Bagdajs Ādams

0-1 pirmajā puslaikā

Ādams Bagdajs

0:1 pirmjā puslaikā

PIRMĀ NODAĻA

Maneks pamodās. Viņš izberzēja acis, nožāvājās un vēl gluži miegulīgu skatienu pārlaida pāri istabai. Bija tukšs un kluss, tikai no sabojātā krāna vienmuļi pilēja iidens.

Maneks izstaipīja tievās rokas un no segas apakšas izlīdušās ne visai tīrās kājas: no sasilušā ķermeņa bija jāizdzen miega paliekas. «Krustmāte, redzams, jau izgājusi,» viņš nosprieda, kad bija pilnīgi atjēdzies. «Jāpaskatās, vai brokastis atstājusi.»

Zēns piecēlās. Ļodzīgā solī viņš piegāja pie plīts. Uz metāla virsajs nekārtībā stāvēja veci, apkvēpuši katli. Maneks pacēla pēc kārtas visus vākus un nolaida tos, juzdamies aizvien vairāk vīlies. Visi katli bija tukši, pat virsējais sarkanais ar norauto osu, kurā krustmāte parasti mēdza atstāt kafiju.

«Pamatīgi iegāzusi mani krustmāmiņa,» viņš domāja, neizpratnē grozīdams galvu. «Ne lāsīti nav atstājusi. Droši vien ļoti steigusies un nav paguvusi uzvārīt. Vai varbūt nav bijis naudas paciņai miežu kafijas un cukuram.»

Tomēr cerības Maneks nezaudēja. Viņš atvēra blakus plītij stāvošo skapīti, noliecās un sāka rakņāties starp šķīvjiem, bļodiņām un vecām, čaukstošām turziņām. Taču bez saujiņas putraimu papīra kulītes dibenā nekā cita viņš neatrada. Mirkli Maneks stāvēja apjucis, bužinādams asos matus, un neapzināti atkārtoja:

— Bet iegāzusi gan mani krustmāmiņa! Bet iegāzusi gan! . . .

Taču Maneks piederēja pie tiem zēniem, kurus grīiti novest izmisumā. Brīdi vēlāk, sapratis, ka veltīgi blenzt tukšajā skapītī, viņš bravūrīgi iesvilpās un, daudz neprātodams, atgrieza krānu. Ūdens sāka šļākt ar troksni. Manefks ķērās pie savas rīta tualetes, tas nozīmē — saslapināja pirkstus, pārvilka ar tiem pāri acīm un degunam un drosmes labad vairākkārt iesprauslojās.

Nomazgājies viņš jutās možs un jautrs. Tagad nekas vairs nespēja sabojāt viņa labo garastāvokli, kādā viņš parasti modās no rītiem. Ne jau pirmo reizi Maneks atstāja māju neēdis. Gan jau kaut kā izlīdzēsies. Tādi kā viņš nav paraduši skumt visādu sīkumu dēļ. Un Maneks sāka svilpot dziesmiņu, ko bija dzirdējis vakar pie universālveikala uz Volas ielas: «Nikolo, Nikolo, Ni-kolino . . .» Tas viņam atgrieza pilnīgu līdzsvaru.

Zēns palūkojās pa logu. Kaimiņu mājas aklie mūri blāzmoja rīta saulē, debesu klajums virs jumta bija dzidrs un jautrs. Viss liecināja, ka augu priekšpusdienu varēs klaiņot pa piilsē&gt;tu.

Maneks apģērbās. 5ī procedūra neprasīja daudz laika. Garderobe sastāvēja no caurām kedām, salāpītām velvetona biksēm un triko sporta krekla. Vienīgais apģērba gabals, kas piešķīra viņam mazliet švītību, bija jauna velosipēdista cepure ar mazu, uzlocītu nagu.

Bravūrīgi viņš uzsita to galvā, bet atslēgu paslēpa zem lupatas, kas kalpoja par kājslauķi. Tādējādi viņš bija veicis dienas pirmo daļu. Šī diena ne ar ko neatšķīrās no iepriekšējām. Taču Maneks par to nedomāja un nebēdāja.

Viņš nedomāja arī, kāpēc zem viņa kājām tik nežēlīgi brakšķ kāpnes. Tās bija neparasti dīvainas kāpnes: dažus pussatru-nējušus dēļus saturēja kopā nomīdīti šķērši, bet no lifta šahtas tās nožogoja ļodzīga marga. Kāpšana pa tām no ceturtā stāva prasīja gandrīz vai akrobāta māku, bet Maneks to veica tik veikli un bezrūpīgi, it kā tās būtu slīdošās trepes uz trases Aus-trumi-Rietumi,

Sīs neparastās kāpnes atradās neparastā mājā. Kādreiz grezno dzīvojamo namu bija pāršķēlusi uz pusēm bumba, un tagad tas atgādināja no milzu stropa izņemtu medus kāri. Tā iekšienē Voļas ielas trūcīgie iedzīvotāji bija iebūvējuši savus vienkāršos, baložu ligzdām līdzīgos mitekļus.

Pēc Maneka domām, tā bija visparastākā ēka pasaulē. No savām kaimiņienēm tā atšķīrās vienīgi ar to, ka pārsniedza tās par diviem stāviem un apkārtējie ļaudis to sauca par «Balož-būdu». Tas bija ļoti izdevīgi. Ja Manekam kāds jautāja: — Kur tu dzīvo? — nevajadzēja daudz prātot, viņš gluži vienkārši varēja atbildēt: — Baložbūdā, — un viss bija skaidrs.

Ceturtajā stāvā bija apmetušies zvirbuļi, baloži un sikspārņi. Pārējos stāvos no dēļiem sasistās durvis liecināja, ka tur dzīvo cilvēki.

Maneks uz brīdi apstājās. Paņēmis no palodzes dzelzs stieni, viņš trīs reizes iesita ar to pa lifta sliedi. Noskanēja kā gonga sitiens. Par atbildi abās gaiteņa pusēs gandrīz vienlaikus pavēlās durvis un tanīs parādījās divi zēni: viens — spēcīgs, garš, ar gaišu, atklātu seju un gaišiem, sprogainiem matiem; otrs — mazs, tieviņš, «ezītī» apgrieztiem matiem, vāju, vasaras raibumiem nosētu seju.

—     Sveiki! — Maneks viņus draudzīgi sveicināja.

—     Sveiks! — abi kā pēc pavēles atbildēja.

— Brīvdienas, brāl! — pasmaidīja Bogusis, tas ar «ezīti», no zēniem iedēvēts par «Pērlīti».

Maneks sašķobīja lūpas.

—     Man vienalga, ir brīvdienas vai nav.

—     Pareizi, tu jau vairs neej skolā.

Otrs zēns, Feļeks, Gurčevskas ielā pazīstams ar iesauku «Mandžaro», vērīgi palūkojās Manekā.

— Kslausies, Ček, labi, ka tu parādījies. Šodien sākam treniņu. Pasaki visiem, lai ap četriem atnāk uz laukumu. Labi? — Balss viņam bija skarba, gandrīz pavēloša.

Manekam šis tonis nepatika.

— Redzēsim.

— Ko redzēsim? — Mandžaro saslējās. — Tu vienīgais esi brīvs.

Maneks saviebās.

—     Tev tikai tā liekas.

—     Kas tad tev jādara?

— Ek brāl, — Maneks rūgti pasmaidīja. — Dzīve nav ne pasaka, nedz filma. Tev mājā viss normāli, bet man pašam jāorganizē.

— Kas par lietu?

Maneks grasījās jau izstāstīt, ka krustmāte nav atstājusi viņam brokastis, bet pārdomāja. Galu galā pašlepnumam taču jābūt. Nav ko sūdzēties. Viņš atmeta ar roku un zobgalīgi noteica:

— Labs ir, viss tiks izdarīts, kā pavēl pans priekšnieks. Mandžaro nesamanīja zobgalību.

—     Skaties, ka neiegāz, jo tā ir svarīga lieta. Mums jāsamontē spēcīga komanda.

—     Svētdien spēlējam ar puikām no Okopovas ielas, — «Pērlīte» iejaucās, un acis viņam priekā iedzirkstījās.

Maneks sarauca uzacis.

—     Ar «fazāniem»?

—     Ar ko tad tu gribēji?

—     Viņi mums saliks, jūs redzēsiet.

—     Nav teikts.

—     Uz nullīti.

—     Redzēsim.

— Redzēsim, — Maneks atkārtoja un atvadām piesita pie cepures naga.

Mandžaro pārliecās pāri margām.

— Neaizmirsti, Ček, četros mūsu laukumā!

Viss tukšu pudeļu vākšanas mākslas noslēpums ir labi zināt vietas, kur tās atrodamas. Šai nozarē Manekam bija krietna pieredze. Izgājis mo «Baložbūdas», viņš tūdaļ nogriezās, uz lielo būvniecības laukumu, kur tika celti jauni dzīvojamo namu bloki. Viņš apgāja apkārt augstam, no dēlu galiem sasistam žogam, pasoļoja garām kaļķu bedrēm un tuvojās barakām, no kurām plūda silinka rakstāmmašīnu klaboņa. Nemaldīgas sajūtas vadīts, Maneks uzgāja vietu, kur vakar pēc darba mūrnieki bija

tukšojuši pudeles. Tas bija kluss nostūris starp divām barakām, pārsegts ar zemu jumtu, kas sargāja vienlīdz no lietus, kā ari dedzinošiem saules stariem. Zēns nebija 'kļūdījies. Uz ķieģeļu izciļņa pie sienas stāvēja piecas «dzidrā» pudeles, sarindotas pēc auguma: priekšgalā litra pudele, tad puslitra, bet beigās trīs «kortelīši» — šīs mazās vienības ierindnieki. Varēja redzēt, ka pudeles nolikusi zinātāja rOka, ka patērētājus ar pudeļu vācējiem vieno nerakstīta saistība. Visas pudeles bija veselas un tīras. Tās nevajadzēja pat skalot.

Maneks iesvilpās, tādējādi izsacīdams savu apmierinātību un apbrīnu šādai kārtībai un rūpībai: «Būs «piecnieks»,» viņš nodomāja. «Arī bez krustmāmiņas palīdzības var dzīvot pasaulē, it sevišķi mūsu Voļā.»

Maneks savāca pudeles un atgriezās uz Gurčevskas ielu, kur 105. nama skatlogā bija redzams liels uzraksts: «Pudeļu uzpirkšana».

—     Jau atkal klāt, Ček! — pārdevēja sveica Maneku. Viņas balsī bija jūtamas simpātijas pret zēnu.

—     Piecas pudelītes, pane priekšniece, — Maneks plati uzsmaidīja un draiski piemiedza aci. — Taisnā ceļā no patērētājiem. Cirkulācija, redzams, ti^k izpildīta ar uzviju.

—     Tīras?

—     Vai gan es iedrošinātos atnest netīras? Ar mierīgu sirdsapziņu tās var piepildīt par jaunu, un sanitārie noteikumi nebūs pārkāpti ne par matu.

Saņēmis no kases plecu zlotu papīrīti, viņš uzspļāva tam un uzsita ar plaukstu.

— Viss kārtībā, pane Kazja. Jūs man vienmēr nesat laimi. Sākums šodien tīri labs. Laižos prom, jo mani gaida citas darīšanas. Kaut kā taču jādzīvo…

Zēna vārdos bija tik daudz nopietnības un reizē pašcieņas, ka pārdevēja, skatīdamās pusaudzī, uz brīdi ieslīga pārdomās.

Nokārtojis dienesta lietas, Maneks mainīja toni. Viņš tuvojās pārdevējai, pameta skatienu apkārt, vai kāds nenoklausās, un uzticības pilnā balsī čukstēja:

— Pane Kazja, tas tumšmatainais Zbišeks … jūs jau zināt… atkal jautāja par jums. Ja jums ievajagas nodot kādu vēstulīti

vai ziņu, esmu jūsu rīcībā. Es jūsu dēļ, pane Kazja, visu ar mieru, tikai nelieciet man mazgāt pudeles, to es neciešu. Pārdevēja ar strauju kustību sakārtoja balinātos matus.

— Un ko pans Zbišeks teica?

— Nu . . . Jautāja par jums: kā ar veselību, kā jūsu cienījamā ģimene un vispār tādā veidā.

— Un neko vairāk?

—     Vairāk? Vairāk neatceros. Bet, ja vajadzēs kādu vēstuliti vai citu korespondenci, esmu jūsu rīcībā, — viņš piesvieda roku pie cepures naga un, sūtīdams tuklajai pārdevējai jautrāko smaidu visā Voļā, nozuda aiz durvīm.

—     Ak, — pārdevēja nopūtās, raudzīdamās viņam pakaļ, — cik mīļš zēns šis Čeks!

Tikām Maneks devās uz piena bāru «Pie putu krējuma». Domās viņš rēķināja, ko varēs iebaudīt par pieciem zlotiem. Pēc brīža viņš nāca pie slēdziena, ka izmaksās sev lielu bulku un krūzi piena, bet pārējo atstās citiem izdevumiem.

Iziedams no piena bāra, Maneks jutās tā, kā pienākas justies viņa vecuma zēniem pēc labu brokastu iebaudīšanas. Viņš sabāza rokas kabatās un uzsvilpoja dziesmiņu, no kuras nekādi nevarēja tikt vaļā: «Nikolo, Nikolo, Nikolino …»

Zēns soļoja priecīgs un bezrūpīgs. Viņš sastapās ar šinī laikā vēl retajiem pretimnācējiem, sveicināja pazīstamus.

•— Kā klājas, Ce'k? — viņi jau pa gabalu uzrunāja zēnu.

— Paldies, tīri labi.

—     Kā klājas, Ček? — uz stūra zēnu apturēja pane Vavži-neka, augļu ratiņu īpašniece, sieviete spēka gados, kuras kuplās miesas spīlēt spīlēja šauro katūna kleitu.

—     Labdien, pane priekšniece! Kā iet ar veikalu? Vai jūsu lieliskie bumbierīši nav kļuvuši lētāki? — zēns sveicināja savu paziņu, ar kuru viņu saistīja milzums kopēju darīšanu.

—     Ko tu šodien tik jautrs? — vaicāja tirgotāja, gaiņādama mušas no augļiem.

—     Kā vienmēr, pane priekšniece. Ko lai dara? Tiklīdz ieraugu jūs, garastāvoklis ar joni uzlabojas. Goda vārds, tas ir fakts. Varbūt arī man atradīsies kāds darbiņš? Ābolus nospodrināt vai ķirsīšus pārlasīt? Iekristu kabatā pāris skanīgo.

īstenībā panei Vavžinekai nebija nekāda steidzama darba šim gadījuma palīgam, bet kā var atteikt zēnam, kurš viņu sveicina tik galanti? Jā, Voļa ir Voļa, un ļaudis šeit pieklājīgi, uzvedīgi, kaut gan iecirtīgi un nav ar pliku roku ņemami.

— Darba tā kā nebīitu vis, — viņa atbildēja, un pār sviedros spīdošo seju pārslīdēja labvēlīgs smaids, — bet vari pārlasīt ķiršus, jo daži jau iebojājušies un pircēji sāk raustīt degunus.

«Ha,» pārlasīdams lipīgās un sulojošās ogas, Maneks domāja, «krustmāmiņa brokastis man neatstāja, bet inteliģents un laipns cilvēks badā nenomirs. Vajag tikai, lai galviņa labi strādātu un mēle būtu savā vietā …»

Ķiršu nebija daudz. Daļa to ieceļoja Maneka vēderā, daļa — atkritumu traukā un daļa — grozā.

—     Bet tad esi ar pārlasījis! — pane Vavžineka sasita rokas. — Ne puse nav palikusi!

—     Neko darīt, pane priekšniece, — Maneks paskaidroja. — Jūsu firmai ir laba slava, un sliktu preci pircējiem tā negrūdīs. Pie jums apkalpošana uz goda, nevis tā kā veikalos, kur godīgiem ciilvēkiem tīrus puvekļus pārdod par svaigu, tikko no koka rautu augli.

Glaimota pane Vavžineka piekrītoši pamāja ar galvu, izvilka no kases divus zlotus un, izgludinājusi tos, pasniedza zēnam.

— Kad tev gadīsies brīvs brītiņš, pienāc atkal. Man allaž atradīsies kāds darbs.

Maneks piesita ar pirkstiem pie cepures naga.

— Visu labu, pane priekšniece! Sveiciens solīdākajai Vo-ļas firmai! Sekmīgu apgrozību, un dievs lai pasarga no iztrūkuma!

Nonācis pieklājīgā atstatumā, Maneks izvilka no kabatas lielu, sārtu bumbieri. Viņš pats nezināja, kā tas bija ticis kabatā. Acīm redzot panes Vavžinekas bumbieriem piemita īpašība pašiem ielēkt, kur vajag. «Ko tur,» viņš nosprieda, «tā būs prēmija par ķiršu pārlasīšanu.» Viņš tā iecirta veselīgos zobus auglī, 'ka sula ar straumīti notecēja pa zodu. Ēzdams sulīgo bumbieri, Maneks domās slavēja panes Vavžinekas lielisko preci.

Aiz nākamā stūra viņš apstājās skatloga priekšā, no kura viņam pretī smaidīja izkrāsota ģipša skaistules seja. Tā bija pana Eizebija Sosenkas trešās šķiras frizētavas vienīgā reklāma. Uz ģipša galvas kuploja fantastiski sasukāts izbalējis matu mezgls. Ja nebūtu pielīmēto skropstu, kas atgādināja vaboļu kājiņas, un mazliet šķelmīgā acu skatiena, ģipša skaistule būtu pārsteidzoši līdzīga panei Kazjai no veikala.

Maneks bija tik lieliskā garastāvoklī, ka uzsmaidīja ģipša sejai. Viņam likās, ka tā atbild ar vāju, tik tikko jaušamu smai-diņu. Smaida iedrošināts, Maneks pastūma durvis un iegāja iekšā. Viņa uzmanību uzreiz piesaistīja frizētavas īpašnieks pans Sosenka, pareizāk sakot — viņa lielā, spīdošā, kailā galv-virisa, kas bija noliekusies pār klienta seju, noziepētu līdz pat acu baltumiem.

— Sveicināti, pan šef! — Maneks uzsauca, noceldams cepuri. — Uzvaram, pan šef, ko?

Pans Sosenka atrāva bārdas nazi no klienta zilās sejas.

— Netraucē! — viņš atrūca, un lielās, izvalbītās acis paraudzījās zēnā nosodošu skatienu.

Maneks saviebās. Saprata, ka šefs ir sliktā omā. Pēdējā laikā tas viņam gadījās diezgan bieži, jo iemīļotā komanda «Polonija» bija zaudējusi pēc kārtas divas spēles. Zēns jau gribēja doties prom, taču pārdomāja. Viņš nolēma vēlreiz izmēģināt savas spējas un iz;klaidēt drūmo frizieri.

— Jūs redzēsiet, nākošās sacīkstēs mēs noteikti uzvarēsim, — viņš izmeta, neskatīdamies uz šefu. — Uz nullīti saliksim tiem no Hodakovas, pan šef.

— Uz nullīti! — iesaucās pans Sosenka.

— Es vienmēr esmu teicis: labāku par «polonistiem» nav! Spēlē kā pēc notīm. Ka neveicās .. . nepatīkami, bet par to mēs neatbildam. Man tā vien liekas, ka pēdējo maču izgāza tiesnesis.

Pans Sosenka ar strauju kustību pacēla bārdas nazi, it kā gribēdams pārgriezt klientam rīkli. Friziera platā seja pēkšņi atplauka, skatiens atmaiga.

— Tā ir, — viņš iesaucās aizsmakušā balsī. — Tiesnesis, protama lieta, ka tiesnesis.

Zābaks, legāls zābaks, — Maneks atbalstīja.

— Daudz ļaunāk! Šitādus te milicijai vajadzētu iespundēt kā huligānus.

— Legāli iespundēt, — Maneks piekrita.

Pans Sosenka pārvilka bārdas nazi pa izbiedētā klienta no-ziepēto vaigu.

—     Es tev, Ček, teikšu: tas tiesnesis mani iedzīs kapā! Gulēt vairs nevaru, ēst nevaru, strādāt nevaru. Pats lāgā nezinu, ko varu, ko nevaru, — viņš smagi nopūtās.

—     «Polonija» uzvarēs, šef, — Maneks viņu mierināja. — Goda vārds, uzvarēs.

—     Tu saki, uzvarēs?

—     Legāli, pan šef.

Pans Sosenka vēlreiz nopīitās, pēc tam, jau nomierinājies, ķērās pie sikūšanas. Ziepēdams klientam seju, viņš pameta pateicības pilnu skatienu uz Maneku.

—     Klau, Ček, tu taču esi zelta vērts! Ko tu vēl gaidi? Ņem slotu un, aidā, pie darba! Atnes ūdeni, bet pēc tam aizdiedz pēc papirosiem un «Sporta apskata».

—     Būs darīts, pan šef, — zēns paķēra slotu un sāka dedzīgi slaucīt kopā pa grīdu izkaisītos matus. Viņš zināja: kabatā atkal iekritīs pāris zlotu.

Iznācis no frizētavas, Maneks vēlreiz pārbaudīja savu «kasi». No brokastīm viņam bija atlikuši divi zloti, divus bija dabūjis no panes Vavžinekas un trīs — no friziera. Ar vienu acu uzmetienu viņš pārskaitīja naudu: saskanēja, viņš bija septiņu zlotu īpašnieks. «Nav nemaz tik slikti,» zēns nosprieda. «Iznāks vēl saldējumam un stiklenēm. Krustmātei nopirks mazliet kafijas, lai no rīta nebūtu pārsteigumu. Lai redz, ka arī es rūpējos pai māju.»

Tikai tagad Maneks atminējās Mandžaro uzdevumu. Četros taču treniņš. Jāpaziņo puikām, jo svētdienas spēle ar «fazāniem» nav joka lieta. «Fazāni» ir spēcīga komanda, turklāt tanī sīpēlē tikai lielie zēni. Uzvarēt nebūs viegli. Maneks apstājās. Vistuvāk bija līdz Tadekam Puhaļskim. Viņš iegrūda rokas kabatās, uzsvilpa «Nikolo, Nikolo, Nikolino . . .» un raitā solī devās uz priekšu, lai paziņotu Puhaiļskim par treniņu.

Mandžaro deva norunāto zīmi; trīs reizes uzsita ar dzelzs stieni pa sliedi, kas slējās no tukšās lifta šahtas. Metāla skaņa uz mirkli piepildīja tumšo kāpņu telpu. Zeņķis nepacietīgi sita ar humhu pret kailo, aplupušo sienu. Pēc mirkļa iečīkstējās no dēļiem sasistās durvis, un pustumsā parādījās mazā, mūsainā Bogusja — Pērlītes seja.

— Uz tevi vienmēr nākas gaidīt, — ne pārāk laipni viņu sveicināja Mandžaro. — Tūlīt būs četri. Mums jāpasteidzas.

Pērlīte paskatījās viņā pārmetoši.

— Tu domā, ka man viegli. . . Pēc pusdienām vajadzēja mazgāt traukus.

— Vecais mājās?

— Mājās … — Pērlīte sastostījās. Mirkli vēlāk viņš skumji piebilda: — Atkal atgriezās pilnā. Vajadzēja novilkt viņam zābakus.

— Norāvies? . . .

—     Kur nu… Mans vecais ir lāga vīrs, nesit. Par ko gan viņš mani sistu?

—     Ar dzērājiem visādi gadās. Āre, kā tas no pagraba dzīvokļa, Pehovjaks, ko? Tiklīdz piesūcies, dauza bērnus, ka pīkst vien. Vakar pie viņiem atkal bija milicija.

Pērlīte pasmaidīja.

— Mans vecais pavisam citāds. Allaž atnes kaut kO' mājās. Lādzīgs, tikai tas šņabis … — viņš pēkšņi aprāva un atmeta ar roku, nevēlēdamies turpināt sarunu. Zēni gāja klusēdami. Mandžaro dauzīja bumbu pret sauso, sasilušo ielas bruģi. Viņš domāja par svētdienas spēli. Piepeši apstājās un, spēcīgāk uzsitis bumbu, ievaicājās:

—     Interesanti, vai Čeks visiem izziņojis?

—     Droši vien … — Pērlīte norūca.

—     Par viņu nekad nevar galvot.

—     Redzēsim.

Gluži kā atcerējies, ka viņi var nokavēt, Mandžaro devās uz priekšu straujākā solī. Veco, stipri nobrāzto un šuvēs izspīlēto bumbu viņš piespieda pie sāna. Seja bija rūpju pilna.

— Vai zini ko, — neskatīdamies uz biedru, viņš sacīja, — mums jānoorganizē spēcīga komanda, pati labākā Volā. Es jau visu pārdomāju. Jānodibina klubs.

Pērlīte apstājās. Plaši ieplētis savas mazās kaķa acis, viņš blenza Feļekā.

— Klubs! — viņš iesaucās. — Tā tik ir ideja! Es arī par to esmu domājis.

Mandžaro savilka seju vēl nopietnāku.

—     Jā, brāl, mums jāsaorganizējas. Šodien pēc treniņa sasauksim sapulci. Ievēlēsim komandas kapteini, kasieri, uzmetī-sim treniņa plānu un sastādīsim spēlētāju sarakstu. Līdz šim mums viss bija uz zaķa. Tālāk tā tas vairs iet nevar, — viņš lietišķi nobeidza.

—     Tālāk tā tas vairs iet nevar, — Pērlīte atkārtoja un no visa spēka iegāza Feļekam pa plecu. — To tu labi izkombinēji! Es traki priecājos. Mums būs savs klubs! Nopirksim jaunu bumbu, uzšūsim vienādas biksītes. Varbūt sarkanas, ko? — uzbudinājumā dzirkstošām acīm viņš paraudzījās uz Mandžaro.

— Nē, melnas, kā «Polonijai».

Pamatojums izrādījās ļoti pārliecinošs. Visiem Gurčevskas ielas zēniem, bet it sevišķi Baložbūdas iemītniekiem, «Polonija» bija pati mīļākā no visām Varšavas futbola komandām. Viņi bija kvēli tās līdzjutēji un gatavi iemīļotās komandas dēļ katrā laikā izcīnīt niknas kaujas ar Centrālā Armijas sporta kluba vai «Gvardijas» piekritējiem. Tāpēc arī nav brīnums, ka Pērlīte pat nemēģināja iebilst. Viņš tikai jautāja:

—     Bet kā mēs nosauksim mūsu klubu?

—     Man nosaukums jau padomā, tikai visiem jāapstiprina.

—     Pasaki, kāds? — Pērlīte gandrīz vai trīcēja no ziņkārības. Dipinādams blakus garajam Mandžaro, viņš lēkāja, berzēja rokas, žņaudzīja dūres. Toties Mandžaro saglabāja pilnīgu mieru, kā jau tas klājas labas idejas autoram.

—     Neteikšu, uzzināsi sapulcē. Katrs uz lapiņas uzrakstīs savu nosaukumu un pēc tam balsosim.

—     Lieliski! — Pērlīte palēcās kā sienāzis. — Es arī kaut ko izdomāšu. Vajag tikai pagudrot.

'

Abi gāja klusēdami, jo Pērlīte ar tādu kaismi nodevās komandas nosaukuma gudrošanai, ka atlikušajā ceļā līdz laukumam neizmeta neviena vārda.

Par sporta laukumu zēni dēvēja klajumu, kur viņi spēlēja bumbu. Tas bija neliels laukums — iespiests starp Varšavas drupām, piemētāts ķieģeļu drumslām, malās apaudzis ar biezu mauriņu un nezāļu čūkšņiem. Dedzīgajiem futbolistiem tā bija īsta oāze starp milzīgajiem vēl nenokopto gruvešu klājiem. Vienā pusē no ielas laukumu norobežoja vairākstāvu izdeguša nama akla siena, otrā — nezālēm apaugušas vienstāva mājas drupas, trešajā — augsta sēta, aiz kuras bija izplētusies vecu automašīnu kapsēta, bet ceturtajā — kāds sakņu dārziņš. Sajā niecīgajā laukumā tad arī koncentrējās Gurčevskas un apkārtējo ielu zēnu sporta dzīve. Visstraujāk tā ritēja pēcpusdienas stundās, tiklīdz skola palika aiz muguras. Tagad, sākoties brīvdienām, laukums bija aizņemts no agra rīta līdz vēlam vakaram. Te notika aizraujošas spēles, kas parasti beidzās ar ķīviņu vai pat izkaušanos. Uz ātru roku tika sarīkotas sacīkstes. Dažreiz spēkiem mērojās cīkstoņi. Bieži norisinājās arī skates un sacīkstes akrobātiskā staigāšanā uz rokām, lēkšanā un citās mākslās.

Kopš tās reizes, kad Baložbūdas zēni Feļeka-Mandžaro vadībā kādās sacīkstēs bija uzvarējuši Gurčevskas ielas komandu, laukums kļuva par viņu sporta stadionu un viņi — tā īpašnieki. Katru svešzemnieku, kas iedomājās traucēt treniņu, viņi bez žēlastības padzina, bet tiem, kas protestēja pret šādu tiesību piesavināšanos, ne vienu reizi vien stadionu vajadzēja atstāt ar uzdauzītu aci vai izmežģītu žokli.

Jau iztālēm pa robu mūra sienā Mandžaro un Pērlīte savā stadionā ieraudzīja vairākus zēnus sitam bumbu. Sis skats pamudināja abus laisties skriešus. Kas iedrošinājies aizņemt viņu laukumu, turklāt paredzētajās treniņa stundās? Zibenīgi viņi izšāvās cauri mūra robam, uzskrēja uz izmīdītā mauriņa un, it kā viņiem kājas būtu pielipušas pie zemes, apstājās.

Laukumā starp zēniem, kas dzenāja bumbu, viņi bija ieraudzījuši «Skumbriju» — «fazānu» vadoni no Okopovas ielas — tās komandas kapteini, ar ko tuvākajā svētdienā viņiem paredzētas sacīkstes. Sī aina zēnus tā pārsteidza, ka brīdi viņi stāvēja gluži kā paralizēti, nezinādami, kā rīkoties tik neparedzētā gadījumā. No apmulsuma viņus izrāva Poļdeks Pehovjaks, ko vārgā auguma un nesamērīgi garo roku un kāju dēļ Balož-būdas zēni saukāja par «Zirnekli». Zirneklis piederēja pie aizrautīgākajiem futbola entuziastiem un vienlaikus bija komandas, vājākais spēlētājs, ļepausis un čamma, kam otru līdzīgu būtu grūti sameklēt starp Gurčevskas ielas zēniem. Tāpēc nav brīnums, ka par viņu pastāvīgi zobojās un smējās.

Viņš pienāca pie zēniem, ļodzīdamies uz savām garajām, neveiklajām kājām. Izskatījās bažīgs un nomākts.

— Vai redzi, Mandžaro, kas notiek? — viņš izdvesa aizžņaugtā balsī.

Mandžaro pirmo niknumu izgāza pār viņu.

—     Droši vien tu viņus te ielaidi! Zirneklis raudulīgi savilka lūpas.

—     Tu domā, ka viņi man prasīja atļauju?

—     Vajadzēja teikt, ka tas ir mūsu stadions.

—     Teicu jau.

—     Un ko šie?

— Sie… Skumbrija tikai ņirgājas par mani. «Ja stadions jūsu,» viņš teica, «tad novāc ķieģeļus, jo mēs gribam spēlēt.»-

—     Ak tu mūli, vajadzēja viņus aizdzīt!

—     Pamēģini tu, es negribu norauties.

Mandžaro apveltīja Zirnekli ar nicināšanas pilnu skatienu,, tad pievērsās laukumam. «Fazāni» sita pa vārtiem. Skumbrija bija nostādījis bumbu un grasījās spert, kad pie viņa piegāja Mandžaro un saķēra aiz piedurknes.

— Tas ir mūsu stadions, — viņš nošņāca caur zobiem. Skumbrija atgrūda viņu ar tādu kustību, ar kādu atbrīvojas no uzmākuļa.

— Netraucē, vai neredzi, ka mēs spēlējam?

— Tas ir mūsu stadions, — Mandžaro atkārtoja paaugstinātā balsī.

Skumbrija pavērās viņā, it kā tikai šobrīd to ieraudzījis.

iebāza rokas kabatās, mazliet uzrāva plecus im kašķīgi piemiedza acis.

— Varbūt iznomāji no pilsētas valdes, ko? — viņš ņirgājās.

Mandžaro piesarka kā biete, izbīdīja žokli uz priekšu, sažņaudza dūres un, sagatavojies lēcienam, urbās ar skatienu ņirdzīgā smaida izķēmotajā Skumbrijas sejā.

—     Nemuļķojies, Risek! Ieteicu jums savākt pekeles un peldēt prom, jo četros mēs sākam treniņu.

—     Risek, krauj viņam pa ausi! — turpat blakus iesaucās zema, izaicinoša balss, un tanī pašā mirklī viņiem piesteidzās melnīgsnējs, glīti noaudzis zēns. Viņš bija tērpies pēc visjaunākās Voļā valdošās modes: rūtains vilnas krekls, šauras velve-tona bikses ar platiem atlokiem un zamša kurpes ar biezu zoli un divkāršu nošuvi. «Ezī» apgrieztie un rūpīgi sasukātie mati liecināja, ka šis zēns visiem spēkiem cenšas līdzināties Varšavas centra stilīgajiem švītiem. Seja viņam bija smalka, gandrīz meitenīga, un tikai tumšās, drūmās acis pauda, ka šai mazajā Voļas švītā mīt kaut kas biedinoši ļauns. Tas bija Juļeks Vav-žusjaks, Voļā saukts i&gt;ar «Princi». Kad viņš tuvojās Mandžaro, apkārtējie zēni ar cienību atkāpās.

Te Mandžaro no aizmugures kā atsperīte izlēca mazais, lunkanais Pērlīte.

— Mierīgāk, mierīgāk! — viņš uzsauca augstā falcetā. — Varbūt jūs domājat, mēs nobīsimies! Pagaidiet, tūlīt šeit ieradīsies visa mūsējo kompānija!

Juzdams tuvīno palīdzību, Mandžaro vēl spēcīgāk sakoda žokļus un draudīgāk pavērās pretiniekos.

— Skaitu līdz desmit, ja jūs neaizvāksieties, tad… — viņš mazliet pacēla dūres un sagatavojies sāka lēnām skaitīt.

Mandžaro nepaguva noskaitīt ne līdz pieci, kad Skumbrija ar veiklu cirtienu izsita bumbu viņam no paduses. Mandžaro atkāpās pussoli un tad ar zibenīgu lēcienu metās virsū daudz spēcīgākajam un lielākajam pretiniekam. Zēni saķērās aiz rokām. Brīdi abi cīkstējās, pūlēdamies viens otru nogāzt zemē.

Pārējie aplenca cīkstoņus ciešā lokā. Skaļiem kliedzieniem viņi mudināja:

—     Gāz, Risek, šo zemē! Gāz zeme! — sauca zeni no Oko-povas ielas.

—     Nepadodies, Mandžaro! Nepadodies! Parādi tu viņam! — mazais Pērlīte no visas sirds centās pārkliegt viņus.

Zirneklis tālredzīgi kāpās atpakaļ mūra roba virzienā, lai briesmu gadījumā uz to ātrāko varētu izmukt uz ielas.

Pretinieki plūcās sirdīgi. Sarkani aiz dusmām, nosvīduši, elsdami no piepūles, viņi cīnījās, zobus sakoduši. Reizumis likās, ka spēcīgais un muskuļotais Skumbrija pieveiks Mandžaro un nogāzīs zemē, tad atkal — ka izveicīgais un ašais Mandžaro ar kādu negaidītu paņēmienu pārspēs savu ienaidnieku.

—     Ko tu spēlējies ar viņu? Nožņaudz to kucēnu! — aizvien skaļāk klaigāja Okopovas ielas zēni.,

—     Labi, Feļek! Vālē viņu, brālīt! — Pērlīte bļāva. Viņš bija jau pilnīgi aizsmacis, un sīciņā balstiņa tik tikko bija sadzirdama klaigājošo «fazānu» korī. Zirneklis atradās jau pavisam tuvu pie cauruma mūrī.

Mandžaro plaši ieplēta kājas. Viņš spēji atvirzījās soli atpakaļ, un šai brīdī kāds ar gandrīz nemanāmu kustību palika viņam priekšā kāju. Mandžaro salīgojās. Lēkdams uz vienas kājas, viņš mēģināja saglabāt līdzsvaru, taču Skumbrija sagrāba viņu stiprāk, pacēla gaisā un visā garumā nosvieda zemē. Abi nogāzās kā iezāģēti koki. Skumbrija uzvēlās pretiniekam virsū un ar visu ķermeņa smagumu piespieda to pie zemes. Mandžaro pamazām zaudēja spēkus. Viņš gan vēl cīnījās, taču varēja redzēt, ka tūlīt, tūlīt pagurs.

Sinī brīdī aiz ciešā skatītāju loka iznira kāds cilvēks. Tas bija dūšīgs vīrietis zilā kombinezonā un cepuri iesirmajā galvā. Smagi elpodams, viņš traucās zeņķu virzienā un jau pa gabalu sauca:

— Ak jūs nešpetņi īstie, tūdaļ pārtrauciet! Izklīst, kucēni! Piekļuvis klāt abiem puikām, kuri tagad valstījās pa zemi,

viņš nogrāba tos aiz apkakles un mēģināja izšķirt. Tas nenācās viegli. Iekarsušie cīnītāji bija saķērušies kopā kā divi saniknoti suņi, un atdalīt tos bija grūti. Negaidītajam ciemiņam vajadzēja ilgi raisīt vaļā savītās rokas, iekams viņš izšķīra zēnus im nostādīja tos uz kājām.

— Vai tā jūs spēlējat, smurguļi vieni? — viņš ieaurojās zemā basa balsī. — Un to jūs saucat par futbolu? Varbūt jūs uzskatāt sevi par sportistiem?

Tikai tagad zēni pazina vīrieti. Tas bija mehāniķis Lopo-teks, blakus esošās automašīnu kapsētas neatkarīgs īpašnieks. Zēni viņu bieži redzēja. Nereti viņš pāri žogam noraudzījās zēnu sacīkstēs un deva spēlētājiem lietpratīgiis un draudzīgus aizrādījumus. Labsirdīgā un vienmēr smaidošā vīrieša seja tagad kaisa dusmās.

—     Tad, lūk, kādi jūs esat sportisti! — viņš atkārtoja im vēl spēcīgāk sapurināja izšķirtos kaušļus.

—     Bet… — Mandžaro ar grūtībām izdvesa, — bet viņi gribēja aizņemt mūsu stadionu.

—     Varbūt nav brīv? — Riseks-Skumbrija uzstājās. — Pilsētas valde taču nav viņiem to piešķīrusi, varu apzvērēt, pan Lopotek!

—     Četros mums te bija nolikts treniņš, pan Lopotek, — gribēdams glābt savas komandas godu, Pērlīte sacīja.

—     Viņi te katru dienu spēlē, bet mums negrib ļauti — aizmugurē kāds iesaucās.

—     Viņiem pašiem savs laulcums Okopovas ielā, — Pērlīte aizstāvējās.

—     Klusu! — pans Lopoteks piecirta kāju, un viņa platajā sejā parādījās smaids. — Vai tad tāpēc vērts ķīvēties? — viņš mierīgi jautāja. — Kāpēc jāceļ tracis, kāpēc uzreiz jāklūp otram krāgā? Vai jūs nevarat mierīgi spēlēt?

—     Mums jau šo svētdien ir spēle, — Mandžaro paskaidroja, berzēdams sasisto aci.

—     Spēle ir spēle, — pans Lopoteks turpināja. — Tas ir pavisam kaut kas cits, mani dārgie palaidņi, bet tagad, esiet tik laipni, paņemiet bumbiņu, sastādiet divas komandas vai arī spēlējiet uz vieniem vārtiem. Tā,,esiet tik laipni, darījām mēs, kad bijām tādi kā jūs. Bet, protams, bez roku palaišanas, pieklājīgi, kā tas īstiem sportistiem pienākas. Futbols — tas ir skaists sports un huligānus necieš. Bet tagad, kavalieri, sadodieties ķepās un lai tā būtu pēdējā reize, citādi aizmūrēšu to caurumu un neielaidīšu vairs nevienu. Ko jūs vēl gaidāt?

Zēni blenza caur pieri, gatavi kuru katru mirkli atkal mesties viens otram virsū. Redzēdams abu kareivīgās sejas izteiksmes, pans Lopoteks tēvišķi pasmaidīja.

— Pārestība nevienam nav nodarīta. Vienam uzsista acs, otram uzpampis deguns. Rezultāts neizšķirts — viens : viens, — viņš jokoja un abām rokām pievilka zēnus sev klāt.

Abi atturīgi pasmaidīja. Acīs vēl liesmoja dusmas, taču pana Lopoteka skubinājumu un skaidrošanas ietekmē viņi pastiepa rokas uz priekšu. Delnas sastapās negribīgā spiedienā.

— Bet tagad izvēlieties, — vidutājs rīkoja, paplikšķinājis zēniem pa muguru. Viņš izvilka no kabatas zlotu, uzsita tam ar roku un vaicāja: — Raksts vai ģerbonis?

Mandžaro izvēlējās ģerboni. Monēta uzlidoja gaisā, iekrita zālājā, kādu brīdi ripoja un nokrita ar ģerboni uz augšu. Mandžaro pavērās apkārt. Starp gaidu pilnajiem skatieniem viņš norādīja uz mazo Pērlīti. Viņš zināja, ka Bogusis ir labākais vārtsargs no visiem Voļas zēniem, bet labs vārtsargs — tā ir puse uzvaras.

Tagad bija jāizvēlas Skumbrijām. Visiem par lielu brīnumu, Skumbrija neņēma nevienu no savas komandas, bet norādīja uz

Maneku-Čeku, kurš pirms mirkļa parādījās stadionā. Bija zināms, ka Čeks pieskaitāms pie labākajiem uzbrucējiem un lieliski prot sist pa vārtiem.

Laukumā parādījās vēl daži zēni no Gurčevskas ielas: Kši-seks Sloneckis, Tadeks Puhaļskis, Ignats Paradovskis. Tagad bija no kā izvēlēties. Abi pašieceltie kapteiņi sadalīja spēlētā-jīis savā starpā, un secība, kādā viņi tos izvēlējās, liecināja par dalībnieku futbolistu spējām.

Pans Lopoteks nostājās laukuma vidū.

— Sākam! — viņš sauca dārdošā balsī. — Es jūs šodien pa-tiesāšu. Spēlei jābūt tīrai. Bet, ja kāds sāks spert, aizraidīšu no laukuma, skaidrs?

Zēni žigli nomērīja vārtus, no krekliem un cepurēm izveidoja vārtu stabus, izlozēja laukuma puses, un, tiesneša svilpei atskanot, spēle sākās.

Dziļi maldās tas, kas domā, ka treniņa spēle beidzās normālā, tas ir, pana Lopoteka nosacītajā laikā. Līdz šim Gurčevskas ielā vēl nav bijis tāda gadījiuna, kad divas komandas ne-saplūktos savā starpā.

Šoreiz sākās ar Prinča zamša kurpēm. Švīts no Okopovas ielas, spēlēdams par uzbrucēju, bumbas vietā iezvēla pa potīti aizsargam Tadekam Puhaļskim. Tadeks pamatīgi sajuta sitienu ar smago kurpi. Pats būdams kedās, viņš nevarēja revanšēties līdzīgā kārtā, tāpēc iegāza Princim pamatīgu «āķi» pa ribām. Tas, protams, negribēja palikt parādā un krāva Tadekam pa ausi. Sinī pašā mirklī abas komandas sāka kautiņu, sadalīdamās atkal «fazānos» im «baložbūdniekos». Vecie aizvainojumi ņēma virsroku pār fair play* noteikumu ievērošanu, un, par spīti tiesneša atkārtotajiem draudiem un lūgumiem, spēle izjuka, pārvēršoties vispārējā kautiņā.

Redzēdams sabrūkam savus pedagoģiskos plānus, pans Lopoteks bija spiests ķerties pie citas pārliecināšanas metodes: pakampis laukumā nomestu gimiijas šļūtenes gabalu un izdalīdams trāpīgus, ne pārāk stiprus sitienus pa labi un pa kreisi, viņš sāka šķirt kaušļus.

— īstie draņķi! — mehāniķis kliedza skaļā balsī. — Ar jums neviens nevar tikt galā! Un tie esot sportisti! Aizmūrēšu caurumu, nevienu te vairs neielaidīšu. Spēlējiet uz ielas, ja neprotat uzvesties sporta laukumā!

Nesavaldīgākos izšķīra pans Lopoteks. Pārējo paveica pēkšņa lietus gāze, kas strauji nodrāza pār pilsētu apdzēsa jauno futbolistu pārlieko karstasinību.

Zem jūlija lietus strūgām zēni atgriezās mājup, dzīvi pārspriezdami notikumus stadionā.

— Pie visa vainīgs Puhala, — sacīja Pērlīte, vicinādams rokām. — Kāpēc viņam vajadzēja sākt ar Princi?

— Gudrinieks atradies! — Puhaļskis gāza pretī. — Ja tu būtu norāvies pa potīti kā es, tu laikam stāvētu un bolītu acis, jā?

— Vajadzēja paziņot tiesnesim, — Mandžaro iejaucās.

— Tiesnesis viņu noraidītu no laukuma.

— Tiesnesis nekā neredzēja, — Puhaļskis aizstāvējās. — Es, saproties, padodu Sloneckim, te no aizmugures pieskrien Princis un ar savām kamašām — bac! — man pa potīti!

— Vienalga, — Mandžaro palika pie sava, — stadionā nav brīv kauties.

— Es vispār nemaz nekāvos, tikai ieliku viņam pa ribām, lai nekļūst pārāk lecīgs.

—     Žēl, — nopūtās Čeks, — spēle būtu bijusi uz simt pieciem.

—     Jāizstrādā noteikumi, — iejaucās Ignats Paradovskis.

— Mums jānolemj, ka spēlēt drīkst vienīgi kedās.

— Nekā nebij, brāl, — protestēja Sloneckis, kurš no tēva nesen bija saņēmis īstus futbola bučus. — Es neesmu ar mieru, futbolenēs arī var spēlēt.

— Ja jau visi kedās, tad visi, '— sacīja mazais Pērlīte. Mandžaro tikai atmeta ar roku.

— Tas nav tas svarīgākais. Pats galvenais — organizācija. Mums jānodibina klubs, citādi viss pajuks. Lieku priekšā tūlīt pat doties uz Baložbūdu un sasaukt sapulci.

— Prima! — Pērlīte sasita plaukstas un pēkšņi apklusa. Jaunā kluba nosaukums nedeva viņam mieru.

Brīdi vēlāk visi apstājās nama priekšā, kurā dzīvoja Mandžaro, Čeks un Pērlīte.

— Aidā, puikčis, kāpjam augšā! — Mandžaro skaļi izrīkoja. Kāpt augšā — tas nozīmēja uzķepuroties Baložbūdas piektajā

stāvā. Uz trešo stāvu veda vecas, apdrupušas kāpnes, uz ceturto — no dēļiem sasista laipa, bet, lai nokļūtu piektajā stāvā, nepieciešamas bija akrobāta spējas. Trepju šeit nebija. Rāpties vajadzēja pa stieņiem un sienu izciļņiem virs tukšās lifta šahtas. Veikuši šīs grūtības, zēni nonāca uz betona plātnes, ko pārdalīja sabrukušu sienu atliekas un virs kuras slējās caurumaina nojume. Te bija zēnu gaisa valstība, slepenu sapulču vieta, laukums paslēpēm, lieliska lidmašīnu modeļu vai vienkāršu papīra baložu starta vieta un ideāls novērošanas punkts, no kura varēja pārredzēt gandrīz visu apkārtni.

— Kam ir papīrs un zīmulis? — iejautājās Mandžaro, kad visi bija ieņēmuši sev vietas no ķieģeļiem izveidotos krēslos.

Pieteicās Kšiseks Sloneckis.

— Labi, tu rakstīsi sapulces protokolu, — Mandžaro piecēlās, lai piešķirtu saviem vārdiem lielāku svarīgumu, pāris reizes noklepojās un pārlaida skatienu pāri klātesošajiem. — Klausieties, — viņš iesāka, — vispirms mūsu uzdevums ir sameklēt klubam nosaukumu..

— «Polonija»! Lai iet «Polonija!» — Čeks daudz neprātoja. Mandžaro sarauca uzacis.

—     Sēdi klusu! Tev vienmēr ar kaut ko jaizlec. «Polonija» jau ir. Mums jāizgudro cits nosaukums.

—     Es izdomāju, — atskanēja Pērlītes spiedzīgā balss. — Lai saucas «Mūsu Voļa».

—     Varbūt «Tava Voļa», — Tadeks Puhaļskis zobojās. — Tad esi arī, brāl, izgudrojis!

—     Klusu, biedri! — Mandžaro apsauca. — Es lieku priekšā katram uz lapiņas uzrakstīt savu nosaukumu. Pēc tam balsosim.

— Esi gan tu birokrāts, — Čeks iesmējās. — Tev tikai vienmēr rakstīt un rakstīt. 2ēl zīmuļa. Gāz vaļā, ja tev ir kaut kas jēdzīgs. Nekautrējies.

Mandžaro aizklāja ar roku uzdauzīto aci un iegrima pārdomās.

—     Es .. . — viņš pēc briža sacīja, — es lieku priekšā nosaukt mūsu klubu par «Sirēnu».

—     Labs ir, — Čeks nodārdināja, — ko tur tik ilgi punktierēt. «Sirēna» — tas skan labi, īsti varšaviski.*

—     E-e-e … — Tadeks Puhaļskis saviebās, tādējādi izteikdams savu neapmierinātību. — Tas ir pārāk vienkāršs nosau-kinns. Nav piemērots sporta klubam.

—     Kādu tad tu gribēji? — Pērlīte iekaisa. — Tu, Puhala, pastāvīgi esi neapmierināts. Vienmēr tikai ņurdi…

—     Liec viņu mierā, — Mandžaro pārtrauca. — Ja viņam padomā kāds labāks nosaukums, lai pasaka.

Visi ar interesi pievērsās Puhaļskim. Tadeks sēdēja, muguru atbalstījis pret sienu, mi pētīja savas rokas.

— Man ir tāds nosaukirais, ka jums visiem mutes paliks vajā.

—     Nu saki taču, ko tu gaidi? — Pērlīte skubināja. Tadeks pacēla mazliet galvu, bet uz biedriem neskatījās.

—     «Taifūns», — viņš aizgrābti izdvesa.

—     Ē-ē-ē… — zēni bija redzami vīlušies. Čeks kratījās no smiekliem.

—     Varbūt «Krusas negaiss», tas būtu bijis vēl labāk!

Zēni izzobojās par Tadeka ideju un, kad vajadzēja balsot, visi kā viens bija par «Sirēnu».

— Tagad mums jāizvēl komandas kapteinis, — sacīja Mandžaro, kad troksnis aprima. — Tas ir svarīgs jautājums, tāpēc balsosim.

Kšiseks izrāva no bloka vairākas tīras lapiņas, pārplēsa uz četrām daļām un izdalīja zēniem. Mirkli vēlāk starp balsotājiem sāka ceļot zīmulis. Katrs uzrakstīja savu kandidātu. Kad visi bija uzrakstījuši, Čeks salasīja lapiņas savā velosipēdista cepurē.

Uz Varšavas pilsētas ģerboņa ir attēlota sirēna ar zobenu roka.

Sākās balsu skaitīšana. Kšiseks balsu skaitu atzīmēja blokā. Pēc rūpīgas balsu pārskaitīšanas izrādījās, ka par Mandžaro bija septiņas, par Čeku — četras, bet Tadeku Puhaļski — viena balss.

— To viņš droši vien pats par sevi nobalsoja, — Pērlīte pajokoja.

Tadeka bālo seju pāršalca tumšs sārtums.

—     Ņem savus vārdus atp&gt;akaļl — viņš šņāca caur sakostiem zobiem.

—     Nespurojies, es pazīstu tavu rokrakstu, — Pērlīte pielēca kājās. Viņa mazajās kaķa acīs uzzibsnīja nelabas uguntiņas.

— Miers! — Mandžaro, negribēdams pieļaut kautiņu, nostājās starpā. — Miers! — viņš atkārtoja. — Seit nav iela, bet kārtīga sapulce.

Tadeks sabāza rokas īso audekla bikšu kabatās un izaicinoši paraudzījās uz Mandžaro.

—     Aizstāvi, jo balsoja par tevi, jā?

—     Nezinu, par ko viņš balsoja, balsošana bija aizklāta. — Mirkli vēlāk Aaņš piemetināja ne bez īgnuma: — Katrā ziņā es pats par sevi nebalsoju.

Pērlīte izliecās no Mandžaro aizmugures.

—     Jā, es balsoju par viņu, jo viņš labi spēlē un ir puika uz goda.

—     Jo tu viņam piēlaizies, — Tadeks ņirdzīgi smīnēja.

Sinī brīdī triju zēnu vidū iznira Maneka jautrā, smaidošā seja.

—     Mēs te legāli balsojam, bet jūs sākat ņemties. Izbeidziet, man metas nelabi. Sēdiet pieklājīgi kā skolā. Braucam tālāk.

—     Uzmanību, — Kšiseks iesaucās, — par komandas kapteini ievēlēts Fēlikss Zahorskisl

—     Bravo, Mandžaro! — klusi nopīkstēja Zirneklis, kas līdz šim nebija izdvesis ne pušplēsta vārdiņa.

— Urā! Lai dzīvo! — kā jauns gailēns iespiedzās Pērlīte. Pubaļskis nolaida galvu, rūgti nosmīnēja un atlaidās uz ķieģeļiem.

Maneks-Čeks draiski pasmaidīja.

— Tas viss ir ļoti skaisti, — viņš teica Voļas iedzīvotājiem raksturīgajā akcentā. — Bet, pēc manām domāsa, pats svarīgākais ir kase. Ja mums nebūs cienījamās naudiņas jeb ripojošā, mēs pilnīgi legāli sēžam peļķē. Atļaujiet jautāt, kas mums nopirks jaunu bumbu? Kas nopirks biksītes un krekliņus vai sporta kostīmus, atļaujiet jautāt. Nevaram taču izskatīties kā lupatlaši, bet visam tam vajadzīga naudiņa.

—     Jāievēl kasieris, — Mandžaro piekrītoši pamāja ar galvu. — Varam vēlreiz balsot.

—     Nevajag, — atsaucās kaktā sēdošais Pērlīte. — Es jums galvoju, Čeks būs vispiemērotākais.

—      Čeks, Čeks! — Tadeks Puhaļskis iesaucās un pielēca no ķieģeļiem. — Cits citu velk! Par kapteini balsojāt, bet tagad negribat!

— Ja gribi, varam balsot, — Mandžaro viņu asi pārtrauca. Pērlītēm bija taisnība, balsošana izrādījās gluži veltīga. Čeks

ieguva desmit balsis, Puhaļskis — nevienu. Pēc šīs kauna pilnās sakāves viņš nosēdās pašā tumšākajā kaktā un līdz sanāksmes beigām neizteica nevienu vārdu, tikai skaudīgu skatienu vēroja biedru sejas.

— Puikas, — Pērlīte iesaucās, — visvairāk mums vajadzīga bumba. Vecā pilnīgi driskās. Nav ar ko trenēties.

Maneks pacēla roku.

—     Mieru, biedrīši, es noorganizēšu bumbu.

—     Kādā. veidā? — prasīja Mandžaro,

—     Neuztraucies, tā ir mana darīšana. Bet kreklus un biksītes gan es jums neuzšīišu. Vajadzēs savākt skanīgo. Lai ber kasē, cik katrs var, — viņš uzsita pa kabatu. — Pie manis kā krājkasē — solīdi un ar garantiju. Lai nebūtu tikai tukša pļāpāšana, sākumam lieku piecus zlotiņus. — Viņš izvilka no kabatas saņurcītu un notaukotu naudas zīmi, izgludināja to uz delnas, pacēla gaisā vm parādīja. — Būs biksītēm ieveramās gumijas.

Manekam tuvojās Kšias Sloneckis — slaids, iznesīgs gaišmatis ar nopietnu seju. Starp klātesošajiem viņš izcēlās ar kārtīgu apģērbu un tīrību. Viņam bija īsas poplīna bikses, krekls ar īsām piedurknēm un pelēks pulovers, uz kura rēgojās apaļi plankumi, ko bija atstājusi dubļainā bumba. Kšiss izvilka kabatas portfeli, brīdi rakājās tanī, beidzot izvilka desmit zlotu zīmi un pasniedz Čekam.

—     Tas no manis.. . pagaidām … — viņš it kā vainīgi sacīja. — Dabūju no mammas saldumiem.

—     Kārtībā, — Maneks draudzīgi pamirkšķināja ar aci. — Kase pieņem. Kvīti saņemsi rīt, kad sakārtošu grāmatvedību.

—     Tam ir, viņš var dot, — piebikstīdams ar elkoni. Pērlīte pačukstēja Ignatam Paradovskim.

Kšiss bija inženiera dēls un dzīvoja vienā no jaunajiem blokiem, bet Gurčevskas ielas zēniem viņu tuvināja kopīgās sporta intereses. Kaut gan sākumā zēni bija zobojušies par viņu, pēc kāda laika, pateicoties labai spēlei un spēcīgam sitienam pa vārtiem, viņš iekaroja to atzinību. Kšiss pieķērās zēniem, sadraudzējās ar viņiem un kļuva par Gurčevskas ielas komandas pastāvīgu spēlētāju.

—     Biedri! — komandas kapteinis ņēma vārdu. — Mums vēl jāpārrunā svētdienas mačs.

—     Ar tādu spērājkomandu mēs nespēlējam! — iesaucās Pērlīte. — Saspers vēl mūs visus.

—     Ar ko tad tu spēlēsi? Varbūt ar skuķiem? — Ignats atkliedza. — Mēs ar viņiem varam spēlēt, tikai visiem jābūt kedās.

—     Bet vai mēs spēlēsim jau kā sporta klubs «Sirēna?» -— nedroši bilda Zirneklis.

—     Ko? Un tu arī taisies spēlēt? — Pērlīte iesmējās. — Izmet to no galvas. Vispirms iemācies sist bumbu…

Zirneklis raudulīgi saviebās.

—     Varbūt es neskaitos klubā?

—     Skaities. Tu padosi bumbu, kad tā aizlidos ārpus laukuma.

—     Liec viņu mierā, — Maneks apsauca Pērlīti. — Atradies sporta meistars!

—     Klusu! — Mandžaro vairākkārt iezvēla ar koku pa sienu. Kad cik necik noklusa, viņš piemetināja: — Tātad svētdienas mačs notiks.

Čeks paraustīja plecus.

— Ko lai dara, ja nav cita pretinieka …

OTRĀ NODAĻA

Maneks izgrāba no krūzītes dzeltenu, kafijā izšķīdušo cukuru,

norija pēdējo tauku maizes kumosu, noslaucīja ar delnu lūpasun pasmaidīja apmierināts un paēdis. Sestdiena, pēdējā diena pirms mača, bija sākusies lieliski. Čeks varēja doties uz pilsētu ar

pilnu vēderu un brīnišķīgā garastāvoklī. Viņš piegāja pieJsjāna, pabāza zem tā galvu un palaida uz sarainajiem matiem ūdens šalti. Ar izlūzušas ķemmes palīdzību viņš centās nepadevīgajiem matiem piešķirt guļošu stāvokli.

—    Atkal tu ej blandīties? — no istabas kakta ierunājās krustmāte Maļinovska. Viņa bija maza auguma, sausnēja, raiž-pilnu seju. Viss viņā bija pelēks, apvītis, vienīgi tumšās acis starp krunkām mirdzēja labsirdībā.

—    Es taču, krustmāmiņ, visu nokārtoju uz goda, — Maneks atbildēja pēc īsa apdomu brīža. — Ūdeni atnesu, ogles atnesu, malku saskaldīju, veikalā biju .. .

— Vai tu nevarētu kauču vienu reizīti pasēdēt mājās? Maneks paraustīja plecus.

—    Mīļā krustmāmiņ, bet kas tad ies nodot pudeles im citas darīšanas nokārtot?

—    Liels labums tev no tā, — viņa nopūtās. — Labāk būtu ķēries pie kāda kārtīga darba vai mācījies. Visu miižu taču neslaistīsies apkārt.

Maneks visas šīs pamācības aizlaida gar ausīm. Krustmātes gaušanos viņš zināja jau no galvas, tāpēc, izlikdamies, ka nedzird, meklēja vecajā ceļasomā savu cepuri.

— Citi zēni mācās vai iet darbā, bet kas no tevis iznāks? — viņa turpināja savu parasto monologu un aizvien skaļāk šķindināja ar šķīvjiem un podiņiem, kurus mazgāja mazā katliņā.

— Kamēr esmu vesela, paldies dievam tam kungam, nežēloju tev maizes. Bet, ja saslimšu, kas tad ar tevi notiks? Apzvērēju tavai nelaiķa mātei, ka uzaudzināšu par kārtīgu cilvēku, bet ko tu? Dauzies apkārt ar pašiem negantākajiem huligāniem.

Neskatīdamies uz krustmāti, Maneks tuvojās durvīm. Viņš zināja, ka tikai aiz tām nedzirdēs savas apgādātājas žēlabaino balsi.

Krustmāte dusmīgi nolika noskaloto tasīti uz virtuves galda.

—     Vai tu dzirdi ar, ko es tev saku?

—     Dzirdu, dzirdu, — Maneks vieglītiņām nospieda rokturi.

— Goda vārds, krustmāmiņ, es citādi nevaru. Man ir vairākas traki steidzamas darīšanas. Sosenka lika aiziet. Varbiit kasē iekritīs kaut kas.

Krustmāte bezpalīdzīgi nolaida rokas.

— Ej jau ej, bet man tā vien šķietas, ka no tās tavas staigāšanas nekas labs neiznāks.

Maneks negaidīja monologa beigas. Klusītēm viņš izslīdēja kāpņu telpā, tad tālredzīgi cik vien aši varēdams nomanījās pa brakšķošo laipu. Pēkšņi krustmāte kaut ko vēl atminēsies un atsauks atpakaļ. Riskēt nedrīkst, sevišķi tik svarīgā dienā kā sestdienā pirms mača.

Pagalmā Maneks uzdūrās Zirneklim. Tas, cilādamies uz savām stārķa kājām, aizrautīgi sita ar galvu vecu, piepūstu futbola bumbas kameru. Viņš bija tā nodevies treniņam, ka nepamanīja Čeku. Tikai kad kamera nokrita zemē un aizripoja Čekam pie kājām. Zirneklis apstājās un bikli uzsmaidi ja viņam.

— Sveiks, Ček!

— Sveiks! — Maneks piesita roku pie cepures naga. — Trenējies?

— Ko lai dara, jātrenējas.

