Čandra Krišans

Ačgārnais koks

Krišans Čandra

Ačgārnais koks

.

VĒSTULE PADOMJU BĒRNIEM

Ačgārnais koks ir mana pirmā bērnu grāmata. Es jau agrāk esmu mēģinājis rakstīt bērniem un pat esmu uzrakstījis dažus stāstus. Tomēr vienīgi tie panākumi, kādus guva grāmata «Ačgārnais koks», galīgi nostiprināja manu apņemšanos rakstīt tikai mazajiem lasītājiem.

Man patīk rakstīt bērniem tāpēc, ka katra cilvēka dvēselē, vienalga, vai viņš jauns vai vecs, arvien saglabājas atmiņas par bērnību un daudzējādā ziņā viņš visu mūžu paliek bērns. Droši vien ar to izskaidrojams arī tas, ka manu grāmatu «Ačgārnais koks» ar vienādu interesi lasa ne tikai bērni, bet arī pieaugušie un pat pusmūža cilvēki.

Šai nelielajā pasakā-stāstā sastopami visi tās fantastiskās pasaules varoņi, kas mani pašu bērnībā tik ļoti bija savaldzinājuši, — milži, džini  princeses, Aladins no «Tūkstots un vienas nakts» ar savu burvju lampu, Suleimana brīnumcepure, kas paslēpj no ļaužu acīm to, kurš viņu uzlicis galvā, un ļauj viņam nepamanītam aiziet, kur vien vēlas. Visus šos varoņus, visus burvju pasaules brīnumus, kas ilgus gadus nodarbina bērna prātu un iztēli, jūs sastapsiet manā grāmatā «Ačgārnais koks».

Taču zem pasakas ietērpa slēpjas cits stāsts, kam nav nekā kopēja ne ar džiniem, ne milžiem, ne princesēm, ne arī ar burvju lampām. Šis stāsts cieši saaužas ar mūsdienu notikumiem. Pasakas aizsegā tas dzīvo savu dzīvi, virzās uz priekšu un attīstās. Tas nav jāmeklē, tas atklāsies pats no sevis, kad izlasīsiet šo grāmatu.

Var gadīties, ka, pirmoreiz lasot manu teiksmaino stāstu, jūs neatradīsiet tajā neko citu kā tikai fantastiskus piedzīvojumus. Un nemeklējiet arī! Lasiet vienkārši intereses pēc! Bet pēc tam izlasiet grāmatu otrreiz, gan jau tad pasakā apslēptais stāsts katrā ziņā pavīdēs cauri izdomājumam. Jūs to redzēsiet stāstā attēlotajos notikumos, varoņu dēkās un rīcībā.

Tā jūs vienā grāmatā izlasīsiet divus stāstus reizē, tādēļ ka es gribēju uzdāvināt bērniem fantastisku burvju pasaku, kas tik tuva viņu iztēlei, un tajā pašā laikā parunāt ar viņiem par nopietnām lietām, pastāstīt viņiem patiesību par dzīvi mūsu zemē un svešās malās. Lai mani mazie lasītāji 'abi pārdomā to, ko es tiem pastāstīšu!

Es vēlētos, lai padomju bērni, izlasījuši šo grāmatu, dalītos ar mani savos iespaidos: kas viņiem ir paticis un kas ne, ko viņi ir viegli sapratuši, un kas viņiem savukārt bijis grūti saprotams. Šīs vēstules man ļoti palīdzēs, un nākošreiz es varēšu uzrakstīt bērniem daudz labāk.

K r i Š a n s Č a n d r a

1 nodaļa

Pēc tēva nāves Jusufs mantojumā saņēma maz: būdu, govi, aku un dārziņu. Pārējo vajadzēja atdot par parādiem: lielāko daļu — padišacham, mazāko — ciema vecākajam.

Kad tēvs bija apglabāts, māte teica Jusufam: — Gribi vai negribi, bet tev tomēr vajadzēs iet pie padišacha un stāties dienestā viņa karapulkā.

Jusufs tikko bija kļuvis divpadsmit gadus vecs. Viņš bija vēl mazs un muļķis un nesaprata, ka strīdēties ar vecākiem cilvēkiem nav labi.

—    Kālab man iet pie padišacha? — viņš jautāja mātei.

-      Lai nāk pats šurp! Karapulks taču vajadzīgs viņam, nevis man.

—   Cst, klusāk! — Māte izbijusies paskatījās visapkārt.

-      Ko tu runā! Ja padišachs padzirdēs, viņš liks tev nocirst galvu!

Un patiešām — Jusufa vārdi nonāca padišacha ausīs. Valdnieks, kas apspiež tautu, baidās ^no saviem pavalstniekiem, tādēļ viņam visur ir spiegi. Tie tad nu izstāstīja padišacham, ko bija teicis Jusufs. Tad padišachs patiesi pagodināja viņu ar savu ierašanos.

Jusufs, kas savu padišachu nekad nebija redzējis, pārsteigts jautāja:

—    Kas tu tāds esi?

—   Es esmu p-p-p-padišachs S-s-s-salamats, — padišachs atbildēja.

—   Te tev nu bija! — Jusufs iesmējās. — Tu, šķiet, esi stostulis! Vai tad tiešām visi padišachi stostās?

Padišachs ļoti sadusmojās, bet, atcerējies, ka viņam vajadzīgi kareivji, apslāpēja dusmas un teica:

—    Nē, visi padišachi n-n-nav stostuļi. Starp mums ir arī a-a-akli, ir k-k-k-kurli, vārdu sakot, — katram padišacham sava kaite.

—    Bet kāda kaite tad tev ir? — Jusufs jautāja.

—   Manu kaiti sauc c-c-c-cietsirdība, — padišachs stostīdamies atbildēja. — Tā ir ļoti g-g-grūta slimība, un man tikai tad kļūst labāk, kad es varu uz kādu izgāzt dusmas.

Cik ilgi gan var rakstīt, stostoties līdzi padišacham? Ja es vēl turpināšu tā rakstīt, tad baidos, ka galu galā arī mana spalva sāks stostīties. Tāpēc es tagad rakstīšu vienkārši, bet jūs, kad tiksiet līdz padišacha vārdiem, pamēģiniet

stostīties paši. Varu galvot, ka tas jums sagādās lielu prieku!

—   Ak, tad tu atnāci šurp, lai izgāztu uz mani dusmas? — Jusufs jautāja.

—   Nē, nē, ko nu! — padišachs sāka uztraukties. — Esmu atnācis pierakstīt tevi savā karapulkā.

—   Bet kādu algu tu man dosi?

—   Es saviem kareivjiem algu nemaksāju, viņi dabū ceturto daļu no salaupītā.

—   No salaupītā?

—   Kā tad! Mans karapulks izlaupa svešas zemes, laupījumu nes man, un es atdodu kareivjiem ceturto daļu. Bet tādi kā tu dabū mazāk: tu vēl esi mazs un necik daudz salaupīt nevarēsi. Saki drīzāk, iestāsies manā karapulkā vai ne, man taču nav laika ar tevi gari runāt!

—   Bet vai citās zemēs arī dzīvo cilvēki? — Jusufs vaicāja.

—   Protams. Tādi paši kā tu.

—   Tad es nestāšos tavā dienestā!

—    Nestāsies?! — padišachs nikni uzbrēca. — Vai tu maz sajēdz, ar ko runā? Es esmu padišachs, padišacha dēls, lielais Salamats!

—   Bet vai tu zini, ar ko tu runā? — lepni atteica Jusufs. — Es esmu Jusufs, kurpnieka1 dēls!

Padišachs iesmējās. Viņš nodomāja, ka zēns ir gluži muļķis, un nolēma izmēģināt citu līdzekli. Palūkojies apkārt, viņš ievēroja, ka Jusufa būda atrodas mazā dārziņā, kas slīga vienos ziedos. Viņš paskatījās uz puķēm un teica:

—    Kādas brīnišķas puķes aug tavā dārzā!

Jusufam padišacha uzslava bija ļoti pa prātam, un viņš sacīja:

—   Ņem jebkuru ziedu, kas tev patīk!

Ja šajā zemē aug tik brīnišķas puķes, — atteica padišachs, — cik labai gan tad vajag būt pašai zemei! Kāpēc lai es to nepaņemu sev?

Padišachs sasita plaukstas, un tūdaļ parādījās piecdesmit apbruņoti kareivji. Viņi pasludināja Jusufa dārziņu par padišacha īpašumu, un nu Jusufs vairs nedrīkstēja noplūkt nedz ziedu no dobes, nedz augli no koka. Otrā dienā māte teica Jusufam:

—   Redzi, nu mums nav vairs arī dārziņa! Ej iestājies padišacha dienestā!

—   Ja es iestāšos padišacha karapulkā, tad saslimšu ar viņa slimību — cietsirdību. Vai gan tu, māt, gribi, lai tavs dēls saslimst?

—    Ko tu, ko tu, dēliņ! — Māte aizspieda ausis. — Es dienu un nakti lūdzu debesis, lai dod tev veselību!

Māte izgāja no būdas, bet Jusufs paņēma spaini un devās pie akas, lai padzirdītu savu govi.

Un pēkšņi viņš savā dārziņā, kas tagad vairs nepiederēja viņiem, bet gan padišacham, ieraudzīja meiteni, tērptu krāšņās, dārgās drēbēs.

—    Ko tu te meklē? — Jusufs vaicāja.

—    Atnācu apskatīt mūsu jauno dārzu. Tev pazemīgi jāklanās manā priekšā, — meitene atteica.

—    Kādēļ gan? — jautāja Jusufs.

—    Tādēļ, ka es esmu varenā padišacha Salamata meita, — viņa lepni teica.

—   Bet es esmu kurpnieka dēls! — tikpat lepni sacīja Jusufs.

—   Mans tērps nošūts ar dimanta zvaigznēm, — teica padišacha meita.

—    Bet mani zobi ir cietāki par visiem taviem dimantiem! — atcirta Jusufs.

—   Es katru dienu ēdu burkānu chalvu! — viņa lielījās.

—   Bet es pats audzēju burkānus! — nepadevās Jusufs. — Vai tu proti audzēt burkānus?

—   Nē, — atzinās padišacha meita.

—    Tu proti tikai ēst chalvu! — pārmetoši noteica Jusufs. — Ko tev te vajag? Saki skaidri!

—   Man gribas dzert, — meitene atbildēja.

Jusufs pasmēla no akas ūdeni un deva viņai padzerties.

Izdzērusi visu līdz pēdējai pilītei, viņa izsaucās:

—    Cik salds ūdens tavā akā! Savu mūžu neesmu dzērusi tik garda ūdens!

Jusufam bija ļoti pa prātam viņas uzslava, un viņš sacīja:

—    Nāc šurp katru dienu, un es tev pasmelšu no akas tik daudz ūdens, cik vien tu vēlēsies.

«Ja jau šajā akā ir tik garšīgs, salds ūdens,» nodomāja padišacha meita, «cik labai gan tad vajag būt pašai akai! Kāpēc gan lai es nepaņemu to sev?»

Viņa sasita plaukstas, un tūdaļ bija klāt piecdesmit apbruņoti kareivji. Viņi aizzīmogoja Jusufa aku ar padišacha zīmogu, un kopš šā brīža Jusufs vairs nedrīkstēja pasmelties no akas ne kausiņa ūdens.

Trešajā dienā māte atkal teica Jusufam:

—    Dēliņ, tev tomēr būs jāiet pie padišacha, citādi mēs abi nomirsim badā.

—   Māt, — Jusufs iebilda, — mums taču vēl ir govs. Es aizvedīšu to ciema vecākajam. Viņš mums par to iedos mazliet naudas, un mēs nopirksim sev maizi. Pāris dienu iztiksim, gan jau tad radīsies padoms.

Māte sāka raudāt. Viņa bija ļoti iemīļojusi savu govi. Bet bads jokus nepazīst. Jusufs apmeta govij ap kaklu valgu un aizveda to pie ciema vecākā.

Vecākais noprasīja:

—    Cik piena dod jūsu govs? •

—   Trīs sirus [1] dienā. Lielisks piens! Pagaršojiet pats!

—    Kad tavs tēvs vēl bija dzīvs, — teica vecākais, — viņš man sacīja, ka govs esot ļoti laba, bet dodot maz piena — tikai trīs sirus dienā. Tādēļ es maksāšu tev par govi trīs rūpijas[2].

—   Tikai trīs rūpijas? — Jusufs pārsteigts izsaucās.

—   Jā, — teica vecākais, — veselas trīs! Par katru siru vienu rupiju. Trīs siri piena — trīs rūpijas. Ja tava govs dotu četrdesmit sirus, es būtu devis tev četrdesmit rūpijas. Ko tur var darīt, ja viņa dod tikai trīs sirus? Ņem ciet savas trīs rūpijas! Rēķins pareizs.

Ko gan nabaga Jusufs varēja zināt par rēķiniem? Viņš tikai noteica:

—   Tēvocīt, kā lai es iztieku ar šīm trim rūpijām?

—   Nu, tad ņem trīs graudiņus! — piedāvāja ciema vecākais.

—    Kādus trīs graudiņus?

—    Brīnumgraudiņus! Man tos iedeva kāds burvis. Vecais bija man parādā un naudas vietā atdeva šos trīs graudiņus. Viņš teica: ja graudiņus iestādot zemē, tad otrā dienā no tiem izaugot brīnumkoks. Koka galotne izaugot cauri mākoņiem, un tad pa zariem varot uzrāpties pašās debesīs. Tikai jāliekot vērā: visi trīs graudiņi noteikti jāiestādol kopā, citādi nekas neiznākšot.

Jusufs ziņkāri klausījās ciema vecākajā. Beidzot vecākais teica:

—   Nu izvēlies: trīs graudiņus vai trīs rūpijas!

Jusufs ātri paķēra graudiņus, sažņaudza tos saujā un skrēja uz mājām, ko kājas nes. Vecākais noskatījās Jusufam pakaļ un nosmējās:

—   Pamatīgi piemuļķoju to ēzeli!

Kad Jusufs atskrēja mājās, māte viņam jautāja:

—   Vai naudu atnesi?

—   Es atnesu brīnumgraudiņus!

Māte sakampa galvu rokās:

—   Tu taču esi jau liels zēns, Jusuf! Kad gan kļūsi prātīgāks! Ja tu būtu atnesis naudu, mēs būtu nopirkuši sev vairākām dienām maizi. Kāds tu vēl esi muļķis, dēliņ!

—   Tie ir brīnumgraudiņi, — sacīja Jusufs. — Ja tos iestādīsim zemē, no tiem izaugs brīnumkoks, augstāks par mākoņiem. Pa tā zariem es uzkāpšu debesīs.

—    Ko tad tu tur darīsi? — jautāja māte.

—   Nonesīšu tev. zvaigznes no debesīm! — atbildēja Jusufs.

Māte galvu vien nogrozīja^

—   Esi gan tu man niekkalbis, dēliņ! Ciema vecākais taču tevi gluži vienkārši piekrāpis . .. Iešu pie kaimiņienes, palūgšu viņai kaut ko ēdamu.

Kad māte bija aizgājusi, Jusufs nolika savus graudiņus zālē un ņēmās rakt zemē bedrīti, kur tos iestādīt. Tajā ■mirklī — kur gadījusies, kur ne — atlaidās vārna. Viņa ieķērcās, pakampa divus graudiņus un aizlaidās. Jusufs ļoti izbijās — ciema vecākais taču viņam bija teicis, ka visi trīs graudiņi noteikti jāiestāda kopā, citādi nekas neiznāks. Viņš sāka pat raudāt no bēdām.

-— Nav man govs, nav naudas un nu vairs nav arī brinumgraudiņu!

Zālē gulēja tikai viens vienīgs graudiņš — pēdējais! Kas nu vairs atlika Jusufam? Viņš padomāja un nosprieda:, lai notiek kas . notikdams! Ja neizaugs brīnumkoks, varbūt

tomēr izaugs kaut vai kāda puķe. Iestādījis graudiņu mīkstā, irdenā zemē, Jusufs devās mājās un likās gulēt.

Naktī sacēlās vētra. Visa debess dārdēja, lija lietus, plaiksnījās zibens, vējš drebināja būdiņu. Jusufs visu nakti nevarēja aizmigt. Vairākkārt viņš cēlās augšā un zibens gaismā pa logu raudzījās uz to vietu, kur bija iestādījis graudiņu. Taču nekāda brīnumkoka viņš tur neredzēja.

Kad atausa rīts un vētra aprima, Jusufs izskrēja dārziņā. Vējš bija nolauzis puķes, daudzi koki bija izgāzti ar visām saknēm, un-kā par spīti tieši tajā vietā, kur viņš bija iestādījis graudiņu, bija iespēris zibens! Zemē rēgojās dziļa, melna bedre, bet brīnumkoka, kam vajadzēja izaugt līdz pašām debesīm, nekur nebija. Jusufs kļuva ļoti bēdīgs, māte sāka raudāt. Bet, kad Jusufs palūkojās bedrē, viņš ieraudzīja īstus brīnumus. Koks tomēr bija izaudzis vienā naktī! Tas bija milzīgs, zarots, tikai auga nevis tā kā citi koki, bet otrādi. Vārdu sakot, tā zari auga nevis pret debesīm, bet gan stie-

pās dziļi zem zemes. Koks stiepās daudzas jūdzes zemes dziļumos, un tā galotne izgaisa tumsā.

—   Ai, cik žēl! — izsaucās māte, sasizdama plaukstas.

—  Tāds jauks koks un pēkšņi izaudzis ačgārni — ar saknēm uz augšu un zariem lejup! Tās visas ir vecākā blēdības!

Jusufs ielēca bedrē, aptvēra ar rokām koka stumbru un teica mātei:

—   Vienalga, vai tas aug augšup vai lejup, es kāpšu pa tā zariem un palūkošos, kurp tas mani aizvedīs.

—   Ak dēliņ, tikai nekāp pazemē! — lūdzās māte.

—   Tur taču ir pavisam tumšs. Skaties, kur gribi, — tumsa vien visur rēgojas.

Bet Jusufs neklausīja māti un sāka ātri kāpt lejup pa stumbru. Sākumā viņu pavadīja saules slari, apgaismodami ceļu. Bet, jo dziļāk viņš kāpa, jo tumšāks un tumšāks kļuva. Jusufs pēkšņi atradās pilnīgā tumsā un sāka taustīdamies līst no zara uz zaru.

.

II nodaļa

Tā nu Jusufs nokļuva tik necaurredzamā tumsā, ka vairs nekā nespēja saskatīt. Piepeši no kaut kurienes līdz viņam atplūda neskaidra tālu balsu dūkoņa — jaunu un vecu, aizsmakušu un dzidru balsu dūkoņa:' «Nāvi! Nāvi! Nav žēlastības tirāniem! Celieties cīņai! Aizdedziet lāpas! Kas aizdegs lāpas? . ..»

Jusufs stipri sabijās. Viņš sāka taustīties ap sevi ar

rokām un pie paša koka sataustīja kāpnes. Kurp tās veci? Jusufs pārrāpās no koka uz pakāpienu un devās augšup. Drīz kāpnes noveda viņu pie durvīm. Viņš pieklauvēja. Durvis atvērās, un Jusufs atradās lielā, velvētā zālē. Logiem priekšā bija dzelzs režģi, bet ne visai dziļā nišā stāvēja vaska svece. Zālē neviena nebija, tomēr Jusufam šķita, ka kaut kur gluži blakus savā starpā skaļi strīdas daudz cilvēku.

—   Kas te ir? — viņš skaļi sauca.

«Kas te ir? Kas te ir?» zem velvētajiem griestiem atkārtoja atbalss, un no visām pusēm dārdēja smiekli.

Jusufam aiz šausmām mati uz galvas sāka celties stāvus. Bet viņš nebija no bailīgajiem un atkal iesaucās:

—   E, kas tur smejas? Nāc laukā!

Par atbildi viņš atkal izdzirda tos pašus smieklus. Visapkārt atkal sāka runāt, kliegt. .. Varēja likties, ka te notiek ne viena vien, bet desmitiem neredzamu, vētrainu sapulču.

Un pēkšņi cieši līdzās, Jusufam pie pašas auss, atskanēja kāda klusa balss:

—   Bet vai tu arī zini, zēn, kur esi nonācis?

—   Nē, — atbildēja Jusufs.

—   Te ir balsu kapsēta.

—   Baisu kapsēta?

—   Jā, — nočukstēja tā pati klusā balss. — Te savāktas visu to cilvēku — zinātnieku, dzejnieku, brīvības cīnītāju balsis, kurus padišachs sodījis ar nāvi vai ieslodzījis cietumos par to, ka tie iedrošinājušies pacelt savas balsis pret viņu, pret viņa cietsirdību, netaisnību un mantkārību.

—   Kas tad notika pēc tam? — Jusufs jautāja.

—   Notika tas, ka pat pēc ieslodzīšanas un nāves mūsu balsis nemira, bet turpināja skanēt visā zemē. Tad padišachs pavēlēja tās sagūstīt un ieslēgt šai pazemē. Padišachs ir pārliecināts, ka uz visiem laikiem piespiedis mūs klusēt un ka tagad viņam nav ko baidīties. Ha-ha-ha! Kāds muļķis gan ir padišachs!

—    Kādēļ tu šo padišachu turi par tādu muļķi? — jautaja Jusufs. • •

—   Tāpēc, ka, ieslodzīdarns mūs visas kopā, viņš pats ir apvienojis mūsu balsis vienā draudīgā spēkā un ar šo speķu mēs laužam sev ceļu uz brīvi. Pietiek ar vienu dzirksteli — un mūsu balsis aizdegsies kā tumsā novietota sprāgstoša lādiņa deglis, sagraus šīs pazemes sienas un izlauzīsies laukā, pie gaismas. Bet mēs jau neesam cilvēki, mēs esam tikai balsis — mums nav roku. Aizdedz šo sveci — ta aizdegsies tikai no uguns, ko tai pieliks cilvēka roka. Aizdedz, bet pēc tam ātrāk dodies atpakaļ pie sava koka un paskaties no turienes, kas notiks!

