izskatījās pēc parastas tumšas plaisas. Tā nebija ala — augšpusē virs šī ieloka pletās klaja debess, bet tālākajā iekšējā galā pacēlās līdzena siena, kas zemākajā daļā, tuvu pie grīdas, bija tik gluda un taisna kā akmeņkaļa roku darbs, taču nekur neredzēja nevienu savienojumu vai plaisu. Nekas te neliecināja par stenderes, arkas vai sliekšņa esamību, nebija arī nekādu restu, bultu vai atslēgas cauruma pēdu; tomēr viņi nešaubījās, ka beidzot ir atraduši īstās durvis.

Viņi dauzīja pa sienu, grūda un stūma to, lūdza to atvērties, skaitīja saraustītus buramvārdu fragmentus, taču nekas nekustējās. Beidzot viņi paguruši atlaidās zālē atpūsties un vakarā sāka garo kāpienu lejup.

Tovakar apmetnē valdīja liels satraukums. No rīta viņi sagatavojās jaunam gājienam. Apmetnē palika tikai Baifurs un Bomburs, lai apsargātu ponijus un mantas, kas bija atnestas līdzi no upes. Pārējie aizgāja prom pa ieleju, tad devās augšā pa jaunatrasto taku un no tās uz šauro dzegu. Pa to nevarēja nest ne saiņus, ne somas, jo tā bija ļoti šaura un bīstama, un jebkura neuzmanība nozīmētu kritienu pusotra simta pēdu lejup uz asiem klintsakmeņiem; bet viņi katrs cieši apsēja ap vidu krietnu virves gabalu un tā beidzot bez starpgadījumiem sasniedza zāļaino ieloku.

Tur viņi iekārtoja savu trešo apmetni, no lejas ar virvēm uzvilkdami augšā visu vajadzīgo. Lejā viņi tādā pašā veidā palaikam nolaida kādu kustīgāku rūķi, tādu kā, piemēram, Kili, lai apmainītos ar iespējamām ziņām vai aizstātu lejā palikušos sargus, bet augšā ar virvi uzvilka Boufuru. Bomburs nebija ar mieru ne nākt pa taku, ne celties ar virvi.

— Es esmu par resnu tādiem šauriem celiņiem, — viņš teica. — Man apreibs galva, es uzkāpšu sev uz bārdas, un tad jūs atkal paliksiet trīspadsmit. Un tās mezglainās virves manam svaram ir par tievu. — Viņam par laimi, tā nebija taisnība, kā jūs drīz redzēsiet.

Tikmēr daži no viņiem pētīja dzegu tālāk aiz ieloka un atrada taku, kas vijās arvien augstāk kalnā, tomēr tālu iet pa to viņi neiedrošinājās, un tam arī nebūtu lielas

Bilbo visu dienu sedeja zaļainaja ieloka, raudzīdamies uz akmeni vai ārā cauri šaurajai atverei uz rietumiem.

jēgas. Augšā valdīja klusums, ko nepārtrauca neviens putns, nekāda skaņa — vienīgi vējš svilpoja akmens plaisās. Viņi sarunājās klusi, neatļāvās ne dziedāt, ne skaļi izsaukties, jo briesmas varēja draudēt no katra klintsakmens. Citiem rūķiem, kuri pūlējās atklāt slepeno durvju noslēpumu, arī nebija veicies labāk. Viņi bija pārāk aizrāvušies, lai domātu par rūnu zīmēm vai mēness burtiem, un bez atelpas centās izpētīt, kurā vietā šai nogludinātajā klints sienā slēpjas durvis. No Ezera pilsētas viņi bija atveduši līdzi kapļus un dažnedažādus citus rīkus un sākumā mēģināja darboties ar tiem. Bet, sitot pa akmeni, tērauda rīki lūza vai liecās kā svins un kāti plaisāja, sāpīgi griezdamies rokās. Viņi saprata, ka šāds darbs nepalīdzēs pret burvību, kas aizslēgusi durvis, turklāt viņus biedēja darbošanās troksnis un tā atbalss.

Bilbo juta, ka sēdēt uz sliekšņa ir skumji un nogurdinoši, — te, protams, nekāda sliekšņa nebija, bet tā viņi bija jokojot iesaukuši mazo, zāļaino laukumiņu starp stāvo sienu un ieeju ielokā, atcerēdamies Bilbo sen agrāk teiktos vārdus negaidītajās viesībās hobita alā, kad viņš bija sacījis, ka vajagot sēdēt uz sliekšņa, kamēr kaut ko izdomāšot. Un tā nu viņi sēdēja un domāja vai arī bezmērķīgi klīda apkārt, kļūdami arvien drūmāki un drūmāki.

Takas atrašana bija meklētājus mazliet uzmundrinājusi, taču tagad viņi atkal sašļuka; tomēr padoties un iet projām viņi neparko nebija ar mieru. Arī hobits vairs nejutās daudz možāks par rūķiem. Viņš vairs nedarīja neko citu kā tikai sēdēja, ar muguru atspiedies pret klinti, un stingi raudzījās tālumā uz rietumu pusi — cauri spraugai klints sienā, pāri klintij, pāri plašajām zemēm līdz pat Drūmmeža melnajai sienai un vēl tālāk projām: viņam šķita, ka tur, kur viņam šķita, ka brīžiem izdodas saskatīt kādu sīku, tālu Miglas Kalnu apveidu. Ja rūķi vaicāja, ko viņš darot, hobits atbildēja:

— Jūs teicāt, ka sēdēt uz sliekšņa un domāt būšot mans darbs, nemaz jau nerunājot par iešanu iekšā, tāpēc es arī sēžu un domāju.

Man gan šķiet, ka viņš daudz nedomāja par darbu, bet vairāk par to, kas atrodas aiz zilajām tālēm, par rāmo Rietumu zemi, par Pakalnu un savu hobita alu zem tā.

Zālāja vidū gulēja liels, pelēks akmens, un Bilbo grūtsirdīgi raudzījās tajā vai arī vēroja lielos gliemežus. Šķiet, ka tiem patika šis nožogotais ieloks ar vēsajām akmens sienām — te bija daudz šo milzeņu, kas lēni un lipīgi līda pa klinti.

—    Rīt sākas pēdējā Rudens nedēļa, — kādu dienu teica Torins.

—    Un pēc rudens nāk ziema, — piebilda Baifurs.

—     Un pēc tam nākamais gads, — teica Dveilins, — un mūsu bārdas izaugs tik garas, ka nostiepsies pāri klintij ielejā, iekams še notiks kādas pārmaiņas. Ko dara mūsu kramplauzis? Tā kā viņam ir neredzamais gredzens un te pavērtos sevišķi pateicīgs darbalauks, es sāku domāt, vai viņam nederētu aiziet uz Priekšējiem Vārtiem un tur šo to izlūkot. *

Bilbo to dzirdēja, jo rūķi tobrīd stāvēja Uz klintīm tieši virs iežogojuma, kurā viņš sēdēja, un viņš nodomāja: «Ak debestiņ augstā! Tad tā viņi sākuši domāt, ko? Vienmēr lai es esmu tas nabaga nelga, kam jāizpestī viņi no visām likstām — vismaz, kopš aizgāja burvis. Ko lai es tagad iesāku? Man jau vajadzēja saprast, ka beigās ar mani notiks kaut kas briesmīgs. Nevaru pat iedomāties, ka vēlreiz vajadzētu skatīt nelaimīgo Dziļleju, kur nu vēl domāt par tiem kūpošajiem vārtiem!»

Tonakt viņš jutās bezgala nelaimīgs un tikpat kā nespēja aizmigt. Nākamajā dienā rūķi aizklīda uz dažādām pusēm: vieni apskatīja, kā lejā klājas ponijiem, citi klejoja pa kalna nogāzi. Bilbo visu dienu sēdēja zāļainajā ielokā, raudzīdamies uz akmeni vai ārā cauri šaurajai atverei uz rietumiem. Viņam bija tāda neparasta sajūta, it kā viņš kaut ko gaidītu. «Varbūt šodien pēkšņi atgriezīsies burvis,» viņš nodomāja.

Paceļot galvu, viņš varēja saredzēt tālīnā meža malu. Kad saule pagriezās uz rietumu pusi, tā augšmala atmirdzēja dzeltenīgā gaismā, it kā stari rotātos pēdējās bālajās lapās. Drīz viņš redzēja sarkanīgo saules bumbu nolaižamies savu acu augstumā. Viņš piegāja pie klints spraugas un ieraudzīja virs Zemes malas pacēlušos bālu, tikko saskatāmu jauna mēness plāniņo pusloku.

Tajā pašā brīdī viņš izdzirda sev aiz muguras spalgu klaudzienu. Uz pelēkā akmens, kas gulēja zālē, tupēja milzīgs strazds, gandrīz ogļmelns ar bāli dzeltenu krūtiņu, uz kuras vīdēja tumši plankumi. Klakt! Tas bija noķēris gliemezi un ar to klaudzināja pa akmeni. Klakt! Klakt!.

Piepeši Bilbo saprata. Aizmirsis visas briesmas, viņš izskrēja uz dzegas un, kliegdams un rokām vēcinādams, sauca kopā rūķus. Tie, kas bija tuvāk, tūdaļ nokūleņoja no klintīm un pa dzegu atskrēja pie viņa, cik ātri spēdami, brīnīdamies, kas tad nu pēkšņi lēcies; citi no lejas sauca, lai velkot tos augšā ar virvēm (vienīgi Bomburs, protams, ne: viņš bija aizmidzis).

Bilbo steigšus visu paskaidroja. Visi apklusa, hobits nostājās pie pelēkā akmens, un rūķi, bārdas skurinādami, nepacietīgi vēroja klinti. Saule slīdēja arvien zemāk, un viņu cerības sāka plakt. Tad sarkanā bumba ietinās nokaitētā mākonī un pazuda. Rūķi novaidējās, tomēr Bilbo joprojām palika nekustīgi stāvam. Šaurais mēness loks virzījās uz apvāršņa pusi. Nāca vakars. Tad, brīdī, kad cerības bija gandrīz zudušas, cauri mākoņa spraugai kā izstiepts pirksts izspraucās sarkans saules stars. Gaismas starojums tieši pa atveri iespīdēja ielokā un apmetās uz līdzenās klints sienas. Vecais strazds, kas, notupies augstāk un galvu piešķiebis, spožām acu pērlītēm vēroja notiekošo, pēkšņi skaļi ietrellinājās. Atskanēja spalgs krakšķis. No sienas atdalījās un nokrita klintsakmens plēksne. Apmēram trīs pēdu augstumā no zemes pēkšņi parādījās atslēgas caurums.

Drebēdami bailēs, ka šī izdevība var pagaist, rūķi metās pie klints un grūda — taču velti.

—    Atslēgu! Atslēgu! — sauca Bilbo. — Kur Torins?

Torins pieskrēja klāt.

—    Atslēgu! — Bilbo sauca. — Atslēgu, ko tu dabūji kopā ar karti! Izmēģini, kamēr vēl ir laiks!

Tad Torins piesteidzās pie durvīm un izvilka atslēgu, kas karājās ķēdītē viņam ap kaklu. Viņš iebāza to caurumā. Tā derēja un pagriezās. Klikt! Stars izdzisa, saule nogrima, mēness pazuda, un debesis pārklāja vakarkrēsla.

Tagad viņi visi grūda reizē, un daļa klints sienas lēnām padevās. Parādījās garas, taisnas plaisas, kas kļuva arvien plašākas. Bija iezīmējušās durvis piecu pēdu augstumā un trīs pēdu platumā, un lēni bez skaņas tās grima uz iekšu. Izskatījās, it kā tumsa līdzīgi tvaikam plūstu ārā no cauruma akmens sienā, un viņu priekšā pletās viens vienīgs melnums, kurā saskatāms nebija nekas — plati atvērta rīkle, kas veda nezināmā dziļumā.

12. nodaļa atklĀjumi IEKŠPUSĒ

Rūķi ilgi stāvēja tumšo durvju priekšā un sprieda, ko darīt tālāk, līdz Torins beidzot teica:

—    Tagad ir pienācis laiks mūsu augsti godātajam misteram Baginsam, kurš mūsu ilgajā ceļojumā pierādījis, ka ir teicams ceļabiedrs un hobits, kura drosme un atjautība ievērojami pārsniedz viņa izmērus un, ja man atļauts tā izteikties, kura laimes zvaigzne spīd daudzkārt gaišāk, nekā parasti lemts citiem, — tagad ir pienācis laiks viņam veikt to pakalpojumu, kura dēļ viņš tika iekļauts mūsu pulkā; tagad ir pienācis laiks viņam nopelnīt savu atalgojumu.

Jūs jau zināt, kāds ir Torina stils svarīgos brīžos, tāpēc es to ilgāk necentīšos attēlot, kaut arī viņš runāja krietni garāk un ilgāk. Sis patiesi bija svarīgs brīdis, taču Bilbo kļuva nepacietīgs. Nu jau arī viņš bija pietiekoši iepazinis Torinu un itin labi zināja, uz ko rūķis tēmē.

—    Ja tu gribi teikt, ka mans uzdevums ir doties slepenajā ejā pirmajam, ak, Torin Treina dēls Ozolvairog, lai tava bārda top jo dienas jo garāka, — viņš pikti teica, — tad

tā arī skaidri saki, un miers! Es varētu atteikties. Es jau esmu izvilcis jūs no divām ķezām, kas sākotnējā līgumā netika paredzēts, tāpēc man šķiet, ka esmu jau nopelnījis zināmu atalgojumu. Taču trīs lietas — labas lietas, kā mēdza sacīt mans tēvs, un man šķiet, ka es neatteikšos. Varbūt esmu sācis uzticēties savai laimes zvaigznei vairāk nekā agrākos laikos, — ar to viņš domāja pagājušo pavasari, kad vēl nebija aizgājis no mājām, taču tas likās pirms simtiem gadu, — tomēr es laikam iešu gan un papētīšu, kas tur ir, — kas padarīts, padarīts. Nu tad — kurš nāks man līdzi?

Viņš nebūt negaidīja, ka atsauksies vesels brīvprātīgo koris, tāpēc arī nejutās vīlies. Fili un Kili tā kā jutās neveikli un mīņājās no vienas kājas uz otru, bet pārējie pat nepūlējās izlikties, ka domā par līdziešanu. Vienīgi vecais Beilins, sardzes vīrs, kas bija diezgan sirsnīgi iemīļojis hobitu, paziņoja, ka ieiešot vismaz iekšā un varbūt vēl paiešot kādu gabaliņu, lai vajadzības gadījumā varētu saukt pēc palīdzības.

Rūķiem par labu varu pasacīt vismaz tik daudz: viņi dzīrās patiešām dāsni atalgot Bilbo par palīdzību; viņi tam bija uzkrāvuši smagu darbu savā labā un labprāt vēlējās, kaut hobits to spētu paveikt; tomēr viņi bija gatavi darīt visu iespējamo, lai izpestītu Bilbo no likstas, ja tāda gadītos, kā bija jau darījuši piedzīvojumā ar troļļiem savu dēku sākumā, kad vēl nebija īpašu iemeslu just pret hobitu pateicību. Tā nu tas ir: rūķi nav varoņi, bet aprēķina būtnes ar spēcīgi izteiktu naudas vērtības izjūtu; daži no viņiem ir viltīgi, blēdīgi un nekrietni radījumi, citi turpretī itin lādzīgas būtnes — kā Torins ar savu pulku, ja vien no viņiem negaida pārāk daudz.

Aiz muguras bālajās, tumstošajās debesīs iedegās zvaigznes, kad hobits iegāja pa apburtajām durvīm un slepus devās Vientuļā Kalna iekšienē. Iešana izrādījās krietni vieglāka, nekā viņš bija gaidījis. Tā nebija goblinu eja vai raupji veidota meža elfu ala. Tas bija gaitenis, ko būvējuši rūķi, kad tie baudīja savus pārticības un meistarības ziedu laikus: taisns kā lineāls, līdzenu grīdu un sienām tas veda pa lēzenu, viscaur vienmērīgu slīpumu uz priekšu — uz kādu tālu vietu lejā un tumsā.

Pēc kāda laiciņa Beilins novēlēja Bilbo labu veiksmi un palika stāvam tur, kur vēl varēja saskatīt neskaidrus durvju apveidus un atbalšu neparasto rotaļu dēļ dzirdēt pārējo čabošos čukstus ārpusē. Tad hobits uzvilka pirkstā gredzenu un, skaņo atbalšu brīdināts, ka šoreiz pat hobita piesardzīgā gaita divkārt jāklusina, bez trokšņa līda lejup, lejup, lejup tumsā. Viņš drebēja bailēs, taču seja viņam bija apņēmīga un barga. Jau šobrīd viņš bija pavisam cits hobits nekā tas, kurš pirms ilga laika bija izdrāzies no Bagendas bez mutautiņa kabatā. Mutautiņu viņš nebija lietojis veselu mūžību. Viņš atsvabināja dunci makstī vaļīgāk, savilka ciešāk jostu un devās uz priekšu.

«Nu tu beidzot dabūsi, ko gribēji, Bilbo Bagins,» viņš sev teica. «Toreiz tajās viesībās tu ieskrēji vidū un ielēci bedrē, un nu tev no tās jātiek laukā un vēl jāmaksā par to! Ak tētīt, kāds muļķis es biju un joprojām esmu!» teica Tuku asinīm vissvešākā daļa. «Kāda man bēda par pūķa nolaupītiem dārgumiem, manis pēc tas viss var te gulēt uz mūžu mūžiem, ja vien es varētu pamosties un ieraudzīt, ka šis baismīgais tunelis pārvērties par manas mājas priekšnamu!»

Viņš, protams, nepamodās, bet gāja tikai arvien uz priekšu, kamēr bija pagaisušas jebkādas ārējo durvju pazīmes. Bilbo bija pilnīgi viens. Drīz viņam sāka likties, ka kļūst siltāks. «Vai tur tālāk lejā kaut kas mirgo, vai man tikai tā izskatās?» viņš nodomāja.

Mirgoja gan. Hobitam virzoties uz priekšu, mirgojums kļuva arvien redzamāks, līdz par to vairs nebija nekādu šaubu. Tā bija sarkana gaisma, kas visu laiku kļuva arvien sarkanāka. Turklāt tagad tunelī jau bija pavisam karsts. Tvaiku mutuļi peldēja viņam pretī un garām, un Bilbo juta, ka ir viscaur nosvīdis. Ausīs viņam sāka urbties kāda skaņa — tāds kā burbuļošanas troksnis, it kā uz uguns mutuļotu liels putras katls, un reizē tāda kā dārdoņa, kas atgādināja milzu runča murrāšanu. Drīz kļuva nepārprotami skaidrs, ka tur lejā, kur kvēloja sarkanā gaisma, miegā krāc kāds milzīgs radījums.

Sai brīdī Bilbo apstājās. Soļi, ko viņš spēra uz priekšu no šīs vietas, bija drosmīgākie visā viņa mūžā. Grandiozie notikumi, kas sekoja pēc tam, bija tīrais nieks pret šo brīdi, īsto cīņu viņš izcīnīja te tunelī viens pats, pirms vēl bija acīm skatījis lielās briesmas, kas gaidīja priekšā. Un tomēr pēc īsas kavēšanās viņš devās tālāk; un pamēģiniet tagad iztēloties, kā viņš tur aiziet līdz tuneļa galam, kur rēgojas tāda paša lieluma un formas atvere kā durvis klints sienā. Pa to viņš izbāž savu nelielo hobita galviņu. Viņa priekšā paveras visdziļākais seno rūķu pagrabs jeb apakšzemes zāle pašā Vientuļā Kalna vidienē. Tas ir gandrīz tumšs, tāpēc tā plašumu var tikai aptuveni nojaust, bet no akmens grīdas tuvējās malas izstaro spilgta kvēle. Tur kvēlo Smogs!

Tur nu viņš gulēja, milzīgs, sarkani zeltains pūķis* aizmidzis ciešā miegā; caur nāsīm un muti viņam lauzās burbuļojoši krācieni un dūmu grīstes, bet uguns versmo- jums miegā bija vājš. Viņam apakšā, zem visiem locekļiem, zem milzīgā astes rituļa, visapkārt un uz visām pusēm no viņa, aizstiepjoties prom neredzamā tumsā, vīdēja neaptveramas dārgumu kaudzes, apstrādāts un neapstrādāts zelts, pērles un dārgakmeņi, un sudrabs, kas sārti mirdzēja ugunīgajā gaismā.

Smogs gulēja kā neizmērojami liels sikspārnis — sakļāvis spārnus, mazliet pavēlies uz sāniem, tā ka hobits varēja redzēt viņa ķetnas un gareno, bālo vēderu, kas bija aplipis sīkiem dārgakmeņiem un zelta drumslām, guļot šai dārgajā guļvietā. Tieši viņam aiz muguras, kur siena atradās vistuvāk, varēja neskaidri saredzēt karājamies bruņukreklus, bruņucepures, āvas, zobenus un šķēpus, un turpat rindās stāvēja lielas krūzes un trauki, pilni dārgumu, kuru vērtību grūti noteikt.

Sacīt, ka Bilbo aizrāvās elpa, nozīmētu nepateikt neko. Kopš tā laika, kad Cilvēki pārveidoja valodu, ko bija iemācījušies no elfiem dienās, kad visa pasaule bija brīnumu pilna, nav vairs saglabājušies vārdi, kas spētu attēlot viņa satricinājumu. Bilbo gan bija dzirdējis nostāstus un dziesmas par pūķu milzīgajām mantu krātuvēm, taču nekad nebija īsti līdz pašai būtībai aptvēris un izjutis šādas dārgumu pārpilnības krāšņumu, lieliskumu un alkas, ko tā spēj iedegt. Viņa sirdi sagrāba dīvainas burvības spēks, un viņš tagad saprata rūķu degsmi; viņš vēl ilgi stāvēja nekustēdamies un raudzījās uz nenovērtējamo un nesaskaitāmo bagātību, gandrīz vai aizmirsis tās baismīgo sargu.

Viņš raudzījās, šķiet, veselu mūžību, un tad, itin kā svešas gribas dzīts, izlavījās no durvju paēnas un pa akmens grīdu aizskrēja' līdz tuvākā dārgumu kalna malai. Pāri viņam pacēlās guļošā pūķa stāvs — briesmīgs bieds pat dziļajā miegā. Viņš paķēra lielu kausu ar divām osām, tik smagu, cik spēja panest, un pameta izbiedētu skatienu augšup. Smogs pakustināja spārnu, atlaida ievilkto ķetnu, un viņa dārdošais krāciens mainīja toni.

Tad Bilbo metās bēgt, cik jaudas. Tomēr pūķis nepamodās — vēl ne, bet iegrima citos alkatīgos un vardarbīgos sapņos un gulēja tālāk, kamēr mazais hobits drāzās atpakaļ pa garo tuneli. Sirds viņam dauzījās kā negudra un kājas šķita nevarīgākas nekā turpceļā, tomēr viņš neatlaida kausu, un galvenā doma viņam prātā bija: «Izdarīju! Nu viņi redzēs! Ak «vairāk izskatās pēc bodnieka nekā pēc kramplauža», ko? Nu, tas man vairs nebūs jādzird.»

Tur nu viņš gulēja, milzīgs, sarkani zeltains pūķis, aizmidzis cieša miega.

Nebija gan. Beilins bezgala priecājās, atkal ieraudzījis hobitu, un viņa prieks bija tikpat liels kā pārsteigums. Viņš paņēma Bilbo nēšus un iznesa atlikušo ceļu ārā no alas. Bija pusnakts, un zvaigznes slēpās aiz mākoņiem, bet Bilbo gulēja aizvērtām acīm, ar baudu elpodams un sajuzdams svaigo gaisu un lāgā nemanīdams rūķu satraukumu, slavinājumus un uzsitienus pa plecu, lāgā nedzirdēdams, kā tie solās gan paši, gan ar daudzu paaudžu ģimenēm mūžam būt viņa rīcībā un vienmēr un visur pakalpot.

Rūķi vēl aizvien laida kausu apkārt no rokas rokā un aizgūtnēm jūsmoja par sava dārguma atgūšanu, kad piepeši kalna dziļumā atskanēja neganta dārdoņa, itin kā snaudošs vulkāns būtu sadomājis atkal uzsākt savu postošo darbu. Durvis aiz viņiem gandrīz aizkrita ciet, tikai akmens uz sliekšņa neļāva tām pavisam aizcirsties, bet augšup pa tuneli no tāla dziļuma lauzās tik šaušalīgu auru un dunošu spērienu atbalsis, ka visa zeme zem viņu kājām šķita drebam.

Tad rūķi aizmirsa savu prieku un pašapzinīgo lepnību, kurā pirms brīža bija gozējušies, un pamira bailēs. Ar Smogu joprojām bija jārēķinās. Nav gudri izlaist no saviem aprēķiniem dzīvu pūķi, ja tas mājo tepat blakus. Pūķi varbūt nespēj īsteni novērtēt un izlietot visu savu bagātību, taču viņi to parasti pārzina līdz pēdējam sīkumam, jo sevišķi tad, ja tā viņiem piederējusi ilgu laiku, un Smogs nebija nekāds izņēmums. No nelāga sapņa (kurā viņu neciešami kaitināja kāds spēkavīrs, augumā pavisam niecīgs, bet apveltīts ar asu zobenu un izcilu drosmi) viņš bija pārgājis snaudā un no snaudas pilnīgā nomodā. Alā jautās svešāda dvaka. Vai no tā mazā cauruma vilktu caurvējš? Viņam šī atvere nekad nebija lāgā patikusi, kaut gan tā bija pavisam maza, un tagad viņš urbās tajā aizdomīgu skatienu un nesaprata, kāpēc nav to aizbēris ar akmeņiem. Pēdējā laikā viņam reizēm bija izlicies, it kā kaut kur no augšas līdz viņa mantnīcai nonāktu vājas klaudzienu atbalsis. Viņš nodrebēja un izstiepa kaklu, lai paošņātu gaisu. Un tad ieraudzīja, ka pazudis kauss!

Zagļi! Dedzināt! Nonāvēt! Kaut kas tāds nebija gadījies, kopš viņš ieradās un apmetās Vientuļajā Kalnā! Viņa niknums nebija aprakstāms — tādu niknumu gadās redzēt tikai tad, ja bagātie, kam visa kā ir vairāk, nekā viņi spēj novērtēt, piepeši zaudē kaut ko no tā, kas viņiem visu laiku piederējis, bet nekad nav ticis lietots vai bijis vajadzīgs. Viņa rīkle izvirda uguni, visa telpa pildījās dūmiem, kalna pakāje drebēja. Viņš veltīgi pūlējās iebāzt galvu mazajā ejā un tad, saritinājies gredzenā un rēkdams kā apakšzemes pērkons, metās ārā no mantnīcas cauri lielajām durvīm un pa kalna pils plašajiem gaiteņiem drāzās augšup uz Priekšējiem Vārtiem.

Viņa vienīgā doma bija apskriet un pārmeklēt visu kalnu, līdz noķers zagli, saplosīs to un samīdīs zem savām kājām. Viņš izšāvās pa vārtiem; no ūdens pacēlās neganti svelpjoši tvaika mutuļi, un pūķis zvērodams uzlidoja gaisā un nosēdās kalna virsotnē, zaļu un ugunssarkanu liesmu apņemts. Rūķi dzirdēja šī lidojuma baismīgo troksni un pieplaka zāļainās terases sienām, slēpdamies aiz lielajiem akmeņiem cerībā izbēgt no vajātāja briesmīgā skatiena.

Tepat viņi visi būtu aizgājuši bojā, ja atkal nebūtu attapies Bilbo. — Ātrāk! Ātrāk! — viņš izdvesa. — Durvis! Uz tuneli! Te nedrīkst palikt!

To dzirdot, rūķi atguvās un nupat jau dzīrās paslēpties ejā, kad Baifurs iebrēcās:

—    Mani brālēni! Bomburs un Boufurs — mēs viņus aizmirsām — viņi palika ielejā!

—    Viņi būs pagalam un poniji arī, un visi pārtikas krājumi tāpat! — vaidēja pārējie. — Mēs tur neko nevaram līdzēt!

—    Blēņas! — noteica Torins, atgūdams pašcieņu. — Mēs nedrīkstam viņus pamest.

Ejiet iekšā, mister Bagins un Beilin, un jūs abi, Fili un Kili, — pūķis nedrīkst nogrābt mūs visus. Pārējie, kur ir virves? Ašāk!

Sie varbūt bija briesmīgākie brīži no visiem līdzšinējiem. Smoga negantie dusmu izvirdumi atbalsojās augstajos akmens izciļņos; jebkurā brīdī viņš varēja zvērodams šauties lejā vai mest lokus ap kalnu un pamanīt, kā viņi izmisīgi velk virves pāri bīstamajai klints malai. Augšā uzrāpās Boufurs, un vēl viss bija pa vecam. Augšā uzrāpās Bomburs, elsdams un pūzdams, virvēm šņirkstot, un vēl viss bija pa vecam. Viņi vēl paspēja uzvilkt augšā šo to no darbarīkiem un pārtikas saiņiem, un tad briesmas bija klāt.

Atskanēja mežonīga švīkstoņa. Sarkana gaisma ietina stāvās klinšu smailes. Pūķis lidoja šurp.

Viņi tik tikko paspēja saskriet atpakaļ tunelī, vilkdami un stumdami savus saiņus, kad no ziemeļu puses šurp atdārdināja Smogs, tīdams kalna malas liesmu vērpetēs, vē- zēdams varenos spārnus ar troksni, kas atgādināja viesuļa aurus. Viņa karstā dvaša izdedzināja zālāju pie durvīm un ielauzās ejā cauri atstātajai durvju šķirbai, apsvilinot bēgļus, kas slēpās tunelī. Uzzibēja plandošas liesmu mēles, un durvīm pārskrēja melnas klintāju ēnas. Tad viņš bija garām, un atkal iestājās tumsa. Iezviedzās pārbiedētie poniji, sarāva pavadas un mežonīgos auļos aizdrāzās kur kurais. Pūķis šāvās lejup, metās tiem pakaļ un pazuda aiz klints.