— Bravo, Zirnekli, no tevis dienās iznāks legāls futbolists. Zirneklis aizšķērsoja viņam ceļu.

—     Klausies, Manek, — Zirneklis čukstus sacīja un paraudzījās viņā liīdzoši. — Tu esi labs biedrs, pasaki Felekam, lai ieskaita mani komandā. Tu taču redzi, kā es trenējos. Astoņas «galviņas» pēc kārtas izdevās.

—     Prima, — Čeks paslavēja pieredzējuša trenera tonī. — Bet kā ar sitieniem? Un vešanu?

—     Ar sitieniem sliktāk, bet es trenējos. Paskaties, — viņš norādīja uz sienu, kur ar krītu bija uzzīmēti vārti. — Trīs reizes trāpīju pašā «stūrītī».

—     Bet vešana?

Poldeks pakasīja zodu un sadrūma.

—     Vešanā es vēl neesmu trenējies. Bet… kā to dara?

—     Paņem divus ķieģeļus, nostādi tos pagalmā un iedomājies, ka tie ir spēlētāji, — Čeks lietpratīgi skaidroja. — Tad pilnā sparā vadi bumbu un lauzies uz vārtiem.

—     Ķieģeļus? — Zirneklis bija pārsteigts.

—     Kā tad tu domāji, tieši tā trenējas «Polonijā». Laba, legāla metode, — Maneks iesvilpās caur zobiem, lai pasvītrotu sava padoma nozīmīgumu. —

—     Labi, pamēģināšu, tikai neaizmirsti parunāt ar Feļeku. Tu pat iedomāties nevari, cik man tas svarīgi.

Čeks pārlaida Poldekam pētošu skatienu. Iespaids nebija visai iepriecinošs. Vājš zeņķis ar kokainām kustībām, bailīgs un neveikls, nelikās piemērots futbolam. Taču, paraudzījies biedra gaišzilajās, lūdzošajās acīs, Maneks iežēlojās par viņu.

—     Labs ir, —viņš teica, — tikai nezinu, vai no tā kaut kas prātīgs iznāks. Mandžaro jau vakar sastādīja komandu.

—     Pamēģini. Viņš tevi paklausīs.

—     Redzēsim, — Čeks uzsmaidīja Zirneklim, gribēdams viņu uzmundrināt. Mirkli vēlāk viņš nozuda vārtos. Zirneklis ar divtik lielu dedzību metās trenēties.

Kad Čeks iznāca uz ielas, viņam atklājās neparasts skats. Galvas atgāzuši, uz ietves stāvēja Mandžaro un Pērlīte, bet Ignats Paradovskis, uzkāpis uz trepērn, līmēja pie sienas lielu plakātu.

— Skaties, cilvēk, — Pērlīte satraukts sveicināja viņu.

— Sis te prot mālēt, iko? — viņš norādīja Ignatu, kas līgojās uz trepēm.

Maneks vērīgāk paliikojās plakātā. Uz lielas, baltas papīra loksnes ar melnu krāsu bija uzzīmēts vārtsargs klasiskajā «ro-binsonādē»*. Likās, ka viņš uz mirkli sastindzis lidojumā zem vārtu šķērskoka. Garās rokas bija izstieptas bumbas virzienā, kas svilpdama drāzās pa gaisu. (Svilpšana bija attēlota vairākām melnās krāsas švīkām.) Virs zīmējuma vīdēja liels, sarkans uzraksts.

Neparastā skata savaldzināts, Čeks brīdi stāvēja kā pār-akmeņojies. Tad viņš atbīdīja cepuri no pieres, iebāza rokas kabatās un gari, stiepti iesvilpās.

—     Fe-no-me-nā-li! Mākslas darbs, var teikt. Un to te visu uzgleznoja Ignats? Pats?

—     Kā tad tu domāji? — Pērlīte apstiprināja tonī, it kā daļa nopelnu pienāktos viņam.

Mandžaro piebikstīja Manekam ar elkoni.

—     Labs, ko? Būs efekts. Es jums, puikas, saku: publika nepievils. Tikai liekas, ka «Viesulis» raksta ar vienu «s».

—     Es pieliku trīs, — Ignats no augšas atsaucās, — lai labāk skanētu.

—     Nebūsim sīkumaini, — Čeks nospļāvās. — Trīs «s» — legāla lieta. Galu galā tas nav klases darbs, bet pavisam legāla propaganda. Bravo, Ignat, no tevis iznāks Pikaso, goda vārds!

Ignats tikko bija beidzis līmēt plakātu. Viņš vēlreiz nogludināja ar roku savu darinājumu, uzplīkšķināja, lai neatlīmētos, un nolēca zemē.

* Sis futbola termins radies sakarā ar angļu futbolistu Robinsonu, kurš pirmais pasaulē, aizsargājot vārtus, metās bumbai pretī ar visu ķermeni.

—    Zili kļiis no skaudības, kad ieraudzīs.

—    Kas?

— Sie no Okopovas ielas. Lai zina, ka pie mums organizācija uz pieci.

Kad zēni tiku tikām bija iztīksminājušies ap Ignata mākslas darbu, Čeks pavilka sāņus komandas kapteini.

— Klausies, varbūt atrastos kāda vietiņa Zirneklim, ko? — viņš samierinoši iesāka.

Mandžaro paraustīja plecus.

—    Cilvēk, mīļais, tu taču zini, ka sastāvs jau sakomplektēts.

—    Tā jau nu ir, bet viņš taču mūsu zēns, no Baložbūdas. Ieej pagalmā, pats redzēsi, kā šis trenējas. Astoņas «galviņas» no vietas, brāl. Tas nav nieks!

—    Nevarēs, — komandas kapteinis īsi noteica, — par vāju, pietrūks spēka.

—    Piebarosim viņu šodien mazliet. Es atnesīšu maizi ar taukiem: apēdīs, pieņemsies spēkā.

-— Arī tehniski viņš ļoti vājš. Nevaram taču blamēties. Čeks neapmierināti saviebās.

— E-e-e … tu ar mani runā kā valsts treneris, nevis kā biedrs.

Mandžaro kļuva vēl nopietnāks.

— Tas ir atbildīgs mačs, cilvēk. Mums jāuzvar! Runa ir par mūsu godu.

Šis arguments pieveica Maneku. Zēns iegrima domās, un viņa dzīvās acis uz mirkli apdzisa. Pēkšņi viņš noknikšķināja pirkstus.

— Ir izeja, — viņš jautri sacīja, — lai viņš nejustos sērīgi, iebāzīsim rezervē.

— Mums jau trīs ir, vairāk nevajag.

' '-Nekas… noderēs arī ceturtais, — Čeks pamirkšķināja ar aci. — Saproti taču, viņš būs nāvīgi bēdīgs. Pašu zēns, lai jau papriecājas.

Tagad dziļās pārdomās ieslīga komandas kapteinis.

-pag, ko te izdarīt? — Plaši atvēzējies, viņš paspēra

uz ietves guļošu akmeni. — Vai zini, lai iet ar. Ieliksim viņu rezervē. Tev taisnība, lai zēns priecājas.

Čeks pat palēcās aiz prieka. Viņa melnās acis jautri iedzirk-stījās.

— Es zināju, Feļek, ka tu esi puika uz goda. Dod ķepu! Tu vēl redzēsi, ka no mūsu Zirnekļa iznāks futbolists.

Abi nopietni paspieda viens otram roku un pasmaidīja. Mandžaro sāka berzēt vaigu. Tā bija zīme, ka viņš par kaut ko loti spraigi domā. Čeks pēc paraduma piesita roku pie cepures naga. Tādā kārtā viņš gribēja parādīt, ka saruna viņu starpā izbeigta un laiks šķirties.

—     Uzgaidi! — Mandžaro ar strauju kustību aizturēja viņu. — Uz kurieni tu dodies?

—     Kā — uz kurieni? Taisīt propagandu, lai publika gāžas uz maču.

—     Bet kā biis ar bumbu? Nevaram taču spēlēt ar veco. Kauns, brāl.

—     Pats par sevi saprotams.

—     Bet kā tad …

Čeks saķēra Mandžaro aiz sporta krekliņa piedurknes.

— Tu, Mandžaro, nepazīsti savu biedru. Ja jau Čeks kaut ko apsola, tad nav vairs ko runāt. Teicu, ka bumba būs? Teicu. Par ko tu vēl uztraucies?

—     Ne par ko … gribēju tikai atgādināt.. .

—     Esi mierīgs, tiks izdarīts.

Lepns uz sevi Maneks devās prom. Viņš droši zināja, ka biedrus nepiekrāps. «Sirēnai», savam klubam, viņš bumbu kaut vai no zemes izraus.

Tā prātojot, Čeks ar smaidu uz lūpām, drošā solī gāja pa Gurčevskas ielu. Viņš ātri izstrādāja darbības plānu. Nolēma neiet ne pēc pudelēm, ne pie panes Vavžinekas, nedz arī uz frizētavu. Bumba bija svarīgāka par visām personīgajām darīšanām.

Sādi izlēmis, Maneks novietojās uz tramvaja bufera un, līksmi svilpodams «Nikolo, Nikolo, Nikolino.. .», aizbrauca ar divdesmit septīto numuru 2oļibožas virzienā. Plānu viņš bija pārdomājis visos sīkumos.

Visi Voļas, Muranovas, Žoļibožas un Stare Mjastas* jauno futbola cienītāju ceļi ved uz Konviktorskas ielu, kur atrodas «Polonijas» stadions. Katrs zēns, kam kaut reizi gadījies būt svētdien stadionā un noskatīties īstu maču, līdz mūža galam paliks šī populārā Varšavas sporta kluba cienītājs un no vienpadsmit spēlētājiem vienu izvēlēsies par savu mīluli.

Nobraucis uz bufera vairākas pieturas, Maneks izkāpa No-votkas un Konviktorskas ielas stūrī. Svilpodams savu iemīļoto dziesmiņu, zēns devās uz lielā stadiona vārtiem. Slepus ielavījies stadionā un apgājis tribīņu amfiteātri, viņš stūrēja uz treniņa laukumu. Maneks nopriecājās. Pirmā komanda jau trenējās.

Ģērbušies melnos treniņtērpos, futbolisti izpildīja kaut kādus sarežģītus vingrinājumus. Maneks visus viņus zināja pēc vārdiem un uzvārdiem, zināja par ko katrs spēlē, kādi katram trūkumi un labās īpašības, vārdu sakot — viņš bija pilnīgi lietas kursā, kā jau īsts futbola specs. Ne velti ik svētdienu viņš pielietoja visu savu veiklību, lai nokļūtu stadionā bez biļetes un redzētu iemīļoto komandu.

Tagad Čeks starp pazīstamajām sejām meklēja labo uzbrucēju Vaclavu Stefaneku. Ar ātru skatienu zēns uzmeklēja to pārējo spēlētāju starpā. Labpatikā viņš vēroja tā melnīgsnējo seju, vingro augumu un izveicīgās kustības. Kopš tā brīža, kad Maneks uzzināja, ka sportists dzīvo jaunajos blokos Gurčevskas ielā, «Polonijas» spēlētājs kļuva par viņa mīluli.

Domās viņš to dēvēja par «pašu zēnu» no Voļas. Manekam trakoti imponēja, ka slavenais «polonists» ir gandrīz vai viņa kaimiņš.

Brīdi vēlāk, noskanot trenera svilpei, futbolisti pārtrauca vingrinājumus. Sākās īstais futbola treniņš. Uz laukuma tika izbērts vesels maiss skaistu, gandrīz pilnīgi jaunu futbolbumbu. To bija droši vien vesels ducis. Čeks nepaguva saskaitīt. Elpu aizturējis, viņš sekoja, kā tās zibenīgā ātrumā ceļo no kājas uz

* Varšavas pilsētas rajoni.

kāju. Acīs sāka ņirbēt. Zēnam šķita, ka viņš noskatās žonglieru grupas uzstāšanos.

«Tas tik ir pirmklasīgs treniņš,» Maneks nodomāja, «vajadzēs pateikt Mandžaro, lai ieved tādu arī mīisu «Sirēnā». Bet kur ņemt tik daudz bumbu?»

Maneks atminējās sava ceļojuma iemeslu. Viņu sāka urdīt skaudība. Tik daudz bumbu parastā treniņā, bet viņiem rītdienas spēlei nevienas!

Gadījās, ka šādas ne īsti spēles, ne īsti rotaļas laikā bumba, pārlieku spēcīgi sperta vai spēlētāja nepamanīta, aizlidoja tālu aiz laukuma robežas. Tad Čeks, negaidīdams spēlētāju skubi-nājumus, skrēja tai pakaļ un padeva bumbu, lepns un apmierināts, ka šādā veidā var palīdzēt futbolistiem. Visbiežāk bumba lidoja pāri vārtu līnijai, aiz kuras stiepās augsts dzīvžogs.

Kad Manekam vairākas reizes pēc kārtas bija nācies spraukties cauri dzīvžogam, vārtsargs uzsauca viņam:

— Ei, draudziņ, paliec vien turpat, kāpēc tev jāmokās? Maneks nepretodamies paklausīja, jo vairāk tāpēc, ka tas

atbilda viņa slepenajiem nodomiem. Tiesa, atrazdamies viņpus dzīvžoga, viņš nevarēja tik labi izsekot saistošajai spēlei ar divpadsmit bumbām un labāko spēlētāju precīzajiem sitieniem, taču tas arī nebija viņa galvenais mērķis. Maneks gaidīja uz laupījumu un aizvien pakalpīgāk meta atpakaļ nomaldījušās bumbas. Redzēdami izpalīdzīgo, smaidošo zēnu, spēlētāji skaliem saucieniem tencināja par laipnību, un viņu starpā nodibinājās simpātijas.

Čeks šaudīja apkārt zibīgas, visu redzošas acis. Viņš pētīja apkārtni. Drīz vien viņš pamanīja, ka otrā pusē dzīvžogam stāv milzīga kaste smiltīm, ar kurām tika kaisīts volejbola laukums. Kaste bija piepildīta tikai līdz pusei un vāks vaļā.

Augošā satraukumā Maneks gaidīja uz izdevīgu mirkli. Kad divas bumbas gandrīz vienlaikus pārlidoja pāri dzīvžogam, viņš sagrāba vienu no tām, noliecās, lai viņu neviens neredzētu, un nepamanīts aši iemeta to kastē. Toties otru, sataisījis gluži vienaldzīgu sejas izteiksmi, viņš ar kājas spērienu aizsūtīja atpakaļ laukumā.

—     Ei, puis, vai otras tur nav? — iesaucās kāds spēlētājs.

—     Nav, — Maneks sameloja, ne aci nepamirkšķinājis.

— Pameklē, varbūt atradīsies, — viņš dzirdēja sava mīluļa

Stefaneka balsi.

Čeks jau. taisījās piejozt pie kastes un atdot noslēpto bumbu, taču, atceroties rītdienas spēli un zēnus, kas gaidīja viņu atgriežamies, Maneks pārdomāja. Viņš izlikās, ka meklē. Pēc brīža viņš skaļi nokliedza:

— Nē, te nekur nav!

Stefaneks vienā lēcienā pārmetās pāri dzīvžogam. Kādu citu reizi Maneks būtu apbrīnojis tā veiklību, bet tagad viņam kājas ietrīcējās. Kas būs, ja Stefaneks atradīs bumbu kastē? Tikmēr slavenais «polonists» lūkojās visapkārt. Viņš pašķīra dzīvžoga biezokni, parakājās ar kāju garajā zālē un neticīgi grozīja galvu.

— Pie joda, es taču skaidri redzēju, ka šurp lidoja divas bumbas.

Čeks pārspīlētā dedzībā palīdzēja meklēt.

—     Goda vārds, otru es neredzēju, — viņš noriica it kā pie sevis.

—     Nu kas ir, vai nav? — sauca kāds no laukuma.

—     Nav! — neatraudams acu no zemes, atkliedza Stefaneks. Pēkšņi viņa skatiens, slīdēdams pa mauriņu, aizklejoja līdz lielajai smilšu kastei. — Varbūt tur! — futbolists nomurmināja zem deguna un pāris lēcienos atradās pie kastes. «Bumba vējā,» Maneks nodomāja im aizvēra acis. Viņš juta, ka sirds sakāpj kaklā un pamirst no bailēm. Lielā sprieguma mirklis likās bezgalīgs. Beidzot viņš atviegloti nopūtās, izdzirdīs «polonista» neapmierināto balsi:

—Nē, nav … nekur nav.

— Nāc atpakaļ. Ko tu tur ķimerējies?… — sportisti sauca. Stefaneks atmeta ar roku.

— Klausies, — viņš griezās pie Maneka, — pameklē vēl, varbūt atradīsi. Savādi gan, es taču redzēju divas bumbas.

Maneks mulsi pasmaidīja.

— Tiks izdarīts, pan VaČek, ja atradīsies, aiznesīšu, — to teicis, viņš straujām kustībām sāka šķirt dzīvžoga krūmājus un garo zāli. Zēna pakalpības nomierināts, Stefaneks atgriezās laukumā. Tūlīt pat gaisu pāršķēla trenera spalgā svilpe un bumbas kā apburtas atkal sāka ceļot no zābaka uz zābaku.

Maneks apsēdās zālē pie žoga, noņēma cepuri un pārbrauca ar roku pāri nosvīdušajai pierei.

«Uf, bet piedzīvoju gan bailes,» viņš nodomāja. Taču tūdaļ pat nopriecājās: «Acīm redzot bumba bija nolemta «Sirēnai», ja jau pat veiklākais «Polonijas» futbolists, labais uzbrucējs Stefaneks, neatrada to smilšu kastē. Bez tam ko gan viņiem nozīmē viena nieka bumbiņa? Klubs bagāts, neizputēs taču. Bet Voļas zēni rīt spēlēs ar gandrīz pavisam jaunu bumbu. Tagad jānogaida līdz treniņa beigām, bet pēc tam, kad sportisti dosies uz ģērbtuvi, viņš izņems bumbu no kastes… Kā Mandžaro ar zēniem priecāsies! Lai zina: ja Čeks ko sola, tad tas tikpat kā darīts.»

Pērlīte tuvojās tēvam. Viņš zagās uz pirkstgaliem, lai to neuzmodinātu. Zēns uzmanīgi izvilka no vestes kabatas niķelētu pulksteņķēdi. Tās galā svārstījās vecmodīgs pulkstenis. Tuvojās trīs. Pērlīte pārbijās. Rokas viņam bezpalīdzīgi nolaidās: trijos jau bija jābiit stadionā. Ko tagad lai iesāk?

Tēvs atgriezās mājās pirms stundas. Viņš bija piedzēries, streipuļoja, kaut ko nesaprotamu šļupstēja, bet, kad Pērlīte piedāvāja viņam pusdienas, ko pats bija pagatavojis, tēvs atkrita gultā un aizmiga kā nesamaņā. Tagad viņš tur gulēja plaši izmestām rokām, krāca un dvašoja riigtu alkohola smaku. Pērlīte bija ŗ&gt;aguvis jau pierast pie visa tā. Taču šodien tēva» izskats zēna sirdij lika sažņaugties neizsakāmās sāpēs. Un tieši šodien tēvam vajadzēja piedzerties! No rīta taču viņš bija sacījis tēvam, ka komandai šodien spēle un trijos viņam jābūt stadionā.

Raudzīdamies tēva trulajā sejā, uz viņa puspievērtajām acīm, zēns jutās ārkārtīgi pazemots. Plakstus dedzināja acīs riestošās asaras.

Dzīve būtu pavisam citāda, ja tēvs nedzertu. Nevajadzētu ik dienas dzirdēt Baložbūdas biedru jautājumus: «Vai tavs vecais atkal pilnā?» Viņi varētu paņemt palīgā kādu sievieti, kas-vadītu viņiem saimniecību. Bet tagad — dzīvo kā čigāni: nav zināms, kad ēdīs, ko pirks. Tēvs taču nopelna tīri labi. Varētu būt pavisam citādi, daudz labāk.

Tā viņi dzīvoja jau sešus gadus, kopš tās dienas,ļkad māte slimnīcā pēkšņi nomira. Viņi palika vieni. Tēvs sāka dzert. Nereti viņš, atgriezies ieskurbis, apsēdās uz gultas, saķēra galvu rokās un stāstīja par nelaiķi, it kā viņa tikai nesen būtu mirusi. Pēc tam glāstīja un mīlināja savu dēlu, raudāja, lādējās, tomēr dzeršanu neatmeta.

No bēdīgajām un mulsajām domām Pērlīti iztraucēja spalgs dzelzs sliedes zvans.

Tā bija Mandžaro dotā zīme, ka laiks doties uz stadionu. Pērlīte pameta ātru skatienu uz krācošo tēvu, pēc tam uz durvīm. Lai notiek kas notikdams, viņš atstās tēvu guļam un izla-vīsies no dzīvokļa. Vai gan tādēļ viņš gandrīz pusi nakts bija pavadījis nomodā, domādams par šīsdienas spēli, lai tagad nokavētu? Pērlīte tvēra pēc durvju roktura, kad pēkšņi izdzirda tēva aizsmakušo balsi:

—     Tu … uz kurieni?

—     Uz maču, tēt, — Pērlīte pārbijies apstājās. — Es taču tev sacīju, ka mums šodien mačs.

Tēvs palūkojās zēnā puspievērtām, aizmiglotām acīm. Tad viņš ar grūtībām piecēlās vm, kratīdams galvu, nosēdās uz čīkstošās gultas malas.

—     Uz maču… Uz kādu maču?

—     Es jau tev teicu… ar «Viesuli», — Pērlīte lūdzoši raudzījās tēvā.

—     Ne uz kādu maču tu neiesi, — tēvs nošļupstēja, abām rokām bužinādams matus. — Es jau tev sen solīju, ka iesim šodien uz karuseli.

—     Tas ir vakarā, tēt.

—     Nevis vakarā, bet tagad, — dzērāja stūrgalvībā atkārtoja tēvs. Viņš izstiepa rokas, gribēdams zēnu piekļaut sev klāt. Pērlīte izvairījās. Plaši ieplestām, baiļpilnām acīm viņš raudzā-jās tēvā.

—     Tēt, bet puikas mani gaida! — zēns gandrīz iekliedzās. Pērlītes skatiens atkal aizceļoja uz durvīm. It kā atbildēdama uz zēna vārdiem, kāpņu telpā atkal ieskanējās sliede. Šoreiz tā s.kanēja neatlaidīgāk, kā uz trauksmi.

—     Iesim, dēliņ, uz karuseli. Varēsi vizināties, cik vien gribēsi, lai tu nesacītu, ka tev slikts tēvs.

—     Labi, tēt, bet es esmu vārtsargs, neviens nevar mani aizvietot.

—     Tas nozīmē, ka tu negribi iet ar savu tēvu uz karuseli?

—     Gribu, tikai vēlāk, vakarā …

—     Tas nozīmē, ka tēvs tev nav nekas? Tu labāk ar draugiem, ar to Feļeku, ko?

—     Nē, tēt, bet spēle arī svarīga. Visu nedēļu trenējāmies, un tagad uzreiz…

— Tas nozīmē — spēle svarīgāka! — tēvs ierūcās balsī, kas nevēstīja nekā laba.

Zēns iespiedās kaktā starp skapi un durvīm. Viņa bālā, vasaras raibumiem klātā seja izšķobījās raudulīgā grimasē, lūpas drebēja, acis satraukti skraidīja.

— Lūdzu, atļauj, tēt, — viņš čukstēja, — tā patiešām ir ļoti svarīga spēle. Es drīz atgriezīšos. Es esmu vārtsargs.

Tēvs ar pūlēm izslējās un streipulīgā solī tuvojās zēnam.

— Ja tu nevēlies iet ar savu tēvu, neiesi nekur… nekur, saprati?

Sliede noskanēja trešo reizi! Tēvs aizmeimuroja līdz durvīm. Viņš atgrūda tās vaļā tik spēji un plaši, ka papīri nolidoja no galda.

— Bogusis nekur neies! Vai sapratāt, kucēni? — viņš uot dārdināja kāpņu telpas tumšajā atvarā. — Lasieties prom, citādi es jūs aiztriekšu ratā!

Pērlīte vēl dziļāk iespiedās kaktiņā un nosvīdušajām delnām aizklāja seju. Viņš dzirdēja pa trepēm skrienošo zēnu žiglos soļus un mazliet vēlāk — mierīgo Čeka balsi:

— Labi, labi, pan Aļbinovski, tikai ne tik skaļi, mēs neesam kurli. Ieteicu jums labi izgulēties, jo jūs esat pamatīgi pievilcies.

Pērlīte klusi elpoja, cenzdamies apdzēst izmisumu un pazemojumu. Tad jau labāk tēvs būtu viņu nomizojis nekā taisīt tādu traci uz kāpnēm. «Kāds kauns! Kāds kauns!» viņš domās atkārtoja. Cik grūti būs satikties ar biedriem, skatīties viņiem taisni acīs. Vai tiešām tēvs nesaprot? Vai viņam vienmēr jāsagādā Pērlītēm kāds pazemojums?

Durvis aizcirtās. Zēns juta, ka tēvs tuvojas. Viņš nevarēja paciest aso, pretīgo šņabja . smaku. Pērlīte sarāvāsbelziena gaidās. Bet tēvs tikai noglāstīja viņam galvu.

— Neraudi taču. Iesi ar tēvu uz karuseli, — zēns dzirdēja virs sevis šļupstošu balsi.

Izmisums un pazemojums pārvērtās spējā niknumā. Pērlīte atgrūda tēva roku, aizgriezās un asaru pilnām acīm iesaucās:

— Es negribu uz karuseli, negribu uz maču, nekur es neiešu!

— Puikas, lai notiek kas notikdams, mums jāuzvar! — Ignats Paradovskis noteica to ar tādu dedzību, ka visi paraudzījās viņā. Viņš bija izpaudis visu slepenākās ilgas. Uzvarēt «Viesuli» — tas jaundzimušajai komandai būtu patiesi liels panākums. Taču uzdevums nebija viegls. Okopovas ielas zēni pārsniedza viņus ne tikai augumā un gados, bet tāpat arī futbola pieredzē. Jau sen viņi sacentās spēlē ar citām komandām un bija izpelnījušies visas apkārtnes labāko futbolistu slavu. Visos Voļas pagalmos un ieliņās Skumbrija ar Princi bija pazīstami kā bīstami un veikli uzbrucēji. Tāpēc arī, loģiski spriežot, viss norādīja, ka pirmajā spēlē uzvaru gūs «Viesulis».

Loģika ir loģika, un tomēr katra jaunā «Sirēnas» sportista sirds kaktiņā slēpās Cerība. «Laime ir grozīga,» zēni domāja, «bez tam Mandžaro, Čeks un Tadeks Puhaļskis arī prot spēlēt.» Tādēļ nav brīnums, ka, sacīkstei tuvojoties, sasprindzinājums kāpa kā dzīvsudrabs termometrā.

—     Mums jāuzvar! — Ignats atkārtoja, dzirkstošām acīm lūkodaniies uz biedriem.

—     Bez vārtsarga? — iejautājās vienmēr neapmierinātais un pesimistiski noskaņotais Tadeks Puhaļskis.

—     Varbūt Pērlīte vēl atnāks, — komandas kapteinis norūpējies un nopietns kā vienmēr iebilda. Uz viņa pleciem gūlās galvenā atbildība par spēles rezultātiem, tāpēc nav jābrīnās, ka tieši viņu visvairāk satrauca mazā vārtsarga prombūtne.

—     Nav ko gaidīt, — Čeks bezcerīgi atmeta ar roku. — Tu taču redzēji, ka viņa vecais bija «kunga prātā».

—     Nav jau tik traki, — Kšiss Sloneckis iemeta starpā. — Oļeks Kolpiks arī prot stāvēt vārtos.

—     Eee… brāl, tas tomēr nav tas, kas Pērlīte, — Čeka balsī izskanēja patiesa apbrīna mazā vārtsarga prasmei.

—     Muļķīgi, — Mandžaro pārtrauca diskusiju. — Mēs nedrīkstam zaudēt dūšu. Pagaidīsim vēl drusku, un, ja Pērlīte neatnāks, spēlēs kāds no rezerves.

To sacījis, viņš pārlaida stadionam rūpīgu saimnieka aci. Viss bija kārtībā: laukums notīrīts no drupām un gruvešiem,

laukuma robežlīnijas un vārtu sektori iezīmēti baltām svītrām, vārtu stabi salikti no ķieģeļiem, bet mūra sienas izgruvušajā caurumā — tie bija vienīgie «vārti», kas veda uz šo «stadionu»— izvietota kase — mazs galdiņš im krēsls. Vārdu sakot — mača organizācija bija priekšzīmīga un laukums pienācīgi sagatavots. Atlika gaidīt vienīgi publiku un pretiniekus. Ar sagatavotību «Sirēnas» kapteinis bija apmierināts, taču bez vārtsarga prombūtnes viņu nemierīgu darīja vēl viens jautājums: kur Maneks-Čeks ņēmis tik lielisku bumbu? Mandžaro pavilka Čeku sāņus un jautāja:

— Manek, saki taisnību, — kur tu dabūji to bumbu? Čeka jautrajai sejai pārslīdēja īslaicīga apjukuma ēna.

—     Kā — kur? — viņš spēji attrauca. — Tu taču zini, noorganizēju.

—     Bet kādā veidā? Tik lieliska bumba droši vien maksā savus trīs simtus.

Maneks nicīgi savilka lūpas.

—     Legāli galvoju, ka vairāk.

—     Tātad?

Maneks viltīgi pameta ar aci.

— Par ko tu uztraucies? Nelauzi savu galviņu. Noorganizēju, un — punkts. Varbūt tev labāk patiktu spēlēt ar lupatu bumbu vai kādu pūsli? Pats taču teici, ka organizācijai jābūt uz simt pieciem.

Mandžaro uzlika Čekam roku uz pleca.

— Klausies, Manek, lai tikai nesanāk klīsteris. Es zinu, tev brīžiem tie pirksti tādi pagarāki. Mīisu «Sirēna» ir jauns klubs un nedrīkst sakompromitēties.

Čeka sejā parādījās bravūrīgs smaidiņš.

— Nemuļķojies. Maneks teica, ka bumba būs, — un ir. Ko tu vēl gribi?

—     Vai vari apzvērēt, ka saorganizēji godīgā ceļā?

—     Dievs sodi, dieva vārds, legālāk nemaz nevar būt.

Tas mazliet nomierināja komandas kapteini, tomēr bažīgā sejas izteiksme liecināja, ka aizdomas nav zudušas pilnīgi. Taču tuvāk noskaidrot šo jautājumu nebija vairs vaļas, jo caurumā parādījās pirmo skatītāju galvas. Tie bija mazi zeņķi, kas

visos pasaules stadionos vienmēr ierodas visupirmie. Viens no viņiem, nelikdamies zinis par lielo uzrakstu, kas bija novietots virs galdiņa — «Ieeja pieaugušiem — 2 zloti, jaunatnei — 1 zlots», — bezriipīgu sejas izteiksmi ielauzās stadionā. Viņam sekoja citi.

— Stop, kungi! — iesaucās Maneks, kuram kā kluba mantzinim bija jāpilda arī kasiera funkcijas. — Seit nav spēle ar lupatu balli, bet pilnīgi legāla sacīkste. Publikai jāmaksā, bet, ja negrib, — aidā, prom, citādi izvadīšu ar godu!

Mūsains pusaudzis līdz acīm uzbāztā formas cepurē nospļāvās caur zobiem.

—• Es ne uz šitādiem vien mačiem par zaķi tiku cauri.

— Es arī, — Maneks jautri atbalsoja, pielāgodamies žeņķa tonim. — Bet šodien, dārgais kolēģi, netiksi cauri.

— Ielaid, Manek, — mūsainais zēns iečukstējās pie auss.

— Es tevi pazīstu. Dzīvoju netālu no Baložbūdas.

— Šodien nelīdz nekāda pazīšanās. Pat Abesīnijas ķeizaram būtu legāli jāmaksā par biļeti. Citādi kase neizturēs. Kas ir, puikas, maksā skaidrā vai pazūd kokos!

Kasiera jautrība un nelokāmā nostāja līdzēja. Nepretodamies zēni atkāpās pa caurumu mūrī un kuplā skaitā apstāja ietvi. Kam bija zlots, tas gāja pie galdiņa un sāpošu sirdi pirka biļeti, kaunēdamies, ka šodien pirmoreiz mūžā nākas maksāt par ieeju stadionā. Kam naudas nebija, gaidīja, līdz gadīsies iespēja ieslīdēt par zaķi. Laika nosišanai viņi skaļi strīdējās par to, kurš uzvarēs: «Sirēna» vai «Viesulis»? Mūžsenais sporta cienītāju sarunu temats radīja skaļu kņadu un draudēja izvērsties vispārējā ķīviņā. «Sirēnas» piekritēji lēca acīs «Viesuļa» līdzjutējiem. Stadiona vārtu priekšā vārījās un mutuļoja. Lielo maču tradīcija bija godam ievērota.

Tikmēr pie kases kļuva aizvien biezāks. Sāka lasīties nopietnāka publika. Sev par lielu prieku, Čeks ieraudzīja frizētavas īpašnieka pana Sosenkas salmu platmali.

—      Sveicināti, pan šef! — Maneks bija izmeklēti laipns.

—      Cienījamam panam par diviem zlotiem? Viena pieaugušo biļete. Laipni lūdzu. — Pasniegdams biļeti savam darba devējam, viņš klusi piebilda: — Pan šef, es jūs, kā jau paziņu, ielaistu par brīvu, taču kase nav mana, bet sabiedriska lieta. Pana Sosenkas platā, tuklā seja atplaiksnījās smaidā.

Nevajag, nevajag, — viņš labsirdīgi iesmējās. — Pats par sevi saprotams, kase ir sabiedriska lieta. Dod šurp divas biļetes, putini ar mani laukā.

— Tādā gadījumā jūs varbūt paņemtu sev līdzi kādu puišeli no ielas. Ei tu, panāc šurp! — viņš pameta ar galvu mūsainajam pusaudzim. — Pateicies panam šefam par biļeti un nežēlo rīkli mūsu komandas labā! Lai mūsu gvarde uzvarētu, vajadzīgs publikas uzmundrinājums.

Līdzīgā kārtā Maneks-Čeks apsveicinājās arī ar savām paziņām no Gurčevskas ielas — ar pani Kazju no veikala un pani Vavžineku, augļu ratiņu īpašnieci.

«Uz maniem klientiem var paļauties,» viņš domāja, steidzīgi pārskaitīdams kasi. Galdiņa atvilktnē bija jau turpat vairāk par piecdesmit zlotiem. Ienākumi solījās būt lieliski. Taču viena doma nepārtraukti urdīja Maneku: «Kas būs, ja Pērlīte neatnāks uz maču?» Ik pa brītiņam viņš staipīja kaklu un nepacietīgs raudzījās uz ietvi, kur drūzma aizvien pieauga. Vairākus lāgus satraukts atskrēja Mandžaro un jautāja, vai Pērlīte neesot manīts. Pat tad, kad parādījās visa «Viesuļa» komanda ar Riseku-Skumbriju un Princi priekšgalā. Pērlītes vēl joprojām nebija. Maneks grasījās jau nodot kasi savam palīgam Franekam Mo-tiļskim, kad starp zēniem, kas drūzmējās uz ietves un ielas,, pamanīja mazo vārtsargu.

— Klāt gan! — viņš sajūsmā iesaucās, kad tas aizelsies tuvojās kasei. — Cilvēk mīļais, kā mēs tevis dēļ uztraucāmies!

Pērlīte atmeta ar roku un notrausa sviedrus no pieres. Viņa acīs mirdzēja dīvains spīdums.

— Manek, paskaties, kāda sensacionāla ziņa, — viņš, smagi elpodams, sacīja. Pērlīte izvilka no kabatas saņurcītas avīzes gabalu, izgludināja to ar delnu un pabāza Manekam zem paša deguna. — Lasi! — viņš mudināja.

Čeks bija tik uzbudināts, ka burti lēkāja acu priekšā. Tomēr vienā acu uzmetienā viņš ievēroja trekniem burtiem saliktu virsrakstu:

"LIELS "MEŽONĪGO" FUTBOLA KOMANDU TURNĪRS"

—     Un kas pār to? — viņš vaicāja, neapjēgdams izlasīto.

—     Lasi tālāk, tad sapratīsi.

Ar lasīšanu Manekam neveicās pārāk gludi, taču viņš koncentrēja visu uzmanību, lai nepalaistu garām nevienu vārdu, īsais preses ziņojums skanēja sekojoši: «Avīzes «Varšavas Dzīve» redakcija organizē lielu «mežonīgo» futbola komandu turnīru. Pieteikumus iesniegt «Varšavas Dzīves» redakcijai Sporta nodaļā no pīkst. 15.00 līdz 19.00 līdz šī mēneša 15. datumam. Turpmākās ziņas visā drīzumā parādīsies galvaspilsētas presē.»

Pērlīte piebikstīja Manekam ar elkoni.

—     Tagad saproti?

—     Ne visai..,

— Ir gan tev kājminamā domāšana. Mēs varēsim spēlēt turnīrā.

— Ar ko?

— To vēl redzēs. Tanī turnīrā piedalīsies tādas komandas kā, piemēram, mūsu, kā «Viesulis», saproti? Notiks sacensības. Vai nav brangi, ko?

Tikai tagad Manekam viss kļuva skaidrs. Acumirklī viņš saprata, ka runa ir par kaut ko neparasti svarīgu. Viņš saķēra Pērlīti ap vidu un pasvieda kā bumbu.

— Saprotu, saprotu! Tas patiešām fantastiski! Tūliņ jāpa-ziņo Mandžaro, bet rīt pat drāžamies uz «Varšavas Dzīvi» un piesakāmies, citādi vēl var pietrūkt vietas!

— Pan Lopotek, pan Lopotek, glābiet mūs! Pēc piecām minūtēm sāksies mačs, bet mums nav tiesneša, — lūdzošā balsī sāka Mandžaro.

Čeks vieglītiņām pastūma viņu sānis, nostājās iepretī mehāniķim, kas bija ieņēmis vietu izdegušās mūra mājas pirmajā stāvā un ar lietpratēja sejas izteiksmi vēroja, kā spēlētāji dzenā bumbu.

— Pan Cempion, — Maneks jokodams iesaacās, — glābiet mūsu komandas godu! Septiņdesmit divas biļetes pārdotas, tribīnes pilnas, noskaņojums kā lielajās starptautiskajās sacīkstēs, bet te tiesnesis piešmauca. Neatnāca, zābaks tāds! Tagad mūsu liktenis jūsu cienījamās rokās.

Mehāniķis pasmaidīja, pakratīja kuplo Čekulu, aizsmēķēja papirosu.

—     Nē, mani dārgie, šoreiz neļaušos vis pierunāties. Atkal ieķersieties cits citam sekstē, un ko tad es darīšu?

—     Tās taču ir nopietnas sacīkstes, — iejaucās mazais Pērlīte.

Mehāniķis vēlreiz pakratīja galvu.

—     Es jūs ļoti labi pazīstu. Jau divdesmit gadus dzīvoju Voļā, bet manas acis vēl nav redzējušas spēli, kas beigtos, kā dievs kungs to nolicis.

—     Nevaram taču krāpt publiku, dārgais pan Lopotek. Goda vārds, nebūs nekādu kautiņu, — Čeks pūlējās pārliecināt, visā spēkā sizdams dūri pret krūtīm. — Ja Čeks kaut ko saka, tad tā ari ir, pan čempion. Jīis esat labākais tiesnesis, kādu jebkad esmu redzējis Voļā. Jūs taču mums neatteiksiet. Runa ir par svarīgu lietu, par mūsu komandas godu.

Lopotefcs Manekam draudzīgi uzsmaidīja.

—     Esi gan tu meistars uz apvārdošanu, — viņš brīdinoši pakratīja ar pirkstu.

—     Es esmu atbildīgs par kases stāvokli. Ja spēle nenotiks, visi nāks pie manis. Sacīs: «Atdod naudu!» Tādu kaunu nedrīkst pieļaut, pan čempion. Mēs jūs iztaisīsim par mūsu kluba priekšsēdētāju, tikai, lūdzu, ņemiet svilpi un sāciet spēli, jo publika jau sāk uztraukties.

Patiesi, no tribīnēm, ko veidoja drupu grēdas, atskanēja pirmie svilpieni un kliedzieni.

— Sāciet maču! Par ko mēs maksājām? Sāciet maču!

Redzēdams zēnu bažīgās sejas un saspīlēto stāvokli tribīnēs, pans Lopoteks beidzot piekāpās. Viņš nosvieda no pleciem zilos svētdienas svārkus, atsēja un noņēma kaklasaiti, uzmeta kaklā tiesneša svilpes auklu un trīs reizes sasita plaukstas.

— Sākam! — viņš uzsauca zēniem, kas dzenāja bimību savu vārtu tuvumā.

Skatītāji noklusa. Pār jauno futbola cienītāju pūli pārtrauca šalkoija. Visu acis pievērsās laukumam, kur vienā rindā kārtojās abas komandas. Pirmais soli uz priekšu iznāca «Sirēnas» kapteinis Mandžaro. Viņš deva ar roku zāmi saviem zēniem, un tanī pašā mirklī atskanēja skaļš sauciens:

— Sveiks! Sveiks! Sveiks!

Tur laukuma saimnieki apsveica savus pretiniekus. Zēni no Okopovas ielas nepalika parādā. Brīdi vēlāk uz Skumbrijas mājienu noskanēja trīskāršs, vēl skaļāks «Sveiks!».

Tagad tiesnesis deva spēlētājiem zīmi, lai tie pienāk pie viņa.

— Klausieties, — pans Lopoteks sacīja nopietni, gandrīz svinīgi, — jūs esat sportisti, vai ne? Ja esat, spēlējiet, kā klājas īstiem sportistiem. Tiklīdz kāds iespers otram, tūdaļ aiz krāgas izmetīšu no laukuma. Ar mani nebūs joki. Esmu vecs futbolists un nepieļaušu, ka spēles vietā notiktu kaut kāda spārdīšanās. Spēlējiet solīdi, ar dedzību, un jūs redzēsiet, ka iznāks lieliska sacīkste. Vai sapratāt? — viņš pārlaida zēniem bargu skatienu.

— Saprotam, saprotam — nedrošas balsis atsaucās. Princis, kas stāvēja blakus Risekam-Skimabrijam, piebikstīja

tam ar elkoni.

— Tu re, kāds varens!

Mehāniķis to padzirdēja. Viņš pienāca pie Prinča, paņēma viņu aiz zoda im mierīgi jautāja:

— Bet tu nesaprati, tiesa?

Melnīgsnējais zēns ar spulgojošām acīm pavilkās atpakaļ.

— Kādēļ šie garie pātari? — viņš sacīja, zobgalīgi smaidīdams.

Lopoteks saņēma zēnu aiz rokas im pievilka sev klāt, vērīgām acīm urbdamies viņā:

— Tu, draudziņ, esi lecīgs. — Te mehāniķa skatiens krita uz zēna elegantajām kurpēm ar divkāršo nošu vi. — Un štātīgs lai, — viņš ar smaidu piemetināja. — Tomēr šinī® kamašās tu nevarēsi spēlēt. Bija norunāts, ka visi spēlēs kedās.

— Neesmu plikadīda, varu atļauties spēlēt kurpēs, — Princis bezkaunīgi atcirta.

Lopoteks pievilka zēnu vēl tuvāk.

—     Un lielmutīgs vēl piedevām, — viņš noteica jau pavisam nopietni.

—     Liecies mierā, Juļek, — Skumbrija iejaucās. — Novelc tās kurpes. Tā bija norunāts.

Zēns uzmeta biedram naidpilnu skatienu. Viņš bija nikns, ka tas nav viņa pusē. Ar spēju kustību Princis atbrīvojās no mehāniķa smagās rokas.

— Labi, — viņš gandrīz šņāca, — spert varu arī bez kurpēm.

Lopoteks padraudēja viņam ar pirkstu,

— Par pirmo pārkāpumu aizlidosi no laukuma.

Princis paraustīja plecus, lēnā solī nogāja no laukuma un bez steigas sāka aut nost zamša kurpes.

Spēlētāji ieņēma savas vietas. Komandu kapteiņi lozēja laukumus. Mandžaro izvēlējās ģerboni. Tiesneša pasviestais zlots uzlidoja augstu virs saslietajām sportistu galvām un nokrita ar ģerboni virspusē. Mandžaro izraudzījās laukumu no sagrautās ēkas puses. Tādējādi «Sirēna» bija pasargāta no spēles pret žilbinošo sauli.

Ātri aizritēja pēdējās minīītes pirms spēles sākuma. Zēnus aizvien vairāk pārņēma satraukums. Čeks, kas spēlēja kreisajā spārnā, pieskrēja pie Mandžaro, uzbrukuma vadītāja.

— Feļek, brālīt mīļais, neaizmirsti savu biedru. Piespēlē uz malu, bet es atkal padošu uz centru.

Mandžaro pamāja ar galvu.

— Labs ir, tikai mierīgi un kolektīvi. Galvenais — trāpīgi piespēlēt no kājas uz kāju. Nerotaļāties ar bumbu, bet uz priekšu un pa vārtiem. Kšis, — viņš uzsauca komandas centra aizsargam, — uzmanies, lai Skumbrija tevi neapved! Bet tu, Tadek, — viņš pamāja Puhaļskim, kas spēlēja par labo aizsargu, — uzņemies šefību par Princi. Viņš ir žigls, ka neaizbēg no tevis.

Laukumā uz savām stārķa kājām uzskrēja Zirneklis un, satraukti vicinādams rokas, uzbudinātā balsī sauca:

—     Puikas, nepadodas! Parādiet, ko nozīmē «Sirēna»! Dabii-jiet pāris punktu, bet pēc tam sargājiet savus vārtus!

—     Atstājies, — Tadeks Puhaļskis viņu apsauca, — vislabākā aizsardzība ir uzbrukums. Visu vienpadsmitnieku gāzīsim uz vārtiem. Tā spēlē armijas vīri.

Katrs ieteica savu spēles metodi, un katram bija kaut kas sakāms. Taču vairāk par visiem klaigāja Tadeks: viņš bija atzīts par komandas labāko futbola speciālistu un teorētiķi. Strīdēties nebija vairs vaļas, jo pans Lopoteks deva zīmi, ka laiks sākt spēli. Atskanēja spalgs svilpiens, un Skumbrija ar vieglu spērienu aizsūtīja bumbu «Viesuļa» pussargam. Tanī pašā acumirklī starp drupām atbalsojās ellišķīgs troksnis. Tur «Viesuļa» piekritēji ar kliedzieniem mudināja savu komandu doties pirmajā uzbrukumā.

— «Viesuli»! «Viesuli»! «Viesuli»! — pilnā kaklā auroja Okopovas ielas zēni. Kliegšana bija tik spēcīga, ka apkārtējo namu logos un uz balkoniem parādījās no pēcpusdienas snaudiena uztraucētie iedzīvotāji.

Kareivīgais bļāviens sasparoja futbolistus. «Viesulis», kā jau daždien īsts viesulis, traucās uzbrukmnā. Spēcīgais, vingrais Skumbrija padeva bimību Princim, tas ar veiklu viltus manevru apgāja Puhaļski, palaida bumbu sev pa priekšu un traucās tai pakaļ. Te viņa priekšā kā no zemes izauga aizsargs. Princis ar tikko manāmu kājas kustību piespēlēja bumbu Skumbrijām, kas skriešus tuvojās. Tas pilnā gaitā raidīja bumbu uz vārtiem.

— A-a-ah! … — atskanēja apbrīnas sauciens, taču tanī pašā mirklī virs vārtu virzienā joņojošās spēlētāju lavīnas kā atspere palēcās mazais, izveicīgais Pērlīte. Viņa tievās roķeles vienā paņēmienā sasniedza bumbu un novilka lejā.

— Bravo! Bravo, Pērlīte! — sauca «Sirēnas» piekritēji. Draudīgais «Viesuļa» uzbrukums bija likvidēts.

Tagad bumbu dabūja Kšiss Sloneckis. Viņš pavērās apkārt un, ieraudzījis šurp skrienošo Čeku, ar vieglu spērienu novirz-zīja to kreisajam uzbrucējam. Kā vējš Maneks traucās uz priekšu. Likās, viņš nobūris bumbu, kas paklausīgi ripoja pie viņa kājām. Viņš paskrēja garām pussargam, tad aizsargam un

no vārtu līnijas aizsūtīja bumbu uz vidu. No spēlētāju drūzmas izrāvās Mandžaro slaidais stāvs.

Kā katapultas šauts, viņš pieskrēja pie bumbas im ar galvas sitienu raidīja to uz vārtiem. Savu pašu aizsargu aizklāts, «Viesuļa» vārtsargs bumbu pamanīja pašā pēdējā mirklī. Viņš paguva tikai izstiept dūres un atsist to atpakaļ laukumā.

Nodārdēja aplausi. Vieni sumināja Mandžaro par skaisto sitienu ar galvu, otri — vārtsargu par veiklo aizsardzību. Tomēr bīstamais stāvoklis pie «Viesuļa» vārtiem nebija novērsts. Vārtu priekšā vārījās. Kā satracināta bumba mētājās kāju biezoknī. Beidzot to izķeksēja Ignats Paradovskis, kas spēlēja par puskreiso, un aizsūtīja bumbu Čekam. Tas gāza no pilna skrējiena. Bumba noplīkšķēja, un atkal pūlī atbalsojās apbrīnas sauciens. Kā bulta bumba aiztrauca vārtu virzienā, taču pārlidoja tos daudz par augstu. Tiesnesis vārtus neatzina.

Sis lēmums starp «Sirēnas» piekritējiem izsauca īstu protesta vētru. Vieni, pielēkuši kājās, auroja:

— Bija vārti! Bija!

Otri nevaldāmi svilpa un apveltīja tiesnesi ne visai cildinošiem vārdiem:

— Zābaks tāds! Ecēšās viņu jūgt! Zosis ganīt!

Pret panu Lopoteku vērstie iebildumi bija grūti pamatojami, jo vārtiem nebija ne stabu, nedz šķērskoka. No ķieģeļu drumslām izveidotie vārti patiesi varēja kļūt par traču cēloni. Tiesnesis nepiegrieza vērību kliedzieniem, ar enerģisku kustību norādīja uz vārtu līniju un lika aizsargam izpildīt brīvsitienu.

Maneks sāpīgi pārdzīvoja pirmo vilšanos. Viņš bija cieši pārliecināts par sitiena trāpījumu. Pie īstiem vārtiem bumba droši atsistos tīklā. Maneks mēģināja pat protestēt, taču mierīgais Mandžaro apdzēsa viņa kaismi:

— Stāvi klusu, — viņš apsauca. — Tiesnesis redz labāk. Maneku tas nebūt nepārliecināja, bet svēta miera labad viņš

apklusa. Taču pirmajā izdevīgajā gadījimiā viņš nolēma visus pārliecināt, ka viņa sitieni ir trāpīgi.

«Viesuļa» vārtiem tuvojās jauns uzbrukuma vilnis. Tadeks Puhaļskis, viens no «Sirēnas» labākajiem futbolistiem, noskrēja vairākus pretiniekus un piespēlēja bumbu Mandžaro. Pēdējais, redzēdams pie vārtiem drūzmu, raidīja to uz kreiso malu Ma-nekam. Čeks bimību «noštopēja», pieveda tuvāk: pie vārtiem un sita. Šoreiz zemais, asā leņķī izdarītais sitiens ielidināja bumbu vārtsargam tieši rokās.

—     Labi, Manek, turpini tāpat tālāk, — garām skrienot, viņu uzmudrināja Mandžaro.

—  E … Ko tur, — Čeks saviebās. -— Es tev saku, pirmā sēdēja kā bankā.

Spēle ritēja tālāk. Te uzbrukumā devās «Viesulis», te atkal «Sirēna» izveidoja skaistu pretuzbrukumu uz pretinieka vārtiem. Laiks skrēja, bet rezultāts joprojām nebija atklāts.

Mauriņā pie sētas, kas norobežoja «stadionu» no pana Fori-tovska sakņu dārza, bija izvietojušies vecāka gada gājuma sporta entuziasti, īsti un pieredzējuši futbola speciālisti. Viņu vidū baltoja friziermeistara pana Sosenkas salmu platmale. Blakus bija nosēdies garš, slaids jauneklis, tērpies elegantā, zilā ar svītriņu uzvalkā, jaunās zamša kurpēs ar divkāršu nošuvi. Mati viņam bija sasukāti «ezītī» — tā, kā to diktēja Voļā valdošā mode. Ja kāds ieskatītos viņā vērīgāk, tūdaļ pateiktu, ka tas ir Prinča vecākais brālis, Voļā labi pazīstamais Romeks Vavžusjaks. Kalsnā, melnīgsnējā seja, garu skrosptu ietvertās mirdzošās acis un pārspīlētā elegance apģērbā — tas viss bija raksturīgs kā jaunajam futbolistam, tā pie žoga sēdošajam dažus gadus vecākajam sporta entuziastam.

Abi — gan frizētavas īpašnieks no Gurčevskas ielas, gan švīts no Okopovas ielas — sekoja spēlei, elpu aizturējuši. Tikai ar to starpību, ka pans Sosenka ar visu sirdi un dvēseli stāvēja par «Sirēnu», bet Romeks Vavžusjaks fanātiski jūsmoja par «Viesuli».

Tuvojās pirmā puslaika beigas, bet rezultāts joprojām nebija atklāts. Spēles karstumā zēni aizmirsa visus taktiskos apsvērumus un abas komandas, līdzīgi draisku kumeļu bariem, dzinās pakaļ bumbai. Augumā spēcīgākie un vecākie «Viesuļa» spēlētāji pamazām guva pārsvaru, taču izveicīgie Gurčevskas ielas zeņķi nedomāja padoties viegli. Kolīdz gadījās mazākā iespēja, viņi sparīgi mācās virsū pretinieka vārtiem.

Saņēmis bumbu no pussarga, Mandžaro devās uz priekšu. Ar mānīgu manevru apvedis aizsargu, pēc tam — pussargu, viņš pilnā jaudā traucās uz vārtiem.

—     Bet spēlē gan tas vidējais! — atzinīgi iesaucās pans So-senka. — Gāz! Gāz pa vārtiem! — viņš pielēca kājās un, vicinādams gaisā platmali, ar kliedzieniem mudināja savus mīluļus.

—     Sēdieties labāk, — apsauca viņu flegmātiskais Romeks Vavžusjaks. — Viņi tāpat savu dabūs, — un norādīja uz «Sirēnas» spēlētājiem.

—     Ko? «Sirēna» paspēlēs? — frizieris aizsvilās. — Ātrāk man šite uzdīgs mati! — viņš norādīja uz savu tuklo sārto delnu. — Mani pUikiņas spēlē kā pēc notīm.

—     Diegi, — Vavžusjaks nepalika parādā. — Jūs, pan, labāk paskatieties uz manu brāli. Lūk, kam uz futbolu ir ķēriens! Redzēsiet, kas no viņa dienās iznāks!

Pans Sosenka lakatā noslaucīja apsvīdušo kailo galvas virsu un apveltīja savu kaimiņu ne Visai labvēlīgu skatienu.

—     Diegi, jūs sakāt, — viņš pietvīka aiz niknuma. — Jīisējie ir diegi! Tādi tēvaiņi, bet vēl nevienus vārtus nav iesituši šiem bērniem! Lai vēl pamācās spēlēt ar gumijas ballīti un tikai pēc tam ķeras klāt īstai bumbai! Kauns! — to sacījis, viņš nospļāvās tieši pie Okopovas ielas švīta zamša kurpēm.

—     Paskatieties labāk, kas notiek laukumā! — Vavžusjaks zobgalīgi pasmaidīja un uzmeta frizierim nicinošu skatienu.

Tanī brīdī bumbu pārņēma «Viesuļa» zēni. Skumbrija aizsūtīja to malējam, bet malējais nekavēdamies piespēlēja Princim, un tas, apvedis aizsargu, asi raidīja vārtu stūrī. Pērlītes dzeltenais krekliņš novirbēja gaisā, viņa sīkais augums izstiepās zibenīgā robinsonādē, bet rokas kā magnēti novilka lejā asi raidīto bumbu.

Pans Sosenka no prieka pat palēcās.

— Urā! Urā! — viņš aplaudēja. — Vai jūs redzējāt, — viņš griezās pie kaimiņa, — kā viņš notvēra, ko? Jums nemūžam nebūs tāda vārtsarga! Fenomenāli! Fenomenāli! — frizieris vairākkārt atkārtoja. Taču viņa sajūsma turpat saplaka, jo «Viesulis» atkal bloķēja «Sirēnas» vārtus.

Šoreiz pat flegmātiskais Romeks Vavžusjaks pielēca kājās, pa roku galam notrausa no ideāli iegludinātām biksēm pielipušos gružus Tin caur puspievērtiem plakstiem vēroja, kā «Viesuļa» malējais izpilda stūra sitienu. Bumba pārlidoja pāri spēlētāju galvām, kas bija sadrūzmējušies vārtu priekšā. Mazais, izveicīgais Pērlīte palēcās uz augšu, gribēdams saķert bumbu, bet viņam priekšā aizsteidzās Princis. Ar galvu viņš aizraidīja bumbu uz kreiso malu. Tur kā no zemes pēkšņi izauga Skumbrija, pārņēma bumbu un nevilcinādamies gāza pa vārtiem. Pērlīte nepaguva atvairīt, un bumba paskrēja viņam garām par dažiem centimetriem.

Gari stiepts tiesneša svilpiens ziņoja, ka iegūti pirmie vārti. Skatītāju pulks mutuļoja.

Romeks Vavžusjaks notrausa no biksēm putekļus, izklāja zālē kabatas drāniņu, nosēdās uz tās un vīpsnīgi pavērās frizierī.

— Vai uz jūsu cienījamās delnas nav jau uzdīdzis pirmais matiņš?

Frizieris aizklāja rokām mazās, rudzupuķu zilāsi ačteles.

—     Nevaru uz to skatīties, — viņš žēlabaini nopūtās. — Šie nolāpītie nemākuļi, šie stilbaiņi taču ieguva vārtus.

—     Uzgaidiet, pan, — Vavžusjaks izsmēja frizieri. — Tūlīt būs nākamie vārti. Sūtiet labi ātri savus bērniņus uz bērnudārzu, lai iemācās skaitīt, jo tūlīt birs vesela sērija. Vai redzējāt, kā mans Juļeks strādā ar galvu? Pirmā klase! Tādas «galviņas» var redzēt vienīgi meistarklases mačos.

Frizieris atrāva rokas no acīm.

— Godātais pan, spēle vēl nav beigusies. Lieku savu galvu ķīlā, ka manējie vēl parādīs tādu. spēli…

—… Uz ķemmes, — Vavžusjaks pasmaidīja. Frizieris aizsvilās. Viņa seja iekvēlojās niknumā.

—     Uz ko saderam? — viņš izaicinoši palūkojās kaimiņā. Tas noraidoši papurināja galvu.

—     Man jiis žēl. Uz delnas jums sadīgs mati, galvu jiis pazaudēsit un turklāt derības paspēlēsit.

—     Tātad jūs nepieņemat derības?

—     Jūs noteikti gribat paspēlēt?

—     Lai iet uz simtnieku, ar mieru?

—     Ar mieru.

Abi saskatījās kā visniknākie ienaidnieki. Laukumā atskaneja svilpiens. Tiesnesis paziņoja spēles pirmā puslaika beigas. Noguruši un aizelsušies spēlētāji atstāja laukumu. Maneks izskatījās ļoti bēdīgs. Viņš nevarēja sev piedot, ka nebija guvis nevienus vārtus. Iedams nodurtu galvu, viņš ar acu kaktiņu ieraudzīja sev blakus komandas kapteini Feļeku-Mandžaro.

— Salika mums pamatīgi, — Maneks žēli sacīja. Mandžaro nepārliecinoši pasmaidīja.

— Tas nekas, — viņš noteica, — nulle: viens pirmajā puslaikā.

Aurošana, kas plīida no izdegušās ēkas miiriem, ne vien uzmodināja no snaudiena kaimiņmājas iemītniekus, bet satrauca arī mierīgus garāmgājējus. Viņi apstājās uz ietves, slēja galvas uz augšu luī pārsteigti vaicāja, kas notiek. Pie vārtiem kverno-šie zeņķi, kuriem vēl līdz šim nebija izdevies ieslīdēt stadionā, lepni paskaidroja, ka tur noritot svarīgs mačs par pirmo vietu futbolā Voļā.

Pa Gurčevskas ielu braucošais Stefaneks apturēja savu jauno motociklu un ar interesi ieklausījās šai viņam tik ļoti pazīstamajā futbola spēles melodijā. Mirkli viņa skatiens kavējās pie afišas. Zīmējuma izteiksmība un teksta pareizrakstības kļīidas izvilināja uz pazīstamā sportista līipām saprotošu smaidu. Brītiņu padomājis, Stefaneks nolēma iegriezties «stadionā», paskatīties, kas tur notiek. Viņš atcerējās savus pirmos soļus futbolā, iekams kļuva par slavenu futbolistu. Seit pat, uz Gurčevskas ielas, viņš bija spēlējis savu pirmo maču ar lupatu bimību, šeit pārdzīvojis pirmo cīņas trauksmi par vārtiem, šeit mācījies futbola ābeci. Stefaneks iestiima motociklu izdegušajos vārtos un jau grasījās līst caur mūra izrāvumu, kad pēkšņi viņa priekšā izauga mazs puišelis.

— Vai biļete jums ir?

Ne vārda nebilzdams, Stefaneks samaksāja par ieejas biļeti un, atmiņās kavēdamies, iegāja ellišķīgi dunošajā «stadionā». Ieraudzījis mazos, noplīsušos, piekusušos zēnus, kuri dzinās no-pakaļis bumbai, Stefaneks atkal pasmaidīja pie sevis.

Saviļņots viņš nosēdās pie stipri sagāzušās sētas blakus tuklam vīrietim salmu platmalē.

— Kas tā par sacīksti? — Stefaneks nedroši ievaicājās. Pans Sosenka ŗ)agriezās un uzmeta svešajam izbrīnās pilnu

skatienu.

—     Netraucējiet, vai neredzat, ka notiek spēle? — Tad, mazliet nomierinājies, viņš sausi piebilda: — Miisu «Sirēna» ar «Viesuli» no Okopovas ielas. — Lāgā nepabeidzis, viņš pielēca kājās, itin kā bīitu sēdējis uz skudru pūžņa, im, vicinādams gaisā aizvērto lietussargu, sāka kliegt pilnā rīklē:

—     Ved, Ček, ved!