Jusufs paņēma no nišas sveci, aizdedza to, nolika zāles vidū un metās skriet, cik jaudas.

Tikko viņš bija paspējis aizskriet līdz kokam un uzrāpties kādā zarā, kad nodārdēja apdullinošs sprādziens. Likās, ka zāles velvētie griesti sabrūk. Viss atmirdzēja spožā gaismā, un Jusufs ieraudzīja, ka Viņam visapkārt iedegas lāpas — simtiem, tūkstošiem lāpu. Tās tālu tālu apgaismoja viņam ceļu.

Jusufs kļuva līksms un sāka ātri kāpt pa brīnumainā koka zariem lejup.

Trīs dienas un trīs naktis viņš rāpās arvien dziļāk un dziļāk pazemē, nokļūdams tajā pašā laikā arvien tuvāk un tuvāk koka galotnei.

Kad viņam gribējās ēst, viņš plūca koka brīnumainos augļus un ar tiem apmierināja izsalkumu. Šie augļi bija saldāki un sulīgāki par vīnogām, jo tie taču bij« nevis kaut kādi, bet gan brīnuma augļi.

Ceturtajā dienā lāpas bija izdegušas, un Jusufs atkal atradās tumsā. Viņš jau sāka prātot, vai nebūtu jāgriežas atpakaļ, kad viņu pēkšņi kāds sagrāba, atrāva no koka, un Jusufam likās, ka kāda milzīga roka, sažņaugusi dūrē, nes viņu pa gaisu. Viņš mēģināja izrauties, taču tas nekādi neizdevās.

Pēc brītiņa roka uzmanīgi nolaida viņu zemē un nolika aizvērtu durvju priekšā. Šīs durvis bija tik lielas, kā pa tām viegli varētu ieiet milzis, par Jusufu nemaz nerunājot. Virs durvīm bija uzraksts:

«MELNĀ MILŽA PILSĒTA.»

.

III nodaļa

Jusufs tikko bija paguvis izlasīt uzrakstu virs durvīm, kad sajuta, ka viņu atkal kāds sagrābj un paceļ gaisā. Viņš ieraudzīja milzīgu, melnu roku, kas viņu turēja, milzīgas, melnas krūtis un milzīgu, melnu seju, kurā mirdzēja divas milzīgas, melnas acis. Milža varenās, melnās lūpas sakustējās, un Jusufs izdzirda pērkondimdošu balsi:

—    Kas tu tāds esi?

—    Bet kas tu esi? — jautāja Jusufs.

—    Ēs esmu melnais milzis, milža dēls.

—    Bet es esmu Jusufs, kurpnieka dēls. Es atnācu pie jums no turienes — no zemes virsas.

—    Bet es lāgā nevaru saprast, kādā krāsā tu esi, — teica milzis. — Tu neesi melns un itin kā nebūtu art balts ….

—   Mājās mūs dēvē par melnīgsnējiem.

—    Tad neņem ļaunā! — sacīja melnais milzis. — Tādi kā tu man nav vajadzīgi. Staigā laimīgs! Vari iet savu ceļu!

Jusufs gluži nesaprata, ko viņam teica melnais milzis, bet, tā kā dzīvība viņam bija mīļa, viņš pacentās ātrāk aizkļūt no šejienes un metās skriet, ko kājas nes.

Kad Jusufs bija mazliet atvilcis elpu un attapies, viņš redzēja, ka nokļuvis ļoti lielā pilsētā. Šajā pilsētā dzīvoja melnie un baltie cilvēki. Melnie šeit bija saimnieki, baltie — vergi. Viņi bija iekalti važās un dzīvoja netīrās, nožēlojamās būdās. Melnie viņus sita un spieda strādāt bez atpūtas.

. Četras dienas un četras naktis Jusufs staigāja pa pilsētu un visur redzēja vienu un to pašu. Tas viss viņu ļoti pārsteidza, un pirms aiziešanas no šās dīvainās pilsētas viņš nolēma doties pie melnā milža un pamatīgi izjautāt par visu.

—    Melnais milzi, lūdzams, paskaidro man, — vaicāja Jusufs, — kas te notiek? Kāpēc šai pilsētā visi baltie cilvēki ir vergi, bet melnie — viņu kungi?

Melnais milzis iesmējās.

—    Taisni tāpēc, — viņš atbildēja, — ka pie jums uz zemes viss ir tieši otrādi: baltie — kungi, bet melnie — vergi. Kad es to dabūju zināt, es ļoti noskaitos un savā valstībā visus baltos cilvēkus padarīju par vergiem, bet melnos iecēlu par viņu kungiem. Tas vēl nav viss: es ķeru visus baltos, kas te nonāk no virszemes, un iekalu viņus ķēdēs.

—   Tas gan ir pavisam nelādzīgi, — Jusufs teica.

—    Kāpēc? — melnais milzis jautāja.

—   Nu liec atvest šurp kādu balto vergu, — Jusufs sacīja, — un es tev paskaidrošu, kāpēc.

Pie Jusufa atveda balto vergu.

—    Iegriez viņam pirkstā! — Jusufs lika.

—   Ha-ha-ha! — iesmējās melnais milzis. — Ar lielāko prieku!

Viņš iegrieza baltajam vergam pirkstā. No brūcītes sāka plūst sarkanas asinis.

—   Bet tagad iegriez pirkstā pats sev! — Jusufs lika melnajam milzim.

Melnais milzis iegrieza sev pirkstā. Arī no viņa pirksta sāka tecēt sarkanas asinis.

—    Redzi nu! — Jusufs teica. — Tev āda melna, bet asinis sarkanas; viņam āda gan balta, bet asinis tāpat sarkanas. Tātad visi cilvēki ir vienādi, lai kādas krāsas būtu viņu āda.

—    Ko tad lai es daru? — melnais milzis jautāja un meta spēļu kauliņus. Tāds nu reiz bija viņa paradums: viņš nekad neko neizlēma, iepriekš neuzzinājis, ko kauliņi viņam pareģos.

—   Manuprāt, vajadzētu tā izdarīt, — ieminējās Jusufs,

—     lai nav ne balto, ne melno vergu. Jāiekārto tā, lai visi cilvēki dzīvotu mierā un saticībā, kopā strādātu un visur palīdzētu cits citam. To es tev varu pateikt arī bez zīlēšanas. Vajag rīkoties ar prātu, nevis niekoties ar kauliņiem!

—   Tavs prāts saka patiesību, — melnais milzis piekrita.

—    Šodien pat es atlaidīšu visus baltos vergus brīvībā! No šās dienas manā valstībā dzīvos tikai brīvi ļaudis. Lai melnie un baltie strādā kopā! Paliec arī tu pie mums! Es iecelšu tevi par,savas pilsētas pārvaldītāju.

—    Nē, — Jusufs atbildēja, — es nevēlos būt par pārvaldītāju. Man jākāpj tālāk pa brīnumkoku. Bet, ja tu tiešām vēlies man pakalpot, tad uzcel mani atkal tajā zarā, no kura noņēmi.

Milzis sāka lūgties Jusufu, lai paliekot, taču Jusufs nebija ar mieru. Tad milzis viņu pacēla un nolika turpat, no kurienes bija paņēmis.

Un atkal Jusufs turpināja kāpt lejup tumsā. Arvien zemāk un zemāk.

Beidzot tumsa sāka pamazām'atkāpties, un Jusufs ieraudzīja, ka uz zariem spīd tūkstošiem jāņtārpiņu, apgaismodami viņam ceļu uz pašu zemes sirdi.

.

IV nodaļa

Blāvajā jāņtārpiņu gaismā Jusufs ļoti ilgi kāpa lejup. Bet tad jāņtārpiņi nozuda, tāpēc tumsa kļuva vēl biezāka un melnāka. Jusufam pat sametās baigi. Septiņas dienas un septiņas naktis viņš kāpa lejup, bet kokam gala kā nebija, tā nebija. Zēns jau grasījās griezties atpakaļ, kad piepeši necaurredzamajā tumsā kaut kas pazibēja, un viņš ieraudzīja divas milzīgas, zvērojošas

acis. Jusufs pievirzījās tuvāk gaismai un saprata, ka uz zara sēž kāda dīvaina būtne. Tai bija pūces galva, cilvēka rumpis, bet no apaļajām, lākturiem līdzīgajām acīm plūda žilbinoši spoža gaisma. Jusufs piemiedza acis un jautāja:

—    Kas tu esi — cilvēks vai pūce?

—   Es esmu Indijas kinostudijas direktors, — dīvainā būtne atbildēja un samirkšķināja savas lielās acis. — Dienu es guļu, bet nakti esmu nomodā.

Jusufs bija apmeklējis kino tikai vienu reizi, kad viņu ciematā bija ieradies ceļojošais kino, tāpēc viņš ilgi nespēja aptvert, ko šī dīvainā būtne runā.

—   Kādēļ tad tu te viens pats sēdi kokā? — viņš vaicāja.

—   Es te neesmu viens, — direktors atbildēja. — Ej vien tālāk, un tu redzēsi daudzus manus bēdu brāļus. Viņus, tāpat kā mani, burvju vara pārvērtusi par pūcēm, un viņi sēž šai pašā kokā, tikai uz citiem zariem.

Un patiesi, kad Jusufs devās tālāk, viņš ieraudzīja daudzas pūcēm līdzīgas būtnes, kas klusēdamas sēdēja zaros un šūpoja kājas.

Jusufam kļuva viņu žēl, un viņš jautāja:

—   Kā jums gadījās tāda nelaime?

—   Mūs nobūra kāds. desmit gadus vecs zēns, — pirmais direktors atbildēja.

—   Nobūra? Kāpēc tad?

—   Viņš teica, ka beidzamo divdesmit piecu gadu laikā mēs neesot uzņēmuši nevienu bērnu filmu. Un tad viņš nolēma mūs sodīt.

—   Skat, kas par zēnu! — izsaucās Jusufs. — Kur viņš dzīvo?

—   Ej tikai taisni pa šo zaru, — norādīja direktors. — Pašā zara galā, apmēram pēc trīssimt gaziem \ tu ieraudzīsi lielu kinokameru. Tur jau būs gaišāks. Kamera ir tik liela, ka tai cauri cilvēks var iziet bez pūlēm. Piespied pogu un trīs reizes skaĻi saki: «Kat! Kat! Kat!» Aizvārs pats atvērsies, un tu gluži mierīgi caur to ieiesi pilsētā. Tur tu atradīsi šo zēnu.

—    Kā tad es viņu pazīšu? — Jusufs jautāja.

—    Gluži vienkārši, — direktors paskaidroja. — Pirmkārt, tur nav citu zēnu. Otrkārt, šim zēnam katrai rokai ir tikai pa vienam pirkstam, pārējie nocirsti.

—   .Kāpēc? — Jusufs jautāja.

—    To nu gan es nezinu, — direktors atbildēja. — Es taču esmu tikai kinostudijas direktors, bet ne astrologs. Es neprotu zīlēt zvaigznēs, kas bijis un kas būs.

Jusufs devās ceļā. Zara galā viņš patiešām ieraudzīja lielu kinokameru. Jusufs piespieda pogu, un kameras aizvars pats no sevis atvērās kā durvis. Kādu laiku viņš gāja pa tumsu, pēc tam kaut kas noklakšķēja un apkārt izplatījās palsa gaisma. Jusufs ieraudzīja, ka viņš stāv pie lieliem pilsētas vārtiem, uz kuriem ir uzraksts:

«MAŠĪNU PILSĒTA.»

Cik tālu skatiens sniedza, Jusufs redzēja priekšā vienīgi fabriku dūmeņus, no kuriem vēlās biezi dūmi, Gar ielu malām taisnās rindās slējās augstas, varenas celtnes, ielas bija tīri noslaucītas. Pilsēta bija liela un ļoti skaista. Jusufam pilsēta patika.

«Būs te jāpadzīvo pāris dienu,» viņš nodomāja, «un viss kārtīgi jāapskata.»

Tā nodomājis, viņš iegāja pa vārtiem. . . bet: pēkšņi nodrebēja un sastinga uz vietas. — Uzmani kabatas! Sargies no blēžiem! — kāds teica viņam pie pašas auss.

Jusufs paskatījās visapkārt, bet neviena neredzēja. Viņš sāka iet pa ielu un atkal izdzirda: — Neejiet pa ielas vidu, sarkar M

Jusufs satrūkās un uzkāpa uz ietves. Pa ielu garā rindā cita aiz citas virzījās automašīnas. Bet tad ielu krustojumā iedegās sarkana gaisma, un visas mašīnas apstājās. Jusufs ieskatījās tuvākajā no tām. Viņam no brīnumiem pat mute palika vaļā. Mašīnā neviena nebija! Bet, tiklīdz Jusufs bija ar roku pieskāries durtiņām, atskanēja balss: — Lūdzu, kāpiet iekšā, kungs, sēdieties! — un durtiņas atvērās pašas no sevis.

Jusufs iekāpa mašīnā un atsēdās mīkstajā sēdeklī. Tā pati balss atkal ierunājās:

—    Kurp pavēlēsiet braukt, huzur x ?

—    Uz tirgu! — Jusufs atbildēja.

Tajā mirklī ielu krustojumā iedegās zaļa gaisma un mašīna sāka braukt.

Jusufs brauca pa tirgu. Visi veikaliņi bija atvērti, vitrīnās bija izlikts simtiem dažādu preču: gan dažnedažādi apģērba gabali, gan augļi, gan saknes, konfektes krāsainos papīriņos, cepumi, kūkas, tortes. Bet dīvainākais bija tas, ka Jusufs tirgū neredzēja neviena cilvēka. Mašīna, piebraukusi pie benzina bākas, pēkšņi apstājās.

—    Piedodiet, sahib[3], benzins izbeidzās, — atskanēja balss. — Es tūlīt iepildīšu degvielu, bet jūs tikmēr iegriezieties blakus veikaliņā.

Vēl neiegājis veikaliņā, Jusufs palūkojās apkārt un paskatījās uz benzina bāku. Viņš redzēja, ka gumijas šļūtene pati no sevis pacēlās, ieslīdēja tvertnē un sāka iepildīt benzīnu. Bet, kad tvertne bija līdz malām pilna, šļūtene atkal pacēlās un, izveidodama gaisā loku, nolaidās atpakaļ vecajā vietā.

Jusufs pagriezās un iegāja veikaliņā. Tur uz milzīgām, griezumiem rotātām koka paplātēm atradās visdažādākie saldumi. Tomēr nekur nebija redzams ne veikala īpašnieks, ne pārdevējs, ne pircēji. Jusufs apēda divus bananus, trīs konfektes, gabaliņu chālvas un, noslaucījis lakatiņā muti, gri

bēja iet prom, kad pēkšņi aiz letes atskanēja balss: — Kungs, jums jāmaksā astoņas annas M

Jusufs bija ļoti pārsteigts, paskatījās uz vienu, uz otru pusi, tomēr neviena nevarēja ieraudzīt. Viņš pat mazliet izbijās, bet, pārvarējis bailes, pieklājīgi teica:

—   Atvainojiet, bet pašlaik man kabatā nav nevienas' paisas [4].

—   Nekas! — atteica tā pati balss. — Es pierakstīšu šo naudu uz jūsu rēķina.

Aiz letes kaut kas noklaudzēja, un Jusufs pamanīja, ka tajā vietā, kur parasti sēž tirgotājs, atrodas mašīna. Tā arī bija teikusi šos vārdus. Pēc tam mašīna noklakšķēja divas reizes un uz priekšu pastiepās dzelzs roka, kas turēja dzelzs paplāti. Uz tās atradās rēķins tieši par astoņām annām.

—    Saņemiet rēķinu! — mašīna teica. — Kad dosieties prom no pilsētas, no jums tiks iekasēta šī suma.

Jusufs šausmās sāka skaitīt lūgšanu un, steidzīgi izgājis no veikala, iesēdās mašīnā.

—    Kurp jābrauc? — balss jautāja.

—   Esmu noguris, — Jusufs teica. — Ved mani turp, kur es varētu atpūsties.

Automobilis apstājās pie greznas viesnīcas durvīm. Durvis atvērās pašas no sevis, un Jusufs iegāja vestibilā. Viņš jau bija sācis šo to saprast. Paskatījies visapkārt, viņš tūlīt ieraudzīja milzīgu mašīnu, kurā, viņam tuvojoties, iedegās krāsainas uguntiņasJusufs piegāja pie mašīnas un teica:

—   Es vēlos istabu.

—    Kā jūs sauc? — mašīna jautāja.

—   Jusufs.

—   No. kurienes esat ieradies?

—    No padišacha valsts.

—    Kā jūs te nokļuvāt?

—    Nokāpu pa brīnumkoku.

—   Cik dienu jūs te uzturēsieties?

—   Tikmēr, kamēr satikšu te kādu cilvēku.

Mašīna iesmējās. Jusufs arī iesmējās.

—   Ieejiet šajā kabinē! — mašīna teica. — To sauc par liftu. Lifts jūs pacels augšup un apstāsies, kur vajadzīgs.

Jusufs tā arī izdarīja. Lifts apstājās pie durvīm, kas tūdaļ atvērās, un Jusufs atradās milzīgā, visdažādākajām mašīnām pieblīvētā istabā. Vistālākajā istabas stūrī atradās augsts krēsls, kurā sēdēja mazs zēns. Zēnam katrai rokai bija tikai viens pirksts — rādāmais.

—    Salam aleikum! — Jusufs sveicināja.

—    Hallo! — zēns atbildēja.

—    Kur tavi pirksti? — Jusufs jautāja.

—    Kam man vajadzīgi pirksti? — atbildēja zēns. — Te visu veic mašīnas. Sēdi un spied tikai pogas — tam pietiek ar vienu pirkstu.

—   Bet kur šajā pilsētā dzīvo cilvēki? — Jusufs vaicāja. — Es viņus meklēju tirgū, uz ielām — visur, bet, izņemot tevi, neesmu sastapis neviena dzīva cilvēka. Kur viņi visi palikuši?

—   Sajā pilsētā nav cilvēku, — zēns atbildēja. — Te dzīvo tikai mašīnas un pogas.

—   Bet kur tad cilvēki? — Jusufs prasīja.

—   Viņi visi vai nu paši nomiruši, vai nogalināti, — zēns skumji atbildēja.

—   Bet tavs tēvs un māte?

—   Ari viņi ir miruši. Mans tēvs bija šās pilsētas saimnieks. Tu droši vien būsi dzirdējis viņa vārdu. Viņu sauca Motors Rams.

—   Protams, esmu dzirdējis. Viņš bija lielos draugos ar musu radžu.

—   Mans tēvs ļoti mīlēja naudu, — zēns turpināja. — Tādēļ viņš pilsētā nodibināja daudz fabriku un rūpnīcu,

kurās strādāja simtiem tūkstošiem strādnieku. Mans tēvs dievināja mašīnas. Viņš vēlējās, lai viņam būtu pēc iespējas vairāk mašīnu. Līdzko kaut kur parādījās jauna mašīna, kas viena pati spēja strādāt simt cilvēku vietā, tēvs to nekavējoties nopirka un uzstādīja savā rūpnīcā. Pēc tam viņš atstāja pie tās vienu strādnieku, bet deviņdesmit deviņus padzina. Jo lielāks auga mašīnu skaits viņa rūpnīcā, jo vairāk radās izsalkušu cilvēku, kam nebija darba.

—    Kādēļ tad tavs tēvs tā rīkojās? — Jusufs izsaucās. — Ja viena mašīna spēja strādāt simt cilvēku vietā, tad tavs tēvs varēja strādniekus nevis padzīt, bet gan ierīkot tā, lai viņi strādātu simtreiz mazāk, — nevis divpadsmit stundu dienā, bet, teiksim, divpadsmit minūtes.

—   Mans tēvs domāja citādi, — zēns sacīja. — Viņš teica, ka strādniekiem vajagot strādāt divpadsmit stundas dienā, vienalga, cik to būtu — simts vai viens.

—    Kā tā! — Jusufs noskaitās. — Mašīna taču ir cilvēka dēļ, nevis cilvēks mašīnas dēļ!

—   Mans tēvs to negribēja saprast. Viņš teica, — ja mašīna samaitājoties, salauzto dalu varot aizvietot. Bet ko lai dara ar cilvēku, ja viņš saslimst un nespēj labi strādāt?

—   Viņam, tavam tēvam, droši vien smadzenes bija otrādi sagriezušās … — Jusufs teica.

—    Pagaidi, paklausies! — zēns viņu pārtrauca. — Pamazām notika tā, ka pilsētā visu darbu sāka veikt mašīnas, bet cilvēki palika bez darba. Mans tēvs bija ļoti apmierināts, jo viņa ienākumi auga no dienas dienā. Bet reiz viņš ieraudzīja, ka veikali un tirgi kļuvuši tukši. Tie bija pārpildīti ar precēm, bet cilvēkiem nebija naudas, par ko tās pirkt. Cilvēki aiz bada sāka apmirt. Sākās sacelšanās. Aizgāja bojā ļoti daudz cilvēku, bet, kas palika dzīvi, aizbēga no pilsētas. Un beidzot pienāca diena, kad pilsētā bija palikuši tikai trīs cilvēki — mans tēvs, māte un es. Tad mans tēvs nošāvās.

—   Kāpēc? — Jusufs jautāja.

—   Tāpēc, ka viņš vairs nevarēja iegūt peļņu. Tu laikam zini, ka peļņu dod cilvēki, bet ne mašīnas. Bet, kad cilvēku

vairs nebija, — kur tad lai ņem pejņu? Nabaga tēvs! Es nekā nevarēju viņam palīdzēt… Pirms trim gadiem nomira arī mana māte, un tad es paliku gluži viens. Kopš tā laika es nu dzīvoju šajā pilsētā, spiežu pogas un brīvajā laikā skatos kino. Bet mums nemaz nav bērnu filmu! Es noskaitos un pārvērtu kinostudiju direktorus par pūcēm — šim nolūkam man ir īpaša mašīna. Tu droši vien pa ceļam šīs pūces redzēji? Viņas tur sēž kokā.

—   Jā, redzēju. Bet tu vēl neesi pateicis, kas tev nocirtis pirkstus.