—    Beigas viņiem, nabagiem, būs! — noteica Torins. — Ko Smogs reiz ieraudzījis, tam no viņa neizbēgt. Te nu mēs esam, un te mums būs jāpaliek, ja vien kādam neiegri- bēsies mērot kājām visu garo ceļu līdz upei, kad jebkurā brīdī var uzglūnēt Smogs!

Sī doma nebija no patīkamajām. Viņi ielīda dziļāk tunelī un tur tupēja, drebēdami pie visām miesām, par spīti karstumam un smacīgajam gaisam, līdz pa durvju šķirbu iespraucās bālie ausmas stari. Visu nakti viņi ik pa brīdim dzirdēja lidojošā pūķa aurus te pieaugam, te pieklustam, kad tas meta neskaitāmus lokus apkārt Kalnam.

Ieraudzījis ponijus un apmetņu pēdas, tas nosprieda, ka no upes un ezera puses te ieradušies cilvēki un no ielejas, kur stāvēja poniji, pa nogāzi uzrāpušies kalnā; tomēr slepenās durvis izturēja caururbjošā skatiena pārbaudi, un mazais ieloks ar augstajām sienām aizturēja spēcīgās liesmas. Ilgi nezvērs joņoja, velti dzīdams pēdas iebrucējiem, līdz rītausma mazliet atvēsināja viņa naidu un viņš atgriezās savā zelta gultā izgulēties — un uzkrāt jaunus spēkus. Sava dārguma zādzību viņš nemūžam neaizmirstu un nepiedotu, pat ja vēl tūkstoš gadu dzīvotu šais nomelnējušajos akmeņos, taču viņš varēja atļauties pagaidīt. Rāmi un klusu viņš ierāpās atpakaļ mantnīcā un pievēra acis.

Kad pienāca rīts, rūķu izbailes mazliet pierima. Viņi saprata, ka šādas briesmas ir neizbēgamas, ja nākas stāties pret tik negantu sargu, un juta, ka vēl par agru atteikties no savām iecerēm. Un šobrīd viņi tikpat nekur nevarēja aiziet, kā jau bija teicis Torins. Poniji bija aizbēguši vai gājuši bojā, un vajadzēja nogaidīt, līdz Smogs kaut cik mitējas uzraudzīt apkārtni, lai uzdrīkstētos doties tik garā ceļā kājām. Par laimi, viņi bija paguvuši paņemt līdzi pietiekami daudz ēdamā, lai kādu laiku varētu iztikt.

Viņi ilgi sprieda, ko darīt tālāk, taču nevarēja iedomāties nevienu iespēju, kā tikt vaļā no Smoga, — tas jau no paša sākuma bija rūķu plāna visvājākais punkts, ko Bilbo nenocietās nepateicis. Tad, kā jau mēdz gadīties klizmā iekļuvušiem, apjukušiem ļautiņiem, viņi sāka kurnēt uz hobitu, vainodami viņu par to, kas sākumā tik ļoti bija viņus sajūsminājis: ka viņš pievācis kausu un tādējādi tik ātri satracinājis Smogu.

—    Un ko tad, pēc jūsu domām, kramplauzim pienāktos darīt? — Bilbo nikni noprasīja. — Es neesmu salīgts par pūķu kāvēju, tas ir spēkavīru darbs; manējais ir nozagt atpakaļ dārgumus. Es to iesāku, cik labi vien varēju. Vai jūs gaidījāt, ka es atgriezīšos ar visu Trora bagātību uz pleciem? Ja kādam gribas kurnēt, tad man ir vēl šis tas sakāms. Jums vajadzēja paņemt līdzi piecsimt kramplaužu, nevis vienu pašu. Tas, ko es redzēju, dara godu jūsu vectēvam, bet nemēģiniet apgalvot, ka esat man darījuši zināmus viņa bagātības plašos apmērus. Man vajadzētu simtiem gadu, lai visu to slepeni iznestu ārā — pat tad, ja es būtu piecdesmit reizes lielāks un Smoga vietā gulētu pieradināts trusītis.

Pēc tam rūķi, protams, atvainojās. — Ko tu mums ieteiktu darīt, mister Bagins? — Torins pieklājīgi apvaicājās.

—    Šobrīd man nav ne jausmas, ko ieteikt, — ja jūs domājat par dārgumu atgūšanu. Tas laikam pilnībā atkarīgs no kāda jauna veiksmes pavērsiena un no iespējām novākt Smogu. Pūķu novākšana nepavisam nav manā gaumē, bet es darīšu, ko varēšu, lai kaut ko izdomātu. Man pašam, atklāti runājot, nav ne mazāko cerību, un es ļoti vēlētos atrasties savā mājā.

—    Met nu pie malas tādas runas! Ko lai mēs tagad darām?

—    Nu, ja jūs tiešām gribat dzirdēt manas domas, .mēs nekā cita nevaram iesākt kā palikt tepat, kur esam. Dienas laikā, šķiet, mēs itin droši varam izlavīties ārā un ieelpot svaigu gaisu. Varbūt drīz viens vai divi no mums varēs aiziet līdz krātuvei pie upes un atnest jaunas pārtikas rezerves. Bet pagaidām nakts' laikā visiem jāturas dziļi iekšā tunelī.

Un tagad es izteikšu priekšlikumu. Man ir burvju gredzens, un es noiešu lejā šai pašā pēcpusdienā —- jo tad visdrīzāk ticams, ka Smogs guļ dienvidu, — un paskatīšos, kas un kā. Varbūt rodas kāda ideja. Sava vājā vieta ir katram mūdzim, mēdza teikt mans tēvs, kaut gan esmu pārliecināts, ka viņš to neteica pats no savas pieredzes.

Saprotams, ka rūķi ar atsaucību pieņēma šo priekšlikumu. Tagad viņi jau juta patiesu bijību pret mazo Bilbo. Viņš bija kļuvis par rūķu piedzīvojuma galveno vadoni. Viņam bija sākušas rasties savas idejas un savi plāni. Kad pienāca pēcpusdiena, viņš sagatavojās jaunam ceļojumam uz Kalna iekšieni. Protams, viņš nebija par to sajūsmā, taču jutās krietni labāk, kopš daudzmaz zināja, kas priekšā sagaidāms. Ja Bilbo būtu zinājis vairāk par pūķiem un to viltīgo dabu, viņš, iespējams, būtu vairāk baidījies no šī gājiena un tik droši nepaļautos uz to, ka Smogs tiešām būs aizmidzis.

Arā spīdēja saule, kad viņš devās ceļā, bet tunelī bija tumšs kā naktī. Gaisma no gandrīz aizvērtajām durvīm ātri pagaisa, līdzko viņš devās uz priekšu. Hobits tecēja tik klusiņām, ka viegla vēja pūsmiņa droši vien būtu drīzāk sadzirdama, un, tuvodamies lejas durvīm, viņš sāka gluži vai lepoties pats ar sevi. Kvēlošais sārtums bija tik tikko jaušams.

«Vecais Smogs ir paguris un aizmidzis,» Bilbo nodomāja. «Viņš mani nevar ne redzēt, ne dzirdēt. Galvu augšā, Bilbo!» Hobits bija piemirsis vai varbūt nekad nebija dzirdējis par pūķu teicamo ožu. Turklāt visu vēl vairāk sarežģī tas neērtais apstāklis, ka viņi, juzdami aizdomas, miegā atstāj pusaci vaļā un saglabā modrību.

Smogs tiešām izskatījās cieši aizmidzis, gandrīz kā beigts, viņa ķermenis šķita gluži tumšs, un krācot no nāsīm izšāvās pa tikko jaušamam tvaika mutulim, kad Bilbo vēlreiz pabāza galvu no ejas. Viņš nupat jau gribēja spert soli uz mantnīcas grīdas, kad ieraudzīja no Smoga kreisās acs pievērtā plakstiņa apakšas piepeši pazibam tievu, caururbjošu, sarkanu staru. Viņš tikai izlikās guļam! Viņš vēroja ieeju tunelī! Bilbo steigšus metās atpakaļ un pateicās savām laimīgajam gredzenam. Tad Smogs sāka runāt:

— Nu, zagli! Es jūtu un saožu tevi. Es dzirdu tavu elpu. Nāc vien šurp! Mēģini vēl kaut ko paķert, te taču ir tāda bagātība!

Tomēr tik mazizglītots pūķu tikumu mācībā Bilbo vis nebija, un, ja Smogs patiesi cerēja tik viegli piedabūt viņu tuvoties, to gaidīja vilšanās. — Nē, paldies, o, Smog Vi-

suvarenais! — viņš atbildēja. — Es nenācu mantas dēļ. Es tikai gribēju paskatīties uz tevi un redzēt, vai tu patiešām esi tik liels, kā pauž nostāsti. Es tiem neticēju.

—    Nu, un tagad tici? — pūķis noprasīja, juzdamies drusciņ glaimots, kaut arī neticēja nevienam hobita vārdam.

—    Izrādās, ka dziesmas un nostāsti gauži atpaliek no patiesības, o, Smog Visgalvenākais un Vislielākais no Pasaules Postītājiem! — atbildēja Bilbo.

—    Ievērojot, ka tu esi melis un zaglis, tev ir diezgan smalka uzvešanās, — teica pūķis. — Tu zini manu vārdu, bet es tavu smaku neatceros ostījis. Kas tu tāds esi un no kurienes nāc, ja drīkstu vaicāt?

—    Drīksti gan! Es nāku no kalna apakšas, un mans ceļš vedis caur kalnu apakšu un pa kalnu augšu. Un arī pa gaisu; es esmu tas, kas nāk neredzams.

—    Tam es labprāt ticu, — teica Smogs, — bet diezin vai tas ir tavs ierastais vārds.

—    Es esmu mīklu minētājs, tīklu graizītājs, asais dzelonis. Es esmu izvēlēts laimīga skaitļa dēļ.

—    Jauki vārdi, neko teikt! — pūķis ņirdzīgi nošņācās. — Bet laimīgie skaitļi vienmēr nemaz tik laimīgi nav.

—    Es esmu tas, kas iezārko draugus dzīvus un noslīcina tos upē, un atkal izvelk tos dzīvus no ūdens.

—    Tas vairs tik cienīgi neizklausās, — zobojās Smogs.

—    Es esmu lāču draugs un ērgļu viesis. Es esmu Gredzena guvējs un Veiksmes luteklis, un vēl Mucas jājējs, — turpināja Bilbo, kam sāka iepatikties šī runāšana mīklās.

—    Tas jau ir labāk! — teica Smogs. — Tikai neļauj savai izdomai pārāk daudz vaļas!

Jāpiebilst, ka ar pūķiem patiešām vislabāk ir sarunāties šādā veidā, ja negribat atklāt savu īsto vārdu (un tas ir gudri darīts) un nevēlaties viņus saniknot ar klaju atteikšanos (un arī tas ir gudri darīts). Neviens pūķis nespēj turēties pretī kārdinājumam klausīties mīklu runās un šķiest laiku, cenšoties tās saprast. No Bilbo teiktā Smogs daudz ko nevarēja saprast (bet es ceru, ka jūs gan sapratāt, jo jūs zināt visus Bilbo piedzīvojumus), taču viņam šķita, ka ir sapratis pietiekami daudz, un viņš neredzami nosmējās savā nelietīgajā prātā.

«Tā jau es vakarnakt domāju,» viņš pie sevis nosmīnēja. .«Ezera cilvēki — šie nožēlojamie toveru tirgoņi Ezera cilvēki izperinājuši kādu nelietīgu plānu, vai arī es esmu ķirzaka. Neesmu bijis tur lejā veselu mūžību, bet drīz es labošos!»

—    Nu labi, o, Mucas jājēj! — viņš teica skaļi. — Varbūt Muca bija tava ponija vārds, bet varbūt arī ne, kaut gan tas lopiņš bija pietiekami resns. Tu vari nākt neredzams, bet kājām tu visu ceļu nenāci. Varu tev pateikt — pagājušajā naktī es apriju sešus ponijus un arī pārējos drīz vien noķeršu un apēdīšu. Pateicībā par lielisko maltīti es tev došu vienu prātīgu padomu tevis paša labā: neielaidies nekādās darīšanās ar rūķiem, kamēr vien vari bez tiem iztikt!

—    Ar rūķiem! — Bilbo iesaucās, tēlodams pārsteigumu.

—    Nemēģini man neko iestāstīt! — teica Šmogs. — Es pazīstu rūķu smaku (un garšu) — neviens cits to nepazīst labāk. Nestāsti man, ka es, aprijis rūķa jādelētu poniju, nezināšu, ko esmu rijis! Tu ņemsi nelabu galu, ja pīsies ar tādiem draugiem, Zagli Mucas jājēj. Manis pēc tu vari iet atpakaļ un viņiem to visu pateikt. — Taču viņš nesacīja Bilbo, ka vienu no smakām neprot noteikt, un tā bija hobita smaka: būdama pilnīgi ārpus pūķa pieredzes loka, tā viņu gauži mulsināja.

—    Droši vien tu par to kausu vakarnakt dabūji smuku summiņu? — viņš turpināja. — Saki skaidri! Nekā nedabūji? Nu, tas jau taisni pēc viņiem izskatās. Un droši vien šie tikai slapstās pa aizmuguri un tev liek padarīt visu bīstamo daļu: paķert šeit visu, ko vari, kamēr es neredzu, un — atdot viņiem! Un tu ceri dabūt godīgu samaksu? Netici tādām blēņām! Ja tiksi projām no šejienes dzīvs, tā tev būs augstākā samaksa.

Tagad Bilbo patiesi sāka justies nelāgi. Kad vien Smoga klīstošais skatiens, kas mēģināja viņu krēslā ieraudzīt, pārzibēja viņam pāri, hobits nodrebēja, un viņu pārņēma neizskaidrojama vēlēšanās izskriet pūķim priekšā, tapt redzamam un pastāstīt Smogam visu patiesību. Īstenībā viņam nopietni draudēja briesmas nokļūt pūķa burvības varā. Tomēr viņš saņēma drosmi un atkal sāka runāt.

—     Tu nezini visu, o, Smog Visdižākais, — viņš teica. — Ne jau tikai zelts mūs atveda šurp.

—     Ha! Ha! Tad tu atzīsti gan šo «mūs», — iesmējās Smogs. — Saki vien skaidri «mūs četrpadsmit», un darīts, mister Laimīgais Skaitli! Priecājos dzirdēt, ka jums šai apvidū bijušas vēl kādas vajadzības, ne tikai mans zelts. Tad varbūt jūs neesat gluži veltīgi tērējuši laiku.

Nudien nesaprotu, vai jums nekad nav ienācis prātā, ka pat tad, ja jūs varētu man šo zeltu pa drusciņai vien izzagt — teiksim, simt gadu laikā —, jūs taču nekur tālu ar to netiktu. Kāds labums no zelta uz kalna nogāzes? Un kāds labums no tā mežā? Ak, uguntiņ spožā! Vai tad tev nav ienācis prātā, ka jūs tikpat noķers? Droši vien jūs vienojāties par četrpadsmito daļu vai kaut ko tamlīdzīgu, jā? Bet kā ar nogādāšanu galā? Kā ar pārvadāšanas maksu? Kā ar bruņotiem sargiem un nodokļiem? — Un Smogs atkal skaļi iesmējās. Viņam bija ļauna un viltīga dvēsele, un viņš zināja, ka šie minējumi nevar būt tālu no patiesības, kaut gan bija iedomājies, ka aiz visiem laupītāju plāniem stāv Ezera cilvēki, un paredzēja, ka lielāko tiesu no ieguvuma paredzēts paturēt turpat piekrastes pilsētā, ko viņa jaunajās dienās dēvēja par Esgarotu.

Jūs varbūt negribēsiet tam ticēt, bet nabaga Bilbo patiesi jutās gauži satriekts. Līdz šim visas viņa domas un enerģija tika vērstas uz to, lai nokļūtu līdz Vientuļajam Kalnam un atrastu ieeju tajā. Viņš nekad nebija pūlējies domāt, kā dārgumus dabūs projām un kā viņš sev paredzēto daļu varēs nogādāt līdz Bagendai zem Pakalna.

Tagad viņa prātā sāka briest nelāgas aizdomas — vai nu rūķi piemirsuši šo svarīgo apstākli, vai arī tie visu laiku klusībā smejas par viņu? Tieši tādu iespaidu pūķu valodas mēdz atstāt uz nepieredzējušiem pretiniekiem. Bilbo, protams, būtu vajadzējis saglabāt modrību un attapību, bet Smogs bija personība, kas prot saistīt savā varā.

—     Es jau tev teicu, — hobits sacīja, cenzdamies palikt uzticīgs saviem draugiem un godam noturēties šai tuvcīņā, — ka zelts mums bija tikai blakus iecere. Mēs nācām pa kalna augšu un pa kalna apakšu, vēja nesti un viļņu dzīti, Atriebības dēļ. Tev taču, o, Smog Neaprakstāmi Bagātais, būs ienācis prātā, ka tavi panākumi ir radījuši tev bargus ienaidniekus?

Tad Smogs sāka smieties pa īstam, un šie smiekli bija tik iznīcinoši, ka Bilbo nokrita uz grīdas, bet tālu prom tunelī rūķi saspiedās cieši kopā un nodomāja, ka hobits ņēmis piepešu un nelabu galu.

—    Atriebības dēļ! — viņš nošņācās, un viņa acu uguns apgaismoja visu telpu no grīdas līdz griestiem kā sarkans zibens uzliesmojums. — Atriebības dēļ! Vientuļā Kalna karalis ir miris, un kur ir viņa cilts, kas uzdrīkstas meklēt atriebību? Girions Dziļlejas valdnieks ir miris, es esmu aprijis viņa vīrus kā vilks, kas ticis aitās, un kur ir viņa dēli, kas uzdrīkstas man tuvoties? Es nogalinu, kur un ko gribu, un neviens man neuzdrošinās stāties pretī. Es apklusināju senos spēkavīrus uz mūžiem, un tiem līdzīgu šodienas pasaulē neatrast. Tolaik es vēl biju jauns un maigs. Tagad esmu vecs un stiprs,

stiprs, stiprs, Zagli no Pakrēslas! — viņš ļauni tīksminājās. — Manas bruņas ir kā desmitkārtīgi vairogi, mani zobi ir zobeni, mani nagi ir šķēpi, mans astes trieciens ir zibens spēriens, mani spārni ir viesulis, un mana elpa ir nāve!

—    Es esmu dzirdējis, — Bilbo izbiedētā pīkstienā izdvesa, — ka no apakšas pūķi esot vārīgāki, it sevišķi, ē, krūšu apvidū, bet nav šaubu, ka tik varens pūķis kā tu par to ir parūpējies.

Pūķis uz brīdi mitējās lielīties. — Tavas ziņas ir novecojušas, — viņš atcirta. — Es esmu apbruņots no augšas un apakšas ar dzelzs zvīņām un cietiem dārgakmeņiem. Mani nespēj caururbt nekāds asmens.

—    Tā jau varēja domāt, — teica Bilbo. — Skaidrs, ka tev nekur nav atrodams līdzinieks, Valdniek Smog Necaururbjamais. Kur vēl dzirdēta tik lieliska izdoma — veste no tīra dimanta!

—    Jā, tā patiesi ir reta un apbrīnojama, — teica Smogs, smieklīgā kārtā juzdamies glaimots. Viņš nezināja, ka hobits jau iepriekšējā reizē paguvis drusku apskatīt viņa neparasto aizsargtērpu un tagad tikai sev zināmu iemeslu dēļ deg nepacietībā to nopētīt tuvāk. Pūķis apvēlās uz muguras. — Skaties! — viņš teica. — Ko tu par to teiksi?

—    Kaut kas vienreizēji izcils! Kaut kas nepārspējams! Neatkārtojams! Satriecošs! — Bilbo skaļi jūsmoja, bet pie sevis klusībā domāja: «Vecais muļķis! Kāpēc viņam tur, krūšu kreisajā pusē, ir tāds liels, pelēks plankums — kails kā gliemezis bez čaulas?»

Kad misters Baginss to bija redzējis, viņa vienīgā doma bija tikt projām. — Nudien es taču nedrīkstu tik ilgi aizkavēt Jūsu Spožību, — viņš teica, — un laupīt tai tik nepieciešamo atpūtu. Ponijus, jādomā, nav tik viegli noķert, kad tie jau gabalā. Un kramplaužus tāpat, — viņš apsviezdamies aši piebilda un, cik jaudas, metās prom augšup pa tuneli.

Sī piezīme nebija īsti vietā, jo pūķis izspļāva viņam pakaļ baismīgas liesmu mēles, un, lai cik ātri hobits drāzās augšup pa eju, viņš vēl nebija ticis pietiekami tālu, kad Smogs piebāza savu šaušalīgo galvu pie pašas ejas mutes. Par laimi, galvu ar visiem žokļiem viņš ejā nespēja iedabūt, tomēr no nāsīm izpūta bēglim pakaļ tādu uguni un tvaiku, ka hobits tik tikko noturējās kājās un streipuļoja uz priekšu lielās sāpēs un bailēs. Viņš bija juties diezgan pašapmierināts, ka prot tik gudri sarunāties ar Smogu, taču pati pēdējā kļūda viņu atskurbināja.

«Nekad nezobojies par dzīvu pūķi, muļķa Bilbo!» viņš sev sacīja, un tas vēlāk kļuva par viņa iecienītu teicienu un pat pārvērtās sakāmvārdā. «Sis piedzīvojums tev vēl nepavisam nav galā,» viņš piebilda, un tā nu bija neapstrīdama patiesība.

Pēcpusdiena jau vērtās vakarā, kad Bilbo iznāca no ejas un nemaņā saļima uz «sliekšņa». Rūķi viņu atžilbināja un kā prazdami aprūpēja viņa apdegumus, taču pagāja krietns laiks, iekams mati viņam uz pakauša un papēžiem sāka atkal augt, kā pieklājas: tie bija pavisam apsvilināti un sačervelējušies līdz pašai ādai. Bet pagaidām viņa draugi visiem spēkiem centās Bilbo uzmundrināt; turklāt viņi ļoti vēlējās dzirdēt hobita stāstu un jo sevišķi uzzināt, kāpēc pūķis tik neganti trokšņojis un kā Bilbo izdevies aizbēgt.

Taču hobits izskatījās noraizējies un nomākts, un rūķi gandrīz nekā nevarēja no viņa izdibināt. Visu otrreiz pārdomājis, Bilbo sāka nožēlot dažu pūķim sacītu vārdu un negribēja to atkārtot. Vecais strazds, galvu piešķiebis, tupēja uz klintsakmens tepat tuvumā un klausījās visas viņu sarunas. Te nu var redzēt, cik nejaukā omā bija Bilbo: viņš paķēra akmeni un svieda ar to putnam, taču strazds tikai palidoja sānis un atgriezās vecajā vietā.

—    Nešķīstais putns! — Bilbo pikti nošķendējās. — Es jums saku, viņš noklausās, un man viņa ģīmis nemaz nepatīk.

—    Liec viņu mierā! — teica Torins. — Strazdi ir labi un draudzīgi radījumi, un šis šķiet ļoti vecs putns — kas zina, varbūt pēdējais no senās strazdu ģints, kas reiz te mājoja un manam tēvam un vectēvam ēda no rokas. Tā bija ilga mūža un brīnumaina spēka ģints, un ir pat iespējams, ka šis ir viens no tiem, kas dzīvoja toreiz — pirms pāris simtiem gadu. Dziļlejas ļaudis pieprata to valodu un izmantoja tos par sūtņiem, kas nesa ziņas uz Ezera pilsētu un citur.

—    Nu, ja to viņš gaida, tad uz Ezera pilsētu patiesi derētu aiznest ziņu, — teica Bilbo, — kaut gan diez vai tur šodien kāds vēl nopūlas ar strazdu valodas mācīšanos.

—    Nu, bet kas tad ir noticis? — sauca rūķi. — Stāsti taču!

Tad Bilbo pastāstīja viņiem visu, ko spēja atcerēties, un atzinās, ka mokoties ar nejauku sajūtu — varbūt pūķis pārāk daudz izlobījis no viņa mīklu runām un savā prātā salicis to kopā ar ponijiem un apmetnēm. — Viņš noteikti zina, ka mēs nācām no Ezera pilsētas un tur dabūjām palīdzību, un man briesmīgi bail, ka tikai viņa nākamais lidojums nav uz to pusi. Kā es vēlētos, kaut nekad nebūtu izgrūdis to Mucas jājēju; šai apvidū pat aklam trusim tūliņ būtu skaidrs, ka runa ir par Ezera pilsētu.

—    Nu, rimsties! Tur nekā vairs nevar līdzēt, un, runājot ar pūķi, ir ļoti grūti apsvērt katru vārdu — tā vismaz es esmu dzirdējis, — teica Beilins, ļoti vēlēdamies hobitu nomierināt. — Manuprāt, tu visu izdarīji lieliski — visādā ziņā tu izpētīji vienu ļoti vērtīgu apstākli, turklāt atgriezies dzīvs, un to vis nevar par sevi sacīt katrs, kam bijusi darīšana ar Smogu. Ziņa par neaizsegto laukumu vecā Mūdža dimanta vestē var būt mums likteņa žēlastība un svētība.

Tas pavērsa sarunu uz citu pusi, un visi sāka pārspriest pūķa pieveikšanas iespējas — vēsturē zināmās, apšaubāmās un leģendārās — un pārrunāt dažāda veida dūrienus un cirtienus, kā arī dažādas kara mākslas, paņēmienus un viltības, ar kuru palīdzību tas izdarāms. Visi bija vienis prātis, ka pārsteigt pūķi miegā nav tik viegli, kā varbūt izklausās, un mēģinājums piezagties tam aizmigušam var beigties ar sakāvi drīzāk nekā drošs, atklāts uzbrukums. Visu laiku, kamēr rūķi runāja, strazds klausījās, līdz beidzot, kad sāka iemirdzēties zvaigznes, tas klusi izplēta spārnus un aizlidoja prom. Un visu laiku, kamēr rūķi runāja un ēnas stiepās arvien garākas, Bilbo slīga arvien dziļāk grūtsirdībā un viņa nelāgā priekšnojauta auga augumā.

Beidzot viņš pārtrauca rūķus. — Mēs šeit nepavisam nevaram justies droši, — viņš teica, — un es nesaprotu, kāpēc mēs te sēžam. Visu zaļumu pūķis ir nosvilinājis, turklāt pienācis vakars un kļūst auksti. Bet es jūtu ar visu savu hobita būtni, ka viņš šai vietai uzbruks no jauna. Smogs tagad zina, ka es ierados pie viņa pa šo eju, un nešaubieties, ka viņš uzreiz uzminēs, kur meklējama tās otra izeja. Viņš, ja gribēs, visu šo Kalna malu saberzīs druskās, lai nosprostotu mūsu durvis, un, ja samals mūs kopā ar tām, tad būs vēl jo priecīgāks.

—    Tu esi ļoti drūmā omā, mister Bagins, — teica Torins. — Kāpēc tad Smogs nav nosprostojis lejas ieeju, ja tik ļoti grib mūs atturēt no mantnīcas? To viņš nav darījis, citādi mēs būtu dzirdējuši.

—    Nezinu, nezinu — sākumā laikam tāpēc, ka gribēja mani tur ievilināt vēlreiz, un tagad varbūt tāpēc, ka negrib sapostīt savu guļamistabu, kamēr var to nedarīt, — bet gudrāk būtu, ja jūs beigtu spriedelēt. Smogs tagad jebkurā mirklī var izlaisties ārā, un cerēt uz izglābšanos mēs varam, vienīgi saejot tunelī un aizverot durvis.

Viņš izskatījās tik nopietns, ka rūķi beidzot paklausīja viņa padomam, kaut arī durvis vēl neaizdarīja — tas šķita pārlieku izmisīgs solis, jo neviens nezināja, vai varēs un kā varēs tās no iekšpuses atkal atvērt, un nevienu nevilināja izredzes tikt ieslēgtam tunelī, no kura vienīgā izeja vestu caur pūķa mantnīcu. Turklāt pagaidām viss šķita pavisam klusu gan ārā, gan lejā tunelī. Tāpēc viņi ilgāku laiku sēdēja netālu no puspievērtajām durvīm un sarunājās.

Viņš izpūta bēglim pakaļ tādu uguni un tvaiku, ka hobits tik tikko noturējās kājās.

Aizsākās saruna par pūķa ļaunajiem vārdiem, pieminot rūķus. Bilbo vēlējās, kaut nekad tos nebūtu dzirdējis vai kaut varētu vismaz justies drošs, ka rūķi tagad runā pilnīgi godīgi, apgalvodami, ka nekad neesot pat domājuši, ko iesāks pēc tam, kad dārgumi būs atgūti. — Mēs zinājām, ka tas būs izmisīgs neprāta solis, — teica Torins, — un mēs to joprojām zinām, un tomēr man šķiet, ka tad, kad tie būs atgūti, mēs paspēsim apsvērt, ko iesākt tālāk. Kas attiecas uz tavu daļu, mister Bagins, es, roku uz sirds likdams, apgalvoju, ka mēs jūtamies tev bezgala pateicīgi un tu pats varēsi izvēlēties savu četrpadsmito daļu, tiklīdz vien būs, ko izvēlēties. Man žēl, ka tev jāraizējas par pārvadāšanas iespējām, un es atzīstu, ka šajā ziņā tiešām paredzamas lielas grūtības — gadu gaitā šie apvidi kļuvuši vēl mežonīgāki nekā agrāk, taču mēs tev palīdzēsim, kā vien pratīsim, un dalīsimies visos izdevumos, kad pienāks laiks. Ja gribi, tici man, ja negribi, netici — tas tavā ziņā!