Sinī mirklī Maneks-Cefcs, atņēmis bumbu pussargam un apgājis to, drāza vārtu virzienā. Viņa priekšā iznira «Viesuļa» aizsargs. Maneks pārsita bumbu viņam pāri, apgāja kā rūdīts futbolists,, pieskrēja atkal pie bumbas un padeva uz centru. Apraikstījusi slaidu loku, bumba nokrita uz vārtu līnijas. Te pie tās piesteidzās Mandžaro, apstādināja un vieglītēm padeva Ignatam, kas tuvojās. Pēdējais gāza. Raidījums bija tik zibenīgs, ka vārtssargs nepaguva pat izstiept rokas. Bumba skrējienā aizlidoja viņam garām. Tiesnesis gari iesvilpās, paziņodams vārtu guvumu.

Tribīnes atkal saviļņojās,

— Bravo, Ignat! Bravo, Mandžaro! Bravo, Ček! — auroja mazie puikas.

Spēlētāji apskāva un skūpstīja Ignatu. «Viesuļa» vārtsargs skaļi kliedza uz saviem aizsargiem:

— Tas tikai jūsu dēļ, vai nevarējāt viņu nosargāt? Stāv kā mamuti un aizsedz man laukumu!

Pans Sosenka vārda pilnā nozīmē trakoja. Viņš vicināja lietussargu, meta gaisā salmenīcu, dauzīja kājām, smējās, lēkāja. Vārdu sakot — izturējās kā īsts entuziasts īstā sacīkstē. Mazliet attapies no pirmās sajūsmas, viņš ar lietussarga galu piebikstīja nekustīgi sēdošajam Romekam Vavžusjakam pie pleca.

— Ko sacīsiet, ko? Vai es neteicu, ka izlīdzinās? Kā cienījamam panam tas iet pie sirds? Derības sagribējās, ko? Maksājiet tik ciet, tagad mūsējie parādīs, ko nozīmē īsts futbols.

—     Paskatīsimies.

—     Tas bija skaisti nospēlēts, — Stefaneks sacīja, raugoties gados pavecā sporta entuziasta kara dejā.

Pans Sosenka palūkojās uz viņu kā uz ieklīdeni.

— Jums par futbolu nav ne mazākās jēgas, bet jūs vēl runājat. Tas nebija «skaisti», tas bija fenomenāli! Fenomenāli, vai saprotat? Ja «polonisti» tā spēlētu, viņi jau sen būtu A klasē. Vai jūs redzējāt, kā mans dārgais Čeks padeva, ko? Vai redzējāt, kā Mandžaro apštopēja un piespēlēja? Es prasu, vai redzējāt, kā tas mazais pussargs sita pa vārtiem? Nekā jūs neesat redzējis, bet, ja neesat, tad labāk sēdiet klusu un nerunājiet tik daudz, jo es futbolu zinu kā savu kabatu!

Ievērojamais «Polonijas» futbolists pārsteigts noklausījās šinī dedzīgajā sprediķī, bet, kad frizieris bija beidzis, viņš saprotoši pasmaidīja: un jautāja:

—     Bet tas kreisajā malā, kas viņš tāds ir?

—     Čeks, labākais spēlētājs visā laukumā. Pēc dažiem gadiem jūs vēl par viņu dzirdēsiet. Es viņu iemācīju spēlēt futbolu. Viņš ir mans audzēknis, — atbildēja pans Sosenka un jau laipnāku aci pašķielēja uz svešo, kas bija atradis par vajadzīgu painteresēties par viņa lolojumu.

Stefaneks iegrima pārdomās.

«Kur es viņu esmu redzējis?» futbolists prātoja un pēkšņi atcerējās zēnu, kas bieži nāca, uz Konviktorskas ielu, bet pēdējo reizi treniņa laikā bija padevis aizklīdušās bumbas. Tanī pašā mirklī viņa skatienu piesaistīja pa laukumu ripojošā, vēl gluži jaunā bumba, brīnum līdzīga tai, kura tik noslēpumainā kārtā bija pazudusi pēdējā treniņa laikā.

«Jā, viņš patiesi ir labākais futbolists,» Stefaneks noteica pats pie sevis.

Tikmēr cīņa laukumā vērtās aizvien asāka. Tagad sparīgi uzbruka «viesulieši». Viņi par katru cenu gribēja gūt uzvaru. Viņi atsvieda «sirēniešus» pie to vārtiem un bez žēlastības spaidīja. Ik pa brītiņam gaisā ņirbēja Pērlītes dzeltenais krekliņš. Vārtsargs rāvās melnās miraās. Viņš metās uz priekšu, ķeksēja bumbu no pretinieku kāju apakšas, glāba vārtus gandrīz pilnīgi bezcerīgās situācijās. Taču rezultāts joprojām bija viens : viens.

— Ir labi, ir labi, — čukstēja Maneks pie sevis. — Kaut tikai izdotos noturēt nei2Šķirtu.

Spēki bija izsmelti, viņš tik tikko turējās uz kājām. Zēns atkāpās pie saviem vārtiem un sīksti cīnījās. Bumba bija pie Skumbrijas. Viņš apveda Kšisu Slonecki, kas paklupis pakrita zemē, un trāpīgi piespēlēja nenosegtajam Princim. Pēdējais raidīja tik zibenīgi, ka Pērlīte paguva tikai izlēkt pretī bumbai, bet saķert ne. Gulēdams zemē, mazais vārtsargs ar šausmām redzēja, ka jaunā dzeltenā bumba nozibēja viņam acu priekšā.

— I-i-i-ir! — auroja zēni no Okopovas ielas.

—      Ir, — klusi kā atbalss nobubināja pans Sosenka un, saķēris galvu, pusdzīvs atgāzās mauriņā.

—      Divi: viens, — flegmātiski noteica Romeks Vavžusjaks. — Es taču jums sacīju. Simtnieks man kabatā.

Frizieris izvilka no vestes pulksteni.

— Vēl desmit minūtes līdz spēles beigām. Mūsējie vēl var uzvarēt. — Viņš pielēca kājās, norāva no galvas salmenīcu un vicinādams to, kliedza skaļā balsī.

— «Sirēna», spēlē! «Sirēna» — nepadodies!

— «Sirēna», dod pa vārtiem! — piebalsoja mazo entuziastu koris.

Gurčevskas ielas zēni sadzirdēja šo kaujas saucienu. Viņi metās enerģiskā uzbrukumā.

Sasprindzinājums auga ar katru mirkli. Atsevišķi izklie-dzieni saplūda vienā nebeidzamā dunoņā. Bumba nonāca pie Čeka. Krūtīs trūka elpas, acīs tecēja sviedri, taču viņš nepadevās. Sakoda zobus un vadīja bumbu. Kā caur miglu Maneks savā priekšā redzēja tuvojošos spēlētājus. Ar veiklu, mānīgu manevru viņš apveda vienu, otram pārmeta bumbu pāri un grīļodamies apturēja to uz laukuma robežas. Ar pēdējiem spēkiem viņš raidīja to šurp skrienošo spēlētāju virzienā. Pirmais bumbu sasniedza Ignats. Viņš palēcās un ar galvu padeva Mandžaro, bet tas, redzēdams savā priekšā pretinieku mūri, apspēlēja vienu no viņiem un padeva Čekam. Maneks vadīja bumbu vēl dažus soļus uz priekšu. Pēkšņi viņš savā priekšā ieraudzīja rūtaino vārtsarga kreklu. Bumba ripoja ātri. Kurš to sasniegs pirmais — vārtsargs vai viņš? Maneks metās uz priekšu im ar zābaka purngalu pieskārās btunbai. Kā apburta tā pārlidoja pāri uz priekšu izlēkušajam vārtsargam. Maneks paklupa un sasitās kopā ar vārtsargu, pakrita zemē un tanī mirklī gluži kā caur miglu izdzirdēja biedru triumfējošo kliedzienu: — I-i-ir!

Kāds pacēla viņu no zemes, kāds pastiepa roku atbalstam, taču Maneks bija tā pārguris, ka noslīdēja atpakaļ laukuma netīrajā smiltī. Ausīs viņam skanēja priecīgs, uzvarošs kliedziens: «I-i-ir!» Tātad viņš bija iesitis vārtus, tātad viņi atkal'izlīdzinājuši! Tagad tikai jānotur neizšķirts, un viņu pirmā spēle beigsies ar skaistu panākumu.

—     Kas tev ir? — Maneks virs sevis dzirdēja Mandžaro balsi.

—     Nekas, nekas, — viņš pēc sava paraduma šķelmīgi pasmaidīja un ar lielām pūlēm uzslējās kājās.

—• Vai vari spēlēt?

—     Skaidrs, ka varu, — Maneks bija jau atžilbis. Viņš ieraudzīja, ka Skumbrija skābu ģīmi novieto bumbu laukuma vidū. Zēni aplenca Čeku no visām pusēm, skūpstīja viņu, spieda roku. Gluži kā īstā meistarkomandu sacensībā. Maneks izslējās un jutās tik jautrs un laimīgs, ka palēcās, ieplēta rokas un, traukdamies uz savu vietu, iesaucās:

—     Viss kārtībā, veči, spēlējam tālāk!

Pans Sosenka nepacietīgi lūkojās savā lielajā kabatas pulkstenī. Minūtes vilkās nežēlīgi lēni, laiks bija it kā apstājies uz vietas. Pat līdz šim flegmātiskais Romeks Vavžusjaks zaudēja savu mieru. Viņš piecēlās, notrausa putekļus no biksēm un šaudīja mirdzošo acu skatienu pa visu laukumu. Varēja redzēt, ka viņš nav apmierināts ar savu mīluļu spēli. Piegājis pie pašas laukuma robežlīnijas, viņš uzsauca brālim;

—     Vālē pa kauliem, Juļek, parādi šiem, kā tas ir! Stefaneks, kas arī bija piecēlies, saķēra viņu aiz piedurknes.

—     Kā jūs varat mudināt uz brutālu spēli?

—     Un tad, vai varbūt viņiem jāzaudē pret šiem knišļiem?

—     Labus gan padomus jūs viņiem dodat!

Svīta acis nelabi iemirdzējās.

—      Nemaisieties citu darīšanās, — viņš nošņāca, uzgrieza Stefanekam muguru un vēlreiz iesaucās:

—      Juļek, pa kauliem!

Panu Sosenku bija tā aizrāvis laukumā notiekošais, ka viņš nedzirdēja strīdu. Redzot «Viesuli» atspiežam «Sirēnas» komandu aizsargpozīcijā, viņš trīsošām lūpām atkārtoja:

— Nepadodieties, zēni, nepadodieties . . .

Bumba pašreiz bija pie Ignata, un viņš, izmantodams apjukumu, izrāvās uz priekšu. Aiz viņa skrēja Mandžaro. Uzbrukums bija tik spējš, ka aizsargi, kas bija ieklīduši dziļi pretinieka laukumā, palika aiz uzbrucējiem. No tribīnēm atskanēja apdullinoši auri:

— Uz vārtiem! Uz vārtiem! Gāz, Ignat!

Pašā vārtu priekšā Ignats šaubīdamies apstājās.

— Sit! — skatītāji kliedza.

Taču Ignatu negaidītā situācija bija tā pārsteigusi, ka viņš neraidīja bumbu uz vārtiem, bet piespēlēja tuvumā skrienošajam Mandžaro. Tanī pašā mirklī pretī izskrēja vārtsargs. Vienā lēcienā viņš bija zemē un izrāva bumbu no Mandžaro kāju apakšas.

Ignats saķēra galvu rokās.

— Bet esmu gan es diegs! — viņš izmisis iesaucās.

—      Kāpēc tu nesiti, dumiķi? — ieplētis rokas šausmīgi pārmetošā žestā, Tadeks Puhaļskis lamāja Ignatu. — Mēs gandrīz bijām uzvarētāji, diega dvēsele! Kāpēc tu negāzi pa vārtiem, futbola upuri? …

—      Liec viņu mierā! — komandas kapteinis asi pārtrauca. — Gudrinieks atradies, tādā situācijā katrs apstulbtu.

Tiesnesis nosvilpa spēles beigas.

Pans Sosenka noņēma platmali un, izrādīdams savu prieku, pasvieda divas reizes to gaisā. Smagi elpodams, viņš slaucīja lakatā nosvīdušo galvas virsu,

— Uh, bet tad bija ar uztraukums, — viņš griezās pie blakus stāvošā Romeka Vavžusjaka.

Tas stāvēja nikns un drūms. Viņš neskatījās uz apkārtējiem, tikai sirdīgi atkārtoja:

— Paspēlēt tādiem knišļiem, tādiem knēveļiem!

— Bet kas būs ar derībām? — frizieris starodams ierunājās. Romeks paraustīja plecus. Pans Sosenka pieskārās viņam pie pleca.

—     Nāciet uz kausu alus, es maksāju, lai jau iet. Mani zeņķi spēlēja kā pēc notīm.

—     Zēni labi spēlēja, — blakus stāvošais Stefaneks iemeta starpā.

—     Labi? —• frizieris aizsvilās. — Jums gan nav nekādas jēgas par sportu. Fenomenāli, es jums saku, fenomenāli!

Visvairāk priecājās Čeks. Berzēdams rokas un apskaudams pēc kārtas visus biedrus, viņš nebeidza atkārtot lepnā balsī:

— Bet parādījām gan mēs tiem «fazāniem», kā jāspēlē futbols! Vēl druscītiņ laimes, un mēs viņiem saliktu, ka čīkst vien! Bet dabūt neizšķirtu — tas arī nav rīvēt burkānus, kase pilna, bez zaudējumiem. Nākamo reizi noteikti būs labāk.

Viņš palēcās trīs reizes un pasmaidīja tik priecīgi, it kā pārdzīvotu savu laimīgāko dienu mūžā. Piepeši jautrais smaids apdzisa. Starp laukumā palikušajiem skatītājiem Maneks bija pamanījis iedegušo, mierīgo Stefaneka seju. Zēns gribēja paslēpties aiz garā Mandžaro muguras, bet Stefaneks jau tuvojās lēnā solī un, kā par spīti, devās tieši viņa virzienā.

— Uzgaidi! — sportists pastiepa roku. — Kā tevi sauc? Čeks juta, ka nogurušās kājas sagrīļojas. Balss iestrēga

rīklē, bet vaigus pārklāja tumšs sārtums.

— Mani?.. . Nu . . . Marians Tkačiks, — zēns izdabūja ar lielām grūtībām.

Sportista mierīgā seja atplauka draudzīgā smaidā.

— Tu labi spēlēji, — Stefaneks paņēma Čeku pie rokas. — Tev ir futbolista dotības. Vārti, kurus tu guvi, bija īsts meistardarbs.

Maneks atviegloti nopūtās. Viņš draiski piemiedza acis un lepni izmeta:

— Pa drusciņai spēlējam, pan VaČek. — Un tūdaļ piebilda:

— Es jūs pazīstu. Eju uz katru maču.

— Un uz treniņiem arī nāc?

Maneks sarāvās, it kā aiz kakla kāds būtu iegāzis glāzi ledaina ūdens, taču, negribēdams parādīt savu apjukumu, viņš bravūrīgi atbildēja:

— Laiku pa laikam aizeju ar. Skatos jūsu sitienos. Stefaneks pameta skatienu apkārt. Ieraudzījis Ignatam Pa-

radovskim rokā jauno bumbu, viņš griezās pie zēna.

— Oho, bumba gan jums ir pirmšķirīga. Parādi šurp, brālīt.

Stefaneks vērīgi to pētīja. Maneks juta pa muguru skrienam skudriņas. Pēdas sāka svilt, it kā viņš stāvētu uz karstām oglēm. Vismīļāk viņš šai brīdī izgaistu pavisam vai arī ielīstu zemē. Čeks juta uz sevi vērstu Stefaneka vērīgo skatienu un izdzirdēja:

— Kur jūs to ņēmāt?

Iestājās dziļš klusums. Futbolists jautājumu atkārtoja. Čeka vietā atbildēja Mandžaro:

— Noorganizējām, pan.

— Ak tā? — Stefaneks tēloja izbrīnu. — Un kādā veidā jūs to noorganizējāt?

Kaut gan tramīgs, Maneks tomēr nezaudēja galvu. Viņš piemiedza vienu aci, pasmaidīja im teica:

—     Aizņemamies uz vienu spēli.

—     No kā tad aizņēmāties?

—     No «Polonijas», pan VaČek.

Stefaneks sadrūma, ar spēju kustību satvēra Maneku aiz pleca un pievilka sev klāt.

—     Kāpēc tu melo? — viņš asi jautāja. Zēns nobālēja, samirkšķināja acis, saviebās.

—     Ar ko tad mums vajadzēja spēlēt, — viņš nomurmināja,

— ar lupatu vīstokli, vai?

—     Un tu nevarēji atnākt un palūgt?

—     Neiedrošinājos.

—     Bet zagt iedrošinājies?

Čeks sarāvās. Viņa kaķa acis iedzirkstījās niknumā.

—

Es nezagu! Es būtu atdevis!

—     Un toreiz treniņa laikā paņēmi bez prasīšanas!

—     Jo mačs bija pavisam tuvu… un.. es apsolīju zēniem, ka sadabūšu bumbu.

—     Es taču sacīju, ka būs ķeza! — ievaidējās blakus stāvošais Mandžaro.

Manekam acīs iemirdzējās asaras. Viņš pacēla galvu un raudzījās taisni sev priekšā.

— Viņi nekā nezināja. Es viens pats to izdarīju. Stefaneks palaida zēnu vaļā, uzsita ar bumbu vairākas reizes pret zemi un sacīja:

— Vajadzēja atnākt, paprasīt, un mēs jums aizdotu. Bet tagad, pēc kā tas izskatās? Spēlējāt ar zagtu bumbu! — Negaidīdams atbildi, viņš izspraucās caur ciešo spēlētāju loku un devās uz vārtiem. Nonācis pie cauruma mūrī, viņš pēkšņi atgriezās un pavicināja zēniem ar roku:

— Atnāciet rit ap pieciem, parunāsimies.

Zēni stāvēja klusēdami, viņi neiedrikstējās ne papīkstēt. Kad Stefaneks bija pazudis aiz mūra, pirmais ierunājās Pērlīte:

— Cilvēki mīļie, tas taču bija Stefaneks, tas no «Polonijas»! Viņš skatījās mūsu spēli. Tad ta pārsteigums!

Mandžaro, kurš uzskatīja, ka atbild par visu, kas notiek klubā, stāvēja apjucis.

—     Es zināju, ka tā būs, — viņš sacīja it kā pie sevis. Piepeši viņš atjēdzās no pārdomām un, sažņaudzis dūres, tuvojās Čekam.

—     Redzi, ko tu savārīji! Tagad domās, ka mēs visi esam tādi!

Maneks iebāza rokas kabatās, pagriezās sāniski un stāvēja nogaidošā pozā. Smaids bija nozudis. Tas vairs nebija agrākais smaidīgais Maneks. Acis gailēja niknumā, lūpas drebēja, un visā viņa stāvā bija kaut kas draudīgs.

— Par ko tu uztraucies, Mandžaro? — viņš nošņāca caur sakostiem zobiem.

—     Par visas komandas godu.

—     Es taču teicu, ka vainīgs esmu vienīgi es…

—     Tu domā, viņš ticēs?

—     Es teicu patiesību.

Mandžaro nospļāvās viņam zem kājām.

— Tfu! Man kauns par tevi!

Čeks saspringa, vienā lēcienā bija pie Feļeka un sagrāba viņu aiz krekla:

— Ņem savus vārdus atpakaļ, kucēn!

— Man kauns par tevi, — trīcošā balsī atkārtoja Mandžaro. Redzēdams, ka briest kautiņš. Pērlīte iespiedās abu starpā.

— Liecieties mierā, nemuļķojieties. Nospēlējām neizšķirtu, bet šie grib plūkties! Un par ko, par to muļķīgo bumbu!

Čeks atkāpās; viņš kareivīgi sapurināja galvu.

— Es sadabūju bumbu, bet viņš vēl piekasās! Domā, ja viņu izvēlējuši par komandas kapteini, tad visu var! Nebūtu manis, spēle nenotiktu vai arī mums būtu bijis jāspēlē ar lu-pateni. Milzīgi lecīgs…

Mandžaro nepalika parādā.

Mūsu komandai nav vajadzīgi tādi kā tu! Vari iet pie «fazāniem», tur tu noderēsi!

Tas bija par daudz. Maneks samiedza savas kaķa acis, sakoda zobus un iešņāca Feļekam tieši sejā:

—     Ne prātā nenāk spēlēt ar tādiem smurguļiem kā tu! Nospļauties man uz tevi! Vakarā nodošu kasi un… ardievu… — viņš apsviedās uz papēža, uzgrieza muguru un attālinājās lēnā, līganā solī.

—     Savārīji gan tu, — nopūtās Ignats Paradovskis, raudzīdamies uz Mandžaro.

Tas paraustīja plecus.

—     Neiešu jau raudāt, — zēns gausi sacīja, taču bija redzams, ka viņu pārņēmušas nožēlas un viņš nejūtas ērti. Gribēdams apvaldīt pēkšņo jūtu izplūdumu, Mandžaro nikni iespēra pa ķieģeli. Tad savilka uz augšu noslīdējušās bikses, pavērās zēnos un stingri sacīja:

—     Tātad tā.. . Šodien pusastoņos sapulcēties Baložbūdā. Jāapspriež svarīgi jautājumi.

TREŠĀ NODAĻA

Veco automašīnu kapsētā jeb pana Lopoteka sav-

rupvalstībā varēja nokļūt caur vārtiņiem no sta-

diona vai tieši caur vārtiem no Gurčevskas ielas. Mandžaro un Pērlīte izvēlējās šo otru ceļu, uzska-

tīdami, ka tik svarīgas lietas kārtošanai jāiet caur galveno ieeju, lai būtu svinīgāk.

Nonākuši plašā laukumā starp desmitiem dažādu marku un izmēru automašīnu skeletiem, zēni ne uzreiz ieraudzīja šīs lielās krāmu noliktavas saimnieku. Tikai pēc krietna brīža viņi pamanīja garas kājas rēgojamies no vecas «Škodas» vraka apakšas. Pans Lopoteks bija nodarbināts ar kādas detaļas iz-skrūvēšanu no sarūsējušas motora grabažas. Zēni stāvēja un ar cienību noraudzījās uz nekustīgajām, smieklīgi ieplestajām kājām sandalēs, tad Mandžaro klusi iekāsējās.

— Pie tūkstoš sapuvušiem tomātiem, kas tur ir? — atsaucās rešņa balss.

—     Mēs, pan Lopotek, — atbildēja Mandžaro.

—     Kas tie tādi «mēs»?

—     Mēs … no «Sirēnas».

— Vai neredzat, ka man rokas pilnas darba? Atnāciet vēlāk, tagad man nav vaļas.

Zēni saskatījās, pēc tam palūkojās tiz mehāniķa kājām, kas šinī mirklī jokaini ķepurojās. Pērlīte pasmaidīja.

— Pan Lopotek, — viņš ierunājās savā smalkajā balstiņā,

— mēs ieradāmies ļoti svarīgā lietā.

— Kas tad atkal, vai kāda brangāka izkaušanās?

—     Nē, — Mandžaro paskaidroja, — mēs pie jums turnīra lietā, par ko rakstīts «Varšavas Dzīvē».

—     Pie tūkstoš tonnām sapelējušas marmelādes, kas par turnīru? — nodārdēja zem mašīnas.

— Nu … tas «mežonīgo» komandu turnīrs …

Šī ziņa slaveno tiesnesi acīm redzot bija ieinteresējusi, jo pēc brīža kājas pastiepās uz priekšu un tām sekoja pats pans Lopoteks. Iedegusi seja, sirmās ūsas im matu Čekuls bija notriepti ar smēreļļu un rūsu. Viņš vērīgi palūkojās uz zēniem, tad pārslīdēja acīm pār avīzes izgriezumu, ko viņam pasniedza Mandžaro.

—     Labi, bet ko jūs īsti gribat? — beidzis lasīt, mehāniķis ievaicājās.

—     Mēs, pan Lopotek, gribam piedalīties šinī turnīrā, — lietišķi paskaidroja komandas kapteinis. — Atnācām jums paprasīt, vai vērts un vai mums ir kādas iespējas?

Berzēdams ar nosmērēto roku asiem bārdas rugājiem apaugušo vaigu, mehāniķis ilgi domāja, beidzot nopietni sacīja:

— Tas turnīrs, esiet tik laipni, nemaz nav slikta padarīšana. Bet, ja runa iet par jums, man ir viens padoms, — viņš atrāva delnu no vaiga un pavērās zēnos vēl nopietnāk.

— Kāds, pan Lopotek? — nepacietīgais Pērlīte skubināja.

— Jūs, esiet tik laipni, maču nospēlējāt tīri labi, bet jūsu komandā ir vieni knirpas un mazuļi. Ja jūs apvienotos ar «Viesuli» un izveidotu vienu komandu, jūs tālu tiktu.

—     Tas nav iespējams! — abi zēni iesaucās gandrīz reizē. Pans Lopoteks apskaitās.

—     Kā tā — nav iespējams?

— Nav iespējams, — ar uzsvaru atkārtoja Mandžaro. — Ne jau tādēļ mēs dibinājām savu komandu, lai apvienotos ar tiem «fazāniem» no Okopovas ielas!

— Oho, ko es dzirdu? — mehāniķis piemiedza vienu aci.

— Jums, esiet tik laipni, varbūt liekas, ka viņi spēlē sliktāk

par jums? Bet vai jūs redzējāt, kā ved tas švītiņš zamša tupelēs? Un vai redzējāt, kā spēlē tas stilbainis centrā? Es jums saku, ja viņi zinātu futbola taktiku vm spēlētu ar prātu, iebāztu jums desmitnieku kā nieku un varbūt pat vairāk.

— Tā jiuns tikai šķiet, — Mandžaro apvainots iebilda. Lopoteks saņēma zēnu aiz krekla pogas un pievilka sev klāt.

— Es, mans dārgais, mazliet sajēdzu no futbola. Deviņus gadiņus «Dzirkstelē» nospēlēju par kreiso. Tu nu mani nemā-cīsi Ja es saku, tad tā arī ir. Un galu galā kas tev tur nepatīk? Vai jūs visi neesat no Voļas? Esat. Vai Voļai jābūt pēdējā vietā? Nē! Kas tad tur vēl ko gudrot? Apvienojieties, un jūs, esiet tik laipni, redzēsiet, ka liksiet citiem uz nullīti.

Mandžaro iegrima pārdomās. Pana Lopoteka pierādījumi šķita pārliecinoši, taču pati doma par apvienošanos ar «Viesuli» radīja viņā pretestību.

—     Es nezinu… Varbūt viņi arī negribēs… — Mandžaro izvairīgi atbildēja.

—     Apspriedieties ar viņiem. Paskaidrojiet, ka kopā jūs izveidosiet spēcīgu komandu, kurai būtu iespēja iekļūt finālā.

— Finālā? — Mandžaro neticīgi pavērās mehāniķi.

— Finālā, esiet tik laipni, — pans Lopoteks apstiprināja. — Jums taču arī ir vairāki labi spēlētāji.

Mandžaro atzina sevi par uzveiktu. Tikt līdz finālam «Varšavas Dzīves» organizētā turnīrā, par ko raksta avīzēs, kļūt slavenam visā Voļā — tā patiesi bija vilinoša ideja.

—     Labs ir, — viņš nomurmināja, negribēdams, lai mehāniķis domā, ka viņu tik viegli pārliecināt, — bet ko darīt, ja viņi nav ar mieru?

—     Kādēļ tad tu esi komandas kapteinis? Pārliecini viņus. Es jums iesaku, apvienojieties. Nenožēlosiet.

No pana Lopoteka zēni atgriezās pretrunīgu domu pārņemti. Zēl bija atteikties no patstāvības, taču mieru nedeva iespēja tikt finālā. Sasnieguši Baložbūdu, viņi uzrāpās piektajā stāvā un sāka izskatīt jautājumu no paša sākuma.

Mandžaro izvilka savu «kapteiņa» piezīmnīcu, kur bija atzīmēti komandas loČekļi un kluba biedri. Viņš uzzīmēja vien-

padsmit ripiņas — tā laukumā bija izvietoti vienpadsmit spēlētāji — un sāka skaidrot Pērlītēm:

—     Tā nav slikta ideja. Mums biitu patiesi spēcīga komanda. Paskaties. Vārtos stāvēsi tu, par to nav šaubu. Aizsardzība labāka viņiem, te liksim Meļciku un Jendžijčiku no «Viesuļa». Centra aizsargs biis Kšiss. Viņš gan nav pārāk spēcīgs, tomēr noteikti labāks par viņējo. Labais pussargs bīis Tadeks Puhaļ-skis, bet kreisais — Geneks Strojko no «Viesuļa». Uzbrukums mums būs pirmklasīgs. Paskaties: kreisajā malā, protams, Čeks… — Mandžaro iekoda mēlē, atcerējies vakardienas strīdu.

—     He, Čeks, — Pērlīte skumji pasmaidīja. — Tu vakar pret viņu izturējies tā, it kā viņš būtu kāds huligāns.

—     Pats pie visa vainīgs, — Mandžaro steidzīgi attrauca, lai pēc iespējas ātrāk izbeigtu šo nepatīkamo sarunu.

—     Ek, tas tik bija futbolists, — Pērlīte noklakšķināja ar mēli, gluži kā runātu par mīļāko gardumu. — Otra tāda neatradīsim.

—     Tev tikai tā šķiet, — Mandžaro vēsi atbildēja. — Sacījās nodot kasi, bet vēl līdz šim nav rādījies.

—     Viņš man teica, ka krustmāte noslēgusi skapi un viņš nav varējis izņemt naudu.

—     Viņš vienmēr lej.

—     Ko tu uz viņu ēdies? — Pērlīte apskaitās. — Čeks tev nekā nav nodarījis. Viņš ir labs biedrs.

—     Sakompromitēja visu komandu.

—     Bet bumbu sadabūja. Ja kaut ko nosolās, tad arī izpilda, — mazais vārtsargs aizstāvēja Maneku, un viņa vārdos bija dzirdama patiesa sirsnība un pieķeršanās biedram no Balož-būdas.

Mandžaro nikni pārsvītroja Čeka uzvārdu, ko aiz neuzmanības bija ierakstījis piezīmrūcā.

— Kas attiecas uz uzbrucējiem, — viņš sacīja skaļi, gribēdams izbeigt šo sarunu, — tad Čeka vietā kreisajā malā ieliksim Skumbriju.

— Viņš taču spēlē centrā, — Pērlīte nedroši ieminējās.

— Tas neko nekait. Labam spēlētājam jāprot spēlēt jebkurā pczicijā. Centrā spēlēšu es.

—     Nu, protams, — Pērlīte zobgalīgi pasmaidīja.

—     Varblit tev tas nepatīk?

—     Nē, nē, es tik tāpat vien…

Mandžaro apmulsa, nosarka. Gribēdams izdzēst nepatīkamo iespaidu, viņš samierinoši noteica:

—     Galu galā vienalga. Varu spēlēt arī malā. Tātad es — kreisais uzbrucējs, puskreisais — Ignats, bet centrā — Skumbrija, puslabais — Princis un labajā malā mūsu Meteks Gra-ļevskis. Kā tev patīk šāds uzbrukuma sastāvs?

—     Nav slikti, — Pērlīte nepārliecinoši atbildēja, — žēl tikai, ka nav Čeka . ..

Mandžaro ilgi prātoja, pirms izlēma uzsākt sarunas ar «Viesuļa» kapteini par abu komandu apvienošanu. Pēc pusdienas viņš aizsūtīja Pērlīti uz Okopovas ielu, lai tas norunā satikšanos ar Skumbriju. Mazais vārtsargs atgriezās uzbudināts.

—     Ciks no tā visa iznāks, — viņš sacīja, atskaitīdamies komandas kapteinim. — Viņi, brāl, ceļ degunus mākoņos.

—     Nav svarīgi, — Mandžaro viņu pārtrauca. — Saki labāk: viņi nāks vai nenāks?

—     Nāks, bet. . .

—     Bet kas?

—     Bet nav zināms, vai nāks.

Mandžaro vērīgi palūkojās mazajā vārtsargā. ^

— Tev, brāl, karstumi? Pērlīte saviebās.

— Ja tu būtu dzirdējis, kā viņi ar mani runāja, tad tu arī teiktu, ka nav zināms, vai nāks, kaut gan sacījās būt pulksten četros pie Voļas universālbodes.

Ap četriem visa «Sirēnas» delegācija: Mandžaro, Pērlīte un lielais futbola specs Tadeks Puhaļskis bija salasījušies pie universālveikala galvenās ieejas. Klusēdami viņi gaidīja parādāmies «viesuliešus». Brīdi vēlāk uz laukuma ēkas priekšā parādījās Skumbrija un Princis. Viņi kāpa gausā solī, galvas izslē-juši gaisā un apkārt lūkodamies. Visa viņu izturēšanās pauda cienīgumu, kā jau tas pieklājas delegātiem un kluba vadītājiem.

Sasveicināšanās bija vēsa un nopietna. Pirmais ierunājās Princis savā garlaicības māktajā balsī.

— Uz ielas nav ko runāt. Ieiesim «Margrietiņā». Tādus jautājumus parasts kārtot solīdi pie saldējuma porcijas.

Gurčevskas ielas zēniem sejas izstiepās. Nevienam no viņiem kabatā nebija ne graša. Uz satikšanos viņi bija atbraukuši «par zaķi», izlietodami tramvaju buferus. Iestājās neveikls klusums, ko diplomātiski pārtrauca Pērlīte.

— Te nav runa par saldējumu, bet gan par svarīgu jautājumu.

Princis vīpsnājoši pasmaidīja.

— Es šodien izmaksāju. Nopelnīju dažus papīrīšus. Varu atļauties.

Brīdi šaubījušies, zēni iegāja tuvākajā konditorejā un aizņēma galdiņu mazās zālītes tumšākajā kaktā. Princis izturējās kā pastāvīgs viesis. Viņš ērti atlaidās, savilka uz augšu jaunās «stabulenes» un pamāja garām ejošai oficiantei.

— Piecus lielos, šokolādes.

Oficiante ar vienu skatienu novērtēja visu sabiedrību. Noplīsušo un ne visai tīro zeņķu izskats acīm redzot nemodināja pārāk lielu uzticību, jo viņa nelaipni xizsauca:

— Vispirms, lūdzu, samaksājiet!

— Maksāju taču es, — Princis jutās aizvainots. Viņš izvilka no kabatas žiīksni pieczlotu zīmju un ar miljonāra cienīgu žestu nometa naudu oiz galdiņa marmora plātnes.

— No kurienes viņam tik daudz pengas? — Pērlīte čukstēja Mandžaro paraustīja plecus par zīmi, ka viņu šis jautājums

neinteresē.

Skumbrija pāris reizes nokremšļpjās.

— Sākam, — viņš teica, cenzdamies ieturēt oficiālu toni. Mandžaro ar lēnu kustību izvilka no kabatas piezīmnīcu,

nolika to uz galda un mierīgi sāka paskaidrot, kādā veidā būtti izdarāma abu komandu apvienošana. Te viņš minēja tos pašus apsvērumus, ko no rīta bija uzskaitījis pans Lopoteks.

—     Runa ir par svarīgu jautājumu, — nobeigdams viņš sacīja. — Ja mēs gribam iekļīit finālā, vajadzīga spēcīga komanda. Voļai no šī turnīra jāiziet ar godu.

—     Labi, — atsaucās Skumbrija, kurš ļoti uzmanīgi bija klausījies visu runu, — bet kādi ir jūsu noteikumi?

Mandžaro pārmija ar biedriem ātru skatienu.

— Šeit ir sastāvs, kādu mēs liekam priekšā, — viņš pabīdīja Skumbrijām savu piezīmnīcu, kur blakus aplīšiem, kas apzīmēja atsevišķu spēlētāju pozīcijas, bija pierakstīti uzvārdi.

«Viesuļa» kapteinis brīdi pētīja ieteikto komandas sastāvu, tad neapmierināts atstūma piezīmju bloku.

— Priekš kaķiem, — viņš īsi noteica. — Mēs no jums ņemam Čeku, Pērlīti un tevi, — viņš norādīja uz Mandžaro, — un varbūt vēl Paradovski. Pārējie lai iet ratā.

Princis paskatījās no savu garo skropstu apakšas un, aplaizīdams saldējuma karotīti, piekrītoši pamāja ar galvu.

—     Jūs smejaties, vai?! — Pērlīte neizturēja. — Bet kur Kšiss, kur Tadeks?

—     Kā tad, — Tadeks Puhaļskis iejaucās. — Par mani jūs aizmirsāt, ko?

—     Mūsu Pavels labāks, — atsaucās Princis tonī, kas necieta pretimrunāšanu, un, izstiepis kājas, pameta acis uz savām zamša kurpēm.

—• Labāks par mani? — Puhaļskis pielēca kājās.

—     Ihi, — Princis noburkšķēja.

—     Liecieties mierā, — Mandžaro centās viņus nomierināt, — tā ir svarīga lieta, bet jūs tūlīt kašķējaties. Es juras teikšu likai to, ka šādiem noteikumiem mēs nevaram piekrist.

Skumbrija pieskandināja ar karotīti pie glāzes.

—     Un mēs arī ne. Un vēl viens: jaunajai komandai būtu jāsaucas «Viesulis».

—     Ko vēl ne? Varbūt «Kalnu vētra»? — Pērlīte izsmēja.

—     Vai arī «Zemestrīce», — piemetināja Tadeks Puhaļskis. Uzzinājis, ka «viesulieši» negrib viņu ietilpināt sastāva, viņš

acumirklī kļuva par abu komandu apvienošanas niknāko pretinieku.

— Klusu, veči! — Princis apsauca. —• Ne jau tādēļ izmaksāju saldējumu, lai jūs te kasītos. Mēs no jums nekā nelūdzam. Ja gribat — labi, ja ne — ne. Bet mēles nepalaižiet, citādi mēs ar jums runāsim savādāk.

lekaisīgais Pērlīte pielēca no krēsla. Viņš to izdarīj a tik strauji, ka saldējuma trauks, kas stāvēja viņa priekšā, noripoja no galda un ar troksni sašķīda pret grīdu. Vārtsarga bālā seja piesarka, lielie vasaras raibumi uz pieres kļuva tumši, acis samiedzās šaurās spraudzinās.

— Iztiksim bez jūsu žēlastības! — viņš spiedzoši iekliedzās. — Nāc, Feļek, tur nav ko runāt ar tiem vistu dārza fazāniem! Lai spēlē vieni paši!

Juzdams atbildību par komandas likteni, Mandžaro vēl mēģināja glābt stāvokli, taču tagad, itin kā atmodies no snaudas, atdzīvojās Princis. Viņš veikli pielēca kājās, ar zibenīgu kustību sagrāba Pērlīti aiz krekla un kā bumbu pievilka sev klāt.

— Atkārto, ko tu teici! — viņš nošņāca tam tieši sejā.

— Fazāns tu esi, huligāns! — Pērlīte iesprauslojās kā kaķis. Princis ar spēju sitienu atgrūda mazo vārtsargu. Tas kā

lellīte pārlidoja pāri krēslam un atmuguriski nolikās uz galda marmora plates starp vēl nenoēstajiem saldējumiem. Stikla trauciņi žēli noskanēja uz cietā marmora un šķindēdami nokrita uz grīdas.

— Vācieties ārā, huligāni tādi! — izinisusi iesaucās oficiante, saķerdama galvu rokās. — Kas man samaksās par traukiem?

Taču neviens neklausījās viņas vaimanās. Plīstošo trauku troksnis deva zīmi vispārējam kautiņam. Redzēdami biedru guļam zem galda, Tadeks Puhaļskis un Mandžaro gāzās virsū «viesuliešiem». Mandžaro saķērās ar Skumbriju, bet Puhaļskis, neiedrošinādamies tieši uzbrukt izveicīgajam Princim, dejoja viņam apkārt kā bokseris ringā.

Oficiante izskrēja no konditorejas un sacēla trauksmi.

— Palīgā! Palīgā! Huligāni kaujas!

Brīdi vēlāk uz sliekšņa parādījās liels, dūšīgs milicis. Viņš strauji aizcirta durvis un metās zēnu kamolā.

Pirmais milici ieraudzīja Pērlīte. Zēns pazina tanī rajona seržantu, ko Voļa saukāja par «Bluķi». Juzdams cienību pret miliča varenajiem pleciem un bargo, kareivīgo izskatu, zeņķis palīda zem galda un no turienes vēroja cīņas lauku.

Milicis saķēra aiz apkakles Puhaļski un Princi, pacēla abus gaisā, sagriida ar galvām kopā, lai tie atjēgtos, un nostādīja atpakaļ uz grīdas sev priekšā. Tad viņš to pašu izdarīja ar Man-džaro un Skumbriju. Kad zēni bija mazliet attapušies^ viņš no-dārdināja no augšas:

— Mierā, kaušļi, citādi kaklus apgriezīšu!

— Nekāda glābiņa vairs nav no viņiem! — aiz varas pārstāvja muguras ievaidējās oficiante. — Kas samaksās par traukiem?

Milicis nomierināja viņu ar rokas kustību.

— Jūs, pilsonīt, nemaz neuztraucieties. Tūlītās sastādīsim protokolu, bet pēc tam šos te putniņus aizvedīsim uz komisariātu. Tur viņi uzreiz nodziedās, kam jāmaksā.

Dzirdot seržantu pieminam protokolu un komisariātu. Pērlīte uz mirkli no bailēm pamira, taču tūlīt pat viņa domas sāka rosīties divtik ātri. «Jāmēģina kaut kā izgaist,» viņš nosprieda. Sēdēdams zem galda, zēns savā priekšā redzēja piecus kāju pārus, kas izveidoja grūti pārvaramu šķērsli. Cik vien uzmanīgi varēdams, Pērlīte atvirzījās no platajām miliča bikšu starām, kas zemāk pazuda lielos, melnos zābakos, un izmeklēja spraugu starp Mandžaro ieplēstajām biksēm un Prinča jaunajām «stabulenēm». Viņš gaidīja izdevīgu mirkli. Sirds krūtīs dauzījās, bet degunā kņudēja no saceltajiem putekļiem. Zēnam nāca šķavas, taču tanī pašā mirklī durvis atsprāga un mazā vārtsarga redzes laukā parādījās slaidas sieviešu kājas.

— Aizveriet, lūdzu! — milicis skarbi uzsauca.

Pērlīte izmantoja apjukumu. Viņš izšāvās caur kāju jūkli, trīs lēcienos bija pie pusatvērtajām durvīm un pēc mirkļa — jau uz ielas. Sev aiz muguras zēns dzirdēja miliča saucienus: «Stāt! Stāt!» — taču viņš neatskatīdamies sprintā veica nelielu ielas gabalu, iedrāzās kādos vārtos, uzjoņoja pašā augšējā stāvā

un tur, sakņupis tumšākajā kaktiņā, ausījās, vai kāds nedzenas pakaļ. Aizritēja baiļu un nedrošības pilni mirkļi, uz trepēm viss bija klusu. Tikai no ārienes ieplīida parastās ielu kustības klusinātas atbalsis.

«Esmu glābts!» Pērlīte nodomāja un atviegloti nopīitās. «Tagad tik jālaiž uz Gurčevskas ielu un jāpaziņo puikām, ka esam iekrituši.»

Čeks šajā pašā laikā brauca ar 27. tramvaju Konviktor-skas ielas virzienā. Vienmēr ap šo laiku pārpildītais tramvajs smagi virzījās pa saules sakveldēto, putekļu un dīimu plīvura aizausto Ļešno ielu. Ik pa brītiņam spalgi džerkstēja bremzes un piekabes vagons raustījās. Taču Maneku šie ikdienišķie zemes trokšņi nesasniedza. Sēdēdams uz pakaļējā bufera, viņš bija tik dziļi iegrimis pārdomās, ka viņu maz rūpēja ceļojuma neērtības.

Galvenā sajūta, kuras varā šinī brīdī atradās «Sirēnas» kreisais uzbrucējs, bija bailes. Ja nebūtu ķildas ar Mandžaro, Ma-neks nemūžam neizšķirtos par šo nepārdomāto soli. Zēnam likās, ka viņš dodas taisni lauvai rīklē un nevis pie ievērojamā «Polonijas» pussarga Stefaneka. Galvenais iemesls, kas viņu pamudināja veikt šo ceļojumu, bija vēlēšanās, par spīti visam, atgriezties komandā. Maneks ļoti nožēloja, ka tik strauji bija sarāvis ar «Sirēnu», jo sevišķi tagad, kad, dzirdot par lielo «Varšavas Dzīves» turnīru, futbola kaislība viņā bija ņēmusi pārvsvaru pār klaiņošanas kaislību. Maneks gribēja kļūt par labu futbolistu, vismaz tādu kā Stefaneks.

Paņēmis bumbu un iedams prom no stadiona, Stefaneks toreiz bija sacījis', lai zēni piesakās pēc bumbas pirmdien piecos. Vai nu tās bija lamatas, vai joks — to neviens nezināja. Pietiek ar to, ka nevienam no zēniem ne prātā nenāca grūst sevi briesmās. Vienīgi Čeks iedrošinājās riskēt.

«Galvu man nenoraus,» viņš domāja. «Lielākais — noklausīšos pamatīgu sprediķi un dabūšu pa kaklu.»

Včiilčikus lāgus viņš tuvojās stadiona vārtiem, bet vienmēr pietrīikcj drosmes tos šķērsot. Beidzot, kad tramvaja piestātnes pulkstenī Čeks ieraudzīja, ka jau pāri pieciem, viņš sev skaļi sacīja: «Tā vai tā reiz jāmirst.»

Vārtos viņu aizturēja sargs.

— Vai iesi prom, ložņa tāds! Nezini vai, ka te nav brīv nākt iekšā?

— Es pie pana Stefaneka, — Maneks uzsmaidīja.

— Nav brīv! Reiz jau dabūju sutu, kad bumba pazuda. Maneks norija siekalas un vēlreiz uzsmaidīja cerberam.

— Dārgais priekšniek, es dienesta lietā. Legāli norunājām. No mūsu sarunas atkarīga Polijas futbola nākotne. Jiis, pan priekšniek, varat pajautāt. Pulksten piecos man bija jābiit pie pana VaČeka.

Zēna laipnā smaida atbruņots, sargs atmeta ar roku.

—     Ej ar, tikai atminies: ja būsi samelojies, ausis noplēsīšul

—     Sirsnīgi pateicos… — Maneks devās treniņa laukuma virzienā. Šeit viņš uzzināja, ka treniņš jau beidzies un sportisti mazgājas. Drosme atkal bija papēžos. Maneks apstājās garderobes durvju priekšā, un viņam likās, ka šim gājienam nav nekādas nozīmes. Stefaneks negribēs ar viņu runāt. Ja būtu atnācis Mandžaro vai Pērlīte — pavisam cita lieta. Bet viņš — visas ķibeles vaininieks? Čeks gribēja jau doties uz vārtiem, kad durvīs parādījās Stefaneks. Viņš bija spirgts, nule kā nomazgājies. Rokā viņš turēja lielu sporta somu ar «Polonijas» emblēmu. Tērpies gaišās gabardina biksēs un sporta kreklā ar atlocītu apkaklīti, Stefaneks izskatījās kā īsts futbolista paraugs, visu Vo-ļas zēnu sapņu iemiesojums. Pamanījis Čeku, viņš uzsmaidīja.

—     Kur pārējie? Tu viens pats atnāci?

Brīdi Čeks stāvēja kā mēms. Viņš, kas bija slavens ar savu apsviedīgo mēli, tagad nespēja dabūt pāri lūpām neviena paša vārdiņa.

—     Kur biedri? — Stefaneks pārtrauca klusumu.

—     Mājās… — zēns ar grīitībām noburkšķēja.

—     Kāpēc viņi neatnāca?

—     Nezinu, bet man šķiet, viņi baigi nobijās.

—     Un tu?

— Tā, jā, — draudzīgi uzsmaidīja Stefaneks. — Bet tagad pasaki man, brāl, — kad jums paredzēta nākamā spēle?

«Taču beidzot sāk runāt par lietu,» Maneks nodomāja un vēlīgi palīikojās «polonistā»:

— Mēs, pan Stefanek, gribam pierakstīties uz to turnīru, par ko avīzēs rakstīja. Tāds futbola turnīrs, pan VaČek, neorganizētai jaunatnei ir ļoti svarīgs.

— Bet vai jvis trenējaties?

— Un kā vēl! Zirneklis, tas ir, — Poļdeks Pehovjaks divdesmit «galviņas» pēc kārtas atsit, kamēr acīs zaļš sagriežas. Treniņš — tā ir laba forma, bet laba forma — tā ir puse uzvaras, — viņš nobeidza lietpratēja tonī.

— Labi, bet kad jums nākošais treniņš?

Sai mirklī Maneks atminējās, ka viņš vairs neskaitās «Sirēnas» loČeklis, ka Mandžaro izmeta viņu par bumbas «noorganizēšanu», taču, negribēdams atzīties, ne aci nepamirkšķinājis, viņš sameloja:

— Trešdien piecos mūsu laukumā.

— Pasaki zēniem, ka es aiziešu. Paskatīšos, kā jūs trenējaties. Bet tagad uzgaidi mirkli. Man tev ir pārsteigums.

Maneks palika viens. Viņu tā bija pārsteidzis nepatīkamās sarunas piepešais un labvēlīgais pavērsiens, ka viņš pat negribēja ticēt ievērojamā futbolista vārdiem. Vai tas maz iespējams, ka labākais «Polonijas» spēlētājs grib noskatīties viņu treniņā? Ka pats slavenais Stefaneks personīgi atnāks uz viņu stadionu? Čeks apmulsis berzēja pieri, un viņam šķita, ka pasaulē pēkšņi kaut kas izmainījies. Nepatīkamā diena bija aizgājusi uz neatgriešanos. Bet, kad zēns ieraudzīja Stefaneku ar gluži jaunu bumbu padusē, viņš galīgi apstulba.

—     Es runāju ar mūsu sekcijas vadītāju, — Stefaneks sacīja, tuvodamies zēnam, — pastāstīju viņam par jūsu spēli un visu pārējo. Vadītājs bija ar mieru aizdot jums bumbu, bet ar tādu noteikumu, ka jūs to, kā nākas, glabāsiet un neplūksieties laukumā…

—     Pats par sevi saprotams, pan VaČek! — iesaucās zēns un jūsmīgu skatienu apskāva jauno, skaisto bumbu.

— Pasaki to saviem biedriem, bet trešdien es aiziešu paskatīties, kā jiis spēlējat.

Kad Maneks bija palicis viens, viņš ilgi nevarēja aptvert, kas noticis. Likās, viss, ko viņš pirms brīža bija dzirdējis, ir kāds brīnišķīgs sapnis. Tikai tad," kad viņš pārlaida skatienu visapkārt, kad ieraudzīja betona tribīņu apveidus, garderobes ieeļu, kurā Stefaneks bija nozudis, un maigas gaismas piebārstītu treniņa laukuma mauriņu, Maneks palēcās vairākas reizes, noskūpstīja bumbu un aizjoza uz vārtiem, lai pēc iespējas ātrāk padalītos ar biedriem jaunajā, priecīgajā ziņā.

Tuvojoties Baložbūdai, viņš jau iztālēm pamanīja Pērlīti. «Tas ir labi,» zēns nodomāja, «ar Bogusi varēs parunāt mierīgi.»

Taču, kad Maneks bija piegājis tuvāk, viņš ieraudzīja Pērlīti stāvam tik skumju un nomāktu, it kā viņam bīitu notikusi kāda liela nelaime. Pamanījis Čeku, mazais vārtsargs pastiepa viņam pretī tievās roķeles.

—     Cilvēk mīļais, — viņš iesaucās bēdīgā balsī, — šausmīga ķeza! Mandžaro un Tadeks sēž ieslēgti komisariātā. Iekrita kopā ar Skumbriju un Princi. Ko tagad darīt? Zahorska jau man vaicāja, kur Feļeks. Es teicu, ka aizgāja pie Ignata gaiņāt baložus. Bet ko tālāk? Es tev saku — pasaules gals, bezcerīgs stāvoklis un vispār… — viņš bēra bez jēgas un sakara kā ložmetējs un bija tik uzbudināts, ka pat neievēroja bumbu, ko Čeks pabāza viņam zem paša deguna.

—     Mieru, Pērlīte, — Maneks apturēja nesakarīgo vārdu plūsmu. — Stāsti visu pēc kārtas, legāli, citādi es nekā nevaru saprast.

Mazais vārtsargs ievilka plaušās krietnu gaisa devu un sāka stāstīt visu no sākuma, taču šoreiz vēl juČeklīgāk. Maneks pārtrauca viņu pusstāstā.

—     Formāli — par ko ir runa?

—     Par to, ka viņi tup ķurķī.

— Gribēja apvienoties ar Skumbriju un tagad apvienojušies, — Čeks nopietni konstatēja. — Bet es tikmēr dabūju bumbu un noorganizēju mūsu klubam treneri. Nu, ko tu lūri? Kā tev tas patīk?

Pērlīte raudzījās viņā pārmetošu skatienu.

— Biedri sēž ķurķī, bet šis lej ūdensgabalus. Viņi jāglābj, vai saproti?

— Saprast saprotu, bet ne visai jēdzu, kā to izdarīt. Pērlīte paskatījās viņā lūdzoši.

—     Cilvēk mīļais, izkombinē kaut ko, tev galva vieimiēr pilna ideju.

—     Idejas ir labas, kad runa iet par pudelēm, par drūzmu universālveikalā un citām tamlīdzīgām lietām, bet, ja runa iet par tautas varu, — tad es nezinu nekāda padoma. Bez tam pateikšu tev pilnīgi legāli: Mandžaro par daudz izlēca, bet tagad man viņš jāglābj, jā?

—     Viņam bija taisnība, kāpēc tev vajadzēja to bumbu čiept?

—     Tāpēc, lai vēlāk atdotu legāli atpakaļ.

— Labs biedrs, — Pērlīte nopūtās tuvu raudām. — Ja tu būtu viņu vietā, Mandžaro noteikti kaut ko sakombinētu. Iedomājies, cilvēk, kas notiks, ja kļūs zināms, ka «Sirēnas» kapteinis sēž milicijā.

Čeks pēc paraduma uzvilka cepuri uz pieres, pēc tam atbīdīja pakausī un pakasīja aiz auss.

—     Grūta padarīšana, — viņš noteica it kā pie sevis, — bet ķeza patiešām nopietna, jāizkombinē kaut kas būs. — To sacījis, viņš iegrima pārdomās, bet Pērlīte jautājošu skatietiu pētīja viņa domīgo seju, gluži kā gribēdams izsekot Maneka domu gaitai. Pēkšņi Čeks trieca bumbu pret zemi un iesvilpās caur sakostiem zobiem.

—     Gatavs, brāl. Te neder nekādas kombinācijas, bet jāiet uz komisariātu un jāizreklamē visa komanda ar kapteini priekšgalā, saproti?

Pērlīte izbolīja uz viņu acis.

— Bet kas ies?

— Es, pats personīgi. Bet, ja mani ietupinās, pasaki čaļiem, ka trešdien piecos ir treniņš, uz kuru ieradīsies … uzmini, kas?

Nē, neuzminēsi! Pats Stefaneks, labākais «Polonijas» spēlētājs atnāks un trenēs mūs! Bet tagad nāc līdzi, pagaidīsi mani pie komisariāta un paturēsi bumbu.

Zēni ašiem soliem devās ceļā. Jo tuvāk viņi nāca komisariātam, jo nedrošāki kļuva un gāja aizvien lēnāk, itin kā zoles būtu noziestas ar līmi. Nedroši lūkodamies uz biedru. Pērlīte ierunājās:

— Vai nekā labāka tu nevarēji izgudrot? Čeks smagi nopūtās.

Uz stūra zēni brīdi apstājās. Maneku pārņēma tāda sajūta, jt kātiņš ietu drošā nāvē. Taču atkāpties bija par vēlu.

— Turies, Ček! — Pērlīte čukstēja.

— Esi mierīgs, — Maneks iesvilpās caur zobiem un devās uz priekšu solī, kas nemaz neliecināja, ka viņam svešas bailes.

Kad zēns nonāca tumšā gaitenī, viņš katram gadījumam steidzīgi pārmeta krustu. Tad atgrūda durvis un iegāja plašā telpā, ko pa vidu pārdalīja koka sētiņa, aiz kuras pie galda sēdēja dežurējošais milicis. Ar grūtībām norijis siekalas un apvaldījis kāju trīcēšanu, Maneks uz pirkstu galiem tuvojās dežurantam.

—     Sveicināti, — viņš piesita pie cepures naga. Dežurants pacēla skatienu no papīru kaudzēm.

—     Ko tev vajag? — viņš sausi jautāja.

— Es, ja drīkst, pie pana seržanta Nogajska, pie tā, kas te ir par rajona milici.

Milicis neuzticīgi paraudzījās zēnā.

— Kādā lietā?

-rSvarīgā, pan leitnant.

Dežurants nevarēja atturēt smaidu, kas par varēm spiedās tam uz lūpām.

— Seržants, bet ne leitnants, — viņš paskaidroja.

— Tas nekas, nākošais paaugstinājums — un būs zvaigznīte, pan seržant, — zēns nepalika parādā.

Šoreiz dežurants iesmējās balsī un jau laipnāku aci pameta uz Čeku.

—     Tev vajadzīgs seržants Nogajskis?

—     Tieši tā, pan seržant!

Seržants pacēla klausuli un uzgrieza numuru.

— Ka tevi sauc? — viņš jautāja, gaidīdams savienojumu.

— Marians Tkačiks, bet pasakiet, ka gaida Čeks, tā būs labāk.

Nolicis klausuli, dežurants griezās pie Maneka.

— Uzgaidi mirkli, tūlīt ieradīsies.

— Vai es neteicu? — zēns lepni sacīja. — Čeku te visi pazīst…

Ir dažādi mirkļi, bet šis laikam vilkās savu pusstundu. Ma-nekam likās, ka tas ir visgarākais mirklis viņa mūžā. Zēnu pārņēma šaubas. Vai vērts gaidīt Bluķi? Tik un tā viņš nekā nepanāks. Varbūt labāk aizlaisties no iecirkņa un pateikt Pērlītēm, ka nav gribējuši runāt ar viņu. Bet varbūt tomēr pagaidīt? Viņam taču nekas nedraud. Ne jau viņš «Margrietiņā» apgāza galdiņus, sasita traukus un radīja tā saucamo sabiedriskā miera un kārtības traucēšanu. Tomēr Bluķis var atcerēties visvisādas senas nebūšanas, kā, piemēram, izsisto veikala skatlogu Obožnas ielā vai apgāzto tirgus galdu ar augļiem pie kinoteātra. Tas gan notika sen, vēl pavasarī, un pa šo laiku mazie zeņķi sagādājuši ne vienas vien jaunas raizes tautas varas pārstāvim, tomēr labāk rajona milicim acīs-nerādīties.

Tā prātojot, Maneku pārņēma nervozs satraukums un pieaugoša nedrošības sajūta. No šī noskaņojuma viņu izrāva milzīgā miliča parādīšanās, kas elsdams un ar troksni iepeldēja pa stiklotajām durvīm. Maneks pielēca kājās, izstiepās kā stīga un norāva cepuri no galvas.

— Pilsoni seržant, — viņš iesāka krekšķinādams, lai piešķirtu sev drosmi. — Esmu šeit ieradies kolektīva «Sirēna» vārdā. Mums ir tas gods ielūgt cienījamo panu pilsoni uz spēli, kas notiks svētdien pulksten piecos mūsu laukumā.

No kurienes viņam pēkšņi bija radusies šī ideja, kur viņš bija ņēmis šo maču, par kuru pat zvirbuļi nečivināja, — Maneks pats to nezināja. Acīm redzot idejas dzimst visnegaidītākajos mirkļos. Šoreiz uz varas pārstāvi teiktais atstāja diezgan lielu iespaidu, sevišķi ņemot vērā apstākli, ka pilsonis seržants Nogajskis pats kādreiz bija spēlējis futbolu, bet tagad bija dedzīgs Varšavas «Gvardes» piekritējs.

— Ek jūs, delveri tādi, — seržants nodārdināja, jocīgi mirkšķinād:ims mazās, zilās ačeles, — atkal sabrīivēsit kādu jandāliņu. Pazīstu jūsu spēles. — Pēc šī ievada, kas nevēstīja nekā laba viņš piemetināja redzami ieinteresēts: Ar ko tad jīis svētdien spēlējat?

Ar «Viesuli», pan seržant. Revanšspēle. Iepriekšējo reizi bija neizšķirts, divirdivi.

Pametis skatienu uz dežurantu, kas klausījās sarunā, seržants .saprata, ka viņa autoritāte apdraudēta. Viņš sakārtoja siksnu, pieņēma oficiālu izskatu un atkal nodārdināja:

— Tad tāpēc tu mani te atvilki un pilnu galvu piepūti? Maneks blēdīgi pasmaidīja.

— Es zināju jūsu gaumi, pan seržant, tāpēc gribēju legāli paziņot. Mačs būs simtprocentīgs. Pirmās šķiras sensācija .. .

— Aiziešu, ja būs vaļas, — iecirkņa milicis viņu pārtrauca. Pēkšņi Maneks sadrūma un kļuva tik bēdīgs, ka seržants izbrīnījies paskatījās uz viņu.

—     Jā, bet… — zēns nomurmināja, — bet vēl nemaz nav teikts, ka spēle notiks.

—     Kāpēc tā?

—     Viss atkarīgs no juras, cienījamais pilsoni seržant.

—     No manis? — milicis ieplēta acis.

—     Legāli no jums, pan seržant, jo jūs krietni izretinājāt mūsu komandu.

Tagad seržants Nogajskis saprata Čeka politiku. Viņš atcerējās četrus zēnus, kas sēdēja ieslēgti par traci «Margrietiņā». Milicis saķēra Maneku aiz pleca un sapurināja kā grabulīti.

—     Neizlaidīšu viņus, putniņ, iekams neatnāks piederīgie. Nav man žēlastības pret huligāniem.

—     Viņi ir spēcīgākie komandas spēlētāji, — Maneks nedroši ieminējās.

—     Dauzoņas un kaušļi — lūk, kas viņi ir! — bazūnēja valsts varas pārstāvis. — Ne dzirdēt negribu par viņiem!

Maneks skaļi pavilka ar degunu un saviebās, it kā taisītos raudāt.

— Tas nozīmē, ka svētdien mačs nenotiks …

-—Nenotiks! — seržajīts gāza ar dūri pret koka sētiņu.

— Tas nozīmē, kā panam seržantam pilnīgi vienaldzīgi…

—     Vienaldzīgi! — noskanēja otrs dūres sitiena.

—     Tas nozīmē, ka ar futbolu Voļā pavisam vakars. «Pavisam» — iecirkņa milicim bija jau uz mēles, taču viņš

to norija atpakaļ un izbrīnījies jautāja:

— Kāpēc vakars?

— Jo tautas vara nerūpējas par sporta attīstību. Redzēdams, ka milicis kļūst pielaidīgāks, Maneks izlikās aizvainots līdz sirds dziļumiem.