—   Tēvs. Lieta tā, ka man ļoti gribējās pašam kaut ko darīt, bet viņš apgalvoja, ka nav jēgas, ja cilvēks strādā. Lai mašīnas strādā viņa vietā. Cilvēkam vajagot tikai piespiest pogas, bet tam esot diezgan ar vienu pašu pirkstu. Tādēļ tēvs man nocirta pārējos astoņus. — Un zēns ar nožēlu palūkojās uz savām rokām.

—   Vai tu nenāksi man līdz? — Jusufs negaidot iejautājās. — Met pie malas savas mašīnas un pogas! Tā jau nav pilsēta, bet kaut kāda peļņas kapsēta.

—    Bet kas tad būs, ja es iešu tev līdz?

—   Būs interesanti. Mēs rāpsimies pa brīnumkoku. Redzēsim jaunas zemes, iepazīsimies ar citiem cilvēkiem.

—   Kā tad lai es rāpjos pa koku? — zēns jautāja. — Es taču cita nekā neprotu kā vien nospiest pogas.

—    Nebaidies, es tev palīdzēšu! Iesim! … Kā tevi sauc?

—    Nulle-nulle-viens!

—   Vai tad tas ir vārds? Tas taču ir telefona numurs!

—   Mūsu pilsētā cilvēkiem nebija vārdu, bet vienīgi numuri. Mans numurs Nulle-nulle-viens.

—    No šās dienas es tevi saukšu par Mochanu.

—   Mochans, — zēns atkārtoja dziedošā balsī. — Tas ir ļoti jauks vārds. To izrunājot, liekas, ka tikšķētu pulkstenis: mo-chan, mo-chan.

Tā Mochans devās Jusufam līdzi. Bet, nonācis līdz vārtiem, apstājās un paskatījās atpakaļ.

—   Un tomēr tā ir liela un skaista pilsēta, — viņš teica.

— Paraugies, cik te brīnišķas mājas, rūpnīcas, mašīnas, tirgi, ielas… Kas ar visu to notiks?

—    Bez cilvēkiem tā tava pilsēta itin nekur neder, — Jusufs atbildēja. — Apģērbi ir domāti valkāšanai, saldumi ēšanai, ielas ir tāpēc, lai pa tām staigātu. Bet, ja rūpnīcās nav strādnieku, mājās nesmejas sievietes, uz ielas nerotalājas bērni… Saki, vai tu esi kādreiz rotaļājies uz ielas?

—    Kas tas ir — rotaļāties? — Mochans jautāja, bēdīgi raudzīdamies Jusufā.

Jusufs vērīgi paskatījās uz Mochanu un, uzlicis viņam uz pleca roku, teica:

—    Iesim drīzāk prom no šejienes, citādi šī mēmā pilsēta tevi pazudinās. Pēc izskata tev nav ne desmit gadu, bet piere jau grumbās…

Jusufs paņēma Mochanu pie rokas un izveda viņu cauri kinokamerai pie brīnumkoka, kurā sēdēja kinostudiju direktori un savā starpā risināja nopietnas sarunas.

—    Es esmu svarīgāks par tevi, — viens no viņiem teica.

—   Nē, es esmu svarīgāks par tevi, — otrs tiepās.

—   Pierādi! — trešais uzstāja.

—   Tas ir gluži vienkārši pierādāms. Es varu sēdēt zarā, nokāries ar galvu uz leju.

To teicis, viņš tiešām apsviedās un palika karājamies pie zara ar galvu uz leju kā sikspārnis.

—   Tagad es saprotu, •— pirmais direktors teica, — kāpēc tu uzņēmi tādas filmas. Tu tās droši vien uzņēmi, pagriezis aparatu ar kājām gaisā!

—    Ejam ātrāk! — Jusufs pačukstēja Mochanam. — Lai viņi strīdas. Nav vērts iejaukties — tā nav bērnu darīšana!

.

V nodaļa

Uzmanīgi iedami pa zaru, zēni drīz vien nokļuva līdz brīnumkoka stumbram. Par laimi Mochans bija iedomājies paņemt no mājām līdz laterniņu. Laterniņas gaismā l 2ēni sāka rāpties pa koku lejā. Jusufs pirmais, aiz viņa Mochans. Mochanam bez pirkstiem bija grūti, bet Jusufs cik spēdams centās palīdzēt savam jaunajam draugam.

Tad priekšā pavīdēja bala gaisma, it ka pie debesim būtu uzlēcis mēness.

Nokāpuši zemāk, zēni ieraudzīja lielu sprostu, kurā bija ieslodzīts mēness.

Sprostu apsargāja dīvaina izskata milzis. Šķita, ka viņš viss būtu no sudraba.

Viņam bija sudraba acis, sudraba rokas un kājas un arī mēle no sudraba.

Kad viņš runāja, viņam no mutes bira sudraba naudas gabaliņi. Krizdami zemē, tie sitās cits pret citu, un radās brīnišķa skaņa.

Milzim zem paša zoda, viegli šūpodamies, gaisā karājās liels sudraba trauks. Bet, kad zēni ieskatījās ciešāk, viņi redzēja, ka tas nav trauks, bet liels sudraba zieds, līdzīgs lotosam. Zieds auga tieši no milža vēdera garā sudraba kātā.

Zieda viducī bija sprauga, un naudas gabali, tikko pieskārušies ziedlapām, ieripoja tur un pa kātu atgriezās pašā milzī.

Jusufam iekārojās pāris naudas gabalu. Viņš izstiepa roku, bet tūlīt iekliedzās un atrāva roku atpakaļ.

Nauda dedzināja kā uguns. Jusufa delnās radās sāpīgas čulgas.

—    Kā tu tagad varēsi rāpties pa koku? — Mochans bažījās.

—   Kālab jums rāpties tālāk? — smiedamies teica milzis. — Palieciet mūsu valstībā!

—    Kas tā ir par valstību? — Mochans vaicāja.

Milzis paņēma bungas, kas atradās viņam blakus, un pakāra sev kaklā.

Tās bija ļoti savādas bungas. Bungu sieniņas bija no cilvēku kauliem, no vienas puses tās bija apvilktas ar baltu, no otras — ar melnu ādu.

—    Paklau, milzeni! — Jusufs uzsauca. — Paskaidro, ko tas viss nozīmē, ja tev dzīvība mīļa!

—    Kastā par nekaunību? — augstprātīgi noprasīja milzis. — Sargi labāk pats savu galvu! Pļāpā nez ko bez kādas jēgas, stulbais, izlaistais kucēns!

—    Es jautāju — kāpāc tavas bungas nav no koka, bet no cilvēku kauliem? — Jusufs neatlaidīgi prašņāja tālāk.

—   Koks maksā dārgi, — milzis atteica, — bet kaulu pasaulē diezgan — ņem par velti! Tāpēc es savas bungas taisīju no cilvēku kauliem un apvilku ar cilvēku ādu. Citu dzīvnieku āda neiznāk lētāk.

—    Kāpēc vienā pusē ir balta āda, bet otrā — melna? — Mochans iejautājās.

—    Tā iznāca, — milzis paskaidroja. — Vienu ādu es novilku melnajam, otru — baltajam cilvēkam. Bet tās abas ir vienādā goda: pa abām ādām es vienādi bungoju ar savu vāli.

Pēkšņi milzis sāka visā spēkā rībināt bungas un kliegt pilnā kaklā:

—    Duni, duni, dum! Ienāciet apskatīties brīnumu pasauli! Paskatieties, kā dzīvo mūsu laimīgie pavalstnieki! Ieejas biļete — tikai četras annas! Dum, dum, dum!

—   Man nav ne paisas, — Jusufs teica.

—    Bet man ir tieši astoņas annas, — Mochans atcerējās.

Mochans atdeva milzim astoņas annas, un viņi iegāja brīnumu pasaulē.

Bet kas tad tas? Zēni ieraudzīja milzīgu, vientulīgu tuksnesi, kurā vietumis rēgojās smilšu pauguri-

Nekur neredzēja ne kociņa, ne zālītes.

Caur tuksnesi veda akmeņains ceļš, gar kura malām balsnīja cilvēku kauli.

Pa ceļu garā virknē, brīžiem paklupdami un krizdami, vilkās cilvēki. Viņu rokas bija iekaltas dzelzīs, ko savienoja gara ķēde.

Bija drausmīgi noskatīties šajos cilvēkos — viņi tikko spēja vilkt kājas. Daudzi bija tā novājējuši, ka no viņiem bija pāri palikuši tikai kauli un āda.

—    Ļaudis, kas jūs* esat? — Jusufs jautāja.

—   Mēs esam zelta milža vergi, — viens atbildēja.

—    Kur ir pats zelta milzis? — Jusufs vaicāja.

—   Tu viņu sastapsi tālāk, — atteica otrs.

—    Kur?

—   Tur, kur beidzas šis ceļš.

—    Un patiesi, kad ceļš izbeidzās, zēni ieraudzīja zelta milzi.

Pēc izskata tas atšķiras no sudraba milža tikai ar krāsu, un runājot viņam sudraba naudas gabalu vietā no mutes bira zelta nauda. Un tā krita nevis sudraba, bet zelta ziedā.

—   Vai jums ir biļetes? — milzis noprasīja zēniem.

Zēni, šausmās drebot, parādīja savas biļetes.

—   Tā ir jūsu laime, — zelta milzis sacīja. — Citādi es jūs būtu padarījis par saviem vergiem. Bet tagad paskatieties šurp!

Milzis atrāva zelta aizkaru, kas atradās viņam priekšā, un zēni ieraudzīja kailu līdzenumu, kurā pacēlās augsta siena. Visa siena bija no tīra zelta.

Zēni savu mūžu nebija redzējuši tik augstu zelta sienu. Tās pakājē rosījās mazi cilvēciņi. Satvēruši aiz gala ķēdi, ar kuru bija sakalti kopā zelta milža vergi, cilvēciņi pūlējās ķēdi pievilkt tuvāk sienai.

—    Kāpēc viņi to dara? — Mochans vaicāja.

—   Lai zelta siena augtu lielāka, — milzis atbildēja.

—   Vai tad zelta siena var augt? — Jusufs brīnījās.

—    Kālab ne! — zelta milzis teica. — Kamēr jūs te stāvat, tā jau pieaugusi par divām pēdām. Paraugieties, ieskaI ieties vērīgāk, un jūs paši redzēsiet, kā aug mana zelta •^iena.

Zēni sāka uzmanīgi skatīties uz sienu un pamanīja, ka' tā patiesi aug turpat viņu acu priekšā.

Jusufs palūkojās uz mazajiem cilvēciņiem un vaicāja:

—    Bet ko tad viņi dara, lai tā augtu?

—   Viņi laista zemi ap to.

Zelta milzis sasita plaukstas un bargi uzkliedza cilvēciņiem:

—   Veiklāk, veiklāk! Kustieties!

Mazie cilvēciņi nolaida zemē zelta ķēdes galu, un Mochans ar Jusufu redzēja, ka tā nemaz nav ķēde, bet zelta caurule, pa kuru plūst asinis un satek pie mūra sienas pamatiem.

—   Tās taču cilvēku asinis! — šausmās iekliedzās Jusufs.

—    Bet paskaties, cik toties vareni aug mana siena! — zelta milzis teica un iesmējās pilnā kaklā.

.

VI nodaļa

Jusufs ar Mochanu metās skriet pa galvu pa kaklu un apstājās tikai tad, kad jau atradās brīnumu valstības otrā malā. Te viņi ieraudzīja lielu paaugstinājumu, ap kuru drūzmējās milzums ļaužu. Visu acis bija pievērstas paaugstinājumam, un viņi kā apmāti korī atkārtoja:

— Desmit tūkstoši! Trīsdesmit tūkstoši! Četrdesmit tūkstoši!

—   Kas te notiek? — Mochans gribēja uzzināt. — Ko viņi skaita?

—    Pieiesim tuvāk un paskatīsimies! — Jusufs ierosināja.

Izspraukušies cauri pūlim, zēni nokļuva pie paša paaugstinājuma. Te viņi ieraudzīja gadus divpadsmit vecu meiteni, tik skaistu, ka ne vārdos izteikt. Meitene bija ar važām piekalta pie dzelzs staba. Viņas garie, zīdainie mati bija atrisuši pār pleciem, mazā, lotosa ziedam līdzīgā galviņa noliekusies uz sāniem, bet no acīm ritēja lielas asaras. Taču pārsteidzošākais bija tas, ka, nokritušas uz paaugstinājuma, viņas asaras tūdaļ pārvērtās brīnišķās pērlēs. Blakus meitenei uz pīteņa sēdēja kāds cilvēks. Viņš vāca kopā nokritušās pērles un sauca:

—   Sanāciet, sanāciet! Nosakiet cenu! Jūsu priekšā brīnumzemes princese! Kad viņa raud, tai no acīm birst pērles. Sanāciet, skatieties! Nosakiet cenu!

—   Simt tūkstošu! — kāds no pūļa iesaucās.

—   Divsimt tūkstošu!

—   Trīssimt tūkstošu!

Cena arvien auga. Pērles bira uz paaugstinājuma.

—    Cik tu par viņu dotu? — Mochans klusi jautāja Jusufam.

—   Es par viņu nedotu ne paisas! Man nepatīk raudulīgas princeses. Man patīk tādas, kas smejas.

—    Padomā vien, viņa taču ir pērļu karaliene!

—   Kas par to? — Jusufs nesaprata. — Padomā tu arī: lai pērles iegūtu, viņa taču jāpiespiež visu laiku raudāt. Nāksies viņai sagādāt visādas ciešanas: iekalt važās, sist ar pātagu, mērdēt badā .. . Tikai tā var iegūt šos spožos graudiņus. Nē, es nevienam negribu darīt pāri!

—   Tev taisnība, — Mochans piekrita. — Zēl nabadzītes! Viņa katrā ziņā jāatsvabina.

—   Vai viņa tev patīk? — Jusufs vaicāja.

—   Man kādreiz bija pasaku grāmata, bet mans tēvs to atņēma un saplēsa sīkās druskās. Šajā grāmatā bija uzzīmēta tieši tāda pati princesīte …

Jusufs brīdi klusēja, pārdomāja, bet tad piegāja pie paša paaugstinājuma un skaļi uzsauca:

—    Paklau, princese! Mēģini pasmieties — redzēsi, kas tad notiks!

Pērļu vācējs sāka ausīties.

—    Ei, kas tur manu princesi māca smieties? — viņš uzkliedza, pielēkdams kājās. — Sargies, nositīšu! — Un viņš iesita princesei ar pātagu.

—    Meitene! Ja negribi, lai tevi sit, — smejies! — Jusufs atkal uzsauca. — Ja tev sāpēs, — smejies! Darīs pāri — tomēr smejies! Gan tu redzēsi, kas tad notiks!

Princese skaļi iesmējās.

Pērles mitējās birt no viņas acīm. Bet par to no lūpām sāka kaisīties visvisādi ziedi.

Tie bija brīnišķi ziedi: rozes, tulpes, narcises, taču pircējiem ziedu nevajadzēja.

Pērļu tirgotājs pārskaitās un iesita princesei ar pātagu vēl stiprāk.

—    Raudi! — viņš kliedza.

Bet viņa par atbildi sāka smieties vēl skaļāk.

Cerībās pieviltie pircēji sāka izklīst: viņi taču bija nākuši šurp pēc pērlēm, nevis pēc ziediem!

Pēkšņi pērļu tirgotājs sagrīļojās, izmeta no rokām pātagu un nesamaņā nokrita uz rožu un liliju kaudzes. Viņš līdz šim nekad nebija redzējis puķes, un no neierastās puķu smaržas viņam bija sākusi reibt galva.

Te Mochans ar Jusufu aši uzrāpās uz paaugstinājuma, atbrīvoja princesi no važām un, paņēmuši viņu pie rokas, veda sev līdz.

Aiz.prieka princese līksmi smējās, un no viņas lūpām lija smaržīgu ziedu lietus. Kur zemē bija nokritis viens zieds, radās vesela dobe.

Vientulīgais tuksnesis atdzīvojās. Visur, kur pāri bija gājuši bērni, izauga kupla zāle un ziedi.

Mochans bija laimīgs, ka saticis savas iemīļotās pasakas princesi. Viņš sacīja Jusufam:

—   Tagad dosimies projām no šejienes! Vairāk mums te nekas nav darāms.

—    Nē! Labāk paliksim vēl mazliet un visu aplūkosim, — Jusufs aicināja. — Mēs taču par biļetēm samaksājām veselas četras annas. Ar naudu nevar mētāties!

.

VII nodaļa

Kurp mēs tagad dosimies? — Mochans vaicāja. — Turpat, kurp visi, — Jusufs apņēmīgi atbildēja.

Bērniem garām virzījās liels gājiens ar daudzkrāsainiem karogiem. Cilvēki korī kliedza: — Balsojiet par Aladinu! Kas nebalso par Aladinu, ir savas dzimtenes nodevējs! Lai dzīvo Aladins!

Mochans, Jusufs un princese devās cilvēkiem nopakaļus.

Skaļi daudzinot Aladina vārdu un vicinot karogus, pūlis izgāja lielajā pilsētas laukumā. Jusufs ievēroja, ka visi šās pilsētas iedzīvotāji bija slikti, nabadzīgi ģērbušies, viņu vaigi aiz bada iekrituši, bet acīs mirdzēja prieks un cerība.

—    Kas te notiek? — Jusufs kādam jautāja.

—    Visa pasaule zina, tikai tu nekā nezini? — cilvēks brīnījās. — Šodien mūsu pilsētā vēlēs burvi, kas mūs padarīs laimīgus. Paskaties šurp! .. . Vai redzi, kur stāv Aladins ar savu burvju lampu rokā?

Un Jusufs patiesi ieraudzīja Aladinu, kas stāvēja uz paaugstinājuma, izgreznota ar daudziem krāsainiem karogiem, un teica runu.

—    Brāļi un māsas! — Aladins runāja. — Es esmu tāds pats vienkāršs cilvēks kā jūs. Es saprotu jūsu rūpes un bēdas. Es saprotu, ka jūs ciešat badu, ka jums nav labu drēbju un jūs nevarat skolot savus bērnus. Es zinu, ka iepriekšējā valdība jūsu labā nekā nav darījusi. Bet tā bija zelta milža valdība, turpretī es, kurpnieka dēls, atpestīšu jūs no visām likstām! Ar burvju lampas palīdzību es jūs darīšu laimīgus. Varu dot jums visu, ko vien vēlaties. Paskatieties — un jūs paši pārliecināsieties par manas lampas visspēcību.

To teicis, Aladins ar piedurkni paberzēja burvju lampu, un tūdaļ viņa priekšā nostājās džins, kas jautāja Aladinam:

—    Ko pavēlēsi, kungs?

—    Es gribu tiem, kam nav pajumtes, uzcelt krāšņas pilis. Nes šurp vienu no pilīm un parādi cilvēkiem!

Džins paklanījās un tai pašā mirklī nozuda. Pēc brīža viņš atkal parādījās, turēdams rokās lielisku, ugunīs mir

dzošu septiņstāvu pili. Ļaudis nespēja ne acu novērst no tās. Pils durvis un logi bija vaļā. No turienes plūda brīnišķa muziķa un straumēm lija spoža gaisma. Pils grīdas bija izklātas dārgiem paklājiem, gar

sienām bija mīksti dīvāni. Garie galdi vai lūza no dažādu ēdienu pārpilnības. Te bija gan ceptas vistas, gan sautēta gaļa ar rīsiem un garšvielām, gan saldais pilavs, gan kurma, gan dažnedažādas saknes un augļi, gan saldējums, gan ari saldumi. Ļaudīm siekalas saskrēja mutē, redzot visu šo pārpilnību.

Simtiem tūkstošu balsu sāka saukt:

—   Lai dzīvo Aladins! Balsojiet par Aladinu! Viena zeme! Viena balss! Viens Aladins! Viena lampa!. ..

Aladins sasita plaukstas, un džins nozuda ar visu pili.

—   Atdodiet man savas balsis, — Aladins teica, — un pilis piederēs jums!

Cilvēki devās pie urnām, lai nodotu savas balsis par Aladinu, kad pēkšņi kāds iekliedzās:

—            Brāļi, neļaujieties piemuļķoties! Šis nožēlojamais krāpnieks, nieka kurpnieķeļa dēls, vienkārši nerro jūs! Man vienīgajam ir zināmi īstās burvības noslēpumi! Jūsu laime ir manās rokās! Skatieties! Lūk, kur tā ir! Cepure, kas padara neredzamu! Suleimana cepure!

Viss pūlis pavērsās uz to pusi, no kurienes atskanēja balss. Uz augstas platformas sēdēja muzikanti, bet pie mikrofona stāvēja kāds burvis un teica runu. Arī Jusufs, Mochans un princese pagrieza Aladinam muguru un skrēja citiem līdz.

—    Aladins ir blēdis, nebalsojiet par viņu! — jaunais burvis kliedza pilnā kaklā. — Viņa lampa un džins — vecas grabažas, nevienam nevajadzīgi mēsli! Ko viņš spēs izdarīt jūsu labā ar šā sagrabējušā džina un sarūsējušās lampas palīdzību? Gluži neko. Balsojiet par mani, jo tikai man' vienīgajam pieder cepure, kas padara neredzamu! Ko visu es esmu izcietis, lai tikai iegūtu šo cepuri! Man nācies

pārvarēt tūkstošiem grūtību. Cik reižu esmu bijis par matu no nāves! Un tas viss tikai tādēļ, lai sadabūtu jums, re, šo brīnumcepuri!

—    Kāds tad no tavas cepures labums? — Mochans vaicāja. — Man šķiet, ka tā ir pati parastākā cepure, kāda tik var būt.

Burvis bija sadzirdējis Mochana vārdus.

—    Parasta cepure? — viņš dusmās kliedza. — Kas to uzliek galvā, kļūst neredzams. Cilvēks pazūd kā ragi no ēzeļa pieres. Lūk, cik parasta tā ir! Skatieties! Skatieties! Jūs paši savām acīm varēsiet pārliecināties par manas cepures visspēcību!