Pēc tam saruna pievērsās pašai lielajai mantībai un tām lietām, ko atcerējās Torins un Beilins. Viņi prātoja, vai tās joprojām nebojātas guļ lejas zālē: šķēpi, kas tika gatavoti lielā Karaļa Bleidortina (kurš jau sen miris) armijas kareivjiem un kam katram bija trejkārt pārkaldināts asmens un ar zeltu smalki izrotāts rokturis, taču tie nekur netika nogādāti, un alga par tiem netika saņemta; vairogi, kas darināti sen mirušiem karavīriem, Trora lielais zelta divosu kauss ar iekaltiem un izgrebtiem putniem un puķēm, kuru ziedlapas veidoja dārgakmeņi; zeltīti un sudraboti necaururbjami bruņu- krekli; Giriona, Dziļlejas valdnieka, kaklarota, darināta no piecsimt smaragdiem zāles zaļumā: to viņš atdeva rūķiem par sava vecākā dēla bruņuapmetni, ko veidoja daudzi sīki gredzentiņi un kam līdzīgs nekur vēl nebija rgdzēts, jo bija darināts no tīra sudraba, trejkārt stiprāka par visstiprāko tēraudu. Bet skaistākais no visiem bija lielais, baltais dārgakmens, ko rūķi bija senatnē atraduši Vientuļajā Kalnā, pašā Kalna sirdī, — Treina Svētakmens.

— Svētakmens! Svētakmens! — tumsā murmināja Torins, pa pusei sapņodams, zodu uz ceļgaliem atbalstījis. — Tas bija kā apaļa bumba ar tūkstoš šķautnēm; uguns gaismā tas mirdzēja kā sudrabs, saulē laistījās kā ūdens, zvaigžņu staros zaigoja kā sniegs, mēnesnīcā dzirkstīja kā lietus lāse!

Taču dārgumu krātuves burvībai vairs nebija agrākās varas pār Bilbo. Visu šo sarunu viņš dzirdēja tikai pa ausu galam. Viņš sēdēja vistuvāk durvīm, ar vienu ausi modri klausīdamies, vai ārpusē nesāksies kāds troksnis, ar otru uzmanīdams, vai rūķu murdēšanai pa vidu neieskanēsies kāda sveša atbalss, kas liecinātu par kustību dziļi lejā.

Tumsa sabiezēja, un Bilbo jutās arvien neomulīgāk. — Aizveriet durvis! — viņš lūdza rūķus. — Es jūtu pūķi tepat līdzās. Man šis klusums liekas daudz ļaunāks par pagājušās nakts dārdoņu. Aizveriet durvis, kamēr nav par vēlu!

Viņa vārdos jautās dīvaina noskaņa, kas lika rūķiem justies nelāgi. Lēnām Torins nokratīja sapņaino pusnomodu un, piecēlies kājās, atgrūda akmeni, kas turēja durvis pusviru. Pārējie tās pastūma, un durvis klaudzēdamas un žvadzēdamas aizcirtās. Iekšpusē nebija nekādu zīmju, kas liecinātu par atslēgas caurumu. Viņi bija ieslēgti Kalnā!

Un tas nebūt nenotika par agru. Viņi tik tikko bija paspējuši paiet gabaliņu tālāk pa tuneli, kad Kalna malu sadrebināja tāds trieciens, it kā milži laistu darbā no dižozoliem gatavotu mūru dragājamo ierīci. Klints nodunēja, sienas nokrakstēja, un uz galvas viņiem sāka birt akmeņi. Kas būtu noticis, ja durvis būtu palikušas atvērtas, par to es negribu pat domāt. Viņi metās dziļāk tunelī, priecādamies, ka palikuši dzīvi, bet ārpusē aiz muguras visa pasaule šķita rībam un dārdam Smoga niknuma izvirdumos. Viņš šķēla klintis gabalos, dauzīja akmens sienas un smailes ar milzu astes triecieniem, līdz. rūķu mazā, augstā apmetnes vietiņa, apdedzinātā zāle, strazda akmens, gliemežiem

klātās sienas, šaurā dzega un viss pārējais pazuda vienā vienīgā drumstalu jūklī un no klints nogāzes uz ieleju vēlās akmens šķembu lavīna.

Smogs bija izzadzies no mantnīcas klusām, tikpat klusu uzlidojis gaisā un tad smagi un lēni kā milzu vārna laidies pa vējam lejā uz Kalna rietumu malu, cerēdams tur kādu negaidot pārsteigt un arī uzmeklēt izeju tam gaitenim, ko tika izmantojis zaglis. Šobrīd viņš izgāza dusmas par to, ka nevienu nav atradis un neko nav ieraudzījis, kaut arī nojauta, kur jābūt alas izejai.

Sādi izlādējis savu niknumu, viņš jutās labāk un pie sevis nodomāja, ka nu vairs viņu no šīs puses neviens netraucēs. Bet vēl vajadzēja domāt par tālāku atriebšanos. — Mucas jājējs! — viņš šņāca. — Tavas pēdas nāca no ūdens puses, un nav šaubu, ka tu ieradies augšup pa straumi. Es nepazīstu tavu smaku, bet, ja arī tu neesi viens no Ezera vīriem, tu nāci ar viņu palīdzību. Viņi dabūs mani pieminēt un atcerēsies, kas ir īstais Vientuļā Kalna karalis!

Ugunīgu liesmu apņemts, viņš pacēlās gaisā un aizlidoja uz dienvidu pusi, kur plūda Straujupe.

13. nodaļa tĀs VĒL NAV MĀJAS

Tikmēr rūķi sēdēja tumsā, un ap viņiem valdīja pilnīgs klusums. Viņi ēda maz un runāja maz. Laika izjūta viņiem bija zudusi, un kustēties viņi tikpat kā neuzdrīkstējās, jo pat čuksti atbalsojās un aizšalca pa tuneli. Ja viņi palaikam iesnaudās, tad pamodās tādā pašā tumsā un klusumā. Beidzot, kad šādi šķita nogaidītas jau daudzas dienas un viņi sāka smakt un ļimt gaisa trūkuma dēļ, šis stāvoklis likās ilgāk vairs neizturams. Pat pūķa atgriešanās troksnis lejā, šķiet, būtu bijis patīkamāks. Klusums lika bīties no kādas viņa velnišķas viltības, taču mūžīgi tā sēdēt arī nevarēja.

Pirmais ierunājās Torins. — Pamēģināsim atvērt durvis! — viņš teica. — Man vai nu jāsajūt vēsma sejā, vai jāmirst. Labāk lai mani samīda Smogs nekā es nosmoku tepat uz vietas! — Tad vairāki rūķi piecēlās un aiztaustījās līdz agrākajai durvju vietai. Taču izrādījās, ka tuneļa augšgals ir iebrucis un to nosprostojusi aizlūzusī klints. Ne atslēga, ne burvju vara šīs durvis vairs nespēja atdarīt.

—    Mēs esam slazdā! — rūķi ievaimanājās. — Tās ir beigas. Tepat mēs nomirsim.

Bet atkal iegadījās tā, ka brīdī, kad'rāķi bija vistuvāk izmisumam, Bilbo sajuta dīvainu vieglumu sirdī, it kā no tās būtu novēlusies smaga nasta.

—    Mieru, mieru! — viņš iesaucās. — «Kamēr dzīvo, tikmēr ceri», mēdza teikt mans tēvs, un vēl viņš sacīja: «Trīs lietas — labas lietas». Es vēlreiz došos lejā pa tuneli. Es esmu gājis turp divreiz, kad skaidri zināju, ka lejā guļ pūķis, un tagad izmēģināšu laimi trešoreiz, kad to skaidri nezinu. Tā vai citādi, bet vienīgais ceļš uz āru ir lejup. Un man šķiet, ka šoreiz būtu labāk, ja jūs visi nāktu man līdzi.

Izmisuma mākti, rūķi piekrita, un Torins gāja pa priekšu pārējiem, līdzās hobitam.

—    Tagad tikai uzmanīgi! — Bilbo pačukstēja. — Un cik vien klusi iespējams! Smogs var nebūt lejā, bet var arī būt. Nav ko lieki riskēt!

Lejup, lejup, lejup. Rūķi, protams, nevarēja sacensties ar hobita zaglīgo, kluso soli un bez mitas te šņākuļoja, te šļūkāja kājas, un atbalsis to visu daudzkārt pastiprināja; taču, kaut gan Bilbo ik pa brīdim bailēs apstājās un klausījās, lejā nedzirdēja nevienu skaņu. Kad ejas gals jau bija tuvu, Bilbo uzvilka gredzenu un gāja tālāk. Bet šoreiz tas nebija vajadzīgs: tumsa bija necaurredzama un viņi visi tajā vienlīdz neredzami — ar gredzenu vai bez tā. Tumsa bija tik melna, ka hobits nonāca pie izejas pavisam negaidot, ar roku atspiedās pret tukšumu un kūleniski ielidoja mantnīcā.

Tur viņš brīdi palika guļam uz mutes, neuzdrīkstēdamies celties vai pat elpot. Taču nekur nekas nesakustējās. Nekur nemanīja ne mazāko gaismas stariņu; tikai tad, kad viņš beidzot lēni pacēla galvu, viņam šķita, it kā tālu tumsā kaut kur virs galvas kaut kas blāvi un bālgani iemirgotos. Bet tā noteikti nevarēja būt pūķa uguns dzirksts, kaut arī mūdža smaka te bija spēcīgi ievilkusies un tvaiks šķita .jaušams gandrīz uz mēles.

Beidzot misters Baginss vairs nevarēja izturēt. — Smog, tu nolādētais tārps! — viņš skaļi iespiedzās. — Beidz spēlēt slēpšanos! Parādi gaismu un tad ēd mani nost, ja vari noķert!

Vājas atbalsis aizskanēja pa neredzamo telpu, bet atbildes nebija.

Bilbo piecēlās un nesaprata, uz kuru pusi lai dodas.

—    Gribētos gan zināt, kādu spēlīti Smogs ir uzsācis, — viņš noteica. — Izskatās, ka šodien (vai šonakt, kas zina) viņa nav mājās. Ja Oins un Gloins nav pazaudējuši šķiltavas, mēs varētu uzšķilt gaismiņu un paskatīties apkārt, pirms veiksme pagriežas uz citu pusi.

—    Gaismu! — viņš iesaucās. — Vai kāds var iedegt gaismu?

Rūķi, protams, ļoti satrūkās, kad Bilbo ar būkšķi novēlās lejā mantnīcā, bet palika sēžam, saspiedušies bariņā, turpat netālu no tuneļa gala, kur hobits tos bija atstājis.

— Cst! Cst! — tie sauca, izdzirduši viņa balsi; un, kaut gan tas palīdzēja hobitam nojaust, kur tie atrodas, pagāja labs brīdis, līdz viņš izdabūja no tiem vēl ko vairāk. Taču vēlāk, kad Bilbo soļi sāka dunēt pa grīdu un viņš skaļā, spalgā balsī iesaucās: «Gaismu!» — Torins padevās un aizsūtīja Oinu un Gloinu atpakaļ pie mantām tuneļa augšgalā.

Pec kada laika mirgojošs stariņš liecinaja, ka viņi nak atpakaļ; Oins nesa aizdegtu priežkoka lāpu, un Gloinam padusē bija neaizdegtu skalu saišķis. Bilbo ātri pietecēja pie durvīm un paņēma gaismekli, tomēr viņš nespēja pierunāt rūķus aizdegt pārējos vai vismaz panākties uz priekšu pie viņa. Kā Torins rūpīgi izskaidroja, misters Baginss joprojām oficiāli esot viņu ielaušanās meistars un izlūks. Ja viņš gribot riskēt un iedegt gaismu, tā esot viņa darīšana. Rūķi pagaidīšot tunelī, kamēr viņš atnesīšot ziņas. Un tā viņi apsēdās netālu no durvīm un sāka gaidīt..

Viņi redzēja, kā hobita tumšais stāvs iet pāri grīdas laukumam, rokā turot augstu paceltu gaismekli. Ik pa laiciņam, kamēr viņš vēl nebija aizgājis tālu, viņi manīja kaut ko iezibamies un nošķindam, kad hobita kāja atsitās pret kādu zeltlietu. Gaisma apsīka, viņam attālinoties uz plašās telpas viņu malu, pēc tam sāka celties augšup. Bilbo kāpa lielajā dārgumu kalnā. Drīz viņš jau bija tā virsotnē, bet vēl turpināja gājienu. Tad rūķi redzēja, ka viņš apstājas un brīdi pieliecas, bet nezināja, kāds tam iemesls.

Tas bija Svētakmens, Vientuļā Kalna Sirds. Bilbo to pazina no Torina apraksta; bet tāpat bija skaidrs, ka otra tāda nav un nevar būt pat tik bagātīgā dārgumu klāstā kā šis, pat visā plašajā pasaulē ne. Jau augšā kāpjot, pirmītējais baltais mirdzums bija zaigojis acu priekšā un vilcis tieši pie sevis. Lēnām tas pārtapa nelielā bumbiņā, kas izstaroja bālganu gaismu. Tagad, kad Bilbo bija pienācis pavisam klāt, tā virsma iezaigojās neskaitāmās daudzkrāsainās dzirkstīs, kas atspoguļoja un sašķēla viņa gaismekļa šaudīgo starojumu. Beidzot viņš paskatījās lejup tieši tam virsū, un viņam aizrāvās elpa. Lielais dārgakmens mirdzēja viņam pie kājām pats ar savu iekšēju gaismu, un tomēr, kopš rūķi sensenos laikos to bija atraduši pašā Kalna sirdī, noslīpējuši un apstrādājuši, tas uztvēra jebkādu gaismu, kas krita uz to, un pārveidoja to desmittūkstoš balti mirdzošās dzirkstīs, kam cauri laistījās varavīksnes zaigojums.

Pēkšņi Bilbo roka pastiepās tam pretī kā burvju spēka vilkta. Viņa mazā plauksta nevarēja aptvert visu dārgakmeni, jo tas bija prāvs un smags; tomēr viņš to pacēla, aizvēra acis un ielika sev visdziļākajā kabatā.

«Tagad nu es esmu visīstākais kramplauzis,» viņš nodomāja. «Bet man šķiet, ka es rūķiem par to izstāstīšu — kaut kad vēlāk. Viņi taču teica, ka es varot paņemt un izvēlēties pats savu daļu, un es laikam izvēlētos šo, pat ja viņiem paliktu viss pārējais!» Un tomēr viņu neatstāja nepatīkama sajūta, it kā viņš zinātu, ka solītā izvēle nav attiecināma uz šo brīnišķo dārgakmeni un ka tas sagādās daudz rūpestu.

Tad Bilbo atkal metās lejā. Viņš nokāpa dārgumu kalna otrā pusē, un gaismekļa atspulgs pazuda no rūķu redzes loka. Taču drīz viņi to atkal ieraudzīja gabaliņu tālāk. Bilbo gāja uz telpas viņu malu.

Viņš gāja, līdz sasniedza lielās durvis tālākajā sienā, un tur viņu atspirdzināja svaiga gaisa dvesma, kas gandrīz apdzēsa degošo lāpu. Bilbo tramīgi paskatījās pa šīm durvīm un redzēja, ka aiz tām sazarojas plaši gaiteņi un augšup ved platas, krēslainas kāpnes. Un joprojām nebija ne ziņas, ne miņas no Smoga. Bilbo nupat dzīrās griezties atpakaļ, kad viņam gandrīz virsū uzskrēja kāda melna ēna un, traucoties garām, skāra viņa seju. Bilbo satrūkās un iespiedzās, atstreipuļoja atpakaļ un pakrita. Gaismeklis nokrita zemē un izdzisa.

—    Cerams, ka tas bija tikai sikspārnis! — viņš apjucis noteica. — Bet ko lai es tagad daru? Kur ir austrumi, dienvidi, ziemeļi vai rietumi?

—    Torin! Beilin! Oin! Gloin! Fili! Kili! — viņš sauca, cik vien spēka, bet melnajā plašumā tas izklausījās kā nevarīgs pīkstiens. — Gaisma nodzisa! Nāciet kāds šurp man palīgā! — Uz mirkli drosme bija hobitu pavisam atstājusi.

Rūķi tik tikko sadzirdēja vārgos saucienus un saprata tikai vienu vārdu: «palīgā!».

—    Kas tad nu, pie joda, ir noticis? — nesaprašanā noteica Torins. — Pūķis tas nevar būt, citādi viņš vairs nepīkstētu.

Rūķi brītiņu nogaidīja, bet nekādas skaņas, kas liecinātu par pūķi, nebija dzirdamas; patiesībā dzirdams nebija nekas cits kā vienīgi Bilbo tālīnā balss. — Panāciet kāds šurp un aizdedziniet vēl pāris lāpu! — Torins pavēlēja. — Izskatās, ka jāiet mūsu kramplauzim palīgā.

—    Ir jau arī mūsu kārta reiz palīdzēt, — teica Beilins, — un es esmu gatavs iet. Un man šķiet, ka pašreiz nekas īpašs nedraud.

Gloins aizdedza vairākas lāpas, un viņi visi izrāpās no ejas mantnīcā un gar sienu aši devās uz priekšu. Itin drīz viņi sastapa Bilbo, kurš pats nāca pretī. Viņš bija ātri atguvies, tiklīdz ieraudzīja uzspīdam gaismu.

—     Man tikai uzskrēja sikspārnis un nogāza zemē lāpu, — hobits sacīja par atbildi uz visiem jautājumiem. Kaut gan rūķi sajuta dziļu atvieglojumu, viņiem tomēr gribējās ņurdēt par to, ka iztrūcināti bez iemesla; bet, ko viņi teiktu, ja Bilbo tagad pastāstītu par Svētakmeni, es pat nevaru iedomāties. Surp nākdami, rūķi bija redzējuši vēl tikai neskaidrus, zibošus dārgumu atspulgus, bet jau tie bija no jauna uzpūtuši spēcīgu uguni viņu rūķu sirdīs; un, kad rūķa — kaut vai viscienījamākā — sirdi pārņem zelta un dārgumu alkas, viņš spēj kļūt necerēti pārdrošs un pat nevadāms.

Tagad rūķus nevienam vairs nebija jāskubina. Visi vēlējās steigšus izpētīt dārgumu krātuvi, kamēr vēl ir iespēja, un ticēt, ka pagaidām Smogs ir aizgājis no mājām. Katrs sagrāba aizdegtu lāpu, un, skatīdamies kā brīnumā te pa labi, te pa kreisi, viņi aizmirsa

Tas bija Svētakmens, Vientuļa Kalna Sirds.

bailes un pat piesardzību. Viņi runāja pilnā balsī un sasaucās cits ar citu, ņemdami dārglietas no lielās kaudzes vai no sienas un turēdami tās gaismā, aptaustīdami un apglāstīdami.

Kili un Fili bija gandrīz vai jautrā omā, un, ieraudzījuši pie sienas joprojām karājamies daudzas zelta arfas ar sudraba stīgām, viņi tās noņēma un aizskāra ar pirkstiem; tā kā šīs arfas sargāja burvju spēks (un arī tāpēc, ka pūķis, kam mūzika maz rūpēja, tās nebija aizticis), tās joprojām nebija zaudējušas toni. Tumšo telpu piepildīja melodija, kas ilgi bija klusējusi. Tomēr vairākums rūķu bija praktiskas dabas; tie vāca kopā dārgakmeņus un bāza sev kabatās un tam, ko nespēja paņemt, ar smagu nopūtu ļāva atkrist atpakaļ kaudzē. Torins to darīja tikpat cītīgi kā pārējie, tomēr viņš visu laiku te vienā, te citā vietā kaut ko cītīgi meklēja un nevarēja atrast. Tas bija Svētakmens, ko viņš meklēja, taču pagaidām viņš par to vēl nevienam neteica ne vārda.

Tad rūķi noņēma no sienas bruņutērpus un ietērpās tajos. Torins nudien izskatījās dižens un karalisks, ģērbies bruņukreklā no apzeltītiem gredzentiņiem, kaujas cirvi ar sudraba rokturi aiz jostas, kurā mirgoja tumšsarkani dārgakmeņi.

—    Mister Bagins! — viņš iesaucās. — Seit ir tava atalgojuma pirmā samaksa! Met nost savu veco kamzoli un uzvelc šo tel

To teicis, viņš palīdzēja Bilbo uzvilkt mazu bruņukreklu, kas senos laikos bija darināts kādam elfu princim. Tas bija gatavots no sudrabota tērauda, ko elfi sauc par mit- rilu, un tam līdzi nāca pērlēm un kristāliem rotāta josta. Galvā hobitam tika uzlikta viegla bruņucepure no izrakstītas ādas ar tērauda stīpām apakšā un baltu dārgakmeņu rotājumu gar malu.

«Sajūta jau dižena,» hobits nodomāja, «bet šķiet, ka es izskatos diezgan spocīgs. Kā mājās pie Pakalna visi smietos! Tomēr nekaitētu, ja varētu ieskatīties spogulī!»

Visu šo laiku misters Baginss saglabāja skaidrāku galvu un mazāk ļāvās dārgumu krātuves burvju ietekmei nekā rūķi. Jau krietnu brīdi pirms rūķi sāka pagurt no dārgumu apskates, viņš kļuva bažīgs, apsēdās uz grīdas un sāka nervozi prātot, ar ko tas viss beigsies. «Es labprāt atdotu daudzus šos dārgos kausus,» viņš nodomāja, «par vienu Beorna koka kausu, pilnu ar viņa spirdzinošo dzērienu.»

—    Torin! — viņš skaļi uzsauca. — Ko darīsim tālāk? Mēs esam apbruņoti, bet ko nozīmē jebkādas bruņas pret Smogu Drausmīgo? Sie dārgumi vēl nav atgūti. Mēs vēl nemeklējam zeltu, bet ceļu, kā izbēgt, un mēs jau pārāk ilgi esam izaicinājuši likteni!

—    Tu runā taisnību! — atbildēja Torins, atgūdamies no apmātības. — Iesim! Es jūs vedīšu. Arī tūkstoš gados es nevarētu aizmirst šīs pils iekārtojumu. — Tad viņš sasauca visus kopā un viņi pulciņā, lāpas virs galvas pacēluši, izgāja pa lielajām durvīm, tiesa, mezdami atpakaļ ne vienu vien ilgpilnu skatienu. •

Savas mirdzošās bruņas viņi bija atkal noseguši ar vecajiem apmetņiem un spožās bruņucepures ar apdriskātajām kapucēm un visi rindā cits aiz cita soļoja Torinam pakaļ: mazu gaismiņu virkne slīdēja pa tumsu uz priekšu, bieži vien apstādamās, kad rūki atkal un atkal ar bailēm klausījās, vai neatskanēs pūķa pārrašanās troksnis.

Kaut arī visi vecie pils rotājumi sen bija nodrupuši vai iznīcināti un milzu bries- meklis, daudz reižu nākdams un iedams, visu bija piegānījis un saārdījis, Torins zināja ikkatru gaiteni un pagriezienu. Viņi kāpa augšā pa garām kāpnēm, pagriezās un gāja lejā pa plašiem, atbalšu pilniem gaiteņiem, atkal pagriezās, atkal kāpa pa kāpnēm un atkal kāpa pa citām kāpnēm. Tās bija gludas, klintī izcirstie pakāpieni plati un glīti; un rūķi tikai kāpa un kāpa augšup, nemanīdami nevienu dzīvu būtni, tikai zaglīgas ēnas, kas aizbēga, caurvējā plandošajām lāpām tuvojoties.

Tomēr pakāpieni nebija veidoti hobitu kājām, un Bilbo jau juta, ka nespēj vairs turēties līdzi, kad piepeši jumts izpletās augstu un tālu un to vairs nesniedza lāpu gaisma. Kaut kur augšā pa kādu jumta atveri staroja balts mirdzums, un gaiss kļuva svai- gaks. Blava gaisma plūda iekša pa lielam durvīm, kas, pa pusei apdegušas, greizi kara- jās eņģēs.

—    Sī ir Trora lielā zāle, — teica Torins, — te notika dzīres un apspriedes. Netālu no šejienes atrodas Priekšējie Vārti.

Viņi izgāja cauri sapostītajai zālei. Te mētājās pussatrunējuši galdi, apgāzti, apdeguši krēsli un soli. Uz grīdas starp karafēm, kausiem un sasistiem dzēriena ragiem putekļos mētājās kauli un galvaskausi. Kad viņi bija izgājuši vēl pa vairākām durvīm zāles tālākajā galā, viņi izdzirda ūdens šalkoņu, un pelēcīgā gaisma pēkšņi kļuva spožāka.

—    Seit sākas Straujupe, — teica Torins. — No šīs vietas tā plūst uz Vārtiem. Iesim tai līdzi!

No akmens sienas pa tumšu spraugu šļācās ārā mutuļojoša straume un burbuļodama ieplūda šaurā kanālā, ko senu meistaru rokas bija izveidojušas taisnu un dziļu. Gar to veda bruģēts ceļš, pietiekami plats, lai vairāki vīri varētu iet līdzās. Viņi žigli metās skriet pa šo ceļu, sasniedza plašu pagriezienu — un viņus apņēma balta dienas gaisma. Priekšā pacēlās augsta velve, kurā vēl varēja saskatīt senu'grebumu pēdas, kaut arī tā bija apdrupusi un nomelnējusi. Dūmakā tērpusies saule raidīja savus bālos starus pār Vientuļā Kalna nogāzēm, un zelta stari krita uz akmens bruģi sliekšņa priekšā.

Viņiem pāri aizdrāzās bariņš sikspārņu, ko kūpošie gaismekļi bija iztraucējuši no snaudas; rūķi iztrūkušies metās uz priekšu, un kājas tiem slīdēja uz glumajiem, pūķa nogludinātajiem akmeņiem. Tagad viņu priekšā ūdens skaļi šļācās ārā pa vārtiem un putodams traucās lejup ielejā. Savas lāpas, kuru uguns bija kļuvusi bāla, viņi nosvieda zemē un stāvēja, raudzīdamies ieplestām, apžilbušām acīm. Viņi bija nonākuši pie Priekšējiem Vārtiem un lūkojās lejup uz Dziļleju.

—    Jā! — novilka Bilbo. — Nebiju domājis, ka es kādreiz skatīšos ārā pa šīm durvīm. Un nebiju gaidījis, ka mani jebkad tā iepriecinās saule un vējš sejā. Bet — ai, ai! Sis vējš ir auksts!

Tā bija tiesa. Pūta salts austrumu vējš, kas vēstīja ziemas tuvumu. Tas brāzmodams riņķoja ap Kalna korēm, auļoja cauri ielejai un vaidēja klinšu spraugās. Pēc daudzajām dienām sutīgajā pūķa pazemē viņi tagad, saulē stāvēdami, drebēja no aukstuma.

Pēkšņi Bilbo aptvēra, ka ir ne vien noguris, bet arī ļoti izsalcis. — Šķiet, ka ir vēla rīta stunda, — viņš noteica, — tāpēc, manuprāt, būtu laiks ieturēt brokastis — ja mums vēl ir atlicis, ko ieturēt. Bet Smoga parādes durvju slieksnis diez vai ir drošākā maltītes vieta. Lūdzami, sameklēsim vietu, kur var mierīgi pasēdēt!

—    Pareizi! — piekrita Beilins. — Un es laikam zinu, uz kuru pusi jāiet: mums jādodas uz veco sargtorni Vientuļā Kalna dienvidrietumu stūrī.

—    Cik tālu tas ir? — jautāja hobits.

—    Manuprāt, savu piecu stundu gājiens. Sis gājiens gan būs pagrūts. Cels no Vārtiem gar upes kreiso malu šķiet viscaur izārdīts. Bet paskatieties tur lejā! Upe met strauju līkumu uz austrumiem cauri Dziļlejai gar izpostīto pilsētu. Tur kādreiz bija tilts, no kura stāvi pakāpieni veda augšup labajā krastā un no turienes līdz ceļam, kas iet uz Kraukļu kalnu. Tur ir (vai vismaz bija) taka, kura nošķiras no ceļa un ved uz šo sargtorni. Arī tas ir pagrūts kāpiens — pat tad, ja vecie pakāpieni stāv savā vietā.

—    Ak debestiņ! — novaidējās hobits. — Vēl jāiet un vēl jākāpj, brokastis neēdušiem! Interesanti, cik brokastu un citu ēdienreižu mēs jau zaudējām tur tajā sasodītajā caurumā, nezinādami ne laiku, ne pulksteni?

Patiesībā pagājušas bija divas dienas un nakts starp tām (un ne jau gluži bez ēšanas), kopš pūķis sagrāva slepenās durvis, taču Bilbo bija pavisam zaudējis laika izjūtu, un viņam viss šis laiks varēja būt tiklab viena nakts, kā vesela nedēļa.

—    Nu, nu! — Torins iesmējās, jo viņa noskaņojums atkal sāka uzlaboties, un viņš pagrabināja dārgakmeņus sev kabatās. — Nesauc manu pili par sasodītu caurumu! Pagaidi vien, kamēr tā būs sakopta un atjaunota!

—    Tas nenotiks, kamēr Smogs būs dzīvs, — sadudzis noteica Bilbo. — Bet kur viņš īsti ir? Es atteiktos no labām brokastīm, lai to uzzinātu. Ceru, ka viņš netup Kalna galā un nevēro mūs no augšas!

Sī doma rūķus manāmi satrauca, un viņi tūdaļ nosprieda, ka Bilbo un Beilinam taisnība.

—    Jāiet projām no šejienes, — teica Bomburs. — Ko dzert te varbūt ir, bet es neredzu nekā no ēdamā. Tādā vietā pūķis noteikti vienmēr jūtas izsalcis.

—    Ejam! Ejam! — sauca pārējie. — Iesim pa Beilina taku!