— Vakars uz visas frontes. Komanda izjuks. Puikas nespēlēs futbolu, bet blandīsies pa ielām. Sporta sarīkojumi nenotiks. Vispār — pilnīga katastrofa. Pan seržant… Beidzamo reiz… Izlaidiet viņus, lūdzu. Par Zahorski un Puhaļski es lieku savu godu ķīlā. Galu galā, ja jūs neticat, pajautājiet VaČekam Stefanekam, tam no «Polonijas» komandas, viņš pār mums uzņēmies šefību.

Labākā «Polonijas» futbolista vārds iecirkņa milici iespaidoja. Brīdi domājis, viņš teica:

—     Labi, tos divus es atbrīvošu, taču darīšu par viņiem zināmu namu pārvaldei, bet pēc pārējiem lai ierodas vecāki!

—     Mūsējie nav vainīgi, viņi nesāka! — Čeks iesaucās, nevarēdams apvaldīt prieku. Ja viņš iedrīkstētos, noteikti mestos varas pārstāvim ap kaklu.

Uz ielas stūra stāvošais Pērlīte jau bija zaudējis cerības ieraudzīt Čeku. Viņš bija pārliecināts, ka arī tas aizturēts iecirknī. Pērlīte grasījās jau doties mājup, kad vārtos ieraudzīja trīs zēnus. Uz mirkli viņš apstulba no prieka, tad rikšiem metās pretim.

— Izdevās, ko? Maneks piemiedza aci.

— Legāli, brāl. Ja Čeks kaut ko saka, tad tas tikpat kā bankā.

Pērlīte pameta skatienu uz diviem pārējiem, kviru sejās bija redzamas neseno notikumu pēdas. Abi izskatījās bāli, satraukti. Tadekam Puhaļskim pēc cīņas ar Skumbriju bija uzdauzīta acs, Mandžaro — noskrāpēta piere. Vienīgi acis līksmi dzirkstīja. Abi priecājās, ka atgadījums «Margrietiņā» beidzies tik laimīgi.

Pērlīte piegāja pie Mandžaro un no visa spēka iegāza tam pa muguru.

— Cilvēk, bet laimējās gan jums! Es taču teicu, ka Čeks ir biedrs uz goda!

Mandžaro pasmaidīja kaut kā šķībi. Viņš nesacīja ne vārda, tikai satvēra Čeka roku un neveikli to paspieda.

Tā «Sirēnas» un «Viesuļa» apvienošanās mēģinājums beidzās nesekmīgi.

Taču, par spīti pana Lopoteka pierādījumiem un Mandžaro ilgām, lielākā «Sirēnas» biedru daļa priecājās par šādu atrisinājumu. «Paši tiksim galā,» viņi domāja. Apvienošanās ar «Viesuli» nesolīja nekā laba, tieši otrādi — varēja vienīgi pavairot rūpes un radīt nesaskaņas.

Otrdien no rīta visas komandas sapulcē tika izvēlēti delegāti, kuriem bija jābrauc uz Maršalkovskas ielu uz «Varšavas Dzīves» redakciju. Delegācijas sastāvā ietilpa Mandžaro, Čeks un Kšiss Sloneckis. Tadeks Puhaļskis atkal apvainojās, ka viņam — slavenam futbola speciālistam paiets secen, bet zēni paskaidroja, ka visi uz redakciju taču braukt nevarot.

Bez piecpadsmit piecos zēni bija jau pie «Varšavas Dzīves» redakcijas nama ieejas. Apakšā viņus aizturēja šveicars.

—     Jūs uz kurieni? — viņš jautāja, aizdomīgi lūkodamies uz Maneka nodeldētajām biksēm un elkoņos izberzto Mandžaro kreklu.

—     Sveicināti! — kā vienmēr laipni un smaidīgi sveicināja Čeks. — Mēs sporta lietā . .. Gribam pieteikties turnīrā.

—     Otrais stāvs, divdesmit trešā istaba, — šveicars informēja.

Zēni uzdrāza otrajā stāvā un pārsteigti apstājās. Plašajā gaitenī dūca un vārījās kā stadiona vārtu priekšā pirms starptautiskām ?acīkstēm.

— Es taču jums teicu, ka jāpasteidzas! — Kšiss Sloneckis uztraucās.

Čeks pakasīja aiz auss.

—     Dimbā mēs esam. Garāka rinda nekā pēe maltās gaļas veikalā. Jāuzzina, vai neizsniedz numuriņus, — viņš uzvilka cepuri uz acīm, pavilka augšup noslīdējušās bikses un, lauzdams sev ceļu ar elkoņiem, ienira mutuļojošā drūzmā.

—     Nelaidiet viņu! — atskanēja draudīgi saucieni.

—     Stāvi rindā, citādi norausies pa ausīm! — brīdināja Maneku dūšīgs zēns peldcepurē.

—     Mierīgi, biedrīši, es tikai pēc informācijas un padoma.

—     Nelaidiet viņu! — auroja kāds gaiteņa galā. Taču Čeks tikmēr bija jau sasniedzis ilgotās durvis. Aiz matētā stikla, uz kura rēgojās uzraksts «Sporta daļa», kustējās ēnas. Tepat sev blakus Maneks ieraudzīja pret visu vienaldzīgo Prinča seju un Skumbrijas platos plecus.

—     Sveiki!—viņš sveicināja tos, zobgalīgi smaidīdams. — Kā jūtaties pēc atvaļinājuma?

Princis saviebās. Ar tikko manāmu kustību viņš paraustīja plecus, tādējādi izteikdams savu nesatricināmo mieru par notikušo. Skumbrija uzmeta Čekam naidīgu skatienu.

—     Jūs arī? — viņš izsmējīgi jautāja.

—     Mēs arī, — Maneks smējās viņam taisni acīs.

—     Tādus sīkos nepierakstīs, — Princis norūca Skumbrijām. Tas iesmējās.

—     Nekas, noderēs: varēs padot mums bumbu.

—     Kad jūs ņemsiet to ārā no tīkla, — atdzēla viņam Maneks un jautri iesmējās. Vairāki zeņķi piebalsoja. Viņiem bija iepaticies Maneka smaidošais ģīmis, gudrās acis un asā mēle.

—     No kurienes, no kādas komandas? — piebikstījis ar elkoni, jautāja garš pusaudzis.

—     No Voļas, no Gurčevskas ielas. Mūsu klubu sauc «Sirēna». Ielāgo, ne vienu reizi vien vēl par to dzirdēsi.

—     Bet es no Zoļibožas. Mums ir spēcīga draudze, — stilbai-nis palielījās.

Maneks negribēja palikt parādā. Viņš savilka nopietnu seju un it kā garām ejot izmeta.

—      Mūsu čaļi arī saspēlējušies. Mums ir labs treneris . . . Garā zēna acīs iedzirkstījās ziņkārības liesmiņas.

—      Kas?

— Stefaneks, VaČeks Stefaneks…

Tas no «Polonijas»? Nevar būt! — zēns iesaucās un ar cionibu paskatījās uz Maneku.

— Lej, — Skumbrija iejaucās. — Stefanekam nav nekā cita ko darīt kā tikai trenēt sīkos.

Maneks samiedza savas kaķa acis.

—      Ja netici, atnāc trešdien piecos uz laukumu. Pats pārliecināsies.

—      Lej, — Skumbrija atkārtoja. — Nofangoja viņam bumbu, bet tagad taisa par savu treneri.

Maneks atlēca atpakaļ, it kā gatavodamies uz kautiņu. Zēnu uzbudināja Skumbrijas jaukšanās sarunā, turklāt viņš juta, ka ir pārsteidzies, dēvēdams Stefaneku par «Sirēnas» treneri. īstenībā Stefaneks gan bija sacījis, ka atnāks uz laukumu, bet par to, ka gribētu viņus trenēt, nebija miivējis ne pušplēsta vārda. Par treneri viņu bija iecēlis Maneks vienīgi savā iztēlē. Neko darīt, nomestais cimds bija jāpaceļ.

— Ko tu vari zināt, — viņš uzsauca Skumbrijām, — ja divas dienas nosēdēji tuptūzī. Stefaneks iedeva mums bumbu un sacīja, ka mūs trenēs.

— Arī tas jums nekā nelīdzēs, — nicīgi pasmaidīja Princis. Manekam uz mēles jau bija dzēlīga atbilde, bet tai brīdī

plaši atvērās matētā stikla durvis un uz sliekšņa parādījās garš, plecīgs vīrietis.

^ Nākamie pieci! — viņš uzsauca. Vīrieša spēcīgā balss caururba kņadu. Mirkli vēlāk durvju priekšā sāka tā mutuļot, ka neviens no zēniem nevarēja iespraukties iekšā.

— Lēnām, zēni, lēnām! — mierināja viņus durvīs stāvošais plānmatainais žurnālists. — Negrūstieties, citādi pārtrauksim pierakstīšanu! Lūdzu, ievērojiet rindas kārtību.

Maldītos tas, kurš domātu, ka žurnālista draudi un lūgumi būtu ietekmējuši zēnus. Klaigādams bars līdzīgi lavīnai spiedās uz aizbarikādētajām durvīm. Jauno futbolistu temperaments ņēma virsroku pār saprātu. Izveidojās drūzma, kāda raksturīga visbrāzmainākajām situācijām pie vārtiem Varšavas priekšpilsētu komandu mačos. Ja nebūtu žurnālista vēsā prāta un aukstasinības, futbola cienītāju pulks saārdītu gaiteni ar visām stiklotajām durvīm.

Redaktors* Hudiņskis ar savu vareno augumu aizsprostoja ieeju un no virpuļa izrāva piecus klaigājošus zēnus. Starp tiem gadījās arī Čeks. Viņš bija priecīgs, ka tik ātri izdevies nokļūt aiz matētā stikla durvīm, bet vienlaikus ar bailēm raudzījās apkārt, meklēdams pārējos delegācijas loČekļus. Taču drīz vien viņš nomierinājās. «Vai es kāds analfabēts, ka nepratīšu pieteikt komandu turnīram?» Čeks nodomāja un, gumzīdams cepuri apsvīdušajās delnās, gaidīja savu kārtu.

Kad Maneks nostājās platā, gludi noskūtā redaktora vaiga priekšā, viņš pēc visiem likumiem sasita papēžus, divas reizes nokāsējās un, uzsmaidījis sev parastajā veidā — pieklājīgi un draiski, noskaitīja:

— Mēs, pan,redaktor, esam no Voļas, no Gurčevskas ielas. Mēs gribētu … legāli piedalīties tajā «mežonīgo» turnīrā. Tikai mēs neesam nekādi mežoņi… mēs noorganizējām komandu, kas saucas «Sirēna».

Sarāvis mazliet augšup kuplās uzacis, redaktors vērīgi palūkojās zēnā.

—     Bet cik tev, draudziņ, gadu? — viņš ierunājās.

—     Man? … — Čeks sastostījās. — Četrpadsmit ar asti. — Sai «astei» vajadzēja liecināt par viņa briedumu.

Redaktors labsirdīgi pasmaidīja.

—     Un taviem biedriem?

—     Biedriem?… Biedri legāli vecāki, — viņš sameloja, juzdams, ka redaktora jautājumos slēpjas kādas briesmas.

Žurnālists atvirzījās, lai varētu labāk redzēt zēnu, un vēlreiz vērīgi viņu aplūkoja.

—     Man gan tā vien šķiet, ka četrpadsmit tev nav. Un mēs jaunākus par četrpadsmit nepielaižam pie turnīra.

—     Man neesot četrpadsmit! — Maneks tēloja aizvainotu. — Kaut es par katru dienu virs četrpadsmit pa zlotam dabūtu, — viņš no visa spēka iegāza ar dūri pa krūtīm.

—     Tādā gadījumā uzrādi skolēnu apliecību.

* Polijā par redaktoriem sauc arī laikrakstu redakciju nodalu vadītājus. Tā tas ir ari šinī gadījumā.

Maneks sadrūma, taču, negribēdams izrādīt apjukumu, vēlreiz iegāza sev pa krūtīm, ka nodunēja vien.

—     Tik tiešām kā es mīlu krustmāti Fraņu, man jau pilni četrpadsmit. Bet ja jūs, pan redaktor, neticat, lūdzu pavaicājiet krustmātei Fraņai.

—     Parādi apliecību, un mēs pārliecināsimies, — žurnālists, raudzīdamies uz zēnu ar neticīgu smaidu platajā, melnīgsnējā sejā^ izstiepa roku.

—     Es skolā neeju, un citu pierādījumu man nav klāt, — zēns atvirzījās no izstieptās rokas.

Redaktors ieplēta rokas.

— 2ēl man tevis, draudziņ, bet pierakstīt jiis nevaru. Par jaunu esi.

Manekam bija tāda sajūta, ka viņam kāds izrautu pamatu zem kājām. Acu priekšā viss sāka dejot. Asaras spraucās rīklē.

— Pan redaktor, — viņš iesaucās, — ja jūs mani nepierakstīsiet, mani izsviedīs no komandas! Puikas tikai par turnīru vien runā. Trenējas, cenšas, bet jūs, cienījamo pan redaktor, uzreiz visai mūsu nākotnei svītru pāri!

Neticīgais smaidiņš no žurnālista sejas nozuda. Viņa acīs pavīdēja interese.

—     Vai esat spēlējuši jau kādu maču?

—     Protama lieta, pan redaktor. Svētdien nospēlējām neizšķirtu ar «Viesuli». Mūsu vienība ir saspēlējusies, zēni prot rīkoties ar bumbu un ar sirdi pieķērušies futbolam. Bet, ja viņi uzzinās, ka pie turnīra nav pielaisti, āmen un beig'as. Klubs izputēs, spēlētāji pāries uz citām komandām, un Voļā futbola vietā sāks spēlēt paslēpēs vai pat. . . klasēs! Vispār — drūma perspektīva . . . citiem vārdiem — sporta dzīves bēres.

Žurnālists skaļi iesmējās.

—     Ho-ho, ja tu tāpat spēlētu, kā aizstāvies, būtu vareni.

—     Atnāciet,, pan redaktor, trešdien piecos uz treniņu, tur jūs pārliecināsieties, ka tā nav propaganda, bet fakts, — redzēdams, ka viss vēl nav zaudēts, Maneks pieķērās pie salmiņa. Viņš gribēja vēl piebilst, ka viņus trenē «Polonijas» labākais futbolists, pats Stefaneks, taču laikus iekoda mēlē.

Šajā gadījumā riskēt nedrīkstēja.

Žurnālists krietnu brīdi berzēja gludi skūto vaigu, beidzot atmeta ar roku.

—     Lai notiek. Kā tad sauc to jūsu komandu?

—     «Sirēna», pan redaktor.

Žurnālists ieveda komandu turnīra sarakstā, atzīmēja laukuma adresi un uz atvadām piemetināja:

—     Es ielūkošos pie jums, bet, ja redzēšu, ka tas viss blēņas, izsvītrošu bez žēlastības.

—     Bez žēlastības! — priecīgs iesaucās Maneks, graciozi pievilka izvalkātajā kedā tērpto kāju un kā lode izšāvās no istabas.

Pie durvīm jau gaidīja Mandžaro un Kšiss. No viņu neapmierinātajām sejas izteiksmēm bija redzams, ka zēni apvainojušies uz biedru.

—     Kas ir? — Mandžaro pirmais satvēra Maneku. Čeks jautri piemiedza aci.

—     Kārtībā . .. Bet dabūju gan svīst. . .

— Kāpēc tu mūs nepagaidīji?

Maneks paraustīja plecus.

— Pateicies dievam, ka tevis tur nebija. Dabūju gan svīst, — viņš atkārtoja un vairākkārt nopūtās. — Redaktors nemaz negribēja mūs pierakstīt. Teica, ka esam par jauniem.

— Nu un? — iejaucās Kšiss. Maneks iebukņīja viņam pa plecu.

— Nepazīsti tu Čeku. Nepatikšanas garām, viss legāli nokārtots. Turklāt vēl propagandu izvedu.

Abi zēni paskatījās vispirms uz Čeku, pēc tam viens uz otru.

— Propagandu?… Ko tu muldi?

— Jā, trešdien redaktors atnāks uz treniņu. Droši vien kaut ko uzrakstīs par mums.

CETURTĀ NODAĻA

Princis iegriezās sagrautos vārtos, Izgāja cauri

tumšam, netīram pagalmam un apstājās pie ieejas

pagrabdzīvoklos. Drupu pakaktos slēpās sasmakusi

tumsa. Vienīgi sagruvušo mūra sienu grambās vē!

blāzmoja rietošās saules palsā gaisma. Zēns izvilka no kabatas cigarešu paciņu. Aizsmēķēja. Ievilcis pirmo dūmu, viņš sausi ieklepojās, tomēr pārvarēja sevi un, lai gan dūmi koda un slāpēja, cigareti neaizmeta.

Mirkli vēlāk viņš ielika mutē divus pirkstus im skaļi iesvilpās.

No tumšās ejas atsaucās kāda balss:

—     Tu, Juļek?

—     Es! — Princis atsaucās. — Pasteidzies, citādi nokavēsim. Gaidīdams Skumbriju, Princis garlaikotu skatienu klaiņoja

pa drupām.

«Un te dzīvo cilvēki,» viņš nodomāja, skatīdamies uz vājo gaismu, kas spraucās caur pagrabdzīvokļu noputējušajiem logiem. «Gluži kā žurkas.» Viņš nospļāvās ar riebumu.

No tumšās vārtu ailes atskanēja cita balss — asa un nepacietīga:

— Kāpēc tu vilini viņu no mājas, blandoņa? Atkal milicija jūs iespundēs. Šodien, lai, bija seržants. Jautāja, kā uzve-daties.

Princis pazina Skumbrijas mātes balsi. Neapzinātu kustību

viņš aizslēpa cigareti sev aiz muguras un soli atkāpās. Atbil-

dēt nekā neatbildēja. ,

—     Liecies, mam, mierā, — Skumbrija atsaucās kaut kur dziļumā. — Vai neredzi, ka mēs kārtojam darīšanas.

—     Jīis mīiždien tā, mūždien… — sieviete pacēla balsi. -— Pārāk jauni vēl esat, lai pa naktīm vazātos.

—     Es tūlīt atgriezīšos, — Skumbrija viņu mierināja.

—     Atradis sev biedrus, — sieviete joprojām šķendējās,

— vieni huligāni, kaušļi un vazaņķi!

—     Ne tik strauji, pane Pokorska, — gandrīz mierīgi sacīja Princis.

—     Tu, smurguli, turi muti! Stāvi klusu, kad vecāki cilvēki tev kaut ko saka. Paskat, kāds gudrinieks atradies!

No priekštelpas iznira Skumbrija.

— Nāc, citādi vēl aizturēs mūs, — viņš nočukstēja un nozīmīgi pamirkšķināja ar aci.

Zēnus panāca spiedzīgā balss:

— Ievēro, Risek, atgriezies ātri, citādi es tev pirti sakurināšu!

Kad zēni bija uz ielas, Skumbrija apstājās.

— Katru dienu šitāds ļembasts, — viņš bēdīgi sacīja.

— Kopš te bija tas Bluķis, māte nedod man miera.

— Varbūt tu uztraucies? — Princis ironiski pasmaidīja.

— Nē jau! Man tikai tas līdz kaklam apriebies, — viņš saķēra Princi aiz piedurknes. — Biji tur?

—     Biju.

—     Nu, un?

Princis atmeta ar roku.

—     Kaps mums, brāl.

—     Kā tā: kaps?

— Pavisam normāli: Čeks nav lējis. Eju uz laukumu, skatos, bet tur Stefaneks ar šiem trenējas. Nostājušies riņķī un cits citam piespēlē, gluži kā Konviktorskas ielā, kaut es nobeigtos, — viņš nospļāvās un izvilka cigareti. — Uzvelc, tās ir amerikāņu, no brāļa dabūju.

Skumbrija pastiepa roku, taču tūdaļ atrāva. — Stefaneks, tu saki?

—     Uzminēji.

—     No kurienes viņi to izķeselējuši? Princis paraustīja plecus.

— Kā es to varu zināt? Čeks plātās, ka viņš šo saorganizējis. Pīpēsi? — viņš vēlreiz pastiepa paciņu «Cesterfīlds».

—     Nē. īsts sportists nesmēķē. Princis zobgalīgi pasmaidīja.

—     Kas tagad būs? — Skumbrija piepeši jautāja.

— Ja mēs nesakombinēsim kādu treneri, mūs saklapēs, ka čīkstēs vien.

Brīdi abi gāja klusēdami. Zēni apstājās spoži apgaismota trešās šķiras restorāna «Pie siļķītes» skatloga priekšā. Aiz apputējuša loga stikla pusatkusušā galertā peldēja vairāki pildītas zivs gabali — priekšpilsētas dzertuves reklāma.

—     Romeks ar šefu mūs te gaida, — Princis čukstēja. Skumbrija šaubījās.

—     Varbūt es uzgaidītu šeit. Princis aizvilka viņu sev līdzi.

—     Nāc! Ko tu rausties?

Zēni izgāja cauri pirmajai telpai — tanī pie pudelēm drūzmējās vīrieši, gar sienām uz plauktiem laistījās rindās novietotas pudeles. Viņus apdvesa rūgtena alus smarža un asa sviedru smaka. Pašķīruši plīša portjeras, viņi nonāca plašā, galdiņiem pieblīvētā zālē. Vienā kaktā zēni ieraudzīja tumšo, «ezī» apgriezto Romeka Vavžusjaka Čekulu. Viņš sēdēja kopā ar druknu, plecīgu vīrišķi, kura sarkanā seja laistīt laistījās no' sviedriem.

—     Beidzot tu esi klāt, — Juļeku saņēma vecākais brālis. — Sēdieties, puiši.

—     Mēs tikai uz brītiņu … — Skumbrija nobubināja, acis apkārt šaudīdams. Viņš jutās neērti dzertuvē, kur lielākoties bija vecāki vīrieši, turklāt krietni vien iereibuši.

—     Sēdies, Skumbrija, — vecākais Vavžusjaks iegāza zēnam spēcīgi pa muguru un ar varu nosēdināja brīvajā krēslā. —Nebaidies. Esat drošībā. Jums nekas nedraud.

Pretim sēdošais vīrietis, ko Princis pirmīt bija nosaucis par šefu, uzsmaidīja Skumbrijām jau trulām acīm.

—     Vai tas ir jūsu komandas kapteinis? — viņš griezās pie Prinča.

—     Jā, — zēns īsi atbildēja.

—     Pane Stasja! —" šefs uzsauca garām ejošai viesu apkalpotājai. — Divus saldus ķirsīšus jaunajiem pilsoņiem.

Skumbrija izbrīnījies paraudzījās uz Princi.

—     Es tagad nedzeru… — viņš nomurmināja.

—     īsts sportists, — šefs iesmējās. — Nu tad nodzēries tumšo aliņu. Iesala alu var dzert pat zīdaiņi. Pane Stasja, divus tumšos.

—     Kāpēc jums tik skābi ģīmji? — Romeks Vavžusjaks uzrunāja zēnus. Mēle viņam jau mežģījās un galva uz skaistā nodegušā kakla klanījās. Spriežot pēc tukšās puslitra pudeles, kas stāvēja starp glāzītēm un uzkožamo atliekām, varēja secināt, ka vakariņas turpinās jau krietni ilgi.

—     Mums? — Princis saviebās, mirkšķinādams skaistās acis.

—     Mums ir nepatikšanas, — Skumbrija iesāka.

—     Kas tad nu? — Vavžusjaks painteresējās.

—     Mēs šinī turnīrā norausimies, — Princis mierīgi sacīja. — Tie knišļi no Baložbūdas sadabūjuši sev īstu treneri. Stefaneku no «Polonijas».

—     Stefaneku? To pussargu no pirmās komandas? — šefs ieprasījās, un viņa duļķainās acis kļuva it kā skaidrākas.

Viņš pacēla dūri un zvēla pret galdu, ka glāzītes palēcās.

— Jums arī būs! — viņš ietaurējās aizsmakušā balsī.

Sauciens bija tik skaļš, ka pie blakus galdiņiem sēdošie paraudzījās uz viņiem. Taču šefs, nepievērsdams tam nekādu uzmanību, kliedza:

— Es nepieļaušu, ka mani zēni no Okopovas ielas būtu sliktāki par tiem «baložbūdniekiem»! Jums būs viss! Nopirkšu bučus, treniņuzvalkus, bumbu, getras. Man visam pietiks. Lai mani zēni izskatās kā īsta komanda. Pane Stasja, vēl vienu pus-litriņu uz tā rēķina! — viņš uzsauca apkalpotājai, kas tuvojās ar diviem putojoša alus kausiem.

Skumbrija sarāvās, iedomājoties vien, ka šefs liks viņiem dzert uz savas pēkšņās idejas rēķina. Taču, tā kā Skumbrijām šī ideja šķita brīnišķīga, viņš bija ar mieru nest pat šādu upuri.

«Viesulim» negaidot pavērās lieliskas perspektīvas: viņiem būs jauna bumba, jauni tērpi, jaunas futbolenes. Par to viņš nebija sapņojis pat slepenāko ilgu mirkļos. Kad korpulentā apkalpotāja šņabi ielēja tikai divās iztukšotajās glāzītēs. Skumbrija atviegloti nopīitās. Viņš pameta skatienu uz Princi, kurš sēdēja nesatricināmā mierā.

—     Bet treneris? — Princis pēkšņi iejautājās, it kā pamodies no snaudas.

—           Būs arī treneris! — šefs notaurēja un vēlreiz uzcirta ar delnu pa slapjo galdautu.

— Kas?

— Lobodovičs, — šefs ieplēta acis, gaidīdams, kādu iespaidu šis uzvārds atstās uz jaunajiem futbolistiem.

Taču Princis un Skumbrija gandrīz vienlaicīgi paraustīja plecus. Par tādu futbolistu viņi nebija dzirdējuši.

—     Laba ideja, — Romeks Vavžusjaks iemeta starpā. —Kādreiz viņš bija pirmklasīgs futbolists. Atceros, ka pēc kara viņš spēlēja «Leģijā».

—     Fenomenāls! — šefs priecīgs uztvēra. — Tagad gan mazliet izgājis no strīpas, bet tas nekas. Futbolu viņš nav aizmirsis.

Zēnu sejas izstiepās. Viņi bija cerējuši, ka par treneri da-bīis kādu futbola slavenību no «Polonijas», bet tā vietā solīja veterānu, par ko viņi nekad nebija dzirdējuši.

— Es jums saku, zēni, — šefs runāja, — mēs samontēsim tādu komandu, ka visiem mutes biis vaļā! Man futbolā ir jēga. Pirms kara es pats spēlēju «Marimontā». Bet tagad būšu jūsu priekšsēdētājs, — viņš rēcoši iesmējās. — Priekšsēdētājs, lai mani lode ķer!

Romeks Vavžusjaks pašķielēja uz pulksteni. Viņš pārbrauca ar roku pār spīdīgajiem matiem un pameta ar galvu uz zēnu pusi.

—     Jums jau laiks. Princis atģidās.

—     Tātad braucam?

— Brauciet, — šefs sacīja pavisam citādā balsī. — Mēs uzgaidīsim šeit. — Viņš izvilka no kabatas sauju saņurcītu naudas zīmju, izmeklēja piecdesmit zlotu gabalu un iedeva to Princim.

— Paņemiet taksi. Aizbrauksiet uz Grohovu, tur garāžā jūs jau gaidīs. Paņemiet paciņu un aizvediet pie manis. Atlikums nav jāatdod, paliks jums. Sajēdzi?

Princis pamāja ar galvu.

—     Sajēdzu.

—     Tikai zibenīgi, jo lieta svarīga!

Kad zēni gāja ārā, Skumbrija piebikstīja Princim ar elkoni.

— Ei, kas tā par paciņu? Princis aizsvilās.

— Kāda man daļa? Galvenais, ka nopelnīsim. Taksis neizmaksās vairāk par trīsdesmit. Divdesmit paliks mums.

— Pa desmitniekam, — Skumbrija iemeta.

— Jucis esi! Vari būt laimīgs, ja dabūsi piecnieku. Skumbrijām bija vienalga. Viņš šai brīdī domāja par «Viesuli».

— Prima, — viņš sacīja it kā pie sevis. — Tagad mums būs īsta komanda.

Sī diena Manekam palika atmiņā kā jautra, krāsaina filma. Visi salasījās jau pirms pieciem. Tomēr pieskarties bumbai neiedrošinājās neviens. Augošā nemierā zēni gaidīja parādāmies slaveno Stefaneku. Visvairāk uztraucās Maneks. Kas tā būtu par izgāšanos, ja Stefaneks neatnāktu uz treniņu. Zēni izsmietu viņu un sacītu, ka viņš lējis. Taču, par laimi, precīzi piecos uz ielas iedūcās motors, un mirkli vēlāk, stumdams skaistu, sarkanu «Javu», mūra izlauzumā parādījās Stefaneks.

Maneks aiz prieka gandrīz vai palēcās gaisā. Nemieru nomainīja neizsakāma lepnuma sajūta. Viņš taču bija tas, kurš panāca, ka slavenais «Polonijas» pussargs pagodināja ar savu klātbūtni «Sirēnas» treniņu. Tikai pateicoties viņam, zēni pašlaik var blenzt uz savu mīluli.

Viņi aplenca Stefaneku un viņa motociklu, palīdzēja novietot mašīnu pie mūra sienas un gaidīja, kas notiks tālāk. Tikmēr slavenais «polonists» izturējās tā, it kā pazītu viņus jau ļoti sen. Viņš apsveicinājās ar visiem, katram paspieda roku, tad nostājās laukuma vidū un smaidīdams sacīja:

— Gribu redzēt, ko jūs mākat.

Un pēc tam sākās treniņš! īsts, nopietns treniņš, tāds kā Konviktorskas ielā meistarklases komandā.

— Futbola spēles pamats, — Stefaneks skaidroja, — ir tehnika. Ja spēlētājs nav apguvis tehniku, tas nevar rādīties laukumā. Futbola tehnikas galvenie elementi — bumbas apstādi-nāšana, vadīšana, piespēle un sitiens.

Tas viss likās tik vienkārši, ka zēni raudzījās «polonistā» vīlušies. Tikai kad Stefaneks parādīja viņiem dažus pamata paņēmienus un lika tos atkārtot, zēni saprata, ka viņi ir tikai nožēlojami iesācēji.

— Futbols ir skaista, bet grūta spēle, — Stefaneks smējās, kad kāds no zēniem nepareizi piespēlēja vai slikti atsita bumbu. — Ir jāmācās, jāmācās un vēlreiz jāmācās.

«Polonijas» futbolists treniņu vadīja tik interesanti, ka zēni nemaz nemanīja, kad sāka krēslot.

— Šodienai pietiks, — Stefaneks noteica. — Ja šinīs divās nedēļās jūs cītīgi trenēsieties, turnīrā varat iegūt labu vietu.

Tai dienā zēnus gaidīja vēl viens pārsteigums. Laukumā ieradās redaktors Hudiņskis no «Varšavas Dzīves». Viņš ilgi sarunājās ar zēniem, par visu viņus izprašņāja un beigās apsolīja, ka avīzē ievietos rakstiņu par komandu un tās gatavošanos turnīram.

Zēniem tas ļoti glaimoja. «Sirēna» pastāv vēl pavisam tikai dažas dienas, bet par to jau būs avīzē.

— Tikai neaizmirstiet uzrakstīt par mani! Par mani arī! Un par mani! — zēni plijās virsū redaktoram.

Bet Hudiņskis labsirdīgi smaidīja un izdāvāja šokolādes konfektes…

Kā gan nesapņot par tādu dienu, kā to nepārdzīvot vēl un vēlreiz?

… Maneks vēl gultā. Viņš pievēris acis, un viņam šķiet, ka tā ir filma.

—     Manek, laiks celties, — viņš izdzirdēja krustmātes Fra-ņas balsi.

—     Tūlīt, krustmāmiņ, — viņš noburkšķēja zem deguna un vēl ciešāk aizspieda plakstus, lai vakardienas skaistā filma pēkšņi nepārtrūktu.

Tad Maneks atcerējās, ka viņam ir jāceļas un jāgatavo brokastis. Nabaga krustmāte kopš vairākām dienām sūdzējās par sāpēm krustos, bet vakar no darba atgriezās agrāk un nolikās ne pa jokam.

— Pārstaipījos, — viņa bija teikusi. — Akiurāt pārstūmu smagu skapi pie vieniem Krakovas priekšpilsētā, kad mani tā sarāva, ka nevarēju vairs atliekties.

Vakarā bija atnācis rajona ārsts, izmeklējis, izklaušinājis, nogrozījis galvu un sacījis, ja neuzlabošoties, būšot jāiet uz slimnīcu.

Nabaga krustmāte Fraņa, vai viņa nevarēja pagaidīt, iekams beidzas turnīrs? Kungs dievs viņu laikam tāpēc radījis, lai uzsūtītu nelaimes. Smaga, ai cik smaga viņai dzīve. Ceļas ik rītus ar gaismiņu, skrien uz arteli «Spodrība» un gaida, kādu darbu viņai iedalīs. Maz prieka slaucīt citu kaktus un mazgāt svešu veļu, jo sevišķi par tādu suņa maksu, no kuras pat izdzīvot nevar. Bet tagad vēl šī slimība…

Krāsainā filma bija beigusies, iestājās pelēkā ikdienas īstenība. Jāceļas augšā im jāķeras pie darba, jo pasaulē nav brīnumdaru-rūķīšu, kas sanestu ūdeni, izkurinātu krāsni un uzvārītu brokastis.

Žāvādamies vm bužinādams matus, Maneks izķepurojās no gultas. Diena nesolījās būt priecīga. Zēns aizmirsa pat uzsvilpot savu iemīļoto «Nikolo, Nikolo, Nikolino…».

Kad viņš mazgājās zem krāna, pie durvīm kāds pieklauvēja. Pavērto durvju spraugā parādījās Pērlītes mūsainā seja; viņš uzsauca:

—     Ei, Ček, nonāc lejā! Mandžaro sasaucis komandas padomes sēdi. Kšiseks jau klāt un Tadeks Puhala arī.

—     Lai uzgaida, — Maneks atrūca. — Vai neredzi, ka mājā slimnīca?

—' Nē.

—     Nu tad ieskaties. Krustmāmiņa saslimusi. Krustmāte gultā sakustējās.

—     Atstājiet viņu mierā kauču šodien, — viņa ievaidējās.

—     Jūs, krustmāmiņ, nemaz neuztraucieties, — Maneks viņu mierināja. — Es savus pienākumus zinu legāli. — Bet Pērlītēm viņš uzšņāca: — Ko tu gaidi? Pasaki, ka vēlāk noiešu.

—     Ar tevi vienmēr tā … — mazais vārtsargs neapmierināts, norūca.

—     Kā tad … Vai es, vai, esmu vainīgs, ka krustmāte pārstiepās? Ar sūdzībām griezies pie arteļa «Spodrība»!

—     Labi jau labi, — Pērlīte noteica samierinoši. — Pateikšu … tikai noteikti atnāc, jo lieta svarīga.

Maneks centīgi izpildīja visus krustmātes norādījumus, bet,, kad gāja prom, lepni ierunājās:

— Kā krustmāmiņa apmierināta ar apkalpošanu? Tādas nav pat viesnīcā «Bristole».

Sieviete vāji pasmaidīja.

—     Pa ceļam ieej vēl pie panes Zahorskas. Palūdz, lai viņa ienāk pie manis.

—     Tiks izdarīts, — Maneks noteica apmierināts par paveiktajiem pienākumiem. Taču, kad viņš devās lejā pa čīkstošajiem pakāpieniem, zēnu piepeši pārņēma skumjas. «Cik žēl,, ka man nav nedz tēva, nedz mātes,» viņš domāja. «Citiem dzīve rit mierīgi, bez pārsteigumiem un nepatikšanām. Vecie par viņiem domā, rūpējas un raizējas. Bet es?…»

Pagalmā Maneks ieraudzīja biedrus. Mandžaro jau pa gabalu sauca:

— Uz tevi vienmēr jāgaida!

Čekam uz mēles bija jau kodīgs vārdiņš, taču viņš savaldījās. Nodomāja, ka nav vērts sākt ķildu.

—     Kas ir? •— viņš jautāja.

—     Sastādām pirmā mača komandu. Tu taču zini, ka šo svētdien spēlējam.

—     Un bez manis jūs nevarējāt sastādīt?

Nē, — Kšiss Sloneckis atbildēja. — Tu taču skaities padomē.

Komandas padome, ko viņi bija izvēlējuši pēc pirmā treniņa

ar Stefaneku, sastāvēja no trim loČekļiem. Pērlītēm, Mandžaro un Kšisekam bija jānosaka komandas sastāvs katrai spēlei.

—     Bet vai Stefanekam jautājāt?

—     Jā, — Mandžaro paskaidroja. — Teica, lai mēs paši izlemjot. Viņš negribot jaukties. Kad bīisim sastādījuši, parādīsim, lai apstiprina.

—     Nāciet pie manis, tur varēsim mierīgi parunāties, — Kšiss Sloneckis lika priekšā.

—     Labi, — piekrita Mandžaro.

—     Vai es varu iet kopā ar jums? — jautāja Tadeks Puhaļ-skis. Līdz šim brīdim viņš bija stāvējis sapūties un sarunā nepiedalījās.

—     Vai tu esi jucis?! — Pērlīte iesaucās. — Ja jau padome, tad padome.

.Tadeks saviebās.

— Ratā ar tādu komandu! Visur citur darbojas kolektīvi, bet pie mums vienmēr tikai Mandžaro un Čeks, Mandžaro un Čeks. Vai man varbūt futbolā nav nekādas jēgas?

Maneks zobgalīgi pasmaidīja.

—     Un tev tas nepatīk, ko?

—     Skaidrs, ka ne. «Viesulī» ir citādi. Viņiem jau ir jauni tērpi.

Sī ziņa bija kā zibens spēriens no skaidrām debesīm. Zēni brīdi klusēja un neticīgi vērās Puhaļskī.

—     Kā tu to zini? — Mandžaro ievaicājās.

—     Biju šodien Okopovas ielā. Redzēju, kā šie trenējas. Viņiem ir arī treneris…

—     Treneris?! — zēni iesaucās korī.

—     Kā tad. Lobodovičs, bijušais «Leģijas» futbolists. Bet tērpi pilnīgi jauni, uz goda. Getras melnas ar baltām svīttām. Izskatās kā īsta komanda, nevis kā plušķi. Princis man sacīja, ka viņiem būšot arī futbola zābaki. Viss jauns.

Pērlīte iesvilpās caur zobiem.

—     Kur viņiem tik daudz naudas?

—     Viņiem bagāts priekšsēdētājs. Prot ierīkoties. Bet ko mēs? Pat vienādām bikšelēm nevaram sakombinēt.

Čeks samiedza acis.

—      Un tev šie imponē, ko?

—      Nē … tikai… viņi ir īsta komanda. Rūpējas par spēlētājiem. Bet pie mums?

Mandžaro piegāja pie Puhaļska.

— Es redzu, ka tev pie mums nekas nepatīk.

Puhaļskis soli atkāpās. Lūpas viņam viegli drebēja, acis nemierīgi skraidīja.

—      Jūs negribat ieskaitīt mani padomē, un es lai tāpēc priecājos varbūt, jā?

—      Nav mūsu vaina, ka tevi neievēlēja.

—      Jūs no Baložbūdas pastāvīgi esat uz vienu roku.

—      Tev nekad nekas nav pa prātam! — Pērlīte iespiedzās. — īdoņa!

Puhaļskis uzmeta vārtsargam skaudīgu skatienu.

—      Ja jau negribat, tad… tad nevajag ar, — viņš apgriezās un lēnā gaitā attālinājās. Zēni noraudzījās pakal. Kad viņš bija pazudis vārtos, Kšiss Sloneckis pakratīja galvu.

—      Ja jau viņam tas tik svarīgi, es varu atteikties. Lai nāk manā vietā.

—      Liecies mierā, — Čeks pasmaidīja. — Viņam neviens nevar iztapt pa prātam. Izturas kā kinozvaigzne…

Zēni devās jauno dzīvojamo bloku virzienā. Aiz ielas līkuma, kur beidzās gruveši, grausti un veci žogi, pavērās it kā pavisam jauna pasaule. Saule šeit maigāk lējās pār īsi apcirpto mauriņu un jautrāk atspulgo jās jaunā dzīvojamā kvartāla namu lielajos, spodrajos logos. Pat debess zilgme virs vadu tīmekļa aizaustajiem jumtiem šķita vēlīgāka pret cilvēkiem. Smilšu laukumā skvēra vidū rotaļājās tīri, labi ģērbti bērni. Mūru ielokā knosījās baloži.

Čeks ar interesi raudzījās visapkārt. Viņš šeit bija ne vienu reizi vien, taču nekad agrāk tik sāpīgi nebija izjutis šo starpību. Nepatīkamā sajūta vēl pieauga, kad viņi iegāja Kšisa dzīvoklī.

— Bet dzīvo gan tu kā īsts indiešu maharadža, — visapkārt valdošās kārtības, tīrības un pārticības samulsināts, viņš nedroši ieminējās. Parketa klājums laistījās, atspulgodams zēnu stāvus. Visapkārt paklāji, segas, ziedi.

—     Noslaulāpt' kārtīgi kājas, lai mamma nedusmojas, — Kši-seks lūdza.

—     Cilvēk, — Čeks klusi sacīja, — te jau jālidinās ar helikopteru, lai nepiemīdītu grīdu.

Kad zēni bija atsēdušies, Mandžaro izvilka no kabatas pie-zīmnīcu. Viņš izklāja to uz ceļiem, pārbrauca ar delnu pāri lapām un ļoti nopietni sāka:

— Man ir kāds priekšlikums. Paskatieties, kā es iedomājos mūsu komandas sastāvu.

Zēni saspiedās apkārt. Uz lapas bija redzams jaunā sastāva plāns.

Mandžaro jautājoši pavērās biedros.

—     Kā jums patīk? Čeks nogrozīja galvu.

—     Jāsaka, nav slikti, tikai kur tu liksi Zirnekli?

—     Poldeku Pehovjaku? Viņš būs rezervē.

— Bet, cilvēk, — Maneks iesaucās, — viņš taču regulāri divdesmit «galviņas» vienā rāvienā taisa! To pat es nespēju.

«Sirēnas» kapteinis bija redzami neapmierināts, ka Čeks iedrošinājies izdarīt labojumus viņa rūpīgi pārdomātajā sastāva plānā.

— Poļdeks vājš. Fiziski neizturēs, — viņš iebilda. — Un vispār… kā vietā tu viņu liktu?

Maneks vēlreiz uzmanīgi pievērsās sarakstam.

— FeJ'eka Ringera vietā, — zēns pēc brīža izmeta.'— Viņš pēdējā mačā bija visvājākais.

—     Un ko tu saki? — Mandžaro paliikojās Kšisā.

—     Es? … Man liekas, Čekam taisnība.

—     Nu labi, — Mandžaro nosvītroja Feļeku un virs viņa vārda negribīgi ierakstīja Poļdeku Pehovjaku. — Bet tagad jāpadomā: kādos tērpos mēs spēlēsim mačā? Es lieku priekšā par to naudu, kas kasē, nopirkt drēbi melnām biksītēm.

—     Nepietiks, — kasieris viņu pārtrauca. — No tās naudas katram iznāks tikai pa pusbiksei.

—     Cik kasē ir?

—     Simt septiņdesmit pieci zloti un piecdesmit graši, — Čeks nekavēdamies noskaldīja. — Tā rādīja pēdējais saldo. Grāmatvedību es zinu kā savus piecus pirkstus, un rēķini man legālā kārtībā. Kuru katru mirkli varu uzrādīt. Man iztrūkuma nebūs!

—     Labs ir, — Mandžaro ieslīga domās. — Atnes kasi šodien uz treniņu. Jāapspriež šis jautājums ar pārējiem.

— Pirmklasīgas pusdienas, krustmāmiņ, — Maneks sacīja, nolikdams šķīvi uz bufetes. — Pēc šitāda ēdiena uz svētdienas maču būšu lieliskā formā. Tikai ar katlu mazgāšanu būs pa-grūtāk, jo taukaini.

Viņš ielēja katliņā mazliet silta ūdens. Mazgādams šķīvjus, zēns domās kavējās pie tikko ieturētās maltītes. Viņš bija neizsakāmi pārsteigts, no kurienes radies tik smalks mielasts! Ikdienā Maneks bija paradis ēst sakņu boršču, miežu putru ar pienu vai arī ķiļķenus ar sīpolu mērci. Bet šodien pane Zahorska bija pagatavojusi viņiem lielisku buljonzupu un gabalu gaļas ar mārrutku mērci. Tādi ēdieni gadījās augstākais reizi mēnesī un arī tad lielākoties sakarā ar kaut kādiem svētkiem. Maneks nosprieda, ka tam par iemeslu ir krustmātes Fraņas slimība. Gluži vienkārši •— krustmātei labi jāēd, lai pēc iespējas ātrāk izveseļotos.

Pēc sātīgajām pusdienām garastāvoklis Manekam uzlabojās, jo vairāk tāpēc, ka viņu gaidīja pēcpusdienas treniņš. Jo tuvāk nāca turnīrs, jo spēcīgāks auga jauno futbolistu satraukums, un katrs nākamais treniņš sagādāja viņiem aizvien lielāku prieku.

Maneks nosusināja nomazgātos šķīvjus, ielika tos bufetē, uzslaucīja grīdu un, beidzis visus mājas darbus, pavērās uz kumodes stāvošajā pulkstenī. Treniņš sākas pēc pusstundas. Tiesa, šodien Stefaneka nebiīs, taču viņiem bija jāatkārto parādītie paņēmieni: vešana starp ķieģeļiem, sitiens no stūra, piespēle ar galvu, piespēle no skrējiena.

Maneks dzīrās jau iet, kad pēkšņi atcerējās, ka Mandžaro bija sacījis atnest kasi. Naudu viņš glabāja pastmarku albumā. Zēns izvilka atvilktni, izņēma albumu un — piepeši viņam kļuva drausmīgi karsti. Naudas albumā nebija! Viņš vēlreiz drudžaini pāršķirstīja visas lapas, taču uzgāja vienīgi papīrīti, uz kura veda rēķinus. Albumu krampjaini turošās rokas ietrīsējās, acu priekšā satumsa, galvā sāka dunēt.

— Ko tu tur meklē? — viņš izdzirda krustmātes kluso balsi. Zēns apsviedās. Krustmāte raudzījās viņā spīdošām, baiļ-

pilnām acīm.

— Kur nauda? — viņš iesaucās drebošā balsī. Krustmāte lēni aizgrieza acis. Tagad viņa pētīja uz segas

gulošās kalsnās rokas.

—      Kur nauda? — zēns raudulīgā balsī atkārtoja.

—      Kāda nauda?

—      Tā… no albuma.

— Ak tā … — krustmāte likās izbrīnījusies. — Jā … pavisam aizmirsu tev pateikt… Bija atnākusi pane Zahorska.. . Es gribēju, lai viņa kaut ko nopērk, jo mājā nekā nebija …

Zēns urbās krustmātē plaši ieplestām, trulām acīm.

— Tā taču nebija mana! — viņš gandrīz iekliedzās. — Tā bija kluba nauda! — viņš pacēla albumu uh trieca to pret zemi. — Pamatīgi jūs mani iegāzāt! Ko es tagad darīšu?

Sieviete pieslējās gultā sēdus.

—     Un es domāju, ka tava… salasīta par pudelēm.

—     Ek! — zēns ievaidējās, sažņaugdams dūres. Pēkšņi viņš saķēra galvu rokās. — Ko es tagad darīšu? Ko es darīšu?

Treniņam vajadzēja sākties puspiecos. Tuvojās jau pieci, bet vēl aizvien nebija visu spēlētāju. Mandžaro uzbudināts sita bumbu pret zemi. Viņš bija sapīcis un dusmīgs. Ik pa laiciņam pablenza miīra virzienā.

— Pie mums vienmēr tāda kārtība! — viņš sacīja blakus stāvošajam Pērlītēm. — Cik reizes neesmu skaidrojis, ka komandā jābīit disciplīnai. Ja tā tas turpināsies, mēs tālu netiksim.

Mazais vārtsargs bažīgi līīkojās komandas kapteinī. Viņam nepatika, ka Mandžaro dusmojās.

— Pagaidīsim vēl drusciņ, varbūt atnāks, — viņš nedroši ieminējās.

Mandžaro nikni trieca bumbu pret zemi.

— Pie joda ar šitādu organizāciju! Kur Čeks? Kur Puhaļa? Kur Romeks Marmols? Kur Ignats?

Tai pašā mirklī, it kā komandas kapteiņa vārdus izdzirdējis, mūra caurumā parādījās Ignats Paradovskis. Ieraudzījis zēnus, viņš metās uz priekšu un elsdams pieklupa klāt.

—      Tas tik ir numurs! — viņš iesaucās.

—      Kas noticis? — kā visziņkārīgākais jautāja Pērlīte.

—      Iedomājieties tikai: «Viesulis» pārvilcis Puhaļu savā pusē!

Zēni apklusa. Viņi stāvēja kā sasaluši un tikai raudzījās cits citā. Sī ziņa visus tā pārsteidza, ka viņi ilgi nevarēja izdvest ne vārda. Pirmais ierunājās Mandžaro.

— Ne-ie-spē-ja-mi, — viņš sašutumā nostostījās. — Tā taču ir nodevība!

Ignats iezvēla ar dūri pa krūtīm.

—      Goda vārds! Pats savām acīm redzēju!

—      Tu lej! — Pērlīte iespiedzās. Jau doma vien, ka kāds varētu atstāt «Sirēnu», viņam šķita neticama.

Redzot, ka nokļuvis visu uzmanības centrā, Ignats aizrāvies stāstīja:

— Fakts. Man bija vēl drusku laika un es nodomāju: paskatīšos, kas notiek Okopovas ielā. Eju un redzu, ka «fazāni»

sit bumbiņu. Mani ieinteresēja, kā viņi trenējas, tāpēc es pie-līdu tuvāk, te, skatos, ar šiem — Puhaļa!

—     Varbīit viņš tikai tāpat, stila pēc, — Kaziks Piglo ierunājās.

—     Nepārtrauc, -— Ignats uzsauca. — Stila pēc? Kur nuf Tiklīdz šis ieraudzīja mani, tūdaļ gribēja noziedēt, bet Princis saķer šo aiz biksēm un saka: «Ko tu baidies? Vai tev slikti pie mums?» Bet pēc tām man: «Ei, mazais, varbūt tu arī nāksi pie mums spēlēt? Dabūsi jaunu tērpu, futbolenes un vēl saldējumam!»

—     Un ko tu? — Mandžaro ievaicājās.

—     Es? . .. Pateicu, ka viņu tērpiem un futbolenēm spļauju virsū, ka es jau nu nepārdošos. Es jums, puikas, saku, Puhaļa kļuva bāls kā krīts. Pat nepaskatījās uz mani, tikai noteica Skumbrijām: «Viņš no Baložbūdas. Viņu neizdosies pārvilkt.» Bet pēc tam man teica: «Pasaki savējiem, ka es pārgāju uz «Viesuli».»

—     Cūka tāds! — Pērlīte nenovaldījās.

Mandžaro sarauca uzacis. Tomēr, kā jau pienākas komandas Icapteinim, saglabāja nesatricināmu mieru.

—     Es zināju, ka tā būs. Šodien pēc treniņa sasauksim sanāksmi. Izslēgsim viņu no kluba. Tādi nodevēji mums nav vajadzīgi.

—     2ēl, — Pērlīte čukstēja it kā pie sevis. — Tadeks labi spēlēja.

Mandžaro izvilka piezīmnīcu. Uzšķīra lapu, kur bija atzīmēts komandas sastāvs.

—     Tas ir nopietns trieciens mūsu uzbrukuma līnijai. Neko darīt. Viņa vietā liksim Feļeku Ringeru, bet pussargs būs Zirneklis.

—     Nebūs nemaz tik slikti, čaļi!… — Zirneklis palēcās uz savām tievajām kājām. — Feļeks arī labi sit, un gan jau es ļjussargos tikšu galā.

Zēniem tā spriedelējot par jaunajām rūpēm, laukumā parādījās Čeks. Viņš soļoja lēni, it kā baidīdamies tuvoties. Likās — tas nav smaidīgais, mūždien pašpārliecinātais Maneks, bet pa-

visam cits zēns. Pat kustības bija citādas, kaut kādas nedrošas, lempīgas.

Pērlīte paskrējās draugam pretī.

—     Vai tu dzirdēji, ka Tadeku pārvilkuši uz «Viesuli»? Čeks šo sensacionālo vēsti novērtēja ar vienu trāpīgu vārdu:

—     Lupata!

— Bet tu bez nokavēšanās nevari! — Mandžaro kodīgi viņu sveicināja.

Čeks tikai saknieba liipas.

—     Tu taču zini, ka krustmāte slima.

—     Naudu atnesi?

Maneks vielgli nobāla, tomēr centās savaldīties. Viņš bija cerējis, ka par naudu komandas kapteinis jautās tikai pēc treniņa. Maneks izaicinoši paskatījās uz Mandžaro un sacīja ar uzsvaru.

—     Kur tu tā steidzies? Pie manis kā bankā. Maridžaro ieplēta rokas.

—     Es taču sacīju, lai tu atnes.

— Ar tādu naudu staigāt pa ielu? — Maneks saviebās. — Atdošu vakarā.

—     Jau kopš nedēļas līidzu tevi norēķināties. Maneks zobgalīgi pasmaidīja.

—     Pat no bankas tu ātrāk nedabūtu.

— Tu ņirgājies par mani, vai? Saki labāk, varbūt tev tās naudas nemaz nav?

—     Esi mierīgs.

—     Kāpēc tad tu velc?

Čeks pacēla galvu, un acis viņam iezibējās :

— Ko tu, Feļek, piesienies? — viņš asi jautāja. Mandžaro vilcinājās, taču, nespējis apvaldīt uzbudinājumu, iesvieda Čekam taisni sejā.

— Varbūt ar naudu tāpat kā ar to bumbu?

Maneka acīs iedegās nelabas uguntiņas. Viņš spēcīgi sakoda žokļus, pastiepa galvu uz priekšu un iešņācās:

—      Turi mani aizdomās? Mandžaro indīgi pasmīnēja.

—      Neturu, es tikai… tikai gribētu redzēt to kluba naudu.

—     Labi, šodien pat vēl to redzēsi! — viņš apcirtās un devās prom lēnā, nedrošā solī, it kā nestu kādu smagu nastu.

—     Manek, Manek, ļiz kurieni tu?! — Pērlīte sauca viņam nopakaļis. Bet Maneks neatskatījās. Viņš šķērsoja izmīdīto laukumu un nozuda mūra caurumā.

Iela grima spožas gaismas viļņos. Gaisā virmoja smalki putekļi, ko uzsita garām braucošās mašīnas. Caur sagrauto namu plaisām spiedās trīsoši saules staru kūļi un siltiem plankumiem klājās uz ietves. Dūca joņojošs tramvajs, bet no tuvīnā nama atvērtā loga plūda radio mūzikas skaņas. Kāda augsta vīrieša balss skandināja jautru dziesmiņu: «Nikolo, Nikolo, Nikolino …» Taču Maneks to nedzirdēja. Iespiedis dūres kabatās, galvu nokāris, ar novalkātajām kedām šļūkdams pa sasilušās ietves plātnēm, viņš vilkās uz priekšu, iegrimis drūmās domās.

«Lai tas Feļeks Mandžaro nemaz tā neizlec. Lielības desa! Naudu viņš dabūs, fakts. Kaut vai man tā no zemes būtu jāizrauj! Bet kur ņemt? Desmit vai divdesmit zlotus varētu sakombinēt itin viegli, bet simt septiņdesmit piecus zlotus un, piecdesmit grašus — tas jau grūtāk. Vajadzēja izstāstīt viņiem visu patiesību… Nē, uz to spējīgs būtu vienīgi kucēns bez pašlepnuma. Kāda daļa «Sirēnas» loČekļiem, ka krustmāte pēkšņi sa-sasirgusi un viņai sagribējies labāku pusdienu? Tā ir personīga lieta. Sakompro mitēties nedrīkst…»

Šādās pārdomās iegrimis, Maneks pat nepamanīja, ka bija pagājis garām pārtikas preču veikalam. Vajadzēja mērot dažus desmit soļus atpakaļ.

—     Ko tu šodien tāds sadrūmis? — pane Kazja ievaicājās.

—     Ir savas rūpes, pane Kazja, — viņš skumīgi noteica.

—     Kāpēc šodien no rīta neatnesi pudeles? Zēns nopūtās kā pieaudzis, bēdu nomākts vīrs.

— Ek, ko tur runāt. Dzīve nav rožu dārzs. — Tad viņš steidzīgi piebilda: — Krustmāte saslimusi, un es izpildu kopējas pienākumus. — Zēns pameta skatienu visapkārt, vai kāds nenoklausās viņu sarunā, piegāja pārdevējai pavisam tuvu klāt un klusinātā balsī sacīja:

—     Pane Kazja, es pie jums kutelīgā lietā. Man vajadzīga nauda.

—     Ho, ho, kam šodien nav vajadzīga nauda, — jokojās pārdevēja, pārsteigta līikodamās uz neparasti nopietno zēna seju.

—     Man ir kāds priekšlikums, — Maneks turpināja. — Es nesīšu pudeles veselu mēnesi par velti. Bet vai jūs man nevarētu aizdot drusku naudas uz priekšu?

—     Cik tev vajaga?

—     Ne visai d^udz, pane Kazja, simt septiņdesmit zlotiņus. Kas tas jums ir, pie tādas apgrozības.

Pārdevējas apaļā seja izstiepās… Viņas lielās acis sastinga. Zēns raudzījās viņā ar pieaugošu nemieru un vienlaikus ar cerībām.

—     Simt septiņdesmit zlotu? — viņa pēc brīža ierunājās. — Kur es ņemšu tev tik daudz naudas?

—     No tās kases par pudelēm, pane Kazja. Man ir solīda firma, atdošu visu precē.

—     Tev nelaimējās, Ček. Tieši rīt man jānorēķinās par pudelēm. Ja tu pienāktu vēlāk …

Zēns raudulīgi saviebās.

—       Nekādi nav iespējams? Pārdevēja paraustīja plecus.

—       Ek, cik nejauki. Vajadzēs meklēt kaut kur citur. Atstājis veikalu, Maneks nokāra galvu vēl zemāk un soļoja

vēl gausāk, Viņš zināja: pārdevēja bija samelojusi. Norēķinājās viņa vienmēr mēneša beigās. Acīm redzot neuzticas viņam. Baiļojas par simt septiņdesmit zlotiem, Čeks pat nedusmojās, tikai izjuta neizsakāmu rūgtumu.

Mērodams savu parasto ikdienas ceļu, Maneks jau pa gabalu ieraudzīja ratiņus ar augļiem, bet blakus tiem — dūšīgo, pilnmiesīgo, sviedriem noplūdušo pani Vavžineku. Zēns uz brīdi apstājās. Viņš negribēja rādīties ar skābu sejas izteiksmi un degunu nokāris. «Turies,» viņš sev sacīja un raitā solī tuvojās ratiņiem.

— Sveiciens priekšniecībai! Kā sviežas ar augļu un dārzeņu komerciju? — pūlēdamies smaidīt, viņš ar grūtībām izspieda.

Pārdevēja par atbildi tikai ieplēta rokas.

—     Katru dienu kādi jaunumi, Ček. Paveries, kādus ābolus man šodien atveduši. Puse šīs putras jāizmet atkritumu kastē.

—     Vai ari ar mājas metodēm jāpārvērš par marmelādi, — zēns steigšus iebilda.

—     Marmelāde paliek marmelāde, bet izdevumi nesedzas.

—     Jūs esat pārāk labs specs, lai pieļautu zaudējumus, — Čeks mīlīgi sacīja. — Bet, ka prece nelāga, nav jūsu vaina. Es viņiem visu atdotu atpakaļ, lai paši taisa marmelādi.

—     Tiesa, zēn, tiesa, vienmēr tikai nepatikšanas vien.

—     Nepatikšanas, — viņš sirsnīgi piebalsoja, — ja jūs tikai zinātu, kādas man nepatikšanas… — Čeks atbīdīja cepuri pakausī un sadrūma.

—     Kas tad nu? — pārdevējas mazās ačteles atdzīvojās.

—     Robā esmu, pane priekšniece … formāli robā. Krustmāte pārstiepās, un es tagad mājās esmu vienīgais apgādnieks.

Pārdevēja sasita tuklās rokas un līdzjūtīgi pašūpoja galvu.

— Jā, nabagu katrs spaida.

Izmantojot līdzcietības pilno noskaņojumu, Maneks nolēma darboties bez vilcināšanās.

— Man vajadzīga nauda, pane priekšniece. Nav daudz — simt, simt piecdesmit zlotu. Atdošu pēc nedēļas, kad krustmāte atveseļosies.

Panes Vavžinekas pilnīgā, labsirdīgā seja pārvērtās tik spēji, ka Maneks nodomāja: «Cik savādi. Pietiek tikai ieminēties par aizlienēšanu, un cilvēki salecas, it kā viņiem kāds būtu iedzēlis.»

—     Simt zlotus, — tirgotāja šos vārdus izteica ar lielu godbijību. — Bet no kā tu, zēn, aizņemsies simt zlotus?

—     Domāju, ka no jūsu cienījamās firmas, — Maneks pašķielēja viņā sāniski, gandrīz koķetīgi.

—     Tēva un dēla un svētā gara vārdā, — viņa spēji pārkrustījās. — Vai neredzi, ka man prece pūst? Ne piecdesmit vēl neesmu ietirgojusi. Brīdi pakavējies, pārlasi man šos draņķīgos ābolus, dabūsi piecnieku.

Čeks skatījās uz panes Vavžinekas katūna kleitas izgriezumu un redzēja aiz tās tūkstam ar naudu pieblīvētu maisiņu. Zēns juta, ka asinis atplūst no galvas, bet kājas kļūst svina smagas. «Neizdevās,» viņš nodomāja. «Arī šī negrib riskēt.»

—     Pateicos, — viņš lēni sacīja pārvērstā balsī, — šodien tik smalkam darbam man nav laika. — Zēns pamāja ar galvu un devās prom. Aiz muguras dzirdēja pārdevējas sirdīgo balsi:

—     Vai tu redzējies, kāds smurgulis, pieci zloti viņam nav nauda!

Maneks gribēja kaut ko bravūrīgi atkliegt, taču nebija spēka: viņu nomāca nelīksmes. Palika vēl pēdējais glābiņš — pans Sosenka. Ja arī viņš neaizdos, Manekam nav ko rādīties Baložbūdā.