To teicis, burvis uzlika galvā brīnumcepuri un tūliņ izgaisa pārsteigtā pūļa acu priekšā. Tagad varēja dzirdēt tikai viņa balsi:

—   Lūk, ko spēj brīnumcepure! Tas, kam tā pieder, var pēc patikas parādīties un nozust.

Un, noņēmis cepuri no galvas, burvis atkal stāvēja skatītāju priekšā:

—   Viss ir iespējams tam, kam pieder šāda cepure. Viņš var iekļūt bez biļetes, kur vien vēlas. Neviens viņu neaizturēs. Uzlieciet tādu cepuri, un jūs varēsiet noklausīties jebkuru noslēpumu, uzzināt pašu ievērojamāko cilvēku visdziļākos noslēpumus! Iegribēsies pabūt smalkā sabiedrībā — ejiet droši! Neviens jūs nedzīs prom, jo būsiet neredzami. Ar šās cepures palīdzību cilvēks var kļūt par ministru, gluži nemanot iegūt visaugstāko stāvokli. Salīdzinot ar brīnumcepuri, Aladina lampa nav nekas! Lampa jātīra, jāpilda ar eļļu, bet cepuri vajag tikai uzlikt galvā — un lieta darīta! Nāciet tikai — lieciet cepures galvā! Visas jūsu vēlēšanās piepildīsies! Tam blēdim Aladinam ir viena vienīga lampa, bet es došu katram pa cepurei! Vai redzat šīs kaudzes? Tās' visas ir brīnumcepures — augstākā labuma! Nododiet par mani savas balsis un ņemiet tās ciet! Par katru balsi — cepure! …

Visi metās balsot par burvi un kliedza:

—   Lai dzīvo cepure, kas padara neredzamu! Nost Aladina lampu!

—   Ha-ha-ha! — no trešās platformas atskanēja skaji smiekli.

Visi apstājās un apgriezās. Tur stāvēja vēl viens dīvains burvis. Viņš bija ģērbies papīra svārkos, galvā viņam bija papīra cepure, bet uz deguna acenes. Rokā viņš turēja avīzi un smējās.

—    Draugi! — viņš uzsauca. — Neticiet šim pļāpām! Viss, ko viņš runā, ir blēņas! Meli — vairāk nekas! Nobalsojiet tikai par viņu, tad viņš uzliks galvā savu izslavēto brīnumcepuri un pazudīs, bet jums pametīs visparastākās drēbes cepurītes! Ja gribat, mauciet šīs muļķīgās cepures sev galvā, ja ne, — taisiet no tām tabakas makus — alga viena! Bet, ja jūs patiesi kļūtu neredzami, — kāds gan jums no tā labums? Ko gan jūs darīsiet, ja būsiet kļuvuši neredzami? Ja nu reiz dzīvo burvju valstībā, tad vajag meklēt īstu burvību! Lūk, tad jūs kļūsiet par savas dzīves noteicējiem! Skatieties šurp! No manām burvībām jūs neizgaisīsiet kā dūmi. Es nesolīšu jums arī gaisa pilis. Nē, es jums piedāvāju vienkāršas, derīgas lietas, kas katram ir ļoti nepieciešamas!

Burvis norādīja ar pirkstu uz kādu cilvēku, pēc izskata zemnieku, un vaicāja:

—   Nu, piemēram, tu! Saki, — ko tu vēlētos?

—   Es vēlētos, lai uz manas zemes būtu aka, — zemnieks teica.

Burvis no liela papīrgroza paņēma papīra lapu, pamurmināja pār to, uzpūta un atdeva zemniekam.

Zemnieks uz lapas ieraudzīja savu lauku, kurā auga prosa. Un piepeši tīruma vidū parādījās aka. Griežamais ritenis sakustējās, ūdens sāka plūst platu straumi, tecēt pa zemi un rasināt lauku. No būdas iznāca zemnieka sieva. Iesmēlusi krūzē ūdeni, viņa laimīga skatījās uz savu vīru.

Bet viņš tai brīdī skrēja mājup, sažņaudzis rokā burvja dāvāto papīra gabaliņu. Skrēja un pie sevis runāja:

—   Beidzot man ir aka! Beidzot man ir sava aka!

—   Bet ko tu vēlies? — burvis prasīja kādam citam.

—   Mūsu ciematā nav skolas, — cilvēks atbildēja.

Burvis izvilka citu papīra lapu, pamurmināja pār to, uzpūta un padeva cilvēkam. Cilvēks vērīgi ielūkojās papīrā un ieraudzīja tur savu māju. Blakus tai slējās jauna, lieliskā skolas ēka. Bērni ar grāmatām rokās gāja mācīties. Pie skolas bija ierīkots brīnišķīgs dārzs, kur bērni rotaļājās. Pie vārtiem viņš redzēja savus divus dēlus. Zēni māja ar rokām un sauca viņam:

—    Sveiks, tēt!

Bet viņš tobrīd skrēja mājup, savā nodabā runādams:

—   Beidzot esam sagaidījuši savu skolu! Tagad mums ir sava skola!

Cilvēki lauztin lauzās pie burvja.

—   Man vajadzīgas kurpes! — viens kliedza. Burvis iedeva viņam papīra lapiņu.

—   Es gribu automobili! — otrs sauca. Arī viņam burvis iedeva tādu pašu lapiņu.

—   Mums vajadzīga slimnīca!

—    Mums vajag skolu!

—    Mums vajag upi!

—   Mums vajadzīgs teātris!

Burvis visiem izdalīja papīra strēmeles.

—   Vai tu kaut ko redzi uz šiem papīriņiem? — Mochans vaicāja Jusufam.

—    Nē, es redzu tikai vienādus papīra gabaliņus, — Jusufs atbildēja.

—    Bet varbūt, — Mochans prātoja, — šiem cilvekiem vienkārši liekas, ka viņi redz uz papīra to, ko viņi jau sen vēlējušies iegūt. Kā tu domā?

Jusufs notvēra aiz rokas cilvēku, kas burvim bija prasījis kurpes, un pavaicāja tam:

—   Vai tu dabūji kurpes?

Cilvēks nikni piegrūda papīra lapu Jusufam pie pašas sejas un teica:

—   Vai tu akls, vai? Neredzi manas jaunās kurpes?

Taču Jusufs, izņemot visparastāko papīra lapu, patiesi

nekā cita neredzēja.

—   Ja pēc tavām domām tās ir kurpes, — viņš teica, — tad aun tās kājās!

Cilvēks ņēmās aut kājā papīra lapiņu, bet papīrs tūliņ saplīsa.

To ieraudzījis, burvis uzbrēca:

—   Kas tur iedrošinās jaukties manās darīšanās? Kas uzdrīkstas šaubīties par manas burvības varu? Trļeciet to laukā no mūsu zemes, citādi burvība zaudēs spēku un jūsu laimei beigas!

Visi trīs burvji un viņu piekrāptie vēlētāji metās ķert bērnus. Bet Jusufs paguva paķert no cepuru grēdas trīs brīnumcepures. Vienu no tām viņš uzmauca galvā sev, bet pārējās padeva Mochanam un princesei un steidzināja ātrāk likt galvā. Bērni nozuda, un tas notika īstajā brīdī, citādi viņiem nebūtu izdevies dzīviem aizkļūt prom no satracinātā pūļa.

Bailēs drebedami, Jusufs, Mochans un princese izlavījas aiz brīnumpasaules vārtiem. Tur sēdēja sudraba milzis un pārdeva biļetes par četrām annām. Ieraudzījis bērnus, viņš sāka tos žēlā balsi lūgties:

—   Vai jums nav kaut kas ēdams? Trīssimt gadu es te izsalcis sēžu. Pažēlojiet mani, iedodiet kaut ko! .. .

Bērni atdeva milzim savas .brīnumcepures.

—    Pastiep, cik vari, un mauc galvā! — Jusufs teica. — Dabūsi visu, ko vēlies. Tā saka jūsu burvji!

.

VIII nodaļa

Jusufs, Mochans un princese bija ļoti izsalkuši: kopš viņi bija nonākuši zelta milža valstī, tie nebija ēduši ne kumosa. Bet visvairāk bija izsalkusi princese. Un kā gan ne! Viņa taču bija tīšām mērdēta badā, lai vairāk raudātu. Tādēļ, tikko nonākuši pie brīnumkoka, visi trīs uzklupa tā sulīgajiem, saldajiem augļiem. Kad izsalkums bija apmierināts, Mochans vaicāja meitenei:

—   Kādas zemes princese tu esi?

—   Nekādas, — viņa atbildēja. — Es nemaz neesmu princese, bet maiznieka meita.

—   Ā, tad tu neesi princese! — Mochans pārsteigts iesaucās. — Bet kāpēc, tevi pārdodams, pērļu tirgotājs teica …

—    Ko visu nesarunā! — viņa pārtrauca. — Bija tā. Pilsētā, kur mēs dzīvojām, manam tēvam piederēja mazs veikaliņš, kurā viņš tirgojās ar saldām maizītēm. Tēvs, māte un es — mēs visi trīs strādājām ceptuvē: jaucām mīklu, veidojām maizītes un cepām lielā krāsnī. Mīcīt mīklu, likt to formās, pēc tam krāsnī un turēt tik ilgi, kamēr maizītes izcepušas, — tas ir ļoti grūts darbs. Ņemt laukā no krāsns gatavās maizītes un to vietā likt citas arī nav viegli. Es biju vēl gluži maziņa, man gribējās uz ielas rotaļāties ar draudzenēm, bet vajadzēja strādāt no rīta līdz vakaram. Bet tad māte saslima, un mums ar tēvu nācās strādāt maiznīcā diviem vien. Es aiz neuzmanības apsvilināju veselu cepienu maizīšu. Tēvs par to ļoti noskaitās uz mani, nopēra un izdzina uz ielas. Es stāvēju aiz durvīm un raudāju. Pēkšņi kāds vecs vīrs netālu no manis apstājās un sāka pie manām kājām kaut ko uzlasīt no zemes. Kas gan tas varēja būt? Es arī sāku skatīties zemē, un asaras manās acīs nožuva. Tad vecais izslējās taisni un sāka ār lielu interesi mani apskatīt. Pēc tam paņēma mani aiz rokas un ieveda mūsu maiznīcā.

«Kā tev nav kauna sist tik mazu meitenīti?» vecais teica manam tēvam.

«Tā ir mana meita,» tēvs atbildēja. «Kas tad viņu drīkstēs sist, ja ne tēvs! Viņai jāpalīdz man ceptuvē. Man ir lieli parādi, bet viņa šodien apsvilināja veselu cepienu maizīšu! Kurš gan mierīgi pacietīs tādu zaudējumu? Esmu ļoti trūcīgs un tik tikko spēju uzturēt ģimeni. Nav ko aizstāvēt: es viņu šodien situ pirmo reizi mūžā un pelnīti! …»

«Ja tu esi nabags,» vecais teica, «un tev grūti meiteni uzturēt, atdod vinu man. Es pieņemšu viņu sev par meitu.

Viņai nekā netrūks. Viņa dzīvos bagātā namā, valkās dārgas drēbes, es pieņemšu viņai vislabākos skolotājus.»

«Bet kas strādās maiznīcā? Tu, vai?»

«Atdod meiteni man, un es samaksāšu visus tavus parādus un piedevām došu tik daudz naudas, ka tu bez rūpēm varēsi nodzīvot savu mūžu.»

To teicis, vecais izvilka naudas maku, pilnu ar zelta naudu, un ielika tēvam rokā. Tēvs skatījās te uz maku, te uz mani un beidzot izšķīrās: paņēma maku, bet mani atdeva vecajam. Mans tēvs bija ļoti nabadzīgs un domāja, ka viņa meitai bagātnieka mājā klāsies labi.

. — Un tā tu šķīries no sava tēva? — Jusufs vaicāja.

—    Jā, — meitene atbildēja, — tā mēs šķīrāmies.. . Vecais bija zeltkalis. Viņš iesēdināja mani savā pajūgā un aizveda mājās. Ceļā viņš man jautāja: «Vai tu raudi katru dienu, manu meitiņ?»

«Nē, es arvien smejos,» es atteicu. «Šodien es raudāju pirmo reizi.»

«M-m-jā,» vecais novilka un kļuva domīgs.

Māja, kurp viņš mani aizveda, bija plaša un skaista. Vecais ietērpa mani lepnās, dārgās drēbēs un bagātīgi deva gardus ēdienus. Man bija četrjūgs, kurā es varēju vizināties pa pilsētu. Viņa mājā viss bija labi, tikai viens sliktums …

—     Kāds? — Mochans iejautājās.

—     Katru dienu pēc vakariņām vecais mani sita. Es raudāju un kliedzu, bet vecais uzgrieza patafonu, lai

uz ielas neviens nedzird, kā es kliedzu un raudu. Tā tas gāja no dienas dienā. Viņš lika man raudāt, bet pats .zīda lakatiņā lasīja pērles, par kurām bija pārvērtušās manas asaras. Šīs pērles tā greznoja viņa veikala skatlogu, ka kopš tā laika pie loga vienmēr pulcējās daudz ļaužu, jo neviens nekad nebija redzējis tik brīnišķīgas pērles. Pērles, kas bira no manām acīm, bija tik lielas, spožas un tīras, ka no jūras dzelmēm nākušās pērles blakus tām šķita neīstas. Drīz vien valodas par vecā zeltkaļa brīnišķīgajām pērlēm nonāca padišacha ausīs. Padišachs lika vecajam ierasties pie sevis un parādīt slavenās pērles. Viņš prata novērtēt dārglietas un krāja dimantus, pērles un dažādus dārgakmeņus. Katram padišacham patīk kaut ko krāt. Daži vāc dimantus, citi — autobusu biļetes .. . Rūpīgi aplūkojis katru pērli, padišachs jautāja zeltkalim:

«Kur tu ņem šīs pērles?»

Vecais mēģināja padišachu piemānīt: viņš teica, ka pērles iegūtas jūras dziļumos. Taču padišachs pats bija ļoti viltīgs un neļāva sevi apmuļķot. Viņš teica vecajam:

«Saki taisnību, — kur tu dabūji šīs pērles? Citādi likšu tev nocirst galvu!»

Vecais sāka bailēs drebēt. «Neliec mani nogalināt!» viņš sāka lūgties. «Es visu izstāstīšu. Šīs pērles* nav no jūras dzelmēm. .. Tās vienkārši ir kādas nabaga maiznieka meitenes asaras.»

Sākumā padišachs negribēja vecajam ticēt, bet vēlāk noticēja un lika nekavējoties mani atvest uz pili.

Sacīts — darīts. Mani atveda uz pili un lika raudāt padišacha priekšā.

Kad padišachs redzēja, ka manas asaras tiešām pārvēršas par pērlēm, viņš kļuva ļoti priecīgs. Kā jau teicu, šis padišachs mīlēja vākt dārgakmeņus. Viņš pavēlēja zeltkali tūlīt sodīt ar nāvi, bet mani paturēja pilī, ieslēdza kādā istabā un lika apsargāt.

Pilī dzīve bija sliktāka nekā pie vecā meistara. Padišachs lika man raudāt vairākas reizes dienā, jo viņš karoja ar kaimiņu zemēm un viņam bija vajadzīgi lieli karapulki, bet karapulkiem bija vajadzīga nauda. Kad padišacha valsts kase bija pilna ar pērlēm, viņš iekaroja kaimiņu zemes. Bet reiz padišachs kauju zaudēja. Ienaidnieki ielauzās viņa valstī, izlaupīja pili, bet es nonācu kāda kareivja rokās. Kareivis noturēja mani par vienkāršu meiteni un pārdeva par desmit zelta gabaliem kādam vergu tirgotājam. Bet, kas notika pēc tam, jūs jau zināt.

Kamēr princese stāstīja par sevi, visi trīs bija atpūtušies, atspirdzinājušies un nolēma*, doties tālāk pa brīnumkoku.

— Es iešu pirmais, — Jusufs sacīja, — Mochans nāks aiz manis, bet tu, mis Smalkmaizīte, — Jusufs uzrunāja meiteni, — seko Mocha-

nam un palīdzi viņam, kā vari. Viņam taču katrai rokai ir tikai pa vienam pirkstam. Ja mēs Mochanam nepalīdzēsim, viņam ies grūti.

Meitenei ļoti iepatikās viņas jaunais vārds — «mis Smalkmaizīte». Viņa iesmējās un teica:

—   Nabaga Mochans, cik viņam grūti!

—    Nē, man ir viegli! — Mochans dusmīgi atrūca. — Tiesa, pēc rāpšanās pa koku man mazliet smeldz rokas, bet man liekas, ka tur aug jauni pirksti…

.

IX nodaļa

Ilgi ilgi Jusufs, Mochans un mis Smalkmaizīte kāpa pa koku lejup. Jusufs gāja pa priekšu un ar Mochana lukturīti apgaismoja ceļu. Beidzot viņš apstājās pie milzīga zara, pie kura bija piestiprināts uzraksts. Uzrakstā kvēloja ugunīgi burti: «Sargies! Ne soli tālāk! Čūsku pilsēta.»

— Vai! — princese iekliedzās. — Man bail no čūskām.

—   Man arī! — Mochans piebalsoja. — Labāk iesim prom no šejienes!

—   Nē, — Jusufs nebija ar mieru, — paliksim! Mums taču jāredz, kas tā par pilsētu.

Un, uzmanīgi virzīdamies pa zaru, visi trīs devās uz priekšu. Drīz viņi nonāca pie pilsētas vārtiem. Jusufs pieklauvēja. Aiz smagajiem, cieši aizvērtajiem vārtiem atskanēja sarga balss:

—   Ja jums dzīvība dārga, tad …

—   Nē, nav dārga! — Jusufs viņu pārtrauca. — Atveriet!

—   Un tomēr labāk būtu, ja jūs nenāktu iekšā, — noteica sargs, vārtus atvērdams.

Tomēr Jusufs paņēma Mochanu un princesi pie rokas un droši gāja uz priekšu. Ielaidis bērnus, sargs vispirms rūpīgi pārmeklēja viņus, bet pēc tam steidzīgi aizslēdza vārtus. Pilsēta bija brīnišķīga — taisnas, platas ielas, izliktas akmens plāksnēm, diženas, lieliskas celtnes. Viss bija tik spodrs, ka nekur neredzēja ne gruzīša. Cilvēki bija tērpušies skaistās, dārgās drānās, un tomēr visi nez kāpēc gāja klusēdami, bailīgi lūkodamies apkārt. Nevienā sejā nebija ne smaida ēnas.

Gar ielām garās virknēs blīvējās precēm pārpilnas pārdotavas un veikaliņi. Bērni negribot apstājās. Ko tas varēja nozīmēt? Aiz katras letes bija stiepļu sprosts, kurā klusi sēdēja pārdevējs. Kad pie letes pienāca kāds pircējs, pārdevējs atvēra mazu, pinumā īpaši ierīkotu lodziņu, pasniedza iesaiņoto pirkumu, saņēma naudu, un lodziņš tūdaļ tika aizvērts. Bet pats dīvainākais šajā savādajā pilsētā bija tas, ka vienīgi letes ar precēm te bija bez bieziem stiepļu pinumiem, ar kuriem bija nosegtas visas māju parādes durvis un logi, visas izejas no šķērsieliņām un ielām.

—   Paskatieties, — kas tas? — Mochans vaicāja, rādīdams gaisā.

Jusufs atlieca galvu un ieraudzīja, ka arī visa pilsēta ir pārvilkta ar milzīgu stiepļu režģi. Šis.dzelzs režģis kā otras debesis pacēlās pāri visaugstāko namu jumtiem.

—   Brīnumi! — Jusufs izsaucās.

—    Vai jūs ievērojāt, — princese ierunājās, — mēs jau labu laiku ejam pa pilsētu, bet vēl līdz šim neesam redzējuši neviena dārza, neviena koka, nedz krūma, nedz puķes.

Jusufs ar Mochanu pavērās apkārt. Patiesi, viņiem ceļā nebija gadījies ne dārzs, ne puķe, ne koks. . .

—   Interesanti, — kāpēc tas tā? — Jusufs brīnījās.

Bērni sāka apvaicāties garāmgājējiem, tomēr neviens viņiem nekā nepaskaidroja. Tikko izdzirdis jautājumu, cilvēks nodrebēja, nobāla un, klusēdams noliecis galvu, aizsteidzās garām.

—   Aiz tā visa kaut kas slēpjas, — Jusufs sacīja saviem draugiem.

—    Iesim ātrāk prom no šejienes! — Mochans. aicināja. — Kad es vēroju šo pilsētu, man neviļus nāk prātā manējā. Starpība vienīgi tā, ka te vēl dzīvo cilvēki, bet tur viņu vairs nav. Taču man šķiet, ka drīz arī šajā pilsētā vairs neviena nebūs.

—    Nē, nē! — Jusufs pretojās. — Ja nu esam šurp atnākuši, tad izpētīsim visu, kā nākas.

Pienāca vakars. Bērni bija ļoti noguruši un nolēma nakti pārgulēt viesnīcā. Arī viesnīcnieks viņus vispirms pārmeklēja, bet uz Jusufa jautājumu, kāpēc viņš to dara, neko neatbildēja.

Kad viesnīcnieks ieveda bērnus viņiem paredzētajā istabā, viņi ieraudzīja trīs lielas dzelzs gultas, kurās viss — matrači, spilveni un pārklāji bija no smalciņa dzelzs režģa. No tāda paša smalka režģa bija arī gultām pārvilktie aizkari. Kad cilvēks bija iegulies gultā un aizvilcis aizkaru, likās, ka viņš guļ sprostā.

—     Ļoti savādi, — princese sacīja. — Bet vai ūdens te ir? Man gribas dzert.

Jusufs apskatīja istabu un kaktā ieraudzīja krānu. Arī krānam bija

priekšā dzelzs sietiņš, un ūdens tievām strūkliņām tecēja tam cauri. Princese padzērās ūdeni. Par laimi ūdens te bija gluži parasts, ne no dzelzs režģa, citādi tas — kas zina — būtu vēl iesprūdis meitenei kaklā.