Zem klinšainās sienas pa labi nekādas takas nebija, tāpēc viņi līkumoja starp akmeņiem pa upes kreiso krastu, un apkārtnes tukšums un pamestība drīz atvēsināja pat Torina pacilātību. Tilts, par kuru tika stāstījis Beilins, bija sen sabrucis, un tā akmeņi gulēja seklajā, trokšņainajā straumē; tomēr upi viņi pārbrida bez īpašām grūtībām, atrada senos pakāpienus un uzkāpa augstajā krastā. Turpat netālu viņi atrada veco ceļu un itin drīz nonāca pie dziļas gravas, kas slēpās starp klintīm; tui viņi brīdi atpūtās un iekoda šādas tādas brokastis — galvenokārt stūki ar ūdeni. (Ja jūs gribat zināt, kas ir stūķis, es varu tikai pateikt, ka recepti nezinu; bet tas ir kaut kas cepumam līdzīgs, ilgstoši uzglabājams, it kā barojošs un, bez šaubām, negaršīgs; taisnību sakot, prieka tas sagādā maz, toties ir labs treniņš žokļiem. To izgudrojuši Ezera cilvēki gariem ceļojumiem.)

Pēc tam viņi atkal gāja tālāk; ceļš pēkšņi pagriezās uz rietumiem, projām no upes, un uz dienvidiem vērstās kalna atradzes lielais plecs pamazām nāca tuvāk. Beidzot viņi sasniedza kalna taku. Tā stāvi vijās augšup, un viņi smagi kāpa cits citam aiz muguras, līdz beidzot vēlu pēcpusdienā nokļuva grēdas virsotnē un redzēja, ka rudenīgā saule slīd pretī rietumu pamalei.

Te viņi atrada līdzenu laukumu, ko gan nenožogoja klintis no trim pusēm, bet kam ziemeļu pusē slējās akmens siena ar tādu kā durvju iedobi. No šīm durvīm varēja labi pārredzēt austrumus, dienvidus un rietumus.

—    Seit mums senajos laikos stāvēja sargi, — teica Beilins, — un tās durvis ved uz klintī izcirstu istabu, kas bija iekārtota sargu vajadzībām. Ap Vientuļo Kalnu bija vairākas tādas vietas. Taču mūsu pārpilnības laikos šķita, ka pēc šādas sardzes nav lielas vajadzības, un sargiem varbūt tika sagādāta pārāk ērta dzīve — citādi mēs, iespējams, būtu ātrāk saņēmuši kādu brīdinājumu par pūķa tuvošanos un varbūt viss būtu citādi. Sā vai tā, te nu mēs brītiņu varam patverties un paslēpties, un redzēt daudz, paši paliekot neredzami.

—    Ja mūsu šurpnāciens ir redzēts, tad tam lielas nozīmes nav, — teica Douri, kurš arvien atskatījās uz Vientuļā Kalna virsotni, it kā domādams tur ieraudzīt tupam Smogu kā putnu torņa smailē.

—    Jāriskē vien ir, — teica Torins. — Šodien mēs tālāk aiziet nevaram. *

—    Tiesa, tiesa! — iesaucās Bilbo un nometās zemē.

Klints istabā vietas būtu pieticis veselam simtam, un tālāk bija vēl viena — mazāka istaba, ko tik daudz neskāra āra saltums.-Tā bija pilnīgi pamesta; šķiet, ka Smoga kundzības laikos tajā nebija uzturējušies pat savvaļas dzīvnieki. Te viņi nolika savus nesamos; daži tūdaļ pat izstiepās zemē un aizmiga, bet citi apsēdās netālu no ārdurvīm un pārrunāja turpmāko. Sarunas gaitā viņi nemitīgi atdūrās pret vienu un to pašu jautājumu: kur ir Smogs? Viņi raudzījās uz rietumiem, un tur nebija nekā; arī austrumos nebija nekā, un arī dienvidos nekas neliecināja par pūķa tuvumu, tikai tur varēja redzēt milzīgu baru putnu. Viņi raudzījās uz tiem un brīnījās, bet pie skaidrības netika arī tad, kad debesīs iemirdzējās pirmās saltās zvaigznes.

14. nodaļa UGUNS UN ŪDENS

Nu, ja jūs, tāpat kā rūķi, gribat uzzināt kaut ko par Smogu, mums jāatgriežas tajā vakarā pirms divām dienām, kad viņš sagrāva durvis un negantā niknumā aizlidoja projām.

Ezera pilsētas Esgarotas ļaudis tovakar pārsvarā uzturējās telpās, jo vējš pūta no melnajiem austrumiem un bija dzeldigs, tomēr daži vēl pastaigājās gar ūdens malu un vēroja, kā uz gludā ezera spoguļa iemirdzas zvaigznes, — tas bija iemīļots paradums vakara stundās. Vientuļo Kalnu no viņu pilsētas lielākoties nožogoja zemie pakalni ezera tālākajā galā, caur kuriem no ziemeļiem šurp plūda Straujupe. Tikai pašu Kalna virsotni varēja redzēt atspīdam dzidrajā ūdenī, un uz to viņi raudzījās reti, jo tā izskatījās drūma un draudīga pat rīta gaismā. Tagad tā bija pazudusi un izgaisusi tumsā.

Pēkšņi tā uz mirkli iznira no tumsas — īsi iekvēlojās un atkal apdzisa.

—     Paskatieties! — viens teica. — Atkal gaisma! Pagājušā naktī sardzes vīri redzējuši to zibam no pusnakts līdz rītausmai. Tur kaut kas notiek.

—     Varbūt Kalna karalis kaļ zeltu, — teica cits. — Nu jau labs laiks, kopš viņš aizgāja uz ziemeļiem. Dziesmām vajadzētu sākt piepildīties.

—     Kurš karalis? — kāds cits drūmi noprasīja. — Tā nepārprotami ir pūķa postošā uguns, un viņš ir vienīgais Vientuļā Kalna karalis, kāds mums zināms.

—     Tev vienmēr viss rādās melnās krāsās! — viņam atteica citi. — Te tu pareģo plūdus, te saindētas zivis. Domā taču par kaut ko priecīgāku!

Tad piepeši zemajos pakalnos uzplaiksnīja spoža gaisma un ezera ziemeļu gals iemirdzējās kā zelts. — Kalna karalis! — visi iesaucās. — «Tā pils kā saule spīgo, tā krāšņums gaismā celts, no Kalna sudrabs stīgo, pa upēm pludo zelts!» Pa upi plūst zelts no Kalna!

Atkal visus sagrāba milzu satraukums un sajūsma. Taču vīrs ar drūmo balsi metās pie Saimnieka, cik ātri vien spēja. — Pūķis lido šurp, vai arī es par mazu puiku lai palieku! — viņš kliedza. — Cērtiet tiltus! Pie ieročiem! Pie ieročiem!

Tad steigšus ieskanējās brīdinājuma taures, un to atbalsis atsaucās klinšainajos krastos. Gaviles apklusa, un prieks vērtās šausmās. Tādējādi pūķim neizdevās pārsteigt Ezera cilvēkus gluži nesagatavotus.

Bet viņa ātrums bija liels, un drīz vien Ezera cilvēki redzēja šurp skrienam spožu dzirksteli, kas tuvodamās kļuva arvien lielāka un spožāka, un pat vislētticīgākie saprata, ka viņu iedomas bijušas aplamas. Tomēr vēl bija drusciņ laika. Ik trauks pilsētā tika piepildīts ar ūdeni, ik karavīrs apbruņots, ik bulta un šķēps sagatavoti un tilts uz sauszemi sagrauts un iznīcināts, iekams Smoga šausminošā tuvošanās kļuva sadzirdama un ezers sāka mest ugunssarkanus viļņus zem viņa briesmīgo spārnu vēzieniem.

Kliedzienu, vaimanu un izsaucienu jūklī pūķis atlaidās uz pilsētu, šāvās uz tilta pusi un — rūgti vīlās! Tilta nebija, un viņa ienaidnieki atradās uz salas dziļa ūdens vidū — un šis ūdens viņa ieražām bija pārāk dziļš, tumšs un auksts. Ja viņš ienirtu tajā, paceltos tik daudz tvaika un garaiņu, ka visa apkārtne dienām ilgi tītos miglā, taču ezers bija varenāks par viņu, tas apdzēstu viņa uguni, iekams viņš izpeldētu malā.

Rēkdams viņš metās atpakaļ pāri pilsētai. Tumšu bultu krusa traucās augšup un grabot sitās pret viņa cietajām zvīņām un dārgakmeņiem, un mestie šķēpi, pūķa dvašas apsvilināti, degdami un šņākdami krita atpakaļ ezerā. Nekāda uguņošana, ko spējat radīt savā iztēlē, nevar sacensties ar tās nakts ainām. Dzirdot stiegru spindzoņu un tauru spalgās skaņas, pūķis iekvēlojās tik negantā niknumā kā vēl nekad, un viņu sagrāba akls, mežonīgs naids. Jau daudzus gadu simteņus neviens nebija uzdrīkstējies stāties pret viņu cīņā un arī šoreiz nebūtu uzdrīkstējies, ja neiejaucies vīrs ar drūmo balsi (vārdā Bards), kurš visu laiku skraidīja turp un atpakaļ, uzmundrinādams strēlniekus un skubinādams Saimnieku, lai tas pavēl visiem cīnīties līdz pēdējai bultai.

Liesmas izvirda no pūķa žokļiem. Kādu brīdi viņš riņķoja augstu gaisā virs pilsētas, apgaismodams visu ezeru; koki gar krastu kvēloja kā nokaitēti, un to asinssarkanie stāvi spilgti atšķīrās no plandošajām, ogļmelnajām ēnām to pakājē. Tad pūķis spēji brāzās lejā cauri bultu krusai, neprātīgās dusmās pat nepūlēdamies griezt ienaidniekam pretī zvīņotos sānus un domādams tikai par to, lai aizdedzinātu visu pilsētu.

Salmu jumti un koka siju gali tūdaļ uzliesmoja, kur viņš šāvās lejā, garām, pāri un atpakaļ, kaut gan tikko pirms viņa ierašanās viss bija aplaistīts ar ūdeni. Vēlreiz simtiem roku ņēmās liet un laistīt ik vietu, kur uzliesmoja kāda dzirkstele. Pūķis drāzās atpakaļ. Viens astes vēziens, un lielā Pilsētas Nama jumts sašķiebās un iebruka. Nedzēšamas liesmas uzšāvās melnajās debesīs. Vēl viens trieciens un vēl viens — un cita pēc citas sagruva un uzliesmoja nākamās mājas; un neviena bulta nenodarīja Smogam vairāk pāri kā no purvāja izlidojusi muša.

Viņš nodevās pilsētas postīšanai ar tadu tīksmi, kadu nebija baudījis gadiem ilgi.

Cilvēki visās pilsētas malās lēca ūdenī. Sievietes un bērnus steigšus sasēdināja pārpilnās laivās un izstūma pilsētas tirgus laukuma — lielā dīķa — vidū. Karotāji svieda zemē ieročus. Raudas un vaimanas skanēja tur, kur vēl pirms brīža bija līksmi dziedātas senās slavas dziesmas par rūķiem. Tagad to vārdus apkrāva lāstiem. Pats Saimnieks steidzās meklēt savu zeltīto laivu, cerēdams šajā panikas jūklī nemanot aizbēgt un izglābties. Bija sagaidāms, ka drīz pilsēta būs pamesta un nodegs līdz pamatiem.

Taisni uz to pūķis cerēja. Lai šie visi lec laivās un peld, kur grib. Tad tik viņam būs jautras medības, vai arī šie tupēs uz ūdens, kamēr nomirs badā. Lai tikai mēģina tikt malā — tur viņš tos godam sagaidīs. Drīz viņš aizdedzinās visus piekrastes mežus un izsvilinās visus laukus un ganības. Bet pašlaik viņš nodevās pilsētas postīšanai ar tādu tīksmi, kādu nebija baudījis gadiem ilgi.

Tomēr viens strēlnieku pulciņš joprojām sīksti cīnījās degošo māju vidū. To vadonis bija Bards, vīrs ar drūmo balsi un drūmo seju, tas pats, kam draugi bija pārmetuši plūdu un saindētu zivju pareģojumus, kaut gan visi pazina šī vīra gudrību un drosmi. Viņš bija Dziļlejas valdnieka Giriona tālīns pēctecis; Valdnieka sieva ar bērniem sensenajās nelaimes dienās bija aizbēgusi no izpostītās Dziļlejas. Tagad Bards raidīja bultu pēc bultas no sava lielā īves loka, līdz atlikusi bija vairs tikai viena. Liesmas plandījās viņam visapkārt, biedri jau pameta kaujaslauku, Bards uzvilka loku pēdējo reizi.

Piepeši kaut kas noplīvoja cauri tumsai un notupās viņam uz pleca. Bards satrūkās — bet tas bija tikai liels, vecs strazds. Bez bailēm tas pieliecās viņam pie auss un pačukstēja savu sakāmo. Bards ar sajūsmu atklāja, ka saprot putna valodu — viņš bija no Dziļlejas cilts.

—    Pagaidi! Pagaidi! — putns teica. — Tūlīt uzlēks mēness. Kad viņš atkal lidos šurp un pagriezīsies pret tevi, tēmē uz kailo laukumu krūšu kreisajā pusē! — Un, kamēr Bards pārsteigts klusēja, strazds viņam izstāstīja visu, kas noticis Vientuļajā Kalnā un ko viņš tur dzirdējis.

Tad Bards atvilka loka stiegru līdz pašai ausij. Pūķis riņķodams brāzās atpakaļ; viņš lidoja zemu, un, viņam tuvojoties, virs austrumu krasta pacēlās mēness un uzlēja sudraba spožumu nezvēra milzīgajiem spārniem.

—    Bulta! — sacīja strēlnieks. — Melnā bulta! Es tevi taupīju pašu pēdējo. Tu mani nekad neesi pievīlusi, un es vienmēr esmu tevi atguvis. Es tevi dabūju no tēva, un viņš no saviem senčiem. Ja tu patiesi esi nākusi no īstā Kalna karaļa kalves, tad traucies un dari savu darbu!

Pūķis atkal spēji metās lejā, nolaizdamies zemāk nekā iepriekš, un viņa vēders mēnessgaismā balti zaigoja no dzirkstošajiem dārgakmeņu vizuļiem — taču viena vieta palika tumša. Nospindza lielais loks. Melnā bulta atrāvās no stiegras un drāzās pretī pūķim taisni uz laukumu krūšu kreisajā pusē, kuru atsedza sānis izplestā priekšķepa. Bulta ietriecās vārīgajā vietā un pazuda no smailes līdz spalvai — tik spēcīgs bija tās lidojums. Ar kaucošu rēcienu, kas apdullināja cilvēkus, nogāza kokus un sašķēla akmeņus, Smogs raustīdamies uzšāvās gaisā, apmetās otrādi un ar dārdošu blīkšķi nogāzās lejā.

Tieši uz pilsētas paliekām nokrita viss varenais pūķa augums. Tā pēdējie pirmsnāves krampji sašķaidīja drumslās visu, kas vēl bija atlicis. Dārdēdama iegruva ezera virsma. Augšup pacēlās milzīgs tvaiku mutulis, balti kūpēdams piepešajā tumsā, kurā vienīgo gaismu tagad meta mēness. Ezers gari nočūkstēja, uzmutuļoja spēcīgs virpulis, un tad iestājās klusums. Sai brīdī beidza pastāvēt Smogs un Esgarotas pilsēta — tikai ne strēlnieks Bards.

Augošais mēness kāpa arvien augstāk, un vējš pūta auksts un dzēlīgs. Tas savērpa balto miglu lokanās grīstēs un kustīgos mākoņos un aizpūta tos uz rietumiem, kur to saplucinātās driskas izmētāja virs purviem Drūmmeža malā. Tad kā tumši punktiņi kļuva saskatāmas daudzās laivas uz ezera virsmas, un vējš iznēsāja gaisā Esgarotas iedzīvotāju žēlabas par savu zudušo pilsētu, mantu un nopostītajām mājām. Tomēr viņiem par daudz ko būtu vajadzējis pateikties liktenim, ja vien viņi spētu to apsvērt, taču šajā brīdī, protams, no viņiem to nevarēja gaidīt; vismaz trīs ceturtdaļas iedzīvotāju bija izglābušies sveikā, meži, tīrumi, ganības, lopi un lielākā daļa laivu bija neskarti, un pūķis bija pagalam. Ko tas nozīmēja, viņi vēl nebija aptvēruši.

Sērojoši ļaužu pūļi sapulcējās rietumu krastā, un cilvēki, drebinādamies aukstajā vējā, tūdaļ vērsa savas dusmas un pārmetumus pret Saimnieku, kurš tik ātri bija pametis pilsētu, kamēr citi vēl pūlējās to aizstāvēt.

—    Varbūt veikalnieciskos darījumos no viņa ir kāds labums — vismaz viņam pašam, — daži rūca, — bet, ja gadās kas nopietns, no viņa nav nekādas jēgas! — Un viņi slavēja Barda drosmi un pēdējo lielisko šāvienu. — Ja vien viņš nebūtu gājis bojā, — visi atkārtoja, — mēs ieceltu viņu par karali. Bards Pūķu Kāvējs no Giriona cilts! Ai, cik žēl, ka viņa vairs nav!

So runu pašā karstumā no meža tumsas iznāca gara auguma cilvēks. Staltais stāvs bija viscaur izmircis, melnie mati slapjās šķipsnās krita pāri sejai un pleciem, un acīs liesmoja spīva gaisma.

—    Bards nav pagalam! — viņš iesaucās. — Viņš aizpeldēja no Esgarotas, kad bija pieveicis ienaidnieku! Es esmu Bards no Giriona cilts, un es nogalināju pūķi!

—    Karalis Bards! Karalis Bards! — visi iegavilējās, bet Saimnieks sāka šņirkstināt klabošos zobus.

—    Girions bija Dziļlejas valdnieks, nevis Esgarotas karalis, — viņš paziņoja. — Ezera pilsētā mēs vienmēr esam izvēlējuši saimniekus no veco un gudro vidus un neesam pakļāvušies parastu karotāju kundzībai. Lai «Karalis Bards» iet atpakaļ uz savu karaļvalsti — Dziļleja tagad ir brīva, pateicoties viņa varonībai, un nekas viņam neliedz tur atgriezties. Un visi, kas vēlas, var iet viņam līdzi, ja saltie klajumi Vientuļā Kalna ēnā tiem patīk labāk nekā ezera zaļie krasti. Gudrie paliks tepat un centīsies no jauna uzcelt savu pilsētu, un ar laiku atkal baudīs tās mieru un pārticību.

—    Mēs gribam Karali Bardu! — tuvāk stāvošie izkliedza atbildi. — Mums pietiek šo veco gudreļu un naudas skaitītāju! — Un tālāk stāvošie sāka saukt: — Lai dzīvo Veiklais Strēlnieks, nost ar Naudasmaisiem! — līdz klaigas atbalsojās pa visu piekrasti.

—    Es nekādā ziņā nenoniecinu Bardu Veiklo Strēlnieku, — piesardzīgi sacīja Saimnieks (jo Bards tagad stāvēja viņam pavisam tuvu). — Viņš šonakt ir izcīnījis godpilnu vietu mūsu pilsētas labdaru pulkā, un viņš ir pelnījis, lai viņam sacer daudz nemirstīgu dziesmu. Bet kāpēc gan jūs, cilvēki, — te Saimnieks izslējās visā augumā un runāja ļoti skaļi un skaidri, — kāpēc jūs visā vainojat mani? Par kādiem grēkiem jūs gribat nogrūst mani pie malas? Kas iztraucēja pūķi no snaudas — to, lūk, es gribētu vaicāt. Kas izdabūja no mums bagātīgas veltes un dāsnu palīdzību un lika noticēt, ka senās dziesmas kļūs par patiesību? Kas izmantoja mūsu lāga sirdis un jauko ticību? Kādu zeltu viņi ir atsūtījuši lejup pa upi, lai mūs atalgotu? Pūķa uguni un postu! No kā gan būtu jāprasa atlīdzība par mūsu zaudējumiem un palīdzība atraitnēm un bāreņiem?

Kā redzat, Saimnieks savu stāvokli nebija ieņēmis, nekā neprazdams. Viņa vārdi panāca to, ka tajā brīdī cilvēki pavisam piemirsa domu par jaunu karali un vērsa dusmas pret Torinu un viņa biedriem. No visām pusēm skanēja nikni un skarbi vārdi; un daži no tiem, kas visskaļāk tika dziedājuši senās dziesmas, tagad tikpat skaļi klaigāja, ka rūķi ar nolūku esot uzkūdījuši pūķi pret viņiem!

—    Muļķi! — teica Bards. — Kāpēc tērējat vārdus un dusmojaties šo nelaimīgo radījumu dēļ? Nav šaubu, ka viņi gājuši bojā paši pirmie, pirms vēl Smogs ieradās pie mums. — Sos vārdus sakot, viņā uzzibēja doma, ka Vientuļā Kalna pasakainie dārgumi palikuši guļam bez sarga un īpašnieka, un viņš piepeši apklusa. Viņš domāja par Saim-

nieka vārdiem, par to, ka jāatjauno Dziļleja un jāpiepilda tā ar zelta zvaniem, ja vien viņš atrastu sev vīrus.

Beidzot viņš atkal sāka runāt:

—     Šobrīd nav laika dusmīgām runām, Saimniek, nedz svarīgu pārmaiņu apcerēšanai. Ir jādara darbs. Es joprojām esmu tavā rīcībā — lai gan pēc kāda laika es, iespējams, atcerēšos tavus vārdus un došos uz ziemeļiem kopā ar katru, kas man sekos.

Tad viņš aizsoļoja prom, lai palīdzētu ierīkot apmetnes un parūpētos par slimajiem un ievainotajiem. Bet Saimnieks nikni noraudzījās viņam nopakaļ un palika sēžam turpat. Viņš domāja daudz, bet sacīja maz un visupirms skaļi uzsauca vīriem, lai atnesot viņam uguni un ēdamo.

Kurp vien Bards griezās, visur viņš jauta kā liesmas izplatāmies valodas par milzu dārgumiem, kas tagad palikuši bez sarga. Cilvēki runāja, ka drīz ar tiem varēšot segt visus savus zaudējumus un kļūt neizmērojami bagāti, un iepirkt no dienvidiem visdārgākās un greznākās lietas, un tas viņus ievērojami uzmundrināja šai grūtajā brīdī. Tas daudz ko nozīmēja, jo nakts bija auksta un nepatīkama. Pajumti sagādāt varēja tikai nedaudziem (un viens no tiem bija Saimnieks), un pārtikas bija maz (pat Saimniekam nepietika). Daudzi tonakt no aukstuma, slapjuma un bēdām sasirga un vēlāk nomira, kaut arī bija sveikā izbēguši no grūstošās pilsētas; un turpmākajās dienās ne viens vien savārga un mocījās ar izsalkumu.

Tikmēr Bards ņēma vadības grožus savās rokās un pavēlēja citiem rīkoties tā, kā uzskatīja par pareizu, kaut gan vienmēr darīja to Saimnieka vārdā; un viņa uzdevums nebija viegls — vajadzēja pārraudzīt cilvēkus, rūpēties par viņu drošību un mājokļiem. Droši vien ziemā, kas jau steidzās nomainīt rudeni, lielākā daļa būtu gājusi bojā, ja drīz netiktu saņemta palīdzība. Bet palīdzība ieradās ātri, jo Bards bija tūlīt aizsūtījis ziņnešus augšup pa upi uz mežu, lai tie lūgtu atbalstu no meža elfu karaļa, un ziņneši bija sastapuši palīgus jau ceļā, kaut gan tobrīd ritēja tikai trešā diena kopš Smoga bojāejas.

Elfu karalis bija saņēmis ziņas pats no saviem ziņnešiem un no putniem, kas bija elfu draugi, un zināja par notikušo jau diezgan daudz. Milzīgs satraukums pārņēma visas spārnotās radības, kas mājoja uz Pūķa Posta Zemes robežām. Gaiss ņirbēja no putnu bariem, un to žiglspārnu ziņneši šaudījās pa debesīm turp un atpakaļ. Virs meža pamales skanēja nemitīga svilpošana, klaigas un čiepstēšana. Tālu pāri Drūmmežam aizlidoja vēsts: «Smogs ir pagalam!» Lapas čaukstēja, un visas ausis dzirdīgi saslējās. Pirms vēl elfu karalis bija devies ceļā, ziņa jau bija aiztraukusies uz rietumiem un Miglas Kalnu priedulājiem; to bija uzzinājis Beorns savā koka mājā, un par to apspriedās goblini savās pazemes alās.

—     Baidos, ka šīs ir pēdējās vēstis, ko mēs saņemam par Torinu Ozolvairogu, — teica karalis. — Viņš būtu darījis gudrāk, palikdams mans viesis. Tomēr nav ļaunuma bez labuma, — viņš piebilda. Jo arī viņš nebija aizmirsis leģendu par Trora bagātību. Tā nu Barda ziņneši sastapa viņu pretimnākot, liela šķēpnešu un strēlnieku pulka pavadībā; un virs viņiem laidās liels, melns vārnu bars, jo tām šķita, ka briest jauns karš, kas šajā pusē sen nebija piedzīvots.

Tomēr karalis, izdzirdis Barda lūgumu, iežēlojās par cietušajiem, jo viņš bija lādzīgu un labsirdīgu būtņu valdnieks; tāpēc, pagriezis savu karapulku, kas sākotnēji devās uz Vientuļo Kalnu, viņš tagad steidzās lejup pa upi uz Garo Ezeru. Viņam nebija tik daudz laivu un plostu, lai pietiktu visam pulkam, tāpēc vajadzēja iet kājām un tādējādi lēnākā gaitā; taču viņš nosūtīja pa upi lejup lielus preču krājumus. Bet elfi ir viegli un raiti gājēji, un, kaut arī tajos laikos viņi nebija raduši pie tāliem gājieniem un viltīgajiem apvidiem starp Mežu un Ezeru, viņi virzījās uz priekšu itin ātri. Tikai piecas dienas bija pagājušas kopš pūķa nogalināšanas, kad viņi iznāca krastmalā un ieraudzīja nopostītās pilsētas paliekas. Viņus sirsnīgi sagaidīja, kā jau viegli iedomāties, un cilvēki

kopā ar savu Saimnieku bija gatavi noslēgt jebkādu līgumu, kas nākotnē atlīdzinātu elfu karaļa sniegto palīdzību.

Plāni drīz bija gatavi. Saimnieks kopā ar sievietēm un bērniem, vecajiem un neveselajiem palika turpat uz vietas un kopā ar viņu vēl daži amatnieki un elfu meistari; viņi ķērās pie koku gāšanas, kā arī sagaidīja kokmateriālus, ko pa upi atsūtīja no Meža. Tad viņi steidzās būvēt gar piekrasti daudzas būdiņas, kur patverties no tuvās ziemas aukstuma; un Saimnieka vadībā visi sāka plānot jaunu pilsētu, kas bija iecerēta vēl lielāka un skaistāka par iepriekšējo, tikai ne vairs tai pašā vietā. Viņi pārcēlās gar piekrasti tālāk uz ziemeļiem, jo uz mūžīgiem laikiem viņos palika bailes no tās ezera vietas, kurā bija nogrimis pūķis. Tam vairs nebija lemts atgriezties savā zelta gultā — salts kā akmens tas izstiepies gulēja sēkļa dibenā. Vēl pēc daudziem gadsimtiem tur rāmā laikā bija saredzami viņa milzīgie kauli starp senās pilsētas drupu kaudzēm. Bet tikai retais uzdrīkstējās braukt pāri šai nolādētajai vietai, un neatradās neviens, kas būtu ar mieru ienirt trīsošajā ūdenī un censties sameklēt'dārgakmeņus, kas pamazām bira nost no viņa trūdošā ķermeņa.

Bet visi karotspējīgie vīri un lielākā daļa no elfu karaļa karapulka sagatavojās gājienam uz ziemeļiem — uz Vientuļo Kalnu. Tādējādi vienpadsmitajā dienā pēc pilsētas bojāejas pulku pirmās rindas pagāja garām klinšu vārtiem ezera galā un nokļuva neapdzīvotajās zemēs.

15. nodaļa

BRIEST NEGAISS

Tagad atgriezīsimies pie Bilbo un rūķiem. Visu nakti kāds no viņiem bija stāvējis sardzē, bet, kad pienāca rīts, joprojām netika manītas nekādas briesmu pazīmes Taču putni pulcējās arvien lielākos baros. Tie lieliem pulkiem lidoja šurp no dienvidiem; un vārnas, kas aizvien vēl dzīvoja Kalna apkaimē, nemitīgi riņķoja un klaigāja virs galvas. »

—     Tur notiek kas dīvains, — teica Torins. — Rudens pārlidojumu laiks ir jau beidzies, turklāt šie visi ir putni, kas dzīvo tepat uz vietas; tie ir strazdi un žubītes, un tur tālumā veseliem bariem riņķo maitasputni, .it kā ietu vaļā liela kauja!

Piepeši Bilbo izstiepa roku. — Re, kur atkal tas vecais strazds! — viņš iesaucās. — Acīmredzot paspējis aizbēgt, kad Smogs ārdīja klintis, bet gliemeži gan laikam palika turpat!

Tas patiesi bija vecais strazds, un, kad Bilbo izstiepa roku, tas atlidoja šurp un notupās netālu uz akmens. Tad putns savēcināja spārnus un iedziedājās, pēc tam piešķieba galvu uz sāniem, it kā ieklausīdamies, tad atkal dziedāja un atkal klausījās.

—    Viņš laikam grib mums kaut ko pateikt, — sacīja Beilins, — bet es nespēju izsekot šo putnu valodai, tā ir tik ātra un sarežģīta. Vai tu to saproti, Bagins?

—    Diez cik labi ne, — teica Bilbo (patiesībā viņš nesaprata neko), — bet vecais zēns šķiet varen satraukts.

—    Kaut viņš labāk būtu krauklis! — teica Beilins.

—    Man šķita, ka tu tos neciet! Tu izskatījies tik neapmierināts, tos redzot, kad mēs pirmoreiz nācām šurp.

—    Tās taču bija vārnas! Tās ir nejaukas un izskatījās ļoti aizdomīgas, turklāt vārnas ir slikti audzināti radījumi. Tu droši vien dzirdēji, kādiem nejaukiem vārdiem tās mūs apsaukāja. Bet kraukļi ir citādi. Starp tiem un Trora ļaudīm valdīja liela draudzība, tie bieži nesa mums slepenas ziņas, un mēs tos apbalvojām ar dažādām spožām lietiņām, ko tiem iekārojās paglabāt savās ligzdās. Tie dzīvo ļoti daudz gadu un atmiņā glabā senus notikumus, un savu gudrību tie nodod bērniem. Kad biju vēl rūķupuika, es pazinu daudzus no klinšu kraukļiem. Sī pati augstiene reiz saucās Kraukļu kalns, jo šeit, tieši virs šī sargtorņa, mājoja gudrs un slavens kraukļu pāris — vecais Kārks ar savu sievu. Bet man šķiet, ka no šīs senās sugas diez vai kāds ir saglabājies.

Tik tikko viņš bija beidzis runāt, vecais strazds skaļi ietrellinājās, pacēlās spārnos un prom bija.

—    Kaut arī mēs viņu nesaprotam, nav šaubu, ka šis vecais putns saprot mūs, — teica Beilins. — Skatieties tagad vērīgi, kas notiks tālāk!

Pēc īsa brīža gaisā atkal atskanēja spārnu švīkoņa, un strazds atgriezās, vezdams sev līdzi pavisam vecīgu un vārgu putnu. Tas bija pa pusei akls, ar pūlēm spēja lidot, un pakausis tam bija gluži kails. Tas bija liels krauklis, kas nodzīvojis ilgu mūžu. Putns stīvi nolaidās zemē viņu priekšā, lēni savēcināja spārnus un lēkādams devās uz Torina pusi.

—     Ak, Torin Treina dēls un Beilin Fandina dēls, — viņš ieķērcās (un arī Bilbo viņu saprata, jo krauklis runāja parastā, nevis putnu valodā). — Es esmu Roueks Kārka dēls. Kārks ir miris, bet kādreiz jūs viņu labi pazināt. Pagājuši simt piecdesmit trīs gadi, kopš es izšķīlos no olas, taču neesmu aizmirsis, ko man stāstīja tēvs. Pašlaik es esmu Vientuļā Kalna lielo kraukļu vadonis. Mūsu ir maz, bet mēs joprojām atceramies seno dienu karali. Lielākā daļa mūsējo pašlaik ir aizlidojuši, jo dienvidos ir lieli jaunumi — daži no tiem būs jums prieka vēstis, bet citi neliksies tik patīkami.

Tad dzirdiet! Putni pošas atpakaļ uz Vientuļo Kalnu un Dziļleju no dienvidiem, austrumiem un rietumiem, jo visur izplatījusies ziņa, ka Smogs ir pagalam!

—    Pagalam? Pagalam! — iesaucās rūķi. — Pagalam! Tad jau mēs lieki esam baiļojušies — un dārgumi tagad pieder mums! — Visi pielēca kājās un sāka lēkāt aiz sajūsmas.

—    Jā, pagalam, — teica Roueks. — Sis strazds, lai viņa spalvas neizkrīt mūžu mūžos, redzēja pūķi mirstam, un viņam mēs varam ticēt. Viņš redzēja, kā tas krita kaujā ar Esgarotas vīriem — kad uzlēks mēness, kopš tā brīža būs pagājušas trīs naktis.

Pagāja labs laiks, iekams Torinam izdevās piedabūt rūķus apklust un uzklausīt kraukļa stāstu. Kad putns bija izstāstījis visu par notikušo kauju, tas turpināja:

—    Tās nu būtu tās prieka vēstis, Torin Ozolvairog. Jūs varat droši doties atpakaļ uz savas pils zālēm; visi dārgumi pieder jums — pagaidām. Taču aiz putnu bariem pulcējas vēl daudzi citi. Ziņa par pūķa nāvi ir sasniegusi tuvus un tālus nostūrus, un leģenda par Trora bagātību gadu simteņos nav pagaisusi; tagad daudzi tīko iegūt daļu no laupījuma sev. Elfu karapulks jau ir devies ceļā, un tam seko bariem maitasputnu, kas cer uz kauju un nogalinātajiem. Cilvēki pie ezera kurn, ka viņu posts esot izcēlies rūķu dēļ, jo viņi palikuši bez mājām un daudzi gājuši bojā, un Smogs izpostījis viņu pilsētu. Viņi grib gūt atlīdzinājumu no jūsu bagātības, vienalga, vai jūs būtu dzīvi vai miruši.

Jūsu pašu prātam un gudrībai jārāda jums turpmākais ceļš, taču trīspadsmit rūķi ir niecīga saujiņa no varenās Darina cilts, kas reiz te mita un tagad ir izmētāta pa malu malām. Ja vēlaties uzklausīt manu padomu, neuzticieties Ezera pilsētas Saimniekam, bet drīzāk tam, kura bulta trāpīja pūķi. Tas ir Bards no Dziļlejas cilts, Giriona pēctecis; drūms ir šis vīrs, bet patiess. Pēc garajiem posta gadiem mēs atkal pieredzēsim mieru rūķu, cilvēku un elfu starpā, taču tas var maksāt jums daudz zelta. Es esmu runājis.

Tad saniknots sāka runāt Torins:

—    Paldies tev, Rouek Kārka dēls. Tu un tavējie netiksiet aizmirsti. Bet zagļi un varmākas nedabūs ne kripatu mūsu zelta. Ja vēlaties iemantot vēl vairāk mūsu pateicības, ziņojiet mums par katru, kas tuvojas. Un vēl es jums lūdzu — ja starp jūsējiem vēl ir jauni un spēcīgi lidotāji, aizsūtiet ziņnešus mūsu ciltsbrāļiem ziemeļos, no šejienes gan uz rietumu, gan uz austrumu pusi, un pastāstiet tiem par mūsu likstu. Bet jo sevišķi papūlieties uzmeklēt manu brālēnu Deinu Dzelzs kalnos, jo viņam ir daudz labi bruņotu vīru un viņš dzīvo vistuvāk. Mudiniet viņu pasteigties!

—    Neņemos sacīt, vai šis lēmums ir labs vai slikts, — noķērca Roueks, — taču darīšu, kas manos spēkos. — Un viņš lēni pacēlās spārnos un aizlidoja.

—    Tagad atpakaļ uz Kalnu! — iesaucās Torins» — Mums ir ļoti maz laika!

—    Un ļoti maz ēdamā, — piebilda Bilbo, kas šai jomā arvien bija praktisks. Turklāt viņam šķita, ka līdz ar pūķa nāvi šis piedzīvojums gluži vienkārši ir galā; te nu viņš gauži maldījās — un viņš būtu ar mieru atteikties no krietnas savas peļņas daļās par labu visas šīs dēkas miermīlīgam atrisinājumam.

—    Atpakaļ uz Kalnu! — sauca rūķi, it kā nemaz nebūtu dzirdējuši hobita vārdus, un viņam neatlika nekas cits kā doties vien līdzi.

Tā kā jūs jau esat dzirdējuši šo to no iepriekšējiem notikumiem, jūs sapratīsiet, ka rūķu rīcībā vēl bija vairākas dienas. Viņi vēlreiz pārbaudīja visas alas un, kā jau bija gaidījuši, pārliecinājās, ka vienīgā ieeja Kalnā ir pa Priekšējiem Vārtiem; visus citus vārtus (izņemot, protams, mazās, slepenās durvis) Smogs jau sen bija salauzis un nosprostojis, un no tiem vairs nebija nekādu redzamu pazīmju. Tāpēc viņi sāka cītīgi rīkoties, lai nocietinātu galveno ieeju un pārveidotu ceļu, kas veda uz to. Darbarīku, ko savulaik bija lietojuši senie kalnrači, akmeņkaļi un celtnieki, te atradās diezgan, un šādos darbos rūķi ir ļoti prasmīgi meistari.

Kamēr viņi strādāja, kraukļi visu laiku nesa viņiem ziņas. Tā rūķi uzzināja, ka elfu karalis nogriezies sāņus uz Ezeru un viņiem vēl atliek neliels atelpas brīdis. Vēl patīkamāka bija ziņa, ka atradušies trīs poniji, kas savvaļā skraida gar Straujupi netālu no vietas, kur tika atstāti visi pārtikas krājumi. Tad, kamēr pārējie turpināja darbu, Fili un Kili kraukļa pavadībā devās sameklēt ponijus un atnest šurp visu, ko iespējams.

Viņi bija projām četras dienas, un līdz tam laikam tapa zināms, ka Ezera vīru un elfu apvienotie karapulki steidzas uz Vientuļo Kalnu. Taču šobrīd rūķu cerības šķita drošākas, jo tagad viņiem bija pārtika, ar ko, taupīgi ēdot, varēja iztikt vairākas nedēļas, — protams, lielākoties stūķis, un tas viņiem bija gauži apnicis, taču stūķis ir daudz labāks par neko — un vārtiem priekšā jau slējās bieza, četrstūrainu akmens bluķu siena, kas gandrīz līdz augšai aizsedza ieeju klintī. Sienā bija caurumi, pa kuriem viņi varēja redzēt (vai šaut), bet ieejas nebija. Paši viņi rāpās sienai pāri pa kāpnēm vai vilka vajadzīgo augšā ar virvēm. Upe tecēja ārā pa nelielu, zemu velvi, ko rūķi bija izveidojuši zem jaunās sienas, bet pie pašas ieejas viņi tā bija pārveidojuši šauro gultni, ka no kalna sienas līdz ūdenskritumam, pār kuru upe drāzās uz Dziļleju, tagad pletās plašs ūdens klajums. Tagad piekļūt vārtiem, ja negribēja mesties peldus, varēja vienīgi pa šauru klints dzegu labajā pusē. Ponijus viņi bija atveduši tikai līdz vecā tilta pakāpieniem, kur tos atbrīvojuši no nastām un paskubinājuši rikšot atpakaļ pie saviem saimniekiem, un tie bez jātniekiem un nešļavām bija aiztraukušies uz dienvidiem.

Pagāja labs laiks, iekams Torinam izdevās piedabūt ruķus apklust un uzklausīt kraukļa stāstu.

Tad pienāca nakts, kad dienvidu pusē Dziļlejā pēkšņi iemirdzējās daudzas lāpu un ugunskuru spožās acis.

—     Viņi ir klāt! — iesaucās Beilins. — Un viņiem ir milzīga apmetne. Viņi noteikti ir ienākuši ielejā pa krēslu, gar abiem upes krastiem.

Tonakt rūķi gulēja maz. Vēl nebija izklīdis rīta mijkrēslis, kad viņi redzēja atnācējus tuvojamies. Aiz sienas stāvēdami, viņi vēroja, kā tie kāpj augšā no ielejas un lēni nāk tuvāk. Drīz vien varēja redzēt, ka Ezera vīri ir apbruņojušies kā uz karu un starp viņiem ir elfu strēlnieki. Beidzot priekšējo rindu karavīri uzrāpās pa nogāzes akmeņiem un parādījās ūdenskrituma augšgalā, un liels bija to pārsteigums, ieraugot sev priekšā ūdens klajumu un Vārtu priekšā sienu no nesen apstrādātiem akmeņiem.

Kamēr viņi stāvēja, spriezdami un žestikulēdami, viņus uzrunāja Torins.

—     Kas jūs esat, — viņš ļoti skaļi uzsauca, — kas ieradušies kā karotāji pie Kalna karaļa Treina dēla Torina vārtiem, un ko jūs še vēlaties?

Bet neviens viņam neatbildēja. Daži steigšus metā? atpakaļ, un pārējie, brīdi noskatījušies uz Vārtiem un to nocietinājumu, drīz viņiem sekoja. Todien apmetne mainīja vietu un viņi iekārtojās tieši starp Vientuļā Kalna atzariem. Klintīs atbalsojās klaigas un dziesmas, kas sen te nebija dzirdētas. Skanēja arī elfu arfas un maiga mūzika, un, kad atbalsis to uznesa augšā līdz rūķiem, tiem šķita, it kā saltais gaiss iesiltu un vējš dvašotu pavasara meža puķu maigo smaržu.

Tad Bilbo pārņēma vēlēšanās aizbēgt no tumšā cietokšņa, norāpties lejā un piebiedroties līksmībai un dzīrēm pie ugunskuriem. Arī daži jaunākie rūķi jutās sirdī aizkustināti un murmināja, ka gribētu, kaut viss būtu iegrozījies citādi un viņi varētu atnākušos sveikt kā draugus, taču Torins tikai draudīgi pablenza caur pieri.

Tad rūķi paši atnesa pie vārtiem arfas un instrumentus no mantu krātuves un sāka spēlēt, lai uzlabotu nelāgo noskaņojumu, taču viņu dziesma nebija tāda kā elfiem — tā vairāk atgādināja dziesmu, ko viņi reiz pirms ilga laika tika dziedājuši Bilbo hobita aliņā.

Kaut Kalns vēl tumsā tinas viss, Ir atgriezies tā Karalis! Jo pūķis gāzts, un tāds pats lāsts Lemts viņa ienaidniekiem drīz.

Ik šķēps un zobens asi trīts, Ik loka stiegra gaidās trīc. Kur sudrabs mirdz, kļūst droša sirds, Kas mūsu, sveši neņems līdz.

Mēs rotas pratām darināt No dimantiem, kam pielikts klāt Gan zvaigžņu zvirgzds, gan rasas dzirksts, Gan pūka uguns svelmainā.

No gaismas stara kronis kalts, No mēnesnīcas zobens stalts: Spals laistās spožs, no pērlēm košs, Vēl spožāks asmens sudrabbalts.

Pēc ilgiem gadiem Kalns nu brīvs; Surp, kas no mūsu cilts vēl dzīvs! Jūs valdnieks sauc — nav laika daudz, Mums jūsu atbalsts vajadzīgs.

Surp, rūķi, kas vēl tālēs klīst Un senču zemi nepazīst! Jūs zāles sauc, kur zelta daudz, Kur mirdzošs pērļu lietus līst.

Ir atkal mājās Karalis, Kaut Kalns vēl tumsā slēpjas viss. Jo pūķis gāzts, un tāds pats lāsts Lemts mūsu ienaidniekiem drīz!

Sī dziesma, šķiet, Torinam bija pa prātam, un viņš atkal sāka smaidīt un kļuva jautrs, un sāka apsvērt attālumu no Dzelzs kalniem, gudrodams, pēc cik ilga laika varētu ierasties Deins, ja viņš devies ceļā, līdzko saņēmis ziņu. Taču Bilbo noskuma, klausoties gan šo dziesmu, gan šīs valodas: tas viss izklausījās pārlieku kareivīgi.

Agri nākamajā rītā rūķi redzēja pulciņu strēlnieku šķērsojam upi un kāpjam pa nogāzi augšup. Viņi nesa sev līdzi zaļo elfu karaļa karogu un zilo Ezera karogu un soļoja uz priekšu, līdz nonāca gandrīz pie pašas Vārtu sienas.

Atkal Torins skaļi vērsās pie viņiem: — Kas jūs esat, kas ieradušies apbruņoti kara tērpos pie Kalna karaļa Treina dēla Torina vārtiem? — Šoreiz viņš saņēma atbildi.

Priekšā iznāca gara auguma vīrs tumšiem matiem un drūmu seju un atsaucās: — Sveiks, Torin! Kāpēc tu esi iemūrējies kā laupītājs savā cietoksnī? Vēl mēs neesam kļuvuši ienaidnieki, un mēs ļoti priecājamies, redzot tevi sveiku un veselu, ko vairs nebijām cerējuši. Mēs nācām šurp, domādami, ka te vairs neviena nav, bet tagad, kad esam satikušies, mums vajadzētu sanākt kopā un uzsākt sarunas.

—    Kas tu esi un kādas sarunas gribi uzsākt?

—    Es esmu Bards, un no manas rokas gāja bojā pūķis, un dārgumi kļuva jūsējie. Vai tas uz tevi neattiecas? Tālāk: es esmu Dziļlejas Giriona likumīgais pēctecis, un tavā mantnīcā ir nokļuvusi liela daļa no viņa pilsētas un namu dārgumiem, ko nolaupīja vecais Smogs. Vai par to mums nepienāktos parunāt? Tālāk: savā pēdējā uzbrukumā Smogs izpostīja Esgarotas iemītnieku mājokļus, un vēl es esmu šīs pilsētas Saimnieka kalps. Man jārunā viņa vārdā un jāvaicā, vai tu nemaz neesi iedomājies par viņa ļaužu postu un ciešanām? Viņi tev palīdzēja, kad tu biji grūtībās, un līdz šim tu par atlīdzinājumu mums esi sagādājis vienīgi postu, kaut arī, protams, pats to negribēdams.

Tie bija taisni un patiesi vārdi, lepni un skarbi sacīti; un Bilbo nodomāja, ka Torinam gan pieklātos atzīt, ka taisnība ir runātāja pusē. Viņš, protams, negaidīja, lai kāds atcerētos, ka tieši viņš viens pats tika atklājis pūķa vārīgo vietu, un prātīgi darīja, jo to patiesi neviens neatcerējās. Bet viņš neiedomājās par burvju varu, kas piemīt zeltam, ja tas ilgi bijis pūķa nagos, nedz arī par rūķu dabu. Torins šajās garajās dienās daudz stundu bija pavadījis dārgumu krātuvē, un kaislās zelta alkas bija cieši sagrābušas viņa dvēseli. Kaut arī visneatlaidīgāk viņš bija centies uzmeklēt Svētakmeni, tomēr prata novērtēt arī citas brīnišķās lietas, kas tur gulēja un modināja senas atmiņas par viņa ciltsbrāļu pūliņiem un bēdām.

—     Savu aplamāko iemeslu tu mini kā pēdējo un galveno! — Torins atsaucās. — Nevienam nav tiesību cerēt uz mūsu dārgumiemj jo Smogs, kas mums tos nolaupīja, bija arī tas, kas atņēma jūsējiem dzīvību vai pajumti. Dārgumi nepiederēja viņam, ka ar tiem vajadzētu atlīdzināt viņa ļaunos darbus. Par mantām un palīdzību, ko saņēmām no Ezera pilsētas cilvēkiem, mēs laika gaitā godīgi samaksāsim. Bet mēs neatdosim neko, pat ne maizes klaipa tiesu, draudu vai varmācības spiesti. Kamēr pie mūsu durvīm atradīsies apbruņots karapulks, mēs jūs uzlūkosim par ienaidniekiem un zagļiem. Turklāt man gribētos pavaicāt, kādu mantojuma tiesu jūs būtu izmaksājuši mūsu ciltsbrāļiem, ja būtu atraduši dārgumus neapsargātus un mūs pašus nogalinātus.

—    Jautājums ir taisnīgs, — atteica Bards. — Bet jūs neesat miruši, un mēs neesam laupītāji. Turklāt bagātajiem ārpus visām tiesībām vajadzētu just līdzi trūkumcietējiem, kas viņiem pašiem reiz sniedza palīdzīgu roku, kad tā bija tik vajadzīga. Un joprojām paliek neatbildēti mani pārējie jautājumi.

—    Kā jau teicu, es neuzsākšu nekādas sarunas ar bruņotiem vīriem pie savām durvīm. Un vispār tās neuzsākšu ar elfu karaļa ļaudīm, ko man nav iemesla atcerēties ar pateicību. Sajā apspriedē viņiem nav nekādas vietas. Tagad ejiet projām, kamēr nav sākušas lidot mūsu bultas! Un, ja vēlaties vēlreiz ar mani runāt, sūtiet elfu karapulku projām uz mežiem, kur tam pienākas būt, un tad nāciet atpakaļ — nolikuši ieročus, pirms tuvojaties manam slieksnim.

—    Elfu karalis ir mans draugs — viņš palīdzēja Ezera cilvēkiem grūtā brīdī, kaut gan viņam pret tiem nebija nekāda pienākuma, vienīgi draudzība, — atbildēja Bards. — Mēs dosim tev laiku nožēlot savus vārdus. Attopies un kļūsti prātīgs, pirms mēs atkal dosimies šurp! — Tad viņš pagriezās un devās atpakaļ uz apmetni.

Pēc vairākām stundām karognesēji atgriezās, un taurētāji, stalti izslējušies, no- dimdināja skaņus tauru saucienus.

—    Esgarotas un Meža pils vārdā, — viens no tiem sauca, — mēs uzrunājam Torinu Treina dēlu Ozolvairogu, kurš dēvē sevi par Kalnu karali, un lūdzam viņu labi pārdomāt mūsu izteiktās prasības, vai arī viņš taps pasludināts par mūsu ienaidnieku. Viņam pienākas atdot Bardam, pūķa uzvarētājam un Giriona mantiniekam, vismaz divpadsmito daļu no saviem dārgumiem. No šīs daļas Bards pats sniegs palīdzību Esgarotai, taču, ja Torins vēlas iemantot apkārtējo zemju draudzību un cieņu, kādu baudīja viņa ciltstēvi, tad viņš dos vēl kaut ko arī no sevis Ezera cilvēku stāvokļa atvieglošanai.

Tad Torins paķēra loku un raidīja bultu pret runātāju. Tā ieurbās viņa vairogā un drebēdama palika tajā.

—    Ja tāda ir tava atbilde, — saucējs pavēstīja, — tad mēs pasludinām Vientuļo Kalnu par aplenktu. Jūs neiziesiet no tā, iekams no savas puses nelūgsiet pamieru un sarunas. Mēs nepacelsim pret jums ieročus, bet atstāsim jūs sēžam pie sava zelta. Ēdiet to, ja vēlaties!

Tad sūtņi ātri aizsteidzās, un rūķi nu varēja pārdomāt notikušo. Torins bija kļuvis tik drūms, ka neviens neuzdrīkstētos viņam pārmest, pat ja to vēlētos; tomēr vairākums rūķu šķita vienis prātis ar viņu — varbūt vienīgi vecais, resnais Bomburs, Kili un Fili ne. Bilbo, protams, no paša sākuma bija dziļi neapmierināts ar notikumu gaitu. Viņam jau līdz šim bija kļuvis nepanesams šis Vientuļais Kalns, un izredzes sēdēt tajā ielenktam hobitu nepavisam nevilināja.

—    Visa šī vieta joprojām smird pēc pūķa, — viņš norūca pie sevis, — un man te metas nelabi. Un tas stūķis man sāk vienkārši spriesties rīklē.

16. nodaļa ZAGLIS TUMSAS AIZSEGĀ

Tagad dienas ritēja lēni un gurdeni. Lielākā daļa rūķu pavadīja laiku, šķirodami un kraudami kaudzēs dārgumus; un Torins beidzot sāka runāt par Treina Svētakmeni, dedzīgi skubinādams visus to meklēt pa malu malām.

—    Jo mana tēva Svētakmens, — viņš teica, — ir vairāk vērts nekā vesela upe zelta, un man tas vispār ir nenovērtējams un neatsverams. So visu dārgakmeņu dārgakmeni es pasludinu par savējo un atriebšos ikvienam, kas to atrastu un paturētu sev.

Bilbo dzirdēja šos vārdus, un viņam sametās bail: kas notiktu, ja akmeni atrastu — tas bija paslēpts veco skrandu vīstoklī, ko viņš lietoja par spilvenu. Un tomēr viņš nebilda ne vārda, jo, ritot dienām, kas kļuva arvien nomācošākas, hobita mazajā galviņā sāka briest kāds plāns.

Sādi kāds laiks bija nodzīvots, kad kraukļi atnesa ziņu: Deins kopā ar piecsimt rūķiem steidzoties šurp no Dzelzs kalniem un šobrīd esot divu dienu gājiena attālumā no Dziļlejas ziemeļrietumu virzienā.

—    Bet viņi nevar tikt līdz Vientuļajam Kalnam nepamanīti, — teica Roueks, — un es baidos, ka ielejā notiks kauja. Es nevaru saukt šo lēmumu par saprātīgu. Kaut arī jūsējie ir sīvi karotāji, diez vai viņi tiks galā ar lielo aplencēju pulku; un pat ja tiktu, ko jūs iegūtu? Ziema un sniegs steidzas viņiem pa pēdām. No kā jūs pārtiksiet bez apkārtējo zemju atbalsta un labvēlības? Sie dārgumi kļūs jūsu nāve, kaut arī pūķa vairs nav.

Taču Torins palika nesatricināms. — Ziema un sniegs ne mazāk kaitēs cilvēkiem un elfiem, — viņš teica, — un viņu mājokļi klajā vietā drīz var kļūt diezgan nemājīgi. Kad

mani draugi būs viņiem uz papēžiem un ziema kodis kaulā, varbūt viņi noskaņosies uz prātīgākām sarunām.

Tovakar Bilbo pieņēma galīgo lēmumu. Debesis bija melnas un apmākušās. Līdzko iestājās pilnīga tumsa, viņš ielīda klusā kaktiņā pašā vārtu tuvumā un izvilka no sava drēbju vīstokļa virvi un lupatā ietīto Svētakmeni. Tad Bilbo uzrāpās augšā uz sienas. Tur viņš sastapa vienīgi Bomburu, jo tobrīd bija viņa kārta stāvēt sardzē, un rūķi vienmēr norīkoja tikai vienu sargu.

—    Nejauki auksts! — Bomburs sūkstījās. — Kaut mēs te varētu iekurt ugunskuru kā viņi tur, lejā!

—    Iekšā ir diezgan silts, — teica Bilbo.

—    Ir jau, bet man te jātup līdz pusnaktij, — resnītis rūca. — Vispār viena pretīga būšana. Es jau neuzdrīkstos nopelt Torinu, lai viņa bārda aug jo dienas jo garāka, bet nudien neesmu redzējis otru tik ietiepīgu rūķi.

—    Manas kājas kļuvušas vēl ietiepīgākas, — teica Bilbo, — tās vairs neklausa šajos akmens gaiteņos un klinšu kāpnēs. Ko tik es nedotu, lai sajustu zāli zem kājām!

—    Un ko tik es nedotu par stipra dzēriena lāsi un mīkstu gultu pēc kārtīgām vakariņām!

—    To es tev nevaru piedāvāt, kamēr nav beidzies aplenkums. Bet es sen neesmu stāvējis sardzē un varu tevi nomainīt, ja vēlies. Tikpat es šovakar neaizmigšu.

—    Tu esi lāga zēns, mister Bagins, un es labprāt pieņemšu tavu piedāvājumu. Ja kaut kas gadās, noteikti modini mani pašu pirmo! Es gulēšu iekškambarī pa kreisi, tepat netālu no Vārtiem.

—    Ej vien! — sacīja Bilbo. — Es tevi pamodināšu taisni pusnaktī, un tu pats varēsi modināt nākamo sargu.

Tiklīdz Bomburs bija aizgājis, Bilbo uzvilka pirkstā gredzenu, nostiprināja virvi, nolaidās lejā gar sienu un aši metās projām. Viņa rīcībā bija apmēram piecas stundas. Bomburs gulēs cieši, viņš spēja gulēt jebkurā brīdī, un kopš piedzīvojuma Drūmmežā viņš allaž centās no jauna atgriezties toreizējos brīnišķajos sapņos; un visi pārējie rosījās pa iekšu kopā ar Torinu. Šķita neiespējami, ka kāds no viņiem, pat Fili un Kili, varētu sadomāt rāpties augšā uz sienas, iekams nav pienākusi viņa kārta.

Bija ļoti tumšs, un, kad Bilbo nogriezās no jaunizveidotās takas un rāpās lejā uz upes zemākā līkuma pusi, ceļš kļuva viņam pavisam svešs. Beidzot viņš nokļuva pie pagrieziena, kur vajadzēja šķērsot upi, ja gribēja nokļūt apmetnē, un tieši to viņš gribēja. Upe te bija sekla, bet jau diezgan paplata un pārbrist to nakts tumsā mazajam hobitam nebija nekāds joks. Viņš jau gandrīz bija galā, kad uz apaļa akmens paslīdēja kāja, un Bilbo ar skaļu plunkšķi iekrita aukstajā ūdenī. Viņš tik tikko bija iztrausies krastā — drebēdams un rīstīdamies —, kad šurp atskrēja elfi ar spožiem lākturiem rokās un raudzījās pēc trokšņa cēloņa.

—    Tā nebija zivs! — viens teica. — Te ir kāds spiegs! Nodzēsiet gaismekļus! Viņam tie palīdzēs vairāk nekā mums — ja tas ir tas sīkais, dīvainais radījums, kas it kā esot viņu kalps.

—    Ak kalps gan! — nošņācās Bilbo, bet pašā šņāciena vidū viņu sagrāba skaļas šķavas, un elfi steigšus metās uz trokšņa pusi.

—    Dosimies gaismā! — hobits noteica. — Te es esmu, ja jums mani vajag! — Un, novilcis gredzenu, viņš izlēca tiem pretī no slēptuves aiz klints.

Par spīti pārsteigumam, viņi to aši saņēma ciet. — Kas tu tāds esi? Vai tu esi tas rūķu hobits? Ko tu te dari? Kā tu tiki tik tālu garām mūsu sargiem? — viņi taujāja cits caur citu.

—    Es esmu misters Bilbo Baginss, — viņš atbildēja, — Torina ceļabiedrs, ja vēlaties zināt. Es jūsu karali pēc izskata labi zinu, kaut arī viņš mani diezin vai pazīst. Taču Bards mani atcerēsies, un tieši Bardu es gribu sastapt.

Šķita, it ka lode butu piepildīta ar sudrabotu mēnessgaismu un šūpotos viņu priekša no ziemīgo zvaigžņu stariem austā mirdzošā tīklā.

—    Paskat tikai! — elfi novilka. — Un kāda tev gar viņu darīšana?

—    Lai kāda tā būtu, jūsējā tā nav, mani labie elfi. Bet, ja jūs gribat tikt no šīs aukstās, drūmās vietas atpakaļ savos mežos, — viņš drebinādamies paskaidroja, — jūs mani žigli aizvedīsiet pie ugunskura, kur es varētu apžāvēties, un tad ļausiet man parunāt ar saviem vadoņiem, cik drīz vien iespējams. Manā rīcībā ir tikai stunda vai divas.

Tādējādi pāris stundu pēc aizbēgšanas no Vārtiem Bilbo sildījās pie ugunskura lielas telts priekšā, un turpat, ziņkāri pētīdami viņu, sēdēja elfu karalis un Bards. Sāds hobits elfu bruņutērpā, pa pusei ievīstījies vecā segā, viņu acīm bija kaut kas jauns.

—    Stāvoklis, kā redzat, patiešām ir neciešami sarežģījies, — Bilbo runāja, cenzdamies būt pēc iespējas lietišķs. — Vismaz man visa šī dēka ir pagalam apnikusi. Vislabprātāk es šobrīd atrastos savā pusē rietumos, kur ļaudīm ir vairāk saprašanas. Bet es te esmu tāds kā līdzīpašnieks — precīzi izsakoties, man pienākas četrpadsmitā daļa saskaņā ar šo vēstuli, kas man, par laimi, ir klāt. — Viņš izvilka no vecajiem svārkiem (ko bija pārvilcis pāri bruņukreklam) saburzītu un daudzkārt pārlocītu Torina vēstuli, ko tajā maija rītā bija atradis zem pulksteņa uz kamīna malas.

—    Tā ir daļa no peļņas, saprotiet, — viņš turpināja. — To es zinu. Es personiski esmu gatavs jebkurā brīdī rūpīgi pārskatīt jūsu prasības un atvilkt no kopējā to, kas pienākas jums, un tikai tad atrēķināt savu daļu. Taču jūs nepazīstat Torinu Ozolvai- rogu tik labi, kā viņu pazīstu es. Varu jums droši apgalvot, ka viņš ir gatavs sēdēt uz zelta kaudzes un ciest badu, kamēr vien jūs uzturēsieties te.

—    Nu tad lai sēž! — teica Bards. — Tādam nejēgam nekaitēs pabadoties.

—    Tā jau ir, — piekrita Bilbo. — Es saprotu jūsu nostāju. Bet tikmēr strauji tuvojas ziema. Drīz vien sāks snigt, un jums būs grūti sagādāt pārtiku — pat elfiem, šķiet, tas nebūs viegli. Būs arī citas grūtības. Vai jūs nekā neesat dzirdējuši par Deinu un Dzelzs kalnu rūķiem?

—    Esam gan — kaut kad sen; bet kāds tiem sakars ar mums? — vaicāja karalis.

—    Tā jau es domāju. Kā redzams, man ir dažas ziņas, kuru jums nav. Varu pavēstīt, ka Deins šobrīd atrodas mazāk kā divu dienu gājiena attālumā no šejienes, un ar viņu kopā nāk vismaz pieci simti kareivīgu rūķu, no kuriem daudzi ir piedalījušies bargajos rūķu un goblinu karos — par tiem jūs noteikti esat dzirdējuši. Kad viņi ieradīsies te, stāvoklis var kļūt gauži nepatīkams.

—    Kāpēc tu mums to stāsti? Vai esi nācis nodot savus draugus vai piedraudēt mums? — bargi noprasīja Bards.

—    Mīļais Bard! — iesaucās Bilbo. — Neesi tik pārsteidzīgs! Pirmo reizi redzu tik aizdomīgus ļaudis! Es gluži vienkārši gribu novērst nepatikšanas visiem, ko tās var skart. Un tagad es izteikšu jums piedāvājumu.

—    Mēs klausāmies! — viņi atbildēja.

—    Labāk skatieties! — Bilbo teica. — Te tas ir! — Un viņš izvilka Svētakmeni, noņemdams tam apsēju.

Pat elfu karalis, kura acis bija radušas skatīt skaistas un apbrīnojamas lietas, piecēlās kājās, pārsteigumā aizturējis elpu. Arī Bards raudzījās uz akmeni mēmā apbrīnā. Šķita, it kā lode būtu piepildīta ar sudrabotu mēnessgaismu un šūpotos viņu priekšā no ziemīgo zvaigžņu stariem austā mirdzošā tīklā.

—    Tas ir Treina Svētakmens, — teica Bilbo, — tā ir Vientuļā Kalna Sirds un reizē arī Torina sirds. Viņš to vērtē augstāk par veselu upi zelta. Es to nododu jūsu ziņā. Tas palīdzēs jums noslēgt vienošanos. — Tad Bilbo, notrīcēdams un pavadīdams akmeni ar ilgpilnu skatienu, pasniedza brīnišķo dārgumu Bardam, un viņš gluži kā apžilbis satvēra to plaukstā.

—    Bet kā tas ir kļuvis tavējais? — viņš beidzot atguvies jautāja.

—  Nu, kā lai to saka! — hobits, neveikli juzdamies, sastomījās. — Manējais tas gluži nav, bet, saprotiet, es esmu ar mieru, ka tas stājas manas nopelnītās tiesas vietā. Kaut arī es esmu kramplauzis — vismaz viņi tā saka —, es pats nekad neesmu juties piemērots šim godam; tomēr es esmu cik necik godīgs kramplauzis, vismaz pats es tā ceru. Sā vai tā, es tagad dodos atpakaļ, un lai rūķi dara ar mani, ko grib. Es ceru, ka jūs to lietderīgi izmantosiet.

Elfu karalis nolūkoja Bilbo ar jaunu izbrīnu. — Bilbo Bagins! — viņš teica. — Tu esi vairāk pelnījis godu nēsāt elfu prinča bruņutērpu nekā daudzi citi, kam tas labāk piestāvējis. Bet es šaubos, vai tā domās arī Torins Ozolvairogs. Es varbūt rūķus visumā pazīstu labāk nekā tu. Es tev ierosinu palikt pie mums, un šeit tu tiksi godāts un trīskārt vairāk gaidīts.

—    Es jums, protams, ļoti pateicos, — Bilbo paklanīdamies atbildēja. — Taču man šķiet, ka es nevaru tā atstāt savus draugus pēc visa, kas kopīgi pārdzīvots. Turklāt es apsolīju pusnaktī uzmodināt veco Bomburu! Man tiešām jāiet — un jāiet ātri.

Nekāda pārliecināšana viņu neatturēja, tāpēc viņam .tika sameklēti pavadoņi, un Bilbo devās ceļā, karaļa un Barda godpilnu atvadu sveicienu pavadīts. Kad viņi gāja cauri apmetnei, no kādas telts priekšas piecēlās vecs vīrs tumšā apmetnī un devās viņiem pretī.

—    Labi nostrādāts, mister Bagins! — viņš teica, uzsizdams Bilbo pa plecu. — Es taču teicu, ka tev ir krietni vairāk iekšā, nekā to var domāt! — Tas bija Gendalfs.

Pirmo reizi pēc daudzām garām dienām Bilbo sajuta patiesu līksmi. Taču nebija laika uzdot visus daudzos jautājumus, uz kuriem viņš tūdaļ gribēja atbildes.

—    Viss nāks ar laiku! — teica Gendalfs. — Ja vien nemaldos, dēka pašreiz tuvojas noslēgumam. Tevi vēl gaida dažs nepatīkams brīdis, taču turies kā vīrs! Var gadīties, ka tu tiec cauri sveikā. Briest jaunumi, par kuriem nezina pat kraukļi. Ar labu nakti!

Apmulsis, bet iepriecināts Bilbo steidzās uz priekšu. Pavadoņi aizveda viņu līdz drošam braslam un palīdzēja tikt pār upi sausam, un tad hobits atvadījās no elfiem un piesardzīgi rāpās augšā uz Vārtu pusi. Viņu sāka mākt smags nogurums, tomēr vēl bija labs brīdis pirms pusnakts, kad viņš uzrāpās augšā pa virvi — tā joprojām karājās tur, kur viņš to bija atstājis. Bilbo atraisīja virvi un noslēpa, un pēc tam, sēdēdams augšā uz sienas, prātoja, kas gan notiks tālāk.

Pusnaktī viņš pamodināja Bomburu un pēc tam ieritinājās savā guļamkaktā, nemaz neklausīdamies vecā rūķa tencinājumos (ko viņš nejutās īsteni pelnījis). Drīz vien Bilbo bija cieši aizmidzis un līdz rītam aizmirsis visas raizes. Viņš sapņoja par ceptu šķiņķi ar olām.

17. nodaļa NEGAISS SĀKAS

Nākamajā dienā apmetnē agri sāka skanēt taures. Drīz uz šaurās takas, kas veda augšup, parādījās vientuļš skrējējs. Gabaliņu no Vārtiem viņš apstājās, sveicināja un jautāja, vai Torins tagad būšot ar mieru uzklausīt viņus vēlreiz, jo viņu rīcībā esot jaunas ziņas, kas mainot stāvokli.

—    Tas būs Deins! — to izdzirdis, noteica Torins. — Viņi būs dabūjuši dzirdēt par tā tuvošanos. Es jau domāju, ka tas grozīs viņu prātus! Saki, lai viņi nāk mazā skaitā un bez ieročiem, un es viņus uzklausīšu! — viņš uzsauca sūtnim. *

Ap dienas vidu atkal no tālienes iznira Meža un Ezera karogi. Tuvojās divdesmit cilvēku grupa. Šaurās takas sākumā viņi nolika zobenus un šķēpus un tad tuvojās Vārtiem. Rūķi pārsteigti ieraudzīja viņu vidū gan Bardu, gan elfu karali, kuriem pa priekšu gāja vecs, apmetnī ietinies vīrs ar dzelzīm apkaltu koka šķirstiņu rokā.

—    Sveiks, Torin! — uzsauca Bards. — Vai tu joprojām neesi grozījis savu prātu?

—    Mans prāts negrozās līdzi katram saullēktam un saulrietam, — atbildēja Torins. — Vai esat nākuši, lai uzdotu man tukšus jautājumus? Un elfu valdnieks joprojām nav aizgājis no šejienes, kā es pieprasīju! Iekams tas nav noticis, jūs velti cerat uz vienošanos ar mani.

—    Tātad nav nekā tāda, pret ko tu būtu ar mieru atdot mums daļu sava zelta?

—    Nekā tāda, ko man varētu piedāvāt tu vai tavi draugi.

—    Un ja tas būtu Treina Svētakmens? — Bards noprasīja, un tajā pašā brīdī vecais vīrs atvēra šķirstiņu un pacēla akmeni gaisā. Spoža gaisma atmirdzēja no viņa plaukstas, balta un zaigojoša rīta dzidrumā.

Mēmā pārsteigumā Torins palika stāvam kā sastindzis, un ilgu laiku neviens neteica ne vārda.

Beidzot Torins pārtrauca klusumu, un viņa balss bija niknumā pavisam aizsmakusi. — Sis akmens piederēja manam tēvam un tagad pieder man, — viņš teica. — Kāpēc man jāpērk tas, kas ir mans? — Tad viņu sagrāba neizpratne, un viņš piebilda: — Bet kā jūsu rokās varēja nonākt mana nama un dzimtas mantojums — ja tādu jautājumu ir vērts uzdot zagļiem?

—    Mēs neesam zagļi, — Bards atbildēja. — Mēs atdosim tev, kas tev pienākas, pret to, kas pienākas mums.

—    Kur jūs to ņēmāt? — kliedza Torins nevaldāmās dusmās.

—    Es viņiem to iedevu! — iepīkstējās Bilbo, kurš skatījās pāri sienai un cīnījās ar briesmīgām bailēm.

—    Tu! Tu! — iebrēcās Torins, pagriezdamies pret viņu un sagrābdams viņu abām rokām. — Tu, nožēlojamais hobits! Tu, sīkaļas kramplauzis! — viņš rēca, nespēdams atrast īstos vārdus, un purināja nabaga Bilbo kā nieka trusēnu.

—    Pie lielā Darina bārdas! Kaut šeit būtu Gendalfs! Lai viņš nolādēts par savu izvēli! Lai izkrīt visi mati no viņa bārdas! Bet tevi es triekšu pret klintīm! — viņš auroja un pacēla Bilbo gaisā.

—    Rimsties! Tava vēlēšanās ir piepildījusies! — kāda balss teica. Vecais vīrs, kurš turēja šķirstiņu, nometa savu apmetni un kapuci. — Gendalfs ir šeit! Un šķiet, ka īstajā brīdī. Ja tev nepatīk mans kramplauzis, lūdzams, nenosit viņu! Noliec viņu zemē un vispirms uzklausi, kas viņam sakāms!

—    Jūs visi esat sazvērējušies! — iekliedzās Torins un nometa Bilbo uz sienas augšmalas. — Nekad mūžā vairs neielaidīšos darījumos ar burvjiem un viņu draugiem! Kas tev ir sakāms, tu, žurku cilts pēcteci?

—    Ak tētīt! Ak tētīt! — novaidējās Bilbo. — Nudien viss iegrozījies pavisam nelāgi. Vai tu neatceries, ka teici — es pats varot izvēlēties savu četrpadsmito daļu? Varbūt es to sapratu pārāk burtiski — esmu jau dzirdējis, ka rūķi reizēm esot laipnāki vārdos nekā darbos. Sā vai tā, reiz, šķiet, bija laiks, kad tu uzskatīji, ka esmu jums izdarījis dažu labu pakalpojumu. Ak tad žurku cilts pēctecis gan? Vai šie ir tie tavi un visas tavas dzimtas pakalpojumi, ko tu man solīji, Torin? Uzskati, ka esmu rīkojies ar savu daļu pēc saviem ieskatiem, un pieliec punktu mūsu rēķiniem!

—    To es darīšu, — Torins nikni teica. — Un es ļaušu tev iet — un kaut mēs nemūžam vairs nesatiktos! — Tad viņš pagriezās un pāri sienai uzrunāja atnācējus: — Es esmu nodots, — viņš teica. — Jūs pareizi aprēķinājāt, ka es nespēšu atstāt svešās rokās Svētakmeni, mana nama lielāko dārgumu. Par to es atdošu četrpadsmito daļu savas bagātības sudrabā un zeltā, bez dārgakmeņiem, bet tā būs šim nodevējam solītā daļa, un ar tādu algu viņš no šejienes aizies, daliet to savā starpā, kā gribat. Nav šaubu, ka viņam no tās daudz pāri nepaliks. Savāciet viņu, ja gribat, lai viņš paliek dzīvs; un lai viņu mūžam pavada mans lāsts!

—    Vācies lejā pie saviem draugiem, — viņš uzkliedza Bilbo, — vai arī es tevi nosviedīšu!

—    Bet zelts un sudrabs? — vaicāja Bilbo.

—    Tas nāks pēc tam — kad mums būs ērti, — atcirta Torins. — Kāp lejā!

—    Līdz tam brīdim mēs akmeni paturēsim pie sevis, — iesaucās Bards.

—    Vientuļā Kalna karaļa lomā tu neatstāj nekādu spožo iespaidu, — teica Gendalfs. — Taču vēl viss var mainīties.

—  Var gan, tiesa, — atmeta Torins. Jau tik spēcīgi viņu savā varā bija sagrābis dārgakmens valdzinājums, ka viņš prātoja, vai ar Deina palīdzību nevarētu atgūt Svēt- akmeni un paturēt arī solīto atalgojuma tiesu.

Tā nu Bilbo tika padzīts no Vārtiem un aizgāja, nekā nesaņēmis par savām pūlēm, ja neņem vērā bruņutērpu, ko Torins tika viņam iedevis jau agrāk. Ne viens vien rūķis, viņam aizejot, sajuta sirdī kaunu un nožēlu.

—    Palieciet sveiki! — hobits tiem uzsauca. — Varbūt mēs vēl tiksimies kā draugi!

—    Pazūdi! — uzkliedza Torins. — Tev mugurā ir bruņutērps, ko darinājuši mani ļaudis, un tas ir par labu tik nekrietnam radījumam. Bultas to nespēj caururbt, bet, ja tu nepasteigsies, tās ķers tavas nožēlojamās kājas. Tā. ka kusties žiglāk!

—    Neesi tik steidzīgs! — uzsauca Bards. — Dodam tev laiku līdz rītam. Pusdienlaikā mēs atgriezīsimies un pārliecināsimies, vai esat atnesuši no mantnīcas dārgumu daļu, kas atdodama pret Svētakmeni. Ja tas tiks izdarīts bez viltus, mēs dosimies projām un elfu karalis ies atpakaļ uz Mežu. Pagaidām paliec sveiks!

Tad viņi atgriezās apmetnē, bet Torins ar Roueku nosūtīja ziņu Deinam, pavēstot visu, kas noticis, un aicinot viņu nākt šurp pēc iespējas ātri un piesardzīgi.

Pagāja diena un nākamā nakts. Nākamajā dienā vējš iegriezās rietumos un gaiss savilkās tumšs un drūms. Bija vēl agrs rīts, kad apmetnē atskanēja skaļi saucieni. Skrējēji steidzās ziņot, ka pie Vientuļā Kalna austrumu atradzes parādījies rūķu karapulks, kas steidzas uz Dziļleju. Bija ieradies Deins. Viņš ar savu pulku bija soļojis visu nakti un tāpēc atnācis ātrāk, nekā tika gaidīts. Ikviens no viņa karotājiem bija tērpies tērauda bruņutērpā, kas sniedzās līdz ceļgaliem, un kājās tiem bija smalka un lokana tīkla auti — to darināšana bija Deina meistaru noslēpums. Rūķi vispār savam augumam mēdz būt neparasti stipri, bet šai pulkā bija izmeklēti stiprākie no stiprākajiem rūķu vidū. Viņu kaujas ieroči bija smagi divroču cirtņi, bet katram pie sāniem bija arī īss, plats zobens un aizmugurē karājās apaļš vairogs. Bārdas viņiem bija sadalītas šķipsnās, sapītas un aizbāztas aiz jostas. Galvā viņiem bija dzelzs bruņucepures, un viņi paši šķita viscaur dzelzī kalti, un viņu sejas bija bargas un drūmas.

Tauru skaņas sauca cilvēkus un elfus pie ieročiem. Drīz vien viņi ieraudzīja rūķus straujā gaitā soļojam augšup pa ieleju. Tie apstājās starp upi un austrumu atradzi, taču daži turpināja ceļu un, šķērsojuši upi, pienāca pie pašas apmetnes; te tie nolika ieročus un pacēla rokas par miera zīmi. Bards devās tiem pretī, un kopā ar viņu gāja Bilbo.

— Mūs sūta Neina dēls Deins, — atnācēji atbildēja uz pirmo vaicājumu. — Mēs steidzamies pie saviem ciltsbrāļiem Vientuļajā Kalnā, jo esam uzzinājuši, ka atgūta mūsu sensenā karaļvalsts. Bet kas esat jūs, kas sēžat šai līdzenumā kā ienaidnieki apsargātu mūru priekšā? — Tas, protams, izsmalcinātajā un visai vecmodīgajā šādu tikšanās reižu valodā nozīmēja vienkārši: «Jums te nekas nav meklējams. Mēs ejam tālāk, tāpēc dodiet mums ceļu, vai arī mēs karosim!» Viņi gribēja iespiesties starp Kalnu un upes līkumu, jo šaurā zemes strēle te nelikās stingri apsargāta.

Bards, protams, atteicās laist rūķus taisni uz Vientuļo Kalnu. Viņš bija apņēmies gaidīt, līdz tiks iznests zelts un sudrabs maiņai pret Svētakmeni, jo viņš neticēja, ka tas vairs tiks darīts, ja cietoksnī apmetīsies tik liels un kareivīgs pulks. Viņi bija atnesuši sev līdzi varenus pārtikas krājumus, jo rūķi var panest ļoti daudz, un gandrīz visiem Deina vīriem, kaut arī tie soļoja tik ātri, piedevām ieročiem mugurā bija lieli saiņi. Viņi spētu izturēt vairāku nedēļu aplenkumu, un tikmēr varētu ierasties vēl kāds rūķu pulks — un ne viens vien, jo Torinam bija daudz radinieku. Turklāt viņi varētu izveidot un apsargāt vēl kādu jaunu izeju, tā ka aplencējiem vajadzētu iežogot visu Kalnu, un tik daudz spēku viņiem nebija.

Tieši tādi patiesībā arī bija rūķu plāni (jo kraukļu ziņneši bija cītīgi uzturējuši sakarus starp Torinu un Deinu); taču šajā brīdī ceļš bija aizšķērsots, tāpēc, pārmijuši dusmīgus vārdus, rūķu sūtņi kurnēdami griezās atpakaļ. Bards tūlīt nosūtīja savus ziņnešus uz Vārtiem, taču tie tur neatrada ne zeltu, ne citu samaksu. Tiklīdz ziņneši pienāca tuvāk, uz tiem sāka lidot bultas, un tie satriekti un vīlušies steidzās atpakaļ. Visu apmetni tagad bija pārņēmusi trauksme kā kaujas gaidās, jo Deina rūķi pa austrumu krastu virzījās šurp.

—    Nejēgas! — iesmējās Bards. — Sādi tuvoties Kalna atzaram! Viņi nekā nesaprot no karošanas virs zemes, lai cik gudri viņi prastu cīnīties pazemē! Klintīs virs viņu labā flanga mums ir paslēpti strēlnieki un šķēpu metēji. Var jau būt, ka rūķiem ir labi bruņutērpi, taču drīz viņiem tajos kļūs par karstu. Uzbruksim tūdaļ no abām pusēm, iekams viņi nav paguvuši atvilkt elpu!

Taču elfu karalis atteica: — Es vilcināšos līdz pēdējai iespējai, pirms sākšu šo karu zelta dēļ. Rūķi nevar mums uzbrukt, ja mēs paši nesāksim pirmie; viņi arī nevar nekā izdarīt, mums nemanot. Cerēsim vēl kādu brīdi uz samierināšanos. Mūsu pārsvars ir pietiekams, ja beigu beigās tomēr vajadzēs doties šai nelaimīgajā kaujā.

Bet viņš nebija rēķinājies ar rūķu dabu. Ziņa, ka Svētakmens atrodas aplencēju rokās, dedzināja viņus kā karsta dzelzs; turklāt viņi uzminēja Barda un tā draugu vilcināšanās iemeslu un nolēma dot triecienu, kamēr pretinieks vēl apspriežas.

Piepeši un bez brīdinājuma viņi klusi metās uz priekšu un sāka uzbrukumu. Iespin- dzās stiegras, un iesīcās bultas; kauja tikpat kā bija sākusies.

Bet tad vēl piepešāk visa apkārtne neticamā ātrumā satumsa. Melns mākonis strauji pārņēma debesis. Ziemas pērkons līdz ar negantu vēju sadrebināja Vientuļā Kalna klintājus, un zibens šautra apgaismoja tā virsotni. Un zem negaisa padebešiem varēja redzēt traucamies šurp vēl vienu melnu mākoni, tikai tas nenāca pa vējam — tas nāca no ziemeļiem un izskatījās kā milzīgs putnu bars, tik biezs un blīvs, ka neviens gaismas stars netika cauri to spārniem.

—    Stājieties! — iekliedzās Gendalfs, kas piepeši parādījās visu priekšā un, pacēlis rokas, viens pats nostājās starp rūķiem, kas virzījās uz priekšu, un karotājiem, kas tos gatavībā gaidīja. — Stājieties! — viņš iesaucās pērkondimdošā balsī, un viņa burvju nūja iekvēlojās zibens spožumā. — Jūs visus piemeklējusi nelaime! Ak vai, tā pienākusi ātrāk, nekā es biju gaidījis! Goblini ir jums uz pēdām! Tuvojas Bolgs1 no ziemeļiem. Ak, Dein, tas ir tas pats, kura tēvu tu nogalināji Moria raktuvēs. Paveries! Debesis virs viņa karapulka ir melnas no sikspārņiem, tie mudž kā siseņu bars. Viņi jāj uz vilkiem, un vārgi ir viņu pavadoņi!

Visus pārņēma apjukums un izbrīns. Kamēr Gendalfs runāja, tumsa arvien vairāk sabiezēja. Rūķi apstājušies vērās debesīs. Elfu vidū skanēja daudzbalsīgi izsaucieni.

—    Nāciet! — uzsauca Gendalfs. — Vēl ir laiks apspriesties. Lai Deins Neina dēls aši nāk pie mums!

Tā sākās kauja, ko neviens nebija paredzējis; to vēlāk nosauca par Piecu Armiju kauju, un tā bija briesmīga. Vienā pusē cīnījās goblini un mežonīgie vilki, otrā pusē — elfi, cilvēki un rūķi. Un sākās tas viss šādi. Jau kopš Milzu Goblina nāves Miglas Kalnos goblinu naids pret rūķiem iedegās ar negantu liesmu. Ziņneši sāka ceļot starp visām viņu pilsētām, kolonijām un cietokšņiem, jo viņi tagad bija apņēmušies nodibināt savu varu ziemeļos. Ziņas ceļoja slepeni, un visos kalnos bez mitas strādāja kalves, un karotāji bruņojās. Tad viņi devās laukā un pa kalniem un ielejām sanāca kopā, virzīdamies pa kalnu ejām vai tumsas aizsegā, līdz viscaur ap lielo Gandabada kalnu ziemeļos, kur atradās viņu galvaspilsēta, sapulcējās plašs karaspēks, kas jebkurā brīdī bija gatavs vētras laikā traukties lejā un negaidot uzbrukt dienvidiem. Tad viņi uzzināja par Smoga nāvi, un prieks pārņēma viņu sirdis; un ik nakti pēc nakts viņi stei-

dzās pa kalniem uz priekšu un beidzot piepeši ieradās no ziemeļiem taisni Deinam pa pēdām. Pat kraukļi nezināja par viņu tuvošanos, iekams viņi nebija iznākuši klajā vietā izpostītajās zemēs starp Vientuļo Kalnu un tālākajiem pakalniem. Cik daudz zināja Gendalfs, grūti pateikt, taču skaidrs, ka tik pēkšņu uzbrukumu viņš nebija gaidījis.

Apspriedē ar elfu karali, Bardu un Deinu, kurš tagad ari pievienojās viņiem — jo goblini bija visu ienaidnieki un, viņiem tuvojoties, visi citi strīdi tika aizmirsti —, tika izstrādāts šāds plāns. Vienīgā cerība bija ievilināt goblinus ielejā starp Kalna atzariem un pašiem izvietoties uz lielajām atradzēm, kas stiepās uz dienvidiem un austrumiem. Tomēr tas būtu bīstami, ja izrādītos, ka goblinu ir pietiekami daudz, lai tie apsēstu visu Kalnu un tādējādi uzbruktu viņiem arī no aizmugures un no augšas; taču nebija laika gudrot citu plānu vai meklēt palīdzību citur.

Drīz pērkona negaiss norima un aizdārdēja uz dienvidaustrumiem, bet sikspārņu mākonis gar Kalna malu tuvojās, laizdamies arvien zemāk, un riņķoja virs galvas, aizsegdams gaismu un iedvesdams visiem šausmas.

Uz Kalnu! — sauca Bards. — Uz Kalnu! Ieņemsim vietas, kamēr nav par vēlu!

Uz dienvidu atradzes, tās zemākajās nogāzēs un pakājes klintīs tika izvietoti elfi; uz austrumu atradzes novietojās cilvēki un rūķi. Bet Bards un daži citi izveicīgākie vīri uzkāpa augšā kalna austrumu izcilnī, lai varētu pārredzēt ziemeļus. Drīz viņiem pavērās skats uz apvidiem Vientuļā Kalna pakājē, kas mudžēja melni no neskaitāmajiem šurpnācējiem. Pavisam drīz to priekšpulki nogriezās ap atradzes galu un iejoņoja Dziļlejā. Tie bija visātrākie vilku jātnieki, un jau tagad gaisu iztālēm tricināja viņu klaigas un kaucieni. Viņiem ceļā stājās daži drosmīgie, dodot mānīgu pretsparu, un daudzi uzbrucēji krita, iekams pārējie atkāpās un aizbēga uz abām pusēm. Kā jau Gendalfs cerēja, galvenā goblinu armija bija sapulcējusies aiz atpakaļ atspiestā priekšpulka, un tagad tā niknumā drāzās iekšā ielejā, auļodama arvien dziļāk starp kalna atzariem un meklēdama ienaidnieku. Goblinu rokās zibēja neskaitāmi melni un sarkani karogi, un tie brāzās kā paisuma vilnis vienā vienīgā satracinātā jūklī.

Tā bija baismīga kauja. Tas bija pats baismīgākais no Bilbo piedzīvojumiem, iur- klāt tāds, ko tajā brīdī viņš ienīda vairāk par visu — un ar ko vēlāk, ilgi pēc tam, lepojās vairāk par visu un ko vislabprātāk atsauca atmiņā, kaut arī viņa paša loma tajā bija pavisam nenozīmīga. Atklāti runājot, viņš jau pašā sākumā uzvilka pirkstā gredzenu un pazuda no acīm, kaut arī ne gluži no briesmām. Sāds burvju gredzens nebūt nav pilnīgi drošs aizsargs pret goblinu uzbrukumu, tāpat kā tas nespēj atvairīt bultas un šķēpus, taču tas ļauj valkātājam pabēgt nost no ceļa un nedod iespēju goblina zobena mežonīgajam cirtienam izraudzīties tieši viņa galvu.

Pirmo triecienu deva elfi. Viņu naids pret gobliniem ir sevišķi negants. Viņu šķēpi un zobeni puskrēslā spīgoja ar saltas liesmas spozmi, tik nevaldāms bija niknums, kas strāvoja no karotāju rokām. Līdzko naidnieka pulki bija cieši sablīvējušies ielejā, uz tiem sāka lidot bultu krusa, un ik bulta traukdamās mirgoja kā dzeļošas uguns pilna. Bultām sekoja tūkstošiem šķēpnešu, kas lēca no klintīm un metās triecienā. Ieleja dimdēja apdullinošos kaucienos. Klintis krāsojās melnas no goblinu asinīm.

Līdzko goblini sāka attapties no negaidītā uzbrukuma un elfu trieciens tika apturēts, pāri ielejai aizskanēja dobja dārdoņa. Ar saucieniem «Moria!  un «Dein, Dein! no otras puses karalaukā iedrāzās Dzelzs kalnu rūķi, vēzēdami savus cirtņus, un tiem līdzās Ezera cilvēki ar gariem zobeniem.

Goblinus sagrāba panika, un tieši tad, kad viņi stājās pretī šim jaunajam uzbrukumam, ar atgūtu sparu otrā triecienā metās elfi. Daļa goblinu jau dieba lejup gar upi, lai izbēgtu no lamatām, un daudzi no viņu pašu vilkiem metās viņiem virsū un plosīja mirušos un ievainotos. Uzvara šķita jau rokā, kad no Kalna augstumiem atskanēja skaļš kliedziens.

No ejas izdrazās Kalna karalis, un tam sekoja visi parejie.

Goblini bija uzrāpušies Kalnā no otras puses un daudzi jau atradās uz nogāzes virs Vārtiem, kamēr citi pārgalvīgi drāzās lejup, gribēdami uzbrukt atradzēm no augšas un nepievērsdami nekādu uzmanību tiem, kas brēkdami gāzās no klintīm un kraujām. Jebkura no atradzēm bija sasniedzama pa daudzām takām, kas nāca no Kalna augšas un vidienes, un aizstāvji varēja aizšķērsot tikai nelielu daļu no tām. Cerības uz uzvaru neglābjami pagaisa. Aizturēts bija tikai melnā viļņa pirmais trieciens.

Diena ritēja uz priekšu. Ielejā atkal sapulcējās goblinu bari. Atjoņoja jauni mežonīgo vārgu pulki, un ar tiem kopā ieradās Bolga miesassardze — milzīga auguma goblini ar līkiem tērauda zobeniem. Drīz melnos negaisa padebešus sāka pārņemt īstā vakara tumsa, bet milzu sikspārņi riņķoja cilvēkiem un elfiem virs galvām un gar ausīm vai arī kā vampīri pieplaka kritušajiem. Bards tagad cīnījās, aizstāvēdams austrumu atradzi, un tomēr bija spiests lēni atkāpties; elfi tikmēr kopā ar savu karali bija iedzīti strupceļā uz dienvidu atzara, netālu no Kraukļu kalna sargtorņa.

Pēkšņi atskanēja skaļš sauciens, un no Vārtu puses sāka pūst taures. Viņi bija piemirsuši Torinu! Daļa sienas zem sviru spiediena dārdot iegāzās ūdenī. No ejas izdrāzās Kalna karalis, un tam sekoja visi pārējie. Kapuču un apmetņu vairs nebija; spoži mirdzēja bruņutērpi, un sarkana kvēle liesmoja rūķu acīs. Lielais rūķu vadonis puskrēslā zaigoja kā zelts dziestošā ugunskurā.

Goblini uz nogāzes virs viņiem vēla lejā klintsakmeņus, taču rūķi neapstājās, tie nolēca lejā ūdenskrituma pakājē un drāzās uz cīņas lauku. Vilki un jātnieki viņu ceļā krita vai arī metās bēgt. Torins vicināja kaujas cirvi vareniem vēzieniem, un šķita, ka viņu pašu neskar nekas.

— Pie manis! Pie manis! Elfi un cilvēki! Pie manis! Surp, mani ciltsbrāļi! — viņš sauca, un viņa balss kā taures pūtiens nodimdēja pa visu ieleju.

Lejup pie viņa, nekādu kārtību vairs neievērodami, no visām pusēm metās Deina rūķi. Lejup drāzās arī daudzi Ezera cilvēki, jo Bards tos nespēja atturēt, un no otras puses šurp traucās bars elfu strēlnieku. Vēlreiz goblini tika iesprostoti ielejā un krita tur kaudzēm cits pāri citam, līdz visa Dziļleja kļuva tumša un baiga no viņu līķiem. Vārgi tika izdzenāti uz visām pusēm, un Torins drāzās taisni pretī Bolga miesassar- dzei. Tomēr to rindas viņš nespēja pāršķelt.

Viņam aiz muguras starp kritušajiem gobliniem jau gulēja daudzi cilvēki un rūķi, daudzi elfi, kas vēl ilgus gadus būtu varējuši priecīgi dzīvot savos mežos. Un, jo platāka kļuva ieleja, jo lēnāks tapa Torina uzbrukums. Viņa pulks bija pārāk mazs. Viņa flangi bija neaizsargāti. Drīz uzbrukums vērsās pret pašiem uzbrucējiem, un tos no visām pusēm lielā lokā ielenca goblini un vilki, kas atgriezās kaujaslaukā. Bolga miesassardze ar negantiem auriem metās virsū Torina pulkam, ārdīdama tā rindas kā viļņi smilšu ciļņus. To draugi nespēja tiem palīdzēt, jo uzbrukums no Kalna augšas atsākās ar divkāršu sparu, un abās pusēs cilvēki un elfi pamazām tika pārmākti.

Bilbo vēroja notiekošo ar drūmu nožēlu. Viņš bija apmeties Kraukļu kalnā kopā ar elfiem — daļēji tāpēc, ka no šīs vietas bija vieglāk aizbēgt, un daļēji (te nu vairāk darbojās Tuku domāšana) aiz tāda apsvēruma: ja viņš paliktu pašā pēdējā izmisīgās cīņas vietā, viņam visvairāk gribētos aizstāvēt-elfu karali. Jāpiebilst, ka arī Gendalfs bija tepat un sēdēja zemē, kā dziļās domās iegrimis, — iespējams, ka viņš gatavoja pēdējam brīdim vēl kādu beidzamo burvestības triecienu.

Pēdējais brīdis, šķiet, vairs nebija tālu. «Drīz goblini izlauzīsies līdz Vārtiem,» domāja Bilbo, «un mūs visus nokaus vai notrieks lejā un sagūstīs. Nudien raudāt gribas — pēc visa, kas pārdzīvots. Tad jau labāk, ja Smogs būtu palicis tupam uz tiem nolādētajiem dārgumiem, nekā tos paņem šie nelietīgie radījumi, — un vēl nabaga vecais Bomburs un Beilins, un Fili, un Kili, un visi pārējie ņem nelabu galu; un arī Bards un Ezera cilvēki, un jautrie elfi! Ak, posts pār manu galvu! Es esmu dzirdējis daudzas kauju dziesmas, un man arvien licies, ka sakāve var būt dižena. Bet tā izskatās gauži bēdīga, lai neteiktu — satriecoša. Kaut es varētu būt kaut kur tālu prom!»

Vējš izmētāja mākoņus, un rietumos iedegās sarkans saulriets. Ieraudzījis piepešo mirdzumu apkārtējā krēslā, Bilbo palūkojās apkārt. Un tad viņam izlauzās skaļš kliedziens: tas, ko hobits ieraudzīja, lika viņa sirdij salēkties krūtīs — uz tālā kvēlošās debess fona iezīmējās tumši, nelieli, bet majestātiski apveidi.

—    Ērgļi! Ērgļi! — viņš iekliedzās. — Ērgļi lido šurp!

Bilbo asais skatiens nemēdza kļūdīties. Pa vējam lidodami, šurp traucās ērgļi, rinda aiz rindas, un to pulks bija tik liels, ka tie, šķiet, bija sapulcināti no visām ziemeļu augstienēm.

—    Ērgļi! Ērgļi! — Bilbo sauca, lēkādams un vēcinādams rokas. Kaut gan elfi nevarēja viņu redzēt, tie viņu ļoti labi dzirdēja. Cits aiz cita tie pārtvēra saucienu, un tas atbalsojās pa visu ieleju. Daudzas acis izbrīnā pavērās augšup, lai gan kaut ko saskatīt pagaidām varēja tikai no Kalna dienvidu nogāzēm.

—    Ērgļi! — Bilbo vēlreiz iekliedzās, bet tajā brīdī no augšas krītošs akmens smagi atsitās pret viņa bruņucepuri un viņš sabruka zemē, nekā vairs neapjauzdams.

18. nodaļa MĀJUP

Kad Bilbo atguva samaņu, viņš redzēja, ka ir pilnīgi viens. Viņš gulēja uz Kraukļu kalna plakanajiem akmeņiem, un tuvumā neviena nebija. Ap viņu pletās auksta, skaidra diena. Bilbo kratīja drebuļi, viss augums viņam bija sastindzis no aukstuma, bet galva dega kā ugunīs.

—    Interesanti, kas tad noticis? — viņš pie sevis noteica. — Visādā ziņā es pagaidām neesmu viens no kritušajiem varoņiem, bet to jau laikam vēl var paspēt!

Viņš ar pūlēm piecēlās sēdus. Paraudzījies ielejā, viņš nevarēja saskatīt nevienu * dzīvu goblinu. Pēc kāda laiciņa, kad galva kļuva drusciņ skaidrāka, viņam šķita, ka lejā starp klintīm rosās elfi. Viņš izberzēja acis. Jā, tālāk līdzenumā joprojām atradās apmetne, un pa Kalna Vārtiem, šķiet, arī no.tika kustība abos virzienos. Izskatījās, ka rūķi centīgi jauc nost sienu. Taču visur valdīja mēms klusums. Nedzirdēja neviena sauciena, nevienas dziesmu atbalss. Pār apkārtni šķita nolaidušās sēras.

—    Laikam tomēr uzvara, vai? — Bilbo noteica, spaidīdams sāpošo galvu. — Izskatās gan viena drūma būšana.

Piepeši viņš ieraudzīja kādu cilvēku, kas kāpa augšup un nāca uz viņa pusi.

—    Sveicināti! — viņš vārgi uzsauca. — Sveicināti! Kas no jauna?

—    Kas tā par balsi, kas runā no akmeņiem? — cilvēks apstājies jautāja un vērīgi raudzījās apmēram uz to vietu, kur sēdēja hobits.

Tad Bilbo atcerējās savu gredzenu. — Ak tu piķis! — viņš noteica. — Būt neredzamam arī nav gluži bez vainas. Citādi es, iespējams, būtu pavadījis nakti ērtā un siltā gultā!

—    Tas esmu es, Bilbo Baginss, Torina ceļabiedrs! — viņš iesaucās, aši noraudams gredzenu.

—    Cik labi, ka es tevi atradu! — teica vīrs, nākdams uz viņa pusi. — Tu esi vajadzīgs, un mēs jau ilgi tevi meklējam.. Tu būtu ieskaitīts starp kritušajiem, ja burvis Gendalfs nebūtu pateicis, ka tavu balsi pēdējo reizi dzirdējis šajā vietā. Mani vēl beidzamo reizi atsūtīja pārmeklēt šo klinti. Vai tu esi smagi ievainots?

—    Šķiet, ka esmu neganti dabūjis pa galvu, — teica Bilbo. — Bet man ir bruņuce- pure un ciets pakausis. Taču nelaba dūša ir gan un kājas kā lupatas.

—    Es tevi nonesīšu ielejā uz apmetni, — teica cilvēks un pacēla hobitu uz rokām.

Viņš bija žigls un drošu soli. Pavisam drīz jau Bilbo atradās Dziļlejā, kādas telts

priekšā, un tur stāvēja Gendalfs ar plecā pakārtu roku. Pat burvis nebija ticis cauri bez ievainojuma; un visā karapulkā tikai retais bija palicis neskarts.

Ieraudzījis Bilbo, Gendalfs kļuva ļoti priecīgs. — Bagins! — viņš izsaucās. — Nu, tas ir ko vērts! Tomēr dzīvs! Es patiesi priecājos! Es jau sāku šaubīties, vai tava mūžīgā veiksme šoreiz nebūs tevi pametusi. Briesmīgi, briesmīgi gāja, un daudz arī netrūka no briesmīgām beigām. Bet pārējais var pagaidīt. Nāc! — viņš teica nu jau nopietnāk.

—    Tevi sauc! — Un, vezdams hobitu sev līdzi, iegāja teltī.

—    Sveiks, Torin! — viņš ienākdams teica. — Es viņu atvedu.

Tur patiešām gulēja Torins Ozolvairogs, klāts daudzām ievainojumu brūcēm, un viņa saplosītais bruņutērps un izrobotais kaujas cirvis gulēja nomesti un grīdas. Kad Bilbo pienāca klāt, viņš pacēla acis.

—    Ardievu, mans labais zagli, — viņš teica. — Tagad es dodos uz tām pilīm, kur varēšu sēdēt līdzās saviem tēviem, līdz pasaule taps jauna. Tā kā es tagad atstāju visu zeltu un sudrabu un dodos turp, kur tam vairs nav nozīmes, es gribu šķirties no tevis kā draugs un vēlētos atsaukt visu, ko teicu un darīju augšā pie Vārtiem.

Bilbo nometās uz ceļgala, bēdu pārņemts. — Ardievu, Kalna karali! — viņš teica.

—    Rūgts ir šis piedzīvojums, ja tādas tam beigas, un neviens zelta kalns to nespēj atsvērt. Tomēr es priecājos, ka varēju būt kopā ar jums jūsu bīstamajos brīžos, — tas ir vairāk, nekā pelnījis jebkurš no Baginsu dzimtas.

—     Nē! — teica Torins. — Tevī ir vairāk laba, nekā tu pats apjaut, labsirdīgo rietumu bērns. Tevī ir gan drosme, gan gudrība, viss īstenajās devās. Ja starp mums būtu vairāk tādu, kas labu ēdamo, jautrību un dziesmas vērtē augstāk par apslēptu zeltu, pasaulē būtu daudz vairāk prieka. Bet, lai nu kāda šī pasaule, tagad man tā jāatstāj. Ardievu!

Tad Bilbo novērsās, izgāja viens ārā, apsēdās nomaļu, ietinies segā, un — ticiet vai ne — raudāja, līdz pietūka acis un aizsmaka balss." Viņš bija ļoti lāga dvēsele. Ilgs laiks pagāja, iekams viņš atkal spēja pateikt ko jautru. «Tā bija likteņa žēlastība,» viņš beidzot sev teica, «ka es atguvos tieši īstajā brīdī. Es ļoti vēlētos, kaut Torins paliktu dzīvs, tomēr priecājos, ka mēs šķīrāmies kā dfaugi. Tu esi muļķis, Bilbo Bagins, un tu savārīji lielas ziepes ar to akmeni; un kauja notika, par spīti visām tavām pūlēm nopirkt mieru un salabšanu, taču par to tevi gan laikam nevar vainot.»

Visu, kas bija noticis pēc tam, kad Bilbo zaudēja samaņu, viņš uzzināja vēlāk, taču tas viņu vairāk apbēdināja nekā iepriecināja, un viss šis piedzīvojums viņu tagad bija bezgala nogurdinājis. Ar visu sirdi un dvēseli viņš gaidīja ceļojumu mājup. Tas tomēr mazliet aizkavējās, tāpēc es tikmēr varu pastāstīt jums kaut ko no visa notikušā. Ērgļi

jau sen bija ievērojuši aizdomīgo goblinu pulcēšanos, viņu vērīgajām acīm rosību kalnos bija grūti noslēpt. Tāpēc arī viņi sāka pulcēties baros, ko vadīja Lielais Ērglis no Miglas Kalniem; un beidzot, jauzdami iztālēm kauju, viņi bija traukušies pa vējam lielā ātrumā šurp, paspēdami ierasties īstajā brīdī. Tie bija viņi, kas noslaucīja goblinus no Kalna nogāzēm un sameta aizās vai arī notrieca tos lejā, kur tie, pārbīlī kliegdami, ieskrēja tieši pretiniekiem rokās. Itin drīz viņi bija atbrīvojuši Vientuļo Kalnu, un elfi un cilvēki abās ielejas pusēs beidzot varēja steigties lejā palīdzēt savējiem.

Taču pat kopā ar ērgļiem viņu skaits bija krietni mazāks nekā pretiniekam. Pēdējā brīdī bija ieradies pats Beorns — neviens nezināja, kā un no kurienes. Viņš ieradās viens un lāča izskatā, un šķita, ka savā kvēlošajā ienaidā viņš izaudzis trīskārt liels.

Viņa balss dārdēja kā bungas un rībēja kā muskete, un viņš izmētāja vilkus un goblinus savā ceļā kā salmu kūļus un spalvu maišeļus. Viņš uzbruka tiem no aizmugures un kā dārdošs klintsakmens izdrāzās cauri aplenkuma lokam. Rūķi bija sastājušies zemā, apaļā uzkalnā ap saviem vadoņiem. Tad Beorns noliecās un pacēla Torinu, kurš bija nokritis, šķēpu caururbts, un iznesa viņu no kaujaslauka.

Zibens ātrumā viņš bija atpakaļ un metās cīņā ar divkāršu niknumu, tā ka nekas nespēja viņu atturēt, un neviens ierocis, šķiet, nespēja viņu ievainot. Viņš izmētāja pa visām malām Bolga miesassardzi, pats nogāza Bolgu zemē un nogalināja to. Tad goblinus pārņēma panika un viņi metās bēgt kur kurais. Bet līdz ar cerību atgriezās arī rūķu un to sabiedroto spēki, un tie metās bēgļiem pakaļ, neļaudami viņiem aizkļūt projām. Daudzus viņi iedzina Straujupē, un tos, kas bēga uz dienvidiem vai rietumiem, ietrenca purvājos ap Meža upi, kur gāja bojā vairums pēdējo bēgļu, bet tie, kas ar pūlēm nokļuva līdz Meža elfu valstībai, atrada galu tur vai arī iemaldījās necaurejamā Drūmmeža dziļumos. Dziesmas stāsta, ka tajā dienā ziemeļos gājušas bojā trīs ceturtdaļas goblinu un pēc tam kalnos daudzus gadus valdījis miers.

Uzvara bija nodrošināta jau pirms tumsas iestāšanās, bet pakaļdzīšanās turpinājās vēl tad, kad apmetnē atgriezās Bilbo; ielejā tobrīd uzturējās tikai neliela daļa karotāju un ievainotie.

—    Kur ir ērgļi? — hobits jautāja Gendalfam, gulēdams ievīstīts vairākās siltās segās.

—    Daži vēl vajā bēgļus, — atteica burvis, — bet lielākā daļa atgriezušies savās klinšu ligzdās. Viņi nevēlējās palikt te un aizlidoja mazā rīta gaismiņā. Deins uzlika viņu vadonim galvā zelta kroni un zvērēja viņiem mūžīgu draudzību.

—    Zēl gan — tas ir, žēl, ka es viņus vairs nedabūju redzēt, — miegaini novilka Bilbo, — varbūt sastapšu viņus mājupceļā. Es ceru, ka drīz varēšu doties mājās?

—    Kad vien vēlēsies, — sacīja Gendalfs.

Patiesībā pagāja vēl vairākas dienas, iekams Bilbo devās ceļā. Viņi apglabāja Torinu dziļi zem Vientuļā Kalna, un Bards uzlika viņam uz krūtīm Svētakmeni.

—    Te tam būs gulēt, kamēr Kalns stāvēs virs zemes, — viņš teica. — Lai tas nes laimi visai viņa ciltij, kas mājos te pēc viņa! ,

Uz viņa kapa elfu karalis nolika Orkristu, elfu zobenu, kas gūstā tika Torinam atņemts. Dziesmas stāsta, ka tas tumsā sācis kvēlot ikreiz, kad tuvumā parādījies ienaidnieks, un neviens nav varējis negaidot ieņemt rūķu cietoksni. Tur tagad apmetās Deins Neina dēls — nākamais Vientuļā Kalna karalis —, un ap viņu sensenajās pils zālēs sapulcējās daudz citu rūķu. No divpadsmit Torina ceļabiedriem dzīvi bija palikuši desmit. Fili un Kili bija krituši, segdami Torinu ar vairogiem un saviem augumiem, jo viņš bija to mātes vecākais brālis. Pārējie palika kopā ar Deinu, jo Deins prata taisnīgi sadalīt dārgumus.

Tagad vairs, protams, nevarēja runāt par mantas sadalīšanu iepriekš paredzētajās daļās Beilinam, Dveilinam, Douri, Nouri, Ouri, Oinam, Gloinam, Baifuram, Boufu- ram un Bomburam — un Bilbo. Tomēr četrpadsmitā daļa no visa zelta un sudraba,

— Ardievu, Kalna karali! — teica Bilbo.

gan apstrādāta, gan neapstrādāta, tika atdota Bardam, jo Deins teica: — Mēs turēsim cieņā mirušo līgumus, un Torins tagad ir dabūjis Svētakmeni savā īpašumā.

Arī četrpadsmitā daļa bija milzīga bagātība, kāda pat daudziem karaļiem nekad nav piederējusi. Lielu daļu zelta Bards nosūtīja Ezera pilsētas Saimniekam un bagātīgi apbalvoja savus draugus un sekotājus. Elfu karalim viņš dāvāja Giriona smaragdus — dārgakmeņus, ko viņš vērtēja visaugstāk un ko Deins bija atkal atdevis viņa īpašumā.

Hobitam Bilbo viņš teica: — Sī bagātība tev pieder tikpat daudz, cik man, kaut arī vecie līgumi vairs nevar palikt spēkā, kad tik daudzi pielikuši roku dārgumu atgūšanā un aizstāvēšanā. Un tomēr, kaut arī tu pats vēlējies atteikties no savām tiesībām, es negribu, lai piepildītos Torina vārdi, ko viņš vēlāk nožēloja: ka tev no šīs daļas nekas liels pāri nepalikšot. Es vēlos atalgot tevi bagātīgāk par visiem.

—    Tu esi ļoti laipns, — teica Bilbo. — Bet man tas nudien būtu tīrais atvieglojums. Es nekādi nevaru iedomāties, kā es visu to bagātību būtu aizdabūjis visu garo ceļu līdz mājām bez kariem un asinsizliešanas. Un nevaru arī iedomāties, ko es, mājās ticis, ar to iesāktu. Noteikti labāk būs, ja tā paliks tavās rokās.

Beigu beigās viņš bija ar mieru paņemt tikai divas nelielas lādes, vienu ar sudrabu, otru ar zeltu, — tik daudz, cik spēj panest viens spēcīgs ponijs. — Man pilnīgi pietiks rūpju ar to pašu, — viņš teica.

Un tā nu beidzot pienāca brīdis, kad hobitam vajadzēja atvadīties no saviem draugiem. — Ardievu, Beilin! — viņš teica. — Ardievu, Dveilin; ardievu Douri, Nouri, Ouri, Oin, Gloin, Baifur, Boufur un Bombur! Lai jūsu bārdas nemūžam nenodilst plānākas! — Un, pagriezies pret Vientuļo Kalnu, viņš piebilda: — Ardievu, Torin Ozolvairog! Un Fili un Kili! Lai jūsu piemiņa nemūžam neizbālē!

Tad rūķi, pie Vārtiem stāvēdami, zemu paklanījās, bet vārdi tiem iespriedās kaklā.

—   Paliec sveiks, un lai veiksme tev iet līdzi visos tavos ceļos! — beidzot sacīja Beilins.

—   Ja tu mūs vēl kādreiz apciemosi, kad mūsu pils būs atguvusi seno krāšņumu, tad tās būs neaizmirstamas dzīres!

—    Un, ja jums gadās būt manā pusē, — atteica Bilbo, — nevilcinieties pieklauvēt! Tēju es mēdzu dzert četros, bet ikviens no jums tiks laipni gaidīts jebkurā stundā!

Un tad viņš aizgriezās.

Elfu karapulks soļoja mājup; kaut arī tas bija bēdīgi sarucis skaitā, tomēr dzīvo sirdīs valdīja prieks, jo tagad ziemeļu pasaule ilgi varēja dzīvot mierā un priekā. Pūķis bija pagalam, goblini pieveikti, un aiz garās ziemas jau smaidīja pretī gaišs pavasaris.

Gendalfs un Bilbo jāja aiz elfu karaļa, un viņiem līdzās soļoja Beorns — atkal cilvēka izskatā; viņš visu ceļu smējās un skaļi dziedāja. Tā viņi gāja, līdz sasniedza Drūmmeža malu, mazliet uz ziemeļiem no tās vietas, kur iztecēja Meža upe. Tur visi apstājās, jo burvis un Bilbo negribēja iet pa mežu, kaut arī karalis aicināja viņus kādu laiciņu paviesoties viņa pilī. Ceļinieki bija nolēmuši iet gar meža malu un apkārt tā ziemeļu galam, kas atradās tuksnesīgajā apvidū starp mežu un Pelēkajiem kalniem. Tas bija, garš un nemīlīgs ceļš, taču pēc goblinu sakāves tas likās drošāks nekā Drūmmeža baigās takas. Turklāt arī Beorns gribēja iet šo pašu ceļu.

—    Ardievu, elfu karali! — teica Gendalfs. — Lai prieks valda tavā zaļajā mežā, kamēr pasaule vēl jauna! Un lai prieks mājo tavu ļaužu sirdīs!

—    Ardievu, Gendalf! — teica karalis. — Lai tu vienmēr parādītos tur, kur visvairāk esi vajadzīgs un vismazāk cerēts! Un, jo biežāk tu parādīsies manā pilī, jo vairāk prieka man sagādāsi!

—    Elfu karali! — sacīja Bilbo, stomīdamies un mīņādamies no vienas kājas uz otru. — Es lūdzu tevi pieņemt šo dāvanu! — Un viņš izvilka sudraba un pērļu kaklarotu, ko viņam šķiroties bija iedevis Deins.

—    Ar ko gan es būtu nopelnījis šādu dāvanu, ak, hobit? — vaicāja karalis.

—  Nu, es domāju… ē… vai tev neliekas, — Bilbo apmulsis minstinājās, — ka esi pelnījis kādu velti par savu… ē… viesmīlību? Tas ir, es gribu teikt, ka pat kramplauzim ir savas goda jūtas. Es tiku dzēris daudz tava vīna un ēdis daudz tavas maizes.

—    Es pieņemu tavu dāvanu, ak, Bilbo Lieliskais! — svinīgi sacīja karalis. — Un ieceļu tevi par elfu draugu, un dodu tev savu svētību. Lai tava ēna nekad netop mazāka (jo citādi zagt būtu pārāk viegli)! Ardievu!

Tad elfi pagriezās uz Meža pusi, un Bilbo sāka savu garo ceļojumu mājup.

Hobits piedzīvoja vēl daudz grūtību un dēku, iekams atgriezās mājās. Savvaļas apvidi joprojām bija Savvaļas apvidi, un tur bija sastopami ne tikai goblini vien; taču Bilbo ceļoja kopā ar drošiem sargiem un labiem pavadoņiem — burvis visu laiku bija viņam līdzās un lielāko ceļa daļu arī Beorns — un nekādās nopietnās briesmās viņš vairs neiekļuva. Līdz ziemas vidum Gendalfs un Bilbo bija veikuši visu garo atpakaļceļu gar abām Meža malām līdz Beorna namdurvīm; un šeit viņi kādu laiciņu uzkavējās. Tur pagāja silti un jautri Ziemassvētki, un pēc Beorna aicinājuma uz mielastu sanāca ļaudis no tuvām un tālām malām. No Miglas Kalnu gobliniem atlikuši bija tikai nedaudzi, un tie paši iebiedēti un noslēpušies visdziļākajās alās, kādas vien varēja atrast; vārgi bija pazuduši no meža, tāpēc cilvēki varēja doties tālos ceļos bez bailēm. Beorns šai apkaimē vēlāk kļuva par ievērojamu vadoni un pārvaldīja plašas zemes starp kalniem un mežu, un stāsta, ka vēl pēc daudzām paaudzēm viņa cilts pēcteči spējuši pieņemt lāča izskatu un daži no tiem bijuši bargi un ļauni, taču vairums pēc dabas līdzīgi Beornam, kaut arī nevarējuši līdzināties viņam augumā un spēkā. Tajā laikā no Miglas Kalniem tika padzīti pēdējie goblini, un jauns miers iestājās aiz Savvaļas robežas.

Bija pavasaris, silts un jauks ziedonis ar spožu sauli, kad Bilbo un Gendalfs beidzot atvadījās no Beorna, un, kaut gan Bilbo bija noilgojies pēc mājām, viņš šķīrās no šīs vietas ar skumjām, jo pavasarī puķes Beorna dārzā ziedēja tikpat brīnišķi kā vasaras vidū.

Beidzot viņi devās augšup pa garo kalnu ceļu un nokļuva uz tās pašas pārejas, kur iepriekš viņus bija sagūstījuši goblini. Bet šoreiz viņi te ieradās rīta stundā un, atskatīdamies atpakāļ, redzēja baltu sauli laistāmies pār plašajiem līdzenumiem. Aiz tiem pletās Drūmmežs, tālumā zilgans un tuvākajā malā pat pavasarī tumši jo tumši zaļš. Tāltālu aizmugurē, tikko saredzams, slējās Vientuļais Kalns. Tā augstākajā virsotnē vēl zaigoja sniega baltums.

—    Sniegs stājas uguns vietā, un pat pūķiem reiz pienāk gals! — noteica Bilbo un pagrieza muguru savam piedzīvojumam. Tuku asinis sāka mākt nogurums, un Baginsu daļa kļuva jo dienas jo stiprāka. — Tagad es vairāk par visu gribētu atlaisties savā mīkstajā krēslā! — viņš sacīja.

19. nodaļa PĒDĒJAIS CEĻA POSMS

Bija pirmā maijmēneša diena, kad viņi abi beidzot nonāca uz kraujas virs Rivendellas ielejas, kurā atradās Pēdējā (vai Pirmā) Mājīgā Māja. Atkal bija vakars; poniji jutās gurdeni, jo sevišķi tas, kurš nesa mantas; un visiem šķita, ka vajadzētu atpūsties. Jājot lejup pa stāvo taku, Bilbo atkal dzirdēja kokos dziedam elfus, it kā tie kopš viņa aiziešanas vispār nebūtu mitējušies, un, tiklīdz viņi bija tikuši līdz zemākajiem meža klajumiem, atskanēja dziesma, kas bija ļoti līdzīga toreizējai. Tā skanēja apmēram šādi:

Nu pūķis pagalam, Uz mūžu tas rimis, Zem ūdeņu čalām Dziļumā grimis. Rūs varenās bruņas Un kauliņi balo, Kur ezers klāj dūņas . Un ūdeņus skalo. Irst vara ikviena, Ik greznība bālē, Tik elfi arvienu Dej upmalas zālē.

Ē! Tra-la-la-lā!

Nāciet šurp ielejā! Lūk, mēness spīd spožāk Nekā dārglietas skaistās,

Un zvaigznes daudz košāk Par rubīniem laistās. Un liesmas, kas margo Mums pavardā silti, Mirdz gaišāk par dārgo Dzelteno smilti.

E! Tra-la-la-lā!

Nāciet šurp ielejā! Ē! Kurp šie vēl pošas Vakarā vēlā? Skat, debesīs spožas Zvaigznes jau kvēlo! Prom nešļavas sviediet Un skumjas no sejām! Līdzi mums dziediet Un griezieties dejā!

E! Tra-la-la-lā!

Nāciet šurp ielejā!

Tri-li-li-li-lī!

Jauki maijmēnesī!

Tra-lā! Tri-li-lV

Tad ielejas elfi iznāca pretī, apsveica viņus un aizveda pāri upei uz Elronda māju. Tur ceļinieki tika sirsnīgi uzņemti, un daudz dzirdīgu ausu tovakar vēlējās klausīties stāstu par viņu dēkām. Runāja tikai Gendalfs, jo Bilbo bija kļuvis kluss un miegains. Lielāko tiesu no stāstītā viņš zināja, jo pats bija tajā piedalījies un daudz ko pārstāstījis burvim mājupceļā un Beorna namā, tomēr laiku pa laikam viņš atvēra vienu aci un ieklausījās — kad stāsts skāra notikumus, ko viņš vēl nezināja.

Tādējādi Bilbo dabūja zināt, kur Gendalfs bijis viņu ceļojuma laikā, jo burvis to stāstīja Elrondam. Izrādījās, ka Gendalfs bijis lielā sapulcē, kurā piedalījušies baltie burvji, zintnieki un labie brīnumdari, un ka tie beidzot padzinuši Melno Magu no viņa tumšā cietokšņa Drūmmeža dienvidos.

—    Jādomā, ka itin drīz, — Gendalfs stāstīja, — šis mežs mainīs savu drūmo dabu un izskatu. Ziemeļu apvidi, cerams, daudzus garus gadus būs drošībā no viņa ļaundarībām. Tomēr gribētos, kaut mēs viņu pavisam būtu padzinuši no pasaules!

—     Tas patiešām būtu pats labākais, — sacīja Elronds, — taču baidos, ka šīs pasaules mūžā tas nenotiks.

Kad ceļojuma stāsts bija galā, sekoja citi stāsti un tiem savukārt citi — stāsti par seniem laikiem, stāsti par jauniem laikiem, stāsti par visādiem un nekādiem laikiem, līdz Bilbo galva noslīga uz krūtīm un viņš, kaktā ieritinājies, sāka saldi krākt.

Pamodies viņš ieraudzīja, ka guļ baltā gultā un pa vaļējo logu pretī skatās mēness. Un mēnessgaismā upes krastos skani un skaidri dziedāja elfi:

— Lai skan mūsu dziesma ielejas tālē, Kur vēji čukst kokos un sasaucas zālē! Kā puķes zied zvaigznes debesu plaukstā, Kā mirdzoši logi Nakts tornī augstā. Lai dimd mūsu deja upmalas zālē, Līdz mēness gaist tālē un pamale bālē! Skat, ūdeņi sidraba vizuļus aijā! Jautri ir pulkā, un jauki ir maijā.

Nu dziedāsim dziesmiņu maigu un klusu Viņam, kas bauda pelnītu dusu. Aijā, draugs, aijā! Jūs, oši un kļavas, Klusiniet brītiņu lapotnes savas! Nešalciet, priedes, līdz atausīs rīts! Ozoli, nemājiet zariem! Paslēpies, mēnes, lai tumsā viss tīts Līdz pirmajiem ausmas stariem.

—    Sveiki, Jautrie Gariņi! — Bilbo uzsauca, izliecies pa logu. — Kura mēnesnīcas stunda tad nu pašreiz ir? Jūsu šūpļa dziesma uzmodinātu pat piedzērušu goblinu. Tomēr es jums pateicos.

—    Un tava krākšana uzmodinātu pat pārakmeņojušos pūķi — tomēr mēs tev pateicamies! — viņi smiedamies atsaucās. — Tuvojas ausmas stunda, un tu esi gulējis jau kopš nakts sākuma. Rīt varbūt beidzot tavs nogurums būs izārstēts.

—    Elronda namā mazs snaudiens ārstē lielas kaites, — hobits atbildēja, — bet es tomēr ārstēšos, cik ilgi vien varēšu. Ar labu nakti otrreiz, mani jaukie draugi! — To teicis, viņš atgriezās gultā un gulēja saldi līdz rīta gaismai.

Sajā namā viņš ātri tika vaļā no noguruma un vēl daudz reižu kopā ar ielejas elfiem jautri mēļoja un griezās dancī gan agrās rīta, gan vēlās vakara stundās. Tomēr pat šī vieta nespēja ilgi saistīt viņu pie sevis, un viņš nemitīgi domāja par savām mājām. Tādēļ pēc nedēļas Bilbo atvadījās no Elronda un, apveltījis namatēvu tām nelielajām dāvaniņām, ko tas bija ar mieru pieņemt, kopā ar Gendalfu jāšus devās projām.

Jau izjājot no ielejas, debesis rietumu pusē apmācās, un drīz viņus pārsteidza lietus un vējš.

—    Maijmēnesis mīl jokot! — teica Bilbo, lietum šļācoties sejā. — Tomēr leģendām nu ir pagriezta mugura, un mēs tuvojamies mājām. Sī laikam ir pirmā vēsts no turienes.

—    Priekšā vēl tāls ceļš, — sacīja Gendalfs.

—    Bet tas ir pēdējais ceļš, — atbildēja Bilbo.

Viņi nonāca pie upes, kas iezīmēja pašu Savvaļas robežas maliņu un atradās pretī braslam zem stāvā krasta, kuru jūs varbūt vēl atceraties. Ūdens bija krietni pacēlies gan kūstošo sniegu dēļ, siltumam tuvojoties, gan ieilgušo lietu dēļ, tomēr pēc zināmām grūtībām viņi tika pretējā krastā un, jauzdami vakara tuvumu, steidzās veikt sava ceļojuma pēdējo posmu.

Tas bija gandrīz tāds pats kā turpceļā, vienīgi ceļinieku krietni mazāk un mazāk arī valodu un dziesmu, turklāt šoreiz nebija arī troļļu. Ik uz soļa Bilbo atcerējās, kas šeit noticis vai runāts pirms gada — kaut arī likās, ka pagājis nevis gads, bet desmit, — tāpēc viņš, protams, uzreiz ievēroja vietu, kur ponijs bija iekritis upē un viņi nogriezušies sānis, lai dotos pretī savam drūmajam piedzīvojumam ar Tomu, Bertu un Billu.

Netālu no ceļa viņi atrada slēptuvi, kurā bija noglabājuši troļļu zeltu; tā bija vesela un neskarta. — Manam mūžam pietiks tāpat, — teica Bilbo, kad zelts bija atrakts. — So labāk ņem tu, Gendalf. Gan tu zināsi, kā to vislietderīgāk izmantot.

—    Zināt jau zināšu, — atteica burvis, — tomēr dalīsim uz pusēm! Var gadīties, ka tev rodas vairāk vajadzību, nekā tu šobrīd domā.

Tā nu viņi sakrāva zeltu somās un uzlika tās ponijiem mugurā, kaut gan dzīvnieki nemaz par to nepriecājās. Tālākais gājiens bija lēnāks, jo lielāko ceļa daļu viņi gāja kājām. Bet zeme te bija zaļa, un visur kuploja zāle, kurā hobits tīksmīgi gremdēja kājas. Viņš noslaucīja seju sarkanā zīda mutautā — nē, ne jau savējā, jo no tiem neviens nebija saglabājies, bet Elronda dotajā, jo jūnijs bija atnesis vasaru, un laiks atkal bija saulains un karsts.

Tā kā visam reiz pienāk gals, arī šim stāstam, tad pienāca diena, kad viņi ieraudzīja zemi, kurā Bilbo bija dzimis un uzaudzis, kurā ik uzkalnu un koku viņš pazina tikpat labi kā savus roku un kāju pirkstus. Kad, pakāpies augstākā vietā, hobits iztālēm ieraudzīja savu Pakalnu, viņš pēkšņi apstājās un sāka runāt:

— Ceļi iet, un ceļi stīdz,

Krustojas un mijas, Traucas straujām upēm līdz,

Cauri mežiem vijas. Pāri augstiem kalniem ved,

Cauri dziļām gravām, Apkārt klintīm lokus met, Pāri puķu pļavām.

Ceļi ved, un ceļi māj, Vilinot mūs klusi. Tomēr tālais ceļotājs Iet uz māju pusi. To, kam jāredz bijis daudz

Uguns, šķēpu, naida, Atkal dzimtās pļavas sauc, Zaļie lauki gaida.

Gendalfs stāvēja un raudzījās viņā. — Mans mīļais Bilbo! — viņš teica. — Ar tevi kaut kas ir noticis. Tu vairs neesi tas hobits, kas agrāk.

Viņi pārgāja pāri tiltam, pagāja garām dzirnavām upes malā un drīz nonāca pie Bilbo namdurvīm.

— Ak tu tētīt! Kas te notiek? — viņš iesaucās. Ap durvīm drūzmējās milzīgs pūlis, valdīja kņada, un visvisādi ļaudis, gan godājami, gan negodājami, staigāja iekšā un ārā — nepapūlēdamies pat kājas noslaucīt, kā Bilbo tūlīt sašutis ievēroja.

Tiesa, viņš bija pārsteigts, bet vēl jo vairāk pārsteigti bija viņi. Bilbo bija atgriezies taisni lielās izsoles laikā! Pie vārtiņiem liels paziņojums melniem un sarkaniem burtiem vēstīja, ka divdesmit otrajā jūnijā firma «Grabss, Grabss un Barrouzs» pārdošot izsolē nelaiķa Bilbo Baginsa kunga (Bagenda zem Pakalna, Hobitoņija) mantību. Izpārdošanas sākums bija izziņots tieši pulksten desmitos. Tagad tuvojās pusdienlaiks, un lielākā daļa mantu jau bija pārdotas par visdažādāko maksu — no smiekla grašiem līdz sviestmaizei (izsolēs tas nav nekas neparasts). Bilbo brālēni Sekvilli-Baginsi pašlaik cītīgi mērīja viņa istabas, lai noskaidrotu, vai tajās varēs izvietot savas vecās mēbeles. īsi sakot, Bilbo tika «uzskatīts par mirušu», un ne viens vien ar sajūsmu pārliecinājās, ka šis uzskats bijis aplams.

Mistera Bilbo JBaginsa atgriešanās sacēla varenu jezgu gan zem Pakalna, gan aiz Pakalna, gan pāri Straumei; tas nebija no tiem brīriumiem, ko mēdz aizmirst dažu dienu laikā. Likuma izraisītie sarežģījumi vilkās pat gadiem ilgi. Pagāja krietns laiks, iekams misteru Baginsu atkal atzina par dzīvu esam. Sevišķi ilgi bija jāpārliecina tie, kas izsludinātajā izsolē bija īpaši izdevīgi iepirkušies; un beigu beigās, lai ietaupītu laiku, Bilbo bija spiests atpirkt labu tiesu pats savu mēbeļu. Daudzas no viņa sudraba karotēm noslēpumaini pazuda un nekad vairs neatradās. Viņš pats turēja aizdomās Sek- villus-Baginsus. Viņi no savas puses nekad neatzina, ka pārnākušais Baginss tiešām ir īstais, un vairs neuzturēja ar Bilbo draudzīgas attiecības. Viņiem tik ļoti bija gribējies dzīvot viņa jaukajā hobita alā.

Bilbo itin drīz secināja, ka ir pazaudējis kaut ko vairāk par karotēm — ka ir pazaudējis savu labo slavu. Tiesa, viņš uz visiem laikiem palika elfu draugs un viņam godu parādīja rūķi, burvji un visi citi līdzīgie, kam gadījās būt šai pusē, taču viņš vairs netika uzskatīts par īsti cienījamu hobitu. Patiesību sakot, visi apkaimes hobiti viņu turpmāk uzskatīja par tādu kā dīvaini — vienīgi Tuku puses jaunākie radinieki domāja citādi, taču pat viņu draudzīgajām tieksmēm trūka vecākās paaudzes atbalsta.

Man diemžēl jāsaka — Bilbo par to nemaz neraizējās. Viņš jutās pavisam apmierināts, un tējas katliņš uz pavarda dziedāja vēl jaukāku meldiju nekā toreiz, rāmajās dienās pirms Negaidītajām viesībām. Savu zobenu viņš pakāra virs kamīna. Bruņutērpu viņš novietoja uz statīva priekštelpā (līdz tam brīdim, kad atdeva to Muzejam). Savu zeltu un sudrabu viņš lielākoties izdāļāja dāvanās, gan derīgās, gan izšķērdīgās, — tas lielā mērā veicināja viņa jaunāko radinieku un radinieču pieķeršanos. Burvju gredzenu viņš glabāja lielā noslēpumā un izmantoja galvenokārt tad, ja ieradās nevēlami apmeklētāji.

Viņš sāka rakstīt dzejoļus un bieži apciemoja elfus; un, kaut arī daudzi kratīja galvu, lika pirkstu pie deniņiem un teica: «Nabaga vecais Baginss!» — un kaut arī maz bija to, kas ticēja viņa stāstiem, Bilbo dzīvoja laimīgi līdz pat mūža galam, un šis mūžs bija neparasti garš.

Kādā rudens vakarā dažus gadus vēlāk Bilbo sēdēja savā kabinetā, rakstīdams memuārus — viņš dzīrās tos nosaukt «Turp un atpakaļ jeb Hobita ceļojums» —, kad pie durvīm atskanēja zvans. Pie sliekšņa stāvēja Gendalfs kopā ar kādu rūķi, un šis rūķis nebija neviens cits kā Beilins.

—    Nāciet iekšā! Nāciet iekšā! — iesaucās Bilbo, un drīz vien viņi jau sēdēja krēslos pie kamīna. Beilins varbūt ievēroja, ka misters Baginss sācis nēsāt krietni platāku vesti (un ka tai ir īsta zelta pogas), taču arī Bilbo acīm nepalika nepamanīts tas, ka Bei- lina bārda izaugusi vairākas collas garāka un viņa dārgakmeņiem rotātā josta izskatās neparasti krāšņa.

Viņi, protams, sāka runāt par kopā pavadītajām dienām, un Bilbo apjautājās, kā sokas dzīve Vientuļajā Kalnā. Pēc visa spriežot, tur klājās ļoti labi. Bards bija atjaunojis Dziļlejas pilsētu, un pie viņa sapulcējušies cilvēki no Ezera un no dienvidiem un rietumiem, un ieleja atkal kļuvusi iekopta un bagāta; pamestie apvidi tagad pavasaros slīga puķēs un skanēja putnu dziesmās, bet rudeņos tur brieda augļi un valdīja dzīru līksmība. Un Ezera pilsēta bija uzbūvēta no jauna, uzplaukusi un kļuvusi vēl pārticīgāka nekā agrāk, un pa Straujupi abos virzienos ceļoja lielas bagātības; un tai apvidū starp elfiem, cilvēkiem un rūķiem valdīja patiesa draudzība.

Vecais Saimnieks bija ņēmis nelabu galu. Bards pateicībā par Ezera cilvēku palīdzību bija dāvājis viņiem daudz zelta, taču Saimnieks bija no tiem, uz ko viegli iedarbojas pūķa ļaunā vara, un viņš aizbēga, piesavinājies lielāko daļu zelta; vēlāk, līdzdalībnieku pamests, viņš Klintāju tuksnesī nomira badā.

—    Jaunais Saimnieks ir gudrāks vīrs, — teica Beilins, — un ļoti iecienīts, jo viņam tiešām ir vislielākie nopelni pašreizējā labklājībā. Ļaudis sacer dziesmas par to, ka viņa laikā pa upēm plūstot zelts.

—    Tad jau izrādās, ka seno dziesmu paredzējumi ir zināmā mērā piepildījušies! — teica Bilbo.

—     Protams! — atbildēja Gendalfs. — Un kāpēc lai tā nebūtu? Tu taču, jādomā, nesāksi apšaubīt paredzējumus tāpēc, ka pats piepalīdzēji tiem īstenoties? Tu taču nedomā, ka visas tavas dēkas un veiksmīgās izglābšanās izlēma tikai laimīgs liktenis tevis viena paša labā? Tu esi lielisks puika, mister Bagins, un tu man ļoti patīc, bet galu galā tu esi tikai niecīgs radījums šai plašajā pasaulē!

—    Un paldies dievam! — Bilbo smiedamies atsaucās un pasniedza viņam tabakas dozi.

Viņi, protams, saka runāt par kopa pavadītajam dienam.

PĒCVĀRDS

Kādā rudens vakarā trīsdesmito gadu sākumā profesora Dž. R. R. Tolkīna bērni izteica vēlēšanos dzirdēt «pavisam jaunu pasaku», un tēvs it kā gluži nejauši iesāka: «Reiz kādā pazemes alā dzīvoja hobits.» Iesāka to, par ko piecus gadus vēlāk pats rakstīja: «No lapiņas izauga dārzs.»

Kāpēc tieši hobits? Un kas tad īsti ir hobits? Tobrīd uz šiem jautājumiem vēl nebija skaidras atbildes, un doma par aizkustinošajām, jocīgajām būtnēm ar autora iztēlē radušos vārdu «hobiti» šķita nenopietna un pārejoša. Vairākus gadus šai ievada frāzei nebija īsta turpinājuma, kaut gan pamazām jau veidojās karte… Kad šis itin kā rotaļīgais iesākums tomēr pārtapa manuskriptā, sacerējums ilgi stāvēja dīkā, līdz, draugu pierunāts, autors beidzot aiznesa to uz Londonas izdevniecību «Allen & Univin». Un 1937. gadā, «Hobita» iznākšanas gadā, izdevējs Stenlijs Anvins rakstīja autoram: «Reti notiek tā, ka bērnu rakstnieks iekaro sev paliekošu popularitāti ar vienu grāmatu, taču man nav ne mazāko šaubu, ka ar Jums tas notiks ļoti strauji… Jūs esat viens no tiem retajiem cilvēkiem, kam piemīt ģēnija dzirksts, un atšķirībā no dažiem citiem izdevējiem es šādus vārdus savos trīsdesmit izdevēja darba gados esmu sacījis labi ja reizes piecas.»

Tā sākās «Hobita» — lieliskā hobita Bilbo Baginsa ceļš pie lasītājiem, un kopš tā laika darbs izdots neskaitāmas reizes un tulkots daudzās valodās. Sī ir viena no tām nedaudzajām grāmatām, ko ar vienlīdz lielu aizrautību lasa gan bērni, gan jebkura vecuma pieaugušie. Saistošais stāsts par Bilbo, burvja Gen- dalfa un trīspadsmit rūķu ceļojumu uz pūķa Smoga valstību, kurš pirms daudziem gadiem nolaupījis rūķu dārgumus, ieved lasītāju mums mazpazīstamā, taču aizraujošiem piedzīvojumiem bagātā pasaulē, kurā mīt gan autora radīti, gan Lielbritānijas un Skandināvijas mitoloģijā labi pazīstami fantāzijas tēli. Labsirdīgais humors, kas vijas cauri visam darbam, ironija par pasakas varoņu (un nevaroņu) gluži «cilvēciskajām» vājībām mazina riskanto dēku skaudrumu un psiholoģiski itin kā tuvina notiekošo realitātei. Apbrīnojama ir Dž. R. R. Tolkīna spēja piešķirt ticamību savas fantāzijas zemes notikumiem, videi, valodām, vēsturei. Tā nav nejaušība, jo autors — anglosakšu, vēlāk angļu valodas un literatūras profesors Oksfordas universitātē — garus mūža gadus veltījis savas zemes pagātnes, mitoloģijas, lingvistisko un literāro tradīciju izpētei. Kaut gan vienā no savām vēstulēm Dž. R. R. Tolkīns raksta, ka pretēji kāda izdevēja apgalvojumam viņš šajā darbā maz esot tieši izmantojis savas profesionālās zināšanas — «vienīgi atveidojot rūnas (anglosakšu) un izvēloties rūķiem vārdus (islandiešu), bet ne vienā, ne otrā gadījumā neesmu ievērojis senatnes pētnieka precizitāti…» — visā darbā neuzbāzīgi jaušama spoža valodnieka, vēstures pazinēja, zinātnieka roka, un tas ne mazākā mērā neatņem krāsainību un burvību viņa pasaku pasaulei.

Džons Ronalds Rūels Tolklns jeb Dž. R. R. T., kā viņu šodien pazīst visā pasaulē, dzimis Āfrikā 1892. gada 3. janvārī. Svešatnā kontinenta eksotiku vērot zēnam tomēr neiznāca ilgi, jo trīs gadu vecumā viņš kopā ar māti un jaunāko brāli atgriezās Anglijā, kur arī pagājis viss Tolkīna garais mūžs, ja neņem vērā atsevišķus īslaicīgus ceļojumus. Bērnības gadi nākamo rakstnieku nelutina: gadu pēc atgriešanās Anglijā ģimene saņem ziņu par tēva pēkšņo nāvi Āfrikā. Zēns vēl ir pārāk mazs, lai īsti apjaustu šo zaudējumu, toties jo smagāks ir nākamais trieciens — 1904. gadā, kad viņš ir tikko sasniedzis pusaudža gadus, saslimst māte un drīz nomirst. Varbūt tieši šīs agri aprautās bērnības iespaidā Tolkīna darbos daudzviet sastopams tuvas nelaimes simbols — tumšs mākonis apvāršņa malā, kas jaušams pat tad, kad diena šķiet gaiša un saulaina. Tāpat kā daudzās pasakās, arī šajā labais uzvar ļauno, tomēr cīņa nav bez zaudējumiem, tā atstāj neizdzēšamu iespaidu arī uz tiem, kas laimīgi atgriežas mājās; tādējādi laimīgās beigas tomēr nav gluži tradicionālas.

1915. gadā Dž. R. R. T. pabeidza angļu valodas un literatūras studijas Oksfordā, un viss viņa turpmākais darbs gan Līdsas, gan Oksfordas universitātē saistīts ar valodniecības un valodu vēstures pētījumiem. Brieduma gadi un mūža otrā puse rakstniekam vairs netika sagādājusi smagus pārdzīvojumus un turpmākā dzīve aizritēja visai mierīgi: ilga un laimīga laulības dzīve (savu nākamo sievu Dž. R. R. T. sastapa un iemīlēja sešpadsmit gadu vecumā, bet apprecēties viņiem bija iespējams tikai 1926. gadā), četri bērni, iemīļots darbs, cienījams amats, rāma mūža novakare. Mazliet konservatīvais mājas miera mīļotājs diezgan vienaldzīgi izturējās pret savu negaidīto rakstnieka popularitāti, kas sevišķi pieauga pēc «Hobita» turpinājuma — triloģijas «Gredzenu pavēlnieks» iznākšanas. Sis ļoti neparastais darbs, ar ko nākotnē būs iespējams iepazīties arī latviešu lasītājam, sāka veidoties jau trīsdesmito gadu beigās, taču prasīja astoņpadsmit gadus un nāca klajā tikai piecdesmitajos gados. Rakstīšanas gaitā Dž. Tolkīns daudzkārt pieminējis topošo triloģiju savās vēstulēs un atzinis, ka «Gredzenu pavēlnieks» vairs nebūs tai pašai, bet vairāk pieaugušai lasītāju publikai. «… tāpat kā mani bērni, tas būs kļuvis «vecāks» … Tas būs vairāk pieaudzis — bet paaugušies būs arī tie lasītāji, kuriem bija domāts «Hobits».»

Interesanti atzīmēt, ka vairāki «Hobita» izdevumi, arī pirmais, iznākuši ar paša autora ilustrācijām. Dž. R. R. Tolkīns ļoti pieticīgi izsakās par savām mākslinieka spējām. «Man šķiet, ka šīs ilustrācijas galvenokārt apliecina to, ka autors neprot zīmēt. Bet, ja jūsu firma tiešām uzskata, ka tos ir vērts iespiest, es papūlēšos izveidot ilustrācijas tādas, lai tās būtu vieglāk reproducēt.» Rakstnieks sīki apsprieda savas ilustrācijas ar izdevējiem — ieceri, krāsas, tehniskos defektus pēc paraugnovilkumu izgatavošanas. Arī pirmajos «Hobita» amerikāņu izdevumos izmantotas paša autora ilustrācijas. Viena no tām Dž. R. R. Tolkīna vēstulē pieminēta itin interesantā sakarībā: autors apjautājas izdevniecībai par saviem agrāk nosūtītajiem zīmējumiem: «Vai Jums nav kāda lieka ilustrācija ar pūķi uz dārgumu kaudzes? Man jālasa lekcija par pūķiem (Dabas vēstures muzejā!!!), un organizētāji vēlas kādu oriģinālu, lai varētu izveidot diapozitīvu.» (1938. gadā rakstnieks tiešām lasīja šādu lekciju Oksfordas universitātes muzejā — vienu no lekcijām bērniem paredzētajā ciklā.)

Sirmā profesora mūžs noslēdzas 1973. gadā. Atstātais literārais mantojums — piecas apjomīgas grāmatas (viena no tām izdota pēc viņa nāves dēla Kristofera redakcijā), vairākas nelielas dzejoļu un īsu prozas sacerējumu grāmatiņas un neparasti plašs interesantu vēstuļu klāsts. Bet ne jau uzskaitījums svarīgs, tuvojoties Dž. R. R. Tolkīna fantāzijas zemei.

Tāpat kā Alises radītājs Lūiss Kerols, arī Dž. R. R. Tolkīns nebūt nedomāja, ka raksta izcilu darbu; patiesībā viņi abi pat visai nenopietni vērtēja savu aizraušanos. Taču tā darīja viņu vārdus nemirstīgus.

Zane Rozenberga

SATURS

1.    nodala. Negaidītas viesības…………………………………………………. 5

2.   nodala. Jērgaļas cepetis………………………………………………………. 22

3.   nodaļa. Neilga atpūta………………………………………………………….. 33

4.   nodaļa. Pāri kalniem un zem kalna……………………………………….. 40

5.   nodaļa. Mīklu atminēšana tumsā…………………………………………………. 48

6.   nodaļa. No vilka lāča nagos………………………………………………………… 61

7.   nodaļa. Dīvainais mājoklis………………………………………………………….. 74

8.   nodaļa. Zirnekļi un mušas……………………….. _……………………………… 89

9.   nodaļa. 'Mucas ripo………………………………………………………………….. 106

10.   nodaļa. Sirsnīgā uzņemšana…………………………………………………….. 116

11.   nodaļa. Uz sliekšņa………………………………………………………………… 124

12.   nodaļa. Atklājumi iekšpusē . . …………………………………………………. 130

13.   nodaļa. Tās vēl nav mājas……………………………………………………….. 144

14.   nodaļa. Uguns un ūdens…………………………………………………………. 151

15.   nodaļa. Briest negaiss…………………………………………………………….. 158

16.   nodaļa. Zaglis tumsas aizsegā………………………………………………….. 165

17.   nodaļa. Negaiss sākas ……………………………………………………………. 170

18.   nodaļa. Mājup……………………………………………………………………….. 178

19.   nodaļa. Pēdējais ceļa posms…………………………………………………….. 184

ROZENBERGA ZANE. Pēcvārds……………………………………………………. 190

Vidējā skolas vecuma bērniem Di. R. R. Tolkins HOBITS jeb TURP UN ATPAKAĻ Redaktori A. Capiņš un M. Cielena. Mākslinieciskais redaktors A. Lamsters. Tehniskās redaktores I. Soide un V. Blaua. Korektore L. Smilga Nodota salikšanai 19.07.89. Parakstīta iespiešanai 13.03.91. Formāts 60X90/8. Ofseta papirs Nr. 1. Skolas garnitūra. Ofsetspiedums. 24,0 uzsk. iespiedi.; 145.75 uzsk. krāsu nov.; 20,13 izdevn, 1. Papildmetiens 10 000 eks. Pašūt. Nr. 102929. Līgumcena. Izdevniecība «Sprīdītis», 226800 Rigā, Aldaru ielā 2/4. Izdevn. Nr. 52/33295/ B-1082. Iespiesta Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Riga. Vienības gatve 11.

Content

Tolkiens Džons Ronalds Rūels Hobits jeb turp un atpakaļ

1. nodaļa negaidĪtas VIESĪBAS

2. nodaļa jĒrgaĻas CEPETIS

3. nodaļa neilga ATPŪTA

4. nodaļa pĀri KALNIEM UN ZEM KALNA

5. nodaļa MIKLU MINĒŠANA TUMSA

6. nodaļa NO VILKA LĀČA NAGOS

7. nodaļa dĪvainais MĀJOKLIS

8. nodaļa zirnekĻi UN MUŠAS

9. nodaļa MUCAS RIPO

10. nodaļa SIRSNĪGA UZŅEMŠANA

11. nodaļa UZ SLIEKSŅA

12. nodaļa atklĀjumi IEKŠPUSĒ

13. nodaļa tĀs VĒL NAV MĀJAS

14. nodaļa UGUNS UN ŪDENS

15. nodaļa BRIEST NEGAISS

16. nodaļa ZAGLIS TUMSAS AIZSEGĀ

17. nodaļa NEGAISS SĀKAS

18. nodaļa MĀJUP

19. nodaļa PĒDĒJAIS CEĻA POSMS

PĒCVĀRDS

SATURS