Maneks apstājās frizētavas priekšā un trulu skatienu vērās skatlogā. Viņam šķita, ka šodien arī bālā skaistule izskatās bēdīga. Brīdi vilcinājies, zēns devās iekšā. Pans Sosenka tai mirklī aplika kādam klientam baltu, taču vairs ne visai tīru apmetni. Drūmais skatiens, ar kādu viņš apsveica zēnu, nevēstīja nekā laba.

—     Kā tev tas, Ček, patīk? «Polonija» atkal dabūja drazu, — viņš pirmais ierunājās.

—     Kad?! — Maneks pārsteigts iesaucās.

—     Es redzu, tu nemaz neseko sporta dzīvei. Šodien. Iedomājies, šodien! Bija draudzības spēle ar «Goplanu» un — zaudēja. Es vairs nezinu, ko lai da,ra.

—     Laikam tiesnesis iegāza? — zēns nedroši ieminējās.

—     Kur nu! Es tev saku, mēs laižamies dibenā. Ja tā ies tālāk, es dabūšu nervu lēkmi.

Raudzīdamies friziera drūmajā sejā, Čeks saprata, ka nāciens bijis veltīgs. Šādos apstākļos ne sapņot nevarēja par aiz-lienēšanuTomēr viņš riskēja.

.— Pan šef, — viņš čukstus ierunājās, — man pie jums ma-zasi darīšanas.

— Kas ir? — pans Sosenka nervozi samirkšķināja mazās ačteles.

— Man vajadzīga nauda … nedaudz, kādi simt zloti. Zilās friziera ačteles kļuva vēl mazākas.

—     Prātu, vai, zaudējis esi? — viņš iesaucās. — No kurienes lai es rauju simt zlotu un tieši šodien?

—     Es jums to atstrādāšu, pan šef, vai arī atdošu pēc pāris dienām, kad mans stāvoklis uzlabosies.

—     Paskaties kasē, — viņš norādīja uz galdiņu, kur mēdza turēt naudu. — Pats redzēsi, vieni gruži. Tas ir kaps, ne uzņēmums! Labāk es Zooloģiskajā dārzā cirptu šimpanzes!

Klients, kas gaidīja savu kārtu, neapmierināts palīikojās frizierī. Pēdējais, redzēdams viņa nepacietību, saķēra Maneku aiz pleca un pastūma durvju virzienā.

— Atnāc kādu citu reizi, tagad man nav vaļas.

Asaras saskrēja zēnam acīs. Viņš izgāja aizvainots līdz sirds dziļumiem.

«Un ko tagad?» Maneks domāja, kad atradās uz ielas. Viņš atcerējās Mandžaro vārdus: «Varbīit ar naudu tāpat kā ar to bumbu? …» — un tad ausīs ieskanējās paša teiktie vārdi: «Turi mani aizdomās? Labi, šodien pat vēl to redzēsi!… Jā, vēl šodien jāatdod tā nauda. Bet kur ņemt?» Domās iegrimis un nomākts, Maneks gāja, pats nezinādams, kurp.

Maneks pat nepamanīja, kā bija nonācis pie Voļas universālveikala. Ap šo laiku pie veikala ieejas mēdza sapulcēties zēni no visas Voļas. Pēdējā laikā šī vieta bija kļuvusi par iecienītāko satikšanās centru. Seit tika kārtoti visdažādākie darījumi. Šeit notika pastmarku izmaiņa. Uz ietvēm te spēlēja «zukse-rus». Mazie ielas puikas mācījās dzert šņabi un smēķēt. Bet vecākie, kas jau bija izgājuši ielas dzīves skolu, meklēja ķīviņus, aiztika meitenes, ostīja, kur ko varētu nočiept.

Gājēju straumes nests, Maneks apstājās pie galvenās ieejas. Brīdi viņš vēroja, kā grupa ielas zēnu sacentās, kurš aizspļaus tālāk. Maneks neredzēja jēgas tādā izpriecā. Viņš paraustīja plecus un devās tālāk uz blakus ieeju.

Pēkšņi sev aiz muguras viņš izdzirda pazīstamu balsi.

— Ei, Ček!

Maneks apgriezās un ieraudzīja Princi. Jaunais Vavžusjaks kā vienmēr bija ģērbies ar pārspīlētu eleganci. Viņa parasto tērpu — zamša kurpes un bikses «stabulenes» — papildināja jauns amerikāņu krekls, viss vienos dīvaini fantastiskos zīmējumos. Tur starp palmām bija gandrīz viss zvēru dārzs. Vārdu sakot — pēdējais modes kliedziens, iegādāts sīkumtirgū.

— Ko tu šeit dari? — jautāja Princis, spiezdams Čekam roku.

—     Nekā… Un tu?

—     Nekā. Tāpat vien.

—     Nu labi.

Pēc šīs īsās apsveicināšanās zēni aplūkoja viens otru pētošiem skatieniem; Čeks Princi ar apbrīnu, Princis Čeku ar vieglu nicinājumu skaistajās acīs. Brīdi klusējis, jaunais Vavžusjaks ierunājās pirmais:

— Drausmīgs karstums, nāc uz saldējumu.

Čeks piekrita. Viņš bija tik sarūgtināts, ka lāgā neapzinājās, ko dara. Zēni devās uz ēkas aizmuguri, kur zem sauljumiem bija nostādīti galdiņi un tika pārdots saldējums. Abi nosēdās. Princis gluži vienaldzīgu sejas izteiksmi pasūtīja divas lielas porcijas šokolādes saldējvmaa.

— Vai esi dzirdējis? — viņš ievaicājās. — Puhaļskis pārnāca pie mums.

—     Pārvilinājāt.

—     Nē. Pats pārnāca.

—     Lupata!

—     Bet spēlē tīri labi.

Čeks paraustīja plecus, gribēdams ar to parādīt, ka viņam tas vienaldzīgi. Princis piemiedza tumšās, samtainās acis.

—     Mēs montējam spēcīgu komandu.

—     Redzēs, kas iznāks.

—     Netici?

— Gan jau redzēs, kad sāksies spēle, — Čeks atkārtoja. Saruna nevedās, to apgrūtināja abpusīgā neuzticība. Viņi

taču piederēja pie divām naidīgām nometnēm: «baložbūdniekiem» un «fazāniem». Princis samaksāja tēriņu. Sauju saņurcītu naudas zīmju viņš izvilka no kabatas ar tādu žestu, it kā tas viņam neko nenozīmētu.

—     Kur tev tik daudz pengas? — Maneks jautāja.

—     Nopelnu.

—     Ar pudelēm?

Princis ar nožēlu pasmaidīja.

— Treknāki darījumi ar brāli, saproties.

Tai mirklī Manekam prātā iešāvās doma: «Varbūt Princis varētu man aizdot?» Sākumā viņš to ar riebumu atgaiņāja. «Aizņemties no «fazāna»?» Tomēr doma neatlaidīgi atgriezās: «Tiklīdz sadabūšu, atdošu atpakaļ.»

— Klausies, — viņš ierunājās apslāpētā balsī, — man vajag mazliet naudas, krustmāte saslimusi. Vai tu nevarētu man aizdot?

•— Es? — Princis brīnījās. Varēja redzēt, ka viņš ir pārsteigts. Nebija gaidījis, ka Čeks, šis lepnais puika no Balož-būdas, griezīsies pie viņa ar lūgumu.

—     Atdošu pēc dažām dienām.

—     Cik vajag?

— Simt piecdesmit… — viņš nomurmināja. — Vai varbūt drusku vairāk.

Princis izlika visu naudu uz galdiņa vm. žigli pārskaitīja.

— Sešdesmit pieci ar grašiem, — viņš nevērīgi izmeta. — Tev ar to nav līdzēts.

Kvēlojošām acīm Čeks raudzījās uz naudu.

— Dod, gan pārējo kaut kā sakombinēšu. Princis sarausa naudas zīmes čupā.

— Tev ar to nav līdzēts, — viņš atkārtoja. — Atnāc vakarā pie manis, sakombinēsim.

—     Kādā veidā?

—     Romeks pieliks…

— Tad jau jūs pelnāt tīri brangi. Ar ko, interesanti zināt? — Tirgojam. Trekns darījums. Priekšsēdētājs vienmēr ļauj nopelnīt.

—     Kas viņš tāds ir?

—     Vai tu nepazīsti uteņa karali Darčaku?

— Nē.

— Viņš ir mūsu priekšsēdētājs. Viņš arī mums sagādāja treniņtērpus un treneri. Puika uz goda, es tev saku. Pengas viņam, cik uziet. Ja tu būtu pie mums, arī pelnītu… — viņš pēkšņi apklusa un nogaidoši palūkojās Manekā.

Čeks zobgalīgi pasmīnēja.

— Es, brāl, neesmu Puhaļskis. Mani jūs nepārvilināsiet. Princis sadrūma. Viņa acīs iegailējās ļaunas uguntiņas. Viņš

piecēlās, izstaipījās un nevērīgi izmeta:

— Padomā. Ja tev būs vajadzīga nauda, pienāc vakarā. Parunāsimies.

Jau krēsloja, kad Maneks atgriezās mājup. Viņš gāja lēni, lai pēc iespējas attālinātu atgriešanās brīdi. Zēns jutās saguris, nospiests. Vēl jo vairāk viņu nomāca tikšanās ar Princi. Maneks saprata, uz ko tēmē jaunais Vavžusjaks. Taču viņš stipri maldās. Čeks nenodos savu komandu. Tad jau labāk piedzīvos kaunu nekā pāries uz «Viesuli».

Kad Maneks tuvojās Baložbūdai, drūmajos mūra gruvešos spīgoja pirmie logu uguņi. Vārti bija tukši un tumši. Pagalmā kāds skaļi grabināja tukšiem spaiņiem. Kāpņu telpas šahtā vārgi blāvoja apputējusi lampiņa. Čekam likās, ka otrā stāva tumšā gaiteņa līkumā kāds stāv. Viņš apstājās.

—     Vai tu, Ček? — viņš izdzirda Mandžaro balsi.

—     Jā, kas ir?

—     Es gaidu tevi, — Mandžaro pienāca klāt. Viņa gaišie mati laistījās vājās gaismas neskaidrajā atspulgā.

Maneks saslējās.

—     Baidies par naudu!

—     Nē… es tikai gribēju parunāt ar tevi.

—     Neuztraucies, tūlīt atnesīšu, — šos vārdus viņam diktēja spītīga stūrgalvība. Manekam likās, ka tos neteica viņš, bet kāds cits, svešs.

—     Labi, — Mandžaro mierīgi sacīja. — Es tepat uzgaidīšu, tu atnes rēķinus, un tad parunāsimies.

Tikai tagad Maneks apjēdza, kādu muļķību viņš bija izšāvis. Kāpēc vajadzēja tik dumji iecirsties? Vēl pirms pavisam īsa brīža viņš bija ar mieru visā atzīties biedru priekšā.

— Kārtībā, — viņš noteica svešādā balsī un tai pašā mirklī kaut ko izlēma. Viņš žigli uzrāpās ceturtajā stāvā, pārgāja uz otru gaiteņa pusi, no kurienes lejup veda rezerves kāpnes. Trešā stāva augstumā tās pēkšņi beidzās, veidodamas šinī vietā dziļu atvaru. Taču Čeks zināja tikt lejā pa dzegām un miira sienas nelīdzenumiem. Dienā zēnam tas nebija nekas grūts. Tagad, kad valdīja krēsla, Manekam vajadzēja krietni vien uzmanīties, lai nepaslīdētu kāja un nenokristu uz apakšā redzamās betona platformas. Viņš kāpa lēni, piesardzīgi kā manīgs kaķis. Kad kājas sasniedza platformu, Čeks atviegloti nopūtās. Viņš atcerējās Mandžaro, kas gaidīja viņu gaiteņa otrā pusē. «Gaidi, brālīt, dabūsi savu naudu!»

Viņš steigā noskrēja pagalmā, izlavījās cauri vārtiem un aizdrāza uz Okopovas ielu.

Vavžusjaki dzīvoja maza dārziņa ieskautā vienstāva mājiņā, ko no abām pusēm ielenca liela mūra nama spārni. Maneks apstājās pie žoga un, iebāzis pirkstus mutē, uzsvilpa.

Brīdi vēlāk durvis nočīkstēja, un dārzā parādījās kāda ēna.

— Juļek! — Čeks iesaucās. Princis tuvojās žogam.

— Tas tu, Ček? Pārdomāji? Man nepieciešama nauda.

Princis pamāja ar galvu.

— Nāc iekšā. Romeks mājās. Parunāsim.

Istabā zēni sastapa vecāko Vavžusjaku. Viņš stāvēja spoguļa priekšā ieziepētu seju un skuvās.

— Tas ir Čeks, — Juļeks stādīja priekšā Maneku. Romeks Vavžusjaks pagrieza saziepēto seju. Viņa tumšās

acis un iedegusi seja spilgti iezīmējās starp baltajām putām.

— Es dzirdēju, tev esot rūpes, — viņš uzrunāja Čeku.

— Visādi gadās, — tas neveikli pasmaidīja. — Man vajadzīga nauda. Atdošu pēc pāris dienām.

—     Kāpēc jāatdod? Un, starp citu, kur tu sadabūsi?

—     Sakrāšu, ja papūlēšos.

— Zibeņzellis gatavais. Ja tu labi apdomāsi, dabūsi. — Viņš pacēla skujamo aparātu pie sejas un pārbrauca ar to pa vaigu, atstādams biezajā putu kārtā tumšu joslu…

Princis uzsita Manekam pa muguru.

— Sēdies! Kāpēc tev tik kaujiniecisks izskats? Es jau runāju ar Romeku, — viņš ar galvas mājienu norādīja uz brāli. — Viss būs kārtībā, tikai… saproti… mums vajadzīgs labs malējais. Tu dabūsi naudu, un mēs visi biisim apmierināti.

Maneks paraudzījās viņā gandrīz naidīgi.

— Un bez tā… bez tā tu neaizdosi? Romeks skaļi iesmējās.

—     Esi gan tu zibeņzellis! Tu man patīc, tikai — kas tev šodien aizdos gandrīz divus stabus par skaistām acīm?

—     Ko tu baidies? — Princis iejaucās. — Pat meistarkomandās spēlētāji maina klubu krāsas.

Maneks sarāvās kā zem sitiena. Laiks joņoja. Mandžaro gaida naudu. Vavžusjakv mācas virsū, bet sirds vai pušu plīst žēlās.

— Labi, — viņš nočukstēja tik klusi, ka tik tikko pats sadzirdēja.

Prinča acis iemirdzējās. Romeks uz brīdi sastinga. Maneks nodūra skatienu grīdā un līdz sāpēm sakoda zobus.

—     Dod viņam, Romek, — Princis ieminējās.

—     Tūlīt, tūlīt, — tas uzsmaidīja spogulim. — Vispirms lai paraksta pieteikumu. Paņem papīru, es tev nodiktēšu.

—     Kādēļ tas? — Maneks satrūkās.

—     Neuztraucies, tā ir tīra formalitāte. Parakstīsi un dabūsi skaidrā. Raksti, Juļek. Kā tevi sauc? — viņš griezās pie Čeka.

Kad tas nosauca savu uzvārdu, viņš turpināja: — «Es, Marians Tkačiks, labprātīgi iestājos sporta klubā «Viesulis» un solos spēlēt tanī līdz gada beigām.» Un tagad paraksties, — viņš pamāja Manekam.

Parakstoties Čekam roka ietrīcējās un uz papīra nokrita liels traips. Ai: strauju kustību Princis izrāva viņam lapu. Viņš apmierināts nosmaidīja.

— Un ko tu tik ilgi varēji prātot? Mums būs spēcīga i.yie-nība. Tu redzēsi, mēs uzvarēsim turnīrā.

Maneks nekā neatbildēja. Viņš gaidīja naudu. Kad vecākais Vavžusjaks bija noskaitījis vajadzīgo summu, zēns noglabāja naudu kabatā.

— Tagad man jāiet, krustmāte gaida, — viņš it kā taisnojās.

— Ja gribi kaut ko nopelnīt, — Romeks sacīja, — atnāc pie mums. Mums vienmēr atradīsies kāds darbs.

Princis aizvadīja viņu līdz priekšnamam.

—     Neaizmirsti, rīt desmitos treniņš, — viņš atgādināja, kad abi atsveicinājās.

—     Labi, labi, — Maneks neapzinīgi nočukstēja un skriešus devās prom. Apstājās viņš tikai pie Baložbūdas. Brīdi pastāvēja, lai mazliet atvilktu elpu, tad uzjoza otrajā stāvā. Paķēris stieni, viņš vieglītiņām uzsita ar to pa sliedi.

Mandžaro parādījās jau izģērbies. No īsā krekla apakšas rēr gojās iedegušas kājas.

—     Cilvēk mīļais, ko tu tik ilgi darīji? Pie joda, izkūpējis biji, vai! Bet es te gaidu un gaidu. ..

—     Tas nav svarīgi, — Maneks viņu sausi pārtrauca. — Se tev nauda, kvītis un rēķini

— Varēji taču atnest rīt.

—     Teicu, ka šodien, tad šodien. Mandžaro palūkojās viņā vērīgāk.

—     Kas ar tevi, brāl?

— Nekas. Še kase, — gandrīz iekliedzās Maneks, — es vairb nebīišu kasieris!

Mandžaro saķēra viņu aiz pleca, taču Maneks roku atgrūda.

—     Nekas. Un galu galā, kas tev tur daļas!

—     Vai tu neesi slims?

— Nē. Un vari neuztraukties par mani. Es pats tikšu galā. To sacījis, Maneks apsviedās un drāza aug,šup. Kad bija

sasniedzis jau trešo stāvu, viņš izdzirda Mandžaro balsi:

— Klausies, Manek, pavisam aizmirsu tev pateikt. Krustmāti aizveda uz slimnīcu.

Zēns spēji apstājās, it kā pēkšņi zaudējis spēkus. Viņu pārņēma tāds riigtums, tādas sāpīgas žēlas, ka viņš juta zem plakstiem riešamies lielas, karstas asaras. Līdz sāpēm viņš žņaudzīja noslidināto koka margu. Maneks stāvēja ilgi, neiedrošinādamies pakustēties. Tikai izdzirdīs soļu troksni, viņš izbiedēts satrūkās un skriešvjs metās augšup. Atslēga bija zem kājslauķa. Maneks atvēra durvis un iegāja istabā. Pat neuzdedzinājis gaismu, viņš iemetās gultā, paslēpa seju nosvīdušajās delnās un ilgi ilgi raudāja.

PIEKTĀ NODAĻA

Motors dūca vienmērīgi, un vāģis šņākdams vir-zījās pa saules pielieto ielu. Stefaneks noliecās pār stūri. Pretim skrienošā gaisa plūsmā piemiedzis

acis, viņš vēroja asfalta lenti. Stefaneks bija lie-

liskā omā. Viņš priecājās, ka varēs paziņot zēniem

patīkamu jaunumu.

«Polonijas» futbolists brauca uz Gurčevskas ielu un domās

pie sevis atkārtoja: «Bet nopriecāsies gan mani zeņķi. Ai, kā

nopriecāsies!»

Ievadījis «Javu» laukumā, Stefaneks pārsteigts ieraudzīja, ka zēni netrenējas, bet, sadrūzmējušies vienā kaktā, dedzīgi par kaut ko spriež. Izpūrušo Čekulu apļa vidū komandas kapteinis Mandžaro un vārtsargs Pērlīte ecējās savā starpā.

— Tā ir tava vaina! — smalkā balstiņā spiedza Pērlīte. — Tas viss iznāca tevis dēļ! Tu vienmēr ar savu izlēkšanu! Tagad sameklē tādu kreiso malējo!

Mandžaro stāvēja, rokas kabatās sabāzis, un no augšas noraudzījās uz mazo vārtsargu.

— Bet es tev saku, viņš iztaisīja cūcību. Likšu priekšā, lai viņu izkorķē no komandas.

—     Tu jau visus izkorķētu.

—     Likšu uz balsošanu.

— Uzspļauju es tavai balsošanai. Kāds mums no tā labums? Svētdien spēle, bet mēs bez Čeka!

Iekaisuši viņi nepamanīja tuvojamies Stefaneku.

— Kas noticis, zēni?

Visu galvas pavērsās pret treneri. Brīdi zēni klusēja, savādi nokaunējušies. Pirmais atsaucās Mandžaro.

—     Čeku pārvilkuši uz «Viesuli», pan Stefanek.

—     Tas vēl nav droši zināms, — Pērlīte iebilda.

—     Diemžēl, droši, — Ignats Paradovskis drūmi noteica.

—     Es tam neticu, — futbolists izteica šos vārdus ar tādu pārliecību, ka puikas apklusa. Stefaneks pārlaida skatienu to nopietnajām sejām. Viņš gribēja izlasīt tanīs patiesību. Ziņa Stefaneku bija tā pārsteigusi, ka viņš nespēja sakopot domas. «Vai tas maz iespējams, ka Čeks pārgājis uz «Viesuli»? Tas pats Čeks, kurš ar tādu pašaizliedzību aizstāvēja savu klubu un no visas sirds bija tam pieķēries?»

Ignats Paradovskis bezcerīgi atmeta ar roku.

—     Nav ko velti^ tērēt vārdus, pan trener. Čeks ir parakstījis pieteikumu.

—     Kādu pieteikumu?

—     Nu… Jujeks Vavžusjaks man parādīja. Pats redzēju.

—     Varbūt tikai lielījās, — Pērlīte centās aizstāvēt. — Viņi uz visu spējīgi.

—     Dieva goda vārds, redzēju, — Ignats skumji noteica.

—     Vislabākais pierādījums ir tas, ka viņš nav ieradies uz treniņu, — Mandžaro iemeta starpā.

—     Viņam krilžtmāte saslimusi un guļ slimnīcā, — Pērlīte paskaidroja, uzmetis kapteinim niknu skatienu.

Stefaneks pacēla roku.

— Nomierinieties, zēni! Pareizākais būs, ja mēs ar viņu parunāsim personīgi. Vajag visu noskaidrot. Ja Čeks pārgājis uz «Viesuli», viņa rīcība nav īsta sportista cienīga. Bet, ja tā nav taisnība, viņu nevar nosodīt. Pēc treniņa aiziesim pie viņa. Un tagad… — viņš pārlaida zēniem jautru skatienu, — paziņošu jums priecīgu, jaunumu. «Polonija» pār jums uzņēmās še-fību … Mēs uzskatām, ka jūs izaugsiet par labiem futbolistiem. Es uzņēmos izveidot no jums labu, disciplinētu komandu, un kluba priekšsēdētājs visam piekrita.

Šī vēsts uz satrauktajiem sportistiem iedarbojās nomierinoši, taču neizraisīja tādu iespaidu, kādu Stefaneks bija sagaidījis. Sāka birt jautājumi: «Kā tas biis? Vai komanda skaitīsies pie «Polonijas»? Vai nosaukums paliks tas pats?»

Stefaneks mierīgi paskaidroja:

—      Jūs paturēsiet savu iepriekšējo nosaukumu «Sirēna», bet «Polonija» uzņemsies pār jums šefību. Dabūsiet treniņtērpus, bumbas, apavus. Trenēties nāksiet uz Konviktorskas ielu. Bet tie, kas uzcītīgi trenēsies un uzrādīs labas sekmes, nākotnē varēs spēlēt jauniešu komandā.

—      Urā! — iesaucās Zirneklis, lēkādams uz tievajām^ kājām. — Es, lūdzu, pan trener, taisu jau divdesmit četras «galviņas»!

Pērlīte bēdīgi nopūtās:

— Ek, žēl, ka nav Čeka! Viņš gan būtu priecīgs… Treneris pacēla bumbu un vairākas reizes atsita to pret zemi.

— Bet tagad, zēni, pie darba! Jums pamatīgi jāpatrenējas. Kā nekā svētdien pirmais mačs.

Neviens nezināja, kas bija noticis ar Čeku. Kad pēc treniņa gandrīz visa komanda ar Stefaneku priekšgalā ieradās Baložbūdā un uzkāpa ceturtajā stāvā, durvis atrada noslēgtas. Viņi ilgi dauzījās, cerēdami, ka kāds atvērs, taču namā atsaucās vienīgi klusa atbalss.

— Es taču teicu, ka viņa no paša rīta nav mājās, — Pērlīte paskaidroja.

Treneris jutās vīlies. Viņš bija cerējis, ka Čeka lietu izdosies noskaidrot ātri un visas aizdomas izplēnēs.

— Neko darīt, — viņš teica, — vajadzēs nogaidīt līdz rītdienai. Lai kāds pavaktē viņu un pasaka, lai atnāk pie manis, — viņš griezās pie zēniem. — Es gribētu aprunāties ar viņu.

— Varbūt es, — Pērlīte pieteicās. — Viņš ir mans labākais biedrs.

Sarunāja, ka Pērlīte mēģinās noķert Čeku un paziņot viņam visus norādījumus.

Taču mazais vārtsargs veltīgi gaidīja Čeku. Maneks todien neparādījās Baložbūdā. Līdz vēlai naktij Pērlīte ar Zirnekli tupēja uz kāpnēm, trūkdamies pie katras soļu atbalss kāpņu telpā. Laiku viņi īsināja, spriedelēdami par tuvojošos turnīru.

Zēni pētīja sešpadsmit pieteikušos komandu izložu rezultātus. Turnīram bija jānorit pēc olimpiskās sistēmas. Vispirms tika izlozēti numuri un pēc tiem nostādītas komandas. Zaudētāja komanda izkrita no turnīra. Uzvarētāja pārgāja uz nākamo riņķi. Spēļu tabulā, ko abi zēni tik cītīgi studēja, bija veselas piecpadsmit komandas gandrīz no visiem Varšavas rajoniem.

Zirneklis raudzījās tabulā ar neslēptām bažām.

—     Es no tā, brāl, nekā nesajēdzu, — viņš teica, berzēdams vaigu.

—     Skaties, — Pērlīte skaidroja, — mēs izvilkām četrpadsmito numuru un spēlēsim ar trīspadsmito, tas ir, «Antilopi» — no Mirovas. Ja mēs šajā mačā uzvarēsim, ieiesim ceturtdaļfinālā…

—     Un kas tad būs? — Zirneklis jautāja, neatraudams skatienu no grafika.

—     Tas, ka mēs spēlēsim ar mača «Pogoņa» — «Ruhs» uzvarētāju. Pieņen^sim, ka uzvarēs «Pogoņa», tātad spēlēsim ar «Pogoņu».

—     Bet ja mēs uzvarēsim «Pogoņu»? &gt;

—     Tad ieiesim pusfinālā un tur varam sastapties ar «Viesuli», ja viņi būs uzvarējuši savās divās spēlēs, saprati?

—     Ak tādas tās lietas, — Zirneklis pasmaidīja. Viņa olvei-dīgā galva noliecās pār lapu. — Bet kura komanda būs visspēcīgākā?

—     Tas jau ir tas joks, brāl, ka to neviens nezina. Tas taču ir tikai pirmais turnīrs. Katra komanda cer, ka ieies finālā. Vai tu stādies sev priekšā, kas tā būs par cīņu?

—     Precīzi! — Zirneklis nočukstēja.

— Nemaz ar nav tik precīzi, jo mēs spēlēsim pavājinātā sastāvā, bez Čeka un Puhalas. Uzbrukums bija mūisu spēcīgākā vieta. Bet kas tagad? Puhalas vietā spēlē Feļeks Ringers. Uz zaķa, var teikt. Bet kreisajā malā Čeka vietā rezerves vārtsargs Oļess Kolpiks. Interesanti, kas bīis, ja mani savainos. Malējam būs jāiet stāvēt vārtos.

Zirneklis ieplēta ūdenszilās acis.

—     Jā, tas nemaz nav precīzi. Bet kas būs, ja mēs zaudēsim?

—     Varbūt nezaudēsim. Katrā ziņā izredzes ne visai rožainas.

—     Oi, nē, — Zirneklis nopūtās.

Pērlīte pašķielēja pāri margai uz trepēm.

— Ek brāl, kaut jel tikai Čeks atnāktu. Es tev saku, tiklīdz-iedomājos par viņu, raudāt gribas. Bet savārīja gan ziepes, ko?

Zirneklis samirkšķināja bezskropstainos plakstus.

—     Vai tu domā, ka šie viņu patiešām pārvilkuši?

—     Negr4bētu tā domāt, bet ko var zināt? Ignats taču apzvērēja, ka redzējis pieteikumu. Melnu uz balta, brāl!

—• Bet šodien uz treniņu pie viņiem nebija.

— Tā ir, — Pērlīte brīdi iegrima domās, tad čiikstus sacīja: — Te ir kaut kāds noslēpums.

Šai mirklī abi sarāvās. Lejā noskanēja soļi.

—     Varbūt, ka viņš, — Zirneklis nočukstēja, cerību apdvests.

—     Varbūt…

Abi stāvēja klusēdami, ausīdamies un urbdamies ar skatienu lifta atverē, kurā bija redzams kāpņu līklocis. Pēkšņi Pērlīte spēcīgi piegrūda Zirneklim.

—     Ei, paskaties, kas nāk!

—     Princis, — Zirneklis pārsteigts nočukstēja.

Zēni gaidīja vēl brīdi, tad uz trešā stāva kāpņu laukuma puskrēslā parādījās divi stāvi. Princis nebija viens. Līdzi bija vecākais brālis. Ieraudzījuši abus «baložbūdniekus», viņi apstājās.

—     Tu pie Maneka? — jautāja Pērlīte, lūkodamies Princi naidīgi piemiegtām acīm.

—     Nē, pastaigāties iznācu, vai neredzi? — zobgalīgi izmeta jaunākais Vavžusjaks un, pastūmis mazo vārtsargu sāņus, devās augšup.

Pērlīte krampjaini pieķērās pie margas.

— Slikti trāpīji, — viņš sacīja dusmu saspringtā balsī. — Viņa nav mājās. Vēl nav atgriezies.

Princis zobgalīgi nosmīnēja.

— Paskatīsimies, — viņš pamāja vecākajam brālim un abi lēni, ar cienību devās augšup pa kāpnēm.

Pieaugošā izbrīnā zēni nolūkojās viņiem pakaļ.

—     Redzi, — Zirneklis dvesa, — te kaut kas slēpjas. Sie atnāca viņam pakaļ.

—     Varbūt viņi tikai tagad taisās Čeku pārvilkt?

—     Varbūt, — Zirneklis piebiedrojās, un viņa balsī dzirdēja cerības.

Tikmēr augšā nobrīkšķēja platforma un atskanēja skaļi klaudzieni. Pēc brīža klauvēšana atkārtojās vēl skaļāk un neatlaidīgāk. Beidzot atsaucās Romeka Vavžusjaka balss:

— Nav tā kucēna, gaidīt nav vērts!

Kad abi kāpa lejup, zēni pašķīrās, lai palaistu viņus. Vecākais Vavžusjaks ulz brīdi apstājās, saķēra Pērlīti aiz pleca un pievilka sev klāt.

— Pasaki viņam, — tas sacīja caur zobiem, — ka mēs jau reizi te bijām un otrreiz vairs nenāksim. Un ka… — viņa balss iJārgāja šņācošā čukstā, — ka es viņam iesaku uz to visātrāko ierasties pie mums, jo viņš itin labi zina, ar mums nav joki!

Pērlīte savilkās zem tumšo, naidā degošo acu skatiena. Viņš nodomāja pie sevis, ka Manekam draud lielas briesmas.

Vavžusjaki bija jau nokāpuši lejā. Viņu soļu atbalss izgaisa dziļā, skanošā tukšumā, bet zēni vēl ilgi klusēja. Beidzot Pērlīte attapās.

— Tā tik ir ķeza! — viņš nopietni sacīja.

Zirneklis apsēdās uz kāpnēm. Viņš aptvēra ar rokām tievos, kaulainos ceļgalus, atbalstīja uz tiem zodu un sacīja it kā sev:

— Tā ir nopietna lieta. Mums jāsagaida Čeks. Viņi gaidīja ilgi, taču veltīgi.

Maneks gulēja nemierīgi. Viņš mētājās, kaut ko nesakarīgi kliedza, klusi šņukstēja. Viņu mocīja ļauni, satraucoši sapņi, kas pārtriika, izzuda un atkal atgriezās no kaut kāda bezgalīga, neizmērojama bezdibeņa. Vispirms viņš sapņoja, ka atrodas «Sirēnas» laukumā. Zēni no Baložbiidas spēlē futbolu. Viņš stāv malā un ar skaudību noliikojas tajos. Tiklīdz mēģina pieskriet un paspert bumbu, kāds no biedriem nostājas viņa priekšā un nicinoši saka: «Nodevējs!»

Tad sapnis pēkšņi pārvēršas. Biedru vietā parādās Stefaneks. Viņš tērpies sporta uzvalkā, it kā tikko atgriezies no treniņa. Maneks grib viņam tuvoties, bet, tiklīdz atstatums samazinās līdz dažiem soliem, Stefaneks izzūd un parādās citā vietā. Raudošā balsī Maneks sauc: «Pan trener! Pan trener…»

— Pan VaČek! Pan VaČek! — zēns iešņukstējās un uztrūkās sēdus. Brīdi raudzījās visapkārt nekā nesaprotošām acīm. Viņš neapjēdza, kur atrodas. Tikai pēc tam kad mokošā sapņa atliekas bija izgaisušas, Maneks atminējās, ka vakar bija ieracies salmu kaudzē uz lauka starp Saskas Kempu un Grohovu. Kādēļ tieši šeit bija meklējis patvērumu, viņš neatcerējās. Atcerējās vienīgi to, ka bija šausmīgi pārguris no visas dienas klaiņošanas un tikko spējis atvilkties pie kaudzes.

Tad pamazām viņš sāka apjēgt savu stāvokli.

Kad iepriekšējā rītā Maneks bija pamodies, dzīvoklī viņš atradās viens pats. Istaba tukša, nekārtībā. Gulēja neizģērbies. Tad viņš atcerējās, ka krustmāte Fraņa aizvesta uz slimnīcu. Maneks neraudāja, tikai ilgi stāvēja pie apputējušā loga un raudzījās uz sagrautā nama aklo sienu. Bija nepanesami smagi. Bet, kad atcerējās, ka vakar bija parakstījis pieteikumu «Viesulim», asaras pret paša gribu sāka plūst pa netīrajiem, notrieptajiem vaigiem. Viņš saprata, ka nevar rādīties acīs «Sirēnas» biedriem. Viņš neizturētu augstprātīgo un nicinošo Mandžaro skatienu, nespētu raudzīties acīs godīgajam Pērlītēm, ne arī runāt ar centīgo Zirnekli.

Kā rīkoties? Spēlēt «Viesulī»? Tikai iedomājoties vien to, Manekam pārskrēja drebuli. Nē, to viņš nekad nedarīs! Tā

varēja rīkoties Tadeks Puhaļskis, jo viņš ir lupata, kam nav ne kripatiņas pašcieņas, bet viņš, Čeks, «Sirēnas» kreisais malējais un visas komandas balsts, labāk mirtu nekā tā apkaunotu sevi. Ko iesākt? Ko iesākt?

Maneks izņēma no bufetes sažuvušas maizes gabalu, iebāza to kabatā un izgāja. Viņš nolaidās pa sāņus kāpnēm, lai neviens nepamanītu. Bija vēl ļoti agrs. «Baložbūdā» grima rīta klusumā. Kaut kur tālumā kauca fabriku sirēnas. Pārslīdējis klusajam, piegružotajam pagalmam, viņš ienira vārtos un nonāca uz ielas. Doma, ka varētu sastapt biedrus, dzina Maneku aizvien tālāk. Taču, kā jau kārtīgs pudeļu vācējs, viņš neaizmirsa par barakām. Šoreiz raža bija visai trūcīga. Uz dzegas, līdzīgi nabaga bārenīšieiņ, kautrīgi un it kā nokaunējušies stāvēja tikai divi «kortelīši».

«Kad neveicas, tad neveicas,» Maneks pie sevis nosprieda.

Viņš klaiņoja starp gruvešu un atkritumu kaudzēm. Kauns bija iet pie panes Kazjas tikai ar diviem «kortelīšiem». Maneks uzgāja vēl trīs vīna pudeles, izskaloja tās zem pumpja un ar šo guvumu devās uz veikalu.

Zēns pat neuzsmaidīja pārdevējai. Vakar viņa bija tam samelojusi, liegusies aizdot naudu, lai tagad zina, ka arī Čekam ir savs lepnums. Viņš neies ar to būt laipns. Nokārtos savas jiarīšanas, oficiāli im vēsi atsveicināsies, kā pilnīgi vienaldzīgs svešinieks.

Pret pani Vavžineku un panu Sosenku zēns juta vēl lielāku aizvainojumu. Viņš nolēma nepagodināt tos ar savu ierašanos. Piena ēdnīcā Maneks izdzēra glāzi piena, uzkoda sažuvušo maizi, bet par atlikušo naudu nopirka turziņu konfekšu.

«Tas būs krustmātei,» viņš nolēma. No zīmītes, ko krustmāte bija atstājusi uz galda, viņš uzzināja, ka viņa aizvesta uz slimnīcu Plockas ielā.

Maneks ilgi gaidīja, iekams kād^ kopēja ieveda viņu plašā, tvanīgas zāļu smaržas piesātinātā telpā. Krustmāte saņēma zēnu priecīgi pārsteigta im vienlaikus norūpējusies.

— Kā tu, nabadziņ, tagad dzīvosi bez manis? Tāda nelaime, tāda nelaime! — viņa atkārtoja vairākkārtīgi.

—     Jūs, krustmāmiņ, nemaz nebēdājieties, — Maneks mierināja, neveikli smaidīdams. — Gan es iekārtošos.

—     Es lūdzu pani Zahorsku, lai viņa parūpējas par tevi. Bufetē ir vēl putraimi, milti, cukurs. Aiz loga — gabals gaļas… Ka tik nesamaitātos. Pane Zahorska tev uzvārīs… Un uz plaukta aiz krāsns ir paciņa kafijas.

Maneks šais gādīgajos norādījumos klausījās pasausu galam. Viņš zināja, ka uz Gurčevskas ielu vairs neatgriezīsies.

— E … gan jau, — viņš pasmaidīja, tādējādi gribēdams uzmundrināt slimo. — Es jau nu nepazudīšu, jūs nemaz, krustmāmiņ, neuztraucieties.

Kad Maneks iedeva viņai turziņu ar konfektēm, krustmāte jutās pavisam aizkustināta.

— Mīļais dievs, — viņa čukstēja, cenzdamās apslāpēt raudas, — cik tu esi labs, un es no tevis paņēmu naudu. Bet es, Manek, nezināju, dievs ir mans liecinieks, domāju, ka tava.

— E … — zēns pārtrauca viņu, — sīkums, krustmāmiņ. Jūs tikai ātrāk izveseļojieties, jo tādā slimnīcā laikam šausmīgi garlaicīgi gulēt.

Viņš pārlaida skatienu pāri palātai, balto gultu rindām, ciešanu iezīmētajām sejām un bēdīgi nopūtās:

— Fakts, te nav izpriecu vieta…

— Lai dievs kungs tevi sarga! — sieviete noglāstīja zēna nosmērēto vaigu. — Un neaizmirsti — kafija uz plaukta aiz krāsns.

Maneks nosolījās apmeklēt krustmāti visā drīzumā. Slimās sievietes svētības pavadīts, viņš atstāja palātu.

Visu dienu Maneks blandījās gču: Vislu, vēroja smilšu vedējus, kas cītīgi bēra zeltainas smilts piramīdas, raudzījās, kā elektrovilciens dārdēdams skrēja pāri tiltam. Viņš aizklīda līdz pat Saskas Kempai, kur visgarām Medzežinska valnim bija iepletušās spilgtas piestātnes. Te viņš gulēja starp kārkliem un, rokas zem galvas palicis, caur puspievērtiem plakstiem sekoja balto buru trīsstūrīšiem, kas kā papīra lapiņas slīdēja pa līdzīgi varam mirdzošo upes spoguli.

Sajutis izsalkumu, Maneks izlīda cauri dzeloņdrāšu žogam cilvēku pārpilnajā upes pludmalē, kur cerēja atrast dažas pudeles. Jāmeklē nebija ilgi. Krūmos viņš uzgāja vairākus «kortelīšus», bet liedagā limonādes un alus pudeles.

«Gan jau kaut kā iztikšu,» viņš domāja, nododams pudeles pārtikas veikalā. «Labi cilvēki atstāj pudeles pludmalē, rūpējas, lai nepanīktu tirdzniecības apgrozība.»

Sīs domas uzmundrināts, zēns vēlreiz iegriezās piena ēdnīcā. Lielā bulka un krūze karsta piena bija tik sātīga maltīte, ka viņš visu pēcpusdienu varēja klaiņāt gar Vislu. Tikai iestājoties vakaram un ūdens spogulim kļūstot blāvam, Maneku pārņēma milzīgs nogurums. Un, lūk, tad pa Saskas Kempas sāņus ieliņām viņš devās ārpus pilsētas, uz lauku, kur uzgāja kaudzi pēmajo salmu.

Maneks ar pirkstiem izsukāja no matiem salmu stiebrus. Pa mazu, kaudzē izveidotu caurumiņu viņš lūkojās uz miglas pielietajiem laukiem. Aizvilcis ar pelēku plīvuru tālīnos pilsētas jumtus, lietus vienmuļi čabināja pa salmiem. Gaiss bija drēgns, un miklums spiedās pat kaudzes iekšienē, Maneks iemetās atpakaļ sasildītajā migā un pievēra acis.

Domās viņš atgriezās pie Gurčevskas ielas, pie Baložbūdas. Rīt sākas turnīrs. Rīt «Sirēna» spēlēs pirmo maču, taču viņa nebūs uzbrukuma kreisajā malā. Jo ilgāk zēns par visu tā domāja, jo lielākas skumjas viņu pārņēma. Vienmuļīgā lietus šalkoņa sajaucās ar domām, viss šķita drūms, bezjēdzīgs.

Kas zina, cik ilgi viņš tā būtu gulējis salmu kaudzē, ja vēderā burkšķēdams neierunātos izsalkums. Maneks izrāpās no migas, notīrīja drānas no salmiem un sarāvies aizstūrēja upju piestātnes virzienā.

Bija vēss. Slapjais krekls lipa pie muguras. Izvalkātajās kedās žļakstēja ūdens. Sāda diena nesolīja bezrūpīgu klaiņošanu. Zēns nosēdās zem laivu novietnes jumta un tukšu skatienu sekoja garām braucošam kuģim.

«Ek, labi būtu atrasties uz tā kuģa un peldēt tālu tālu, līdz pašai jūrai…» viņš domāja, trīsēdams no aukstuma.

Pēkšņi Čeks ieraudzīja kādu zogamies klāt novietnei. Tas bija zēns apmēram viņa augumā, vājš, sakumpis un, tāpat kā viņš, tērpies stipri nonēsātās drānās. Kreklam virsii bija uzmesta saplēsta vēj jaka. Kad zēns pamanīja Maneku, viņš apstājās un grasījās doties prom, taču, redzēdams, ka svešajam nav nekādu naidīgu nolūku, viņš dažos lēcienos atradās zem jumta.

—     Tu arī pēc smailītes? — viņš jautāja, aizdomīgi lūkodamies Čekā.

—  Es?… — Maneks izbrīnījās. — Nē, es legāli gaidu, kad izmainīsies atmosfēriskie apstākļi.

—     A-a… ~ zēna balsī bija dzirdama vilšanās. — Un es domāju, tu pēc smailītes. Es gan, brāl, tiklīdz lietus, tā šurp. Var izvilkt smailīti uz ūdens un drusku pabraukties. Airi man noslēpti krūmos …

Maneka acīs pazibēja ziņkāre. «Droši vien precīzs puika, ja šim tādas idejas,» — Maneks nosprieda im paraudzījās zēnā vērīgāk. Tagad viņš pamanīja, ka tas kuprains un no vecās cepures apakšas ārā spraucās rudu matu kušķi.

— Tādā laikā nav interesanti, — Maneks nospļāvies sacīja.

—    Var saķert reimatismu. — Mirkli vēlāk viņš dzīvi iejautājās:

—    Iznāk, tu, brāl, esi smaiļotājs, vai?

— Kā tad citādi? — lepni atbildēja rudmatis. — Un tu?

— Es ar, brāl, esmu sportists, futbolists. Tas tik ir precīzs sportiņš. Kā tevi sauc?

— Miļeks. Un tevi?

—     Maneks, bet klubā visi mani sauc par «Čeku». Miļeks iespurdzās.

—     Par Čeku? Tas ir trakoti jocīgi! Maneks uzmeta lūpu. ^

—      Tur nav nekā jocīga. Vienreiz skolotāja man jautāja no aritmētikas. «Tu ieej veikalā, lūdz divas maizītes par 80 grašiem un dod kasierei divus zlotus. Cik viņa izdos tev atpakaļ?» Bet es atbildēju: «Lūdzu, skolotāj, kasiere izdos man čeku.» No tā laika visi mani iesauca par Čeku. Prima, ko?

—      Prīma, — Miļeks draudzīgi uzsmaidīja.

—      Ar tām iesaukām visādi gadās, — Maneks nopietni turpināja. — Mūsu komandā ir viens tāds zēns, Bogusis Aļbinov-

skis. Vārtsargs, saproties. Visi viņu saukāja par Bogusi. Bet vienu reizi viņa tēvs pamatīgi piesūcās un sauc viņam: «Ak tu mana dārgā pērlīte!» No tā laika viņu neviens citādi nesauc kā par Pērlīti.

— Bet mani saukā par «Rudo Mileku», — ūdens sporta cienītājs kaunīgi noteica.

— Pilnīgi dabiski, brāl, jo tu esi legāls rudais.

Rudais Miļeks skābi pasmaidīja. Redzams, viņam nepatika šī iesauka. Brīdi viņš lūkojās Manekā. Tad pēkšņi sarosījās.

— Ei, — viņš čukstus sacīja, — tu, redzams, esi precīzs puika, varbūt mēs kopā noorgčinizētu cejojumu, ko?

Maneks iesvilpās caur zobiem.

— Nav slikta doma, bet uz kurieni, cilvēk?

— Paņemsim laivu dosimies jūrā, bet vēlāk mums varbūt izdosies uzkļūt uz kāda kuģa. Es lasīju grāmatā… Tur divi puikas salīga uz angļu kuģa un aizpeldēja uz Madagaskaru …

Maneks slaidi nospļāvās caur zobiem.

— Tas viss ir jauki, — viņš stiepti noteica, — bet ne pašreiz. Pašreiz man ir svarīgākas darīšanas, turnīrs, brāl.

— «Mežonīgo» komandu turnīrs? Tu arī spēlēsi?

Sis jautājums «Sirēnas» veiklo kreiso uzbrucēju mazliet izsita no sliedēm. Viņš ilgi domāja, beidzot izgrūda:

— Tas jau ir tas draņķīgākais, ka varu spēlēt, bet faktiski — nevaru, — un viņš spilgtos vārdos aprakstīja Rudajam Miļekam savu traģēdiju.

Miļeks klausījās ieplestu muti. Viņam šķita, ka Čeks atstāsta viņam brīnišķīgas piedzīvojumu grāmatas saturu. Bet, kad Maneks beidza savu bēdu stāstu ar vārdiem: «Tā ja, brāl. Dzīve nav krāsaina filma,» — viņš, trīcēdams no uzbudinājuma, iesaucās:

— Nebēdā! Gan mēs kaut ko izgudrosim!

Taču Maneku šis sauciens ne visai uzmundrināja.

— Tev viegli runāt. Rīt pirmā spēle. Mūsu puikas mocīsies, bet es? Es tev saku, tiklīdz iedomājos to, legāli dzīvot negribas.

Zēna vārdos bija tik daudz rūgtuma, ka abi uz brīdi apklusa.

Lietus grabināja pa noliktavas jumtu. Smalki pilieni sašķīda sidrabainā migliņā, caur kuru redzēja plīistam duļķainu, pelēku upi. Gar krastu cits pakaļ citam steidzās burbuļi. Kaut kur tālu miglā vīdēja zvejnieku laiva, bet vēl tālāk neskaidri plētās Vislas kreisais krasts.

—     Un ko tu tagad darīsi? — Rudais Miļeks iejautājās. Maneks neziņā paraustīja plecus.

—     Vai es zinu .. .

Miļeks saķēra viņu aiz piedurknes.

—     Klausies, tu nebēdā. Iesim pie manis. Pasacīšu vecajam tēvam, ka esi mans biedrs.

—     Nav slikta ideja, — Čeks sirsnīgāk paraudzījās uz Rudo Miļeku. — Dzīvokļa jautājums tātad būtu nokārtots, bet kā ar iztikas minimumu? Es negribu žēlastības maizi.

—     Muļķības. Es, brāl, arī pelnu. Pēcpusdienās pārdodu «Ekspresi».

—     O! — Maneks izbrīnījās. — Interesanti, cik ar to var nopelnīt?

—     Kā ķeras. «Ekspresis» maksā piecdesmit grašus. Taču kārtīgs pircējs nedos mazāk par zlotu. Bet, ja gadās iereibis, reizēm piecnieku nepažēlo. Nav slikta nodarbošanās.

Ar stiepta svilpiena palīdzību Maneks izteica savu apmierinātību.

-— Tas nozīmē, ka mēs strādāsim propagandas laukā.

Maneks acumirklī uztvēra avīžu pārdevēju sauciena melodiju, ar ko tie mudināja iegādāties laikrakstu. Pateicoties iedzimtai inteliģencei un ielas zēna izmanībai, Maneks ļoti ātri apguva ne pārāk sarežģīto Varšavas avīžu pārdevēju mākslu. Sis amats, pavisam nesen atkal ticis godā, prasīja spēcīgu balsi, prasmi izvēlēties rajonu un attiecīgu pieeju pircējam, īsi sakot, vajadzēja skaļi un melodiski kliegt, zināt, kur avīzes pārdot un kam piedāvāt. Manekam, kuram bija nags uz tirgošanos, tas nesagādāja rūpes. Jau pēc pirmā reisa pa Jauno

Pasauli un Krakovas priekšpilsētu viņš bija krietni vien pārspējis šinī mākā Rudo Miļeku.

— Kase mums būs kopēja, — Čeks paziņoja, pirms doties uz pilsētu. — Kad iztaisīsim saldo, sadalīsim līdzīgās daļās.

Sākumā Rudais Miļeks negribēja piekrist, baidīdamies būt zaudētājs, taču, ieraudzījis Maneku darbojamies, saprata, ka viņa peļņa no tā tikai augs. Ar Čeku bija otrādi: redzēdams, ka Miļekam šinī lietā ne visai veicas, viņš saprata, — šī sadarbība nesīs viņam zaudējumus. Taču atkāpties vairs nevarēja. Neko darīt. Rudais Miļeks bija apgādājis šo darbu, un vajadzēja būt biedriskam.

— «Vaaakara Ekspreeesis!… Vaaakara …» — Čeks sauc, balto avīžu žūksni vicinādams gājēju priekšā. — Pēdējās zilinās … Sensacionālas ziiiņas… Ekspreeesis!

Maneks ieraudzīja elegantas kafejnīcas platos logus. Atgrūdis durvis un skaļi saukdams, viņš iedrāzās vestibilā.

— Vai stāvēsi klusu, kucēn! — Čeku aizturēja garderobists, kas kvernēja starp šinī gadalaikā tukšajiem drēbju pakaramiem. — Vācies prom, citādi izdzīšu!

Maneks nebūt neap juka no šādas apsveicināšanas. Izvilcis no avīžu pakas numuru, kas vēl oda pēc krāsas, viņš vicināja to kā karogu.

— Interesantas sporta ziņas. Liela Sidlo uzvara… Hromiks sit Polijas rekordu! «Polonija» atkal paspēlē! Simttūkstoš zlotu vinnēts loterijā Katovicā.

Sensacionālo jaunumu straumes pārsteigts, garderobists pamāja zēnam un izvilka no atvilktnes zlotu.

—     Dod šurp, — viņš jau labvēlīgāk sacīja.

—     Panam šefanf par brīvu, parauga eksemplārs, — Maneks daudznozīmīgi pamirkšķināja un nolika avīzi garderobista priekšā. Viņš zaudēja piecdesmit grašus, bet zināja, ka tas atmaksāsies. Kafejnīcā sēž solīdi pircēji, viņi ar uzviju atlīdzinās zaudējumu. Bet nodrošināt sev garderobista labvēlību — pirmais nosacījums sekmīgai apgrozībai nākotnē.

Čeks ienesās milzīgajā, līdz pēdējai vietai piepildītajā zālē. Viņš izgrūda savu parasto propagandas saucienu un tuvojās savrup sēdošai, eleganti tērptai dāmai.

— Jaunākās sabiedriskās ziņas, — viņš gandrīz familiāri čukstēja. — Miižīgā skaistuma recepte … Reportāža no Parīzes: «Kā ģērbjas Monako hercogiene». Čeks pasniedza avīzi, pretim saņemdams divu zlotu papīrīti un pateicīgu smaidu.

Tagad Maneka skatiens apstājās pie plikpauraina vīrieša, kurš, garlaicības mākts, bungāja kaulainiem pirkstiem pa galdiņa stikla plātni.

— Noslēpumaina kasieres nozušana Belostokā, — zēns iečukstēja vīrietim ausī. — Atomēras sensācija, amerikāņu reaktīvās lidmašīnas pasaules rekords!

Šoreiz viņš dabiīja tikai zlotu, taču nesapīcis spraucās aizvien dziļāk čalojošā drīīzmā. Kad pie kāda galdiņa pamanīja jaunu pāri, viņa reklāma skanēja pavisam citādi:

— Amerikā plosās jaunākā deja — rok-en-rols. Dejas zālē liist krēsli. «Pasaule pieder mīlētājiem» — jaunākais romāns turpinājumos.

Šoreiz viņš aizgāja ar pieczlotu gabalu kabatā. Tā viņš riņķoja starp galdiņiem, uzjautrinādams cilvēkus ar savu izdomu un asprātībām. Biezais avīžu sainis kusa viņa rokās, bet saplēsto bikšu kabata tiika no sīknaudas un čaukstošiem papīrī-šiem. Nonācis otrā zāles galā, zēns ievēroja pazīstamu seju. Brīdi parakņājies atmiņā, viņš atcerējās; tas bija «Varšavas Dzīves» sporta nodaļas redaktors Hudiņskis.

— Sveicināti, pan redaktori — zēns palocījās. — Vai jūs nevēlētos «Ekspresīti»? Tiesa, tas ir jūsu avīzes konkurents, taču…

Ieskatījies zēnā, žurnālists pielēca kājās.

—      Pagaidi! — viņš iesaucās. — Es taču tevi pazīstu: tu esi no kluba «Sirēna»!

—      Jūs, šķiet, uzminējāt, pan redaktor, — Čeks atsaucās un apveltīja viņu ar vienu no saviem burvīgākajiem smaidiem.

—      Un tevi sauc: Čeks?

—      Saskan, pan redaktor!

—      Sēsties, — viņš saņēma zēnu pie pleca un nosēdināja sev blakus. Tad, saraucis kuplās uzacis, paliikojās viņā vērīgāk.

—      Ko tu, puikiņ, dari, ko? — redaktors pēkšņi ievaicājās.

— Es? … — zēns izbrīnījās. — Es … kā redzat, tagad strādāju pa propagandas līniju.

Žurnālista apaļīgā, labsirdīgā seja saspringa.

—     Kādēļ tu aizbēgi?

—     Es? … — zēna sejā izdzisa draiskais smaidiņš.

—     Neizlokies, saki patiesību.

—     Apstākļi, pan redaktor.

— Visi nobažījušies par tevi. Stefaneks šodien bija pie manis. Līidza, lai es avīzē ielieku sludinājumu. Zēni tevi meklē pa visu Varšavu, bet tu tikmēr ar avīzēm tirgo.

—     Kaut kā taču jānopelna iztikai. Redaktors spēcīgi saspieda zēna roku.

—     Es tev iesaku — atgriezies mājās. Kāpēc šis ļembasts? Zēns iegrima pārdomās.

—     Nekas nesanāks, pan redaktor, — viņš lēni sacīja, berzēdams netīro vaigu.

—     Pie jums notikušas lielas pārmaiņas. «Polonija» uzņēmusies šefību pār jūsu komandu. Zēni jau trenējas Konviktorskas ielā. Visiem jauni treniņtērpi… — redaktors pētoši raudzījās zēnā. Viņš redzēja, ka tas kāri uzsūca katru vārdu par savu komandu. — Tagad pie jums viss būs citādi. Bet tu klīsti apkārt kā kucēns bez mājas.

Maneks saviebās kā uz raudāšanu.

—     Nemaz nē … man ir dzīvoklis pie biedra . ..

—     Bet kāpēc tu negribi atgriezties?

—     Nevaru, pan redaktor, — viņš sacīja ar rūpju nospiesta pieauguša cilvēka rūgtumu.

—     Es tev karsti iesaku — atgriezies mājās, — žurnālists vēlreiz sacīja un atlaida zēna roku.

Maneks paklanījās, pievilka kāju un, ne vārda neteicis, devās prom. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu palaidis garām laimīgu izdevību. Varbūt vajadzēja redaktoram visu izstāstīt? Varbūt labāk bija paklausīt viņa padomam un atgriezties uz Gurčevskas ielu? Tikšanās ar Hudiņski bija sagrīļojusi Maneka uzskatu par avīžu pārdevēja profesiju un izsituši no līdzsvara, viņš ar sāpēm atcerējās «Sirēnu», biedrus, turnīru un rītdienas maču. Taču atgriezties mājās zēns baidījās. Nespētu izturēt pazemojumu, kas gaidīja.

«Neko darīt,» viņš nodomāja, «tāda ir dzīve.»

Un vēl skaļāk sāka izsaukt: «Ekspreeesis… Vakaaara… Jaunas, sensacionālas ziņas…»

Drīz vien Maneks bija izpārdevis pēdējos eksemplārus, piepalīdzēja vēl Rudajam Miļekam, un, kad viņi bija beiguši savu pirmo kopīgo reidu un aprēķinājuši kasi, izrādījās — katrs nopelnījis divdesmit četrus zlotus.

— Nav slikti, brālīt, — Maneks jautri secināja. — Var dzīvot.

Tomēr pat šis slēdziens neizklīdināja mazā futbolista drīimo noskaņojumu. Atgriežoties pie Rudā Miļeka, Maneks nepārtraukti domāja par to, kas notiek Gurčevskas ielā Baložbīīdā …

No rīta viņš uztrūkās savādi satraukts. «Tātad šodien sākas tiurnīrs,» Maneks nodomāja un sāka žigli ģērbties. Pēc vakardienas lietus viņa garderobe bija nožēlojamā stāvoklī. Velve-tona bikses saņurcītas kā lupata, krekls netīrs un negludināts, kedas vienos dubļos. «Kā es rādīšos tādos lanckaros?» viņš skaļi prātoja, skumji raudzīdamies uz savu apģērbu.

Rudais Miļeks vēl gulēja, plaši izmetis rokas, it kā gribēdams apņemt visu jumtaugšu, kas viņiem noderēja par guļamistabu. Nevarētu sacīt, ka tā būtu visai ērta vieta naktsmītnei. Cauri jumta spraugām balgoja skaidras, zilas debesis. Klēpis pussapuvušu, sagulējušos salmu bēniņu kaktā starp vecu, sarūsējušu krāsniņu un metāla lūžņu kaudzi veidoja guļasvietu. Divas skrandainas segas kalpoja par pārklāju. Taču Maneks nebēdāja par to. Viņam tagad bija lielākas rūpes.

— Ei, tu, — viņš sauca, purinādams Miļeku, — vai te tuvumā nevar sadabūt gludekli?

Miļeks pamodās.

— Paprasi vectēvam, varbūt apakšā ir.

Patiešām, gludeklis apakšā atradās. Vectēvs apdzīvoja niecīgu kambarīti, kur stāvēja koka guļamlāva un maza krāsniņa, bet kaktos mētājās vesels lērums vecu kurpju, lupatu, ādas strēmeļu, pudeļu un dzelžu.

Maneks ieslēdza gludekli un stājās pie gludināšanas.

Vectēvs rūca.

—      Pieraugi tikai, putniņ, ka nenosvilini man būdu. Ek… svētdiena … svētdiena… varēs kauču atpūsties, pagulēties… Uz kurieni tu tā riktējies?

—      Mums ir mačs, — zēns paskaidroja īsi, jo nebija noskaņots garākai sarunai.

Maneks izgludināja bikses un kreklu, notīrīja kedas, gluži kā gatavojoties lielām svinībām. Saposies pilnā p^tavībā, viņš vēlreiz ielūkojās bēniņos.

— Ja gribi iet kopā ar mani, tad taisies! —uzsauca Miļekam.

Pa ceļam kioskā zēni nopirka «Varšavas Dzīvi». Maneks meklēja jaunākās ziņas par turnīru. Sporta ailē viņš uzgāja spēļu tabulu un to datumus.

— Šodien vienpadsmitos mēs spēlējam pret «Antilopi», — viņš paziņoja Rudajam Miļekam.

Pēdējais neizrādīja sevišķu interesi par turnīru. Viņš gāja ar Čeku vienkārši kompānijas pēc. Visas Miļeka domas kavējās vienīgi pie lielā ceļojuma ar laivu. Pieklājības pēc viņš tomēr jautāja:

— Kā tu domā, kas uzvarēs?

— Un tu vēl jautā! — Čeks bija sašutis. — Skaidrs, ka mēs… tas ir, «Sirēna». — Brīdi vēlāk viņš piemetināja mazāk pārliecinātā tonī: — Galu galā nevar zināt. Gadīties var visādi. Turklāt mūsējie spēlē bez manis un bez Tadeka Puhaļska.

Skolas sporta parks «Agrikolā» sanēja no ļaudīm, kas līdzīgi straumei plūda uz stadionu. Šeit bija paredzēta turnīra svinīgā atklāšana. Skatītāju vairums bija mazi, mutīgi zēneļi. Tie paši, kas, skaļi klaigādami, pirms katra meistarklases komandu mača bloķē stadiona vārtus, tie paši, kas sastāda nevaldāmo «zaļo tribīņu» publiku, visskaļāk apsvilpj tiesnesi, visdedzīgāk dzīvo līdzi saviem mīluļiem, bet, mačam beidzoties, ielaužas laukumā, lai ar triumfu aizvadītu uzvarētājus un bez žēlastības apsvilptu zaudētājus.

Slikti un nevērīgi ģērbušies, klaigājoši, allaž gatavi uz kautiņu un tanī pašā laikā viskaislīgākie futbola cienītāji, kuru sirdis kvēloja nedzēšamā sporta jiismā, — tādi viņi šodien devās uz «Agrikolu» svinēt savus svētkus. Seit uz izmīdīta skolas laukuma mauriņa vajadzēja izšķirties, kura komanda iegiis pirmo vietu «sētu» futbolā. Tādēļ arī nav brīnums, ka pirms lielā turnīra risinājās dedzīgi strīdi: kas uzvarēs? Kāds būs turnīra gala rezultāts?