Vakarā, tiklīdz saule bija norietējusi, visu pilsētu sāka apmirdzēt kāda dīvaina, neredzēta gaisma. Gaisma bija tik spoža, ka neviens pilsētas stūrītis nepalika tumsā. Šajā gaismā ielas laistījās kā spogulis, tā ka ne salmiņš nevarēja palikt nepamanīts.

—    No kurienes nāk šī gaisma? — jautāja Jusufs.

—            Paskaties turp! — Mochans teica, rādīdams uz logu.

—   Kāpēc turp? — iesaucās princese. — Paskaties labāk uz griestiem!

Visi trīs palūkojās griestos. Tie bija no dzidra stikla, un bērni ieraudzīja augstu torni, kura virsotnē griezās milzīga bumba, spoža kā saule. Tā mirdzēja pār visu pilsētu, izstarodama žilbinošu gaismu.

—    Kā mēs varēsim gulēt, ja visapkārt tik gaišs? — Mochans bažījās.

—    Gluži vienkārši, — princese atteica, — aizsedz acis ar rokām un guli!

Tā viņi arī izdarīja: aizsedza acis ar rokām un iemiga. Taču pusnaktī viņus pamodināja briesmīga kliegšana. Pirmā pamodās princese un uzsauca Mochanam, bet viņš pamodināja Jusufu.

—    Kas ir .. . kas noticis? — Jusufs pusmiegā ņurdēja.

—   Ko jūs neļaujat man gulēt! .. .

—   Celies taču, celies! — princese un Mochans nelikās mierā. — Dzirdi, kā laukā kliedz!

Un patiesi — kliedzieni aiz loga kļuva aizvien skaļāki un žēlabaināki. Nu jau vaimanās varēja izšķirt vīriešu, sieviešu un bērnu balsis. Jusufs, Mochans un princese žigli saģērbās un izskrēja uz ielas. Tur viņi ieraudzīja lielu ļaužu pūli. Cilvēki sita ar dūrēm sev pa krūtīm un skaļi raudāja. Gājiena priekšgalā uz vīriešu pleciem šūpojās desmit garas kastes.

—    Kas tajās kastēs ir, draugs? — Jusufs jautāja kādam cilvēkam.

—    Cst! Runā klusāk! — tas atčukstēja. — Šajās kastēs atdusas to laimīgo izredzēto mirstīgās atliekas, kuriem šodien Lielais Karaliskais Pūķis-maharadža visžēlīgi pieskāries ar savu dzeloni.

—   Viņus sakodusi čūska? — Jusufs iekliedzās.

—    Klusāk! — gājējs nočukstēja. — Nevis čūska, bet Lielais Karaliskais Pūķis-maharadža! Tā viņu vajag godināt! Ja viņš padzirdēs, ka tu viņu sauc vienkārši par čūsku, viņš briesmīgi saniknosies!

—    Kas saniknosies?

—    Tev taču saka — Lielais Karaliskais Pūķis! Baidos, ka tikai viņš arī tevi neaplaimo ar sava dzeloņa pieskārienu . . .

—   Vai tad cilvēki priecājas, kad viņš tos sadzeļ? princese brīnījās. — Viņi taču no tā mirst!

—    Protams, mirst. Bet viņš taču ir mūsu pilsētas valdnieks, Lielais Karaliskais Pūķis-maharadža. Tāpēc mēs saucam par laimīgiem visus tos, ko viņš pagodina ar savu pieskaršanos. Katru dienu viņš sadzeļ desmit cilvēkus… tas ir, es gribēju teikt: nevis sadzeļ, bet paceļ savas žēlastības augstumos…

—    Katru dienu mirst desmit cilvēki?! — Jusufs izsaucās.

—   Kāpēc tad jūs nesitat nost šo neģēlīgo pūķi?

—   Klusāk! Ko tu runā! — cilvēks čukstēja gluži nobālis.

Viņš metās prom un, iejaucies pūlī, sāka skaļi raudāt un sist sev pa krūtīm. Bet pūlis arvien auga. Ļaudis plūda nebeidzamā straumē, liedami asaras un vaimanādami.

Gājiena priekšgalā lēni virzījās desmit ar melnu drānu pārsegti šķirsti. Šķirsti bija ļoti lieli. Katru no tiem nesa divpadsmit cilvēki.

—   Vai tad šķirsti ir tik smagi? — Mochans vaicāja kādam no cilvēkiem.

—   Jā, — tas atbildēja. — Katrā no tiem atrodas ne tikai laimīgā izredzētā miesas, bet arī visa viņa mantība. Zelta nauda, zelta un sudraba trauki, dārgakmeņi, labākās drānas un mājas un zemes ieķīlājuma zīmes.

—    Kāpēc tad tā?

—   Mums tāds paradums. Ja kāds mirst no pūķa koduma … tas ir — es gribēju teikt — no Lielā Karaliskā Pūķa-maharadžas dzeloņa pieskāriena, tad viņu kopā ar visu mantību gulda melnā šķirstā un novieto, lūk, tur tā augstā torņa priekšā.

—    Bet kam tas vajadzīgs?

—   Tornī dzīvo sarkars — mūsu pilsētas pārvaldītājs un aizstāvis. Viņš, lūk, izdevis tādu likumu.

—   Savāds likums! Pēc nāves atņemt cilvēkam visu viņa mantu!

—   Jā, bet nedrīkst taču aizmirst, ka pilsētas aizsardzības izdevumi ir ļoti lieli, — cilvēks iebilda. — Lai apgaismotu bumbu, kas griežas torņa galā, nepieciešams simtiem tūkstošu rupiju: metala režģis, kas apņem pilsētu, arī maksā lielu naudu. Tas vajadzīgs tādēļ, lai mūsu pavēlnieka Lielā Karaliskā Pūķa-maharadžas dusmas neizgāztos pār viņa pazemīgo vergu galvām. Visi koki pilsētā ir nocirsti, lai jau iztālēm varētu pamanīt Lielo Pūķi, ja viņš pagodinātu mūsu pilsētu ar savu apmeklējumu. Meklējiet, cik gribat, — neviena koka pie mums neatradīsiet!

—    Jā, tas gan tiesa, — princese apstiprināja. — Mēs jūsu ielās neesam redzējuši ne krūmiņa.

—    Bez kokiem un krūmiem mums ir vieglāk glābties no Lielā Karaliskā Pūķa dusmām. Visas mājas mums ir mūra, ielas un šķērsieliņas bruģētas, ūdens krāni aizsegti ar metālā pinumiem. Mūsu pilsētas valdnieks dara visu, lai pagarinātu mūsu mūžu, taču nav tādas dienas, kad desmit cilvēki neaizietu uz viņpasauli ar Lielā Pūķa-maharadžas palīdzību.

—    Bet vai tad tiešām neviens no jums nav redzējis šo pūķi? — Jusufs brīnījās. — Tik spožā gaismā, domājams, nebūtu grūti viņu atrast un nosist.

—    Klusāk! Nerunā tā! Ja viņš izdzirdēs, sakodīs arī tevi.

Cilvēks nobālēja un metās skriet, cik spēka, prom no Jusufa. Bet viņš nebija paguvis noskriet ne pāris soļu, kad sagrīļojās un nokrita kā nopļauts. Viņš vārtījās pa zemi un briesmīgi kliedza:

—    Iekoda! Iekoda! Man iekoda Pūķis-maharadža!

Pūlis ievaimanājās vēl skaļāk. Sievietes plūca matus un

kaisīja sev uz galvas pelnus. Jusufs, Mochans un princese metās pie nelaimīgā «aplaimotā», taču viņš jau bija miris. Pierē tam bija redzama zila čūskas koduma vieta. Taču paša pūķa nekur neredzēja. Kur viņš nācis, kur gājis — nebija ne ziņas, ne miņas. Ātri tika atnests melns šķirsts un tajā ielikts cilvēks, ar kuru Jusufs pirms mirkļa bija runājis.

Pēkšņi kaut kur no augšas nodārdēja baismīga balss:

—   Drebiet, pilsētas iemītnieki! Bīstieties Lielā Karaliskā Pūķa-maharadžas dusmu! Tas, kas sacelsies pret viņu, tiks uz vietas nonāvēts kā šis cilvēks!

—   Apžēlojies, valdniek! Mēs esam tavi pazemīgi vergi! — vienā balsi sauca visi vīrieši, sievietes un bērni, krizdami pie zemes.

Tikai Jusufs, Mochans un princese palika stāvam.

—   Metieties zemē, metieties jūs arī! — viņiem sauca no visām pusēm.

—   Kādēļ mums mesties zemē? — Jusufs lepni sacīja. — Tā tik vēl trūkst, ka mēs sāktu zemoties kāda riebekļa pūķa priekšā!

—   Drebiet! Drebiet! — dārdēja tā pati balss. — Drebiet Lielā Karaliskā Pūķa-maharadžas priekšā!

Ļaudis sāka vēl skaļāk raudāt un nesa tālāk melnos Šķirstus.

Beidzot gājiens nonāca pie torņa, iežogota ar augstu dzelzs sētu, uz kuras lieliem burtiem bija uzrakstīts: «Ieeja aizliegta.» Cilvēki nolika pie tās zemē melnos šķirstus un apstājās, bijīgi noraudzīdamies uz torni. Milzīgās dzelzs durvis bija aizvērtas. Piepeši kaut kur no augšas atskanēja rāma, nosvērta balss:

—    Ļaudis, dodieties mājup! So cilvēku miesas mēs atdosim liesmām, bet viņu bagātības izmantosim pilsētas labā. Nezaudējiet cerību! Nāks laiks, un mēs atradīsim padomu, kā mazināt Lielā Karaliskā Pūķa-maharadžas dusmas. Mēs darām visu, lai pasargātu jūs no viņa dzeloņa pieskāriena un paildzinātu jūsu mūžu. Bet, diemžēl, līdz šim mūsu pūliņi bijuši veltīgi. Tāda ir visaugstākā griba! Kas gan spēj tai pretoties! Kas gan spēj stāties pretim Lielā Karaliskā Pūķamaharadžas dzelonim! Ejiet, mani bērni, dodieties mierā uz savām mājām!

—    Kas tā par balsi? — Mochans vaicāja.

—   Tā ir mūsu sarkara balss, — viņam atbildēja.

—    Kāpēc tad jūsu sarkars neiznāk ārā no torņa un neparunā ar cilvēkiem atklāti?

—    Kas to zina! Varbūt ari viņš, kā visi cilvēki, baidās no Lielā Pūķa-maharadžas.

—   Bet kāds tas jūsu sarkars izskatās?

—    Arī to mēs nezinām. Viņu neviens nekad nav redzējis. Ēdienu un citu nepieciešamo mēs atnesam šurp un noliekam te, pie aizžogojuma.

—    Ejiet, ejiet, mani bērni! — balss no torņa atkārtoja. — Ātrāk izklīstiet pa mājām!

Visi pagriezās un sāka izklīst. Tikai Jusufs, Mochans un princese palika stāvam dzelzs durvju priekšā.

—    Iesim mēs arī uz savu viesnīcu! — mudināja Mochans.

—    Nē, es gribu redzēt, kāds izskatās šis noslēpumainais sarkars! — Jusufs bija apņēmies.

—    Bet tev taču teica, ka vēl līdz šim neviens cilvēks pilsētā sarkaru nav redzējis! Kā tad tu viņu redzēsi?

—    Nu tad es vismaz paskatīšos, kas atrodas šais šķirstos.

Jusufs pacēla kāda šķirsta vāku un jau gribēja tajā palūkoties, kad no augšas atskanēja tā pati balss:

—    Sargies, svešiniek! Netraucē aizgājēja mieru! Ej prom no šejienes!

—    Iesim, Jusuf, iesim ātrāk! Man bail! — princese čukstēja.

—   Man arī, — teica Jusufs.

Saķērušies rokās, bērni skrēja mājup. Bet viesnīcas vārtos Jusufs apstājās un teica:

—    Un tomēr es gribu redzēt, kas notiks tālāk!

Mochans un princese viens par otru ņēmās viņu pierunāt iet mājā iekšā, bet Jusufs par to negribēja ne dzirdēt. Veselu stundu viņi visi trīs stāvēja vārtos un raudzījās uz torni. Taču pa šo laiku nenotika itin nekas. Torņa durvis joprojām palika ciet, bet melnie šķirsti atradās pie dzelzs aizžoga. Pēdīgi, pēc stundām divām vai vairāk, milzīgā bumba torņa galā apdzisa un visa pilsēta iegrima tumsā. Te Jusufs sataustīja Mochana roku, ielika to princeses rokā un teica:

—   Palieciet jūs abi šeit, bet es iešu uz torni un paskatīšos, kas tur notiek.

—    Neej, Jusuf, neej! — princese lūdzās.

—   Nē, jāiet! — Jusufs atteica. — Tagad ir ļoti tumšs, un man šķiet, ka tieši tagad viņi sāks nest šķirstus.

—   Kāpēc tu domā, ka pilsētas sarkars strādās tādā tumsā? — Mochans nesaprata.

—   Ne tikai šai pilsētā, — Jusufs atbildēja, — bet arī daudzās citās vietās sarkari savu darbu mīl darīt tumsā.

Tumsa slēpj viņus no pavalstnieku acīm. Tā ļaudis runā. Nu laidiet mani, es iešu! — un Jusufs aizskrēja.

Bija tik tumšs, ka dur kaut acis laukā; pilsētnieku vaimanas bija aprimušas, un nāves klusumā, kas bija pārņēmis ielas, skanēja vienīgi Jusufa sandaļu sīkie klaudzieni. Drīz viņa soļi bija apklusuši. Un piepeši klusumu pāršķēla spalgs kliedziens. Princese šausmās piespiedās Mochanam, un tajā pašā mirklī tornī uzliesmoja un iedegās bumba. Bērni neviļus piemiedza acis. Bet, kad viņu acis bija apradušas ar spilgto gaismu, viņi ieraudzīja garo, taisno ielu un tās galā torni. Melnie šķirsti bija pazuduši, bet tur, kur tie bija stāvējuši, pie aizžoga nekustīgi gulēja Jusufs.

—    Vai, vai! — iekliedzās princese un Mochans un, izplūzdami asarās, metās pie sava drauga. Princese pacēla Jusufa galvu, uzlika sev uz ceļiem un ieraudzīja viņa pierē melnu brūcīti — čūskas kodiena pēdas. Princese sāka raudāt vēl skaļāk, bet, uz viņu skatīdamies, skaļāk sāka raudāt arī Mochans. Pēkšņi kāda roka pieskārās Mochana plecam un klusa balss vaicāja:

—    Kas noticis? Kāpēc jūs raudat?

—   Mūsu draugs ir miris. Viņu sadzēlis Pūķis-maharadža.

—    Pūķis-maharadža? — cilvēka balsī skanēja apslēpts izsmiekls, un bērni pavērās augšup. Viņu priekšā stāvēja sirmgalvis ar garu, cirtainu bārdu. Viņš bija tērpies garā, zaļā svārkā un rokā turēja spieķi, kam pie roktura bija piestiprināti divi nelieli spārni. Spārni visu laiku drebēja, un likās, ka spieķis nupat, nupat izrausies no sirmgalvja rokām un aizlidos. Sirmgalvis pasmaidīja un teica:

—    Neraudiet, jūsu draugs nav miris! Viņš ir tikai zaudējis samaņu. — Princese un Mochans satvēra sirmgalvja rokas un sāka viņu lūgties:

—   Vectētiņ, glāb mūsu draugu!

—    Nevaru, — vecais atteica. — Esmu par vecu. Bet tu gan vari! — Un viņš paskatījās uz Mochanu.

—    Es? Bet kā? Kā gan?

—    Pret šā pūķa kodumu ir zāles . ..

—    Saki, kur tās atrast! — Mochans sauca.

—    Bet vai tu iesi meklēt?

—    Iešu! — Mochans stingri noteica. — Un, pat ja man būtu jāziedo dzīvība, lai glābtu savu draugu, — es to darīšu ar prieku!

—    Krietni, dēls! — vecais teica un uzsita Mochanam uz

pleca. — Tev nāksies atstāt šo pilsētu un atkal doties ceļojumā pa brīnumkoku, tikai šoreiz vienam pašam.

—   Neko darīt, — iešu viens.

—    Pamēģini! Tev nāksies kāpt lejup ne mazāk par jūdzi, līdz ieraudzīsi lielu zaru.

—    Pa labi vai pa kreisi?

—   Pa kreisi. Virs šā zara būs uzraksts «Aizmigušo pilsēta». Tu iesi pa šo zaru. Pēc divarpus jūdzēm tas beigsies, un tu ieraudzīsi priekšā alu. Šī ala sniedzas septiņas jūdzes kalna iekšienē. Iziesi tai cauri un nonāksi ielejā. Šai ielejā atrodas Aizmigušo pilsēta.

—    Bet kur es dabūšu zāles pret pūķa kodumu? — vaicāja Mochans.

—   Pagaidi, stāstīšu visu pēc kārtas. Uzmeklē pašu vecāko cilvēku šajā pilsētā. Viņam kaklā karājas liels rubins zelta ķēdītē. Ja vecais tev to atdos, — Jusufs būs glābts! Šim rubinām piemīt brīnišķīgs spēks — izvilkt, no brūces čūskas indi un atdzīvināt cilvēku. Bet tas viss tev jāizdara trīs dienās, citādi čūskas inde iekļūs Jusufam smadzenēs, un tad vairs nekas uz pasaules nespēs viņu atdzīvināt.

—   Es tūdaļ došos pēc rubina! — Mochans teica. — Bet ko lai dara ar Jusufu un princesi?

—   Nebēdā! Es parūpēšos par viņiem. Es dzīvoju blakus mājas pagrabā, un princese nāks man līdz. Mēs abi pieskatīsim Jusufu. Bet tu ej, dabū rubinu un steidzies ātrāk atpakaļ!

Kad Mochans bija aizgājis, sirmgalvis teica princesei:

—    Iesim nu mājās, meitiņ!

—   Bet kā tad ar Jusufu?

—   Atstāsim viņu te. Viņi paši to pievāks un ienesīs tornī.

—   Viņi taču to sadedzinās!

—   Nē, ne ātrāk par trim dienām.

—    Kā jūs zināt?

—    Es tev mājās izstāstīšu. Bet te nav ilgāk ko kavēties, citādi sarkars mūs pamanīs un būs slikti.

Sirmgalvis paņēma princesi pie rokas un aizveda uz savām mājām.

Mājās vecais vīrs izņēma no lādes spoguli.

—    Kas tas ir? — princese vaicāja.

—   Tas ir burvju spogulis. Tajā var redzēt visu, k« vēlies.

Vecais parāva aukliņu, kas bija piesieta pie spoguļa. Pa gludo stikla virsmu sāka ņirbēt viļņi, gluži kā rāmā ūdeni, ja tajā iemet akmeni. Kad viļņi norima, princese ieraudzīja Mochanu. Viņš uzmanīgi ar lielām pūlēm kāpa lejup pa brīnumkoka zariem. Pēc tam Mochana atspulgs nozuda un spogulī parādījās tas pats tornis, pie kura viņi bija atstājuši Jusufu. Torņa smagās durvis lēni atvērās, pa tām iznāca četri cilvēki aizsegtām sejām, pacēla Jusufu un aiznesa. Durvis aizvērās. Viss nozuda. Spogulis satumsa.

Vecais vēlreiz parāva aukliņu. Spogulis atkal atmirdzēja, un princese ieraudzīja, kas notiek aiz torņa sienām. Cilvēki ar aizsegtām sejām ienesa Jusufu lieliskā zālēTur uz neliela, tronim līdzīga paaugstinājuma sēdēja pusmūža cilvēks dārgās drēbēs. Viņa priekšā griezās dejotājas. Viņš pamāja ar roku, un cilvēki ar aizsegtajām sejām atkal

pacēla Jusufu un nonesa pazemē. Tur viņi nolika to zemē un devās atpakaļ.

Princese sirmgalvi bērtin apbēra jautājumiem:

—    Kas ir šie cilvēki ar aizsegtajām sejām? Un kas sēž tronī? Un kas tās par meitenēm, kas tur dejo?

—   Lai atgriežas Mochans, — vecais smaidīdams teica, — tad es jums visu izstāstīšu.

Bet Mochans tikmēr devās pa koku arvien zemāk un zemāk. Viņam bija ļoti grūti: viņa katrai rokai bija tikai viens pirksts. Turklāt tagad viņam līdzās nebija uzticamā drauga Jusufa, kas vienmēr bija gatavs viņam palīdzēt. Mochanam pašam nācās rāpties no zara uz zaru. Tomēr viņš nezaudēja drosmi. Viņa delnās radās tulznas. No skrambām sūcās asinis. Viņš pastāvīgi vēlās zemē, bet par laimi viņam arvien izdevās noturēties aiz kāda stipra zara. Viņš atvilka elpu un par jaunu turpināja ceļu. Kad viņš nonāca pie trešā zara, visu viņa ķermeni no vienas vietas klāja zilumi, nobrāzumi un skrambas. Vājuma brīdī viņš pat iedomājās: «Vai nebūtu labāk griezties atpakaļ?» Bet viņš tūliņ atcerējās Jusufu, ko spēj glābt vienīgi burvju rubins, un viņam kļuva kauns. Mochans atkal rāpās tālāk pa zariem, kamēr nonāca pie tā zara, pa kuru viņam vajadzēja nokļūt Aizmigušo pilsētā.

Mochans pa šo zaru bija nogājis vairāk par jūdzi un stipri piekusis. Viņam aiz noguruma ļodzījās kājas. Un pēkšņi viņš paslīdēja, krita un palika karājamies ar galvu uz leju. Ceļgali bija aizķērušies aiz zara. Ja viņš nenoturēsies, ja zars aiz viņa svara nolūzīs, — visam beigas. Viņš kritīs ^daudzas jūdzes lejup tumsā un beidzot nositīsies. Mochans pamazām sāka šūpot zaru — varbūt viņam kaut kā izdosies pārkļūt uz cita, spēcīgāka zara. Taču viņam neizdevās, tikai beigu beigās pats viņš ļoti nomocījās. Bet zars, kurā viņš karājās, sāka brikšķēt: likās, nupat lūzīs. Mochans sasprindzināja visus muskuļus un vēlreiz pūlējās satvert spēcīgu, resnu zaru. Velti! Viņš palika karājamies ar galvu uz leju. Bet laiks gāja. Ko iesākt? Beidzot viņš, saņēmis pēdējos spēkus, ar ceļgaliem spēcīgāk sažņaudza zaru, iešū-

poj'ās un uzrāvās zarā jāšus. Viņam sāpēja visas malas, piere bija vienos sviedros. Viņš cēla roku pie sejas, lai noslaucītu sviedrus, un aiz prieka iekliedzās: — Pirksti! Manām rokām izauguši pirksti!

Un patiesi — Mochana rokām, gan labajai, gan kreisajai, atkal bija katrai pa pieci pirksti kā visiem cilvēkiem. Viņš piespieda rokas pie sejas un sāka skūpstīt savus pirkstus. Pēkšņi kaut kur no augšas sāka spīdēt bāli sārta gaisma, un Mochans juta, kā viņa ķermenī mostas spēks. Viņš pielēca kājās un pa sārtās gaismas apspīdēto zaru ātri nogāja atlikušo ceļu.

.

X nodaļa

Izgājis cauri alai, Mochans redzēja, ka atrodas augsta kalna virsotnē, bet lejā — kalnu ielokā snauž brīnišķa ieleja. Te no augšas viss bija redzams kā uz delnas. Lēzenās nogāzēs ganījās aitu un kazu bari. Koki vai lūza no augļu pārpilnības. Te bija gan āboli, gan bumbieri, gan firziķi, gan granatāboli. Rīsa laukos ūdens laistījās kā sudrabs, bet ielejas vidū slējās majesta-

tisks cietoksnis, ap kuru drūzmējās milzums celtņu, tempļu, lielu namu un mazu mājiņu.

«Tā droši vien ir tā pati pilsēta,» Mochans nosprieda un sāka kāpt no kalna lejā.

Ceļā viņš satika ganu, kas ganīja kazu baru. Mochans apstājās un vaicāja viņam:

—    Saki, brālīt, — kas tā tur ielejā par pilsētu? Vai tā ir Aizmigušo pilsēta?

—    Kas? Ko? — neskaidri pārjautāja gans, mazliet pavēris plakstiņus. — Tu laikam kaut ko teici?

—    Es prasu, — Mochans kliedza, — vai tā ir Aizmigušo pilsēta.

—   Jā. … tā … tā … ir Aizmigušo pilsēta, — tikko sadzirdami nočukstēja gans un, atspiedies pret koku, cieši aizmiga.

«Jocīgs gans,» Mochans sevī nodomāja un devās lēnītēm tālāk.

Kalna pakājē viņš ieraudzīja avotu. Pie avota sēdēja kāda sieviete. Viņa bija palikusi krūzi zem. ūdens strūklas un pieturēja krūzi ar roku. Piegājis tuvāk, Mochans redzēja, ka sieviete guļ.

Krūze bija pilna līdz malām, ūdens plūda pāri, bet sieviete to pat nemanīja. Tiesa, acis viņai bija vaļā, taču skatiens miglains, nekustīgs, un Mochans uzreiz saprata, ka viņa nekā neredz.

—    Tava krūze jau sen pilnaŅem to nost, man arī vajag ūdens! — viņš teica.

—    Ko? — sieviete tikko dzirdami jautāja.

—    Es saku, ka tava krūze pilna līdz malām, — Mochans pilnā balsī atkliedza. — Ņem nost! Es gribu padzerties no avota!

Sieviete lēnām piecēlās, paņēma krūzi, uzcēla to sev uz galvas un sāka kāpt no kalna lejā. Viņa gāja šūpodamās un iedama acīm redzot gulēja.

Mochans padzērās auksto ūdeni un soļoja tālāk. Kādas mājas palievenī viņš ieraudzīja desmit audējus. Viņi klusu sēdēja pie stellēm un auda. Te bija tāpat: audēji strādāja pusmiegā. Mochans piegāja pie kādām stellēm un norāva dažus pavedienus.

—    Kāpēc tu rauj dzijas? — audējs jautāja, nemaz nesadusmojies. — Netraucē mūs! … Guli! …

Varēja likties, ka visi šie audēji ir sasmēķējušies opiju.

Mochans soļoja tālāk un nonaca bumbieru darza. Zari līka zem zeltaino, nobriedušo augļu smaguma. Mochanam saskrēja mutē siekalas. Viņš jau bija izstiepis roku, lai norautu bumbieri, kad negaidot viņu apturēja kāda balss:

—    Ko tu dari? Ļauj man gulēt!

«Tā tik ir pilsēta!» Mochans nodomāja. «Pat bumbieri te guļ un turklāt vēl miegā runā.»

Bet tad viņš ieraudzīja dārznieku, kas sēdēja zem koka, atspiedies pret stumbru, un viegli līgojās, ne īsti aizmidzis, ne nomodā.

—    Kā lai atrodu visvecāko cilvēku jūsu pilsētā? — Mochans prasīja dārzniekam.

—   Kādu cilvēku? … Ej tālāk! . .. Pavaicā tur! … — Un dārznieks alkal aizmiga.

Taču Mochanam nenācās vaicāt. Viņš tikko bija nonācis laukumā, kad ieraudzīja ļoti vecu sirmgalvi, kas sēdēja uz balta marmora tempļa kāpnēm.

Vecajam kaklā tievā zelta ķēdītē bija pakārts liels, ugunssarkans rubins.

«Kāda laime!» Mochans nopriecājās. «Droši vien tas ir sirmgalvis, ko es meklēju, un, kā liekas, arī viņš gul. Es vienkārši pieiešu un noņemšu viņam rubinu no kakla. Kāda jēga runāt ar šiem miegainajiem cilvēkiem no Aizmigušās pilsētas!»

Mochans piegāja pie vecā un jau gribēja tam no kakla noņemt burvju rubinu, kad pēkšņi vecais sagrāba viņu cieši aiz rokas:

—    Pagaidi, puis! Kas tu tāds esi?

—   A! — Mochans brīnījās. — Ak tad jūs neguļat?

—   Nē! — vecais dusmīgi atbildēja.

—    Piedodiet man, sahib! — Mochans pieklājīgi teica. — Es kļūdījos. Redziet — visi cilvēki, kurus es ceļā satiku, gulēja. Es domāju, ka arī jūs guļat, un gribēju izdarīt to, kadeļ esmu šurp atnacis.

—    Ko tad tev te vajag, dēliņ? — vecais vaicāja. Viņa balss bija kļuvusi it kā laipnāka.

_ Mochans izstāstīja visu pēc kārtas un nobeidza savu stāstu ar šādiem vārdiem:

—    Es jūs ļoti lūdzu, sahib, dodiet man savu brīnumrubinu! Ja jūs to nedosiet, Jusufs mirs!

—    Labi, es tev došu šo akmeni, — vecais apsolīja. — Bet arī tev vajadzēs kaut ko dot man pretī!

—    Ko vien vēlaties!

>

—    Es gribu dabūt gliemežvāku. Atnes man to, un rubins būs tavs!

—   Gliemežvāku? Kur lai es to ņemu? Man nav nekāda gliemežvāka!

—   Es zinu, ka nav. Bet, ja labi pacentīsies, tu vari to dabūt.

—   Nu tad sakiet ātrāk, kas jādara!

—    Klausies! Vai redzi cietoksni pašā ielejas vidū? Tajā dzīvo septiņi milži. Viņi valda pār mūsu pilsētu un visu ieleju. Šie milži ir viltīgi un ļauni burvji. Viņi ir apbūruši savus pavalstniekus un tur tos pusmiegā. Tas nav ne miegs, ne nomods. Ja viņi gulētu cieši, tad nevarētu strādāt; bet, ja būtu nomodā, tad saprastu, kādā šausmīgā verdzībā ir nokļuvuši. Bet milži tik dzīvo pa cietoksni, līksmodami bagātībā un greznībā. Ielejas iedzīvotāji strādā viņu labā no rīta līdz vakaram, nekurnēdami atdod viņiem visu, paši iztikdami ar to mazumiņu, ko milži viņiem atmet. Viņi pat nesapņo par citādu dzīvi. Viņi nav kā cilvēki, bet kā miegaini auni. Redzi — es gribu atmodināt viņus no šī nolādētā burvju miega …

—    Bet kādēļ tad jums ievajadzējās gliemežvāka?

—   Tas ir mūsu vienīgais glābiņš. Ja šis brīnišķīgais gliemežvāks sāks taurēt, cik jaudas, aizmigušo ieleja atmodīsies, bet milžu varai būs gals. Tāpēc jau briesmīgie milži to noslēpuši savā cietoksnī un apsargā dienu un nakti, acu neaizvēruši.

—    Dienu un nakti apsargā? Kā tad lai es to dabūju? Es taču, sahib, esmu gluži vienkāršs zēns, turklāt vēl pavisam mazs!

— Nezinu, padomā pats, — vecais atteica. — Bet liec vērā, ka rubinu es tev atdošu tikai pret gliemežvāku! — Un vecais aizgāja.

Diena dzisa, tuvojās vakars.

Mochanam bija nemierīgs prāts:

«Ko iesākt? Ja viņam būtu izdevies dabūt rubinu, viņš būtu varējis šodien pat griezties atpakaļ. Bet diena jau beidzas, un viņš vēl nav paguvis nekā izdarīt. Vēl divas tādas dienas — un būs par vēlu. Sirmgalvis no Čūsku pilsētas taču bija teicis, ka Jusufam jāmirst, ja Mochans neatgriezīsies laikā.»

Pamatīgi pārdomājis, Mochans nolēma iekļūt cietoksnī un nolaupīt gliemežvāku, lai tas maksā ko maksādams.

Līdz pašam vakaram viņš klaiņoja pa pilsētas ielām, bet, kad bija satumsis, devās uz cietoksni.

Cietoksnim visapkārt bija dziļš, ar ūdeni pilns grāvis. Pie cietokšņa vārtiem varēja piekļūt tikai tad, kad tika nolaists paceļamais tilts. Bet to nolaida tikai pēc milžu pavēles.

«Bet reiz taču to nolaidīs,» domāja Mochans, noslēpies pie grāvja malas.

Drīz no pilsētas puses parādījās vesels gājiens.

Zemnieki nesa miltus, rīsus, saknes.

Audēji un drēbnieki nesa audumus un tērpus.

Gani dzina aitas un kazas. To visu viņi atstāja grāvja malā pie vārtiem un lēnām gāja atpakaļ. Pie grāvja palika tikai četri cilvēki: divas jaunas, skaistas meičas un divi jaunekļi, arī skaisti un stalti.

—   Ko jūs te stāvat? — Mochans viņiem uzprasīja. — Vai kaut ko gaidāt?

—    Gaidām gan, — viena no meičām teica. — Mūs apēdīs.

—    Apēdīs?! — Mochans pārsteigumā sasita rokas.

—    Nu jā! — jauneklis apliecināja. — Šodien mūs apēdīs milži.

—    Un jūs par to runājat tik mierīgi, — Mochans izsaucās, — it kā runa būtu nevis par jūsu dzīvību, bet par ielūgumu uz pusdienām!

—   Tās jau arī būs pusdienas.

—    Bet šīm pusdienām taču jūs nogalinās!.. . Jums vajag aizstāvēties! Cīnīties!

—    Kas gan spēj cīnīties ar milžiem! — otrs jauneklis atteica. — Tāds jau mūsu liktenis. Nu, un galu galā arī mēs ēdam gaļu — aitas un kazas.

— Jūs jau neesat aitas, bet cilvēki!

—   Un kas par to? Milži apgalvo, ka cilvēka gaļa esot garšīgāka un barojošāka par aitas gaļu.

—   Bet.. . bet… — Mochans bija tik sašutis, ka nespēja ne vārda dabūt pār lūpām.

Bet četri jaunie cilvēki klusu stāvēja pie grāvja un padevīgi gaidīja savu likteni.

Pēkšņi paceļamais tilts tika nolaists, vārti atvērās, un no cietokšņa iznāca nejauks, briesmīgs milzis. Ieraudzījis viņu, Mochans paslēpās aitu bara vidū. Milzis savāca visu, kas bija atstāts grāvja malā: apģērbus, miltu maisus, cilvēkus, aitas, kazas.

Kopā ar aitām viņam saujā nonāca arī Mochans. Iesējis visu savu guvumu milzīgā galdautā un uzvēlis nastu plecos, milzis devās atpakaļ uz cietoksni. Viņš aizstiepa nastu tieši uz virtuvi, kur jau kurējās milzīga plīts, un sāka aplūkot tuvāk visu, ko atnesis. Saknes viņš nolika par sevi, miltus par sevi, sasēja kopā visas aitas, visas kazas, bet pēc tam paņēma Mochanu un, nolicis to blakus jaunekļiem un meičām, sasēja viņus visus ar virvi kopā — tieši kā redīsu saišķi.

—    Ha-ha-ha! — viņš nosmējās. — Tas ir vareni! Šodien pavalstnieki mums atsūtījuši pusdienām četru cilvēku vietā veselus piecus!

Viņš norēcās aiz labpatikas un devās paziņot patīkamo jaunumu citiem milžiem.

Kad milzis bija aizgājis, Mochans teica saviem bēdu biedriem:

—   Sarausim virvi un aizbēgsim!

—   Kāpēc mums bēgt? — visi četri atteica. — Savam liktenim tikpat neizbēgsim.

Tad Mochans mēģināja saraut virvi viens pats. Bet šai brīdī milzis atgriezās un bija atvedis līdz savus brāļus. Visi milži ļoti priecājās, redzēdami piekto gūstekni.

—   Mūsu pavalstnieki guļ ka guļ, bet miegā pamazām kļūst prātīgāki! — teica viens no milžiem, kam uz galvas auga balti ragi. — Šodien pat dosim rīkojumu, lai katru dienu četru cilvēku vietā mums piegādā piecus.

—   Gatavo ātrāk pusdienas! — otrs milzis teica pavāram. — Es domāju, ka ļoti jauki būtu, ja mēs šos piecus uzceptu!

—   Labi! — pavārs atbildēja.

Viņš paņēma cilvēkus, pārrāva virvi un ielika viņus ūdens toverī, lai pamatīgi nomazgātu, bet pats aizgāja uz otru istabu pēc naža.

—    Bēgsim! — Mochans čukstēja saviem biedriem.

—   Citādi mums beigas!

—   Ak, ļauj taču mums mierīgi nomirt! — visi četri teica.

—   Netraucē mums gulēt!

Mochans neuzsāka ar viņiem strīdu.

Apskatījies visapkārt, Mochans izlēca no tovera un, slēpdamies aiz lielu katlu rindām, izskrēja no virtuves un paslēpās tumšā kaktā zem kāpnēm.

Drīz vien pavārs atgriezās virtuvē, nomazgāja cilvēkus un pamanīja, ka viena trūkst. Viņš sacēla trauksmi, un visi milži sāka meklēt bēgli.

Viņi gramstījās pa visiem kaktiem, atvilka galdus un dīvānus, pārcilāja paklājus. Bet Mochans tikmēr klusītiņām sēdēja zem kāpnēm.

Tad viņš padzirda, ka divi milži apstājās kāpņu augšgalā un viens teica otram:

—   Brīnums! Tik daudz gadu dzīvoju pasaulē, bet nekad vēl neesmu redzējis, ka cilvēks no aizmigušo ielejas būtu aizbēdzis gandrīz vai no pannas. Kur mūsu brālis Baltradzis?

—    Kur tad lai viņš būtu! .. . Sargā gliemežvāku.

—   Vajag viņu pasaukt. Viņam smalks deguns, viņš tūdaļ saodīs cilvēku. Gliemežvākam tikmēr nekas nenotiks.

Tilts ir pacelts, vārti aizslēgti, un var jau arī istabu pieslēgt!

—   Labi, tūlīt pasaukšu!

Viens milzis aizgāja, bet otrs devās pasaukt Baltradzi. Nu Mochans izlīda no sava kaktiņa un uz pirkstgaliem sekoja milzim. Viņš cerēja, ka milzis neskatīsies atpakaļ un jaeieraudzls viņu.

Tā arī notika. Milzis, smagi kāpdams, devās augšup pie Baltradža, kas sargāja gliemežvāku, bet viņam nopakaļus piesardzīgi zagās Mochans.

Tikko ieraudzījis savu brāli, milzis Baltradzis tūliņ uzsauca:

— Ož pēc cilvēka! Ož pēc cilvēka!

—   Ko niekus! No kurienes gan! — otrs milzis atteica. — Tev tikai tā liekas! Es jau tieši tāpēc atnācu pie tevis, ka piektais cilvēks ir aizbēdzis. Ej pameklē viņu!

—    Bet gliemežvāks?

—   Es varu to apsargāt. Vai ari — zini ko: aizslēgsim labāk durvis.

—   Un tomēr tu te esi ienesis cilvēka smaku! — Baltradzis nevarēja nomierināties.

—   Nu kā tad es to varēju ienest? Ja gribi, apskati manas kabatas. Vari būt drošs, — cilvēku gan es tur neesmu noslēpis…

Baltradzis sāka pārbaudīt brāļa kabatas, bet Mochans tikmēr nemanīts ielavījās istabā, kur glabājās burvju gliemežvāks. Pārliecinājies, ka kabatās neviena nav, Baltradzis devās brālim pakaļ uz virtuvi.

Mochans dzirdēja, ka slēdzene apgriežas, un atviegloti nopūtās. Nu viņš beidzot varēja mierīgi paskatīties visapkārt.

Gar istabas sienām bija izkārti dzelzs būrīši, kuros tupēja lakstīgalas, strazdi un papagaiļi. Putni sarunājās cits ar citu savā putnu valodā un dziedāja dziesmas.

Istabas vidū stāvēja ar samta galdsegu pārklāts galds, bet uz tā atradās gliemežvāks, kas laistījās visās varavīksnes krāsās.

Mochans iekliedzās no prieka un pieskrēja pie galda.

— Nu esmu glābts! — viņš teica pats sev. — Tūlīt tas sāks taurēt, cik jaudas, guļošās ielejas iedzīvotāji atmodīsies, un tad milžiem beigas! . ..

Un viņš jau stiepa roku, lai paņemtu gliemežvāku, kad pēkšņi kāda balss ieteicās:

—   Sargies!

Kas to teica? Mochans vēlreiz paskatījās apkārt, tomēr istabā, izņemot putnus, neviena nebija.

Viņš mazliet nogaidīja un atkal izstiepa roku pēc gliemežvāka.

—   Sargies, neskaries man klāt! — skanēja tā pati balss.

—   Tu proti runāt? — Mochans izsaucās.

—   Protu.

—   Bet dziedāt? Taurēt?

—   Arī protu. Bet, lai tas notiktu, cilvēkam mani jāpaceļ un jāpieliek pie lūpām.

Mochans teica:

—   Nu tad sāc! Es tevi pacelšu, un tu taurē! Tikai spēcīgāk, skaļāk! Taurē tā, lai milžu cietoksnis sabrūk, bet Aizmigušo pilsēta pamostas!

—   Labi. Pacel mani!

Mochans mēģināja pacelt gliemežvāku. Taču gliemežvāks izrādījās tik smags, ka viņš pat nespēja to izkustināt no vietas.

—   Tu esi milzīgi smags! — Mochans sūrojās.

—   Es tur neesmu vainīgs, — gliemežvāks atbildēja.

—   Bet vai tu, uz galda gulēdams, nevari taurēt?

—    Nē! Pacel mani labi augstu, tad tu dzirdēsi, kā es taurēšu!

—   Es nevaru tevi pacelt!

—   Tad es nevaru taurēt!

Mochans prašņāja tālāk: — Kāpēc gan tu esi tik smags? Parasti tā nav! Gliemežvāki ir viegli!

—    Bet es taču neesmu parastais gliemežvāks. Es esmu gliemežvāks, kas cilvēkus modina no miega.

—   Bet es esmu visparastākais zēns! — Mochans bēdīgi noteica. — Saki, — vai nevar izdarīt kaut ko, lai tu kļūtu kaut drusciņ vieglāks?

—   Var gan, — gliemežvāks atbildēja. — Tikai, lai to izdarītu, tev vajadzēs atkal kāpt lejā pa brīnumkoku. Nokāpsi apmēram jūdzi un ieraudzīsi lielu zaru . . .

Mochans viņu pārtrauca:

—   Pa labi vai pa kreisi?

Gliemežvāks skaidroja tālāk.

—   Pa labi. Noej pa šo zaru apmēram trīs jūdzes, tad ieraudzīsi durvis, kas no vienas vietas klātas dārgakmeņiem. Ieej pa šīm durvīm .. . Tikai uzmanies: nepieskaries tām ar rokām! … Ieiesi pa durvīm un ieraudzīsi kāpnes. Uzkāp pa šīm kāpnēm. .. tikai sargies pieskarties zelta margām … Uzkāp pa kāpnēm, tad nonāksi brīnišķā istabā. Visas lietas šai istabā ir no zelta; pat cilvēks, kas tur sēž, ir no zelta. Šim cilvēkam ir kalnu krauklis. Viņš tur knābī sudraba šķirstiņu, bet šķirstiņā ir roze .. .

—   Roze? — Mochans brīnījās.

Jā, roze. Tā brīnišķi smaržo un nekad nenovīst. Ja tu dabūsi šo rozi, atnesīsi šurp un uzliksi man virsū, tad es kļūšu tikpat viegls kā tā. Tad tu varēsi mani pacelt, un es taurēšu… Bet sargies, kāds slēdz durvis! — pēkšņi klusu brīdināja gliemežvāks.

Mochans gribēja paslēpties, bet nepaguva.

Durvis atvērās, un viņš ieraudzīja uz sliekšņa milzi Baltradzi.

Milzis niknumā ieaurojās, sagrāba Mochanu un jau gribēja viņu nospiest.

Bet tad ierunājās gliemežvāks:

—   Sahib milzi, atlaid šo zēnu!

—    Kāpēc?

—   Šis bērns nav no mūsu ielejas. Viņš ir parastu cilvēku dēls, kuri guļ tikai naktīs. Es labprāt ar viņu parunātos. Izpildi manu lūgumu: ieliec viņu būrī, bet būri noliec man blakus! Gribu paklausīties, ko viņš stāstīs.

—    Bet es gribu viņu apēst!

—   Tu paspēsi apēst, kad man būs apnicis ar viņu runāt.

—   Tiesa gan, — Baltradzis bija vienis prātis.

Milzis ielika Mochanu būrī, kā cilvēki liek papagaiļus vai strazdus, nolika būri gliemežvākam, priekšā un, durvis aizslēdzis, aizgāja.

.

XI nodaļa

Tā pagāja arī otra diena, bet Mochans vēl arvien nebija atgriezies. Nu princese uztraucās ne pa jokam un sāka lūgties veco: — Vectētiņ, paskatīsimies burvju spogulī, vai tikai Mochanam nav kaut kas noticis.

Vecais parāva aukliņu, un pa spoguļa virsmu atkal sāka ņirbēt viļņi, melni un briesmīgi kā vētrainā jūrā. Pēc mirkļa

spogulis noskaidrojās un princese ieraudzīja lielu dzelzs sprostu. Sprostā sēdēja Mochans.

—   Mochan! — meitene iekliedzās.

Mochans ieraudzīja princesi, izmisis izstiepa caur režģiem rokas un sauca:

—   Glāb mani, princese! Glāb mani!

Princese metās viņam palīgā, bet tai brīdī spogulis uzliesmoja un apdzisa. Mochans nozuda. Princese sāka gauži raudāt.

—   Vectētiņ, mīļo vectētiņi Pamāci mani, kā izglābt Mochanu!

Sirmgalvis nogrima domās.

—   Jā, — viņš beidzot teica, — glābt viņu var. Tikai tas ir ļoti grūti.

—   Kas jādara?

—   Jānogalina Aizmigušās pilsētas milži, — sirmgalvis teica.

—   Kā lai viņus nogalina?

—   Redzi, — vecais teica, — viņi mirs tikai no gliemežvāka skaņām, — tās ir viņu nāve. Droši vien Mochans gribēja paņemt gliemežnīcu, bet viņam tas neizdevās, un viņš nokļuva milžu gūstā. Tu pamēģini piekļūt milžu dzīvībai, kaut gan tas ir vēl grūtāk. Viņu dzīvība apslēpta kalnu kraukļa sirdī. Krauklis sēž zelta būrī. Bet būris atrodas augstas klints galā. Klints atrodas simt jūdžu tālumā no Aizmigušo pilsētas.

—    Kas jādara ar kraukli?

—   Pagaidi .. Viņam knābī būs sudraba šķirstiņš, kurā atrodas roze. Jāatņem viņam šķirstiņš un jāpaņem zieds.

—   Bet Mochans?

—   Klausies taču! Paņem rozi un steidzies pie Mochana! Tiklīdz tu pieskarsies ar ziedu sprostam, tas atvērsies. Bet, kas notiks tālāk, — redzēsi pati.

—   Vai es pagūšu to izdarīt vienā dienā? — princese, asaras slaucīdama, šaubījās. — Simt jūdžu turp, simt atpakaļ . . .

—            Nezinu, — vecais teica. — Princesei, protams, tādi darbi nav pa spēkam. Turpretī, ja tu patiesi esi nevis princese, bet maiznieka meita, tad esmu pārliecināts, ka tu visu veiksi!

—            Jā, tā tas ir! — meitene apgalvoja. — Es esmu maiznieka meita!

—            Ja nu tā, tad ņem manu spieķi, — teica vecais, sniegdams meitenei savu spārnoto zizli ar sudraba rokturi. — Mums vairs nav laika iet kājām, bet uz g/ šā burvju spieķa tu aizlidosi ātĶ rāk nekā ar visstraujāko zirgu. '' Turies pie tā labi cieši ar abām rokām, un viņš tevi aiznesīs pa gaisu. Tikai neaizmirsti: kad gribi laisties lejā, pacel rokas, un viņš tevi nolaidīs zemē, kur tu vēlēsies.

—   Lidosim! — princese sauca, uzlēkdama jāšus uz spieķa. — Nes mani drīzāk uz augsto klinti pie kalnu kraukļa, simt jūdžu no Aizmigušo pilsētas!

Izdzirdis meitenes vārdus, spieķis spēcīgi savīcināja spārnus, uzšāvās gaisā un aizlidoja. Dziļi zem viņiem tikko saredzami zaļoja brīnumkoka zari. Drīz spieķis sāka pamazām slīdēt lejup un pēc brīža ielidoja tajā pašā alā, pa kuru vēl nesen bija gājis Mochans. Mirkli vēlāk tas atkal izlidoja gaismā un traucās pāri aizmigušo ielejai. Tas cēlās arvien augstāk un augstāk, līdz ieurbās mākoņos. Tagad tas lidoja it kā miglā. Mākoņi peldēja uz visām pusēm, reizēm sadūrās kopā, un tad šķilās zibeņi. Princeses drēbes samirka, bet viņa joprojām cieši turējās pie burvju spieķa. Te spieķis iznira no mākoņiem un laidās virs tiem. Princese ieraudzīja

kalna virsotni, kas slējās augstāk par mākoņiem. Tajā neauga ne koki, ne krūmi, ne zāle. Tā bija klāta sniegiem, kas saules staros vizuļoja zeltainā mirdzumā. Sur tur sniegā mētājās zelta sprosti, kuros rēgojās cilvēku kauli un galvaskausi.

Kalna galotnē stāvēja cietoksnis ar augstiem torņiem. Tas laistījās tik žilbinoši, ka šķita esam no tīra zelta. Viņi pielidoja tuvāk, un tad princese redzēja, ka cietoksnis tiešām ir no zelta. Sienas, durvis, logi, kāpnes — viss bija tīra zelta. No visaugstākā torņa smailes karājās lejup zelta ķēde, kurai galā bija zelta sprosts. Sprostā tupēja kalnu krauklis un turēja knābī sudraba šķirstiņu. Torņa pakājē klaiņoja četri plēsoņas tīģeri atvērtām rīklēm. Ieraudzījuši princesi, viņi sāka nikni rēkt.

Princese ļoti nobijās un pačukstēja savam spārnotajam ziziim:

—   Pacelies augstāk! — Zizlis paklausīgi nesa viņu augšup. Mazliet nomierinājusies, meitene teica:

—   Tagad aiznes mani pie cietokšņa vārtiem!

Zizlis pielidoja pie pašiem vārtiem un nolaidās zemē. Cieši sažņaugusi rokās brīnumspieķi, princese iegāja cietokšņa pagalmā. Viņa palūkojās apkārt, bet nemanīja nevienas dzīvas dvēseles.

—   Vai te kāds ir? — meitene uzsauca.

Atbalss četras reizes atkārtoja viņas teikto. Princese mazliet satrūkās, tomēr devās tālāk. Drīz viņa atradās lielā, tukšā zālē. Stāvas kāpnes veda kaut kur augšup. Uz kāpieniem, tāpat kā sniegā ap cietoksni, mētājās daudz zelta sprostu ar cilvēku kauliem. Sargādamās skatīties uz tiem, princese devās augšup pa kāpnēm un nonāca pie aizvērtām durvīm. Viņa tās spēcīgi pagrūda, tad tikpat stipri parāva uz savu pusi, tomēr durvis nepadevās. Pēkšņi nūja izrāvās viņai no rokām un viegli pieskārās durvīm. Durvis tūlīt pašas no sevis klusu atvērās. Meitene iegāja milzīgā, krāšņā telpā. Pie griestiem karājās dārgas, mirdzošas lustras. Sienas rotāja smalki zelta ornamenti. Princese izgāja cauri telpai un apstājās pie krāšņām durvīm, kas mirdzēja zeltā un dārgakmeņos.

Pirms ieiešanas pa šīm durvīm viņa, apstājusies uz sliekšņa, vaicāja:

—   Vai te kāds ir?

—   Vai te kāds ir? Vai te kāds ir? — atkārtoja atbalss, un pēkšņi nez no kurienes maiga, skanīga balss teica: — Ko tu meklē? Mēs visi esam te. Nāc iekšā! Ko tev vajag?

Princese bikli pārkāpa pār slieksni.

Istabas vidū stāvēja tīra zelta koks. Tā zaros kā augļi karājās dārgakmeņi, mirdzēdami un laistīdamies visās varavīksnes krāsās. Taču likās, ka šajā zelta istabā jau sen neviens nebija ienācis.

Kakti bija aizausti zirnekļu tīkliem, grīdu klāja putekļu kārta. Bet, ieskatījusies vērīgāk, meitene redzēja, ka arī zirnekļu tīkli un putekļi te bija no zelta. Galdi, krēsli un dīvāni — viss šai istabā bija no zelta. Zelta gultā gulēja jaunava. Viņai bija zelta mati, zelta vaigi un pat zelta smaids uz lūpām. Viņa atgādināja statuju. Blakus viņas guļvietai bija dziļš atzveltnes krēsls, kurā sēdēja pavecs vīrs. Princese piegāja viņam tuvāk un pēkšņi šausmās atlēca atpakaļ. Viņa šai cilvēkā bija pazinusi savu mocītāju, kas bija viņu pārdevis ūtrupē.

—   Nebaidies! — atskanēja kāda rāma balss. — Šis cilvēks vairs nevar tev nodarīt ļaunu. Viņš ir no zelta!

Princese paskatījās apkārt, bet neviena neredzēja.

—   Kas tu esi? — viņa sauca. — Kāpēc tu slēpies? Nāc pie manis!

—    Es jau esmu pie tevis, — balss atteica.

—    Kur tad tu esi? — princese brīnījās.

—   Tepat, tev priekšā! — balss atkārtoja.

Bet tuvumā neviena nebija. Tikai uz augsta zelta trijkāju galda gulēja zelta sitara \ Un pēkšņi meitenei likās, it kā sitaras stīgas trīcētu.

1 Sitara — ģitarai līdzīgs mūzikas instruments.

• Vai tu runāji ar mani? — princese pārsteigta jautāja. — Vai tu proti runāt?

—   Jā, es esmu runājoša sitara.

—   Tad paskaidro man, māsiņ, ko tas viss nozīmē!

—  Vai tad sitara var būt māsa vai brālis? — sitara iesmējās. — Es jau esmu tikai nedzīvs instruments, kas atdzīvojas vienīgi cilvēka rokās.

—   Bet kas ir šī meitene? — princese jautāja.

—   Šā cilvēka meita.

-Viņi taču ir no zelta! Kā tas var būt?!

—  Šai cietoksnī viss ir no zelta. Pat vistas te ir no zelta un dēj zelta olas. Strūklakas un ūdens tajās, koki, augļi un lapas — viss ir no zelta. Tas vēl nav viss: pamēģini izcept maizi no īstiem miltiem kādā šās zelta mājas krāsnī, un tā tūlīt pārvērtīsies zeltā.

—   Kāpēc? — nesaprata princese.

—    Nu tad klausies! Cilvēks, kas tagad sēž tur krēslā, agrāk bija ļoti ļauns, cietsirdīgs un mantkārīgs. Visu mūžu viņš pavadījis, meklēdams filozofu akmeni.

—    Kas tas filozofu akmens tāds ir?

—    Kā tev izskaidrot? Vai redzi uz viņa labās rokas mazā pirkstiņa gredzenu ar akmentiņu? Tas ir filozofu akmens. Viss, kam ar to pieskaras, pārvēršas zeltā.

Princese piegāja tuvāk, lai labāk apskatītu dīvaino akmeni.

—   Uzmanīgāk! Nepieskaries gredzenam! — sitara iesaucās. — Citādi'pārvērtīsies zeltā!

—   Es nepieskaršos! — princese teica un piepeši šausmās novērsās. — Tas cilvēks taču ir dzīvs! Es dzirdu, kā pukst viņa sirds.

—   Jā, pareizi. Viņš viss ir no zelta, tikai sirds ne. Tādēļ jau viņš ir dzīvs līdz šai baltai dienai.

—    Kādēļ viņam sirds nav no zelta?

—   Tādēļ, ka zeltam vairs nav varas pār viņu. Šis cilvēks vairāk par visu pasaulē mīlēja zeltu. Daudz ko viņš ir pārvērtis šajā mirdzošajā, dzeltenajā metālā, pieskardamies ar filozofu akmeni. Toreiz es arī biju gluži parasta koka sitara, bet tagad esmu no zelta un ļoti smaga. Bet ko es te pļāpāju vienā pļāpāšanā, pat stīgas vairs neklausa! Par ko es stāstīju?

—   Tu stāstīji, ka šis cilvēks bijis mantkārīgs un ar savu akmeni visu pārvērtis zeltā.

—   Jā, atceros, atceros! .. . Reiz viņš nevilšus pieskārās ar akmeni savai meitai, un viņa tūdaļ pārvērtās zeltā. Kopš tā laika viņš sāka nīst zeltu. Ko visu viņš nedarīja, lai atdzīvinātu savu meitu, bet viss velti. Jā, dzīvu cilvēku pārvērst zeltā nav tik grūti, bet zeltu pārvērst dzīvā cilvēkā — nevar. Kad viņš beidzot bija sapratis, ka meitu atdzīvināt neizdosies, viņš izmisumā pieskārās ar akmeni pats sev. Bet, tā kā viņa sirds vairs nevis mīlēja, bet nīda zeltu, tā palika dzīva un pukst vēl arvien … Un tagad pastāsti man, meitenīt, kāpēc nāci šurp! Varbūt pēc filozofu akmens? Vai tad tu ceļā neredzēji tūkstošiem zelta sprostu ar cilvēku kauliem? Šie kauli reiz piederēja tiem mantkārīgajiem cilvēkiem, kas nāca šurp pēc zelta un te arī palika.

—   Redzēju, — princese atbildēja. — Tikai man nevajag ne jūsu filozofu akmens, ne jūsu zelta. Man vajadzīgs kalnu krauklis.

—    Kalnu kraukli apsargā tīģeri, bet viņi klausa tikai savam saimniekam, kas sēž tepat tavā priekšā. Kalnu kraukli tu nedabūsi. .. Nē, pagaidi, viena iespēja tomēr ir! .. .

—    Kāda?

—   Yai tu nevari sadabūt vienkāršu ūdeni?

—   Ūdeni? Vai nu šajos kalnos mazums ūdens? Visas kalnu virsotnes klāj sniegi!

—   Muļķīte, tas taču ir zelta sniegs! Šais kalnos visas upes un strauti ir no zelta. Ūdens vietā tajos tek zelts.

—   Bet, ja nu es dabūšu ūdeni, kas tad būs?

—   Vajag tikai apslacīt zelta cilvēku un viņa meitu ar parasto ūdeni, un viņi atdzīvosies.

—   Un tad?

—   Tu varēsi palūgt viņam kalnu kraukli. Es zinu, — viņš būs tev ļoti pateicīgs par to, ka atdzīvināsi viņa meitu, un viņš tev noteikti atdos savu apburto putnu.

—    Kādēļ tu tā rūpējies par šo ļauno, mantrausīgo veci? — jautāja princese.

—   Tāpēc, ka viņš vairs nav ne ļauns, ne mantrausīgs. Bez tam — es gribu atkal skanēt. Reiz es biju parasta koka sitara un šī jaukā meitene, strinkšķinādama manas stīgas ar Saviem maigajiem pirkstiem, izvilināja no manis brīnišķas skaņas. Es gribu šos divus cilvēkus atgriezt dzīvē, lai tās dziesmas, kas pilda manas krūtis, varētu brīvi skanēt. Pati jau es varu tikai runāt, dziedāt nevaru.

—   Kāpēc tu nevari dziedāt?

—   Lai es varētu dziedāt, ir vajadzīgi pirksti, veikli cilvēka pirksti. Es jau tev teicu: šos cilvēkus spēj atdzīvināt tikai skaidrs ūdens. Sadabū kaut kur tikai mazliet ūdens, un tev piederēs viss: gan filozofu akmens, gan zelta ūdens

pilnie strauti un upes, gan zelta vistas un viss šis zelta cietoksnis.

—   Man nekā nevajag, — princese teica. — Man vajadzīgs vienīgi kalnu krauklis.

Viņa uzlēca jāšus uz burvja spieķa, cieši pieķērās pie tā un uzsauca:

—   Nes mani labi ātri pie kāda strauta, pie vienkārša, skaidra strauta!…

Spieķis savīcināja spārnus, un viņi aizlidoja. Spieķis cēlās arvien augstāk un augstāk, un drīz vien zelta kalni bija izzuduši skatienam. Tagad tas atkal lidoja virs mākoņiem. Bet tad nūja sāka slīdēt zemāk, un meitene lejā ieraudzīja ziedošu ieleju. Pļavas te klāja gara, lekna zāle, šur tur vīdēja zaļas birzis, bet no kalna galotnes gāzās lejup mirdzošs ūdenskritums. Pie ūdenskrituma meitene ieraudzīja sievietes, kas smēla krūzēs ūdeni. Princese paķēra vienu no pilnajām krūzēm un, iekams tās īpašniece bija paguvusi izteikt kaut vārdu, pavēlēja nūjai pacelties augstāk un aizlaidās. Sievietes pārsteigtas noraudzījās uz viņu, bet dažas no' pārbīļa pat zaudēja samaņu. Princese to pat nepamanīja: kā bulta viņa drāzās atpakaļ uz cietoksni. Pa ceļam viņa slacīja ūdeni uz zelta sprostiem ar cilvēku kauliem, un cilvēki, kas iesprostoti bija gājuši bojā, tūdaļ atdzīvojās un no visas sirds pateicās viņai. Un nu viņa atkal ir zelta istabā pie zelta cilvēka un viņa zelta meitas. Princese vispirms apslacīja ar ūdeni tēvu; viņš nopūtās un sakustējās. Pēc tam aprasināja ar ūdeni arī viņa skaisto meitu, un arī meitene

atdzīvojās. Viņa metās pie tēva, lai to apkamptu, bet šai brīdī kāds uzsauca:

— Pagaidi! Neej viņam klāt! Viņam pirkstā vēl arvien gredzens ar filozofu akmeni!

To teica sitara. Tēvs ātri norāva no pirksta gredzenu, aizsvieda pa roku galam un tikai tad cieši apkampa savu meitu. Viņi sāka viens par otru pateik-

ties princesei. Bet, kad meitene bija pateikusi, kādēļ šurp atlidojusi, vecais ar lielāko prieku apsolīja viņai uzdāvināt savu kalnu kraukli un nekavējoties devās pēc tā uz tīģeru apsargāto torni.

—   Vai mani jūs jau esat aizmirsuši? — ieskanējās pārmetumu pilna balss. — Cik liela gan ir cilvēku nepateicība!

Princese piegāja pie sitaras un apslacīja to ar ūdeni. Zelta sitara tajā pašā mirklī pārvērtās koka sitarā.

Meitene pazina savu sitaru un uzkāra to sev kaklā. Viņai no acīm sāka ritēt asaras un krita uz sitaras stīgām. Un stīgas sāka skanēt tik brīnišķi, maigi, ka koki visapkārt sāka zaļot. Zelta lapas atkal kļuva zaļas, rozes sārtas, kailajās kalnu galotnēs saauga kupla, sulīga zāle, bet strautos un avotos atkal sāka burbuļot dzidrs, tīrs un auksts ūdens. Zelta ielejā atkal bija iestājies pavasaris.

Tikmēr meitenes tēvs bija atgriezies no torņa un atnesis zelta sprostu ar želta ķēdi. Sprostā sēdēja kalnu krauklis un turēja knābī sudraba šķirstiņu.

Atraisījis no sprosta zelta ķēdi, vecais iedeva sprostu meitenei. Princese .uzlēca uz savas spārnotās nūjas un jau pēc nedaudz mirkļiem bija Aizmigušo pilsētā. Nūja aiznesa viņu tieši uz milžu pili. Ieraudzījuši princesi, milži sāka Kliegt:

—   Cilvēks! Cilvēks! — un metās viņu gūstīt. Princese noslēpās pašā tumšākajā kaktā, steidzīgi izvilka no sprosta kraukli un žigli izrāva tam no knābja sudraba šķirstiņu ar burvju rozi.

Tomēr Baltradzis, kam oža bija smalkāka nekā labākajam medību sunim, saoda, kur princese noslēpusies, metās tai klāt un jau gribēja meiteni samīt zem sava milzīgā zābaka. Bet viņa veikli izlocījās un, saķērusi kraukli aiz kājām, pārplēsa to pušu.

Atskanēja briesmīgs pērkona grāviens, zeme nodrebēja, cietokšņa sienas saļodzījās un sabruka, bet princese nokrita zemē apdullusi, neko vairs ne dzirdēdama, ne redzēdama, ne arī saprazdama.

Atģidusies princese vairs neredzēja cietokšņa, nebija arī milžu un ūdens pilno grāvju. Priekšā pletās ziedoša ieleja. Zaļo pļavu kā dārgu paklāju rotāja puķes. Tās vidū stāvēja galds, pārklāts ar samta galdsegu, bet uz tās gulēja gliemežvāks. Tuvumā nekā nebija, tikai sprosts, kurā sēdēja Mochans.

Ieraudzījusi Mochanu, princese līksmi iesaucās, pieskrēja tam klāt un, izņēmusi no sudraba šķirstiņa rozi, pieskārās ar ziedu dzelzs stieņiem. Sprosts atdarījās, un Mochans izkļuva brīvībā.

—   Tagad ātrāk jāsteidzas pēc burvju rubina! — princese mudināja. — Trešā diena jau iet uz beigām.

—    Pagaidi! — Mochans atbildēja. — Lai dabūtu rubinu, mums vispirms kādam sirmgalvim no Aizmigušo pilsētas jāaiznes šis gliemežvāks. Iedod man savu rozi!

Viņš uzmanīgi paņēma ziedu no princeses rokām un uzlika uz gliemežvāka. Roze tai pašā mirklī pazuda, bet gliemežvāks kļuva sārts un viegls kā zieds.

Mochans paņēma gliemežvāku un, kopā ar princesi uzsēdies uz spārnotā spieķa, aizlidoja pie sirmgalvja uz Aizmigušo pilsētu.

Ieraudzījis gliemežvāku, vecais kļuva ļoti laimīgs un, noliecies pār to, klusi teica:

—   Taurē, modini manas zemes ļaudis!

Bet gliemežvāks klusēja. Vecais sadusmots pievērsās Mochanam:

—   Tu esi mani piekrāpis! — viņš bargi teica. — Tas nav burvju gliemežvāks! Tu esi man atnesis visparastāko gliemežvāku!

—   Nē, sahib! — Mochans aizstāvējās. — Tas ir īstais gliemežvāks. Tieši tā.

—    Kāpēc tad viņš klusē?

Mochans uzmanīgi apskatīja gliemežvāku. Viņš to pacēla un pielika pat pie lūpām.

—   Kāpēc tu klusē? — Mochans tam vaicāja.

7*

Taču arī tagad gliemežvāks neko neatbildēja.

99

—    Ej prom! — vecais uzkliedza Mochanam. — Es tev nedošu rubinu!

Nu panāca uz priekšu princese.

—    Jūs nedarāt tā, kā vajag! — viņa teica. Un, paņēmusi no Mochana rokām gliemežvāku, pielika to pie lūpām un papūta.

—    Mostieties! — gliemežvāks sāka taurēt. — Mostieties, manas zemes nomāktie ļaudis!

Šis sauciens izskanēja pa visu ieleju, un visi tie, kas bija gulējuši vai atradušies pusnemaņā, atmodās — atmodās pirmoreiz pēc daudzu gadu miega. Cilvēku acīs mirdzēja laimes asaras. Viņi pazina savus draugus un tuviniekus un līksmi apkampās. Pēc garas nakts ielejā bija atausis rīts. Bet gliemežvāks vēl arvien taurēja:

—    Mostieties! Mostieties, manas zemes apspiestie ļaudis! Atveriet acis, visas pasaules nomāktie!

Vecais piespieda gliemežvāku pie sirds un teica:

—    Tagad es visu saprotu! Šis gliemežvāks pats nespēj taurēt. Cilvēka elpai un lielai cilvēku mīlestībai vajag viņu atdzīvināt!

Viņš pagriezās pret bērniem, noņēma no kakla rubinu un pasniedza to Mochanam. Princese un Mochans, nevilcinādamies ne mirkli, uzlēca uz spārnotā burvju zižļa un devās atpakaļceļā. Laika viņiem bija palicis maz — saule ātri slīdēja lejup.

.

XII nodaļa

Un, lūk, Mochans un princese jau atkal Čūsku pilsētā.

Kad viņi ieradās pie sirmgalvja, saule bija jau pavisam zemu. Pēc pusstundas tā būs norietējusi un iestāsies nakts.

— Tagad nedrīkst kavēties nevienu mirkli! — sirmgalvis steidzināja, saņemdams no Mochana rokām rubinu.

—   Iesim drīzāk, izmēģināsim laimi!

Vecais paņēma savu spārnoto zizli un kopā ar Mochanu un princesi devās uz torni, kurā dzīvoja pārvaldītājs.

Ceļā viņš bērniem teica:

—    Ir tikai viena iespēja, kā iekļūt tornī. Lai tas izdotos, jābūt ārkārtīgi piesardzīgiem. Mazākā kļūda — un viss pagalam!

—   Paskaidrojiet tikai, kas darāms, — Mochans teica, — un mēs visu izpildīsim!

—   Tad klausieties! — vecais atbildēja. — Tūlīt mēs nonāksim pie torņa dzelzs žoga. Mums uzsauks: «Kas tur ir?» Mēs atbildēsim tikai divus vārdus: «Sarkara vergi.» Tad mūs laidīs tālāk. Mēs nonāksim pie torņa durvīm, un tur mums būs jāapstājas. Durvīs būs lodziņš, pa kuru sarkara kalpi mūs apskatīs un izlems — laist mūs tornī vai nelaist. Neaizmirstiet: lai cik ilgi jums nāktos stāvēt durvju priekšā, jūs nedrīkstat pamirkšķināt ne aci. Stāviet un, acis nenovērsdami, skatieties uz aizvērto lodziņu! .. .

—   Kāpēc? . . . Kādēļ tā?

—   Tādēļ, ka īstie sarkara vergi ne mirkli nenolaiž acis no sava kunga, lai pēc pirmā mājiena mestos izpildīt katru viņa pavēli. Tā ir pazīme, ar kuru sarkara vergi atšķiras no pārējiem cilvēkiem. Vai sapratāt?

—   Sapratām! — princese atbildēja.

—    Nu tad dariet visu tā, kā es liku! — vecais piekodināja. — Citādi es negalvoju par Jusufa dzīvību un par jūsējām arī ne.

Tad vecais, princese un Mochans piegāja pie torņa dzelzs aizžoga. Kāda balss uzsauca viņiem:

—   Kas tur ir?

—   Sarkara vergi, — visi trīs atbildēja.

—   Ko jūs te meklējat?

—   Atnācām kalpot sarkaram, — vecais skaļi teica.

—   Nāciet iekšā! — atbildēja no torņa.

Viņi iegāja aizžogojumā un apstājās pie durvīm ar apaļu, acij līdzīgu lodziņu. Viņiem ilgi bija jāskatās lodziņā, tomēr viņi skatījās, ne reizi acu nepamirkšķinājuši, tik ilgi, kamēr princesei un Mochanam acis sāka asarot. Ja viņiem tā būtu vajadzējis nostāvēt vēl dažas sekundes, princese droši vien nebūtu nocietusies, nepamirkšķinājusi acis. Bet par laimi tobrīd torņa durvis pašas no sevis atvērās un, kad bērni un vecais bija iegājuši, tūdaļ atkal aiz tiem aizvērās. Kad viņi jau bija tornī, vecais teica:

—   Tagad ātri lejā pa šīm kāpnēm! Mums jānonāk pazemē, pirms saule norietējusi.

Un viņš skriešus devās lejā. Mochans un princese metās viņam pakaļ.

Tieši tai brīdī, kad saule norietēja, vecais nometās uz ceļiem pie nekustīgi gulošā Jusufa un pielika burvju rubinu pie melnās rētas viņa pierē. Tūlīt apkārt viss satumsa. Tornī kļuva arvien tumšāks un tumšāks .. . Draugi izdzirda uz kāpnēm, kas veda pazemē, daudzu skrejošu soļu troksni. Troksnis arvien tuvojās. Tad vecais piecēlās un aizslēdza smagās dzelzs durvis.

Tikmēr rubinā bija sākusi it kā starot gaisma. Vispirms tas bija kļuvis blāvs, tad iedzeltens un beidzot sācis kļūt zaļš. .. Akmens acīm redzot sūca laukā čūskas indi no Jusufa rētas. Jo zaļāks kļuva rubins, jo sārtāka vērtās zēna seja. Kad akmens bija kļuvis gluži zaļš, Jusufs klusi nopūtās un atvēra acis. Tajā mirklī tornī bija nodzisusi gaisma. Apkārt viss iegrima necaurredzamā tumsā, un no visām pusēm atskanēja šausmīga čūsku šņākšana.

—    Kur rubins? Kur rubins? — sirmgalvis uztraukumā sāka kliegt, ar rokām taustīdamies pa akmens plāksnēm.

—    Pie manis, — no tumsas atbildēja Jusufa balss. — Te tas ir!

Un visi tumsā ieraudzīja bālu uguntiņu. Tur margoja rubins un izstaroja zaļu gaismu. Bet čūsku šņākoņa kļuva arvien stiprāka, baismīgāka, un likās, ka nupat tūkstošiem čūsku ielauzīsies pazemē .. .

—    Sasit rubinu! — uzsauca vecais. — Sasit! — Un viņš pasniedza Jusufam savu burvju zizli.

Jusufs paņēma to no vecā rokām un no visa spēka uzsita pa zaļo akmeni. Atskanēja apdullinošs pērkona grāviens, atplaiksnījās zibens, un zibens gaismā draugi redzēja, ka torņa sienas no augšas līdz apakšai saplaisājušas un sāk grīļoties.

— Bēgsim! Bēgsim ātrāk prom no šejienes! — uzkliedza sirmgalvis.

Viņš paķēra princesi uz rokām un, uzsēdinājis Mochanu un Jusufu uz sava burvju zižļa, devās skriešus pa kāpnēm augšup.

Tikko viņi bija paguvuši izkļūt laukā, tornis brakšķēdams sagāzās. Visa pilsēta nodrebēja, un daudzas mājas sagruva līdz pamatiem. Viesulis norāva dzelzs režģi, kas bija ietinis pilsētu, un aiznesa kaut kur tālu tālu . .. Cilvēki vaimanādami izskrēja no mājām un visur uzgrūdās virsū beigtām, zemē guļošām čūskām. Tomēr visvairāk to bija tur, kur agrāk bija atradies sarkara tornis. Tās gulēja starp drupām uz zelta un sudraba naudas, uz dimantu, smaragdu, dārgu rotu un no zeltā kaldinātu trauku kaudzēm… Bet šo gruvešu, drupu un beigto čūsku vidū sveiki un veseli stāvēja sirmgalvis garā, zaļā svārkā un trīs bērni — divi zēni un meitene. Bērni ziņkāri aplūkoja šausmīgā cietokšņa atliekas.

Pilsētas iedzīvotāji nāca pie sirmgalvja, paklanījās un sāka viņam pateikties par to, ka viņš tos izglābis no čūskām.

— Pateicieties nevis man, — sirmgalvis teica, — bet šiem trim drošsirdīgajiem bērniem! Viņi ar savu drosmi izglāba jums dzīvību un atbrīvoja jūs no viltīgajiem un briesmīgajiem valdniekiem. No šās dienas jūs vairs nekad nesadzels neviena čūska! Čūsku vara uz visiem laikiem beigusies!

To izdzirduŠi, cilvēki uzcēla Jusufu, Mochanu un princesi sev plecos un ar lielu godu nesa cauri visai pilsētai.

Nakti bērni pārgulēja sirmgalvja mājā. No rīta viņi sirsnīgi pateicās viesmīlīgajam saimniekam par pajumti un

palīdzību un sāka posties ceļā.

—    Kurp jūs tagad dosieties? — vecais jautāja.

—   Mēs gribam aizkļūt līdz brīnumkoka galotnei, — teica Jusufs.

Sirmgalvis nekā neatbildēja, tikai izņēma no lādes savu burvju spoguli un sāka skatīties tā dzidrajā dzīlē.

—   Vectētiņ, mēs tad nu iesim, — ieteicās Jusufs.

Vecais klusēja. Tad Jusufs nenocietās un arī paraudzījās

spogulī. Viņš ieraudzīja dārziņu ar aku un mājiņu, ap kuru bija sapulcējies laužu bars. Cilvēki plātīja rokas, kliedza, bet padišacha kareivji pūlējās viņus aizdzīt tālāk nost no būdas … «Kur gan es esmu redzējis šo mājiņu un dārzu?» prātoja Jusufs un sāka ar interesi skatīties, kas notiks tālāk. Lūk, kareivji ieiet mājiņā un sāk mest no turienes laukā mantas: pīteņus, traukus… Tad viņi nodzen no gultas kādu pavecu sievieti un izmet laukā arī gultu. Sieviete sāk raudāt un, elsās raustīdamās, sauc:

—   Jusuf! Jusuf! Kur tu esi, mans Jusuf? Redzi, padišacha kareivji atņēma man mājiņu! . . . Jusuf, manu puisīt, kur tu esi? . . .

—   Māt! — Jusufs neviļus iekliedzās.

—   Tavu māti piemeklējusi liksta, — teica sirmgalvis un cieši paraudzījās Jusufā.

—    Man viņai jāpalīdz, vectētiņi — Jusufs satraukts sauca. — Man tūlīt, šai pašā mirklī, jātiek augšā, bet es esmu tik dziļi zem zemes … Ko man darīt? …

—    Drīzāk steigties uz mājām! — atbildēja vecais.

Viņš noglabāja burvju spoguli un uzsēdināja visus trīs bērnus sev priekšā uz sava spārnotā spieķa. Zizlis savēcināja spārnus un lidoja turp, kurp viņam bija pavēlēts.

Līdz šim Jusufs un viņa draugi bija pa brīnumkoku devušies iekšā zemes dziļumos; tagad viņi lidoja uz zemes virspusi. Jūdzēm tālu uz augšu stiepās brīnumkoka zari, un mūsu draugi biezajā lapotnē peldēja it kā pa viļņiem.

—   Vectētiņ, — Mochans ceļā iejautājās, — saki, lūdzams, — kur galu galā čūskas slēpās pilsētā, kuru mēs nupat atstājām? Es visu laiku domāju, domāju, bet nekādi nevaru izdomāt.

—    Redzi, dēliņ, — vecais smīnēdams atteica, — pasaulē ir tādas čūskas, kas dzīvo starp cilvēkiem un prot par cilvēkiem izlikties. Bet izdevīgā brīdī tās uzbrūk cilvēkam un viņu sadzeļ. Šie cilvēki-čūskas ir daudz bīstamāki par parastajām čūskām. No tiem izvairīties grūtāk.

—    Bet vai ir iespējams atšķirt cilvēku-čūsku no īstiem cilvēkiem? — vaicāja princese.

—   Var, meitiņ, — atbildēja sirmgalvis. — Tāda cilvēka sirds ir pilna indes, un no acīm tas tūlīt redzams. Ja tu vērīgi paraudzīsies viņam acīs, tad redzēsi, ko no viņa var sagaidīt. Viņš spēj nokaut savu tuvāko, aplaupīt un apmelot, ja vien viņam pašam no tā kāds labums. Cilvēka-čūskas

acīs nav dzīvības: redzokļu vietā viņam ir mazas sudraba monētas.

Burvju zizlis sāka lidot ātrāk. Priekšā jau bija redzama sprauga, pa kuru iespīdēja vāja dienas gaisma. Vēl mirklis — un spārnotais zizlis izlidoja caur spraugu un Jusufa dārziņā visus trīs nosēdināja zemē.

Tur bija sanācis milzums visdažādāko cilvēku: gan padišachs un viņa meita, gan ciemata vecākais, gan kareivji, gan bars kaimiņu. Bet viņu vidū stāvēja Jusufa māte un gauži raudāja.

—   Māt! — iekliedzās Jusufs.

Māte atskatījās un ieraudzīja dēlu. Viņa metās pie Jusufa un apkampa viņu, slacīdama viņa seju asarām un pārklādama skūpstiem.

—    Ņemiet viņu ciet! — padišachs pavēlēja.

Padišacha kareivji metās Jusufam klāt, bet viņus apturēja sirmgalvis zaļajā svārkā.

. — Ko nodarījis šis nabaga zēns? — viņš jautāja padišacham.

—    Šis puika ir bēglis, — atbildēja padišachs. — Viņš bija aizbēdzis, lai nebūtu jākalpo man, savam kungam, tad, kad mans karaspēks gatavojās pakļaut kaimiņvalsti.

—    Bet kādēļ tev vajadzēja pakļaut kaimiņvalsti? — jautāja vecais..

—   Lai iegūtu šās zemes milzīgās bagātības — zeltu un dimantus.

—   Ak tā? — noteica vecais un, pagrābis no kabatas veselu sauju zelta naudas un dārgakmeņu, nosvieda tos zemē.

Nauda un dārgakmeņi izkaisījās pa visu dārzu, bet daži pat ieripoja bedrē, kurā auga brīnumkoks ar saknēm uz augšu un zariem lejup.

Padišacha kareivji un galminieki saklupa lasīt augšā naudu un dimantus, bet pats padišachs izbrīnījies noskatījās uz veco un jautāja:

—   Kas tu tāds esi?

—    Es esmu tas, kas parādīs tev īsto ceļu uz bagātību, — atbildēja vecais. — Vai redzi tur to dziļo bedri? Es nupat no tās izkāpu. Tur, pazemē, atrodas neizmērojamas bagātības: rubini, dimanti, zelts. Nokāp tur, un tu atradīsi tādus dārgumus, par kādiem neesi ne sapņojisl

Padišachs un viņa mantkārīgā meita, nebilduši ne vārda, steidzās pakaļ kareivjiem pie bedres.

—    Pagaidiet! — Jusufs iekliedzās.

—    Neatrunā viņus! — sirmgalvis teica Jusufam. — Lai visi līdz pēdējam dodas meklēt dimantus! Tā! Bet nu mudīgi ņem lāpstu un aizber bedri!

Jusufs pārsteigts paskatījās sirmgalvī: aizbērt bedri? .. . Vai viņš nav pārklausījies?

Bet sirmgalvis pievērsās ciematā iedzīvotājiem un skaļi teica:

—   Ļaudis, vai dzirdat! Ja gribat uz mūžīgiem laikiem tikt vaļā no padišacha, palīdziet šo bedri ātrāk aizbērt ar zemi, lai viņam nebūtu iespējams griezties atpakaļ!

Pēdīgi Jusufam viss kļuva skaidrs. Viņš paķēra lāpstu un steidzīgi sāka bērt ciet bedri. Sekodami viņa piemēram, arī citi ciema jaunieši stājās pie darba.

Drīz visi zemnieki vienprātīgi strādāja, pildīdami bedri ar smagām zemes pikām. Kad darbs bija galā, Jusufs uztraukts jautāja sirmgalvim:

—   Vectētiņ, bet kas notiks ar manu koku? Tas taču palika zem zemes! . . .

—   Toties viss, ko tu dabūji zināt, ceļodams pa tā zariem, uz visiem laikiem pieder tev, — atbildēja sirmgalvis. — Bet tagad tu zini tik daudz, ka būs ko pastāstīt arī sava ciema ļaudīm. Centies viņiem iemācīt visu to, ko tev mācījis brīnumkoks!

—    Bet es taču netiku līdz pašai galotnei, — žēlojās Jusufs. — Un man tik ļoti gribējās zināt, kas tur pašā augšā ir.

Vecais pasmaidīja:

—    Koks, pa kura zariem tu ceļoji, taču nav parasts koks. Tas ir cilvēces vēstures koks, un neviens vēl nav redzējis tā galotni.

Jusufa sejā izzuda satraukuma un šaubu ēna. Viņa dvēseles visapslēptākajos dziļumos ielija gaisma. Viss viņam kļuva skaidrs. Viņš godbijīgi piegāja pie sirmgalvja, noskūpstīja viņa svārka stūri un teica:

—   Tu man esi daudz ko iemācījis, vectētiņ! Nemaz nezinu, kā tev pateikties… No šās dienas mana māja būs arī tavējā. Paliec dzīvot pie mums! Te mums visiem būs vietas diezgan: ir tev, ir Mochanam, ir princesei, ir man un mātei!

—Nē, Jusuf, — atteica vecais. — Lai Mochans un šī mazā meitenīte, — te viņš noglāstīja princesei galvu, — paliek pie tevis! Dzīvojiet kopā un klausiet māti! Un neaizmirstiet pastāstīt citiem ciema ļaudīm par visu, ko redzējāt pazemē! Bet es došos tālāk.

—    Uz kurieni, vectēv? Kāpēc tu negribi palikt pie mums? — jautāja Mochar.

—   Paliec! — lūdzās pncese, pieglaudušies sirmgalvim.

—   Nevaru, meitiņ, nevru, — atbildēja vecais. — Man vienmēr jāiet uz priekšu, a -ien uz priekšu. Es nedrīkstu apstāties ne uz mirkli, jo maii; vārds ir — Laiks.

To teicis, sirmgalvis paēma savu spārnoto zizli un aizlidoja. Bet Jusufs, Mochan un princese vēl ilgi stāvēja un noraudzījās viņam pakļ, kamēr viņš beidzot izzuda skatienam.

Jusufa māte maigi noskajās uz savu dēlu, uz viņa jaunajiem draugiem un sacīja:

—    Gudrais sirmgalvis te:.a taisnību. Viņš pateica, kur jūsu mājas, kur ceļš. Iesim, ērni!

Jusufs paņēma pie rokas )rincesi un Mochanu un veda viņus cauri smaržīgu puķu jārpilnajam dārzam. Tā viņi mātei pakaļ roku rokā iegāja īājā.

Krišans Čandra AčGāRNaIS KOKS

Redaktore:'. Mar/utina Mākslinieciskais rlaktors R. Jansons 'l'echniskā reclatore A. Erenšteina Korektor N. Āboliņa Nodola salikšanai 157. g. 7. decembri. Parakstīta Iespiešanai 158. g. 6. februārī. Papīra formāts 70 X92'/llt . ;) fiz. iespiedi.; 8,19 uzsk. iespiedi.; 5,49 izdci. 1. Metiens 20 000 eks. Maksā: rb|. 90 kap.

LATVIJAS VASTS IZDEVNIECĪBA Rīgā, Paiomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 10332!l071. Iespiesta Izdevniecību, poligrāfiskās rūpniecības un grāmatu tirdzniecības galvoās pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina elā 137/139. Pašūt. Nr. 1579.

2 — Ačgārnais koks \J

1 G a z s — garuma mērs, līdzinās apm. 0,9 m.

1 Sarkars — kungs, pavēlnieks, jūsu augstība — pagodinošas uzrunas forma.

1 H u z u r s — kungs, pavēlnieks, jūsu augstība — pagodinošas uzrunas forma.

1 2 A n n a — sīka monēta, vienlīdzīga 4 paisām. Paisa — sīka

[1] s i r s — svara vienība, kas atbilst apmēram 900 gramiem.

* rūpija — naudas pamatvienība indijā, kas atbilst apmēram 84 kapeikām.

[3] sahi'bs — kungs, eiropietis, saimnieks.'

indiešu monēta.

Content

Čandra Krišans Ačgārnais koks

VĒSTULE PADOMJU BĒRNIEM

1 nodaļa

II nodaļa

III nodaļa

IV nodaļa

V nodaļa

VI nodaļa

VII nodaļa

VIII nodaļa

IX nodaļa

X nodaļa

XI nodaļa

XII nodaļa