Maneks ar Miļeku iejuka drūzmā. Maneks vērīgi lūkojās visapkārt, lai neuzskrietu kādam no Voļas iemītniekiem. Kad zēni bija tikuši līdz laukumam, viņš pameta pētošu skatienu un izvēlējās lielu kastaņu, kas stāvēja vistuvāk. Ar īsti kaķisku veiklību Maneks uzlīda kokā. Sinī «sportā» viņam bija krietni vien liela pieredze: katrā meistarklases komandu spēlē viņš mēdza ieņemt goda vietu «zaļajā tribīnē» aiz pulksteņa. Maneks piepalīdzēja uzrāpties kokā arī Miļekam un, atviegloti nopūties, ērti iekārtojās milzīga zara dakšā. No šejienes, pašam paliekot neredzamam, varēja pārredzēt visu stadionu.

— Forša vietiņa, ko? — viņš griezās pie Rudā Miļeka. — Goda loža smalkai publikai ar skatu uz abiem vārtiem.

So joku viņš izteica vairāk gan aiz paraduma, jo īstenībā prāts nemaz nenesās uz jokiem. Melna skaudība viņu grauza. «Viņi spēlēs, bet man, Voļas labākajam malējam, tikai jānoskatās spēlē. Vai tas ir taisnīgi?» Maneks ieurba asaru pilnās acis laukuma zaļajā taisnstūrī un, sakodis zobus, gaidīja.

Sāka spēlēt dzelzceļnieku orķestris, un laukumā kolonā pa četri iesoļoja komandas. Sāpēs sažņaugtu sirdi Maneks acīm meklēja savu «Sirēnu».

— Nāk! — viņš piegrūda Rudajam Miļekam.

Pašā priekšā soļoja Mandžaro. Viņa gaišā galva un uz pieres krītošās cirtas skaidri izdalījās uz tumšā laukuma fona. Aiz Mandžaro auguma kārtībā soļoja visa komanda. Pašās beigās mazais Pērlīte.

Maneks spēcīgāk pieķērās pie zara. Zēnu pārņēma tik bezgalīgas skumjas, ka viņš aizgrieza galvu. Kad viņš atkal pievērsās laukumam, pa kalsenajiem vaigiem uz līipu kaktiņiem ritēja divas lielas asaras.

— Tas tik ir stils, — viņš nočukstēja pie sevis, apbrīnodams jaunos treniņtērpus. Zēni bija ģērbušies baltos krekliņos ar kluba emblēmu uz krīitīm, melnās biksītēs un melnbalti svītrainās getrās. Manekam likās, neviena komanda nav tik eleganta kā «Sirēna».

Brīdi vēlāk vienā līnijā nostādīto komandu priekšā iznāca dūšīgs zēns. Viņš nostājās pie mikrofona un sāka lasīt svinīgo solījumu.

Čeka ausīs dunēja skaļi, skaidri izsacīti vārdi; «Mēs, jaunie sportisti… solāmies . . . cīnīties godīgi., . Lai futbols nes mums prieku. Lai tas norūda mūsu raksturu un vairo fiziskos spēkus . . . Zvēram būt īsti sportisti šinī cēlajā cīņā, nepielaist spēlē nelikumības …»

Solījuma .beigu vārdi noslīka fanfaru skaņās. Trīs jaunie futbolisti no trim dažādām komandām tuvojās mastam un, taurēm spalgi skanot, pacēla karogu. Tas lēni slīdēja augšup, plīvodams kā putna spārni vējā.

— Noorganizēts uz goda, — Rudais Miļeks palielīja.

Maneks klusēja. Raudzīdamies uz karogu, klausīdamies fanfaru skaņās, viŗiš vai simto reizi pārdzīvoja savas bēdas. Ja viņu nebūtu ievēlējuši par kasieri, ja nebūtu saslimusi krustmāte Fraņa un nebūtu toreiz saticis Princi, viņš tagad stāvētu blakus Kšisam Sloneckim, blakus Ignatam Paradovskim un raudzītos, kā, priecīgi plīvodams, karogs paceļas augstu virs galvām un koku galotnēm, zinātu, ka šis karogs ir arī viņa karogs.

Asarām aizplīvuroto acu priekšā slīdēja raibas ainas: komandas ziņojums, parāde… līdz beidzot sākās mačs.

— Mūsējie spēlē ar «Antilopi» no Mirovas, — Maneks čukstēja uz zara snaudošajam Rudajam Miļekam.

Abas komandas jau bija izgājušas laukumā. «Sirēna» melni baltos tērpos, «Antilope» sarkanos krekliņos. Mandžaro un «Antilopes» kapteinis lozēja laukuma puses. Blakus savējiem

Maneks ieraudzīja Stefaneku. Treneris mierīgi sarunājās ar zēniem. Droši vien deva pēdējos norādījumus.

Tad atskanēja tiesneša svilpe un spēlētāji ieņēma savas vietas. Sākās turnīra pirmā spēle.

—      I-i-i-i-ir! — no pīiļa uzšāvās priecīgs bļāviens. Galvu jūra saviļņojās, gaisā uzlidoja cepures, svārki, vējjakas: «Antilopes» piekritēji apsveica pirmos «Sirēnai» iesistos vārtus.

—  Ir!… — kā skumja atbalss viņiem atbildēja kluss, apslāpēts sauciens no Voļas zēnu mutēm,

Maneks pat neredzēja, kā tas bija noticis. Vēl pirms mirkļa visi «Sirēnas» uzbrucēji atradās pie pretinieka vārtiem. Likās, ka vārti bija jau «nobrieduši», kad pēkšņi «Antilopes» aizsargs piespēlēja bumbu kreisajam malējam, tas padeva uz centru, bet Feļeks Ringers stāvēja uz vietas kā apburts un nesedza pussargu. «Antilopes» centra uzbrucējs izlauzās un sita. Pērlīte izmisīgi metās pretī bumbai, taču sitiens bija nācis no tāda tuvuma, ka viņš nespēja to atvairīt.

Čeks saķēra galvu rokās.

— Ak kimgs! — viņš iesaucās. — Kā var pielaist šitādu situāciju! Tā ir aizsargu vaina. Es vienmēr esmu teicis, ka aizsardzība mūsu visvājākā vieta. Pērlīte bija atstāts glužL viens. Bet tas Feļeks ir īstais zābaks, nevis futbolists!

Rudais Miļeks kļuva mazliet rosīgāks.

—      Klausies, — viņš paraudzījās uz Maneku, — tā jūsu «Sirēna» nav nemaz tik spēcīga.

—      Pagaidi, drīz tu redzēsi! Tā gluži vienkārši bija taktiska kļūda. Sapurgāja, bet tas taču tikai sākums. — Viņš pieķērās stiprāk pie zara, ievilka elpu krūtīs un pilnā rīklē ietaurējās:

—      «Sirēna», spēlē! «Sirēna», uz vārtiem! No apakšas atbildēja ritmiska skandēšana:

— «Sirēna»! «Sirēna»! «Sirēna»!

«Sirēnas» uzbrucēji metās uz priekšu. Maneks apmierināts vēroja raito spēles gaitu. Mandžaro skaisti aizvadīja bumbu līdz vārtu līnijai, piespēlēja Ignatam, bet tas aizraidīja pie Meteka

Gralevska. Malējais padeva uz centru. Bumbai pretī izlēca Feļeks Ringers, taču izmijās ar to gaisā. Te no pretinieku kāju apakšas to pavisam mierīgi izzvejoja Kšiss Sloneckis. Jauns uzbrukums. Mandžaro mēģināja lauzties taisni cauri. Viņa gaišais Čekuls šaudījās pretinieku sarkano krekliņu vidū. Ar veiklu, mānīgu manevru viņš pagāja garām vienam, otram un sita. Bumba pāršāvās pāri pretī izskrējušajam vārtsargam, taču… dažus centimetrus virs šķērskoka.

— Redzēji, kāds sitiens! — Čeks priecīgi iesaucās. — Mūsējie spiež.

Rudais Miļeks ierūcās.

—     Spiež, spiež, bet viņējie ved ar 1 : 0.

—     Tas šiem tikai tā laimējās. Skaties, kā tagad Ignats ved.

Ignats Paradovskis pārgāja uz malu. Viņš apgāja divus spēlētājus un padeva bumbu uz «Antilopes» soda laukumu. Vārtu priekšā sāka mutuļot. Kā drudzī bumba svaidījās kāju biezoknī. Mandžaro to izdabūja, aizvadīja sāņus un padeva Kšisam Slo-neckim. Pēdējais sita no skrējiena. Bumba aiztrauca caur kājām un . . . atsitās pret stabu.

— Ek! . .. — Maneks novaidējās. — Neveicas! Tagad varēja būt jau 2 : 1 mūsu labā. Vai redzēji, kas tas bija par «lielgabala šāviņu»?

Rudais Miļeks piekrītoši pamāja ar galvu.

—     Pirmās zortes, bet kāda tam jēga? Vārtus neieguva.

—     Pag, tūlīt būs.

Čeka vārdi piepildījās, taču vārtus, diemžēl, atkal ieguva «Antilope». Arī šoreiz vainīgi bija aizsargi. «Sirēna» spieda, uzbruka, bet, kad bezmaz visi spēlētāji bija sadrūzmējušies pie «Antilopes» vārtiem, pretinieku aizsargs aizsūtīja bumbu malējam, un tas kā viesulis aiztrauca uz priekšu. Padeva uz centru, un pieskrējušāis pussargs sita . . .

— 1-i-i-ir! — atskanēja skaļš kliedziens. Skatītāju pūlis saviļņojās.

Manekam acu priekšā viss satumsa, itin kā bumba būtu iebelzusi viņam pa pieri. Kaut ko tādu viņš nebija gaidījis. «Antilope» ved ar 2:0! Tā taču ir sagrāve! Tagad izlīdzināt būs grūti.

—     Cilvēk, — viņš klusi ievaidējās, — rīvmaizē tādu aizsardzību! Divus vārtus viņu dēļ dabīija. Divus vārtus! …

—     Tagad jiīsējie ir zaudējuši, — Rudais Miļeks noteica.

Šī aizskarošā piezīme Čeku mazliet uzpurināja. Salicis rokas taurē, viņš sāka aurot:

— Sirēna», spēlē! Nepadodieties, puikas! Gāz pa vārtiem! Gā-ā-ā-āz!

Taču kliedziens, kas spētu uzmodināt pat miroņus, šoreiz maz līdzēja. Samulsināti ar divu vārtu zaudējumu, «sirēnieši» kustējās gausi, it kā viņus pēkšņi bīītu pārņēmis milzīgs nogurums. Toties «antilopieši» kļuva aizvien sparīgāki. Tagad viņi sāka spiest. Pērlītes vārtu priekšā kļuva biezs. Kā miiris sarkanie krekliņi spiedās virsii «sirēniešiem», kas kāpās atpakaļ. Bieži jo bieži bumba lidoja pāri laukuma robežai.

— Bet ir gan zābaki, gatavie zābaki! — Čeks pie sevis čukstēja. — Ek, bīītu es tur, pavisam citādi ietu!

Gar laukuma robežu skraidīja Stefaneks. Maneks redzēja, ka viņš visu laiku zēniem kaut ko skaidro, mudina viņus cīnīties, tomēr arī tas nelīdzēja. Likās, ka laukumā uznākusi pilnīgi cita komanda: nedroša, neveikla, bez cīņas spara.

Tuvojās jau pirmā puslaika beigas, taču nekas nenorādīja, ka «Sirēna» varētu izmainīt rezultātu. Čeks sadrūma. Viņš nekustīgi sēdēja uz zara un laiku pa laikam izgrīida klusus vai-dienus.

Pēkšņi Čeks sarosījās. Viņš ieraudzīja, ka Zirneklis, atņēmis pretiniekam bumbu, veikli uzspēra to ar kāju gaisā un vairākas reizes uztvēra ar galvu. Par šo lieliski izpildīto manevru skatītāji futbolistu apbalvoja ar aplausiem.

—     Mana skola! — Maneks priecīgi iesaucās. — Redzēji, kā viņš ņēma uz galviņas? Viņš var iztaisīt divdesmit četras tādas galviņas pēc kārtas!

—     Eee… — Rudais Miļeks paraustīja plecus. — Tādi numuri der cirkā. Lai iesit vārtus, tad es teikšu, ka viņš prot spēlēt.

— Skaties, kā viņš ved! — Maneks piegrūda Miļekam. Šķita, Zirneklis no sevis bija nokratījis parasto miegainību.

Viņš ar galvu aizraidīja bumbu uz priekšu un, skriedams uz savām tievajām kājām, vadīja to — paklausīgu katrai viņa kustibai. Nonācis aiz centra līnijas, viņš skaisti «piepasēja» Gra-ļevskim. Labais malējais palaida pa priekšu Ignatu. Tas apgāja aizsargu, taču pats nesita, bet veikli piespēlēja šurp skrienošajam Mandžaro. Daži zibenīgi soļi un sitiens …

—     I-i-i-i-ir! — Čeks spalgi iesaucās, taču nebeidzis aprāvās. Bumba atsitās pret šķērskoku un, aprakstījusi slaidu loku, atgriezās laukumā.

—     Ir gan apburti vārti, jau trešais «stabs»! — no apakšas kāds iesaucās.

—     Pret tādiem nevar neko iesākt — pūšļo, bur! — Čeks pievienojās izteiktajai domai. — Sprāgušu žurku piekāruši aiz astes pie šķērskoka. Tā viņi ar mums rīkojas.

Čeks gan neticēja šādiem māņiem, taču savas komandas neveiksmi viņam vieglāk bija izskaidrot ar pārdabisku spēku iejaukšanos nekā ar «Antilopes» pārākumu.

— Skaties,—viņš atkal piegrūda Rudajam Miļekam. — Skaties, kā tas Zirneklis spēlē! Un viņu vēl negribēja likt sastāvā.. .

Zirneklis «noštopēja» bumbu, veikli pasita gaisā un ar galvu aizsūtīja Ignatam. Tas zibenīgi piespēlēja Mandžaro. Ieraudzījis savā priekšā pretinieku mūri, Mandžaro padeva bumbu šurp skrienošajam Zirneklim. Varēja domāt, ka «Sirēnas» pussargs atkal grib paspīdēt ar savu futbola māku, kas bija apgūta neatlaidīgos treniņos Baložbūdas pagalmā, taču nē. .. Sitiens bija tik zibenīgs, ka bumba tikai nošvīkstēja virs spēlētāju galvām un tīkls noraustījās.

— Tas tik ir puika! — Čeks iesaucās un, aizmirsis, ka sēž uz zara, ieplēta rokas aplausiem, piepeši sašūpojās tm tik tikko ne-notenterēja no «zaļās tribīnes». — Jā, — viņš tikai atzinīgi noteica. — Tie bija skaisti vārti. Bravo Zirneklim! Uzreiz redzama mana skola.

Līdz puslaika beigām rezultāts neizmainījās. Kad tiesneša svilpiens paziņoja otrā puslaika sākumu, Maneks cieši sažņaudza dūres un nočukstēja:

— Tagad vai nekad!

Satraukumā-dzirkstošām acīm viņš sekoja bumbai. Te tā bija pie melni baltajiem, te — pie sarkanajiem krekliņiem. Skatoties no diženās kastaņas zariem, likās, bumbai "piemīt kāds brīnumains pievilkšanas spēks: pakaļ tai, dedzīgi cīnīdamies, traucās divdesmit divi zēni.

—«Sirēna»! «Sirēna»! «Sirēna»! — auroja skatītāji no Voļas.

Tūlīt pat viņiem atbildēja Muranovas iedzīvotāji, kas bija sadrūzmējušies pie savas mīļotās komandas vārtiem.

«Antilope»! «Antilope»! «Antilope»! — nograndīja labi saskaņotu balsu koris.

Bet laukumā tikmēr ritēja spraiga cīņa. «Sirēna» par katru cenu gribēja rezultātu izlīdzināt, bet «Antilope» par katru cenu — rezultātu saglabāt un nosoļot no laukuma kā uzvarētāja.

— Varbūt tagad, — Čeks pie sevis nomurmināja.

Šai brīdī Meteks Graļevskis sita «stūri». Viņš atkāpās dažiis soļus ieskrējienam un ar vieglu spērienu aizraidīja bumbu soda laukumā. Tā aprakstīja loku virs spēlētāju galvām. «Antilopes» vārtsargs, gribēdams saķert bumbu rokās, palēcās augstu gaisā, taču tā izspruka no rokām. Pēkšņi kā no zemes līdzās viņam izlīda Mandžaro un ar galvas sitienu ieraidīja bumbu vārtos.

— Izlīdzināja! — Čeks atviegloti nopūtās. Ar kedas purngalu viņš piebikstīja zemāk sēdošajam Rudajam Miļekam.

— Redzēji? Izlīdzināja! — 2:2!

Aiz «Sirēnas» vārtiem, līdzīgi baložu baram gaisā, uzlidoja cepures. Uz laukuma zēni aplenca Mandžaro, apskāva viņu, skūpstīja. Visapkārt dzirdēja čukstam: «Tagad tik būs interesants mačs! Redzēsim, kas uzvarēs.»

Maneks pieķērās ciešāk pie zara un, izliecies uz priekšu, sauca aizžņaugtā balsī:

— «Sirēna», gāz pa vārtiem! Gāz!

Viņš ieraudzīja, ka Romeks Marmols atņem bumbu «Antilopes» malējam.

—     Romek, ved! — viņš aizrāvies kliedza. — Tā, brālīt! Tagad apved! Labi! Tagad padod. Lieliski! Ignat! Ek Ignat, esi gan tu zābaks! Tādu bumbu atdot!… Turi viņu, Zirneklīt! Turi! Fenomenāli! Uzmani, Zirneklīt! Taā… Padod! Padod Mandžaro! Lieliski! Mandžaro, ko tu gaidi? Sit! Sit! I-i-i-i-ir! …

—     Ir! — Rudais Miļeks sarosījās. — Tā «Sirēna» nemaz nav tik slikta. —: Viņš paskatījās uz Čeku,,kurš, panākumu apreibināts, skūpstīja zaru, maigi apskāvis to kā vislabāko draugu.

— Ir! Ir! Ir! — viņš starodams čukstēja. Manekam šķita, ka, tikai pateicoties viņa mudinājumiem un padomiem, «Sirēna» ieguva trešos vārtus, kas dod tai pārsvaru.

Spēle tuvojās beigām. Juzdami, ka var zaudēt, «antilopieši» sāka spiest. Atkal un atkal sarkano krekliņu vilnis brāzās uz Pērlītes vārtiem. Mazais vārtsargs šaudījās kā atspole. Viņš skrēja vārtu priekšā, metās uzbrucējiem zem kājām, atvairīja bumbu ar dūrēm, taisīja gatavos brīnumus. Taču «Sirēnas» pārsvars karājās mata galā.

— Puikas, turieties! Turieties! — Čeks dvesa, redzēdams, ka «Antilope» turas pārākumā. Pēkšņi viņš iešņācās: — Franek. ko tu dari?

Ieraudzījis bumbu ripojam uz vārtiem un nevarēdams sasniegt to ar kāju, «Sirēnas» labais aizsargs Franeks Motiļskis metās uz priekšu un saķēra to abām rokām. «Vienpadsmitmetri-nieks!» caur Maneka smadzenēm izskrēja šis nejaukais vārds Tanī pašā mirklī tiesnesis pārtrauca spēli un norādīja uz balto apli, no kura tika izdarīti soda sitieni. Čeks saķēra galvu rokās.

— Vai, — viņš novaidējās, — uzvara bija mūsu, bet tas zābaks — ar rokām . . .

Iestājās klusums. Pērlīte nostājās vārtu vidū, nervozi mīņādamies. Melnīgsnējs izveicīgs «Antilopes» centra uzbrucējs nostādīja bumbu uz vienpadsmit metru līnijas. Šķita, visi pamirst. Vairāku tūkstošu cilvēku acis bija pievērstas vienam punktam — mazai, dzeltenai bumbai. Atskanēja svilpiens. Šmaugais zēns ieskrējās un sita. Bumba nozibēja kā gaiša šautra. Tai pašā mirklī vārtos pazibēja Pērlītes sarkanais svīteris un divas izstieptas rokas pielipa pie bumbas kā taustekļi.

— Paņēma! —• ietaurējās Čeks un dauzīja Rudajam Miļekam pa muguru.

lešalcās sajūsmīgi kliedzieni.

— Paņēma! Dārgais Pērlīte izglāba komandas godu! Atskanēja tiesneša svilpiens, paziņodams spēles beigas. Čeks

atviegloti nopūtās.

— Smags mačs bija, — viņš griezās pie Rudā Miļeka, — bet mēs tomēr uzvarējām.

SESTĀ NODAĻA

Pamodies nākamās dienas rītā, Maneks ar elkoni piebikstīja Rudajam Mijekam. — Klausies, brāl, es visu legāli apsvēru. Atgriezīšos komandā. Nevaru noskatīties, kā viņi mokās bez kārtīga kreisā malējā. Ja es vakar birtu spēlējis, mēs saliktu uz nulli.

Miļeks izberzēja miegainās acis un gari nožāvājās.

— Labi, bet kā tad biis ar miisu ceļojumu?

— Pagaidi, pēc turnīra pagudrosim. Pašlaik svarīgāks ir turnīrs. Mēs esam iekļuvuši ceturtdaļfinālā.

Rudais Miļeks nožāvājās, vēlreiz izstaipījās un izlēca no vecu lupatu grēdas apakšas.

— Labs ir, bet kā tu atgriezīsies?

— Ar godu, brāl, lai nebīitu jākaunas. Es jau visu izdomāju. Ar «Ekspresi» var nopelnīt tīri labi. Šodien paņemsim lielāku paku. Tu redzēsi, ka izpārdosim. Bet klāt piepelnīšu ar pudelēm. Tiklīdz savākšu simt septiņdesmit zlotu, tā aiziešu pie Prinča un teikšu, lai atdod pieteikumu.

— Bet ja neatdos?

Maneka smaidošajās acīs pazibēja draudīgs spīdums.

— Ja neatdos, viņam biis darīšanas ar Čeku. Gan es ar viņu pratīšu tikt galā. Lai nemēģina mani taisīt par antiņu. Man jāatgriežas «Sirēnā», citādi šie bez manis paspēlēs, saproti?

Ēzdami lejā pie vectēva brokastis, zēni sastādīja dienas plānu. Vispirms viņi nolēma aiziet uz Vislu pēc pudelēm un, ja viss ies labi, doties ar smailīti izmēģinājuma braucienā. Pēc pusdienas — «Ekspreša» pārdošana. Plāns bija vienkāršs un neprasīja tālākus paskaidrojumus. Trīspadsmit gadus vecie zēni prātoja kā pieauguši vīri, kuriem skaidrs viņu uzdevums. Taču laiks viņiem nebija labvēlīgs. Diena cēlās mākoņaina, lietaina. Cernakovskas iela, uz kuras atradās vectēva mazā mājele, slīka miglā un lietīi. Uz ietvēm zalgoja peļķes. Nesdamas sarkanīgas putas, laiski plīida platas netīra iidens straumes. Sarāvušies zem lietussargiem, ļaudis žigli tecēja, it kā viņi kaut kur ļoti steigtos.

Taču Čeku nekas nespēja piespiest atteikties no pieņemtā plāna. Kad Rudais Miļeks ieminējās, ka tādā slapjdraņķī nav vērts iet ārā no mājas, Maneks izsmējīgi viņā paskatījās.

— Ja negribi, paliec. Es iešu viens…

Izgāja tomēr abi. Miļekam, kas bija paguvis pieķerties Ma-nekam, diena, pavadīta bez biedra, liktos tukša. Zēni gāja gar Cernakovskas piestātni, vandoties pa krūmiem un mazām ieliņām, medīdami pudeles. Guvums bija samērā bagātīgs. īsā laikā zēni salasīja veselas divpadsmit. Kad viņi tuvākajā veikalā tās bija pārdevuši, Maneks gribēja peļņā dalīties ar Miļeku, taču rudais kuprītis iebilda.

—      Tev taču jāsakrāj tam pieteikumam.

—      Tā gan … bet taisnībai jābūt, — Čeks apņēmīgi noteica.

— Neuztraucies, — Rudais Miļeks paskaidroja, — beigsies turnīrs, tad mēs apvienosimies un krāsim kopīgi mūsu ceļojumam. Būs jāsapērk sausiņi, konservi un jāpaņem saldūdens krājumi dzeršanai. Līdz Madagaskarai tālu… Es skatījos kartē.

Kroplīša plānus un sapņus Maneks uzklausīja labsirdīgā iecietībā. «Ko viņš ieņēmis sev galvā?» tas domāja. «Nu nekas, lai jau priecājas.» Tiesa, arī Maneku vilināja tāli ceļojumi, tomēr šimbrīžam visus viņa prātus nodarbināja vienīgi futbols.

Lietum smidzinot, zēni gāja gar Cernakovskas krastmalu.

Maneks raudzījās uz savām caurajām kedām. Kad viņš lika pēdu uz zemes, pa izīrušajām šuvēm bulkšķēdami spiedās burbuļi. Maneks nosprieda, ka būtu vērts padomāt par jaunām kedām, taču ne tagad … Vispirms nomaksās parādu Princim.

Zēni sasniedza Soļcu, uzrāpās uz tilta viadukta un sagaidīja 117. autobusu. Ceļojums uz sarkanās mašīnas pakaļējās stangas nebija tik ērts kā uz tramvaja bufera. Taču līdz Saskas Kem-pai bija tikai divas pieturas un no turienes jau pavisam tuvu līdz Vislas viņam krastam un laivu piestātnei.

Šoreiz ceļvedis bija Rudais Miļeks. Viņš labāk sajēdza laivu lietās. Zināja, pie kuras piestātnes vieglāk piezagties un kurš no sargiem vājāk uzmana inventāru. Zēni izvēlējās mazu laivu piestātni, kas no ielas puses bija apžogota ar augstu sētu. Bez grīitībām pārvarējuši šo šķērsli, abi slapstīdamies pa krūmājiem gar Vislas piekrasti sasniedza nojumi. Tā bija pa roku galam izveidota novietne laivām un smailītēm, un klāja to vienīgi jumts. Pietika smailīti nocelt no statņa, aizvilkt līdz ūdenim, un abiem piedzīvojumu meklētājiem atklājās ūdens ceļojuma iespēja.

Maneks ar neslēptu neapmierinātību palūkojās uz gaiši zilajām laiviņām.

— Vai ir vērts? — viņš griezās pie Miļeka. — Tā gāž, ka pat vardes slēpjas zem lapām, bet tu gribi doties zilā tālē.

Miļeks pavērās viņā ieplestām acīm.

— Cilvēk mīļais, tā ir vienīgā iespēja. Tagad neviens nevāktā.

— Bet ja mūs noķers?

—     Nebaidies, es zinu, ko daru. Ne vienu reizi vien mēģināju.

—     Nu ko? … — Maneks paraustīja plecus. — Tad tik laižam laivu ūdenī, un aidā. Nav ko ilgāk prātot.

Pārliecinājušies, ka neviens viņus neizseko, zēni noskatīja smailīti, kura stāvēja tuvāk ūdenim, nocēla to no statņa im steigšus ievilka kārklājā…

— Redzi, nav nekā briesmīga, — Rudais Miļeks pasmaidīja. — Airi ir, viss kārtībā. Es tās lietiņas zinu.

— Un atpakaļ atkal vajadzēs stiept?

— Nē, atstāsim krūmos. Sargs pats to atradīs. Duļķains, dzeltens ūdens šļakstēdams skaloja sinilšaino krastu, laizīdams kārklu biezokni. Tālāk straume metās virpu-ļaina. Pa ūdens virsu slīdēja balti burbuļi, plīsa un sašķīda netīrās putās.

Zeņķi iestūma laivu ūdenī. Rudais ielēca pirmais. Viņam bija tik svētlaimīga seja, it kā tas kāptu uz transatlantijas kuģa klāja.

—     Lec, ko tu gaidi? — viņš uzsauca.

—     Hopā! — Maneks iesmējās.

Viņš taisīja lēcienu, bet kedas paslīdēja uz slapjās smailītes virsas, un Maneks līdz ceļgaliem iekrita ūdenī.

—     Ek tu lempi, — Miļeks priecājās, redzēdams, ka šoreiz var parādīt savu pārākumu.

—     Vilks viņas rāvis, tās tavas laivas, — Maneks pukojās. — Bezmaksas kāju mērcēšana.

Viņp. ieķepurojās laivā, paņēma airi un atīrās no krasta. Virpulis laivu sašūpoja, taču brīdi vēlāk taisna straume aiznesa to pavisam rāmi.

—     Ko teiksi, — Miļeks pagriezās, — vareni, ko? Aizpeldēsim līdz tiltam un atpakaļ. Būtu mums krājumi un teltenīte, varētu laist tālāk .. .

—     Uz Madagaskaru, — Maneks iesmējās. — Tev, brāl, tādi sapņi kā kinofilmās,

—     Ek! — Miļeks nopūtās. — Tas tik būtu ceļojums. Es lasīju par vieniem tādiem, kas uz plosta pārpeldējuši pāri Klusajam okeānam. Trīs mēnešus bez pārtraukuma peldēja!

— Un viņiem neapnika?

— Joks tāds! Tas tik ir īsts ceļojums! Ja man būtu vēl pārītis tādu kā tu, mēs arī uzbūvētu plostu.

— Zināms! — Maneks norūca un spēcīgāk uzgūlās airim. Saviļņotajam ūdenim skaļi šļakstot pret priekšgalu, smailīte ašāk aiztrauca uz priekšu. Bija dzestrs. Lietus kapāja aukstām lodītēm. Maneks slapjajā kreklā trīcēja no aukstuma. Gribēdams sasildīties, viņš strauji airēja.

Viņi tuvojās tilta balstiem, kad piepeši sev aiz muguras izdzirda rūkoņu. Zēni atskatījās. No tālienes tuvojās milicijas motorlaiva. Ardama duļķaino ūdens klajumu, tā vēla savā priekšā putu vālu.

—     Zūdam! — Maneks klusām iesaucās. Miļeks atbildēja gandrīz pilnīgi mierīgi'.

—     Sīkums. Viņi te katru dienu patrulē. Tā ir upju milicija.

—     Vienalga, kāda arī nebūtu, bet es tev saku: zūdam!

Negaidīdams Miļeka atbildi, viņš ar spēju aira rāvienu sagrieza laivu un sāka airēt uz krastu. Tikmēr milicijas motorlaiva apmeta plašu loku un aizšķērsoja viņiem ceļu.

— Stāviet! — pārliecies pāri motorlaivas malai, uzsauca ļauns milicis.

Zēniem bezspēkā noslīga rokas. Viņi pārstāja airēt. Motorlaiva ātri tuvojās. Drīz vien tās mala piesitās pie smailītes malas.

— Kur jūs ņēmāt šo smailīti? — milicis jautāja. Izbiedēti zēni pārmija savā starpā jautājošus skatienus. Abi

klusēja.

—     Ek jūs … — milicis izgrūda un sirdīgi nolamājās. — Zagt, lūk, viņiem iegribējies. Pagaidiet tikai, mēs jūs izmācīsim! — Viņš piesēja smailīti trosē un iedarbināja apkiusušo motoru. Laiva spēcīgi sazvalstījās, zēni sašūpojās, un motorlaiva aizvilka smailīti augšup pa upi, piestātnes virzienā.

—     Mēs paši būtu viņu atlikuši atpakaļ, — Miļeks sauca, cenzdamies pārkliegt motora rūkoņu.

—     Kā tad, kā tad, — milicis pamāja ar galvu, — tādus mēs pazīstam.

— Goda vārds, — zēns gandrīz raudot iepīkstējās. Milicis tikai atmeta ar roku. Maneks klusēja. No niknuma,

ka bija ļāvies pierunāties uz šo ceļojumu, viņš bija gatavs izmisumā mesties ūdenī. Maneks saprata: ar vienu šo bezatbildīgo soli viņš pats bija pārvilcis svītru visiem saviem plāniem. Ja viņu ietupinās, viņš nevarēs tirgot «Ekspresi», ja netirgos avīzes, nesavāks naudu un nevarēs atgriezties «Sirēnā». Bet, ja par to uzzinās Gurčevskas ielā — izmetīs no kluba viens un divi. Sis loģiskais domu gājiens Maneku tik ļoti sarūgtināja, ka viņš pilnīgā vienaldzībā samierinājās ar savu likteni.

Kad motorlaiva sasniedza krastu, uz upju piestātnes klāja viņus jau gaidīja sargs — vecāks cilvēks svītrotā triko kreklā un plecos uzmestu lietusmēteli.

— Saķērāt gan putniņus! — viņš sveicināja miličus. — īstā sērga, cienījamie pani miliči! Tu, cilvēks, ne brītiņu nevari mierīgs pasēdēt bufetē.

Maneks deva Rudajam Miļekam dunku sānos.

— Redz, ko tu savārīji.

Tas tikai saviebās. Viņš izskatījās kā moČeklis, kas cieš par ideju.

Upju stacijas ēkā tika sastādīts īss protokols.

—     Es netaisījos smailīti zagt, — mierīgi aizstāvējās Rudais Miļeks. — Ne vienu reizi vien esmu ņēmis laivas no piestātnes. Tagad taču ar tām neviens nevizinās. Kāpēc tad smailītēm jāstāv dīkā?

—     Nemēģini izgrozīties! — milicis bargi viņu pārtrauca. — Un tu laikam arī netaisījies zagt? — viņš griezās pie Maneka.

—     Man pilnīgi vienalga, cienījamais pan seržant. Sinī gadījumā esmu nevainīgs pārskatīšanās upuris. Smaiļošanas sports mani nesaista. Futbols — pavisam cita lieta. Ļāvos pierunāties vienīgi biedra dēļ. Bet viņš, — Maneks ar galvas mājienu norādīja uz Rudo Miļeku, — viņš arī ir upuris. Izlasījis grāmatā, ka bijuši tādi, kas uz plosta okeānu pārpeldējuši, nu un sagribējās zēnam pašam bišķiņ patrenēties.

Sabiedriskās kārtības sarga bargajai sejai pārslīdēja viegls smaids. Zēna teiktais viņu bija uzjautrinājis. Taču tīilīt pat viņš pieņēma oficiālu izskatu un pašūpoja galvu.

— Jūs vienmēr esat nevainīgi. Paraudzīsimies, kādu dziesmu jūs dziedāsiet komisariātā.

— Iekrītam, brāl, un vēl tik muļķīgā veidā, — Maneks sacīja, žņaudzīdams ūdeni no savas velosipēdista cepures.

Rudais Miļeks pirkstiem bužināja asos, mitros matus.

—     Ceļotājiem gadās visādi. Reizēm jūrā viņiem uzklūp pirāti un saņem gūstā. Ja gribi kopā ar mani laist uz Madagaskaru, tev jābūt gatavam uz visu.

—     Taisījies uz Madagaskaru, bet noenkurojies milicijas komisariātā, — Maneks iesmējās. — Esi gan tu, brāl, jokainsi Tev liekas, ka viss notiek kā grāmatā vai ķinītī. Met reizi pa visām reizēm mieru tai Madagaskarai!

—     O, nē! — Miļeks dedzīgi protestēja. — Tu redzēsi, ka nākamgad es sakrāšu tik daudz sausiņu, lai veselu mēnesi varētu peldēt, neiegriežoties ostā, un došos ceļā.

Maneks atmeta ar roku. «Ar tādu nav vērts runāt,» tas nodomāja. «Viņš jau ķerts arto Madagaskaru. Tādam neiestāstīsi.»

Zēni sēdēja mazā, aizturētām personām paredzētā istabiņā ar aizrestotiem logiem. Trīs veci krēsli, sašķiebies galdiņš un plaukts ar nokaltušu ģerāniju — tā bija visa šī driimā mājokļa bagātība. Maneks trīsēja, bet pats nezināja: no aukstuma vai bailēm.

Brīdi vēlāk durvīs noskrapstēja atslēga un uz sliekšņa parādījās jaims milicis, tas pats, kas viņus šurp bija atvedis.

— Sekojiet man, — viņš pamāja zēniem.

Viņi izgāja cauri līkloču gaitenim un pa šaurām kāpnēm uzgāja otrajā stāvā. Tur milicis atvēra kādas durvis un ielaida zēnus istabā. Aiz galda sēdēja milicijas formā tērpusies sieviete.

«Ho, ho… milicija brunčos?» Maneks nodomāja, ieiedams istabā.

— Sēdieties, zēni, — sieviete norādīja uz krēsliem.

Balss viņai bija maiga un arī skatiens mazāk aizdomīgs nekā citiem.

— Kur tu dzīvo? — viņa palūkojās Manekā zilām, labsirdīgām acīm.

— Gurčevskas ielā, — viņš atbildēja pilnīgi bez baiļu. — Pie vecākiem?

— Kur nu. Pie krustmātes Fraņas, bet viņa tagad slimnīcā, — zēns steidzīgi paskaidroja.

— Bet kas tevi apgādā? Maneks paraustīja plecus.

—     Es pats… Kas gan cits mani apgādās? Krustmāte slimnīcā, bet es …

—     Labi, — sieviete formā viņu pārtrauca. — Bet kas varētu par tevi liecināt?

Pirmajā mirklī Maneks jautājumu nesaprata. Taču tad viņš atcerējās, ka Bluķis arī bija licis Skumbrija un Prinča vecākiem pieteikties pēc viņiem milicijas nodaļā. Maneks nedroši pasmaidīja un, ne brīdi nešaubījies, sacīja:

— Nu… Stefaneks.

Čeks pats nezināja, kāpēc viņam prātā iešāvās tieši šis uzvārds.

—     Stefaneks? … — milice izbrīnījusies sarāva uzacis. — Kas viņš tāds ir?

—     Jūs nezināt? Viņš taču ir labākais «Polonijas» spēlētājs, — zēns sacīja, savukārt mazliet izbrīnījies.

Tomēr paskaidrojums acīm redzot milici neapmierināja, jo viņa jautāja:

—     Vai viņš ir tavs radinieks?

—     Nē, viņš ir mūsu komandas treneris.

—     Kādas komandas?

—     Futbola komandas «Sirēna». Tā ir tā pati komanda, kas vakar turnīrā uzvarēja, — viņš piebilda ar zināmu lepnumu un nodomāja pie sevis: «Grūti gan ar viņu sarunāties, viņai nav ne mazākās jēgas par futbolu. Kā var nepazīt Vaclavu Stefaneku?»

—     Tūlīt, tūlīt… — sieviete — milicis norūpējusies pasmaidīja. — Tātad Stefaneks ir jūsu treneris?

—     Legāli.

—     Tā ir viņa profesija?

—     Nē. Vispār viņš ir atslēdznieks un strādā Kaspšaka rūpnīcā.

—     Ak tā, — rūpju pilnā sejas izteiksme nozuda. Sieviete pacēla telefona klausuli un uzgrieza numuru.

Tikai tagad Maneks saprata, kādā ķezā bija iekūlies. Sieviete sazvanīsies ar fabriku, runās ar Stefaneku, un viņš uzzinās, ka «Sirēnas» kreisais malējais ne tikai nodevis savu klubu, bet vēl tiek apvainots smailītes zādzībā. Stefaneks, protams, var pateikt, ka viņam gar lo visu nav nekādas daļas. Un vispār ar kādām tiesībām Maneks atsaucās uz viņu? Kā viņam varēja ienākt prātā jaukt slaveno Stefaneku šinī draņķīgajā putrā?

Tikmēr liecināja Rudais Miļeks. Lielais Madagaskaras ceļotājs turējās drosmīgi. Milices priekšā viņš ņēmās izklāstīt savus brīnišķīgos plānus.

— Vai tas ir taisnīgi, — Miļeks dedzīgi runāja, — ka smailītes stāv dīkā? Es tikai gribēju parādīt biedram, kā tas būs, kad mēs dosimies tālā ceļojumā…

— Saprotu, puis, — milice viņu pārtrauca, — bet, ja visi domātu tāpat kā tu, katrs varētu ņemt laivas no piestātnes.

— 0,"nē, — Miļeks protestēja, — es jums galvoju, ka neņems. Kam gribēsies šitādā laikā braukt ar laivu? Tai vajag būt sirdslietai. Bet es rudos, jo uz jūras nereti ir vēl ļaunāk…

Beidzot ieskanējās telefons. Pieteicās Kaspšaka rūpnīca. Sieviete lūdza viņu savienot ar Vaclavu Stefaneku. Maneks gaidīja pieaugošās bailēs.

— Vai pilsonis Stefaneks? Runā devītais milicijas komisariāts, nepilngadīgo istaba. Aizturējām zēnu, vārdā Tkačiku, Ma-rianu Tkačiku. Viņš atsaucas uz jums… Jā… Labi… Ja varat, lūdzu, ierodieties nekavējoties …

Gaidot minūtes vilkās bezgala gausi. Manekam likās, ka viņš nesēž uz krēsla, bet uz nokaitētas pannas. Viņu biedēja trenera gaidāmā ierašanās, taču tajā pašā laikā viņš gaidīja to aizvien lielākā nepacietībā. Aiz logiem klājās pelēks miglas un lietus auts. Kuplos ceriņu krūmus mazgāja lietus šaltis. Zem kaimiņmājas jumta kores knosījās bars zvirbuļu. Taču šobrīd tas viss šķita tāls, nesvarīgs. «Kā es varēšu skatīties acīs Stefanekam? Ko viņš teiks, kad ieraudzīs mani šeit? Vai viņš vispār maz gribēs runāt ar mani?» zēna domu pavediens ik mirkli pārtrūka un atkal vērpās tālāk.

Tad kāds spēcīgi pieklaudzināja. Durvis ar troksni atvērās, un uz sliekšņa stāvēja slavenais «polonists». Viņa zaļais lietus mētelis bija gluži izmircis, uz iedegušās sejas mirdzēja lietus pilieni. Viņš apstājās, pārlaida skatienu pāri istabai un, ieraudzījis zēnu, izmisumā ieplēta rokas.

— Ko lai es ar tevi iesāku, Ček, saki pats, ko lai es ar tevi iesāku? …

Būtu simts reizes vieglāk, ja treneris viņu kārtīgi sabārtu nekā raudzītos tik pārmetoši!

— Tātad jūs pazīstat šo zēnu? — jautāja sieviete — milicis.

— Ai, pazīstu, pazīstu, — Stefaneks pamāja ar galvu. Sieviete pāršķirstīja dažus papīrus. Neatraudama no tiem

skatienu, viņa lēni teica:

— Ja jūs uzņematies gādāt par šo zēnu, mēs viņu atbrīvosim. Pretējā gadījumā būsim spiesti viņu aizturēt un nodot lietu rajona padomes komitejai.

Atbildes vietā treneris pavērās zēnā. Manekam acis bija

pilnas asaru, un, kaut gan viņš neizsacīja ne vārdiņa, treneris izlasīja tajās lūgumu: «Nepametiet mani…»

—    Viņam ir krustmāte, — Stefaneks sacīja, — taču šobrīd tā atrodas slimnīcā. — Kamēr viņa atgriežas, varu uzņemties gādību par šo zēnu.

—    Tieši tas mums arī vajadzīgs. Lūdzu, parakstiet saistību, — viņa piebīdīja Stefanekam papīra lapu, — un varat viņu ņemt. — Bet tu skaties, — sieviete griezās pie Maneka. — Ja vēlreiz nokļūsi milicijā, aizsūtīsim uz labošanas iestādi.

Kad viņi devās prom, Maneks piegāja pie Rudā Miļeka un spēcīgi paspieda tam roku.

— Turies, brāl! Vectētiņu gaidi?

— Vectētiņu, — zēns pamāja ar rudo galvu. — Ka tik viņš mani nenosukā. Viņam nav ne zaļas sajēgas, ko nozīmē ceļot..

— Savārīji putru, tagad pats arī izstreb, — noteica treneris.

Kopš tā mirkļa, kad viņi atstāja milicijas komisariātu, Maneks ar bailēm gaidīja bārienu. Taču Stefaneks, it kā gluži aizmirsis visu, ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja Čeka bēgšanu. Nosēdinājis zēnu sev aiz muguras uz «Javas», viņš aizveda to līdz tuvākajai ēdnīcai.

— Droši vien esi izsalcis, — sacīja viņš. — Iekodīsim kaut ko un tad dosimies pie manis.

Tikai vēlāk, kad viņi jau sēdēja pie galdiņa, Stefaneks pēkšņi ierunājās:

— Un kādēļ visi šie kumēdiņi?

Maneks raudzījās uz savām netīrajām rokām, uz saplēstajām kedām, velvetona bikšu nodriskātajiem galiem un nespēja apvaldīt satraukumu. Viņš visu laiku kaut ko aizskāra, kaut ko^ pārvietoja, kaut ko neredzēja. Maneks bija nikns uz sevi, ka nespēj izturēties normāli. Stefaneka jautājums tā arī palika bez atbildes.

— Neuztraucies, es visu zinu, — Maneks izdzirda viņa balsi. — Tavi biedri man visu izstāstīja. Bijām aizgājuši arī pie

krustmātes. — Viņš apņēma zēnu ap pleciem im vieglītiņām sapurināja. — Kāpēc tu, neatnāci pie manis? Es taču būtu tev palīdzējis.

Pēkšņi Čekam šķita, ka apkārt viss kļūst gaišs, ka no pleciem novēlusies milzu nasta. Zēns pārbrauca ar roku pāri pierei, samirkšķināja acis un nomurmināja.

—     Man bija kauns. Tas nebija tik vienkārši…

—     Vajadzēja atnākt pie manis. Es tev būtu aizdevis to naudu. Tu taču neesi vainīgs, ka krustmāte paņēma, un arī krustmāte ne, jo domāja, ka nauda tava, — Stefaneks runāja klusinātā balsī, bet Maneks pie sevis domāja: «Ak, kāds es biju muļķis, kāds muļķis…

Tad Stefaneks arī bija teicis:

— Savārīji putru, tagad pats arī izstreb …

— Protams, — zēns nočukstēja, pluiksnīdams papīra salveti.

—     Tev vajadzēs aiziet uz «Viesuli», atdot parādu un pieprasīt atpakaļ pieteikumu, ko tu parakstīji.

—     Bet ja viņi man neatdos? Bez tam man ir tikai trīsdesmit zlotu… Viņi ne runāt ar mani negribēs.

—     Naudu es tev aizdošu, par to nebēdā. Bet tavā vietā uz turieni gan neiešu.

—     Tas pats par sevi saprotams, — Maneks teica jau skaļā balsī, un viņa tumšās acis pirmoreiz jautri iemirdzējās.

Pēc tam, kad viņi brauca cauri pilsētai, Maneks atcerējās savu iemīļoto dziesmiņu. Stingri ieķēries trenera mētelī, zēns klusi klusītiņām skandināja sev zem deguna:

«Nikolo, Nikolo, Nikolino…» — un pasaule kļuva atkal, tāpat kā agrāk, prieka pilna un brīnišķīga.

Stefaneks dzīvoja Gurčevskas ielā vecā, bet kārtīgi izremontētā miira mājā. Uz durvīm bija piestiprināta bronzas plāksnīte ar iegravētu Stefaneka uzvārdu. Dzīvoklis sastāvēja no mazas istabiņas, virtuves un vannas istabas. Viss bija spodrs, un grīda laistījās gandrīz tāpat kā Kšisa Slonecka dzīvoklī.

Priekštelpā treneris norāva slapjo mēteli.

— Vispirms tev jāiet vannā, — viņš sacīja. — Tu esi tik netīrs, it kā bīitu vārtījies dubļos.

Kad Maneks ienira zili dzidrajā, karstajā ūdenī, viņam uzmācās snaudiens. Bija tik labi… Tik ļoti labi, ka viņš labprāt aizvērtu acis un iegrimtu sapņos par «Sirēnu», par zēniem no Baložbūdas, par treniņiem Konviktorskas ielā … Viņš, protams, spēlētu galvenā varoņa lomu un būtu efektīgāko vārtu ieguvējs. Acis zēnam lipa ciet, plakstiņi pielija ar kaut kādu svētlaimīgu smagumu, un tikai trenera balss, kas atskanēja otrpus durvīm, izrāva Maneku no šī stinguma.

— Noberzies pamatīgi ar suku! Dvielis karājas virs izlietnes, tas pūkainais ar sarkano strīpiņu. Berzies pamatīgi, tūlīt pārbaudīšu.

Maneks nepretodamies izpildīja rīkojumus. Berza savu vājo ķermeni ar asu, durstīgu suku, līdz āda kļuva sarkana un sāka svilt. Kad viņš bija noslaucījies asajā, tīri smaržojošajā dvielī,

Stefaneks pasvieda viņam savu veco sporta tērpu. Jaka stiepās līdz ceļgaliem, bet bikses, kaut gan viņš sarāva tās līdz padusēm, vilkās pa zemi. Maneks ieskatījās spogulī un skali iespurdzās.

«Tu, brālīt,» viņš uzsmaidīja savam attēlam, «izskaties kā rīiķis milža drānās. Bet balts — gluži kā no miltiem izlīdis.» Pēkšņi Maneku pārņēma saviļņojums. Zēns saprata, kaut gan vēl ļoti neskaidri, ka sākas jauna, cita, varbīit labāka dzīve.

Pēc pusdienas laiks noskaidrojās. Svaigs, smaržojošs vējš izdzenāja mākoņu grēdas un noslaucīja debesis gluži kā putekļainu loga rūti. Augstu zilgmē lēni peldēja apaļi, jautri mākulīši, atgādinot pūkainus vates kušķīšus. Viņi sacentās ātrumā savā starpā no jumta līdz jumtam un nozuda kaut kur drupās, it kā spēlētu paslēpes. Saule nožāvēja lietus nomazgātās ielas. Tikai gar ietvēm laistījās peļķes — mazi spoguļi, kuros atmirdzēja debesis, mākonīši, mājas un garāmgājēji. Gaiss bija tīrs, smaržojošs, spirdzinošs. Pat drupas tagad likās varenas, kā bronzā izlietas.

Tuvojoties Baložbūdai, Maneku pārņēma sajūta, it kā viņš ietu uz satikšanos ar kādu ļoti tuvu, sen neredzētu cilvēku. Domājot par pirmo sastapšanos ar biedriem, zēnu pārmaiņus sagrāba te prieks, te bailes. Jo tuvāk nāca māja, jo lēnāki kļuva soļi. Beidzot viņš apstājās vārtu priekšā. Visapkārt bija tukšs un kluss. Raudzīdamies uz tabulu, kas atradās pie ieejas, Maneks pasmaidīja. Viņš lasīja lēni, lai neizlaistu nevienu pašu burtu. Pašā augšā bija uzraksts:

Sporta klubs «Sirēna» ,

bet zem uzraksta — lielisks zīmējums, kurā attēlots futbolists, kas sit pa vārtiem. Futbolists bija izdevies tik skaists un iz' teiksmīgs, ka tam vajadzēja piesaistīt katra garāmgājēja skatienu. Maneks no sajūsmas pat iesvilpās. Viņš pazina Ignata

Paradovska roku darbu. Zem afišas karājās liela lapa zīmējamā papīra, uz kuras bija uzzīmēta turnīra shēma. Aizturētu elpu Maneks lasīja līdzšinējo spēļu rezultātus, starp kuriem visvairāk dīirās acīs «Ambrozianas» lieliskā uzvara pret «Sta-ruvku» — 7:0.

Ziņkārībā degošām acīm viņš vairākkārt pārlīikoja tabulu, cenzdamies ielāgot visus rezultātus. «Tīri labi,» zēns prātoja, «mēs spēlējam ar «Pogoņu», bet «Viesulis» — ar «Stolicu». Ja abas komandas uzvarēs, sastapsimies pusfinālā.» Bīstamākā no visām komandām viņam šķita «Ambroziana». Ielikt septiņus vārtus vienā mačā — tas nav joks. Par laimi, lieliskie Prāgas uzbrucēji atradās tabulas augšējā pusē, un «Sirēna» ar tiem var satikties tikai finālā, taču līdz tam bija jāveic vēl grīits un tāls ceļš.

Uz tabulas Maneks pamanīja pielīmētu izgriezumu no avīzes. Sarkans no satraukuma viņš lasīja:

«Starp komandām, kas piedalās turnīrā, jo sevišķi jāatzīmē «Ambroziana» no Prāgas, «Zuhs» no Srudmiescjes, kā arī «Viesulis» un «Sirēna» no Voļas. Pēdējā ir turnīra jaunākā komanda. Patīkami bija noskatīties, kā mazie «Sirēnas» futbolisti ar lielu dedzību cīnījās pret stipri lielākajiem zēniem no Mirovas. Futbola speci iesauca viņus par «žonglieriem». Zēni izcēlās ar labi apgūtu tehniku. Tehniski spēcīgākais bija «Sirēnas» pussargs Leopolds Pehovjaks …

Maneks pat iestenējās no sajūsmas.

«Es taču sacīju tam Mandžaro, lai ieved Zirnekli sastāvā,» viņš nodomāja. «Paskat tik, Zirneklis — tehniski spēcīgākais! … Puika droši vien tagad laimīgs!»

Tā prātojot, Maneks pēkšņi sajuta kādu roku nogulstamie» sev uz pleca. Viņš strauji apsviedās vm ieraudzīja olveidīgo Zirnekļa seju.

— Zirneklīt, — Maneks priecīgi iesaucās, — vai tu, brāl, redzēji, ko par tevi raksta?

Zirneklis raudzījās Čeka starojošā sejā. Viņš gribēja kaut ko sacīt, pavēra muti, taču uztraukumā nespēja. Beidzot vi^iš nomurmināja svešādā balsī:

— Trakoti priecājos… Mums atkal būs spēcīgs uzbrukums … — Viņš satvēra Čeka roku un ilgi to kratīja.

—     Tikai ar aizsardzību mums gaužām draņķīgi, brāl.

—     Vai tu biji mačā?

— Skaidrs, ka biju. Tā nūdeles Motiļska dēļ mēs zaudējām divus vārtus, bet varējām salikt uz nulli.

—     Grūts mačs bija.

—     Jā, grūts. Bet tu neuztraucies, ceturtdien ies labāk.

—     Mēs spēlējam ar «Pogoņu».

Maneks pat nepamanīja, kā bija iegrimis šinī profesionālajā sarunā. Viss viņam likās tik vienkāršs, it kā viņš nekad nebūtu atstājis komandu.

Vārtos parādījās divi pazīstami stāvi: Mandžaro un Pērlīte. Ieraudzījuši Čeku, abi apstājās kā sastinguši. Mandžaro viegli nobālēja, taču ne uz mirkli nezaudēja komandas kapteiņa cieņu. Pērlīte pārsteigumā ieplēta muti, viņa mūsainā seja atplauka priecīgā smaidā, tad mazais vārtsargs saspringa un, it kā traukdamies pretī bumbai, vienā lēcienā bija pie Maneka. Viņš metās tam ap kaklu un no prieka sāka tā vālēt ar dūrēm pa muguru, ka Maneks iebļāvās no sāpēm.

— Tu! Beidzot atradies! Un mēs tā bijām nobēdājušies! Kas ar tevi bija noticis? Ek, ja tik tu, Ček, zinātu, cik man bija skumji! Tas ir forši, ka tu atkal ar mums kopā!

Mandžaro lēni tuvojās Čekam. Viņš pastiepa roku.

—     Piedod man, es biju cīika, ka toreiz tevi turēju aizdomās.

—     Sīkums, — Maneks noteica un vienā mirklī bija aizmirsis visus aizvainojumus, kas viņam bija sakrājušies pret komandas kapteini.

Pērlīte, lēkādams Manekam apkārt, sauca:

— Ejam uz laukumu, padauzīsim drusku! Bet rīt pulksten piecos treniņš Konviktorskas ielā!

Maneks izķēra vārtsargam bumbu no rokām un no visa spēka gāza pa to. Bumba uzlidoja augstu virs ielas, nokrita tālu priekšā un brīdi lēkāja uz ietves sausajām plātnēm.

— Uz priekšu, čaļi! Jūs redzēsiet, ka mēs pieveiksim «Pogoņu»!

Uz pelēko, vakarīgo debesu fona blāvoja pirmās ielu spuldzes. Ielās dārdēja lieli, smagi rati. Noguruši zirgi vilkās lēni, nolaistām galvām, izsizdami uz nelīdzenā bruģa pēdējo darba dienas melodiju. Zem jumtu korēm vidžināja bezdelīgas, bet virs drupām klusi riņķoja pirmais sikspārnis.

Maneks apstājās. Viņš izvilka no kabatas naudu, ko bija dabīījis no Stefaneka, un vēlreiz pārskaitīja. Viss saskanēja: viens sarkanīgs simtzlotu gabals, zaļganīgs piecdesmitnieks un pabālējis zilgans divdesmitnieks, bez tam vēl pieci zloti sīknaudā. Kopā simt septiņdesmit pieci zloti.

«Cerams, viņi nepieprasīs man procentus?» zēns nodomāja, bāzdams naudu kabatā. «Savārīji putru, tagad pats arī izstreb …» viņš domās atkārtoja trenera vārdus. Domas bija rīigtas kā vērmeles, taču Čeks nepiederēja pie bailīgajiem. «Jānokārto pēc iespējas ātrāk, lai prāts būtu mierīgs.» Tā viņš aizdzina uztraucošās domas un, pielicis soli, drīz vien bija klāt mājai, kurā dzīvoja Princis. Maneks apstājās pie žoga. Abos logos jau spīdēja gaisma. Pa vecam paradumam viņš iebāza pirkstus mutē un iesvilpās. Brīdi gaidījis, Maneks durvīs ieraudzīja Princi. Jaunais Vavžusjaks tramīgi lūkojās apkārt.

—     Kas tur ir? — viņš vaicāja klusinātā balsī.

—     Es, Čeks, — Maneks atbildēja.

Princis sarosījās. Skriešus viņš piejoza pie sētas un pārlieca pāri skaisto galvu.

—     Tad beidzot uzradies gan? — viņš ļauni iesmējās. — Saskrēja dūša papēžos un atgriezies mājās. Kucēns tāds! Nu, ir jau labi… Noderēsi. Ceturtdien spēlējam pret «Stoļicu».

—     Ar ko tu tur sarunājies, Juļek? — durvīs parādījās vecākais Vavžusjaks.

— Bēglis atradies, — smiedamies sacīja. Princis. Romeks Vavžusjaks lēni nāca žoga virzienā.

— Izlīgt, vai, atnāci? — viņš vaicāja izsmejošā tonī. — Vilks zina, ko nodarījis.

Jau iztālēm Maneks sajuta šņabja smaku. Zēns atkāpās, taču Romeks bija jau klāt un ar strauju kustību saķēra viņu aiz pleca.

— Nebaidies, — Romeks iedvašoja zēnam tieši sejā. — Parunāsimies mierīgi. Kāpēc tu toreiz neatnāci?

Maneks klusēja. Viņš raudzījās taisni Romekam alkohola aizmiglotajās acīs.

—     Naudu paņēmi, bet ierasties neturēji par vajadzīgu, — tas turpināja skarbā, laba nevēstošā tonī. — Tev laikam nepatīk «Viesulis», ko?

—     Es nespēlēju nevienā komandā, — zēns pasitās atpakaļ.

—     Ek tu, rāpuli! — Vavžusjaks iesmējās un, turēdams sažņaugtajā diirē zēna kreklu, ar vienu rāvienu pievilka viņu sev klāt. — Tu, kā izrādās, esi kucēns ar goda jiitām? Arī bez tevis «Viesulis» uzvarēja ar 5:2. Bet tava šķidrā «Sirēna» ar mokām izķepurojās. — Viņš tuvināja seju zēna sejai un pēkšņi jautāja: — Bet kā būs tagad?

—     Es atnācu, lai atdotu jums naudu … — Maneks iebāza roku kabatā un izvilka rullītī saritinātas naudas zīmes.

Romeks iesita pa Maneka izstiepto roku.

—     Šķaudu es uz tavu smurguļa naudu! — viņš uzkliedza. — Paturi sev konfektēm! Tu parakstīji pieteikumu, vai ne?

—     Parakstīju, — Maneks čukstēja trīcošā balsī, — bet es gribētu to … dabūt atpakaļ.

Zēns nebeidza, jo viņu ķēra īsa, asa, bet ellišķīgi spēpīga pļauka. Ja Vavžusjaks neturētu viņu aiz krekla, Maneks nokristu zemē.

Acu priekšā viņam satumsa. Seja kvēloja no sitiena, bet galva dunēja. Nauda izkrita no rokām. Izbirušās monētas smalki noskanēja pret ietves plātnēm. Zēns izdvesa:

—     Ko jums no manis vajag?

—     Pieteikumu parakstīji, bet spēlēt negribi, — Princis ierunājās.

—     Es pie jums nespēlēšu!

—     Bet naudiņa noderēja, ko? — Romeks iešņācās.

—     Nav vajadzīga man jūsu nauda, nav vajadzīga! — Maneks niknumā izkliedza.

Tam pašā mirklī krita otrs sitiens. Šoreiz sažņaugta dūre ietriecās tieši sejā. Mutē Maneks sajuta sāju asiņu garšu. Zēns parāvās tik spēcīgi, ka krekla piedurknes šuve nostirkšķēja.

— Laidiet mani! — viņš iesaucās apslāpētā balsī.

Vecākais Vavžusjaks joprojām turēja viņu spēcīgi.

— Klausies, tu, rāpuli, ja iesi pie šiem, es tevi tā nomizošu, ka pat jūsu treneris nepazīs tevi. Bet tagad savāc naudu un lasies, nevaru skatīties uz tavu nosmērēto purnu!

Viņš atgrūda zēnu. Tas sagrīļojās, nokrita uz ietves, taču tanī pašā mirklī piecēlās.

— Ņemiet savu naudu! Es pie jiuns nespēlēšu! Negribu! — Maneks iebļāvās un metās bēgt.

Taču viņam neviens nesekoja. Maneks apstājās, smagi elsodams. Sajutis uz kakla siltu asiņu straumīti, viņš noslaucīja seju piedurknē. Piedurkne acumirklī piesūcās pilna asiņu un kļuva tumša. Manekam palika sāji un nelabi. Viņš atbalstījās pret vēso, grubuļaino mūri un piespieda pieri pie ķieģeļiem. Vi^ viņa ķermenis trīsēja bezspēcīgās raudās.

—     Ko es viņiem izdarīju? Kā tas viss beigsies? — Maneks šņukstēdams čukstēja. Viņš nespēja noturēt raudas. Briesmīgo aizvainojumu piepeši nomainīja niknas dusmas. Pacēlis rokas, zēns no visa spēka ar dūrēm sāka dauzīt pret mūra sienu.

—     Ko es viņiem izdarīju? Ko viņi no manis grib? — viņš atkārtoja izmisumā im dusmās.

Kad Maneks bija mazliet norimis, pirmā viņa doma bija atriebties. Salasīt baru zēnu no Baložbūdas, doties uz Vavžus-jaku māju un izdauzīt logus. Ne jau pirmo reizi Voļas zēni šādā veidā būtu nokārtojuši savus rēķinus, sagādādami nepatikšanas seržantam Bluķim. Taču ceļā Maneks pārdomāja. Ko teiktu Stefaneks, ja viņš to uzzinātu? Nedrīkst kompromitēt visu komandu. Nav labi ļaunprātīgi izmantot trenera uzticību. Vajadzēs šo jautājumu nokārtot pašam.

Pie pumpja uz Gurčevskas ielas Maneks nomazgāja seju un asiņainās rokas. Noslaucījās atrautajā krekla piedurknē. Uzpampušais deguns mokoši sāpēja, pārsistā lūpa sūrstēja. Nesteigdamies zēns vilkās Stefaneka mājas virzienā. Viņam iešāvās prātā, vai nebūtu labāk pārnakšņot savā dzīvoklī, Balož-būdā, taču, zinādams, ka treneris gaida, Maneks turpināja ceļu.

—     Kas ar tevi noticis? Kā tu izskaties? — atvērdams zēnam durvis, Stefaneks iesaucās.

—     Paklupu un uzkritu ar degunu uz drupās guļošu sliedes galu, — Maneks sameloja. Viņš gribēja izvairīties no kutelīgiem jautājumiem.

Taču Stefaneks, saņēmis zēnu aiz zoda, pētoši ielūkojās viņam acīs.

— Klausies, — viņš sacīja, — pašlaik es esmu tavs apgādnieks, tikpat kā vecākais brālis. Saki taisnību, kas tevi tā apstrādāja?

Maneks novērsa satraukto skatienu.

— Nav svarīgi, pan VaČek, — viņš sacīja, un balss ietrīcējās. — Jūs taču teicāt, ka putra jāizstrebj man pašam.

— Tātad viņi tevi piekāva?

— Sīkums, — zēns paraustīja vājos plecus. — Ļaunākais, ka viņi neatdeva man pieteikumu.

Treneris apņēma Maneku ap pleciem un pievilka sev klāt.

— Neuztraucies, nabadziņ, pieteikums nav spēkā. Tu parakstīji to spaidu kārtā. Ja viņi mēģinās taisīt tev kādas nepatikšanas, es pats visu nokārtošu turnīra komitejā. Bet tagad pasaki: kas tev iesita?

Zēns atkal sabožas.

— Tā ir mana darīšana, pan VaČek. Jūs dzīvojat šeit, Voļā. bet jautājat par tādām lietām. Neteikšu, — viņš spītīgi nočukstēja.

— Dari, kā zini, bet es vairs necietīšu šo huligānismu. Stefaneks lika Manekam kārtīgi nomazgāties. Tad apguldīja

zēnu uz dīvāna un pārklāja ar segu. Uztūkušo degunu viņš viegli apmazgāja ar spirtu un pielika aukstu kompresi. Sos nepierastos uzmanības pierādījumus Maneks uzņēma pieaugošā biklumā un reizē priekā. Zēns skatījās uz Stefaneku, kas gādīgi rosījās, un klusībā pie sevis atkārtoja: «Gluži kā vecākais brālis… Kā vecākais brālis…»

Treneris piesēdās blakus. Neskatoties uz Čeku, viņš klusi sacīja:

—     Jā, tev, puis, nav viegla dzīve. Es tevi saprotu. Arī man bērnībā negāja viegli. Biju bārenis, tāpat kā tu. Mani uzaudzināja vecākā māsa…

—     Nav jau nemaz tik ļauni, pan VaČek,— Maneks pasmaidīja mazliet skumji, mazliet draiski vm piebilda: — Kaut kā tieku galā.

—     Es par tevi domāju, — Stefaneks turpināja. — Jāizbeidz šī klaiņošana, citādi vēl tiksi labošanas iestādē, bet pēc tam — cietumā. Tev jāķeras pie darba. Runāju par to ar panu Lopo-teku.

Zēna acis, kas ar vislielāko uzmanību bija sekojušas katrai futbolista liipu kustītiai, pēkšņi apdzisa.

—     Bet ko es tur darīšu?

—     Palīdzēsi viņam. Apgūsi mazdrusciņ atslēdznieka, mazdrusciņ mehāniķa amatu. Gan noderēs. Bet pēc brīvlaika atgriezīsies atpakaļ skolā.

Maneks saviebās, it kā nolaizījis citrona šķēli.

—     Tas nav priekš manis, — viņš protestēja.

—     Visu dzīvi gribi pārdot pudeles un avīzes, tā, vai?

—     Ar avīzēm sanāk tīri labs veikals. Katru dienu divdesmitnieku var nopelnīt.

—     Un pēc tam nokļūt milicijas nodaļā, kā toreiz?

—     Ek, pan VaČek, tā vienkārši bija kļūda. Tas viss tā Rudā Miļeka dēļ. Man kļuva žēl puikas, un es aizbraucu kopā ar viņu, lai zina, ka esmu labs biedrs.

Stefaneks piecēlās un sāka soļot pa istabu. Beidzot viņš apstājās Maneka priekšā.

— Klausies, Ček, tev jāizšķiras. Vai nu mēs būsim labi draugi un tu ķersies pie darba, vai arī tu turpināsi blandīties, bet tad es par tevi ne zināt negribu. Skaidrs?

Maneks sarāvās zem trenera skatiena.

— Ek! — viņš nočukstēja. — Jūs uzreiz kā ar āmuru: vai — vai… Pats par sevi saprotams, ka gribu turēties kopā.

—     Tātad rīt tu iesi uz darbu.

—     Varbūt pēc turnīra?

—     Nē, ar rītdienu!

—     Ja jau ar rītdienu, tad ar rītdienu, — Maneks sacīja, neslēpdams savu neapmierinātību. — Bet kā būs ar treniņiem? Ceturtdien taču mums spēle ar «Pogoņu».

—     Uz treniņiem pans Lopoteks tevi atlaidīs.

—     Bet uz maču?

—     Arī, protams.

Maneks iegrima pārdomās. Varbūt patiešām labāk strādāt pastāvīgu darbu? Un galu galā nav vērts uztraukties uz priekšu. Gan jau viss nokārtosies.

Tanī vakarā Maneks mierīgi aizmiga uz Stefaneka dīvāna.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Friziermeistara pana Eizebija Sosenkas sporta azarts ņēma pārsvaru pār pienākuma apziņu. Uzzinājis, ka «Sirēnai» šodien ceturtdaļfinālspēle ar «Pogoņu», viņš noslēdza savu salonu uz četriem aiz-virtņiem un aizbrauca uz Agrikolu. Pa ceļam prātoja, kāpēc Čeks pārstājis viņu apmeklēt. Jau veselu nedēļu pans Sosenka nebija redzējis zēna smaidošo seju. Pazudis noslēpumainā kārtā. Varbūt apvainojies? Taču toreiz, kad zēns bija lūdzis viņam aizdot, kasē nebija pat ne simt zlotu. Pans Sosenka no visas sirds bija iemīļojis allaž līksmo zēnu. Viņš bija tik ļoti pieradis pie mazā futbolista, ka tagad, neredzot to, viņam kaut kā trūka.

Pa ceļam uz Agrikolu pans Sosenka nopirka lielu tūtu konfekšu un kilogramu sulīgu bumbieru — tas bija domāts «Sirēnas» kreisajam uzbrucējam. Lai zēns redz, ka nav aizmirsts. Lai zina, ka pans Sosenka rūpējas par jaunajiem futbolistiem no dzimtās Voļas.

Stadions mudžēja no futbolistiem un sporta cienītājiem. Diženkuplu gobu paēnā pārģērbās gaidāmā mača galvenie varoņi. Jau no tālienes pans Sosenka pamanīja Maneku.

— Kā klājas, Ček? Redzu, esi pilnīgi aizmirsis savus draugus. Kāpēc neiegriezies pie manis?

Zēns atbildēja ar sirsnīgu, apburošu smaidu.

— Esiet sveicināti, pan šef! Tātad jūs vēl nezināt, ka neesmu vairs bezdarbnieks? Strādāju pie pana Lopoteka kā tehnisks palīgspēks. Ļoti jauki, ka pans nav aizmirsis mūsu komandu.

— Še tev konfektes un bumbieri, uzcienā zēnus, — frizieris pasniedza Manekam abas tūtas.

— Liels paldies. Vitamīni noderēs.

Draudzīgo sarunu piepeši pārtrauca Romeks Vavžusjaks. Viņš bija ģērbies zilajā ar svītriņu uzvalkā, zamša kurpēs, ap kaklu apsējis lielisku zīda kaklasaiti. Nepiegriezdams vērību frizierim, Romeks ar galvu deva zīmi Manekam.

—     Man ar tevi jārunā. Zēns nobālēja un sadrūma.

—     Ko tev vajag? — viņš nočukstēja.

—     Tu taisies spēlēt «Sirēnā»?

—     Legāli, — cieši un noteikti zēns izteica savu iemīļoto vārdiņu.

—     Bet pieteikums? — vecākā Vavžusjaka acīs dega ļaunas, nenovēlīgas uguntiņas.

—     Pieteikums nav spēkā.

—     Kā tā: nav spēkā?

—     Parakstīts spaidu kārtā.

Vavžusjaka tumšās acis samiedzās šaurās spraudziņās. Tās naidīgi durstīja zēnu.

— Es zinu, Ček, tu esi veikls zellis, bet labāk nekasies ar mums. Reiz jau dabūji…

Manekam lūpas notrīsēja kaut kādā izmocītā, tikko manāmā smaidā.

—     Lieciet mani mierā, es jūs neaiztieku.

—     Ja tu spēlēsi, mēs iesniegsim protestu. Kam jums tas vajadzīgs? Vai gribat, lai spēli anulētu?

— Sniedziet. Mēs nebaidāmies. Vavžusjaks niknumā sacirta žokļus.

—     Apdomā, Ček, iesaku ļoti nopietni.

—     Jau sen visu esmu apdomājis.

—     Neaizmirsti, ko es tev sacīju, lai pēc tam nevajadzētu nožēlot, — Romeks draudēja.

—     Ko jūs īsti gribat no viņa? — frizieris iejaucās.

Romeks uzmeta viņam izsmējīgu skatienu.

—     Nav jīisu darīšana. Nebāziet savu degunu! — Viņš vēlreiz uzmeta Manekam brīdinošu skatienu un atkāpās sāņus, jo Manekam tuvojās redaktors Hudiņskis. Žurnālista seja bija neparasti noslēpumaina.

—     Kā veicas, bēgli? — viņš sveicināja zēnu, pastiepdams roku. — Dzirdēju, tu esot pametis «Ekspresi».

—     Legāli, pan redaktor. Jums vairs nav jābīstas konkurences. «Varšavas Dzīve» uzvarējusi!

Redaktors nolaida smagu roku zēnam uz pleca.

—     Pasaki puišiem, lai šodien spēlē skaisti. Man jums ir pārsteigums.

—     Laikam gribat uzrakstīt reportāžu un sīki attēlot visas bīstamās situācijas pie vārtiem?

—     Nē, kaut kas vēl interesantāks.

—     Laikam atvedāt līdzi fotoreportieri, lai viņš miīs visus padara nemirstīgus?

—     Vēl interesantāks! Maneks pārsteigts iesvilpās.

—     Goda vārds, nevaru iedomāties.

—     Pārraidīsim jūsu spēli pa radio.

—     Ur-rā! — Čeks iesaucās. — Tas nozīmē, ka krustmāte Fraņa slimnīcā dzirdēs, kā es šeit spēlēju!

—     Tātad neaizmirsti: spēlējiet tā, lai jūsu dēļ nenāktos sarkt.

—     Pats par sevi saprotams, pan redaktor! — Čeks aizdrāza pie zēniem pavēstīt sensacionālo jaunumu.

Ziņa izraisīja īstu vētru. Sākumā neviens negribēja ticēt Manekam, un tikai tad, kad Stefaneks apliecināja, ka tā ir patiesība, viņi sāka skaļi izsacīt savas piezīmes.

— Cilvēki mīļie, — mazais Pērlīte lēkāja, — mums jāspēlē

augstā līmenī, bez podu gāšanas! ^

Ignats Paradovskis aiz prieka apkampa Zirnekli.

—     Kaut tikai aizsardzība neiegāztu.

—     Aizsardzība! … Aizsardzība!… — Kazeks Piglo rūca aizvainots. — Gūstiet tikai vārtus, gan aizsardzība tiks galā.

—     Spēlei jābiit labai, — iejaucās Meteks Graļevskis. — Kā nekā šo maču klausīsies visa Polija! Visa Polija!

—     Bet varbtit arī aiz robežas, kas zina? — Kšiss Sloneckis piemetināja. — Tā tik ir sensācija!

Uzplūdušo sajūsmas vilni apdzēsa kluba priekšsēdētājs pans Lopoteks.

—     Jūs, lūdzami, neiekarstiet pārlieku, jo tas var beigties slikti, — viņš teica, braucīdams iesirmo matu kuplo kodaļu. — Nepiegrieziet vērības mikrofoniem, mikrofoni jūsu vietā nespēlēs. Jums jāiegaumē viens: mačs ļoti svarīgs, tādēļ, kaut vai no ādas lieniet, bet, esiet tik laipni, jāuzvar. ..

—     Pareizi, — Stefaneks pievienojās. — Jums jāatceras taktikas principi. Atkārtoju vēlreiz: visi nevar dzīties pakaļ bumbai kā aunu bars, katrs uzmana savu vietu. Starp spēlētājiem jābūt pastāvīgam kontaktam. Kad pretinieks dodas uzbrukumā, pussargam jāatkāpjas uz vārtiem, lai stiprinātu aizsardzību. Neaizmirstiet to, tad varēsiet spēlēt pilnīgi mierīgi, bez uztraukuma. Un tas ir pats svarīgākais.

No laukuma atskrēja Oļess Kolpiks.

— Puikasr^^jam uz placi! Mačs sākas!

Zēni nostājās rindā. Priekšā komandas kapteinis Mandžaro, aiz viņa vārtsargs Pērlīte, bet tālāk pēc auguma visa komanda.

Mandžaro pamāja, un «sirēnieši» uzskrēja uz laukuma. Viņus sagaidīja aplausu vētra un skaļi līdzjutēju kliedzieni.

— «Si-rē-na»! «Si-rē-na»! «Si-rē-na»! — plūda ritmiska skandēšana.

Zēni nostājās tribīņu priekšā. Maneks stāvēja blakus Ignatam Paradovskim. Viņš piebikstīja tam ar elkoni.

—     Vai kā man raustās, — Maneks čukstēja. Ignats pasmaidīja.

—     Man arī, brāl. Bet tas nekas. Jāturas! Varbūt uzvarēsim.

Zem kokiem klājās bieza, vēsa ēna. Zēni bija sakrituši zālē. Viņi pīitās pēc pirmā spēles puslaika. Vieni dzēra no pudeles limonādi, citi tiesāja sulīgos bumbierus, ar kuriem cienāja

Čeks. Visi bija ļoti apmierināti. Ar lielu dedzību viņi pārsprieda pirmo spēles puslaiku.

— Kārtībā! — Pērlīte spiedzīgā balsī centās pierādīt.

— Esam vadībā ar divi : nulle. Tagad tikai jānoturas.

—     Nepriecājies par agru, — Ignats iejaucās. — «Antilope», spēlējot ar mums, arī bija vadībā ar divi : nulle, bet pēc tam smagi grīidās.

—     Neķērc, neķērc! — Mandžaro apsauca viņu. — Ja spēlēsim tāpat kā pirmajā puslaikā, noteikti uzvarēsim.

—     Un ieiesim pusfinālā, — iepriecināts atbalstīja viņu Zirneklis.

Čeks klusēja, kā jau daždien dienas varonim pieklājas. Viņš bija iesitis abus vārtus. Dzirkstošām acīm zēns nolīikojās biedru sejās, gaidīdams atzinības pierādījumus. Pirmais viņu apsveica pans Sosenka. Viņš tuvojās Manekam izplestām rokām.

— Ček, manu dārgo zēn, — viņš sauca, smagi elpodams,.

— tu izglābi Voļas godu! Tie bija pirmās klases vārti! Par katru no savas puses lieku divkāršu šokolādes saldējuma porciju.

—     Cenšamies, pan šef, — nomurmināja kreisais uzbrucējs un nogrima friziera apkampienos.

—     Mana skola, Ček, mana skola, — pans Sosenka izplūda sajūsmīgās uzslavās. — Es pats tevi mācīju, kā jāsit pa vārtiem. Iegūsi vēl vienus, dabūsi no manis jaunas kedas. Parādiet tiem Prāgas mūlāpiem, kā jāspēlē futbols. Lai zina, kā spēlē Voļas. zēni.

—     Tiks izdarīts, pan šef, — Čeks uzsmaidīja un iecirta zobus sulīgā bumbierī. — Jūs protat izvēlēties mantu. Sitie vitamīni bumbieru veidā — pirmā zorte. Laikam no panes; Vavžinekas?

Pie zēniem pienāca garš vīrietis pelēkā sporta uzvalkā un„ ar skatienu slīdēdams pār zēnu sejām, jautāja:

—     Kurš no jums ir Marians Tkačiks?

—     Es, kas būtu vajadzīgs? — Čeks pielēca kājās un nostājās nepazīstamā priekšā. Tas izvilka no kabatas saņurcītu papīru un parādīja zēnam.

—     Tu parakstīji šo pieteikumu?

Maneks nobālēja. Viņš nebija gaidījis, ka Vavžusjaks par pieteikumu ziņos organizācijas komitejai.

—     Es… — zēns klusi izdvesa. Vīrietis pavērās viņā pētoši.

—     Tad kāpēc tu spēlē «Sirēnā»?

—     Es vienmēr esmu spēlējis «Sirēnā».

—     Bet pieteikums?

Plaši ieplestām acīm Maneks raudzījās uz lapu. Ko teikt šim cilvēkam? Kā paskaidrot visu sarežģīto notikumu norisi? Vai viņš to sapratīs?

No nepatīkamā stāvokļa zēnu izglāba Stefaneks. Viņš piegāja pie cilvēka pelēkajā uzvalkā un sacīja:

—     Man ir zināms par šo pieteikumu. Esmu Tkačika apgādnieks un komandas treneris. Galvoju, ka tas ir pārpratums. Es pats visu noskaidrošu organizācijas komitejā.

—     Nu labi, — sacīja vīrietis, bažīgi līikodamies papīrā. — Mums jānoskaidro šī lieta, jo no «Viesuļa» ienācis protests. Viņi apgalvo, ka Tkačiks esot viņu komandā un viņam neesot tiesību spēlēt «Sirēnā».

—     Nekad neesmu spēlējis viņu komandā! — Maneks sašutis iesaucās. — Lūdzu, pajautājiet zēniem! Viņi gluži vienkārši gribēja mani pārvilkt.

Stefaneks zēnu vieglītiņām atbīdīja.

—     Nomierinies. Es visu noskaidrošu. — Viņš pagriezās pret komitejas loČekli. — Atbildību ņemu uz sevi. Bet, ja jums ir kādas šaubas, liidzu, griezties pie redaktora Hudiņska. Viņš šo gadījumu zina visos sīkumos.

—     Labi, noteica vīrietis pelēkajā uzvalkā. — Es tomēr ieteiktu Tkačiku izslēgt no komandas sastāva, jo, ja gadījumā protests tiks ņemts vērā, mums biis spēle jāanulē un uzvara jāpiešķir «Pogōņai».

Sarunā iejaucās pans Sosenka. Taisnības sajiita neļāva viņam klusēt. Aizkustinātu skatienu raudzīdamies Manekā, viņš lauzīja tuklās rokas.

— Tā taču ir skaidra krāpšana, cienītais pan! Sis zēns par «Sirēnu» atdos itin visu pasaulē! Kā viņš varētu spēlēt tādā sēnalu klubā kā «Viesulis»?

Komitejas loČeklis tikai pamāja ar galvu.

—• Visādi gadās. Ar šiem zeņķiem mums tik daudz raižu . .. Mūždien kaut kāda ķibele… — viņš nenobeidza, jo laukumā atskanēja tiesneša svilpiens. Tā bija zīme sākt otru cīņas puslaiku.

—     Pan VaČek, vai es varu spēlēt? — jautāja Maneks, lūdzoši raudzīdamies trenerī.

—     Spēlē pilnīgi mierīgi, — treneris uzsita zēnam uz pleca. — Spēlē tāpat kā pirmajā puslaikā. Bet ar «Viesuli» es pats nokārtošu. Viņu bezkaunība sāk pārkāpt visas robežas.

Maneks atcerējās Romeka Vavžusjaka draudus. «Viņi man atriebsies,» zēns nodomāja. Taču, uzskrējis uz laukuma, viņš aizmirsa visas rūpes. Viņu pārņēma spēles drudzis. Visas domas koncentrējās tikai ap bumbu, ko Mandžaro tai brīdī nostādīja laukuma vidū.

Sākās otrais puslaiks.

Redaktors Hudiņskis raudzījās uz laukumu. Viņa platajā, gludi skūtajā sejā parādījās apmierināts smaids. Kopš spēles sākuma aizritējušas jau desmit minūtes. Cīņa bija ļoti sīva un varēja apmierināt pat visprasīgākos futbola cienītājus.

— … Jāatzīst, ka tā ir ļoti skaista spēle, — viņš runāja mikrofonā. — No šiem zēniem dienās izaugs mūsu slaveno futbolistu maiņa. Gandrīz ik minūti tiek izveidota kāda skaista saspēle. Gandrīz ik minūti kāds no spēlētājiem demonstrē labu tehniku. Lielisks ir «Sirēnas» vārtsargs Pērlīte. Viņa rnāka, iz-skrējieni, atsitieni ar dūrēm ir patiesi augstā līmenī. Skaisti padod bumbu Mandžaro. Brīnišķīgi ar galvu strādā Zirneklis, taču vairāk par visiem patīk Čeks. Sis zēns ir dzimis futbolists …

Rezultāts joprojām divi : nulle «Sirēnas» labā, taču «Po-goņa» nedomā padoties. Cīnās ļoti neatlaidīgi, un vairāki tās uzbrukumi varēja beigties ar vārtu ieguvi, ja mazais Pērlīte nebūtu uzrādījis augstas klases meistarību. Sis zēns taisa zilus brīnumus.

… Bīstams «Sirēnas» uzbrukums. Sloneckis padeva Paradovskim, tas savukārt — Čekam. Čeks pārnesa spēli uz labo malu. Graļevskis, diemžēl, nokavēja, un bumba aizlidoja pāri laukuma robežai.

… Cīņa par bumbu. Bravo, Zirnekli! Viņš skaisti izņēma bumbu no drūzmas, viegli pasita gaisā un ar galvu aizsūtīja Paradovskim, bet Paradovskis — Mandžaro. Tas sit. .. Nekā! Viņš paslīdēja, un sitiens iznāca gaužām vājš.

…Aizrit otrā puslaika piecpadsmitā minūte. Rezultāts joprojām divi : nulle «Sirēnas» labā. Uzbrūk atkal «Pogoņa». Tas tumšmatainais, slaidais zēns no Prāgas par vari raujas uz Pērlītes vārtiem. Gribēja ar bumbu apiet aizsargus, taču šis gājiens neizdevās. Pērlīte bumbu saķēra. Aizsūtīja Sloneckim. Sloneckis ļoti skaisti aizraidīja Ignatam Paradovskim. Ignats padeva Čekam. Skaista piespēle uz centru! Gluži kā no zemes bumbas priekšā izaug Mandžaro. I-ir!. .. Nē. Vārtsargs pēdējā mirklī ar dūrēm izsita bumbu autā. «Sirēna» izpildīs stūra sitienu. Zēni izvietojas pie vārtiem… Graļevskis pamet skatienu visapkārt. Sit… Lieliski! Bumba lido virs galvām. Izlec Mandžaro. Viņš nesasniedza bumbu, taču tai brīdī pie tās piesteidzas Čeks, padod Paradovskim, tas zibenīgi piespēlē atpakaļ. Sit, Ček! Ir-i-ir! Tagad noteikti ir. Lielisks sitiens bija. Tādu bumbu nepaņemtu pats Šimkovjaks. Līdz ar to «Sirēna» nostiprinājusi savu pārsvaru, un tagad rezultāts ir trīs : nulle Voļas zēnu labā,

… Līdz spēles beigām palikušas vairs tikai dažas minūtes. «Pogoņa» it kā sāk pagurt. Nav arī brīnums. Grūti izlīdzināt triju vārtu zaudējumu. Tagad «Sirēnai» milzīgs pārsvars. Tā atspiedusi pretiniekus viņu soda laukumā. Diemžēl, zēni pārāk noguruši un nespēj izmantot savu pārākumu. Spēle diezgan juČeklīga. Pie vārtiem nepārtraukta drūzma. Zēniem nav pietiekamas pieredzes, lai spēkus atvilktu un pēc tam atkal uzbruktu. Visiem spēkiem viņi cenšas iegūt vēl vienus vārtus, taču tas šādā drūzmā nav viegli.

… Vēl viens negaidīts «Pogoņas» izrāviens. Sitiens! Oh! Bravo, Pērlīt, bravo! Lieliski paņēma. «Pogoņaii» neizdevās iegūt goda vārtus.

Sai mirklī tiesnesis paziņo spēles beigas. Futbola cienītāji no Voļas uzskrien uz laukuma. Traka sajūsma.

Spēlētājus nes uz pleciem. Jā… aplausi godam pelnīti, jo zēni nospēlēja skaisti un ieguva vērtīgu uzvaru, kas dod viņiem iespēju piedalīties pusfinālā.

… Bet tagad pacentīsimies apmainīt dažus vārdus ar šodienas mača varoņiem.

Mikrofonam tuvojās Maneks un Pērlīte. Abi bija noguruši, bet laimīgi par uzvaru. Redaktors saķēra mazo vārtsargu aiz pleca un pievilka pie mikrofona.

— Cienījamie klausītāji, pie mūsu mikrofona divi šodienas spēles varoņi: vārtsargs Pērlīte un kreisais uzbrucējs Čeks. Ko tu vari sacīt par šodienas spēli? — redaktors griezās pie mazā vārtsarga.

Pērlīte iepleta muti. Zēns bija tik satraukts, ka nespēja izdvest ne vārdiņa. Zibīgām acīm viņš skatījās uz mirdzošo niķelēto mikrofonu un kā apburts klusēja.

—     Pastāsti taču, kā norisinājās mačs.

—     Labi, — zēns nomurmināja.

—     Vai esi apmierināts ar rezultātu?

—     Jā, apmierināts.

Kad Pērlīte bija beidzis savu ne pārāk veiksmīgo uzstāšanos, pie mikrofona piegāja Čeks. Viņš pasmaidīja un raksturīgajā Voļas akcentā sacīja:

—     Mačs bija uz goda. Pretinieks, protams, spēcīgs, bet kaut kā jau tikām galā. Trīs : nulle — tas ir precīzs rezultāts.

—     Un tu, draugs, iesiti visus trīs vārtus. Apsveicu! — redaktors spēcīgi paspieda Manekam roku.

—     Tā iznāca, pan redaktor, — zēns iesmējās. — Bet tas ir visas komandas nopelns. Šodien visi spēlēja uz medaļu. Voļa paliek Voļa. Mums ir labs treneris, pans Stefaneks no «Polonijas». Viņš mūs gatavoja spēlei. Tāpēc viņam arī pirmām kārtām jāpateicas… Nu, un arī publikai, kas nežēloja ne balsis, ne rokas, lai mūs uzmundrinātu, — Maneks pašķielēja uz Hudiņski.

Tas uzsita viņam draudzīgi uz pleca un jautāja:

— Bet kā būs pusfinālā?

—     To rādīs nākotne, pan redaktor. Nav vēl zināms, ar ko tiksimies. Ja «Viesulis» uzvarēs «Stoļicu» — tad ar «Viesuli», un tā ir spēcīga komanda… Redzēsim. Bumba ir apaļa. Bet tagad sūtu sveicienus krustmātei Fraņai, viņa guļ slimnīcā Plockas ielā. Lai pēc iespējas ātrāk veseļojas un svētdien ierodas uz pusfināla spēli… Būs ko redzēt…

—     Paldies! — redaktors sacīja. — Ar to beidzam pārraidi no skolu stadiona. Līdz nākamai pārraidei!

Pērlīte ar milzīgu cienību blenza biedrā.

—     Bet ir ar tev, brāl, runājamais, — viņš noteica, grozīdams galvu.

—     Kā tad tu domāji? — Maneks iesmējās. — Man jau ir prakse. Ne pirmo reizi strādāju propagandas laukā.

ASTOTĀ NODAĻA

Bija sestdiena. Jau no paša rīta Maneks priecājās, ļka darbu beigs agrāk. Divos pēcpusdienā, kad iegaudosies «Kaspšaka» sirēnas, viņš varēs pamest šo no-lāpīto automašīnas atsperi, pie kuras mokās visu

dienu, un pulksten četros ar zēniem dosies uz Konviktorskas ielu. Tas būs pēdējais treniņš pirms spēles ar «Viesuli». Stefaneks bija teicis, ka pēc treniņa viņi apspriedīšot spēles taktiku. Zēni vienmēr ļoti priecājās, kad Stefaneks ar viņiem apsprieda futbola taktikas pamatus. Viņiem tas likās kaut kas līdzīgs manevriem pirms lielas kaujas.

Pēdējās dienas Manekam bija aizritējušas gandrīz pilnīgā mierā. Viņš bija jau apradis ar darbu pie pana Lopoteka un, kaut arī nevienu reizi vien viņu vilktin vilka izmukt no darbnīcas un apciemot vecos labos paziņas — pani Kazju, pani Vavžineku vai panu Sosenku, Maneks vīrišķīgi pacieta pastāvīgā darba neērtības. Viņš prātoja tā: ja jau iemīļotais treneris vēlas, lai viņš ir savā vietā, tad acīm redzot tam taisnība.

Maneka pieteikuma lieta «Viesulim» bija apklususi. Noklausījusies Stefaneka un redaktora Hudiņska paskaidrojumus, organizācijas komiteja protestu bija noraidījusi. Vavžusjaki draudēja, ka atsaukšot komandu no turnīra, taču to neizdarīja, it īpaši tagad, pēc uzvaras pār «Stoļicu», kad viņiem bija nodrošināta vieta pusfinālā.

Dzīve ritēja tīri apmierinoši. Krustmātei Fraņai pirmdien bija jāatgriežas mājās no slimnīcas.

Jau no paša rīta Maneks meistaroja vecu automašīnas atsperi. Viņš dauzīja ar āmuru nost rūsu, apslauftīja ar eļļainu lupatu atsperes plāksnes.

—     Kā sokas darbs? — meistars uzrunāja, apstādamies pfk zēna.

—     Pamazītiņām, pan priekšsēdētāj, — tas jautri atbildēja. — Kaut gan es personīgi šo veco grabažu iemestu atkrituma bedrē.

Pans Lopoteks papurināja iesirmo matu Čekulu.

— Pacietību, draudziņ. Pats redzēsi, ka no šīs atsperes īstā lellīte iznāks! Tas, esi tik laipns, ir lielisks tērauds. Tagad tādas atsperes vairs netaisa.

—     Paldies dievam, citādi pēc trīsdesmit gadiem atkal kādam vajadzētu mocīties tāpat kā šodien man.

—     Ek, no tevis slinkumu pat ar koku neizdzīt. Pablandīties tev tagad maķenīt, ko? — vecais mehāniķis uzvilka zēnu uz zoba.

—     Legāh, pan priekšsēdētāj, bet pienākumi neatļauj.

—     Pagaidi tik, rudenī, kad tev bīis jāiet skolā, ģīmis vēl garāks izstiepsies. Mēs ar panu VaČeku jau nolēmām, ka sīitī-sim tevi skolā. Iztaisīsim no tevis cilvēku. Pēcāk bučosi mums par to rokas.

—     Līdz rudenim tālu, — zeņķis pasmaidīja, — varbīit pans priekšsēdētājs vēl pārdomās.

«Jā, līdz rudenim vēl tālu,» domāja Maneks, no visa spēka berzdams atsperi, «bet kas pēc tam?… Pēc tam skola. Iespējams, viņiem taisnība… Lai nu kā, bet pagaidām nav vērts par to uztraukties.»

Tā prātojot, viņš starp veciem automašīnu skeletiem pēkšņi ieraudzīja Tadeku Puhaļski. Bijušais «Sirēnas» spēlētājs apstājās un raudzījās uz Čeku, gluži kā gribēdams viņam kaut ko sacīt. Maneks jutās pārsteigts. Nekādi nebija gaidījis šo apciemojumu. Redzēdams bēdīgo Tadeka seju, viņš uzsauca:

— Sveiks! Kā klājas «fazāniem»?

Puhaļskis skābi pasmaidīja. Redzams, prāts viņam nenesās uz jokiem.

—     Uzzināju, ka tu šeit strādā, — viņš aplinkus sāka.

—     Strādāju, brāl. Jau veselu nedēļu kā kvalificēts palīgspēks darbojos pie šo līķu atdzīvināšanas. No veciem «Ope-ļiem» un «Sevroletiem» taisām jaunus «Deluksus». Tehnikas brīnumi, pielietojot jaunākos izgudrojumus! — Čeks iesmējās.

Redzēdams, ka Maneks skatās uz viņu gandrīz draudzīgi, Tadeks pienāca tuvāk.

—     Gribēju ar tevi parunāt, — viņš čukstus sacīja.

—     Sēdi nost un berz atsperi no otras puses. Tādā kārtā arī tu bīisi veicinājis tehnikas progresu, — Maneks jokoja.

Tadeks pameta neapmierinātu skatienu uz veco atsperi, taču, redzēdams, ka tā ar Maneku uzsākt sarunu būs vieglāk, ķērās pie darba.

—     Nu, kā tur pie jums? — pirmais ierunājās Maneks.

—     Eee, — nopūtās Tadeks, — labāk nemaz nerunā.

—     Atkal tev nav pa prātam?

—     Tas nav klubs, bet banda.

—     Jā?

—     Ja tikai tu zinātu… Es esmu īsts sportists. Ilgāk vairs tur neizcietīšu. Atnācu apspriesties ar tevi. Tu esi foršs puika, ne tāds pūslis kā Mandžaro. Paklau, es gribētu atgriezties pie jums.

—     Ho! Ho!… — Maneks iesaucās. — Pazudušais dēls atgriezies.

—     Nemuļķojies. Es atnācu pie tevis kā pie biedra, bet tu ņirgājies par mani!

—     Tā gandrīz iznāk, — Maneks samierinoši pasmaidīja.

—     Arī pie mums agrāk visvisādi gadījās, taču komanda bija saspēlējusies, draudzīga. Bet tur… Iedomājies, šodien no rīta treniņā Lobodovičs iekrāva man pa ausi.

—     Ho! Ho! — Maneks vēlreiz iesvilpās. — Neko sacīt: lieliski audzināšanas paņēmieni. Un ko tu?

—     Ņēmu un aizgāju. Bet Princis sauc: «Lasies, smirdošais «baložbūdniek», arī bez tevis uzvarēsim!» Es tev saku, Ček, tas «Viesulis» nepavisam nav manā garā. Bet priekšsēdētājs, brāl…

—     Kāds priekšsēdētājs? — Čeks viņu pārtrauca.

—     Nu, tas resnais, kas klubam dod naudu… Tu nepazīsti viņu? Nu, Darčaks. Arī, brāl, labais putniņš. Pēc mača ar «Stoļicu» aizveda mūs visus uz restorānu un lika dzert vīnu.

—     Rūpējas par jums, — Čeks irgoja.

—     Ej tu! — Tadeks aizsvilās. — Un tas esot sporta klubs! Pateicu, ka nedzeru, jo esmu īsts sportists, bet šie mani izsmēja … Vai atkal aizvakar … Atnāk pie manis Princis un saka: «Ejam, brāl, uz vakti.» — «Uz kādu vakti?» — «Ejam, nejautā.» Aizgājām uz Grdhovskas ielu. Izrādās, šie pārlādēja

kaut kādu preci, bet visa komanda uzmanīja, vai nenāk milicija. Pēc tam katrs dabūja saldējumu.

—     He, tas ir interesanti, — Maneks nomurmināja. — Un ko viņi tur lādēja?

—     Vai es zinu? Viņi vienmēr kaut ko kombinē. Tas viņu Darčaks kopā ar Romeku Vavžusjaku taisa tumšus darījumus. Uzpērk veikalos kaut kādas preces, bet pēc tam utenī atkal pārdod. Tāpēc jau Darčaku saukā par «uteņa karali». Sēt naudas viņam, cik tik uziet. Viņš taču visiem uzvalkus un formu nopirka. Tagad ar, apsolīja: ja uzvarēsim, visiem nopirks jaunus zābakus.

—     Tad jau viņi ir profesionāļi! — Maneks nenocietās. — Spēlē par naudu!

—     Vēl ļaunāk, — Tadeks turpināja: — Vakar es biju pie Prinča, bet tur vesels pulks. Noklausījos, šie runāja par kaut kādu automobili. Grib, saproties, nozagt automobili. Romeks sacīja, ka izjauks to pa daļām, bet pēc tam pārdos riepas un visu pārējo, ko izdosies…

—     Oho! — Maneks pielēca kājās. — Tie tik ir kombinatori. Vajadzēs par to ar miisu seržantu Bluķi parunāt:

—     Līidzams, nedari to! — Tadeks iesaucās. Zēna sejā bija lasāmas izbailes. — Sie sacīja, ja es papīkstēšot kaut vienu vārdiņu, kā suni pakāršot… — viņš aprāva un lūdzoši paraudzījās Manekā.

Brīdi abi klusēja, cītīgi berzdami veco automašīnas atsperi. Dzirdama bija vienīgi švīkoņa pa sarūsējušo metālu un strauji elpas grūdieni.

—     Pamatīgi, brāl, esi iekritis, — Maneks pirmais pārtrauca klusumu.

—     Jā, nav vārdam vietas, — Tadeks nopūtās. — Bet pie viņiem es vairs neatgriezīšos. Klau, Ček, parunā ar zēniem, lai pieņem mani atpakaļ.

—     Tas nav tik viegli. Mandžaro gribēs sasaukt sapulci, nobalsot … Es balsošu par tevi, bet citi? — Maneks uz mirkli pārstāja tīrīt atsperi un pavērās Tadekā. — Es tevi saprotu.. . Vai zini, ko? Vislabāk būs, ja tu aiziesi pie Stefaneka un visu viņam pats atklāti izstāstīsi.

— Būs traki neērta jušana…

— Nebaidies, viņš ir lāga zēns. Vispirms es pats ar viņu parunāšu, un tad jau redzēsim…

Zēni pārtrauca sarunu un atstāja šo nepatīkamo tēmu. Viņi sāka tērzēt par sirdij tik neizsakāmi tuviem jautājumiem. Apsprieda jau izspēlētos turnīra mačiis, minēja turpmākos varbīitē-jos iznākumus, dziļi un pamatīgi pārsprieda futbola tehniku. Tagad saruna ritēja gludi, bez klupieniem, un, jo ilgāk zēni sarunājās, jo sārtāki kvēloja viņu vaigi. Laiks skrēja tik ātri, ka viņi pat nepamanīja, kad vecā atspere iemirdzējās kā tikko svaigi noniķelēta.

— Pirmās šķiras darbs, norma izpildīta pirms termiņa, — Maneks apmierināti noteica.

Viņš pacēla smago atsperi, uzvēla to uz pleca un, jautri svilpodams, devās uz darbnīcu.

— Pan šef! — viņš iesaucās, likdams atsperi viz darbgalda. — Paskatieties, kas par darbiņu!

Pans Lopoteks atzinīgi pamāja ar galvu.

— Redzi nu, esi tik laipns, vajag tikai gribēt, tad arī darbs veicas. Bet labi paveikts darbs — pašam prieks. — Mehāniķis paskatījās veclaicīgā sienas pulkstenī. Līdz diviem vēl bija atlikusi ceturtdaļstunda. — Vari iet, — viņš teica, likdams roku zēnam uz pleca. — Bet pēc treniņa atkal atnāc, vajadzēs piepalīdzēt. Ir steidzams darbs …

Zēns saskāba.

— Virsstundas tieši pirms mača… — viņš nomurmināja it kā pie sevis.

— Uz pusstundiņu, ne ilgāk.

—     Labs ir, — Maneks pasmaidīja. — Pana šefa dēļ pat stundiņas nav žēl.

—     Tātad astoņos esi klāt. Tikai nenokavē, jo darbs steidzams. Atbrauks viens šoferis. Grib, lai es viņam iztaisnoju dubļu aizsargus. Nopelnīsi saldējumam.

—     Legāli, pan priekšniek! — Čeks jautri iesaucās un pēc paraduma piesita pirkstus pie cepures naga.

Kad zēni atgriezās no treniņa, maigs vasaras vakars trokšņainās ielas jau tina violetā krēslā. Universālveikala ēkas priekšā virmoja daudzkrāsains pūlis. Švītīgi ģērbušies pusaudži riņķoja lielām grupām. Viņi skaji smējās, aiztika meitenes.

Skvēros uz soliņiem sēdēja mātes ar saviem lolojumiem. Mazie nebēdņi, spiedzīgi klaigādami un skaļi sasaukdamies, skraidelēja lielajiem pa vidu. Uz balkoniem bija apmetušies gados vecāki vīrieši. Aizslēpuši sejas aiz avīžu lapām, viņi norobežojās no ielu tuneļos pulsējošās dzīves. Pa atvērtajiem logiem trokšņainā straumē plūda radiouztvērēju muziķa.

Zēni iegriezās Gurčevskas ielā. Visi jutās ļoti satraukti. Viņu skaļās sarunas priekšmets, protams, bija rītdienas mačs. Apsprieduši zēni to bija krustām šķērsām, taču, par spīti tam, gaidāmā spēle joprojām palika neizsīkstošs ķildu un strīdu avots.

Viņi apstājās pie Baložbūdas.

— Man vēl jāaiziet palīdzēt vecajam, — cienības pilnā balsī sacīja Maneks. — Sveiks, čaļi! Turieties, rīt būs karsta dieniņa! — Viņš uzsmaidīja biedriem, piesita ar roku pie cepures naga un žiglā solī attālinājās.

Maneks domās kavējās vēl aizvien pie rītdienas mača. Viņš žņaudzīja dūres xm čukstus atkārtoja: — Mums jāuzvar, čaļi! Jāuzvar!

Kad zēns nonāca līdz caurumam mūrī, drupas jau klāja no-krēslis. Sagrautajās mājās šur tur dega gaisma. Izskatījās, it kā kaut kādas fantastiskas dekorācijas lēveros būtu iekārti lukturīši.

Zēns steidzīgi izlīda cauri izrāvumam, šķērsoja tukšo, tumšo laukumu un devās uz maziem vārtiņiem, kas veda automašīnu kapsētā. Piepeši viņš apstājās kā zibens ķerts. Pie vārtiņiem stāvēja Romeks Vavžusjaks. Uzgriezis muguru, tas sūca papirosu un vērīgi pētīja iežogoto pana Lopoteka darbnīcas apkārtni.

Maneks neviļus atcerējās visus Romeka draudus un Tadeka Puhaļska šodienas stāstu. Zēnu sagrāba izbailes. Kas notiks, ja Romeks viņu pamanīs?

Automobiļu kapsētas dziļumā ieskanējās apslāpēta motora rūkoņa. Prožektoru staru mēlēm laizīdama veco automobiļu skeletus, laukumā ieripoja liela, ar brezenta jumtu pārsegta smagā mašīna.

Vavžusjaks nometa papirosu un aizslēpās aiz drupu kaudzes. Automašīna aprakstīja plašu loku, pagrieza un nobremzēja darbnīcas priekšā. Motora rūkoņa apklusa, un gaisma nodzisa tik pēkšņi, ka visapkārt iestājās necaurredzama tumsa.

Romeka Vavžusjaka ēna sakustējās. No laukuma dziļuma atplūda kāda balss.

—      Pan Lopotek, jūs šeit? Manekam pazīstama balss atbildēja:

—      Seit pat. Ienāciet uz sekundi iekšā.

Dzirdēja aizcērtamies šofera kabīnes durvis, un mirkli vēlāk — darbnīcas durvis. Vavžusjaks pagrūda vārtiņus un sāka uzmanīgi zagties klāt automašīnai. Maneks sekoja. «Ko viņš te meklē?» zēns domāja, slēpdamies aiz mašīnu vrakiem. Viņš redzēja, ka Vavžusjaka ēna pārslīdēja pāri klajumam starp automobiļu skeletiem un smago mašīnu un nozuda aiz mašīnas milzīgā korpusa. Tad klusītēm nočīkstēja kabīnes durvis un piepeši ierūcās motors — apslāpēti, draudīgi, gluži kā vēstīdams trauksmi.

Maneka galvā pazibsnīja doma:

«Tadeks taču sacīja, ka viņi gribot nozagt mašīnu …» Kaut kas pastūma viņu automašīnas virzienā. Kad Maneks pieskrēja klāt, mašīna jau bija sakustējusies. Riteņi buksēja, slīdēdami pa sauso mālu, un tad aizrāva smago mašīnu pilnā ātrumā. Maneks paguva abām rokām pieķerties pie kravas kastes pakaļējās malas. Viņu aizrāva. Brīdi kājas šūpojās gaisā. Maneks vēlreiz atspērās pret zemi un ar veiklu rāvienu ieķepurojās pieaugošā ātrumā traucošās mašīnas kastē.

Tanī pašā mirklī viņš aiz sevis izdzirdēja uzbudinātus kliedzienus.

— Stāvi! Stāvi!

Maneks atskatījās. Darbnīcas durvis bija vaļā. Palsas gaismas straumē skrēja pans Lopoteks, bet aiz viņa — mašīnas

, Vadītājs. Vavžusjaks izdzirda viņu saucienus, piedeva gāzi, un riiašīitti-aiztrauca kā ārprātīga. Abi skrienošie silueti strauji saruka, līdz pilnīgi izkusa biezējošā tumsā.

Maneks gribēja kaut ko uzsaukt, taču bailes no Vavžusjaka bija pilnīgi aizžņaugušas rīkli.

Līkumā bremzes žēli iekaucās un mašīnu pasvieda" tik spēcīgi, ka zēns kā lelle aizripoja pie mašīnas dziļumā guļošajām kastēm. Mirkli vēlāk motors dīica jau vienmērīgi, un mašīna, uzņemdama ātrumu, aiztrauca pa gandrīz tukšo šoseju.

Kad Maneks cik necik bija atjēdzies, nolēma izlēkt no joņo-, jošās mašīnas. Viņa stāvoklis bija drausmīgs. Ja Vavžusjaks zinātu, kō ved zem nozagtās mašīnas jumta, uz vietas viņu nosistu. Iedomājies to, zēns pierāŗ&gt;oja pie pakaļējā borta un mēģināja nolēkt. Taču, tikko bija pārcēlis kāju pāri malai, ma-^šīna spēji salēcās.

Zēns spēcīgi pieķērās pie sānu^malas un gaidīja piemērotu brīdi, kad mašīna samazinās ātrumu vai apstāsies ielu krustojumā.

Taču viņš veltīgi gaidīja. Mašīna traiicās aizvien ātrāk. Brezenta pārsegs plandījās un švīkstēja vējā. Motors vairs nedūca, bet nepārtraukti kauca. Tumšā šosejas lente galvu reibinošā ātrumā zuda zem riteņiem.

Maneks gribēja orientēties, kur viņi brauc. Viņš lūkojās apkārt, cenzdamies atcerēties šķērsotās ielas. No sākuma bailes bija sagrābušas zēnu savā varā un viņš nevarēja sakopot domas. Tikai tad, kad mašīna uzbrauca uz Zoļibožas viadukta, viņš pamazām atjēdzās.

Maneks cerēja, ka uz Invalīdu vai Parīzes Komūnas laukuma mašīna gaitu palēninās. Taču šimbrīžam ielu laternas zibsnīja garām kā gaišas svītras. Šaušalīgā ātrumā viņi apdzina mašīnas un pārpildītus tramvaja vagonus. Cerība izkļūt no šī ripojošā cietuma kļuva aizvien vājāka.

Parīzes Komūnas laukumā mašīna strauji nogrieza pa labi, Vislas virzienā. Tad atkal pa kreisi. Riteņi Sāka lēkāt pa nelīdzenu bruģi. Kastes dejoja un dauzījās cita pret citu kā piedzērušas. Manekam likās, šis ellišķīgais brauciens nekad nebeigsies.

Te pavisam negaidīti mašīna sūrf^ji nobremzēja. Maneks Icopā ar dejojošajām kastēm aizšļūca līdz pat kabīnes sienai, Iz' ķepurojies viņš pārliecinājās, ka mašīna gaitu palēninājušiem nogriežas kādā būvē. Vienā lēcienā Maneks pieklupa pie pakaļējā borta. Abām rokām atbalstījās pret to un izlēca… .

Spējais sviediens pret ietvi gluži kā apsvilināja Maneka pē-^-das. Neizturējis triecienu, zēns nokrita uz sejas un rokām. Tai pašā mirklī virs sevis viņš pamanīja kādu ēnu. Ena auga, līdz-' beidzot viņu pilnīgi pārklāja. Kaut kāds smagums piespieda Mar neku pie zemes. Zēns sāka kārpīties. Brīdi vēlāk viņam izdevās atbrīvoties no žņaudzošā ķermeņa, viņš pacēla galvu ^in pazina Princi.

— Laid! — Maneks izmisīgi iebļāvās.

Kaut kur sāņus atskanēja ass svilpiens, un vārtos parādījās dūšīgs vīrietis kreklā ar vaļēju krūti.

—     Kās noticis?! — viņš iesaucās uztraukumā un niknumā trīcošā balsī.

—     Viņš bija mašīnā, pan šef, — izdvesa Princis, cīnīdamies ar Čeku.

Pieskrējušais cilvēks saķēra Maneku aiz apkakles un pie^-lieca pie zemes. Tad ar vienu grābienu uzrāva viņu augšā, nostādīja uz kājām un aizvilka uz vārtu pusi.

— Kas viņš tāds? — vīrietis jautāja blakus skrienošajam

Princim. -

— Tas ir tas pats Čeks, jūs jau zināt…

Dūšīgais vīrietis, ko Princis dēvēja par šefu, nostādīja zēnu

pie sienas. , _ ~ -

— Ko tu, kucēn, šeit dari? Kāpēc atbrauci šurp? Runā, citādi-sašķaidīšu pieri pret sienu!

Maneks pamira no bailēm. Viņš sarāvās čokurā, aizvēra acis un gaidīja sitienus, kuriem bija jābirst pār viņu. Tad Maneks izdzirda vecākā Vavžusjaka aizsmakušo balsi:

— No kurienes tu šeit atkūlies, nelieti?

Uz zēna galvas, pleciem un krūtīm sāka birt sitienu krusa. Ievaidējies viņš noslīga uz ceļiem un tad sajuta spērienu vēderā. Kļuva nelabi. Maneks zaudēja samaņu.

Kad viņš atguvās, vājā petrolejas lampas gaļsmā ieraudzīja

virs sevis noliekušās trīs sejas: šefa — sarkanu un piebriedušu. Prinča — melnīgsnēju, gandrīz bērna seju un tumšu, dusmu sašķobītu vecākā Vavžusjaka ģīmi.

—     Vēl elpo, — Ierunājās šefs.

—     Nekas ar viņu nenotiks, — piebilda Romeks Vavžusjaks. Princim acis bija ieplestas, baiļu pilnas. Lūpas drebēja, un

viņš ar šausmām raudzījās uz zemē guļošo Čeku. Romeks piegrūda zēnam ar kāju.

— Celies! — viņš uzsauca.

Maneks pacēlās uz rokām, tad uz ceļiem un ar grūtībām Izslējās. Vavžusjaks saķēra viņu pie rīkles.

—     Kur tu ielēci mašīnā? — viņš jautāja, purinādams zēnu. Zēns vēl plašāk ieplēta pārbiedētās acis. Klusēja.

—     Runā, citādi nožņaugšu!

—     Pie pana Lopoteka.

—     Kas tev lika?

—     Es pats …

—     Kādēļ?

Maneks paraustīja plecus. Sinī kustībā bija tik daudz bezspēcības, ka Vavžusjaks uz mirkli palaida zēnu. Noslaucījis ar roku apsvīdušo pieri, viņš pagriezās pret šefu.

— Ko lai ar viņu iesāk?

Šefs palūkojās zēnā asiņu pieplūdušām acīm.

— Lai pasēž tepat. Varbūt kļūs prātīgāks.

Viņi izgāja. Maneks palika stāvam pie sienas. Lēnām, džerkstēdamas aizkrita durvis. Vēl brīdi caur spraugām spiedās bālas, ņirbošas gaismas šautras, bet drīz ari tās satumsa, izstiepās un pazuda. Maneks palika viens. Viņš stāvēja atbalstījies pret sienu un skatījās uz neredzamo durvju taisnstūri. Visapkārt bija tumsa. Dvesa pēc mitruma un pagraba sasmakuma. Maneks noslaucīja piedurknē degunu. Šausmīgā aizvainojuma sariestas, karstas un rūgtas asaras plūda aumaļām pa vaigiem. Maneks juta to sāļo garšu uz sa7uvušajām lūuām. Visu laiku viņš mehāniski, pusnesamaņā atkārtoja: — Rīt taču mačs… rīt taču mačs … Kā viņi bez manis nospēlēs? .. .

Stefaneks mājās pārnāca vēlu. Pa ceļam viņš domāja par Maneku: «Vai viņš pratīs sagatavot sev tēju? Vai atradīs skapītī sviestu un cukuru? Vai novannosies pirrrs gulētiešanas?» Sīs sīkās bažas bija pierādījums rūpēm, kādus viņš izjuta pret zēnu. Kad Stefaneks iestūma savu «Javu» šķūnī, viņa priekšā izauga pans Lopoteks.

— Tikko kā biju pie jums, — mehāniķis sveicināja treneri. — Gribēju pavaicāt, vai Čeks ir atgriezies mājās.

Stefaneks apstājās. Viņš viegli nobāla.

—     Kā, vai tad viņa vēl nav?

—     Zvanīju, neviens neatver.

—     Varbūt guļ. Jāpaskatās.

Viņi ātri uzskrēja pa trepēm. Stefaneks pagrieza atslēgu, atgrūda durvis un iedrāzās dzīvoklī. Istabā ieslēdza gaismu. Dīvāns bija tukšs. Rūpīgi pārklātā sega neskarta.

—     Viņa nav, — viņš noteica it kā pie sevis.

—     Tā jau ir tā lieta, esiet tik laipni, — pans Lopoteks ierunājās, bužinādams biezos matus. — Es arī tāpēc atnācu, ka zēnam vajadzēja būt pie manis astoņos, bet viņš neieradās.

—     Kas būtu varējis notikt? Pēdējā laikā viņš bija ļoti precīzs. Vienmēr noteiktā stundā atgriezās mājās.

—     Tā jau ir tā lieta, — mehāniķis nopūtās un, apsēdies uz: krēsla malas, izstāstīja trenerim par automašīnas zādzību. Kad. viņš bija beidzis, Stefaneks iejautājās baiļpilnā balsī.

—     Vai jūs domājat, ka šai zādzībai ar zēna nozušanu ir kāds sakars?

Mehāniķis paraustīja platos plecus.

—     Nezinu, esiet tik laipni. Bet tā ir savāda lieta. Man izlikās, ka zem mašīnas jumta sēž kāds zēns, gluži it kā mūsu Čeks. Vai es zinu? Varbūt m.an tikai tā likās. Tādos gadījumos cilvēks nevar galvot, vai ir redzējis vai nav, bet esiet tik laipni„ fakts, ka man tā likās.

—     Vai milicijai paziņojāt?

—     Šoferis paziņoja. Nabagam bikses trīc, jo viņam mašīnu ar visu preci nozvejojuši no degungala. Ar dārgu preci, esiet tik laipni. Vedis kastes ar kafiju un kakao uz gastronomijas veikalu. Iedzīvojušies, karātavu putni. Gudri sātani. Zināja, ko zog. Gluži jaunu «Staru» un klāt vēl smalku preci… Lai nu viens saka! — viņš no visa spēka uzsita pa celi, neticīgi pašūpoja iesirmo galvu.

— Tas ir interesanti, — domās iegrimis, noteica Stefaneks. — Bet pie joda, no kurienes mašīnā varēja gadīties Čeks?

Pans Lopoteks ieplēta rokas.

—     Spokiem, esiet tik laipni, es neticu. Acis man vēl tīri labas. Apzvērēt nevaru, bet liekas, ka redzēju viņu.

—     Tātad jūs pielaižat, ka viņš bija sarunājis ar tiem… — Stefaneks aprāvās, it kā izbijies no šīs domas.

—     Nespēju un nespēju to aptvert, — pans Lopoteks sacīja. — Pēc būtības viņš ir labs zēns.

—     Es arī neticu, — treneris pievienojās. — Un tomēr jāpaziņo milicijai par zēna nozušanu.

Cauru nakti Maneks nosēdēja pagrabā. Viņš sarāvās kamoliņā kā sadauzīts, saspārdīts suņuks un, trīcēdams no aukstuma, iegrima nemierīgā snaudā. No rīta Maneku uzmodināja motora rūkoņa. Zēns atbrīvojās no sāpīga sastinguma. Ausījās. Kaut kāda mašīna rūkdama izbrauca no pagalma. Zēns bija vēl miega varā, bet, tiklīdz pilnīgi atjēdzās, saprata, ka zagļi aizved nozagto mašīnu. Un tad viņš gluži skaidri aptvēra situāciju, kādā atrodas.

Pirmajā mirklī gribēja mesties pie durvīm un kliegt, lai viņu izlaiž. Bet jau pie pirmās straujākās kustības Maneks sajuta vēderā smeldzošas sāpes. Viņš atcerējās, kā vakar viņu bija piekāvis Romeks Vavžusjaks. Saprāts diktēja palikt mierā.

Vajadzēja būt visai agram, jo pēc mašīnas aizbraukšanas apkārt iestājās akls, ausīs dobji skanošs tukšums. Maneks bailīgi pavērās visapkārt. Pagrabs bija gandrīz pilnīgi tukšs. Vienā tā kaktā stāvēja pāržuvusi muca, kas jau juka kopā. Otrā — kaudzīte sapuvušu sakņu. Pa durvju apakšu sūcās bāla gaisma. Tās šaurās strēles klājās kā palsi stari. Arī sānis kaut kas bal-toja, Maneks piegāja pie tās vietas un ieraudzīja, ka mūrī ir šaura sprauga, pa kuru spiežas austošās dienas gaisma.

Maneks atgriezās savā kaktā un apsēdās, pievilcis pie zoda tievos, sāpošos ceļgalus. Viņš atkal iegrima mokošā pussnaudā. Cik ilgi bija atradies šādā stāvoklī, Maneks nezināja. Viņu uzmodināja slēdzenē pagrieztas atslēgas džerkstoņa. Zēns uzlēca kājās, iespiedās kaktā un ar bailēm gaidīja parādāmies savus spīdzinātājus.

Kad durvis pavērās, no augšas pliīstošā palsas gaismas straumē Maneks ieraudzīja Princi.

—      Ček, kur tu esi? — čukstus vaicāja jaunais Vavžusjaks, mirkšķinādams ar tumsu nesaradušās acis.

—     Ko tu no manis gribi? — Maneks atšņāca.

Princis tuvojās Čekam. Viņš bija ģērbies jaunā uzvalkā, un no viņa plīīda lēta odekolona un briljantīna smarža.

— Kāpēc tev tas bija vajadzīgs? — viņš ierunājās ar tādu kā līdzjūtības pieskaņu. — Ne ar šefu, ne Romeku nav vērts kasīties.

Maneks uztvēra viņa balsī labvēlības pieskaņu, tāpēc jautāja.

— Ko viņi ar mani izdarīs?

Princis pameta skatienu apkārt klusītēm teica:

— Klausies, šodien mūsu mačs… Es tevi izlaidīšu… Lai nepļāpā, ka paspēlējuši, jo nebijis Čeka… Ja uzvarēsim jūs, tad ar godu, brāl. Tikai tev man jāapzvēr, ka tu neizdvesīsl ne pušplēsta vārda, saprati?

Maneku dzirdētais bija tā pārsteidzis, ka viņš neatbildēja ne vārda, tikai pamāja ar galvu.

—     Apzvēri?

—     Apzvēru.

—     Pie kā?

—     Pie manas «Sirēnas».

—     Maz.

—     Pie … pie manas nāves. Ja papīkstēšu kaut vārdiņu, varat mani nosist.

—     Labi, — Prinča skaistajās acīs paspīdēja dīvainas liesmiņas. — Atceries! Es arī riskēju. Ja viņi uzzinās, ka es tevi esmu izlaidis, noraušos tāpat kā tu vakar. Paturi to prātā. Redzi, es nemaz neesmu tāds, kā tu domāji. Bet tagad nāc, — viņš pavilka Maneku aiz piedurknes.

— Julek! — sauca kāds dusmīgā, sakaitinātā balsī. — Juļek, kur tu esi?

Princis pieplaka pie valgā mūra.

—       Noslēpies, — viņš čukstus mudināja Maneku. Uz augšējā trepju kāpiena parādījās kādas kājas.

—       Jujekl

—       Jā? — Princis ne visai drošā balsī atsaucās.

—       Ko tu tur meklē?

— Nekā… Atnesu viņam iekost. Kopš vakardienas taču nekā nav ēdis.

Augšā stāvošo cilvēku tomēr neapmierināja Prinča izvairīgā atbilde. Pa kāpnēm nodunēja steidzīgi soļi. Vienā lēcienā Maneks veica vairākus kāpienus un noslēpās aiz durvīm. Caur spraugu viņš ieraudzīja druknu, plecīgu vīrieti. «Šefs,» Maneks klusībā nodomāja.

Tikmēr cilvēks ar sarkano, uzburbušo seju bija saķēris Princi aiz rokas.

— Ko tu te ložņā, knēveli?! Vai gribi dabūt pa ausīm? — viņš uzkliedza un izgrūda Princi no pagraba, aizcirzdams durvis un noslēgdams tās.

Sāpēs tirpstošu sirdi Maneks raudzījās caur spraugu, kā pa kāpnēm pazūd divi stāvi: sākumā viņi bija redzami līdz pusei, tad tikai kājas, kurpes, līdz beidzot redzes laukā palika vienīgi tukšas, nenoslaucītas kāpnes. Zēns atspieda pieri pret nelīdzenajiem durvju dēļiem un sajuta tādu tukšumu, it kā būtu palicis gluži viens visā pasaulē. Cerība, kas vēl pirms acumirkļa lika ticēt, ka ap pusdienas laiku viņš nostāsies laukumā blakus Pērlītēm, Mandžaro, Ignatam un citiem biedriem, tagad bija pārvērtusies sāpīgā, bezgalīgā izmisumā. Maneks neraudāja, bet viss trīcēja klusās, iekšējās elsās.

— Kāpēc visam vajadzēja tā notikt? Kāpēc? … — viņš neapzināti atkārtoja.

Maneks aiztaustījās līdz savam kaktam, savilkās kā slims zvēriņš, kam nodarīts pāri, un aizvēra acis. Viņam likās, ka atrodas Agrikolā. Apkārt laukumam drūzmējas nevaldāmu zeņķu bars. «Skatieties, tas ir Čeks, kas «Pogoņai» iesita trīs vārtus,» tie rāda uz viņu. Augstu bezmākoņainajās debesīs plīvo talti sarkans karogs, bet vēl augstāk, līdzīgi sirmam mākonītim, virs Vislas kraujas laidelējas baložu bariņš. Pēc mirkļa jāsākas mačam. Sejas visiem nopietnas, saspringtas. Uz laukuma melnā sporta tērpā uznāk tiesnesis. Viņš ceļ pie lūpām sudraba svilpi! … Pūš tanī no visa spēka .. .

' Vēl pa pusei sapņu varā Maneks atvēra acis, un viņa skatiens apstājās pie palsā gaismas plankuma, kas spiedās caur mūra šķirbu. Prātā viņam iešāvās traka doma. «Bet ja pamēģinātu paplašināt to spraugu, izdrupināt mūri un izkļūt ārā?» Maneks pieķērās pie šīs domas kā pie pavediena, kas izved no labirinta. Viņš piecēlās un pēkšņi kļuva jautrāks.

— Jāmēģina! Jāmēģina! Kas zina, varbūt man laimējas izķepuroties un es vēl paspēšu uz maču… — viņš čukstēja pie sevis.

Maneks piegāja pie sienas un izpētīja spraugu.

Tā bija tik šaura, ka viņš nevarēja iebāzt tanī pat delnu. Taču siena bija mūrēta no plakana akmens un nešķita pārāk bieza. Maneks pameta skatienu apkārt. Diemžēl, bez vecās kāpostu mucas pagrabā nekā cita neredzēja. Te viņa roka sataustīja mucas dzelzs stīpu.

«Ir,» Maneks nodomāja, «stīpa no mucas jānoņem un pēc tam japārlauž.»

Tas nesagādāja lielas grūtības. Stīpa nokrita jau pēc pirmā spēcīgā spēriena. Maneks piespieda ar kāju to pie zemes un sāka liekt. Pēc vairākām reizēm stīpa pārlūza tai vietā, kur bija rūsas saēsta. Tādā veida Maneka rokās nokļuva ass dzelzs gabals.

Zēns sāka ar to drupināt no sienas pirmo akmeni. Viņš strādāja drudžaini, ar dzelzi no spraugām urbinādams kaļķi. Drupa samērā viegli. Beidzot pirmais akmens sakustējās. Vēl brīdi Maneks urbināja ap to, tad mēģināja izcelt. Kaut kā izdevās. Tagad darbs veicās jau vieglāk. Nākamo akmeni viņš izvēla, kustinādams ar dzelzi. Zēns strādāja aizvien ātrāk, aizvien dedzīgāk. Viņš domāja tikai par to, ka laukumā viņu gaida biedri.

— I-i-ir! — no vairāku tiikstošu krūtīm izlauzās kliedziens un kā atbalss aizplūda pa saules pielieto parku.

«Ir!» Stefaneks atkārtoja domās un neapmierināti saviebās. Viņš skatījās, kā Pērlīte ņem bumbu ārā no tīkla.

Pirms mirkļa «Viesulis» bija izvedis zibenīgu uzbrukumu. Viņu malējais pārgāja uz centru, samainījās vietām ar Princi, Princis apveda Motiļski, piespēlēja Skumbrijām, un tas pilnā skrējienā sita uz vārtiem. Sitiens bija tik negaidīts, ka Pērlīte nepaguva izstiept rokas. «Viesulis» veda ar 1 : 0.

«Motiļskis ir vājš,» Stefaneks nodomāja. «Tikai viņa dēļ iesita šos vārtus.» Treneris piegāja tuvāk pie sānu līnijas un uzsauca liela auguma zēnam.

— Franek, neguli uz ausīm! Uzmani labāk Vavžusjaku! Zēns tikai pamāja ar galvu. Stefaneks paraudzījās pulkstenī.

No spēles sākuma bija aizritējušas jau divdesmit piecas minūtes. Treneris satrauktu skatienu pārslīdēja pāri laukumam. Centrā atkal iedegās cīņa. Mandžaro padeva bumbu Para-dovskim. Pussargs piespēlēja to Zirneklim, un tas sāka vadīt uz vārtiem.

Skatītāju pūlī atskanēja apdullinošs kliedziens:

— «Sirēna», sarauj! «Sirēna», gāz pa vārtiem!

Šūpodamies uz garajām kājām, Zirneklis ar veiklu, mānīgu manevru pagāja garām vienam pretiniekam, aplēkāja otru un aizsūtīja bumbu uz kreiso malu Kolpikam, kurš spēlēja Čeka vietā. Mazais Oļess pārņēma bumbu, taču tai pašā mirklī uzdūrās dūšīgam «Viesuļa» aizsargam. Abi sasitās kopā. Kolpiks atlēca kā bumbiņa.

«Jā,» Stefaneks nopūtās, «būtu tur Čeks, pavisam citādi izskatītos.»

Tiklīdz treneris iedomājās par Maneku, viņu atkal pārņēma nemiers. Vakar vakarā, kad pans Lopoteks bija aizgājis,Stefaneks piezvanīja uz miliciju un paziņoja par zēna nozušanu. Viņš mierināja sevi ar domu, ka Maneks atgriezīsies no rīta, taču vēl līdz šim puikas nebija. Arī zēni bija satraukti. Nav brīnums: vajadzēja doties laukumā bez sava labākā spēlētājai

Viņu satraukums atsaucās uz spēli. Tā ritēja bez īsta spara, un, kaut gan līdz šim bija zaudēti tikai vieni vārti, «Viesulis» visu laiku turējās acīm redzamā pārsvarā. Zaudējums nebija lielāks, pateicoties vienīgi Pērlītes lieliskajai spēlei, kas vairākkārt bija uzņēmis gandrīz vai neatvairāmus raidījumus.

«Viesulis» nepārtraukti uzbruka. Skumbrija neatturami lau:^ zās uz vārtiem. Viņa gaišais Čekuls šaudījās «sirēniešu» jūklī. Veikli viņš apveda tos vienu pēc otra. Kad bija ticis jau līdz vārtiem, aizraidīja bumbu skrienošajam Princim un tas zibenīgi sita…

Stefaneks aizvēra acis. Viņš bija pārliecināts, ka bumba atkal ielidos tīklā. Taču nē … Šoreiz vārtu nebija. Pērlīte izsita bumbu laukumā, un «Viesulis» no jauna metās uzbrukumā.

— Neguliet, zēni! — Stefaneks uzsauca. — Uzmaniet viņus! Atkāpieties uz vārtiem!

Tie bija pieredzējuša futbolista padomi. Stefaneks redzēja, ka pašreiz «Viesulis» ieguvis labu pozīciju. Vienīgais glābiņš šinī situācijā bija nosegt vārtus un nogaidīt, kamēr straujie uzbrukumi apsīkst. Lai pretinieks nokausējas, komanda attopas, un tad varbūt pēc pārtraukuma spēles aina mainīsies …

Kad tiesnesis nosvilpa spēles pirmā puslaika beigas, Stefaneks atviegloti nopūtās.

«Tātad 0 : 1 pirmajā puslaikā,» viņš nodomāja.

Klusēdami zēni devās koku virzienā, zem kuriem bija ierīkojuši sev ģērbtuvi.

Pērlīte pirmais atlaidās zem koka. Viņš atspiedās ar muguru pret stumbru un niknumā trieca cepuri pret zemi.

— Pie joda ar tādu spēli! — viņš iesaucās raudulīgā balsī. — Cilvēks stāv vārtos un nevar saprast, ir aizsardzība vai tās nemaz nav!

Franeks Motiļskis ieplēta rokas.

—     Ja tu esi tiķ gudrs, stāvi manā vietā. Pussargiem vajadzēja atkāpties. Viens visu uzbrukumu es noturēt nevaru.

—     Spēlē kā galda kāja un tad vēl mēģina izlocīties! — Ignats iejaucās.

Motiļskis aizsvilās ne pa jokam.

— Bet jūs spēlēšanas vietā dzenājaties pakaļ bumbai. Ejiet ratā ar tādu uzbrukumu! — viņš sirdīgi attaisīja limonādes pudeli.

—      Nomieriniet nervus, jupis parāvis, — Mandžaro uzkliedza. — Spēle vēl nav zaudēta, bet jīis jau pinkšķat.

—      Nav zaudēta… — Pērlīte mēdījās, — bet žņaudz, ka ne elpu atvilkt nedabīi.

—      Ja nebiltu Pērlītes, tīklā sēdētu jau trīs bumbas, — lietpratīgi piezīmēja Kšiss Sloneckis.

—      Un vispārīgi ņemot, — iejaucās Zirneklis, kurš runāja ārkārtīgi reti. Tādēļ arī nav brīnums, ka paklupa jau pie pirmā vārda.

—      Kas «vispārīgi ņemot»? — iesmējās Meteks Graļevskis. — Varbīit labāk «ņemot atsevišķi»?

Zirneklis pietvīka. Pastiepa uz priekšu olveidīgo galvu un izbolīja gaišzilās acis.

— Vispārīgi ne velnam neder, — viņš pikti izdvesa. Zēnu vidīi nostājās Stefaneks. Viņš bija nopietns, mierīgs.

—     Dārgie zēni, — viņš sacīja, — es jīis lūdzu, nestrīdieties. Mačs vēl nepavisam nav zaudēts. Saņemieties, un jūs izlīdzināsit rezultātu.

—     Ek, — mazais vārtsargs pārtrauca treneri, — ja būtu bijis Čeks … — Zēns pēkšņi aprāva. Futbola cienītāju vidū, kuri bija ielenkuši spēlētājus, Pērlīte ievēroja pazīstamu stāvu. Viņš piecēlās izbrīnā ieplestu muti. Čeks, vai nav Čeks? Zēns, kas viņiem tuvojās, maz atgādināja jautro biedru no Baložbūdas. Ar putekļiem un dubļiem nosmērētā seja pelēka, pārklāta zilumiem, acis iekritušas …

— Ček! — Pērlīte līksmi iesaucās un metās pretim biedram. Sastapšanās iznāca tik negaidīta, ka visi sēdēja kā sasaluši.

Mazais vārtsargs apķērās Manekam ap kaklu.

— Tu, brāl! Bet mēs domājam, ka ar tevi jau beigas. Ček, dārgais, dzīvs gan! — viņš priecīgs klaigāja.

Tikai tagad zēni barā aplenca kreiso malējo un, blenzdami viņā izbrīnījušies un priecīgi, apbēra viņu jautājumiem.

— Kur tu biji? Kas ar tevi notika? Pēc kā tu izskaties? Maneks stāvēja vidū. Asaru pilnām acīm viņš vērās biedru

sejās, it kā neticēdams, ka ir atkal starp viņiem. Ieraudzījis Stefaneku, viņš žēli pasmaidīja un jautāja: — Pan VaČek, vai es drīkstu spēlēt? Stefaneks pievilka zēnu sev klāt.

— Ek puis, puis, ko man ar tevi iesākt?… — viņš paņēma Maneku pie pleciem un ieskatījās taisni acīs. — Kur tu biji? — viņš vaicāja stieptā balsī.

Maneks nodūra skatienu.

— To es nevaru teikt, — viņš nočukstēja.

— Pasaki man tikai vienu. Vai tu tos cilvēkus atvedi pie pana Lopoteka?

Zēns pacēla galvu un paraudzījās trenerim cieši acīs.

— Nē, — viņš nopietni sacīja.

— Es ticu tev, — treneris pasmaidīja, it kā atbrīvojies no smagas nastas. — Labi. Pārģērbies, pēc brīža sākam spēli.

«Viesulis» ved ar 1:0… «Viesulis» ved…»

Sī nepatīkamā doma urbās Manekā kā skabarga. Izskrējis uz laukuma, viņš aizmirsa visu: gan nozagto mašīnu, gan Princim doto zvērestu, gan Romeka Vavžusjaka spērienu, pat sāpes, ko dažreiz sagādāja straujāka kustība, — viņš domāja vienīgi par spēli.

Jaunais Vavžusjaks, ieraudzījis viņu laukumā, viegli nobāla un pārsteigumā bezspēcīgi nolaida rokas.

— Kā tu te gadījies? — viņš iesaucās.

Atbildes vietā Maneks tikai paraustīja plecus.

Spēle sākās skatītāju vētraino kliedzienu pavadībā: «Viesuli»! «Viesuli»! «Viesuli»!

Kā atbalss otrā laukuma pusē ieskanējās:

«Sirēna»! «Sirēna»! «Sirēna»!

Laukujis atdzīvojās. Divdesmit divi spēlētāji kā uz burvja mājienu metās cīņā. Dzeltenā bumba aizripoja pa laukuma mauriņu, piesaistīdama sev tūkstošiem dzirkstošu acu pāru.

Kāpdamies atpaka] gar sānu līniju, Čeks saspringti sekoja bumbai. Viņš redzēja, ka «Viesuļa» uzbrukums dodas uz Pērlītes vārtiem. Vārtu priekšā sāka vārīties. Bumba svaidījās starp spēlētāju kājām. Dzeltenais svīteris nozibēja, un mazais vārtsargs izķēra bumbu Skumbrijām tieši no kāju apakšas, kurš bija sagatavojies sitienam.

Pērlīte izsita bumbu. Slaidā lokā tā pārlidoja pāri skatītāju galvām un nokrita Čeka tuvumā. Pēdējais to apstādināja un, pasitis uz priekšu, sāka vest. Viņa kustības bija veiklas un ātras. Ar strauju, mānīgu manevru viņš apgāja pretinieku un pameta skatienu uz priekšu. Melnu un zaļu krekliņu lavīna vēlās uz «Viesuļa» vārtiem. Čeks pilnā skrējienā piespēlēja bumbu Mandžaro. Centra uzbrucējs tik tikko skāra to ar galvu. Bumba izmainīja virzienu un nokrita pie Ignata kājām. Tas nekavēdamies sita. Diemžēl, bumba pārlidoja sprīdi virs šķērskoka.

«Ir labi,» nosprieda Čeks, atkāpdamies uz savu laukumu. «Vēl dažas tādas kombinācijas, un būs izlīdzināts.»

«Viesulis» devās jaunā uzbrukumā. Šoreiz ar skaistu tehniku izcēlās Princis. Pieņēmis bumbu no aizsarga, viņš to skaisti apstādināja un sāka vest. Šķita, ka bumba pielipusi pie viņa veiklajām kājām. Paklausīga katrai Prinča kustībai tā traucās vārtu virzienā. Vavžusjaks bija apgājis divus spēlētājus un ar nemanāmu kustību aizsūtīja bumbu Skumbrijām. Tas sita! … Pērlīte izstiepās kā stīga un pēdējā mirklī ar dūrēm izsita bumbu ārpus laukuma.

«Stūris,» Čeks nodomāja.

Brīdi vēlāk «Viesuļa» kreisais malējais nostādīja bumbu stūrī, atkāpās dažus soļus, ieskrējās un aizsūtīja to laukumā. Cits pēc cita spēlētāji izskrēja pretī, lai to sasniegtu. Beidzot bumba nokrita. Princis pieklupa tai klāt zibeņātrā kaķa lēcienā un neapstādamies sita …

Atkal «auts»!

Čeks nepacietīgi mīņājās uz vietas. Viņu darīja nemierīgu šī cīņa pie vārtiem.

— Cāļi, — Maneks uzsauca biedriem, — nav ko gulēt, jāspēlē! Sedziet katru pamatīgi!

Sarunām nebija laika. Kšiss Sloneckis nupat kā bija uzņēmis aizsarga piespēli un padeva bumbu uz kreiso malu. Maneks uztvēra to gaisā, apstādināja un vieglītiņām izsūtīja sev pa priekšu. Te pavisam tuvu bumbai viņš ieraudzīja pretinieku zaļā krekliņā. Ar strauju izrāvienu Maneks aizsteidzās tam priekšā. Viņš mainīja skrējiena virzienu un joza, cik jaudas, uz vārtiem. Acu priekšā ņirbēja kaut kādas kājas. Bumba traucās līdzīgi dzeltenai liesmai, bet Čeks aizturētu elpu vadīja to. Te viņš savā priekšā ieraudzīja izskrējušo vārtsargu. Ar vieglu pēdas kustību viņš izmainīja bumbas skrējiena virzienu, acīs pazibēja melnais Ignata krekliņš, un tīkls noraustījās…

— Ir! — atskanēja līksms kliedziens.

Maneks pacēla rokas gaisā un, vicinādams tās, kliedza:

— Viens . .. viens . . . Izlīdzināts!

Viņš iekrita tieši rokās Ignatam. Pussargs iepriecināts smējās.

— To tu gan lieliski izdarīji! Paldies tev, Ček! Pieskrēja Mafidžaro.

— Augstākā klase! — viņš sauca. — Spēlējam tikai tāpat tālāk, un redzēsiet — mēs uzvarēsim!

— Sēdi klusu, citādi vēl pierunāsi nelaimi, — Ignats to apsauca. Viņš bija ļoti māņticīgs un drebēja par spēles iznākumu.

Izlīdzinājuši rezultātu, «Sirēnas» zēni metās jaunā uzbrukumā, legīitie vārti atgrieza viņiem ticību saviem spēkiem. Tagad visa komanda saskanīgi atrisināja katru uzdevumu. Paklausīga spēlētāju precīzajām kustībām, bumba lidoja no kājas uz kāju.

Čeks šaudījās starp spēlētājiem. Viņš kustējās kā ūdenszāle. Satraukts viņš domās atkārtoja: «Iesist vēl vienus vārtus! Vēl tikai vienus …»

Čeks saņēma bumbu no Zirnekļa. Ar galvu piespēlēja to Ignatam. Ignats veiksmīgi pārgāja uz malu, aizrāva līdzi divus pretinieka spēlētājus, apmānīja tos un padeva bumbu uz centru. Maneks izlēca no krekliņu drūzmas un ar galvu novirzīja bumbu uz vārtiem. Vārtsargs izmisīgi metās pretī, taču aizskāra buro.bu tikai ar pirkstu galiem. Tīkls atkal noraustījās.

Maneks paslīdēja, nokrita un, gulēdams zālē, saspringti raudzījās uz tiesnesi.

— Ir! — auroja pūlī.

«Ir!» pazibēja priecīga doma, bet tai pašā mirklī zēns ieraudzīja, ka tiesnesis noraidoši māj ar roku.

— Neskaitās, — ieskanējās viņam ausīs. Čeks pielēca kājās, pieskrēja pie tiesneša.

— Pan tiesnesi! Tik tiešām kā es mīlu krustmāti Fraņu, nebija neatļautais.

Tiesnesis ar kategorisku kustību norādīja vietu, no kurienes «Viesulim» vajadzēja izpildīt brīvo sitienu.

— Pan tiesnesi! … — zēns i-^misis ievaidējās.

— Liecies mierā! — viņš izdzirda blakus sev tikpat izmisušu Mandžaro balsi. — Liecies mierā. Tiesnesis redzēja labāk nekā tu.

Pusaudžu barā ieskanējās svilpieni. Kāda augsta, līdz pēdējai pakāpei saspriegta balss stiepti iesaucās:

— Tiesnesis zā-ā-ābaks! Zā-ā-ābaks!

Tiesnesis nepievērsa uzmanību nevaldāmajiem entuziastiem. Ar svilpienu viņš deva zīmi, un spēle ritēja tālāk.

— Goda vārds, nebija neatļautais! — Čeks uzbudināts kliedza Ignatam.

Viņi atkāpās uz saviem vārtiem. Skumbrija bija dabiijis bumbu laukuma vidū un mēģināja lauzties cauri. Viņa veiklais, atlētiskais stāvs, slīdēdams starp spēlētājiem, ar katru mirkli tuvojās vārtiem. Pērlīte pietupies uzglūnēja laupījumam un pavisam negaidīti metās Skumbrijām zem kājām. Vārtsarga rokas un uzbrucēja zābaks gandrīz vienlaikus sastapās uz gaišās bumbas. Nopliukšķēja tā, it kā kāds ar delnu būtu uzsitis pa sastieptu ādu.

Abi spēlētāji savijās kamolā, bet bumba tikām lēni ripoja uz vārtiem. »

— Ir! — Maneks ievaidējās.

Taču šai mirklī, gluži kā no zemes izauga Kazeks Piglo un ar neiedomājamu spērienu izsita bumbu no pašas vārtu līnijas.

— Ir! — sauca Princis, pieskriedams pie tiesneša. Tiesnesis pastiepa roku uz priekšu, it kā gribēdams atvairīt straujo Prinča uzbrukumu.

—     Bija vārti, — Vavžusjaku atbalstīja biedri.

—     Nebija! — tiesnesis mierīgi viņus pārtrauca.

—     Tā ir blēdīšanās! — Princis iekliedzās. Tiesnesis padraudēja viņam ar pirkstu.

—     Vēlreiz dzirdēšu — aizraidīšu no laukuma.

Princis iekoda lūpā. Skaistās acis liesmoja niknumā. Viņš gribēja cirst pretī kādu vārdiņu, taču pieskrēja Skumbrija un atvilka viņu sānis.

Spēle ritēja tālāk aizvien pieaugošā sasprindzinājumā. Rezultāts joprojām bija neizšķirts. Abas komandas par katru cenu centās iegūt vadību. Tāpēc arī nav brīnums, ka cīņa bija asa, nežēlīga, bet laiks tecēja. Tuvojās spēles beigas. Entuziastu kliedzieni saplūda vienā kopīgā aurošanā. Skatītāji, sašķēlušies divās nometnēs, nepārtraukti mudināja savus mīluļus. Visapkārt laukumam dārdēja, virmoja: vairākus tūkstošus cilvēku bija sagrābis velnišķīgs sporta drudzis.

Pans Sosenka izlauzās cauri zeņķu mūrim, kas bija apstājis sānu līniju, norāva no galvas salmenīcu, vicināja to virs galvas un, cik vien jaudāja plaušas, ierēcās:

— Ček, parādi viņiem, ko tu proti!

Maneks, kas šai mirklī dabīija bumbu, sadzirdēja šo kaujas saucienu. Viņš metās uz priekšu kā vējš, izrāvās cauri spēlētāju mūrim un piespēlēja Mandžaro. Tas sita… Publika pamira. Bumba pārlidoja pāri izskrējušajam vārtsargam un… atsitās pret šķērskoku. Taču tūlīt pat to pārņēma Zirneklis. Divu pretinieku ielenkts, viņš brīdi dejoja uz vietas, tad izrāvās uz priekšu, atbrīvodamies no pretiniekiem, un piespēlēja bumbu uz kreiso malu. Čeks sita skrējienā. . .

O-o-oh! … skatītājiem izrāvās no krūtīm.

Bezmaz skardama stabu, bumba aizlidoja gar vārtiem.

Pans Sosenka no uzbudinājuma pat iestenējās. Slaucīdams kabatas lakatā sarkano, sviedriem pārplūdušo seju, viņš čukstēja pie sevis:

— Kas par sitienu! … Kas par sitienu!… Par centimetru no šķērskoka!

— Vēl tikai trīs minūtes, zēni, — Stefaneks sauca, skriedams gar sānu līniju. — Trīs minūtes… — viņš atkārtoja no satraukuma trīcošā balsī. Maneks to sadzirdēja. «Trīs minūtes…» viņš nodomāja. Ja rezultāts neizmainīsies, būs pagarinājiuns un tad «Viesulis» var uzvarēt.»

Pērlīte izsita bumbu. Laukuma centrā to uztvēra Kšiss Sloneckis un mierīgi veda. Tad piespēlēja Zirneklim. Tas paspīdēja ar divām skaistām «galviņām» un, kad bija garām pus-sargam, padeva Ignatam. Ignats izrāvās uz priekšu un pilnā gaitā piespēlēja Manekam.

— Sit! — ieaurojās zaļās tribīnes.

Čeks bija tā noguris, ka grīļojās uz kājām. Acu priekšā migloja. Viņam šķita, ka viss grimst lipīgā, smagā šķidrumā. Katra kustība radīja sāpes. Taču, ieraudzījis savā priekšā bumbu, viņš, saņēmis pēdējos spēkus, metās uz priekšu. Kāds, smagi elpodams, skrēja viņam blakus. Kaut kāds zaļš krekliņš mēģināja aizšķērsot ceļu… Tieši savā priekšā viņš ieraudzīja izplūdušu vārtu taisnstūri… Maneks apgāja pretinieku un aizraidīja bumbu uz vārtiem … Tai pašā mirklī kāds palika viņam

kāju prie&amp;šā. Zēns nokrita, pāriiieta kūleni un palika guļam uz pašas Vārtu līnijas.

Ausīs sk^Hēja spēcīga tribīņu dunoņa, acu priekšā zibēja melni ui» sarkani apļi. Maneks redzēja zemē guļošo vārtsargu un vārtu stūrī stāvošo dzelteno bumbu. «Ir!» viņš nodomāja.

— Ir! Ir! — dzirdēja gavilējošus biedru saucienus.

Ar grūtībām Maneks piecēlās no zemes. Viņš stāvēja, pēkšņas laimes apskurbināts. Zaļais laukuma mauriņš, zilās debesis, raibais pūlis, spēlētāju melnie krekliņi — viss ņirbēja acu priekšā, it kā viņš atrastos milzu karuseļa pašā centrā. Ignats un Mandžaro metās viņam ap kaklu.

— Lieliski, Ček! Bravo, Ček!

Maneks dzirdēja viņu elšošās balsis. Ja zēni viņu nesaturētu Čeks atkal nokristu zemē. Laukuma galā viņš ieraudzīja , Stefaneku. Treneris pacēla roku un ar mājienu apsveica viņu. Vēl tālāk, skatītāju drūzmas vidū, māja pana So«enkas baltā salmenīca.

Maneks juta, ka acīs saplūst asaras, bet rīkli aizžņaudz

prieks. Viņš nespēja izdvest ne vārdiņa.

Atskanēja stiepts-svilpiens, paziņodams spēles beigas. Asa-rām plūstot pār vaigu, Maneks stāvēja nepakustēdamies.

Raibā skatītāju siena sašķīda kā palu ūdeņu pārslogots aizsprosts. Uz laukuma barā uzdrāžas zēni no Voļas. Skaļi un uzvaroši kliegdami, viņi skrēja pretim saviem mīluļiem, bet visiem pa priekšu, līdzīgi baltai lodei, vēlās friziermeistars pans Sosenka. Viņš tipināja, jocīgi palēkdamies, negribēdams ļaut sevi noskriet mazajiem resgaļiem. Viņš pirmais pieskrēja pie Čeka, pieglauda zēnu pie sava paprāvā vēderiņa un, plikšķinādains pa tā vājajiem pleciem, smagi elpoja:

— Es zināju, ka jūs uzvarēsiet… Mani dārgie zēni… Es zināju, ka tu iesitīsi šos izšķirošos vārtus… Neesmu maldījies tevī.:.

Tikai tik vien viņš paguva izteikt, jo sajūsminātie entuziasti pacēla Čeku uz rokām un, skaļi aurodami, aiznesa viņu pāri visam laukumam līdz pat kokiem, kur spēlētāji bija nolikuši savas drēbes. Nesa arī citus uzvārētājus: Mandžaro, Pērlīti, Ignatu un Zirnekli. Zaļā laukiima varoņi peldēja augstu Virs galvu jūras. Maneks plaši iepleta rokas; Viņš sūtīja vislaimīgāko smaidu zeņķiem, kas acis nevārēja atraut no viņa.

Tie bija lieli svētki Baložbūdas zēniem. Izsmieti, zobgalīgi saukāti par knēveļiem, viņi bija uzvarējuši līdz šim nepieveik-tos «fazānus». Par šo maču mazie Voļas futbolisti vēl ilgi runās&gt; So maču neafzmirsīs-neviens «Sirēnas» spēlētājs.

Šādas domas riņķoja Čeka galvā, kad viņš, savu cienītāju, triumfāli nests uz rokām, tuvojās koku pudurim.

Te laimē starojošā Maneka seja piepeši sadrūma. Zem kokiem, atbalstījies pret lielas kļavas stumbru, stāvēja Princis un piemiegtām acīm noskatījās triumfa gājienā. Vienā mirklī Maneks saprata, ka Princis gaida viņu. .

Atbrīvojies no uzmācīgajiem puišeļiem, Maneks pats tuvojās Vavžusjakam. Tas, paliecies uz priekšu, čukstēja:

—     Pateici?

—     Nē. Es taču apzvērēju.

—     Tu neput?

—     Goda vārds. Bet ko tu gribi no manis?

—     Nekā. Tikai Klibo Geņku iesēdinājuši, to no Marimoiitas.

—     Kādu Geņku?

— To, pie kura bija noslēpta mašīna … Romeks tevi meklē.

Laidies, ja noķers tevi, miltos samals… _

Maneks kļuva balts kā krīts. Brīdi pārbiedētām acīm blenza uz Princi, tad apcirtās, paķēra no zemes savu apģērbu, samudžināja kamolā un drāza uz biezokni, kas stiepās gar tenisa kortiem. Gabaliņu noskrējis, viņš aiz muguras izdzirda Stefa-neku saucam:

— Ček, Ček, pagaidi!

Taču viņš pat nepagriežas, tikai dziļāk ienira vēsajā pavītušu lapu biezoknī.

DEVĪTĀ NODAĻA

Noslēpies krūmos, Maneks vēroja, kā Jaudis šalcošā straumē plūst pa galveno aleju uz vārtiem. Lūk, pūlī pazibēja pana Sosenkas salmu platmale. Pēc tam uz brīdi parādījās Stefaneka slaidais stāvs. Blakus viņam Maneks ieraudzīja Pērlīti un olvei-dīgo, apcirpto Zirnekļa galvu. Bet tad viņus aprija pūlis un aizsedza noliekušies kastaņu zarL

Visi zēni gāja kopā. Droši vien pie Kšisa Slonecka. Viņa tēvs bija ielūdzis visu komandu uz pusdienām. Runās par spēli, iztirzās katru situāciju pie vārtiem, katru sitienu, bet Maneka tur nebūs. Viņš nevar iet kopā, jo ik uz soļa, ik brīdi viņam uzglūn izšķobītā, niknā Romeka Vavžusjaka seja… Romeks domā, ka viņš uzsūtījis miliciju tam Klibajam Geņkam. Nē, Maneks neies. Viņš negrib sastapties ar Vavžusjaka skatienu, nevēlas dabūt ar dūri sejā, ne spērienu vēderā. Tas, ko Maneks līdz šim tika izbaudījis, bija tikai priekšspēle tam, kas viņu tagad gaidīja.

Parks bija gandrīz tukšs. Tikai uz laukuma gaišā mauriņa vairāki puikas, kaislīgākie futbola entuziasti, vēl dzenāja lupatu bumbu. Uz alejām, kas bija nobārstītas ar Vislas dzeltenajām smiltīm, klājās smalkas mežģīņu ēnas. Pa Misļiveckas ielu dārdēdami trauca trolejbusi, uz sasilušā asfalta švīkstēja mašīnu riepas.

Maneks izrāpās no krūmājiem un apstājās tukšas alejas

Vidū, hezinadamsļ kurp iet.' tad viņš īēni devās uz galvenajieui vārtiem. Smilts klusi čirkstēja zem vecajām kedām. Zēns vilkās bez mērķa, kurp acis rādīja…

Uz Lazenkovskas ielas, iedams garām tenisa kortiem, Maneks atcerējās, ka kādreiz šeit viņi bija gājuši kopā ar Rudo Mi-ļeku. Sī doma viņu mazliet uzmundrināja. Aizies pie kuprīša, bet vakarā atkal abi kopā pārdos avīzes…

Maneks pielika soli. Ielas bērna instinkta vadīts, viņš nogriezās uz Cerņakovskas ielu. Domāja par Rudo Miļeku. Atmiņā uzausa sirmais, rūcošais vectēvs. Mazā istabele — visvisādu vecu krāmu pilna. Atcerējās pijŗmo sastapšanos ar kroplīti, pēc tam neveiksmīgo braucienu ar smailīti, kas beidzās milicijas iecirknī. Maneks jau; iztālēm ieraudzīja pelēkiem putekļiem klāto ceriņu puduri un mazu lodziņu, kās skatījās uz saules pielieto ielu. Viņš pagrūda čīkstošos vārtiņus, šķērsoja mazu ^dārziņu ar izmīdītu mauriņu un pieklauvēja pie kādreiz brūni krāsd-tām, tagad aplupušām durvīm..,

— Kas tur ir? — no mājiņas dziļuma skanēja vecīga, dre-bulīga balss.

— Es, Maneks!'…—zēns iesaucās gandrīz jautri un, ne-:^ gaidīdams aicinājumu, iegāja priekšnamā. Durvis uz mazo ista-^ beli bija vaļā. Dziļumā pie galda isēdēja Miļeka vectētiņš un meistaroja vecu, pusizjauktu pulksteni. Ieraudzījis Maneku, viņš'pacēla krunkaino seju. ' — Vai Miļeks mājās? — Maneks jautāja. Vectēvs skumji pakratīja galvu.

— Ek, kur nu Miļeks… Kur nu Miļeks… — viņš atkārtoja.

— Kas noticis?

— ĪMiļeks izbūvēja plostu un aizmuka no mājām, — večuks gandrīz Vienaldzīgi noteica. — Jau trešā diena kā prom.

Maneks pārsteigumā iesvilpās.

— Tas tik ir! …

— Jā, jā… Nav vairs Miļeka. Teica, ka došoties uz Mada-ģSškaru… vai velns zina kur. Salasījies tās grāmatas un sasirdzis prātiņā. Uz Madagaskaru… — īsi iesmējies, viņš sāka aizgūtnēīn klepot.

— Uz Madagaskaru… — Maneks izdvesa.

— Kāda tur Madagaskara, — vecis sašuta. — Milicija notvers viņu jau pie Modļinas. Tikai kauns vien būs jāpiedzīvo.

— Bet ja nu nenoķers? — zēns jautāja domīgs.

—      Tad noslīks. Viņš taču neprot peldēt. Teica, ka Kolumbs,; lai'r nemācējis peldēt, bet atklājis Ameriku. Ek, šie puikas, šie puikas… -

—      Tas tik ir numurs, — Maneks sacīja it kā pie sevis: — Vai tā Madagaskara tālu? — viņš pēkšņi ievaicājās.

—      Ek zēn, tas tak kaut ikur aiz Āfrikas.. .Galu galā vai es zinu… Bet kādēļ tu prasi?

: 'Maneks skumji pasmaidīja.

— Zēl, ka nepagaidīja mani, būtu braukuši kopā. Vai viņš nav jums atrakstījis?

— Kur nu… Biju jau milicijā. Viņu meklē pa radio.

—      Pa radicf!… — Maneks nočukstēja. Viņš dortiāja piar to, ka Miļeks kļūs slavens. Visi par viņu vien runās. Ik pēc pāris stundām pa radio ziņos: «Nozudis gadus trīspadsmit vecs zēns .. .• rudmatis..; ar kuprīti… Izbraucis ar plostu no Cerņakovskas piestātnes un līdz šim nav atgriezies… Devies u2 Madagaskaru … Personas, kas kaut ko par viņu zinātu, tiek lūgtas pieteikties tuvākajā komisariātā … Nozudis gadus trīspadsmit vecs zēns …»

—      Ek, tie puikas, tie puikas!… — vectēva balss pārrāva Maneka domu plūsmu. Večuks noliecās pār izjaukto pulksteni un, nepievērsdams uzmanību uz sliekšņa stāvošajam zēnam, sāka atkal kaut ko meistarot kaulainiem, vaska dzelteniem pirkstiem.

Maneks nokāsējās.

— Nu tad atvainojiet, — viņš sacīja un izgāja lēnā, nedrošā solī.

Uz ielas Maneku apskāva vasaras dienas svelme. No izsalkuma, karstuma un noguruma sāka reibt galva. Viņam šķita, ka iela kūst cepinošos saules staros, šosejas asfalts krokojas sīkos vilnīšos Un sāk plūst… plūst kā upe.

Atspiedies pret nīkulīga dārziņa stiepju žogu, Maneks ar nosvīdušo delnu pārbrauca pāri acīm un pierei. Viņš atkal redzēja tuksnešaino ielu skaidri un asi, taču slābanums un nogurums nepārgāja.

Maneks vilkās tālāk. Uz ielas stūra ieraudzīja lielu kiosku. Pie kioska vīrieši baltos, atpogātos kreklos dzēra alu. No kausiem vēlās biezas, brūnas putas. No šī skata vien zēnam kļuva vēsi un patīkami. Viņš aplaizīja izkaltušās lūpas. Maneks sameklēja kabatā sīknaudu, žigli to pārskaitīja. Bija drusku vairāk nekā divi zloti.

Maneks dzēra alkatīgi. Putas krita no zoda uz krūtīm, patīkami vēsinot sakarsušo miesu. Bija tāda sajūta, it kā reizē ar dzērienu viņš ķermenī iesūc jaunus spēkus. Pa nosvīdušo muguru pārskrēja sīkas, aiikstas trīsas. Piedurknē noslaucījis mitrās lūpas, viņš nospļāvās, kā to parasti mēdz darīt veci alus cienītāji, un devās tālāk, pretī Vislai.

Zaļajos kārklos čabināja silts vējš. Smilts bija irdena un mīksta kā samts. Maneks nolikās ēnā, zem galvas pabāza saliektu roku un caur puspievērtiem plakstiem vēroja mainīgo gaismas rotaļu ūdenī. Te viļņu muguras mirgoja kā milzīgas zeltainas vara zivs zvīņas, te atkal iezvīļojās sīkās dzirkstelēs. Odens klusi skalojās pret lēzeno krastu un sūcās sasilušajās smiltīs. Kārklu ēnas pa tā virsu slīdēja kā cita citu gaiņājošas čūskas.

Tālu viņā krastā violetā migliņā tinās upju piestātnes. Kā sagrieztas papes gabaliņi balti buru trīsstūrīši laiski slīdēja pa ūdeni. Reizumis uz spīguļojošās ūdens virsmas parādījās smailīte. Tā vicināja airus kā milzu spāre spārnu vēdekļus.

Lejup pretī tiltam lēni plūda iesārts ūdens. Vietumis tikai duļķains virpulis savandīja upes gludo virsmu. Tad viļņa zilganās krēpes šņākdamas cēlās un sīkos burbulīšos izšķīda pa ūdens spoguli. Bet upe turpināja savu plūdumu — gausu un miegainu.

«Ar šo straumi, kas, šķiet, nes sev līdzi apkārtējo pasauli, aizpeldēja arī Rudais Miļeks. Varbūt viņš jau tālu.tālu… tur, kur upe ieplūst jūrā. Kāpēc viņš neatnāca un nepateica, ka dodas ceļojumā? Kāpēc nepagaidīja? Tagad, kad «Viesulis» uzvarēts, viņi varētu braukt kopā. Divatā būtu jautrāk. Un es būtu brīvs no bailēm, aizbēgtu no Romeka Vavžusjaka… Mūs neatrastu neviens, lai radio vai desmit reizes ziņotu par divu piedzīvojumu meklētāju nozušanu. Ek, Miļek, Miļek, kāpēc tu nepagaidīji biedru?» zēna galvā jaucās domas.

Dzirkstelītes uz ūdens kļuva aizvien mazākas, aizvien sīkākas. Maneks nezināja, vai tās dzirkstī vēl uz ūdens vai tikai zem plakstiem… Viņš pievēra acis, un ūdens šalkoņa viņu klusi ieaijāja kā vismaigākā aukle.

Kad Maneks atvēra acis, ūdens spogulis jau bija pelēks, tēraudains. Otrs krasts grima zilā krēslā. Vēl brīdi zēns gulēja, tad izstaipījās, aizdzīdams no ķermeņa miegainību. Ūdens joprojām čaloja, taču tagad kaut kā draudīgi, drūmi, svešādi. Virs tiltiem karājās degošu spuldžu virtenes. Kārklāju biezoknī kurkstēja vardes.

Maneks piecēlās, norāva zariņu un vienaldzīgi sāka šaustīt tumšo, gar kājām skrienošo upes straumi. Viņš nezināja, ko darīt, kurp iet, baidījās pakustēties no vietas. Viņam šķita, ka uz katra sola uzglūn Romeks Vavžusjaks: stāv ar ņirdzīgu, ļauiiu smaidu brūnajā sejā, bet savilktās dūres gatavas belzienam.

Maneks dusmīgi nospļāvās ūdenī.

— Un ko es viņam izdarīju? — zēns čukstēja. — Vai tad es viņu iegāzu? Ne pušplēsta vārdiņa neizdvesu. — Taču pēkšņais bezspēcīgā niknuma uzplūdums neapslāpēja kaut kur dziļi paslēpušās bailes.

Čeks atcerējās, ka krustmāte Fraņa šodien atgriežas no slimnīcas. Droši vien ir jau mājā un gaida viņu. Jāparādās vismaz uz brīdi, lai nabaga krustmāte neraizējas. Viņš nolēma, ka uz mirkli iegriezīsies pie krustmātes. Kas būs pēc tam, negribējās domāt. Vienīgais iepriecinājums bija doma, ka Vavžusjaks nezina par krustmātes atgriešanos. Meklēs viņu pie Stefaneka vai pana Lopoteka darbnīcā, bet nekādā gadījumā ne Baložbūdā…

Maneks uzvilka dziļāk cepuri un aizsoļoja tilta virzienā, pa kuru kā mirdzoši kāpuri slīdēja tramvaji.

Tuvojoties vārtiem, Manekam šķita, ka ielas otrā pusē drupās sakustas kāda ēna. Zēnā iezagās šaubas. Viņš apstājās, nezinādams, doties Baiožbūdā vai paieties vēl kādu gabalu un pārliecināties, ka viņam neviens neuzglūn. Taču tad atcerējās, ka Baiožbūdā ir daudz dažādu slepenu eju, kuras neviens svešs nezina. Kaut vai tās sānu virtuves trepes — pa tām vienmēr var aizmukt.

Viņš vēlreiz paraudzījās uz drupām, kas rēgojās otrā ielas pusē, taču neko neredzēja. «Man tikai likās,» zēns nodomāja, ieiedams vārtos. Pagalms bija tukšs. Tikai kāds noklīdis bezpa-jumtes krancis rakņājās atkritumu kastē. Ieraudzījis zēnu, tas iežmiedza asti kājstarpi, atņirdza zobus un aizbēga caur izlau-zumu mūrī.

Pagraba dzīvoklī pie Pehovjakiem skumji gaudoja ermoņikas. Kāda piedzērusi, aizsmakusi balss vilka nepazīstamu dziesmiņu. «Droši vien vecais Pehovjaks atkal piesūcies,» zēns nodomāja, kāpdams pa trepēm. Otrajā stāvā caur kāpņu šķirbām sūcās blāva gaisma. Kā dzeltenīgs ķīlis tā iespiedās pagalmā, apgaismodama grubuļaina, piegružota asfalta gabalu.

Maneks atskatījās un nodrebēja. Viņam likās, ka gar pagalma tumšo sienu kāds zogas. Sī doma savažoja zēna kustības. Sastindzis, šausmīgu baiju pārņemts, viņš ausījās. Tepat aiz viņa noskanēja klusi soļi un gaismas ķīlī viņš pamanīja kādu ēnu.

Maneks metās bēgt. Tai pašā mirklī viņš sev aiz muguras izdzirda Romeka Vavžusjaka balsi:

— Nebaidies! Pagaidi!

Romeka balss Maneku vēl vairāk pasteidzināja. Lēkdams pa diviem, trim pakāpieniem, viņš joņoja augšup pa trepēm. Veica pirmo stāvu, tuvojās otram. Aiz muguras nepārtraukti dzirdēja soļus un saraustītu elpošanu.

Nokļuvis otrā stāvā, Maneks atskatījās. Romeks Vavžusjaks bija jau kāpņu vidū. Viņš tuvojās. Zēns skrējienā sagrāba dzelzs stieni un pilnā spēkā gāza ar to pa lifta šahtas sliedi. Kāpņu telpas drūmo, melno aizu piepildīja spalga dunoņa.

— Ko tu dari? — viņš izdzirda apslāpētu Vavžusjaka kliedzienu.

Sasniedzis koka platformu, Maneks dzirdēja otrajā stāvā atveramies durvis.

— Pērlīt! Pērlīt! — viņš iekliedzās.

Tanī mirklī Vavžusjaks saķēra viņu aiz krekla piedurknes. Maneks rāvās, plānais audums nošvirkstēja kā papīrs. Piedurkne palika Vavžusjakam rokā. Dažos lēcienos Maneks bija jau augšā. Viņš pieklupa pie durvīm un sāka vālēt ar dūrēm. Atsaucās vienīgi vāja atbalss. Dzīvoklis bija aizslēgts.

— Krustmāt! … — izbailēs drebošais kliedziens palika bez atbildes. Aiz zēna muguras nočīkstēja trepes.: Augtin auga pakal skrienošā Vavžusjaka ēna tukšā gaiteņa puskrēslā.

«Mukt pa sāņu trepēm!» izskrēja caur Maneka smadzenēm. Viņš metās sānis. Ienira tukšā gaiteņa krēslainajā tunelī. Tur» kur sākās sāņus trepes, zēns pēkšņi apstājās. Divi palikušie pakāpieni nokarājās virs bezdibeņa kā tramplīns. Apakšā vīdēja betona platformpi. Noeju Maneks zināja no galvas. Viņš rokām pieķērās pie mūra izciļņa, nolaida kājas un steigā meklēja atbalstu. Beidzot sataustīja, taču tai pašā brīdī virs viņa ieēno jās Vavžusjaka tumšais siluets.

— Ko tu dari? — viņš izdzirda aizsmakušu balsi.

Maneks pārbijās, spēji atliecās atpakaļ, un viņa roka noslīdēja no grubuļainās dzelzs. Brīdi viņš meklēja atbalstu, taču neatrada. Zēns izmisīgi savicināja rokas kā cilvēks pirms slīkšanas un nogāzās lejā …

Tukšais slimnīcas gaitenis mirdzēja nevainojamā spodrībā. Uz koka sola sēdēja pieci cilvēki: Stefaneks, pans Ldpoteks un trīs zēni no Baložbūdas — Pērlīte, Mandžaro un Zirneklis. Visi urbās ar skatienu baltajā durvju taisnstūrī, kas laistīt laistījās spožā lakojumā. Viņi klusēja. Kad durvis klusi iečīkstējās, visi kā pēc komandas pielēca kājās.

Uz sliekšņa parādījās ārsta baltais vitsvalks.

— Pan doktor! — Stefaneks izdvesa. Sais divos vārdos izskanēja liels nemiers un vārga cerība.

Ārsts pavērās trenerī nogurušu skatienu.

— Stāvoklis smags, — ārsts sacīja lēnā, Musinātā balsī. — Zēns vēl nav atguvis samaņu.

Trenera iedegusi seja nobālēja.

—     Pan doktor … glābiet šo zēnu, — viņš čukstēja. Ārsts viegli paraustīja plecus.

—     Darām visu, kas miisu spēkos.

Ārsta pēdējie vārdi nogrima izmisīgās elsās. Mazais Pērlīte, aizklājis seju ar cepuri, aizgriezās, atspieda galvu pret balta podiņu sienu un sāka drudžaini šņukstēt. Viņa vājie pleci drebēja un raustījās.

Ārsts piegāja pie zēna un uzlika baltu, smalku roku viņam uz pleca.

— Neraudi, puis, — viņš sacīja maigā balsī. — Darīsim visu, ko spēsim …

Pērlīte pagriezās, atklādams mūsaino, asarām pārplūdušo seju.

— Pan doktor, — viņš iešņukstējās vēl skaļāk, — glābiet viņu, viņš ir mūsu labākais biedrs.

Ārsta baltā roka noglāstīja zēna sīko, mūsaino sejiņu.

— Labi… labi… nomierinies, mazais.

Kad ārsts aizgāja, visi klusēdami apsēdās uz sola. Pans Lo-poteks ielaida biezajā matu Čekulā resnos pirkstus. Tad klusi nopūtās.

—      Mīļais dievs… īstais dzīvsudrabs bija, ne zēns. Treneris sakoda lūpas.

—      Un mēs vēl toreiz turējām viņu aizdomās.

— Drosmīgs zēns, — pans Lopoteks čukstus sacīja. — Gribēja glābt mašīnu. Visu to uzzināju, esiet tik laipni, komisariātā. Izsauca mani. Jautā man, kas tas par zēnu, kurš iesēdies mašīnā un aizbraucis kopā ar viņiem. Ko es varēju teikt? Sacīju, ka Čeks. Nekā vairāk …

; Tie domāja, ka viņš šos nodevis.

— Paši sevi, esiet tik laipni, nodeva. Viena^aste brauciena laikā atsprāga, un no tās sācis birt ārā kakao. Sīs kakao pēdasaizveda līdz pat viņu mītnei. To, kas viņus mitināja, uzgāja, bet pārējos vēl meklē. — Mehāniķis sažņaudza dūres un draudēja. — Ek, tiktu viņi manos nagos! Tādu zēnu gribēja pazudināt!

Pērlīte ar lielu cieņu skatījās uz pana Lopoteka dūri. Būtu viņš tik spēcīgs un būtu viņam tik milzīgas dūres, nepalaistu sveikā toreiz, uz trepēm, Romeku Vavžusjaku. Tikmēr Romeks bija izmantojis apjukumu un aizbēdzis.

Treneris piegrūda ar elkoni mehāniķim.

—     Pan Lopotek, — viņš čukstus ierunājās. — Tas ir vienkārši briesmīgi, kā tie zēni veltīgi noslaistās. Pēc spēles es runāju ar Radošu, ziniet, viņš ir futbola sekcijas vadītājs… «Po-lonija» uzņemsies pār viņiem šefību.

—     Tātad, esiet tik laipni, pār «Sirēnu»?

—     Jā …

—     Tas ir skaisti… bet — piliens jūrā. Cik tādu zeņķu nedzīvo mūsu ielā? Un cik Voļā? Bet cik visā Varšavā?… Pat ja desmit klubi gribētu uzņemties pār viņiem šefību, arī tas ir piliens jūrā.

—     Toties labs piemērs. Ja mēs rūpēsimies par «Sirēnu» un noorganizēsim kārtīgu komandu, mūsu piemēram sekos citi. — Stefaneks aprāva, izdzirdīs blakus kādu skaļi krācam. Viņš pagriezās. Poļdeks Pehovjaks, atspiedies pret viņa plecu, galvu atpakaļ atmetis un muti pavēris, skaļi krāca. Blakus viņam snauda Mandži^o. Vienīgi Pērlīte modri turējās sardzē. Taču arī viņam acis lipa ciet. Treneris viegli sapurināja aiz pleca Zirnekli.

—     Zēni, jau vēls. Ejiet mājās.

Zirneklis skaļi nožāvājās un izbolīja miega[inā.« acis. Mandžaro noskurinājās, it kā kāds būtu uzšļācis viņam aukstu ūdeni, bet Pērlīte samirkšķināja gaišās skropstas.

—     Es neiešu, — viņš iecirtīgi sacīja. — Tur taču ir mans labākais draugs… — un ar galvu norādīja uzslimnīcas palātas baltajām durvīm.

—     Es arī ne, — Mandžaro piemetināja.

Zirneklis jutās tik noguris, ka tikai piekrītoši pamāja ar galvu.

Treneris jau atplēta muti, lai protestētu, te pavērās durvis un spraugā parādījās bāla, nogurusi dežūrmāsas seja. Visi pielēca, satraukti lūkodamies vinā.

—      Kurš no jums ir Stefaneks? — viņa čukstus jautāja.

—      Es, — treneris paspēra soli uz priekšu.

—      Zēns lūdz jūs …

Pērlīte satvēra ar rokām deniņus.

— Dzīvs! — viņš priekā iekliedzās.

Stefaneks iegāja palātā. Seit valdīja puskrēsla, ko radīja mazas naktslampiņas vājā gaisma. Dzeltenīgā gaismas aplī bija redzama apsieta zēna galva. Stefaneks tuvojās uz pirkstu galiem. Starp baltā apsēja saitēm viņā raudzījās aizmiglotas zēna acis.

— Pan VaČek… — izdvesa Maneks un ar grūtībām pastiepa roku.

Treneris saņēma nosvīdušo, karsto zēna delnu.

—      Ček, manu zēn, — tik vien Stefaneks spēja izteikt.

—      Pan VaČek… — zēna acis iemirdzējās mundrāk, — kad spēlējām finālmaču?

—      Sestdien.

Maneka roka saspieda trenera pirkstus.

— Pan VaČek… Mums jāuzvar… Jāuzvar.

Zēns aizvēra acis. Viņa biezās skropstas meta dziļas ēnas ilz bālajiem vaigiem.

— Uzvarēsim, — pārliecināti noteica Stefaneks. Viņš sajuta uz pleca dežūrmāsas roku.

—      Jums jāiet. Viņš vēl ļoti vājš.

—      Bet ir jau labāk?

Viņa pamāja tikai ar galvu.

Ierastu kustību māsa nokratīja termometru, ievilka atzīmi temperatūras tabulā un uzsmaidīja zēnam.

— Tev, Ček, veselība kā zirgam, — viņa sacīja savā dziedošajā balsī. — Pēc nedēļas jau varēsi staigāt.

—     Tikai pēc nedēļas? — zēns atbildēja viņai ar savu draisko smaidu. — Es vēlētos jau šodien.

—     Ho, ho, cik nepacietīgs. Cits tavā vietā veselu mēnesi vārtītos gultā.

— Jā, bet šodien mačs …

Par to, ka šodien bija jānotiek spēlei, zināja gandrīz visa slimnīca. «Sirēnas» kreisā malējā personība starp apkārtējiem modināja ne vien interesi, bet arī simpātijas. Nav arī brīnums: mazo pacientu ik dienas apmeklēja vairāki applīsuši zeņķi no Voļas, bez tam krustmāte Fraņa, meistars Sosenka, Stefaneks un pans Lopbteks. Turklāt dedzība, ar kādu zēns stāstīja par savu komandu un tuvīno maču, pat vistūļīgāko miegamici varēja iejiismināt futbola sportam.

Tādēļ kopš paša rīta slimnīcas palātās ne par ko citu nerunāja kā vienīgi par spēli. Slimnieki sadalījās divās nometnēs: vieni bija par «Sirēnu», otri par «Ambrozianu» — otru turnīra finālisti. Nav nemaz jāpiebilst, ka «Sirēnas» piekritēji bija vairākumā. Par «Ambrozianu» stāvēja vienīgi mūrnieks ar lauztu atslēgas kaulu un pārdevējs no pārtikas veikala, kam krītoša tomātu kaste bija sadragājusi kājas pirkstu. Seit izpaudās vietējs patriotisms: abi dzīvoja Prāgā, no kurienes arī nāca slavenā «Ambroziana».

Atiedama no Čeka gultas, māsiņa kaitinoši izmeta:

— Bez tevis tā tava «Sirēna» zaudēs. Zēns pacēlās uz elkoņiem.

—     Jūs redzēsiet, ka nezaudēs. Pans VaČeks viņus labi satrenējis.

—     Bet tev tikai bumba vien prātā, — māsa zobojās.

—     Nē, ne tikai bumba, — zēns aizstāvējās. — Es pēc brīvlaika skolā iešu… — viņš nopūtās.

—     Un tas tevi apbēdina?

—     Drusciņ apbēdina, jo nezinu, kas manā vietā lasīs pudeles pie barakām un uzslaucīs pana Sosenkas uzņēmumu. Man šinī darbā jau bija pamatīgs stāžs. Bet ar skolu nezin kā būs; Treniņa tr,ūk:ums. Nu un šī kontūzija. Nokritu uz galvas, un nezinu, vai man bēniņos tagad viss kārtībā.

— Neuztraucies, viss kārtībā. Varbūt pat vēl labākā… — jokoja māsiņa, jautri pamirkšķinājusi.

Maneks pievēra acis un iegrima domās. Slimnīcas dzīves apstākļos tā bija īsti piemērota nodarbošanās. Tā varēja klaiņot no ielas uz ielu, ceļot bezgalīgā laika plūsmā, līdz apnikumam būt kopā, ar ko vien gribi, pārcelties paša izdomātā sapņu pasaulē. Manekam ļoti patika prātot. Domu straume nesa viņu viegli kā vilnis.

Vēl pavisam nesen Maneks bija ienīdis Princi, kuru katru mirkli gatavs mesties viņam virsū. Tagad, uzzinājis no zēniem, ka tas ieslēgts labošanas iestādē, Maneks sirsnīgi juta tam līdz. Nestaigās vairs puika, rokas bikšu kabatās sabāzis gar Voļas «universālbodi», vienmēr kaut kāds svešs, augstprātīgs … Jā, Prinča nav, bet «Viesulis» pajuka. Nebija vairs, kas par to rūpētos. «Šefu» arestēja kaut kur Grohovā, bet Romeks Vavžusjaks joprojām slapstās. Taču arī viņu drīz notvers. Izputēja varenais «Viesulis» — komanda, kuras nosaukums vien jaunajiem futbolistiem iedvesa bijību.

Blakus iečaukstējās avīze, un Maneks atvēra acis. Viņa kaimiņš pa kreisi, jauns virpotājs no Žeraņas, pāršķīra «Varšavas Dzīves» lapu.

—     Ei, Ček, — viņš ierunājās, — te par tevi rakstīts.

—     Droši vien redaktors Hudiņskis, — zēns noteica gandrīz pilnīgi vienaldzīgi. — Palasiet priekšā, — pēc mirkļa Čeks lūdza.

—      Šodien Agrikolas stadionā, — svinīgā balsī lasīja virpotājs, — notiks «mežonīgo» futbola komandu fināla sacīkste par «Varšavas Dzīves» kausu.

—     Tas taču pats par sevi zināms, — Maneks pārtrauca. — Bet kas tur par mani?

—     Tūlīt… — virpotājs ar skatienu meklēja sporta ziņu sīkajā drukā. — Rokā. Rakstīts tā: «Sirēna» dosies cīņā p&gt;avājinātā sastāvā, bez sava labākā spēlētāja Mariana Tkačika. Ar to dota liela iespēja jau tā spēcīgajai «Ambrozianai» … — virpotājs palūkojās zēnā.

Tas pamāja ar galvu.

— Protams. Taču lai nepriecājas par agru. Futbols ir tāda spēle, kur nereti uzvar vājākais. Katrs spēlētājs laukumā sapņo par uzvaru. Katrs grib iesist vārtus. Gadās, ka rezultāts atkarīgs no tā, kam stiprāka griba uzvarēt.

Vēl vārgajā Maneka balsī skanēja tāda pārliecība, ka virpotājs piekrītoši pamāja ar galvu.

Maneks atlaidās uz spilvena, pievēra acis un jautāja:

—     Cik tagad pulkstenis?

—     Pieci.

Zēns pielēca sēdus. Dzirkstošām acīm viņš pārslīdēja pāri palātai.

— Sākas mačs! — viņš iesaucās. — Visiem stipri jātur īkšķis, lai mana «Sirēna» uzvarētu!

Kad durvis pavērās un tanīs parādījās starojoša mūsainā Pērlītes seja, viss kļuva skaidrs. Pērlīte nebija viens. Aiz viņa drūzmējās visa komanda. Maneks ar grūtībām pieslējās un no aizkustinājuma valgām acīm raudzījās jautrajās biedru sejās.

— Uzvarējām ar 4 : 2, brāl! — Pērlīte pirmais iesaucās.

Aiz Pērlītes soļoja Mandžaro. Komandas kapteinis bija neparasti svinīgs: abām rokām viņš turēja lielu kristāla kausu. Viņam aiz muguras uz tievajām kājām mīdījās Zirneklis; seja viņam bija tik pārsteigta, it kā viņam pašam pirms brīža kauss tikko kā būtu uzkritis uz olveidīgās galvas un apstulbinājis. Bet aiz Zirnekļa visa komanda: mazais Ignats ar strupo degūneli, Kšiss Sloneckis — smuidrs un tīrs, gluži kā tikko iznācis no ķīmiskās tīrītavas, pastrupais Meteks Graļevskis un pārējie komandas — uzvarētājas slavenie loČekļi. Bet vispēdīgi — ievērojamais «Polonijas» pussargs, viņu mīļotais treneris Stefaneks. Viņš smaidīja un daudznozīmīgi piemiedza aci. Blakus viņam sviedru aprasota spīdēja pana Sosenkas seja, bet pašās gājiena beigās pāri visiem slējās pana Lopoteka kuplais Čekuls. Mehāniķis norūpējies lūkojās apkārt, it kā viņš viens nestu atbildību par šo masveida uzbrukumu slimnīcai.

Mandžaro novietoja kristāla kausu uz nakts galdiņa un atviegloti nopūtās. Pērlīte pastiepa Manekam pretī tievo, ne visat tīro roku. Slimais to ilgi spieda. Viņš gribēja kaut ko sacīt, taču. pēkšņais laimīgā aizkustinājuma vilnis apslāpēja vārdus.

—Uzvarējām, brāli — Pērlīte atkārtoja. — Pirmos vārtus iesita «Ambroziana», bet pēc piecām minūtēm Ignats izlīdzināja … Pēc tam otrus guva Mandžaro, bet pirms pašām beigām atkal šie izlīdzināja … Nu, un … nu un vajadzēja spēlēt papildus … Spēlējām… Mandžaro iebāza šiem divas bumbas, un beidzās ar četri: divi.

Tikai pēc šīs īsās atskaites Maneks ar pūlēm atguva spēju runāt.

— Apsveicu! — sacīja viņš un, gribēdams pasvītrot šī brīža sevišķo nozīmi, piemetināja savu iemīļoto vārdiņu: — Legāli! — un piedevām apveltīja visus ar pašu jaukāko smaidu.

Tanī mirklī aiz pana Sosenkas muguras, pašā kaktā, viņš pamanīja Skumbriju. Bijušais «Viesuļa» kapteinis stāvēja apjucis, it kā nevarēdams atrast sev vietu šinī līksmajā pulciņā. Kā klājas, Risek? — Maneks sveicināja viņu.

Sadrūmušajā zēna sejā parādījās; vājš, bet: nepiespiests smaids. -

—     Jā, kā tad, — Pērlīte nokremšļojās, — pilnīgi aizmirsām tev pateikt. Riseks pārnāca pie mums. Visi «Viesuļa» spēlētāji pārnāk uz «Sirēnu».

—     Rīt sapulcē mēs izskatīsim šo jautājumu, — vienmēr kārtīgais Mandžaro paskaidroja. i

Čeks izliecās no gultas, pastiepa Skumbrijām roku un jautri sacīja:

— Lieliski! Tātad mūsu komanda tagad būs vēl spēcīgāka!

beigas

Content

Bagdajs Ādams 0-1 pirmajā puslaikā

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA