Fītinghofa Laura

Aizmežu bārenīši

Laura Fltinghofa

Aizmežu bārenīši

Bada gadi un bada maize

Kas tie par posta gadiem tur, aizmēžu kalnājos! Bada laiki — tas nozīmē badu vilkt vispirmajā kārtā ģimenēm, kam bērnu pulks ir liels un apstrādājamā zemīte maza.

Nav ko bēdāt, kaut arī tā maza, ja vasara iestājas agri un mieži, no kuriem tur, ziemeļos, cep skaisto, balto maizi, savārpo jau jūlijā. Tad tos rudenī vēl paspēj aizvest uz dzirnavām.

Nav ko gausties, kaut arī zemīte maza, ja vasara ir gara un diezgan sausa. Tad rudenī atrod divdesmit, pat trīsdesmit lielu, skaistu kartupeļu tai pašā bedrītē, kur jūnijā iekašņāja tikai vienu, bet to gan labi acainu, jo katra acs taču riež saknīti, kartupelim iegulstoties siltajā, sausajā smiltienā.

Ja tur, ziemeļos, ir ražīgi gadi, proti, ja pirms Jāņiem bieži līst un naktis ir siltas un rasainas, tad bērzi ātri vien salapo. Vēl pirms dažām dienām tāds kociņš staipīja vien savus kailos, brūnos, spīdīgos zarus, bet šodien tas jau smaržo kupls un zaļš. Gar grāvmalām sadīgst mazlācenes, koši sārtas kā rožu pumpuriņi. Labam laikam pastāvot, tās jo drīz nobriest par lielām, sulīgām ogām.

Pelēkās klinšu šķeldas pārklājas ar krāšņu segu: zili baltas atraitnītes raibo še, sarkansārtas kaķpēdiņas tur. Tās saskatās un sasmaidās.

Bērni vij vainadziņus un rakņājas smiltājā, celdami sev mājas un pilis. Nokalnēs kupli sacerojušas smaržīgas meža rozes un zilganas vēja kaņepes, skaistas un greznas.

Priecīgi smiekli un gaviles visur, kur tik ieklausies. Kam tīk, tas var iebaudīt saldu, baltu rāceni vai pašķibīt zirņus — ar pilnām pākstīm lepojas vesels lauks. Diezgan maizes, diezgan sviesta, diezgan siera un citu Dieva dāvanu ir aizmēžu mājiņās un būdiņās.

Bet bada gados, tad gan nekur nedzird smieklus un gaviles. Sniegs nenokūst līdz pašiem Jāņiem. Vēlu stādītie rāceņi nenobriest ne laba kartupeļa lielumā: iestājas sals, tā sacietinot zemi, ka tie vairs nevar augt. Savītušas zirņu pākstis karājas kā melnīgas skrandas — tās ir tukšas. Tāpat ir ari ar miežiem, kas citkārt tik lepni ceļ galvas un tik cēli šūpojas uz augstajiem stiebriem. Kā nolūzušas pie zaļā, īsā kāta līp tikko aizmetušās vārpas.

Bada gados vest miežus uz dzirnavām — kas to deva! Un, ja arī vienam otram saimniekam krājumiņš iznāk garāks, jo cēlākās vietās salna tik briesmīgi nekož, tad tādi bada mieži tomēr nestiprina un nespēcina. Miltos sasmeltēti, tie ir pelēki kā pelni un drīz sakamo. No tiem lāgā nevar izcept ne pankūku.

Bada gados barībai nav sāta, tā neiet labumā. Nīkdami nonīkst aizmēžu bērni. Sārtie vaigi nobāl, un acis vairs nedzirkst dzidrā spožumā. Garās rindās tie līdz ar saviem vecākiem dodas uz dienvidiem, kur salna tik šausmīgi neposta, lai ubagojot salūkotu uzturu. Tādi bērni izskatās kā vecīši un vecenītes. Zēlums sažņaudz sirdi, viņus ieraugot.

.

Pirmā nodaļa. Septiņi mazi bezpajumtnieki

Pagājušā gadsimta vidū, kad Zviedrija pārdzīvoja posta gadu, no tālajiem ziemeļiem nāca šādu panīkušu bērnu pulciņš. Bērni bija skaitā septiņi, un gluži vieni tie soļoja pa kailajiem sniega klajumiem. Viņiem līdzi negāja nedz tēvs, nedz māte. Septiņi vientuļi, izdēdējuši bērniņi, kuru vadonim bija tikai trīspadsmit gadu. Tam vārds bija Ante, īstenībā Anderss.

Bērni nāca no aizmēžu kalnājiem, kur salna bija plosījusies visniknāk.

Viņu tēvs lielajā trūcībā bija sācis dzert. Bada maize un grūtās dienas viņu bija tā sabeigušas, ka tas, mežā cērtot priedi, pakrita, un milzīgais koks tam uzzvēlās virsū. Viņu pārnesa mājās jau saltu.

Māte nonāca pēdējā postā. Ari viņu bija sagrauzušas raizes un rūpes, bet visvairāk gan bads, jo katru kumosiņu, ko tā paguva sagrābstīt, viņa atmeta bērniem.

Jūtot savu pēdējo stundiņu tuvojamies, sirds viņai bija smaga un nospiesta. Visvairāk viņu šausmināja bailes, ka bērni, kuru dēļ viņa tik daudz soļu bija metusi un kopusi, nenokļūtu nabagmājā vai ka tos neizsauktu izsolē un nepieņemtu kāds nabadziņš par niecīgo maksu, ko pagasts bija ar mieru maksāt.

—    Nemaz nebaiļojies, māmiņ! — sacīja Ante. Sēdēdams pie mātes gultas, tas lūkoja viņu pierunāt iestrēbt plāno piena putru, kuru nupat kā bija nocēlis no pavarda.

—    Jūs stumdīs un grūstīs, — dvesa slimniece. — Tādos posta laikos katrs grasītis ir labs. Ikviens jūs labprāt pieņems, bet atspaida jums nebūs nekur!

—    Mēs šeit nepaliksim, māt. Mēs iesēdināsim raazmāsiņas ragutiņās un dosimies uz citu pusi. Tur, dienvidos, mēs iesim nabagos tāpat kā citi bada ļaudis. Skolotāju Kalle teica, viņa tēvs esot stāstījis, ka tie tur lejā esot ievākuši ir miežus, ir kartupeļus. Gan tad arī mums kas atlēks, māt!

—    Jā, Dievs dos maizīti arī jums. Kā tu mani iepriecināji, dēls! Bet Zeltbārde?

—    Zeltbārde nāks mums līdzi. Par to nemaz nebēdā, māt!

—    Es nebēdāju, dēls. Man ir tik viegli un labi. Cik istabā ir gaišs! Debess gaisma plūst pār tevi, Ante, un arī pār mazajiem tur salmos! Un nu es dzirdu eņģeļu dziesmas .. .

Mātes galva atļima uz lupatu pagalvja. Ante viņai aizspieda acis un palika dziesmu grāmatu zem zoda. Tā viņa bija darījusi ar izdzisušo tēvu.

Kad māte gulēja zem velēnām, sanāca pagasta viri, lai bērnus aizgādātu uz nabagmāju vai izsolītu izsolē. Bet, iegājuši sakrupušajā mājiņā, viņi to atrada tukšu. Arī malkas pūnītē, kur citkārt mitinājās kaza, nebija nevienas dzīvas dvēseles. Istaba bija izmēzta un izberzta, it kā to būtu atstājuši veci, prātīgi ļaudis. Acīmredzot bērni bija sataisījušies ceļā jau vakardien. Bet pagasta vīri par to nezūdījās. Viņi prātoja, ka ilgi jau nu vis uz tiem nebūšot jāgaida. Gan jau atkal pārradīšoties, ja ne citādi, tad pārnovada šķūtnieks tos atšķūtēšot. Un nevarot jau arī nemaz zināt, kādā virzienā tie esot aizgājuši. Vārdu sakot, pašlaik nekā nevarēja līdzēt. Visi ciema zirgi bija nodarbināti meža darbos, un, būtu viņi arī pavaļā, kam tad nu bija tik daudz laika post pakaļ bēguļiem! Gan jau pārnāks, kad bads viņus spaidīs. Tikai kazas žēl — to it labi varētu pārdot. Bet, kā jau teikts, — gan jau viņi drīz būs klāt ar visu kazu!

Pagasta vīriem tā spriežot, bērni gāja vienā iešanā, neviena nekavēti un neaizturēti. Tomēr ar laiku mazās meitenes kļuva nemierīgas, sāka raudāt un vaimanāt. Kaut gan viņām deguntiņi bija sazilējuši, rokas un kājas gluži sastingušas, viņas tomēr neraudāja aiz sala un aukstuma. Nē, viņas raudāja aiz izsalkuma. Viscietāko maizes kancīti, vissājāko kartupeli viņas būtu notiesājušas ar gardu muti. Bet ceļš caur lielo, biezo mežu bija garāks par divām jūdzēm, un mazie sirotāji augu dienu nebija bijuši nevienās mājās. Tie nemaz neraudzīja meklēt patvaru, baidīdamies, ka tos neaizved uz nabagmāju. Un tad — nebija jau nemaz kur patverties, jo visapkārt neredzēja nevienas mājas.

—    Nāc, Zeltbārde! — Ante beidzot noteica. — Es vairs nevaru noklausīties mazo vaimanās. Tev viņa drusku jāpaslauc, Anna Līsa!

—    Cik reižu mēs šodien jau esam raustījuši viņas cičus! — atteica Anna Līsa, kurai bija vienpadsmit gadu. — Mīļās meitiņas, cietiet jel klusu! Gan jums tiks kāda lāsīte piena. Zeltbārdīt, zīlīt, nāc, es tevi paslaukšu! Bērni aiziet badā.

Būdama gan ļoti novājējusi, Zeltbārde tomēr turējās cēla un iznesīga. Paklausīgi viņa atkāpās no priedītes ceļmalā, kuru tā nupat kā bija pamatigi apšķibījusi. Nostājusies līdzās Annai Līsai, viņa nekustējās, kamēr mazajā ķipītī nebija ieslaukti vairāki šļācieni piena.

—    Man ar! Man ar! — gaudoja Pērs Ēriks un Monke, kura īstais vārds bija Magnuss.

—    Jums jau nu būtu jākaunas! Vai jums jau nav seši un septiņi gadi!

—    Man vēl nav septiņi gadi! — tiepās Monke.

—    Vēl nav? Cik tad nu vairs tālu līdz Sveču[1] dienai! Mēs taču esam vīriešu cilvēki, kas nedrīkst nolaist dūšu! Turieties pie Zeltbārdes, tad jums tā nesals!

Tas bija Ante, kas tā runāja un rīkoja, un zēniem neatlika nekas cits kā paklausīt, jo sevišķi tāpēc, ka Zeltbārde, kas arī bija apbalvota ar gudru prātu (par ko bija pārliecināti visi septiņi bērni), padzirdējusi Antes runu, tūliņ iespraucās starp abiem puisēniem.

—    Nāt tulp, Etbāde! Mēt al glibam tildītiet! — kliedza mazmāsiņas.

—    Esiet nu tagad rātnas! Neaizmirstiet, ka māte jūs dzird. Jūs taču nupat dabūjāt siltu, saldu pieniņu.

—    Tat nebij nekat! — čīkstēja Brita Kaisa. — Nekat, nekat! — atkārtoja Merta Grēta šņukstēdama, asarām zvīgojot lielajās, skumjajās acīs.

—    Katrai tika divas pilnas karotes. Un nu mēs drīz iegriezīsimies kādās mājās, kur mūs droši vien pabaros. Sēsties arī tu, Maglēna, ragutiņās, visām kopā jums būs siltāk. Tā, tā — nu redz, kas par mīļām meitiņām, ne viņas raud, nekā! Cik māte būtu priecīga, jūs ieraugot!

Pārlaidis roku pār māsiņu vēja aprautajiem vaigiem, Ante sabalzīja veco, nolietoto aitādu ap viņu kājām un ievīstīja viņu stīvās, sarkanās rociņas skrandainajā lakatā, kas tika krusteniski apsiets ap liesajiem augumiem.

—    Pabīdi drusku ragutiņas, Anna Līsa, — sacīja Ante, — lai mēs līdz saulei tiktu mežam cauri. Skolotāju Kalle teica, necik tālu no šīs lapu būdas būšot ļaužu vidus.

—    Jā, un ko vēl teica skolotāju Kalle? Ka arī vilks te ložņājot! Un es biju traka, tev līdznākdama! — iesaucās Anna Līsa. Viņa stūma ragutiņas, uz priekšu saliekusies. Smagas asaras tai tecēja pār vaigiem, nopilēdamas uz mazmāsiņu satauņātajām galvām. Viņas skaļie šņuksti skanēja kā žagas.

—    Runā vien kā nejēdzīga! — atcirta Ante skaņā balsī. Virvi pārmetis pār plecu, viņš vilka ragutiņas un tāpēc bija gabaliņu priekšā. — Tu laikam domā, ka Kalle tev palīdzētu, dotu drēbes un ēdamo? Vai viņiem pašiem nav pilna istaba bērnu?

—    Nabagmājā mūs vismaz nesaldētu un nemērdētu!

—    Jā, labi gan tev tur būtu — kopā ar durno Lasi!

—    Bet viņš nesalst un nemirst badu!

—    Nu redz, kas par skuķi! Vai Svens Polss tevi šorīt brangi nepamieloja? Vai tevi nesacienāja ar maizi un sieru, un šķīsto putru? Un vai tev netika arī no tā, ko Svens Polss mums iedeva ceļakulei? Bet, kad tu nevari pielikt pilnu viduci, tad tu tūliņ laid raudas vaļā un gribi skriet atpakaļ uz nabagmāju!

—    Un uz kurieni tad tu mūs tagad ved? Laikam pie karaļa! — elsoja Anna Līsa.

—    Jā, tāda, kāda tu esi, pie karaļa vien ir vedama! Varbūt tu tur vari ganos iet. Protams, labāk pie karaļa ganīt kazas nekā tupēt nabagmājā un blenzt ugunī!

—    Nez cik viņam ir kazu? — ievaicājās Maglēna, paslēpusi seju aiz biezā lakata. Tai šķita, it kā tāda tērzēšana par karali dzīvi' padarītu vieglāku. Taisnību sakot, viņa visu laiku ar patiku bija noklausījusies Annas Līsas pārmetumos, kaut gan labi zināja, ka tas nebija jauki no viņām tā sacelties pret brāli.

Viņa bija gan ievērojusi, ka Ante pats šorīt nebija ne miltiņa iebaudījis, iekām visi citi nebija paēduši.

—    Ej nu sazini, cik karalim kazu! — atteica Ante. — Tādiem mazmājniekiem kā mēs ir viena, pussaimniekiem piecas sešas un saimniekiem vairāk par divdesmit.

—    Ak tu tētīt! Tad karalim droši vien būs vesels simts! Tik daudz es gan nejaudātu noganīt!

Palaidusi vaļā ragutiņu atzveltni, Anna Līsa ar pirkstiem izšņauca degunu, pie tā paša noslaucīdama asaras, lai nebūtu vairs otrreiz jānomauc dūrainais cimds. Arī Ante apstājās, atlaizdams šļauganāk ragutiņu virvi. Noņēmis lielo, sakodēto auseni, kas kādreiz bija piederējusi tēvam, viņš norausa sviedrus no balsnējās pieres.

—    Ai, cik tu tad būsi grezna, Anna Līsa! Varbūt tu staigāsi apkaltās kurpēs un zīdautā, un puķainos svārkos! Tu būsi kā ziedu druva — ne iedomāties, cik skaista!

Pavilkdama lakatu no sejas, Maglēna pavērsa acis uz māsu. Viņa bija glīta meitene, mazā Maglēna, ar savām spīdīgi zeltainajām sprogām un lielajām, zilajām acīm, kas raudzījās tik laipni. Likās, it kā viņa Annu Līsu jau tagad redzētu apkaltās kurpēs, zīdautā un puķainā tērpā, kaut gan tā pašlaik nemaz neizskatījās skaista. Melnpelēkais lakats pakausī bija sasiets mezglā, un mātes vecās, rūtainās jakas pāržmauga viņai bija ap ceļiem. Kājās tai bija mātes nošķiebtie zābaki, bet pa šo zābaku atlupušajiem purniem rēgojās siens, kas tur bija sabāzts siltuma pēc.

Tiešām, tas bija grūts gabals tādā salona nostaigāt jūdzi pēc jūdzes — biezā mežā un pie tam tik nepiemērotā apģērbā. Nebija ko brīnīties, ka Annas Līsas citkārt tik mīlīgā sejiņa bija saīgusi.

Viņa un Ante sāka atkal sparīgi vilkt. Anna Līsa pukojās un piktojās, bet Maglēna iegrima laimīgās domās par karaliskās kazu ganes zelta dzīvi.

—    Pēr Ērik, Monke, apstāties! — uzsauca Anna Līsa abiem brāļiem. Noplīsušās lapu kurpēs, no tēva mantotās drēbēs, kas viscaur bija par lielām un par platām, tie čāpoja katrpus Zeltbārdei, pirkstus iecirtuši viņas mīkstajā spalvā. Piekusuši pie beigām, tie tikko spēja pavilkt savus kaulus. Lai gan Monke un Pērs Ēriks bija «vīriešu cilvēki», viņu vēderiņi tomēr salka, kamēr viņi paši sala vai zemē, jo skrandās bija vairāk smaguma nekā siltuma. Viņiem gan nepietrūka vīrišķa spēka apspiest skaļas vaimanas, bet asaras tecēja un mazos plecus raustīja aizturēti šņuksti.

—    Kas tur nu liels! — viņi noteica lepni un dižīgi, pienākdami pie Annas Līsas. — Vai lai mēs palīdzam vilkt? Varbūt tu esi piekusis, Ante?

Atgrūzdams pakausī sašļukušo pušķu cepuri, ko kādreiz bija nēsājis Svena Polsa vectēvs, Monke ātri izberzēja acis. Ante nelikās ne dzirdis. Viņš ņēmās vilkt ragutiņas tik strauji, ka valga līkums iegrauza dziļu rievu viņa vadmalas kamzolī. Tas vairs nebija ne taupāms, ne saudzējams, būdams diezgan notrīts un nodilis. Ragutiņas slīdēja tik viegli, it kā ceļš neietu vis iekalnus, bet nolejus.

—    Kas tad nu šie par vilcējiem! Tā tik tāda salta lielība, — teica Maglēna. Jauku sapņu apvēsmota, viņa vairs tā nesajuta salu un aukstumu. Viņu sildīja arī Brita Kaisa un Merta Grēta, kas, cieši piespiedušās pie lielās māsas, pamazām sāka aplaisties ar miegu.

—    Jā, Anna Līsa ganīs karaļa kazas. Viņam ir simtiem kazu — Jeruzāiemes kazu. Tās ir pārākas par Zeltbārdi.

—    Neviena kaza nav pārāka par Zeltbārdi! — norūca Monke, nikni paskatīdamies uz Maglēnu.

—    Ak tā! Tu laikam esi redzējis Jeruzāiemes kazas? Tām ir ragi kā pusmēneši, kas mirdz un laistās, un viņu ir tik daudz, ka nevar ne saskaitīt. Tās lēkā un skraida pa purviem un staignājiem un šķītin šķin lācenes.

—    Ak, būtu nu bijusi kāda lācenīte! — nopūtās Pērs Ēriks. — Es laikam nolocītu tūkstoš stopu!

—    Viņas šķin lācenes, — turpināja Maglēna, — viņas šķin lācenes un lok krējumu — veselām ķērnēm.

—    Kaut arī mums še būtu tāda krējuma ķērnīte! — ilgojās Monke.

—    Un ragutiņās plānās maizes tik daudz, cik tik var pavilkt, — piemetināja Pērs Ēriks, pamezdams nicīgu skatu uz ragutiņu pašreizējo nenozīmīgo kravu.

—    Arī plāno maizi ēd karaļa kazas, — risināja savu stāstu tālāk Maglēna, par to nemaz nebēdādama, ka ceļabiedri viņā tik tikko klausījās. Tiem visvairāk rūpēja tas pats ēdamais.

—    Jā, viņas ēd plāno maizi no mazām, glītām silītēm.

—    Nupat tās jau vēl bija purvā! Vasaras laikā lopi taču nestāv kūtī! — piebilda Ante, pastumdams cepuri uz vienu ausi, lai labāk sadzirdētu Maglēnas mēļošanu. Tās jau, protams, bija tik blēņu pasakas, ko viņa tur stāstīja, bet valoda tai šķiltin šķilās, tur nebija vārdam vietas.

—    Vakaros viņas sadzen kūti, jo citādi tās ēd knauši un odi, un spindzeles; arī no lāča ir jābīstas.

—    Kam tad nu patiksies ganīt kazas cauru nakti, — cienīgi iejaucās valodā Anna Līsa. — Ganīt kazas zem klajas debess, kad tikpat labi var sēdēt istabā un ēst speķi, ka tauki vien pil.

—    Varbūt arī kartupeļus, — ieminējās Monke. — Tādus ar pārsprāgušu mizu, ēd, cik gribi! — jūsmoja Pērs Ēriks.

—    Pag, pag, es vēl par kazām. Tās pārnāk no purva, līdz acīm pieēdušās. Viņas ir tik brangas nobarojušās kā Svena Polsa cūka, kuru nupat šoruden nokāva.

—    Tādas jau gan nekur nevar aizbizot, ar tādām jau gan ganam nav necik grūti. — Anna Līsa likās ļoti apmierināta.

—    Nē, viņas ir tik brangas kā cūkas. Lēnām, lēnītiņām tās sasniedz kalnu kores, lai tur zvīļotu un zaigotu kā baznīcas gaiļi. Tur top tik gaišs, tik gaišs kā naktī, kad mēness ir pilnatnē.

—    Ak, cik daudz piena dod tādas kazas! — iesaucās Monke. — Pienu var dzert spaiņiem!

—    Un sieru var ēst, kamēr plīst! — līksmoja Pērs Ēriks.

—     Zināms. Bet vispirms jāpaēd karalim, viņa kalpiem un kalponēm, —-aizrādīja Maglēna.

—    Man liekas, karalis ēd gardākas lietas par speķi un kartupeļiem, un kazu sieru. Man šķiet, viņš ēd lasi kaut vai katru dienu, — prātoja Ante.

—     Ziemā gan ne. Ziemā lašus nemaz nevar noķert. Pa upes dibenu viņi peld uz jūru, — pamācīja Anna Līsa.

—    Nu, katrā ziņā viņš arī ziemu ēd gardumus, — Ante nebija tik viegli aizrunājams. — Pie viņa katru dienu ir pārklaušas[2].

—    Droši vien viņš ēd gaļas klučus un lielmencas, un plūmju zupu, — sprieda Maglēna. Viņas acis spulgot spulgoja par tik karaliski laimīgu dzīvi.

—     Un rīsu putru, cik tik lien iekšā! — piemetināja Ante.

—    Karalis, protams, dzer arī kafiju, — brāli pārtrauca Anna Līsa, — un kafijā mērcē visu ko labu. Manu dieniņ, cik karaļa kafija ir stipra un sāļa2 !

—    Kaut varētu tikt par karali, kas tad gan nekaitētu! — iesaucās Monke no sirds dziļumiem.

—    Viņš dzīvo lielā istabā. Tur ir vēl daudz glaunāk nekā pie mācītāja. Viss no zelta, un telpas diezgan, kur atgulties, nevis tā kā mūsu vecajā būdā, — runātāja bija Maglēna.

—    Kā mūsu būdā? — skumīgi atkārtoja Ante.

— Vai mums tur nebija labi? Cik skaists bija mazais dārziņš un kuplā ieva aiz mājas! Kaut mēs drīkstētu atgriezties, mums tur būtu jaukāk nekā karalim! Bet es zinu, kāpēc tur bija tik labi: tur mums bija māmiņa. Nekad, nekad vairs mēs nedzīvosim tik jaukā mājiņā!

Otra nodaļa Vilka bailēs

Jau metās krēsla, un vēl vienmēr bērni bija mežā. Aizvien biežāk un biežāk Ante sajuta tieksmi apstāties, lai piedalītos meiteņu sarunās, kaut arī viņam visvairāk nācās noklausīties vaidos un vaimanās. Tās dzirdot, Antem ikreiz iedūra kā ar nazi. Arī viņš bija tik piekusis, tik izsalcis un tik ļoti noskumis. Kā pārmetums cēlās viņa sirdī. Vai viņš bija darījis labi, aizvilinādams savējos nezināmā tālē? Bija gan paredzams, ka mazmāsiņas un abi brālīši gluži bez maizes nepaliks, bet katrs varēja iedomāties, ka tie baltas dienas neredzēs. Vai sveši ļaudis viņus tā mācīs, kā māte tos bija mācījusi: būt patiesiem, godīgiem un uzvedīgiem, lai ietu kur iedami? Piekodinādama bērniem nekad par velti negausties, viņa bija tos arvien drošinājusi, ka viens par viņiem gādāšot — varenais Dievs debesis —, kaut arī tiem pietrūktos tēva un mātes. Visu laiku Antem bija licies, ka viņš darījis pareizi, uzsākdams šo grūto gaitu. Vajadzēja tik nokļūt apgabalā, kur salna nebija nodarījusi tik lielu postu. Bet nu viņa ticība sašaubījās. Jau tagad, pir

majā dienā, viņš sajuta, kādu grūtumu bija uzņēmies. Vislielākā nelaime bija tā, ka viņš sāka pagurt. Ja viņš būtu kaut reiziti kopš mātes nāves kārtīgi paēdis! Visu, ko laipni cilvēki bērniem bija atmetuši — putru, pienu vai maizi —, Ante bija devis mazajiem. Viņš jutās tik gurdens. Ceļi ļodzījās, un velkamais šķita tik smags kā akmens.

Bija noskārstams, ka nāks vēl sniegs. Laiks vairs neturējās tik spalgi salts, kaut gan Ante, velkot ragutiņas, aukstumu vēl nemaz nebija sajutis. Bet sniegs zem kājām vairs tā nečirkstēja kā šorīt, kad viņi blāvajā mēnesnīcā atstāja pelēko mājiņu, kur pavardā vēl gailējās dziestošās ogles. Sārtais uguns atspīdums trīcēdams sniedzās ārā pa logu, it kā ar skumjām pavadīdams aizgājējus.

To, ka būs sniegs, pamatīgs putenis, Antem pauda arī vāveres, kā bultas šaudīdamās no egles uz egli. Saņēmušas ķepiņās čiekurus, viņas lupināja to laupsnas, pastarpām uzkozdamas gardās sēklas. Tās rīkojās ar tādu skubu, ka acs tik tikko spēja izsekot viņu kustībām. Skubīgs bija kļuvis arī rubenis, kas labā laikā mēdza kustēties tik gausi un cienīgi. Cik tad nu Dievs deva sērmūkšļogu eglienā, un dzīvot tikai no skujām vien viņam šķita pārāk vienmuļīgi, bet, uznākot sniegputenim, kas zina, būs jānosēž ligzdā ilgāks laiks!

Zaķi, kas tagad rotājās baltā ziemas tērpā, bija izraibojuši sniegu jocīgām zīmēm — vienmēr pa trim un trim. Sie kušķīši izskatījās kā krekla raksts. Lapsu pēdas rindojās garās virknēs. Kādi dīvaini ripulīši! Un te — Ante, uzmanīgi vērodams zīmes arī tur, kur mežs bija klajš, nolīsts vai nocirsts,

piepeši ieraudzīja lielas, rupjas, garenapaļas pēdas — pēdu rindas vienu blakām otrai, neskaitāmu kāju pēdas — vilku pēdas. Pavilcis cepuri pierē, kas bija norasojusi aukstiem sviedriem, Ante cieši satvēra valgu sastingušajos pirkstos. Strauji pagriezdamies pret brāļiem un māsām, viņš tiem uzsauca:

— Ko jūs tik daudz pļāpājat, labāk uzvilksim kādu dziesmu. Dziedot tiek daudz ātrāk uz priekšu. Sāc tu, Maglēna!

Maglēna viņam uz vietas paklausīja, skanīgā balsī uzsākdama:

— Kas mllē tā kā, Jēzus, tu?

Kas žēlo tā kā, Jēzus, tu?

Tev iesim l'idz, tev iesim iidz

Un Kanaānu debesīs!

Visi bērni turēja līdzi, bet Maglēna ar savu daiļo, dzidro balsi dziedāja visskaņāk. Sķirīgiem soļiem viņi gāja pa drūmo mežu, kur krēsla sabiezēja arvien vairāk. Virs koku galotnēm pletās debess, sadugusi un pelēka kā alva. Un nu uzreiz bija tā, it kā bērni neko

citu neprastu kā tikai dziedāt un it kā viņi visu laiku ne par ko citu nebūtu domājuši kā tikai par dziedāšanu. Mazmāsiņas, kaut arī Maglēnas apskautas, sala un salka tāpat kā pirmāk, bet viņas bija it kā aizmirsušas raudāt. Dzirdot lielo bērnu balsis, tās pacēla arī savējās, kā viņas bija paradušas darīt mājās pie mātes mazajā, pelēkajā būdiņā:

— Tev iesim līdz, tev iesim līdz Uz Kanaānu debesis!

No patāluma varēja likties, ka dziesmu skandina eņģeļi. Viegli laidās skaņas pa egļu pazarēm. Citādi viss bija kluss. Nerēja lapsa, nebrēca pūce, nevaidēja ūpis. Mežs aizturēja elpu un klausījās.

Ante dziedāja līdzi — spēcīgi, pilnu krūti. Ar lūdzēja skatu viņš raudzījās pelēkajās debesīs. Viņš dziedāja stiprā ticībā, ka tur viņam būs palīgs, lai nāktu kas nākdams. Ne prātā tam neiedūrās, ka taisni viņa skaļā balss varētu ataicināt vilku.

Ante zināja gan, ka šoziem pa mežiem vazājas vilki, jo dažu labu vakaru, kad ārā plosījās vētra un mājiņas pakši krakstēja un brakstēja, viņš bija sadzirdējis šo plēsoņu badīgās gaudas. Bet viņš bija iedomājies, ka lejāk uz dienvidiem no vilkiem vairs nebūšot jābīstas. Un tagad — dieva laime, ka viņš vienīgais zināja, kam šīs pēdas piederēja!

Kad dziesma par Kanaānu bija nodziedāta, viņš pats uzņēma jaunu, un māsas viņam piebalsoja:

— Es zinu gaišu malu, Kur. ..

Ante vairs nepaspēja pantiņu nobeigt.

— Mīļie! Vai redzat, kur ceļas dūmi un šaudās dzirksteles! Vai redzat, kur māja! Debesu tētīt, mēs esam ļaužu vidū! Es dzirdu suņus!

Ante metās pusskriešus, it kā ragutiņas aiz viņa būtu tukšas. Pasitusi galvu uz augšu, Anna Līsa norāva lakatu no pieres, darīdama to tik strauji, ka viņas acis uz brītiņu sašķobījās pavisam greizas. Maglēna turpretim seju satlstīja vēl vairāk. Būdama bikla un kautrīga, viņa baidījās svešu ļaužu, it īpaši tādu, kas dzīvoja citā malā. Nevarēja taču nemaz zināt, vai viņi bija īsti cilvēki, tādi citpagastnieki! Vai viņi maz tā izskatījās kā aizmēžu ļaudis? Varbūt viņiem viena acs bija pierē un otra pakausī, un varbūt viņi gāja rokām un ēda kājām? Un vai viņi valodu tāpat mācēja izlocīt kā aizmežnieki?

Zeltbārde bija tāpat noskaņota kā Maglēna. Nebija vis nekāds jaukums nokļūt pie cilvēkiem, kas turēja suņus. Klau, kā tur viens smilkstēja un rēja! Soli pa solim kāpdamās atpakaļ, viņa bailīgi piedūra purnu pie Annas Līsas piedurknes.

Toties mazie zēni bija atkal vīrā. Viņos suņu rejas modināja tikai drosmi. Reizi no reizes izspļaudami pa garam spļāvienam, viņi rūpīgi vēroja, kuram tas aizšļirca tālāk, un, iespriezdami rokas sānos, zēni iedomājās, ka viņi tās sabāzuši kabatās, kaut gan mātes vecajās jakās, kas viņiem bija mēteļu vietā, kabatu nemaz nebija. Pēkšņi kļuvuši runīgi, viņi apvaicājās, nez vai kādam šāsdienas garajā ceļā esot arī bijis baismīgi ap sirdi. Viņi jau nu gan no bailēm nenieka nebija jutuši. Būdami tik līksmā prātā, viņi pazemojās pat tiktāl, ka sāka kaitēties ar mazmāsiņām, tām laiku pa laikam paknudinādami pazodi.

Visādi vaikstidamies un vaibstidamies, viņi lūkoja tās sasmīdināt.

Sādā priecīgā noskaņojumā bērni beidzot iznāca no meža dziļuma. Abpus platā lielceļa bija nospraudītas sīkas eglītes, jo putenis mēdza sadzīt tik lielas kupenas, ka citādi sniega racēji te ceļu nemaz nevarētu nojaust. Aplaiduši acis visapkārt, bērni ieraudzīja sašķībušu mājiņu, uz kuru iegriezās šaura, sniegā iemīdīta taciņa. Bija krietni jācīnās, lai pa šo taciņu ar ragutiņām tiktu uz priekšu, un varbūt būtu bijis labāk meklēt patvērumu kādās lielākās mājās, kas, sarkanas ar baltiem pakšiem, pamazām iznira no vakara krēslas. Bet pelēkā mājiņa piekalnē, kuras logā vāji mirdzēja uguns, it kā aicināt aicināja, kaut gan stāvausis durvju priekšā rēja lielā riešanā.

So riešanu bērni saprata it labi: uzticamais mājas sargs vēstīja saimniekam, ka tuvojas svešcilvēki. Arī to tiem pauda suņa rejoņa: tas viņus ne par ko neieskatīja.

«Vau, vau — tikai tādi staiguļi! Vai lai tos aiztrencu?»

Kādu laiciņu klusējis, viņš domīgi ierūcās.

«Katrā ziņā mazi ļautiņi, vārdu sakot — kucēni, tādi jau nevar vis neko padarīt!»

Galvu noliecis, stāvausis ierējās vēlvienreiz, it kā bez mērķa Un nolūka, vairāk tik_tā aiz pienākuma, kā apzinīgam sunim jādara. Bet, piepeši saostījis kazu smaku, viņš ieraudzīja Zeltbārdi, kuras galva pavīdēja aiz ragutiņu atzveltnes.

«Ak tā? Tā jau gan cita lieta! Nevis parasti ļaudis godīga suņa pavadībā — viņiem suņa vietā bija kaza! Vai tā nebija nekaunība!»

Nu stāvausis palaida pilnu rīkli, riedams tik sirdīgi un aizrautīgi, it kā baznīcā būtu ielauzušies zagļi. Bērnu soļi kļuva gausi un nedroši. Neviens no viņiem nepastāja teikt ne mēma vārdiņa.

—    Viņš tāpēc tik nejauks, ka mēs esam tādi nodraskājušies, — beidzot nomurmināja Anna Līsa. — Ja mēs nāktu pirktās drēbēs un goda kurpēs, tā kā Svena Polsa bērni uz pārklaušām, tas ar asti vien luncinātu un arī viņa vaukšķēšana būtu tikai laipns aicinājums iet istabā un apsēsties.

—    Ej nu ej, — iebilda Ante, — tāds suns uzreiz saprot, ka mēs nenākam vis uz pārklaušām, bet lūgt ēdienu un pajumti. Viņš labi zina, ka tik mazās mājās pašu ļaudīm nav ko grauzt.

—    Kš, kš, vaukšķīt, — labināja Ante, stājoties pretī niknajam sunim, kas tagad gāzās viņam taisni virsū.

Maglēna izrausās no ragutiņām. Norāvusi lakatu no galvas un pieskrējusi pie suņa, viņa notupās izplestām rokām.

— Kš, kš, neesi nu tik dusmīgs! — viņa lēnoja. — Vai tu neredzi, ka mēs esam mazi un vieni paši pasaulē?

Likās, ka stāvausis viņu sapratis. Pēkšņi apklusis, viņš pagrieza acis sāņus un gari nožāvājās, kā suņi mēdz darīt, juzdamies apkaunoti. Piepeši viņš sacēla ausis, it kā ieraudzīdams ko baidīgu kalna pusē. Galvu tai virzienā pagriezis, viņš atkal sāka riet, bet neskanīgi un māksloti, it kā bez jēgas un nozīmes. Tā viņš palika riedams tādu lieku riešanu, kamēr bērni nebija sagājuši mājiņā.

Treša nodaļa Stiklacis

Pavardā plīvoja uguns, kad aizmēžu bārenīši, cieši piespiedušies cits citam, pārkāpa apsūbējušās mājiņas slieksni. Viņi bija tikai seši, jo Monke bija palicis ārā. Kazu taču nevarot pamest vienu! Patiesībā viņu pēdējā brīdī bija sagrābušas bailes. Kas viss tādā svešā istabā nevarēja gadīties! Monkem par svešas puses ļaudīm bija apmēram tādi paši priekšstati kā Maglēnai.

— Durvis ciet! — nodārdēja barga balss no pavarda puses.

Ja Ante šai mirklī kaut drusciņ būtu pavērsies atpakaļ, viss bars bez mazākās apdomas būtu izmeties pa durvīm. Ardievu, pajumte, ardievu, siltums, ardievu, ēdamais! Tik ļoti viņi bija pārbijušies.

Dārdošā balss piederēja cilvēkam, kam — tieši kā Maglēna to bija paredzējusi — pakausī bija viena acs, nē, divas, jo lielas, tumšas acenes spulgodamas spulgoja sarkanrudajā galvvidū. Cik varēja samanīt, viņam nemaz nebija jāapgriežas, lai saskatītu ienācējus.

Bērni stāvēja kā izbiedēts aitu bars. Stīvi iestieptu skatu viņi raudzījās spožajās, melnajās acīs, līdz ar to vērodami kailos roku stilbus, kas cilājās un nolaidās vienmērīgās kustībās. Laiku pa laikam prāvajās dūrēs pazibēja kas ass un spīdīgs.

—    Mēs esam pie sumpurņiem, — čukstēja Maglēna, zobus klabinādama.

—    Es labāk iešu palūkot, ko dara Monke un Zeltbārde, — Pērs Ēriks noteica. Klusi, klusītiņām ar kāju atceldams durvis, viņš izblieza ārā labu tiesu veicīgāk, nekā bija ienācis.

Anna Līsa viņam tik tikko nesekoja, bet, ieraudzījusi uz pavarda malas putras šķīvi, viņa kā piekalta palika stāvam.

Maglēna un mazmāsiņas pieķērās Antem cieši jo cieši, bet tas zināja, kas jādara, ienākot ciemmājā: jāpaliek iedurvī un jācieš klusu, kamēr tiek uzrunāts.

Bet Merta Grēta, pastarīte, māmiņas sirdspuķīte, tā nejaudāja ciest klusu. Viņai bija bail un gribējās ēst, un tā jutās piekususi gluži galā. — Māmiņ! — viņa sauca. — Eta Dēta dib māmiņu! — Un viņa griezīgi iebrēcās. To tikai vajadzēja Britai Kaisai: arī tā iekliedzās kā durta.

Maglēnas lūpas noraustījās. Vai viņa šīs šausmas jau nebija paredzējusi — briesmīgos cilvēkus ar acīm pakausī? Nē, arī Maglēna ilgi nevarēja ciesties. Kas viss nebija dzirdēts par sumpurņiem! Tie taču tvarstīja bērnus, lai tos nokautu un iesālītu!

Nebija necik ilgi, kad Maglēna jau raudāja, pie tam viņas skaļajām raudām bija dīvaina līdzība ar mazmāsiņu skanīgajiem brēcieniem.

Un Anna Līsa, lielā meitene, ērmoti par to runāt, bet (vai tas notika tāpēc, ka grūtā diena viņu bija pārāk sagurdējusi, vai arī tāpēc, ka viņas priekšā stāvēja šķīvis ar pelēcīgi spīdīgo putru) sacīt tas jāpasaka: arī viņai sāka šķīst asaras, bet, lai vispārīgā raudāšana būtu daiļskanīgāka, viņa to šad tad atdzīvināja ar spalgiem šņukstieniem.

Ante stāvēja bāls kā drēbe. Kas to būtu domājis, ka tādas asaras bija tik lipīgas! Vai tas bija redzēts un dzirdēts, puiša cilvēks trīspadsmitajā vasarā sāks vēl raudāt? — nē, viņš to nedarīs un nedarīs, kaut arī bija salis un badojies, baiļojies un bažījies cauru dienu! Viņš neraudās, kaut ari gribēja vai zemē iekaunēties, ka viņš tik lielā pulkā še nāca lūgt mājvietu un maizi. Viņš sirdījās uz asarām, kas taisījās līt ar straumi, uz neglītajām elsām, kas lauzās no viņa krūts. Viņš saņēma visus spēkus, tikai ar mokām spēdams saturēties.

—    Bet bērni, bērni! Kas tad nu tā darās — svešā paspārnē! Mūs padzīs, ja jūs nerimsities!

Nebija nemaz tik viegli nomierināties, dzirdot rājēja drebošo balsi!

—    Kas tad tie te par ciemiņiem sanākuši, tik neganti bļaudami? «Labvakar, Dievs palīdz!» jāsaka, ienākot svešā mājā!

Vīrs ar acenēm pavērās atpakaļ. Gluži sastulbuši no pārsteiguma, bērni uz vietas nostāja raudāt. Tik tiešām! Viņam bija acis arī pretī pakausim — sejā, kā katram cilvēkam, un tanīs no barguma nebija ne vēsts! Drīzāk tur ēnojās skumjas.

—    Tie nu gan izdzīvojuši jēgu, dzīdami laukā tik mazus cilvēciņus — sprēgoņa laikā, kad gar pakšiem ložņā vilks!

Ante drusku pagājās uz priekšu. — Mūs neviens nedzina. Mūsu mājiņa palika tukša, jo tēvs un māte … — Vārdi saspriedās kaklā.

—    Jā, bet jūsu pagastam taču par jums jāgādā!

—    Mums ir bada gads. Mūsu puses ļaudīm pašiem nav ko ēst. Ja kāds arī gribētu ņemt mazmāsiņas, tad vienīgi naudas dēļ. Un māte viņas tā glabāja . . .

Ante atkal apklusa, rīstījās, sakoda zobus.

—    Ak tā gan! Un nabagmājā?

Vecais pagriezās sāņus. Sermuļi sadrebināja mazos augumus: viņa balss bija tik dobja un dusmīga!

—    Nabagmājas iemītnieki vienmēr ēdas un rejas. Bērni tur nekad neizaugtu tādi, kādus māte tos gribēja redzēt izaugam. Nevienam tur nebūtu bēda, vai viņi aizmirst vai neaizmirst to,v ko māte viņiem mācījusi. Tur taču dzīvo durnais Lass, kas runā nekrietnības, un sērdzīgā Baba!

—     Ak tā gan! Un es še esmu gluži viens savā mājiņā. Visi ir aizgājuši. . . Un nu jūs laikam gribēsit ko iekost?

Bija dzirdama trīcoša, dziļa nopūta, kā no vienas mutes nākam.

—    Ak tā gan! Tur man ir auksta putra un reņģes, tās jūs paši varat uzcept. Kam slāpst, var dabūt alus patakas. Un alum jūs varat piejaukt sīrupu, tāda tiesiņa tur podā vēl būs. Tādiem maziem ļautiņiem jau sīrups būs tik pa zobam!

Kā saules vizmā atplaiksnījās iekritušās bālās sejas.

—    Katliņā būs arī vēl kāda lāsīte kafijas, bet tā gan jums jādzer bez piena; jo, redziet, bērni, pienu tādi veči, kas tup vieni savā būdiņā, šūdami tūbenes visam pagastam, nelok. Tiem vajag citas iedzeršanas!

Grūti iedvesies, Stiklacis piecēlās, smagi atspiezdamies uz resnās kūjas. Acīmredzot viņu mocīja kaulu sāpes, un tam nācās grūti iekustēties. Vērojot viņa iedzīvi, bija viegli noprotams, ka viņš iztika bez sievietes palīdzīgās rokas. Pat patumšā varēja viedēt, ka kaktos un pakaktos bija piekrājušies mēsli, kamēr uz galda mētājās asakas un mizas. No noplīsušā gultas maisa rēgojās salmi, no aitādas bija nodzīta vilna, un rūtainais spilvena pārvalks bija mazgāts nez kad. Elsdams pūzdams salūkojis maizi, Stiklacis uzmeklēja kafijas dzirnaviņas vecajā, zilajā stūra skapī, kam uz durvīm bija uzkrāsotas sarkanas rozes. Dzirnaviņās viņš no tāšu kārbiņas iebēra grauzdētu kafiju.

—    Kaut es varētu malt! — sacīja Anna Līsa paklusām. Bija tik patīkami stāvēt putras šķīvja tuvumā.

—    Tad es paraudzītu aizkuru, — piemetināja Ante. Nebija ne viens un divi, kad viņš jau bija ārā.

—    Tētiņ, vai es nevarētu salikt reņģes uz pannas? Mājās es aizvien to darīju, — lūdzās Maglēna.

—    Do tlota, et tlautītu itabu, — čiepstēja Brita Kaisa, kārām acīm noskatīdamās reņģēs.

— Eta Dēta ali! — iesaucās vismazākā, rociņu izstiepusi.

Stiklacis sausi iesmējās. Tik mazu kalponi laikam gan vēl neviens nebija redzējis!

Ante ienāca no pagalma ar malkas klēpi. Monke un Pērs Ēriks viņam sekoja uz pēdām, aizcirzdami durvis Zeltbārdes priekšā, kas uz brītiņu bija pabāzusi galvu pa spraugu. Bet, palikusi ārpusē, viņa sāka tik nežēlīgi mekšķināt, ka Ante nometa malku uz grīdas. Tur nu viņš stāvēja, pieri nodūris uz zemi. Redzēdams tik daudz jauna, viņš bija pavisam aizmirsis, ka viņu pulkā atradās arī kaza. To ieraugot, Stiklacis manāmi iepīka.

— Kas tā par būšanu! — viņš pukojās. — Lai tad nu saka viens cilvēks! Ziemas laikā dauzās apkārt ar kazu, kur pašiem pārtika … — «Jāsaubago,» viņš gribēja teikt, bet Antes stingrais, nopietnais skats viņu no tā atturēja.

—    Kazai jau nu gan tāda izsole nebūtu kaitējusi!

—    Zeltbārde ar mums ir saradusi, un, kopš tai atskrēja kazlēni, viņa tik labi dod pienu. Mazmāsiņas jiiu sen būtu aizgājušas postā, ja mums nebūtu kazas. Ks mātei apsolīju, ka Zeltbārde mūs pavadīs.

—    Pie citiem viņai arī nemaz nepatiktu! — ar lepnumu iesaucās Maglēna.

—    Es Zeltbārdei pagādāju arī barību, — svarīgi noteica Monke, pasperdams dažus soļus uz Stiklača pusi. Nostājies viņa priekšā, tas cieši lūkojās vecajā virā. Tā kā Stiklacis zēnam bija pievērsis seju, Monke viņā tūliņ saskatīja parastu cilvēku, kam acis bija pienācīgajā vietā. Turklāt šīs acis, kā Monkem šķita, bija labas un laipnas, pavisam citādas nekā balss, kas bija skarba un asa.

—    Ak tā gan! Un mazajiem cilvēciņiem nemaz nav gala! Te viens un tur viens, un pirmīt jau bija divi, trīs, četri, pieci. Un visi tikpat braši kā šie divi pēdējie? Jau barību paņēmuši līdzi, vai tu redzēji gan!

Stiklača seja savilkās kā uz smiekliem.

—    Un kā tad jaunskungs domā, kur tāda kaza būtu pievietojama? Vai varbūt arī kazu ir vairāk? Ja tā, tad sakiet to jau laikus!

—    Nē, mums ir tikai viena kaza, — apgalvoja Monke dziļā nopietnībā.

—    Kur tad viņa mēdz gulēt — gultā vai uz pavarda?

—    Kā nu kuroreiz. Pie sīva sala viņa pārlaida nakti istabā uz grīdas, salmos, kur gulējām arī mēs, puikas. Tad mums bija siltāk.

—      Jā, un arī Zeltbārdei nebija jāsalst, par to tev bija vislielākās bažas, — brālim iekrita valodā Maglēna.

—     Ak tā gan! Kaza ir jānogulda! Kas to būtu domājis!

—     Nē, tik cienīga tā nemaz nav. Viņa guļ tik un tā — bez visas guldīšanas, — apgalvoja Monke.

—   Viņa to tā nemaz neievēro. Stiklacis aiz smiekliem kratīt kratījās.

—      Nu, tad palūdz viņu iekšā! Lai ņem par labu, kā ir!

Ļoti apmierināts, Monke piegāja pie durvīm:

—   Lūdzu ienākt, Zeltbārde, un lūdzu ņemt par labu! Augsti paceltu galvu ienāca kaza. Aplaidusi skatu

visapkārt, viņa aizstaigāja līdz Annai Līsai un tai liegi iebadīja sānos. Anna Līsa patlaban šķidrināja sīrupu ar alus patakām.

—      Zeltbārde vēlas slaucama. Viņa zina slaucamo laiku! — Mīlīgi čukstēdami, bērni apstāja kazu.

—      Mīļā, labā Zeltbārdīt, puķīt, rozīt, magonīt! — Nometušies ceļos, viņi to glaudīja un glāstīja ar tādu sirsnību, kādu nez vai viņu pašu māte jebkad bija pieredzējusi.

—     Viņa droši vien domā, ka mēs esam izsalkuši! — Maglēna piespieda Zeltbārdes šauro purnu pie sava izdilušā vaiga.

—     Ak tā! Ko gan viņa visu neiedomā! — smējās Stiklacis, ari no savas puses pārlaizdams roku pār Zeltbārdes muguru.

—     Nu mums būs arī piens pie kafijas! — priecājās Anna Līsa. Viņai jau zobi dega pēc aukstās putras. Nocēlusi no pavarda trīskājaino kafijas katliņu, viņa tanī iemeta sauju sāls, pieliedama vēl lāsīti ūdens, Iii drīzāk nostātos biezumi. Ante un Maglēna salika ••dienu. Šķīvis ar putras atliekām tika novietots uz naida, tāpat arī sīrupa dzēriens. Kā smaržoja ceptās reņģes! Un maizes bija tik daudz, ka varēja ēst, cik uziet.

Tas bija svētsvinīgs brīdis, kad bērni, sagājuši pie galda, saliktām rokām teica lūgšanu. Stiklacim bija janošņaucas. Klibodams pa istabu, viņš viennotaļ murmināja: — Tik liela saime arī man būtu, bet visi Ir aizgājuši. . .

—    Vai nepienāktos arī kazas lielmāti aicināt pie raida? — viņš pēc brītiņa iejokojās, nejauši piedurdamies Zeltbārdei, kas, savā nodabā gremodama, .stāvēja pie pavarda.

—    Jā gan, ja tik jūs atļaujat! Viņa ēd mizas un . asakas un visādas citas paliekas. Nāc šurp, Zeltbārde!

Monke ar roku norausa visu, kas bija palicis uz galda. Kaza ēda, kamēr arī bērni vēl šo to iebaudīja.

Piepeši abas mazmāsiņas cirteniski novēlās uz grīdas: viņas bija aizmigušas.

Stiklacis izgāja ārā pagalmā. Anna Līsa ielēja kafiju dažās nevienādās tasēs, kuras viņa bija atradusi skapī. Kas tā bija par laimi sajust vēderā silto dziru, kura tik varen gāja pie sirds!

Stiklacis ienāca ar salmu nastu. Viņš izklāstīja salmus uz grīdas vajadzīgajā attālumā no pavarda, kurā vēl sprēgāja pēdējās dzirkstelītes. Zeltbārde tūlīt izrādīja savu atzinību, snaikādamās pēc tukšajām vārpām. Tad viņa lepni un cienīgi nolikās guļus.

Noliektu galvu Ante vēl brītiņu kavējās pie galda, Dievam pateikdamies par gardo maltīti. Pacēlis

mazmāsiņas un noņēmis tām skrandainos lakatus, viņš tās ieguldīja salmos ar galvu pret Zeltbārdes silto muguru.

—    Ak tā gan! — Stiklacis nolūkojās mazmāsiņās. Viņas bija glītas meitenes, gaišiem, sprogainiem matiem, smalkiem vaibstiem, bet sīkām, izvārgušām sejām un sarkani apsalušiem deguntiņiem. Paķēris aitādu no savas gultas, Stiklacis taisījās apsegt mazās gulētājas, bet Ante viņu satvēra aiz rokas. — Nedariet vis tā, tētiņ! Tā lai paliek jums! Mums pašiem sava aitāda ārā uz ragutiņām un ari vēl drēbes, ko uzklāties.

—    Man saltajā kambari vēl ir cita āda!

Stiklacis izgāja pa durvīm aiz pavarda. Kad viņš atkal ienāca, tam no pleca nokarājās tīra, balta aitāda. Vienā rokā viņš turēja pudeli, pusstopa metā, otrā ieplīsušu glāzi.

—    Nu, tāds krietns puisis, kāds tu esi, kas cauru dienu tā nokustējies, dabūs arī ko labu! Te būs dzēriens, kas iejautrina prātu!

Stiklacis pielēja glāzi pāri pusei.

—    Es pats vienmēr dzeru no pudeles un vienā rāvienā varu iztempt veselu korteli, bet tāds, kas pie sīvā vēl nav pieradis, — tāds, protams, nezina, cik viņš var veikt. Sāksim tad ar pusglāzi! Vēlāk ieliesim arī mazajiem puišiem. Cerams, viņiem jau būs tik daudz jēgas labu nesmādēt!

Viņš vēlīgi noskatījās abos zēnos.

—    Nu tad sveika būšana!

Monke un Pērs Ēriks uzreiz bija kājās. Viņi apslaucīja lūpas ar plaukstu, kā tie bija redzējuši darām lielcilvēkus. Gaidīdami savu kārtu, viņi lūkoja pat .itdarināt padzīvojušu vīru nopietno, apmierināto izskatu. Bet Ante stāvēja samulsis, pārpārim notvīcis, it kā viņš būtu pieķerts pie nedarbiem.

—    Mīļo, mīļo tētiņ, ļaujiet man nedzert!

—    Ko tu teiksi! Ņiprais puika ir tāds nelga, ka atraida šņabīti! Nu gan jāsaka — tāds kā laps[3]. Un es domāju, jūs esat īsti zviedri, kam prāta diezgan neatteikties no tik garda cienasta! Parau, neesi nu tītīgs un gāz tik iekšā! Vienam dzerot, man neiet pie dūšas!

It kā pavēlēdams, viņš piegrūda glāzi Antem pie mutes, bet tas, lūpas sakniebdams, rāvās atpakaļ. — Atļaujiet man nedzert, tētiņ, jo es mātei cieši nosolījos nekļūt par dzērāju!

—    He, he, he! — zviedza Stiklacis. — Dzērājs! Tāpēc dzērājs, ka iedzersi vienu šņablti! Tās ir bābu tenkas! Tev tikai bail no savas mātes. Ak tu, zaķapastala tāds!

Ante nobālēja. Bābu tenkas, ko māte bija teikusi? Māte, viņu vienīgā gādniece, kopš tēvs, nekrietnu biedru pavedināts, bija noklīdis uz neceļiem, līdz viņa spēki bija izsīkuši, un tas, ar nīkšanu nīkuļodams, veseliem cēlieniem bija gulējis mājās. Zēna acis apskrēja asarām.

—    No pirmā malka ir jāsargās, — teica māte, — un šis man būtu pirmais malks! Vai jūs neredzat, ka man ir jāatbild par visiem šiem mazajiem?

Dīvainā kārtā Stiklacis pēkšņi apklusa. Roka ar pudeli noslīdēja gar sāniem. Acis uz vienu vietu iestiepis, tas noņēmies raudzījās sārtajā ogļu kvēlā. Pēc brītiņa viņš aizpuļķoja pudeli, vēl ar dūri iesizdams korķi. Viņa sejā bija bailes, un auksti sviedri tam bija saradušies uz pieres.

—    Ak tā gan! No pirmā malka ir jāsargās! — viņš runāja lēnām, gandrīz vai svinīgi. — Nu labi — tad es sargāšos no pēdējā! Tik tiešām tā saka Tūbeņu Pelle!

Degvīna pudeli rokā turēdams, Stiklacis iekliboja saltajā kambarī. No turienes atkal iznācis, viņš ilgi noskatījās aizmēžu bārenīšos, kas, salmu cisās saritinājušies, gulēja pirmajā nomidzi. Vārgās radībiņas, bet pavēju atradušas un tāpēc bērnišķi laimīgas. Vecajam vīram likās, ka Dievs būtu atsūtījis savus eņģeļus, lai viņu pasargātu.

Ceturta nodaļa. Kad puteņo un snieg

Otrā rītā vispirms pamodās mazmāsiņas, nerunājot, protams, par Stikiaci jeb Tūbeņu Pelli, kā viņu saukāja ciema ļaudis, jo, būdams skaidrā galvā, viņš darināja glītas tūbenes. Stiklacis bija nomodā jau sen. Priecīgi smaidīdams, viņš staigāja pa istabu, pats par to izbrīnījies, ka nebija iereibis. Ūdens katlā jau virmoja, un Pelle bija pat noskalojis dažas saujas kartupeļu, kurus tas bija saraudzījis brokastīm.

Tūbeņu Pelle kopš gadu gadiem nebija juties tik pacilāts. Viņa brīnumiem nemaz nebija gala: kā viņš bija spējis viņvakar tik laikus pārnākt no kroga? Parasti tas mēdza pārgulēt kroga virtuvē. Bet šodien viņš strādāja jau pilnā sparā: pie viņa bija pasūtīts tik daudz tūbeņu, ka tas varēja rauties nakti un dienu.

—     Ita Kata! — atskanēja Mertas Grētas balstiņa no salmu gultas. — Telies! Lelle!

—     Ita Kata, — citkārt miegainā Brita Kaisa bija tūliņ mundra. Izmetusies četrrāpu, viņa pārkūleņoja pār aizmigušo brāļu un māsu līdumu. Merta'Grēta pirmāk bija darījusi tāpat. Nu viņa dzīvojās pa plānu, čubinādamās ar malkas pagali, kuru tā bija ievīstījusi savā sadriskātajā priekšautā. Laimīgu seju to paceldama gaisā, viņa uzsauca māsai: — Buto nu!

Brita Kaisa, lūpiņas izstiepusi, tiecās pēc vīstokļa, kas saņēma skanīgu skūpstu.

—    Vai viņa pienu jau dadūjusi? — norūpējusies jautāja Brita Kaisa. Merta Grēta bēdīgi pakratīja galviņu.

—    Padaidi, et viņai dotu! — Maigu skatu noraudzīdamās lellē, viņa to piespieda pie krūtīm. — Diedi, Meta Dēta! Viņai nāk miegt, — čukstēja mazā māmiņa, aijādama pagali savās rokās.

— Edu tu, te ieti nī, Tanaana debetl!

Merta Grēta bija pilnīgi pārliecināta, ka viņa dziesmu dzied pareizi. «Tanaana debetī» nozīmēja «Kanaāna debesīs» un «Edu tu, te ieti nī» — «Jēzus, tu, tev iesim līdz!» Kas to neaptvēra, tam prāta gan nebija visai daudz.

Brāļi un māsas bija ļoti lepni, ka mazā Merta Grēta, tikko divus gadus veca, jau mācēja runāt tik raiti un tekoši. «Lelle dib pēnu!» bija jāsaprot kā «Lelle grib pienu!». Ka lellei piens jau bija ticis, guļot pie Britas Kaisas krūts, to mazā meitene nespēja saprast. Viņas bērnam bija jādabū putra un kafija, un piens, jo tas taču bija pārgribējies ēst — tāpat kā Merta Grēta.

—    Anna Ita! Teliet! Eta Dēta dib pēnu un tapiju, un putu!

Anna Līsa, vēl gluži apmiegojusies, izšāvās no salmu migas. Apķērusi, ko māsiņa vēlas, viņa kaunīgi nolaida acis. Ciemos taču nedrīkstēja tik nekaunīgi uzstāties!

Arī Ante uztrūkās kājās. Viņš tūliņ iedomājās Zeltbārdi, kuras vairs nebija istabā. Tā taču bija viņa, kas glabāja pienu mazajām meitenēm. Padevis labrītu saimniekam, kas pašlaik vilka piķoto

stiepli caur cieto vadmalu, viņš pateicīgu sirdi noģida, ka par brokastīm jau gādāts. Bet tam sarūpa kaza, un, ātri aprāvis drēbes, viņš saņēmās to iet meklēt. Par Zeltbārdi nekad nevarēja zināt, kur tā palika. Briesmīgās aukas dēļ Ante tik tikko jaudāja attaisīt durvis. Vētra gaudoja un rēca kā tūkstoš meža zvēru, un sniegs nāca zemē griezdamies. Pārslas skrēja sejā ar gubu, tā ka Ante nevarēja nekā vairs saredzēt.

Stāvausis, paglābies paslieksnē, no turienes vēroja apkārtni. īpaši tad, kad puteņo un snieg, krietnam sunim jābūt aušīgam, jo tādās reizēs tiklab vilks, kā lapsa, tikpat ūpis, kā pūce mēdz pielavīties pie cilvēku mitekļiem. Šodien stāvausim bija ari vēl cits iemesls būt modrīgam. Kaza bija iedomājusies pārlaist nakti istabā! Vai par to nebija jālec skaidri gaisā? Stāvausis jau nu gan nekad nebija tīkojis tur iekšā būt, bet ar visu to bija sirdijies cauru nakti. Vai tā nebija netaisnība — tāda ribaina ragaine, kurai tikpat kā nemaz nebija astes un acu raudini nebija vis apaļi, bet gareni, — tā drīkstēja gulēt siltumā, kamēr viņam, uzticamajam mājas sargam, dienu mūžu bija jāsalst ārā! Vai tad tas līdz šim nebija godam savu maizi pelnījis? Cik reižu viņš bija glābis kungu no briesmām, kad tas tenteriem tenterēja no kroga!

Un kā tādai bārdainei vispār nebija kauna iekrāpties istabā? Stāvausis gribēja vai no ādas sprukt, ieraugot kazu iznākam no būdiņas. Kā viņa gāja — droši un lielīgi, it kā tā būtu viņas māja un nevis stāvauša! Suns ielīda vēl dziļāk paslieksnē, lai nebūtu jāievēro tie, kas tur iznāca no istabas. Bet pazagšus jau varēja gan pažūrēt, kā tādiem klājas, kas puteņa laikā sadomā vandīties pa pasauli.

Pagriezis galvu sāņus, stāvausis noskurinājās, pie tam nikni ierūkdamies, jo patlaban durvīs parādījās Ante, kas sāka klaigāt un saukalēt. Sad un tad viņš sauca arī kādu ērmīgu vārdu.

—    Zeltbārde!

Zeltbārde! Kas tādu bija dzirdējis! Būtu nu vēl Salne vai Sniedze, vai Raibe bijusi, bet Zeltbārde!

Nonācis pa kāpnēm, Ante tūliņ līdz jostasvietai ieguba sniegā. Viņš aizlika roku pār acīm.

—    Zeltbārdlt, kaziņ, kur tu esi?

Ante atcerējās nupat vakardien redzētās vilku pēdas. Ak, viņš zināja gan, cik labi vilkam garšoja kazas gaļa!

Vējš gaudoja tik stipri, ka noslāpēja katru citu skaņu. Tādēļ zēna ausīs arī Zeltbārdes brēkšana pagāja secen. Kaza jau sen bija sadzirdējusi Antes saucienus. Viņa patlaban ieturēja brokastis vecajā gu-

benl, kur kādreiz laikam bija piemituši lopi. Divi mazi aizgaldiņi aizņēma vienu kaktu, bet otrā pie sienas vēl karājās klūgu grīste. Gubeņa iekšpuse Zeltbārdei nepagalam nepatika, jo tā bija tumša un netīra, bet vienā stūrī jauki smaržoja siena sabiras un sakaltušas bērzu lapas.

Jā, to dēļ Antem pagaidām bija jābrien pa sniegu un jāsauc un jāaicina. «Gan jau, gan,» domāja Zeltbārde. Sirdsapziņa viņu gan mocīja, bet vai tad nebija jāiekrāj piens mazajām meitiņām?

Ante tikai ar mokām spēja tikt uz priekšu. Viņš bija nonācis līdz lielceļam. Viņa prāts bija nospiests: kur ņemt pienu mazajām māsiņām, ja kaza vairs nepārnāks?

—    Mē!

—    Klau, vai tur kāds neiebrēcās?

—    Mē!

Ante spēji apgriezās. Zeltbārde, lielos laidienos lēkdama pār Sētsvidu. viņam gandrīz iedrāzās krūtīs.

—    Kā tu mani pārbiedēji, Zeltbārde! Tā tu nekad vairs nedrīksti darīt! Tu taču zini, ka mūsu sardzībai uzticēta visa mūsu saime un tāpēc mums jāturas kopā!

.

Piektā nodaļa Visi pie darba

Istabniekus bija pārņēmis nemiers un bailes, bet tās pārvērtās priekā, kad atgriezās Ante ar visu Zelt^ bārdi. Anna Līsa izslauca vairāk nekā stopu putojoša piena. Nu bija ar ko aizdarināt putru, kā arī ko pieliet pie kafijas. Kad bērni sēdās pie brokastīm, tāi tiem šķita kā svētku mielasts.

Bet kā izskatījās Stiklača mājoklī! Vecas, saplī sušas tūbenes mētājās pa malu malām, grīda bijs piegružota. Ja pavardā nešaustītos uguns liesmas tad istabā laikam gan visu dienu būtu krēsla, jo log bija galīgi aizķepuši, turklāt tos vēl no ārpuses bijj aizputinājis sniegs.

Ante un Anna Līsa ņēmās post un kārtot Tūbeņi Pelles istabu.

Apraudzījusies saltajā kambarī, Magiena no turienes iznesa misiņa ķemmi. Šodien bija viņas kārti sukāt mazos. Tie sacēla milzīgu brēku, kamēr Mag lēna nopūlējās gar viņu izpūrušiem matiem. Tad vē bija jādziedē apsalušie pirksti un jāārstē ieberztā čulgas. Tarbā glabājās tāšu kārbiņa ar pašvārītān ziepēm. Tās bērniem vēl dzimtajā pagastā bija iedāvājusi laipnā kaimiņiene. Bija itin Patīkami tā pa plunčāties pa silto ūdeni! Kad kājiņas bija nomazgātas, Maglēna tās iezieda ar cūkas žulti, ko viņ turēja īpašā pudelē.

Kaut gan lielā māsa brīdinādama brīdināja, mazi tomēr šļakstinājās tādā mērā, ka Anna Līsa nodc māja, vislabākais būšot pie tā paša gala nolaistīt vis grīdu un to izberzt tīru. Ante, Anna Līsa un Maglēna ķērās pie darba. Ar siltu ūdeni noskaloto un smiltīm nobārstīto grīdu viņi noberzēja salmu vīšķiem, strādādami ar tādu sparu, ka atskabargas vien lēca no vecā, satrunējušā koka. Grīda laikam nebija berzta sen gadus vai kopš tiem laikiem, «kad viņi visi bija aizgājuši», pamezdami veco dzērāju vienu.

Mazmāsiņas sēdēja gultā, darinādamas sev paijas no skaliem un pagalēm. Abi puisēni mazgāja bļodas un karotes un kasīja putrinieku, ka skanēja vien.

Stiklacis nevarēja ne brīnumiem izbrīnīties, ieraudzīdams, kādu lēveni sadraskātu tūbeņu bērni bija sametuši pavarda priekšā, un tomēr viņš juta prieku, iedomājoties, cik labu prātu to saņems ciema ļaudis, viņam ierodoties ar salāpītajiem apaviem. Tā taču bija vispārim zināma lieta, ka Pelle labāk iemeta nekā strādāja. Šodien viņš dūres vien vīstīja uz saltā kambara pusi, kur rēgojās degvīna pudele. «Tu nu vari lūgt un aicināt, cik gribi, pēdējais malks tev jāpatur pašai! Jā gan, vai es ari šorīt še negulētu kā lops, ja būtu ieņēmiS pēdējo malku?» Ērmoti, ka šie bērni bija ienākuši taisni pie viņa; pēdējos gados še taču pat ubagi neieblandījās! Zinādami, kāda te spelte, visi gāja garām. — Bet bērni, — Pelle atkal iesmējās savus sausos smieklus, — tiem jau nav nekāda prātiņa, tiem arī vecs žūpa ir labs! Kaut es vakar nebūtu sapircies tik daudz dzeramā — tad es šos cabīšus varētu pacienāt ar veģiem.

Ar pūlēm piecēlies, lai uzliktu kafijas katlu, viņš pameta laipnu skatu uz logu. — Vai mēs neiedzersim kādu malciņu kafijas? — Bet tad viņš sacirta

rokas. — Kungs tētīt! Meitenes prot tīrīt logus! — Anna Līsa un Maglēna viņam uzsmaidīja nosvīdušas un sasārtušas.

Mazmāsiņas gultā šūpāja un pūpāja savas lelles, mīlīgām balsīm tās čučinādamas:

—    Edu tu, te ieti nī!

Monke un Pērs Ēriks šķindināja nažus un veco grāpi, smiedami un pilnā kaklā dziedādami:

— Lūk, nāra zilos viļņos!

Bet ar to vēl nebija gana. Viņi rāva vaļā dziesmu, ko Ante neieredzēja ne acu galā, tāpēc ka to it kā varēja attiecināt uz viņu.

—  Anti slavēt nav vis grēks,

Čakls tas kā skudra.

Viņa kaulos kūsā spēks,

Galviņa tam gudra.

Varēja domāt, ka puišeļi zobojas par viņu. Ante saskaities teica, lai viņi nebļaustoties un nevajagot arī nemaz tik drausmīgi kasīt, tā jau svešajā katlā

drīz vien iemetīšoties caurums.

—      Dzelzs grāpis var daudz turēt, — lūkoja savidot Pelle. — Ir tik jauki dzirdēt bērnUS dziedam. Manējie nekad nedziedāja. Tie aizvien rājās un šķendējās, kamēr beidzot aizgāja uz Ameriku.

Jā, — pēc brītiņa piebilda Stiklacis, — šodien ārā ' tāds laiks, ka debesis saiet ar zemi. Sniega sasnidzis tik daudz, ka jūs tālāk par lielceļu neaiztapsit. Būs jāpaliek šeit. Bet nav man gan nekā cita, ko jums dot, kā vienīgi reņģes un kafija, un miltu putra.

—  Vai tad ar to nepietiek? — brīnījās Ante. Salīcis viņš jau labu laiku ar tāsīm berzēja grīdu, lai tā tiktu sausa un balta.

—    Mums šeit ļoti patīk, un mēs te labprāt paliktu, — piemetināja Maglēna. — Kad jūsu istaba būs drusku sakopta, pie jums būs tikpat jauki kā mūsmājās. Jūsu logā tik nav puķu. — Bet tad Maglēna spēji pietrūkās kājās. — Manā tarbā taču ir kaktuss!

Pieskrējusi pie tarbas, kas karājās vadzī pie sienas, viņa tanī iebāza roku, lai izvilktu palielu vīsteni, cieši nosietu drēbju stērbelēm.

—    Skatieties, tētiņ, kāds košs, skaists kaktuss! Tas atžirgs — gan jūs redzēsit — pie saknēm taču vēl zeme! Vai es to nevarētu iedēstīt kādā tāsī?

Pelle ar pirkstu norādīja uz pavardu.

Meitene apgādāja sapluskāto stādu, kuru patiesībā nevarēja dēvēt ne par skaistu, ne par košu. Brītiņu pačukstējusies ar vecāko māsu, viņa, gan sakautrējusies, bet ar svinīgu izteiksmi, paspēra soli uz namatēva pusi. Viņai aizmetās balss, vaicājot, vai tētiņš nepieņemšot tās mazo balvu? Viņai to esot dāvinājuši skolotāja bērni. Tētiņš nemaz nevarot iedomāties, cik krāšņus ziedus riežot šis augs, ja to turot saulgozī un kārtīgi lejot.

Tūbeņu Pellem nebija nekādas sajēgas par puķēm. Sī, piemēram, tam nepavisam nepatika. Viņa acīs tā drīzāk atgādināja bebru asti. Bet vecais vīrs saprata gluži labi, ka mazā meitene atdeva viņam to, kas tai pašai bija dārgs. Tā kā viņam nebija cepures, ko pacelt, tas pielika roku pie pieres, bet pēc tam to sniedza Maglēnai, lai izteiktu pateicību.

—    Ņemiet par labu! — Maglēna sacīja cienīgi, it kā būtu karaliene, kas atdod veselu puķu dārzu.

—    Kur nu mēs sadomāsim maizi pusdienai? — gudroja Pelle, pabīdīdams acenes uz galvvidu.

—   Mana māja pašlaik ir tukša no maizes. Es pats iztieku kā kuru reizi; man ir viss viens, ko es ēdu.

—    Ja būtu milti, es maizi izceptu, — lepni noteica Anna Līsa.

—    Milti man ir gan, bet ieduzējuši. Diez vai tādi noderēs?

—    Vai mēs pērn necepām maizi no sēnalām un klijām? — neatlaidās Anna Līsa. — Ante, — viņa rīkoja, — ej pēc malkas un aizkur krāsni! Es saltajā kambarī redzēju abru, to mēs ienesīsim istabā. Un tu, Maglēna, noņem puikām grāpi, lai ūdens aprimst. Cepsim plāno maizi, tai nav jārūgst. Redz še, saltajā kambarī, ir arī krīts, ar to mēs vēlāk uzbaltināsim pavardu. Cik žēl, — viņa turpināja bēdīgā balsī,

—   cik žēl, ka nav nevienas lupatu segas, ko izklāt pār izberzto grīdu!

—    Ak tā gan! Laikam lai še izskatītos pēc kungu mājas? Nu tad ej vien paskaties saltajā kambarī, tur būs arī lupatu sega. Tad jau te būs tīri kā pa Ziemassvētkiem, jā, varbūt vēl skaistāk, jo svētku reizes man palaikam tā vien aiziet kā pa miglu ar žūpošanu un paģirām. Nāciet, mazie puiši, es jums mācīšu šūt tūbenes!

Monke un Pērs Ēriks dabūja katrs savu īlenu, vadmalu un piķoto diegu. Cik jauki bija spiest īlenu cietajā drēbē, cilāt pavedienu augsti jo augsti un justies kā pirmās šķiras kurpniekiem!

Drīz vien lielajā krāsnī uzliesmoja uguns. Anna Līsa un Maglēna mīcīdamas mīcīja, viņas mīklu bija iejāvušas tik cietu kā kramu, lai tā krāsrts svelmē

neatlaistos. Tad viņas to izplāja pār galda virsu un sadurstīja sīkiem caurumiņiem. Ante jau gaidīja, lai maizi iešautu krāsnī, bet ne pārāk dziļi, jo pēc maza brītiņa tā ar lizi bija jāapgriež. Arī mazmāsiņas darbojās līdzi. Viņām bija savs mīklas piciņš un pašām savs galds — ne visai tīrais soliņš. Lelles dusēja saldā miegā, galvas atslējušas pret nosmulēto spilvenpārvalku, kam vēl šovakar bija redzēt ūdeni un ziepes. Stiklača būdiņā bija gan troksnis un kņada, bet arī saderība, jo darbi visiem šķirtin šķīrās.

Pusdiena vēl nebija ne vārīta, ne raudzīta. Šoreiz tas bija pats saimnieks, kas saprātoja siltajā maizes krāsnī izcept zirņu pladiņas. Kādā podā tam bija iekausēti cūku tauki, tos varēja izlietot pavalgai. Jaunceptā maize bija gan pelēka un saglīdējusi, bet ēdējiem tā šķita brīnum cik laba.

Zeltbārdi ielaida gubenī, kur tā atkal pamielojās pie siena sabirām. Vēlāk tai vēl ielēja salaistas un iebēra drusciņas un garoziņas. Tāpēc vakarā piena bija tik daudz, ka visiem tika, ko nodzerties. Pelle tā nemaz nebija pieradis. Viņa mājā pārāk bieži sīvais bija aizstājis ēdamo un dzeramo.

Sestā nodaļa Stiklacis atkal viens

Aizmēžu bārenīši samita pie Tūbeņu Pelles divas dienas. Tagad viņiem tīri vai smiekli nāca, iedomājoties, kādu nobīli tiem sākumā bija sagādājis Stiklacis. Viņš taču bija tik labs un tik rūpīgs!

Negaiss bija aizvilcies. Uz lielceļa redzēja strādājam sniega racējus. Arī Pelle un Ante ārā pagalmā lūkoja iemīdīt taciņu.

Trešajā rītā, gaismiņai svīstot, mazajiem ceļiniekiem bija jāmetas kājās, tāpēc tie jau agrā novakarē «ievās pie miera. Bērni kā iekrita salmos, tā tūliņ iegrima cietā miegā; Pelle varēja iziet, tiem ne manot, ne zinot. Viņš aizkliboja līdz ciemam. Ļaudis, viņu redzēdami, sacīja: — Redz, kur Tūbeņu Pelle atkal aiziet uz krogu! Negaisa laikā viņš droši vien bija pilns kā mākonis. — Bet Pelle negāja vis uz krogu. Pret vakardien pašūtajām tūbenēm viņš veikalā iemainīja putraimus, cukuru, speķa gabalu un veģus — skaitā četrpadsmit. Tie bija domāti brokašķu tiesai rīt no rīta, jo Stiklacis bērnus uz atvadām gribēja vēl padzirdīt ar kafiju.

Viņš, ne pilītes nedzēris, pārnāca mājās un tūliņ sāka sirdīgi strādāt. Pusnakts nāca jau pāri, kad viņš beidzot uzmeklēja savu vietu. Bet par to arī ieblakām salmu ķīpai stāvēja trīs pāri jaunu tūbeņu. Mazmāsiņas bija atnākušas tikpat kā bez apaviem, un, Antem noraisot skrandas no viņu kājiņām, Stiklacis bija ievērojis, cik tās bija sarkanas un piepampušas; arī Annas Līsas papēži bija saberzti vienās asinīs.

Laiks arvien vēl bija salīgs, bet aizdudzis, tā ka drīz vien varēja sagriezties putenis. Pelle bija pavisam pārbēdājies. Tam šķita, ka līdz ar bērniem no viņa aizies ir gaisma, ir siltums. Kaut viņš vismaz varētu paturēt kazu! Atmest dzeršanu nāktos daudz vieglāk, ja mājās būtu piens, ar ko dzesēt slāpes. Un vai tad nabaga bērniņiem nebija arī grūti vienā mērā vazāties ar kustoni?

Stiklacis iejautājās, vai bērniem nepatiktos atstāt kazu viņam? Tas viņiem par to atlīdzinātu tīrā, baltā naudā. Tagad, kad viņš esot sācis strādāt, tas pagūšot iepelnīt labu vērdiņu. Bet bērni par to negribēja ne dzirdēt. Pamest Zeltbārdi, kas viņiem deva siltumu un barību? Ar kuru tie bija saauguši un saraduši, un kuras klātienē bija tik labi un droši? Lai tētiņš neņemot ļaunā, bet viņi Zeltbārdi nevarot atdot ne par kādu maksu!

—    Ak tā gan! Viņa ir jūsu draugs un sargs? Tad jau gan to nedrīkstu jums atņemt, — teica Pelle.

Ante izstiepa roku: — Mēs visi jums pateicamies, tētiņ, mums te bija tik labi! — Arī vecajam vīram likās, it kā viņš bez šiem bērniem nemaz vairs nevarētu pabūt.

—    Neaizmirstiet, tētiņ, ka kaktusam vajag saules un ūdens, — teica Maglēna. Arī viņa spieda Stiklacim roku.

Anna Līsa teica paldies uz paldies. Viņa nemaz nejaudāja izsacīt, cik laimīga tā jutās jaunajās tūbenēs.

Pelle pacēla mazmāsiņas. Merta Grēta viņam apķērās ap kaklu, lai viņu nomutētu. — Butu! Etai Dētai taiti dābaki!

—    Viņa grib jūs nobučot, tētiņ, tāpēc ka tai tik skaisti zābaki!

—    Ak tā gan! Manu stundiņ, mani, veco žūpu, grib noskūpstīt tāds eņģelītis!

Tūbeņu Pelle bija iznācis uz durvīm, bet, pēkšņi pagriezies, atkal iegāja istabā, kur tagad zibēja visas pamales. Bet cik tā tagad likās tukša! Atsēdies pie pavarda, Stiklacis gribēja vai acis izraudāt.

Stāvausis bija ļoti apmierināts, redzēdams attālināmies nepatīkamos ciemiņus. Līksmi noskaņots, viņš ar asti vicināja ardievas. Bet tad, ieraugot savu saimnieku sadrūmušu, arī viņš iegaudojās — gari un līdzjūtīgi.

.

Septītā nodaļa Jaunas bēdas

Ciema ļaudis nepagrieza ne galvu, ieraugot bērnu rindu aizkustamies pa lielceļu. Pie tādiem skatiem jau visi bija pieraduši. Bada gados taču veselas saimes devās svešumā, lai ubagodamas sev salūkotu pārtiku.

Paklausīdami Tūbeņu Pelles padomam, aizmēžu bārenīši novirzījās lejā pa upes krastu.

Staigāšana agrā rīta spirgtumā izvērtās itin jauka. Laiks bija noskaidrojies. Korainās kupenas kā augsti vaļņi sargāja ceļu, un ik jumtu klāja sniegs — līdzīgs biezai villainei, kas nokarājās līdz pašiem logiem. Sētas mietus rotāja baltas cepurītes, un katrai ceļmalas eglītei bija savs mīksts kažociņš. Visupēc aizmēžu bārenīši jutās gandrīz vai līksmi.

Sarkanajām divstāvu mājām un pelēkajām būdiņām tie nevērīgi pagāja garām. Tādas viņi bija redzējuši arī savā pusē. Arī tur sievietes, līdz ceļiem iestigušas sniegā, brida uz kūtīm, kas bija iegrimušas kupenās; arī tur malcinieki rīkoja pajūgus, lai dotos uz mežu, un bērni arī tur slaucīja durvjpriekšas, kāpnes un taciņas.

Pēcpusdienā bērni iegriezās lielā, sarkanā mājā prāvā ciema viņējā galā. Tur tiem padeva palaunadzi — maizi, reņģes un veselu bļodu paniņu. Klusēdami, ar nomāktu prātu viņi no turienes atkal aizgāja. Saimniece, Dieva dāvanas pasniegdama, bija tās tik tā vien pagrūdusi un galu galā vēl bargi noteikusi, ka šie aizmēžu mangotāji drīz jau raušot

kumosu no mutes ārā. Saimnieks, ieraudzījis viņus sienmali uz sola ieturam maltīti, bija noteicis, ka tādi gan vislabāk iederoties nabagmājā. Ja viņa zirgiem nebūtu jābrauc malkā, viņš nelūgtos ciemiņus vēl šovakar uz turieni aizšķūrētu! Tās mājas bērni bija bijuši tik īgnā prātā, it kā viņi dzīvotu badā un trūkumā un nevis lielās, staltās mājās, kur plauktos laistījās vara katli un košā skapī sudraba karotes.

—    Pie Pelles bija skaistāk, — ierunājās Monke.

—    Skaisti jau nu gan tur nebija, — atsaucās Anna Līsa. — Vai tu esi piemirsis, kā tur izskatījās, kad mēs ienācām? Grīda piemīdīta, pavards nokvēpis un logi gadiem nemazgāti. Nē, skaisti gan tur nebija! Bet skaisti tur nav arī tagad, kaut grīda balta un pavards tīrs, un loga rūtis spodras, tomēr es nesaprotu . ..

Anna Līsa raudzījās kā neziņā.

—    Jā, es āri nesaprotu, — piebalsoja Ante. — Tur taču bija siltums un gaisma un pacieņa arī bija laba. Un tomēr man palika dusmas uz viņiem . . .

—    Māte teica, lai mēs nedusmojoties, Ante, — iebilda Maglēna. — Nē, dusmināt viņi mani nedusmina, bet, par viņiem domājot, man tiek tā kā bailes— bailes no cilvēkiem, kurus mēs vēl redzēsim, īpaši no tādiem, kam liela rocība. Tie nezina, kā ir, kad nav maizes, viņi to var nopirkt ari bada gados.

—    Mums bija labāk pie Pelles, — piemetinājaAnna Līsa.

Māsas un brāļi soļoja katrpus Antem. Bija tik daudz, ko pārspriest un pārrunāt!

—    Pellem arī nebija mātes, — ieminējās Monke.

—    Protams, ka ne. Citādi viņa saimniecība nebūtu tā nolaista, — sprieda Anna Lisa.

—    Nez vai Pelles māte bijusi tāda pati kā mūsējā? — ievaicājās Maglēna ar skatu pret debesīm.

—. Mums jāiet naskāk, lai mēs līdz tumsai tiktu upei pāri, — skubināja Ante. — Sāk jau pūst austrenis, un tas ir nelāga vējš. Jāparaugās, ko dara mazmāsiņas.

Ante apstājās un noliecās pār ragutiņām. Viņš satūcīja aitādu ap Mertu Grētu, kas, mazliet uz priekšu sasvērusies, sēdēja blakām Britai Kaisai.

—    Meta Dēta dib laitiet, — teica Brita Kaisa.

—    Eta Dēta laitiet ut Tanaanu debetīt! Debetīt māmiņa! — šļupstēja Merta Grēta. Viņas sejiņa bija nopietna.

—    Es saprotu, ko viņa saka. Viņa gribot laisties uz Kanaānu debesi», jo tur esot māmiņa, — paskaidroja Maglēna.

—    Rau, kur veģis, to es tev paglabāju! — Maglēna iebāza veģi Mertas Grētas mutītē kā vienu kumosu.

—    Vai, Maglēna, tā vis nedari, tā jau mūsu mazulīte aizrīsies! — bažījās Ante, baltmaizi atkal izņemdams. Merta Grēta guldzījās vien, bet tad no jauna atplēta mutīti, kurā nu Ante bāza gabaliņu pēc gabaliņa.

—    Arī piena lāsīte jums tiks — siltuma pēc. Zeltbārde tagad tik pienīga. — Anna Līsa tuvojās ar ķipīti, kurā putojās piens.

—    Etbāde laba — padlaudītu! — atskanēja Mertas Grētas dzidrā balstiņa, un Zeltbārde tūliņ piegrūda purnu pie viņas vaiga.

Saspēkojušies bērni atkal sāka iet. Jau izgaisa no atmiņas lielās mājas un nepatikšanas, kuras tiem bija nācies piedzīvot. Ceļš bija labi iemīdīts. Cik varēja noprast, te šorīt bija staigājis briežu pulks. Simt un tūkstoš kāju pēdas bija nolīdzinājušas ceļu. Sadraskāts, no saknēm pīts grozs, kādos lapi mēdz glabāt sieru, bija nomests ceļmalā. Maglēna to pacēla un pakāra mazā eglītē.

—    Ko nu niekojies, — sacīja Anna Līsa.

—    Eglīte mani lūdza to nopušķot, — smējās māsa. — Bet nu gan es sāku pagurt, — viņa pēc laiciņa piebilda. No balss varēja noskārst, ka Maglēna nejutās vis tik spraiga, kāda tā izlikās.

—    Pakāpies uz ragutiņu sliecēm un atpūtini kājas, — teica Ante, — gan mēs ar Annu Līsu pavilksim jūs visas trīs. Tur, debess pamalē, tāds kā mākulis — kaut tik neuznāktu sniegs! Bet jādomā, ka nav vairs tālu līdz ciemam, par kuru runāja Pelle.

Knašiem soļiem viņi kājoja uz priekšu — vispirms pa gludo ceļu, tad pa nosnigušo ledu pāri upei. Mazmāsiņas ragutiņās bija apklusušas — viņas laidās miegā. Apklusuši bija arī ragutiņu vilcēji. Gaisā bija kaut kas smags un baidīgs.

Arī vējš sāka pūst skarbāks.

—    Varētu domāt, ka aiz mums ir vilki, tik nikni gaudo vētra, — teica Anna Līsa, sasiedama ciešāk lakatu ap galvu.

Ante pameta skatu uz viņas jaunajām tūbenēm.

—    Tagad jau nu gan tu daudz raženāk cel kājas!

—     Zināms! Tagad es varu pat lēkāt! — Viņa tiešām mazliet palēcās.

Likās, ka līdz ar to viņa būtu aizkaitinājusi sniega mākoni, kas bija pacēlies no apvāršņa. Laiks aptumšojās, un piepeši sāka nākt sniegs — ass un adatains. Gubām vien tas krita uz ceļu, kas kļuva nelīdzens kā jūras viļņi. Ja gar ceļmalu nebūtu saspraudītas eglītes, bērni būtu apmaldījušies plašajā sniegājā.

Vilkt ragutiņas bija gatavās mokas. Ante uzsauca Maglēnai, lai viņa kāpjot nost no sliecēm. Maglēna paklausīja, piebiedrodamās Annai Līsai un kazai, kas visu laiku bija turējušās vienkop.

—    Kas to būtu domājis, ka Maglēna tik smaga, nu jau ragutiņas vieglas kā paijas! — priecājās Anna Līsa, ar strauju rāvienu paraudama virvi. Viņa bija iedzīvojusies pavisam citādā omā, kopš tai nesala kājas un viņa vairs nejuta sāpīgās čulgas.

—    Man gan nemaz nav viegli te kunkuļot pa sniegu, — nopurpināja Monke, kas pašlaik atradās kādā kupenā.

—    Vajag kāpt ar kāpšanu, — elsa Pērs Ēriks celdamies un veldamies.

—    Vai tu domā, ka līdz ciemam vēl tālu? — čukstēja Maglēna, liegi aizskardama Antes roku.

—    Neticu, — atbildēja brālis, plaši ieplestām acīm lūkodams saviedēt ceļu. Tas nebija nemaz tik viegli, jo sniegs nāca zemē lielām ļēpām.

—    Mums drusku jāapstājas. Mazmāsiņas ciešāk jāietīsta, lai vējš viņas nesaldē. — Ante pavērās uz ragutiņu pusi. Aiz baltā pārslu biruma tās tam šķita patukšas.

Ar vienu lēcienu viņš bija pie ragutiņām.

Atskanēja kliedziens — aizsmacis un svešāds.

Meitenes vēl nekad nebija dzirdējušas Anti tā aizkliedzamies: viņš vienmēr bija tik lēnīgs un savaldīgs.

—    No dieva puses, kas noticis? — iesaucās Anna Līsa.

—    Brita Kaisa, vai tu nedzirdi! Kur ir Merta Grēta? — Ante spēcīgi purināja māsiņu.

—    Kur ir Merta Grēta?

—    Et nedinu. Viņa tepat tēdēja.

—    Tālāk jums jāiet vieniem pašiem, — nolēma Ante, — es došos meklēt Mertu Grētu.

Anna Līsa un Maglēna sāka vaimanāt visā galvā.

Ante saņēma visu savu spēku un stingrību.

—    Jums jādara, kā es saku! Tev, Anna Līsa, būtu gan jāpievaldās un jums, zēniem, arī! Man taču jāatrod Merta Grēta! Viņa laikam būs izkritusi no ragutiņām, kad Maglēna nolēca no sliecēm. Ak, kāpēc es biju tik slinks, ka nevīžoju tevi vairs tālāk vilkt!

—    Negaudies nu vairs par to! — šņukstēja Maglēna. — Mēs mēģināsim iztikt bez tevis. Mums vēl ir krimšķītis gaļas un maizes doniņa.

—    Pievāc mazos, Anna Līsa!

—    Raugies pēc siera groza eglītes galotnē, tur mēs vēl bijām visi kopā! — nosaucās Maglēna brālim pakaļ, kas tagad puslēkšus sāka skriet ar vēju un puteni mugurā.

Astotā nodaļa Kur palikusi pastarīte?

Anna Līsa apmierināja Britu Kaisu ar mīļiem vārdiem un jaunu pilīti silta piena. Mazā, pašreiz jaunākā, tika cieši piesieta pie ragutiņu atzveltnes. Maglēna drošības labad vēl gāja nopakaļis, sniega aizšķetinātās acis turēdama plaši atvērtas, lai arī šī māsiņa neaizietu pazudā. Antes nemundrināti, bērni tikai gausiem soļiem čāpoja pa sniegu. Piekusuši bez jēgas, viņi gāja rūgtās bēdās pēc mazās Mērtas Grētas, kas ar savu jocīgo valodu tiem biia biiusi oar lielum lielo prieku. Viņi bija pilnīgi aizmirsuši, cik daudz grutumu tā viņiem bija sagādājusi, jo tāds bērniņš taču bija guldams un barojams, kopjams un glabājams.

—    Man jau aizvien tā likās, ka Mertai Grētai būs nospriests mirt agrā nāvē, — teica Anna Līsa asarām balsī.

—  .Jā, arī man tā šķita, — tai piebalsoja Maglēna, — jo sevišķi tādās reizēs, kad viņa ilgojās tikt Kanaānā pie māmiņas. — Maglēnas sejā kaut kas noraustījās.

—    Kaut tik viņu nebūtu pakampis vilks! — iemeta starpā Monke pašgudri kā vecs virs. — Ziemā vilks ir nejauks, lien gandrīz vai mājā iekšā!

—    Nerunājis būtu! — nošausminājās Maglēna.

—   Vai lai mēs te ejam un domājam, ka mūsu pastarīti aprijis vilks? Ja Ante viņu neatrod, tā katrā ziņā ir debesīs! Varbūt pati māmiņa pēc tās atnāca, mēs tik viņu putenī nesaredzējām!

—    Diez vai tā būs? — sprieda Ēriks. — Drīzāk kāds aizmežos būs iztramdījis lāci, kas tagad izkāmējies vazājas apkārt. Tas jau viņu dzīvu nepametīs!

—    Jā, jā, jā, — pusraudus mēdījās Maglēna,

—   tieši no aizmežiem, kur pasaulei gals, būs atspēries lācis, lai uzkluptu mūsu mazmāsiņai! Varbūt pat Svena Polsa lielais kuilis ir izlauzies un viņu uzošņājis vai skolotāja vecais auns to nobadījis! — Maglēna sāka raudāt.

—     Es nesaprotu, kāpēc jums vēl jāizgudro tādas briesmas, kur jau bez visa tā ir šausmīgi! Daudz tīkamāk taču ir domāt, ka Marta Grēta aizlidojusi uz debesīm! Māmiņa viņu tā mīlēja! Būtu viņai iespējams, tā aizvestu arī Britu Kaisu un mani!

—    Nesāc nu melst, ka arī tu esi tāds bērns, kam agri jāmirst! — viņu pārtrauca Anna Līsa. — Man radās, labāk nedomāt nekā, iekām nav atgriezies Ante un mums pateicis īstu patiesību.

—    Varbūt viņš mūs nemaz vairs neatradīs, — nomurmināja Monke.

Bet Ante savējos tomēr atrada. Viņš atgriezās, kad māsas un brāļi, noguruši pie nāves, vairs nejaudāja ne runāt, ne skaisties. Tie nepajauda pat iebāzt roku azotī, lai tur uzgramstltu kādas maizes drusciņas.

Tikko Anna Lisa atsēdās kādā kupenā, visi citi darīja tāpat, vispirmajā kārtā abi zēni savās smagajās, neērtajās drēbēs. Bet šoreiz tā bija Zeltbārde, kas izrādīja pretestību šādai tik neprātīgai rīcībai — apgulties sniegā un aizmigt uz mūžu mūžiem. Tiklīdz kāds no bērniem pagrasījās malup, viņa, skaļi mekšķinādama, manījās aizmukt, līdz ar to uzdzīdama kājās piekusušos, kam bija jādzenas viņai pakaļ.

Bet ne visai ilgi Zeltbārde paguva bērnus tā pasargāt no drošas nāves. Monke, kas jau visu laiku tikai klupdams krizdams bija kŪlies uz priekšu, nogāzās gar zemi, dusmīgi šņākdams, lai taču Anna Līsa palīdzot viņam tikt atkal uz pekām. « Visiem novēlās kā akmens no sirds, kad beidzot atgriezās lielais brālis.

Bet Ante nāca tukšām rokām. Viņš bija gan aizticis līdz eglītei, kuras galotnē Maglēna bija pakarinājusi siera grozu, bet no māsiņas tas nebija redzējis ne ēnas.

— Vilks viņu būs parāvis, — nobubināja Monke, sāniski paglūnot uz Maglēnu, kas, paceldama mirdzošu skatu uz debesīm, priecājās, ka viņai bijusi taisnība: māmiņa Mertu Grētu paņēmusi pie sevis.

—    Vilks jau būtu atstājis kādas drēbju skrandas, — viņa noteica.

—    Kas tad nu viņam — pakampt arī drēbes! — iecirtās Monke.

—    Kā tu domā, Ante? — jautāja Maglēna, aiz bailēm drebēdama.

—    Es nezinu, Maglēna, visapkārt bija tikai balts klajums. Man pāriet auksts pār kauliem, domājot, ka mūsu Merta Grēta dabūjusi tādu galu un ka es būtu vainīgs.. .

—    Nesāc nu domāt nez kādas bēdu lietas, tu zini — Merta Greta ir debesīs pie māmiņas, — mēģināja iegalvot Maglēna, noglaudīdama brāļa vaigu ar savu apsarmoto dūraino cimdu.

Bet viņas vārdi nespēja Anti remdēt. Lielais zēns! Asaras viņam lauzās acis, līpēja par vaigiem, sakusdamāS ar sniega pārslām, kas sitās sejā. Galvu nokāris, viņš tikai ar mokām spēja pavilkt vieglās ragutiņas. Antes nemiers nerimās ari tad, kad viņi bij« nonākuši upes viņējā krastā, šauraizas ceļā, kas veda augšup zemes iekšienē.

Un tikai tagad Ante ieģidās, ka sniega mākonis bija aizvilcies un debess noskaidrojusies.

Devītā nodaļa «Meža putni ziedonī»

Mežzinis Krūnjurts pašreiz devās mājup, ņemdams to pašu ceļu, kuru pirms dažām dienām bija nostaigājuši aizmēžu bārenīši. Tam bija iekritis braukt gar viņu sakrupušo mājiņu aizmēžu kalnājos un, tāpat kā viņiem, šķērsot lielo mežu. Tāpat kā bērniem, arī mežzinim bija jāpārcieš negaiss pirmajā ciemā, kas gadījās pa ceļam. Viņam, protams, nebija ienācis prātā iegriezties pie Stiklača. Pasta viesnīcā pārgulējis nakti, tas no rīta kopā ar dažiem jautriem biedriem bija iekodis sātīgas brokastis. Tikai labā puspavakarē viņš beidzot bija laidies ceļā.

Nu viņa pajūgs kustējās nolejus pa šļaubo, bailīgo ceļu, kuru bērni nesen kā bija gājuši. Caunenē, vilka kažokā un briežādas zābakos, kas tam sniedzās pāri ceļiem, mežzinis sēdēja mazajās kamanās, nemaz nebēdādams par to, ka sniegs viņam šķetināja acis pilnas.

Gribēdams drīzāk nokļūt miestiņā, kur atradās viņa mājas, tas nolēma braukt pa malas ceļu, kas bija zināms tikai viņam un Cīrulim, viņa zirgam. Jau vienu otru reizi viņi bija laiduši iešķērsu pāri upei un tad pārtieši cauri eglienai.

Sauraizas galā, kur ceļš zarojās, uz augstas klinšu kraujas auga kropla priedīte. Te Cīrulis, nezin no kā satrūcies, strauji pasitās sāņus. Cēli pārcēlis kājas pār kaut ko, kas gulēja sniegā, viņš pagrieza galvu atpakaļ. Mežzinis izlēca no kamanām un paliecās zem zirga.

Kad tevi deviņi brīnumi — kas tad tas bija! Kusls bērniņš vienās draskās, vēja aprautiem, noraudātiem vaidziņiem.

Kādu brīdi mežzinis stāvēja kā bez padoma, bērnu uz rokām turēdams. Tas jau bija beigts kas beigts! Nē, viņš dzīvoja, elpoja, sāka kliegt: — Māmī! Etbāde! Ita Kata! — Bērns trīcēja, šņukstēja, brēca. Nu jaunais vīrietis nezināja ne tik, ko darīt, ko nedarīt. Viņam bija gan sieva un māja, bet ar maziem bērniem apieties viņš neprata, jo bērnu tam nekad nebija bijis.

Cīrulis šoreiz izrādīja lielāku sapratni. Pamīņājies no vienas kājas uz otru, tas noņēmies raudzījās savā kungā. «Ko tur tik daudz gudrot — iecelt mazo cilvēciņu kamanās un vēja ātrumā uz mājām! Tur to varēs sasildīt un paēdināt.»

It kā uzminēdams zirga domas, mežzinis pacēla mazo brēkuli un iegumzīja to aiz sava kažoka, bet, jāsaka gan, ar skurām un šķebām, jo viņš bija glīts un smalks kungs, kam nekas tā neriebās kā skrandas un šņaukatas; un šis bērnelis bija tikpat skrandains, cik nošņaukājies.

Merta Grēta sēdēja mežziņa azotī, iespiesta kā maiglēs. Zvārguļiem šķindot un kamanām maigi grūstoties pa kupenām, viņai ar laiku acis sāka lipt ciet. Tik tiešām, nebija vis viegli patapt uz priekšu tik dziļā sniegā, un tomēr Cīrulis skrēja, ko tik mācēja. Bija taču jātiek un jātiek mājās ar mazo, nosalušo cilvēciņu!

No sākta gala mežzinis mazo meiteni turēja kā kādu koka gabalu. Bet tad viņam kļuva tā dīvaini, jūtot mazo ķermenīti liegi aizdrebam, šņukstieniem

pamazām rimstoties. Kas tā bija par labu sajūtu — līdzēt tādai dvēselītei! Tīri kā nejauši viņš pavietojās tā, ka Mertai Grētai tika ērtāka sēža. Nez ko tādam kukainītim derētu dot ēst? Dieviņ žēlīgais, vai es šorīt neizēdos labu labā? Un nu man nav ne garoziņas!

— Steidzies, draudziņ! Saraujies dūšīgi! — Krūnjurts skubināja zirgu.

Cīrulis aizvainots izslēja galvu. Vai viņš nesteidzās, necīnījās pret nikno vēju, kas purināja krēpes un asti? Vai viņš nemūdijās pa dziļo sniegu — brīžam pat līdz vēderam? Protams, viņš varēja sarauties vēl dūšīgāk. Jā gan, viņš steigsies, viņš skries, kamēr būs pagalam! Ja tik kungs tā vēlas — kungs, kuram viņš kalpoja jau desmit gadu, to vadādams pa mežiem un kalnājiem.

Nu viņi bija nonākuši eglienā. Cīrulis gāzās uz priekšu kā viesulis. Kamanas tecēja viegli pa nupat iebraukto sliedi, mežs skanēt skanēja no zvārguļiem. Bija jau gandrīz.satumsis, kad viņi sasniedza miestiņu, kas izpletās iemuldā starp kalnājiem. Nu tik vēl viens palaidiens — augšā pa kalnu, kur ceļš iegriezās baltu, lokanu bērzu gatvē. Gatves galā pacēlās sarkana mājiņa — zaļiem slēģiem, baltām lievenēm.

Logos mirgoja uguns, un no skursteņa cēlās dūmu stabs, jo gaiss bija tīrs un dzidrs. Pie debesim jau aizmetās pa zvaigznītei, kamēr rietumos vēl sārtojās blāzmas atspīdums.

—    Sveiks savās mājās, Lennart! — sveicināja gaiša balss no lievenēm, kur stāvēja jauna sieviete, vilnainā lakatā satinusies. Viņai bija sīka, bāla seja un iedzelteni mati, kas sprogojās ap deniņiem.

—    Sveika, sveika, vecenīte! Būtu labi, ja tu pasauktu Dordiju. Man te kamanās ir ciemakukulis.

Dordija, vecā kalpone, kas sendienās bija auklējusi mežziņa kundzi, nonāca pa kāpnēm. Tā jau reizēm iegadījās, ka kungs pārved kādu gardāku kumosiņu — lāča cepeti, medni vai irbi. Arī šoreiz Dordija kamanās domāja atrast ko līdzīgu, bet nu viņa kā dzelta atrāvās atpakaļ.

—    Vai dieviņ! Kur tas tāds cēlies, gadījies? Ejiet iekšā, kundze, ārā ir auksts!

Bet tagad no kamanām atskanēja brēciens — Merta Grēta bļāva — bļāva kā plēšama.

Jaunā sieviete nometa lakatu. Nebija ko apskatīties, un tā jau bija noskrējusi pa kāpnēm, saņēmusi mazo lupatu murskuli, uznesusi to atkal augšā. Manu pūpoliņ! Ko viņi tev nodarījuši?

Mežziņa kundzei neriebās ne skrandas, ne šņaukatas. Tā mācēja arī apieties ar bērniem, jo, pati būdama vecākā no daudzām māsām, viņa pie bērniem bija pieradusi kopš mazām dienām. Pašai viņai, kaut sirds par to ēdās, bērnu nebija. Ja tas būtu bijis viņas varā, tā būtu pieņēmusi kādu audžubērnu, bet viņas vīrs negribēja par to ne dzirdēt. Ko tur uzņemšoties atbildību par citu ļaužu bērniem! Vai mazums par to stāstīts, cik nerātni, nekaunīgi, nepaklausīgi šādi pieņemti bērni! Jau domājot vien par tādiem, nākot īgnums. Un nu viņš pats bija tas, kas ienesa mājās svešu bērnu!

Vakars nāca jau labu tiesu vēlāks, kad mežzinis sēdēja pie naktslaunaga, vērodams sievu, kura uz ātru roku lielus apģērba gabalus pāršuva par maziem. Viņai šķirtin šķīrās darbs! Jau bija sadaidzīti svārciņi, priekšautiņš un mazas, mazas biksītes.

Cik tā bija daiļa, viņa mazā sieviņa! Vaigi bija tikuši sārtāki, un acis laistījās laimībā. Zeltainas matu cirtas rotāja viņas pieri.

—    Lennart, vai mēs nevarētu viņu paturēt? Kaut tu viņu redzētu! Mēs ar Dordiju tai sataisījām guļasvietu veļas grozā.

—    Kā tad — kamēr atradīsies viņas likumīgais īpašnieks. Mēs jau to nevaram izmest uz ielas. Brīnums, ka vilks viņu nav pagrābis!

—    Lai dievs nedod! Vai tu vēl aizvakar divus nenostiepi? Ak, kaut tā nevienam nepiederētu! Viņas vārds laikam ir Henrieta, jo tā pati sevi sauc par Etaētu. Cik viņa ir mīļa! Ko domājat, kad es viņai ielēju piena putru, salika rociņas un, kad bija paēdusi, teica paldies! Un cik jocīgi viņa čabina!

—    Var jau gan tāds diez ko sarunāt, tāds pusgada bērnelis!

—    Pusgada bērnelis! Mīļais! Viņai taču visi zobiņi mutē, un kā tā jau zibina kājiņas! Viņa noteikti ir krietnas mātes bērns!

—    Bērna paša labā es ceru, ka viņa to še nepametīs.

—    Ai nē, Lennart, mēs viņu vairs neatdosim!

—    Varbūt viņai ir kāds brālis, Eduards vārdā, jo, kad tu tai pirmīt padevi pienu, viņa vairākkārt sauca «Etbād!».

—    Viņa saka arī Itakata, laikam domādama kādu kaķi. Rīt es raudzīšu kādu sadabūt. Kad mēs, sasildījušas viņas nabaga kājiņas, to noguldījām pie miera, viņa atkal salika rociņas un dziedāja tādu jauku, jauku dziesmu.

—    Vai ar vārdiem? — mežzinis nevarēja atturēties,-mazliet nepazobojies, kaut gan viņš ar redzamu labpatiku klausījās sievas čalošanā.

—    Protams, ar vārdiem! Bet tos es gan nemācēju iztulkot. Viņa aizvien atkārto to pašu teikumu: «Edu tu, te ieti nl!»

—    Ak — «Meža putni ziedonī»! So dziesmu dziedāja mana māte, kad man kā mazam zēnam nenāca miegs! Jaukā dziesma par meža putniem! Man kādreiz liekas, tikai šī dziesma ir vainīga, ka man mežs un meža putni kļuva tik mīļi! Nebūtu māte to tik daudz skandinājusi — nez vai es šodien maz būtu mežinieks!

—    Bet vai tas nav brīnišķīgi: tādam kukainītim jānāk no ziemeļu kalnājiem, lai nodziedātu dziesmu, ar kuru tevi aijājusi māte tālajā Skonē — Zviedrijas dienvidos! Un vai tas nav brīnišķīgi: tu, kas vēl nekad nebiji tulkojis bērna šļupstus, tūliņ saprati, ko viņa dziedāja! Man šķiet, tam visam ir sava jēga un nozīme.

—    Patiešām brīnišķīgi! — noteica mežzinis, acīmredzot glaimots, ka sieva tā atzina viņa spējas.

—    Ja neviens viņu neatprasa, tā manis dēļ var palikt še. Vai tik tev pašai nebūs grūti ar viņu?

— Man grūti? Ak, Lennart, kā es esmu ilgojusies pēc tāda maza bērniņa!

Mežzinis pieglauda savu seju pie viņas vaiga. — Taisnību sakot, reizēm ari es esmu ilgojies!

Viņš izgāja ārā pagalmā, klusi svilpodams seno dziesmu par meža putniem ziedonī, dziesmu, kuru viņš nebija dziedājis kopš mazām dienām.

Desmita nodaļa Kāda jauka meitenīte!

Kādu dienu aizmēžu bārenīši kā pusdzīvi cīnījās augšup pa kalna nogāzi uz māju, kur dzīvoja mežzinis Krūnjurts. Sarkanais namiņš atradās izcēlā vietā atstatu no lielceļa un ciema, un sākumā nedz Antem, nedz Annai Līsai nebija nodoma tur iegriezties. Bet Maglēnai, uzskatot sarkano mājiņu, bija jādomā par brūklenēm un krējumu, un viņai likās, it kā šī mājiņa viņai uzsmaidītu ar savām mazajām logu acīm. Arī Zeltbārdei tā šķita. Viņa kāpa tik kalnup, brīžiem pat iegrasīdamās uz skriešanu, tā ka bērniem gribot negribot bija viņai jāseko.

Soļus vilkdami, pazemīgi raudzīdamies, tie ienāca sētienā.

Vai viņiem šodien tiks maizes garoziņa par grūto gājumu? Kas tur ko brīnīties, ka šīs malas ļaudīm jau sen bija apnicis dot un dot, jo bada bērni šoziem siroja pūļiem.

Lielais, lāsainais putnu suns, kas viņus saņēma

ar sīvu riešanu, tos nebiedēja. Viņa izskats bija vairāk cienīgs nekā nikns.

Pievirzījušies pie sāndurvīm, bērni pieslēja ragutiņas pie mājas sienas un pašlaik rīkojās iet istabā, kad viņi sētsvidū ieraudzīja jaunu, glītu sievieti, kas, mazu meitenīti klēpī turēdama, kamaniņās laidās no maza uzkalniņa. Meitenītei mugurā bija kazādas kažociņš, galvā rakstaina cepurīte un kājās mazas tūbenītes. Viņa smējās un lēkāja uz jaunās kundzes ceļiem — laikam sajūsmā par to, ka varēja laisties no kalna. Kamaniņām apstājoties, kundze piecēlās, ucināja meitenīti un to noskūpstīja.

—    Mana mazā drostaliņa! Nu mēs iesim istabā. Bērns ēdīs un dusēs diendusīti.

—    Etbāde! Ante! Ita Kata! Allēna!

Mazā ķepurojās un spārdījās, lūkodama izrauties no rokām, kas viņu tik mīļi bija apskāvušas.

Jaunā sieviete strauji apgriezās. Palaidusi bērnu, viņa žēli nolūkojās tam pakaļ. Viņas sejā bija skumjas.

Ante, viņas māsas un brāļi skatījās kā neticēdami — stulbi un mēmi. Vienīgi Zeltbārde zināja, kas jādara. Iebrēkdamās tā lēkšoja pretī Mertai Grētai. Kas viņai par bēdu, ka Merta Grēta bija tik koši uzģērbta kā princesīte! Zeltbārde viņā redzēja tikai mazo cilvēciņu, kuru tā tik bieži bija spirdzinājusi ar savu pienu.

Merta Grēta apķērās kazai ap kaklu. Tad viņa izstiepa rokas: — Buto, Ante! Ņem Etu Ētu!

—    Etbāde!

Ante pacēla mazo māsiņu. Viņš glāstīja tās vaigus un rociņas.

—    Mūsu Merta Grēta! Mīļā, mīļā māsiņa! Kādas bēdas mēs izcietām tevis dēļ!

Cieši apskāvusi brāļa galvu, Merta Grēta to nemaz vairs negribēja vaļā laist.

Nu arī citi bērni salipa ap jauniegūto, glaudīja to, bučoja un mīlināja. Jaukā meitenīte — viņu īstā māsiņa — kaut arī bagātā apģērbā ietērpta!

Balto Mertu Grētu ieņēmuši vidū, aizmēžu bārenīši kā ubadziņi iegāja mežziņa Krūnjurta virtuvē.

Vienpadsmitā nodaļa Mazmāsinas drošībā

Kad aizmēžu bārenīši pēc dažām dienām atstāja mežziņa pajumti, viņu skaits bija sarucis uz piecām dvēselēm, jo arī Britai Kaisai bija laimējies tur atrast tēvu un māti.

Pats mežzinis bija izteicis vēlēšanos, lai mazmāsinas paliktu kopā. Būdams saprātīgs cilvēks, kas visu ko ņēma vērā, viņš bija patīkami pārsteigts, kad mazā skrandule, kas, pēc viņa domām, nejēdza ne kumosu mutē iebāzt, ienāca viņa istabā, lai pateiktos par paēdienu; vēl jo vairāk, kad tā pagaldē tūliņ ieraudzīja senmeklēto papīrnazi.

—    Re, kur nadit! — viņa čivināja, jau pasnaikādamās pēc minētā priekšmeta. Tiešām, zem briežādas gulēja papīrnazis, par kuru neviens nezināja, kur tas palicis, kur ne.

—    Vai tu man to iedosi? — teica mežzinis.

Brita Kaisa tūliņ paklausīja.

Mežzinis tīri pabrīnījās. Viņš taču zināja, cik grūti bija piedabūt pie paklausības jaunus suņus. Līdz šim viņš bija domājis, ka ar bērniem ir vēl daudz grūtāk.

—    Ita Kata, nāt! Edu tu te ieti nī!

Merta Grēta, kas mežziņa jaukajās, gaišajās istabās jau jutās kā savās, iedipināja pa durvīm un parāva Britu Kaisu aiz piedurknes. Viņa gribēja māsai parādīt jauno lelli — īstu lelli spožām, zilām acīm porcelāna galvā — un gribēja, lai tā to iedziedātu miegā.

Mazās ieguldīja lelli šujmašīnas kastē, kas atradās guļamistabā. Tur jau stāvēja Mertas Grētas jaunā, glītā gultiņa. Iebalzījušas lelli segās un spilvenos, viņas svētsvinīgi uzsāka savu dziesmu par Kanaānu debesīs.

Audžumāte ieskrēja pie vīra. Lai viņš paklausās un paskatās abās meitenēs! Lai salīdzina tās: skaistās drēbēs ieposto, jau krietni saspirgušo sarkanvaidzi ar bālo, izdilušo sīkaliņu skrandu tērpā. Viņai bija savs nodoms, kādēļ viņa vīram novēlēja redzēt šo skatu.

Abi jaunie cilvēki stāvēja roku rokā, klausīdamies bērnu dziedāšanā.

—    Svešā meitenīte tik skaidri izsaka vārdus, — nedroši ieminējās mežziņa kundze. — Viņas dzied par Kanaānu debesīs un nevis par meža putniem ziedonī. Tev laikam nepatīk, ka mazā drostaliņa tevi tā izvazājusi aiz deguna.

—    Nepavisam ne! Patiesību sakot, man nemaz vairs negribas būt bez viņas. Cik tad māja būtu tukša un klusa!

-— Lennart, vai atceries sakāmvārdu «Kur vienam vāra, tur diviem tiek»?

Mežzinis domīgi nolūkojās meitenēs, kas, turpinot dziedāšanu, lēni līgoja mašīnkasti. Ar vienu no tām viņš jau bija saradis, to viņš gribēja paturēt, bet otra — gurdenā vārgulīte — tai bija atkal mētāties pa ceļiem . . . Un arī viņa bija apaļa bārenīte!

—    Dieva vaļā, sieviņ, turpmāk vāri tā, ka diviem tiek! — viņš beidzot noteica.

Brita Kaisa un Merta Grēta palika dziedot, kamēr audžuvecāki, gan nopietni, bet ar gaišu seju, izgāja virtuvē pie lielajiem bērniem, kas tur tērzēja ar Dordiju. Viņi negribēja ņemt mazās bez Antes un māsu atļaujas. Saprotams, viņiem to neliedza, jo tas taču bija skaidrs, ka brūkleņu mājiņā, kur pat logi smaidīja, abas sērdienītes dzīvos kā Dieva ausī.

Divpadsmitā nodaļa Darba prieks un peļņas izredzes

Kad aizmēžu bārenīši šoreiz devās ceļā, viņi nebija tik sadrūmuši kā citkārt. Valodas raisīt raisījās, jo bija taču tik daudz piedzīvots mežziņa laipnajā mājiņā. Katram bija kaut kas, ko pastāstīt. Kādi tur palagi bijuši — ar mežģīnēm — un kādas mīkstas, sarkanas segas; un kā viņus tur sabarojuši — tiku tikām. Un tad šī labā, jaukā kundze!

—    Jā, māsiņām ir laimējies nokļūt pie goda ļaudīm, — sacīja Ante nopietni. — Vēl nupat vakarvakarā kundze, atsēdusies pie viņām, lika tām noskaitīt lūgšanu un aizlūgt arī par mums. Lai Dievs pašķirot mūsu ceļus un ļaujot mums izaugt par krietniem cilvēkiem. Es tūliņ nodomāju: šeit māsiņām droša palikšana.

—     Tu jau nu tās būtu arī atstājis upmalas lielsaimniekam, kaut tik viņš tās ņēmis, lai gan ļaudis tur bija ļauni un nelaipni, — puszobgalīgi noteica Anna Līsa.

—    Nemūžam arī ne! — atcirta Ante. — Kur pats saimnieks tik nejauki lādējās! Ar lāstiem taču atsauc nelaimi! Un vai lai mūsu māsiņas cieš līdzi, kad viņiem uzbrūk sods!

—    Jā, — piebilda Monke, — arī kalpi pagalmā, kas jūdza zirgus, kliedza vienā gabalā: ka tevi nelabais!

—    Šausmas! — notrīcēja Maglēna.

—    Un viens no viņiem teica tā: kur tas pagāna cirvis palicis? Man taču jāiedzen šī velna nagla nolāpītajās ragavās! — turpināja Monke, redzami apmierināts, ka varēja atkārtot drausmīgos vārdus.

—    Ciet nu labāk klusu, ka neuzkrīt mums ļaunums! — izbijies brīdināja Ante.

—    Jā, no tādiem vārdiem ceļas viss nelabums pasaulē. Protams, velnam jānāk, kad viņu piesauc, — piemetināja Anna Līsa. — Tur pie upmalieša zākājās pat lopu meita. Nākot no kūts ar pirmpienu — govij bija atlēcis teļš —, viņai paslīdēja kāja. Kad piena šļakata izlaistījās zemē, viņa iesaucās: «Ak tu …» — nē, es labāk neizteikšu tik nelāga vārdu!

—    Nē, tie vis nebija goda ļaudis, tādiem es mazmāsiņas neatstātu nemūžam, kaut gan viņi tur cepa speķi un maizi mērcēja saldā kafijā.

—    Varbūt arī mazmāsiņas tur pasāktu lādēties, — sprieda Pērs Ēriks.

—    Bet viņiem bija četri zirgi un šautene pie sienas un saimniekam tāds duncis, ka tikai turies!

Varbūt mazmāsiņām tur patiktu tīri labi, — domāja Monke.

—    Pag, arī es jums parādīšu dunci, — viņu pārtrauca Ante. Pārčamdījis kabatu, viņš izvilka dunci ādas makstī. Naža spals bija melns un spīdīgs, bet zobi asi kā nātres.

—    Vai ratā! — Monke stāvēja atvērtu muti kā sālsstabs.

—    To man uzdāvināja mežzinis.

—    Un viņam nebija žēl to atdot? Kā tas notika, ka tu to dabūji?

—    Es Dordijai plēsu skalus ar savu veco ģelzi. Varbūt viņa mežzinim bija ko paudusi, jo, kad es atvadoties iegāju pie viņa, lai pateiktos par visu, viņš man dunci iedeva. «Valkā vesels!» viņš sacīja. «Kārtīgs zviedrs, kas godam lieto savu nazi, nekad no grauda nenoies. Tādam vedas un veicas arvien.»

—    Cik jauka valoda! — jūsmoja Maglēna. — Un kundze — mīļā, labā, zelta — vai gribat redzēt, ko viņa man iedeva? — Maglēna izrāva no azotes papīra vīsteni. Ceļš locījās pa meža biezienu, tāpēc nebija jābīstas no svešām acīm. Ragutiņas tika apstādinātas, un Maglēna uz tām atsēdās.

—    Skatieties nu! Kāda koša dzija — sarkanā rozēm, brūnā kātiem un zaļā lapām!

—    Bet kur tad, pasaulīt, tādas būs? — iesaucās Anna Līsa, kas, tāpat kā brāļi, nevarēja vien izbrīnīties. Kas tā bija par bagātību Maglēnas klēpī! Tur bija kaula rakstāmā adata, piecas adāmās un viena lāpāmā — visas lielā, pelēkā kamolā sabāzītas.

—    Viņa sacīja tā: vai tu proti adīt? Jā, tieši tā viņa teica — mīļā, labā, zelta.

—    Būtu jau ari kauna lieta, ja tu to neprastu, — puserrīgi izmeta Anna Lisa.

—    Nu, ļauj taču man izrunāt! «Jā,» es atbildēju.

—    Nu, nu — un ko tad šī? — stājās virsū Monke.

—     «Tad nāc, es tev ko parādīšu,» — viņa teica.

—    Un ko tad tu redzēji? — nevarēja nociesties Pērs Ēriks, pārvilkdams roku pār smalko dziju, it kā gribēdams to noglaudīt.

—    Ko jūs vienmēr jaucaties starpā — nu man atkal sajuka! — sirdījās Maglēna.

—    Tev jau laikam ko parādīja? — viņai lūkoja nākt talkā Ante.

—    Jā gan. Viņa man parādīja cimdus — tētīt, cik skaistus! Tādus jūs pa sapņiem neesat redzējuši!

—    Tādi laikam maksā lielu naudu, — prātoja Monke.

—    Vai nu ne? Bet tiem, kas prot adīt, maksā tikai dzija.

—    Dzija jau nu arī ir dārga, — sprieda Anna Līsa.

—    Es netieku un netieku galā ar savu stāstu! — pukojās Maglēna, izņemdama pusadītu dūraini, pie kura vēl karājās pavediens. Cimds bija noadīts kārtu kārtām, kādus senlaikos Zviedrijas ziemeļos mēdza darināt. Noadītus tos vēl izrakstīja sarkanām rozēm.

Ieadītais cimds gāja no rokas rokā.

—    Vai tagad jūsu galviņas sajēdz, kur būs rozes?

—    Jā, bet vai tad tu mācēsi tik glaunus cimdus izadīt? — šaubījās Monke.

—    Nu ka nemācēšu! — mēdījās Maglēna. — Es došu tos adīt tev, tu jau lieliski proti rīkoties ar adatu — lāpot zeķes, savelk caurumus kā maisa galus!

—          Valdi mēli, Maglēna! — aizrādīja Ante. — Nav nekāds labais gods, kad sievietēm tik plata mute.

—    Lai tad viņš nerunā, kad nezina!

—          Kas vaicā, tas nezina, — rāmi turpināja Ante. — Es arī nezinu, kā un kad to visu paveiksi.

—          Bet es zinu! Kamēr tu vakar nesi malku, kundze istabā man palīdzēja lāpīt jaku un rādīja, kā šūt šo te priekšautu.

—          Man arī viņa lika šūt priekšautu, — iemeta starpā Anna Līsa.

—          Un, kad tas bija pašūts, viņa man mācīja kārtām adīt. Redziet — tā to dara! Bet tas vis nav pa jokam! — Cieši sakniebtām lūpām, salā sasārtušiem pirkstiem Maglēna, degunu šņūkādama, cilāja adatas.

—    Un nu nāks tas visskaistākais! — Svinīgu seju

viņa izvēra sarkanu dzīparu caur adatas aci. — Tagad, raugiet, es šuju! — Viņa pašūstīja tikai dažus dūrienus, bet ar to jau pietika, lai brāļi un māsa justu cienību pret brīnišķā darba darītāju.

Drīzi Maglēna atkal piecēlās, jo tas jau nu katram bija jāatzīst, ka rokdarbu mācībām šī vieta — meža biezoknī uz ragutiņām un pie tam vēl ziemas spalgoņā — nebija visai piemērota. Vairākkārt savicinājusi rokas, viņa adīkli un dziju iebāza azotī.

—    Un tad vēlāk es adīšu cimdus un izšūšu tos rozēm, un laidīšu tos naudā, un nopirkšu mums brūkleņu mājiņu ar smaidīgiem lodziņiem. Tur tad mēs dzīvosim vienā pulciņā un visi adīsim — mazmāsiņas arī. Lai tik top pavasaris, tad es adīšu staigādama. Kundze teica, viņos laikos zviedru sievietes tā esot darījušas. Pa dienu adīšu jums zeķes, bet vakaros, kad sēdēsim ārā birztalā, es adīšu cimdus un izrakstīšu tos rozēm, skaistām, sārtām meža rozēm!

—    Vai tad man arī būs jāada cimdi? — Monke izslējās taisns. — Nē, es gan labāk eju uz Ameriku un roku zeltu. Tad es nopirkšu visu aizmēžu novadu un baznīcu arī, un to es pieblīvēšu ar lācenēm un sieru, un spe . . .

Pašā pusvārdā noblīkšķēja pļauka, un Monke aizgāja rcvcļu reveļiem. Iekliegdamies viņš saķēra vaigu. Ante, kas citādi bija īsts miera cilvēks un mazos nekad nebija pārmācījis kopš mātes nāves, nedz arī viņas dzīves laikā, bija neganti pārskaities. Monke bija dabūjis pa ausi, bet ar to vēl nebija diezgan: Ante viņu tā kratīja kā pelavu maisu.

—    Ak tu kauna gabals! Vai tik viegli pamest tēvzemi? Braukšot pēc zelta, tāpat kā tēvabrālis, no kura nav vairs ne ziņas. Un tad viņš vēl gribēšot pirkt baznīcu un to pataisīt par klēti? Tādam prātam tu vaļu nepalaid! Ar to es nepalikšu mierā!

Parastā solī bērni gāja tālāk, tīri pārbijušies par negaidīto brāļa dusmu izvirdumu. Monke vaibstījās vien, laiku pa laikam iešņukstēdamies.

—    Labāk ar godu adīt cimdus nekā nēsāt zeltu uz muguras un to izlietot tik bezdievīgiem mērķiem! To tu liec vērā, puis! — bārās Ante, vēl gluži bez elpas. Soļojot gar paeglienu, viņam sakārojās izmēģināt jauno nazi. Viņš nogrieza žuburainu galotnīti. Dusmas bija pārgājušas.

—    Ragutiņās tagad ir telpa. Tur es domāju iekravāt lietaskokus, lai tos apstrādātu, kad mēs, kādās mājās ņemdami vakaru, sēdēsim pie pavarda.

—    Tu gribi taisīt maišķus un mieturus pārdošanai? — vaicāja Anna Līsa. Viņas balsī skanēja cieņa.

—    Jā, un karotes. To jau sen turu padomā. Svena Polsa vectēvam bija varens nags uz karotēm; bet man jau nebija naža.

—    Un es tās varēšu izraibot! — iesaucās Maglēna. — Ar pīpenēm un vizbuļiem! Es darināšu krāsas no puķēm, lapām un saknēm, kā māte mācīja!

—    Vai es drīkstēšu tev palīdzēt grebt karotes, kad būšu paaudzies? — labinājās Monke, paspēris soli Antem tuvāk.

—     Saprotams, ka drīkstēsi! Se, ņem manu veco nazi, ar ko pagriezties. Lietaskoku nekad nav par daudz.

—    Mēs pārdosim karotes un pelnīsim naudu, bet baznīcu es nepirkšu, jo tad jau mācītājs tur nevarēs runu sacīt!

— Nē, un mēs nevarēsim tur sēdēt un viņā klausīties, un dziedāt, un lūgt Dievu, lai mēs topam krietni cilvēki, par kādiem māte mūs gribēja izaudzināt.

Trispadsmita nodaļa Aizgājušās vietā

Aizcitu nedēļu, kad aizmēžu bārenīšiem bada apgabals jau bija palicis aiz muguras, tie kādu vakaru nokļuva lielās, košās mājās, kur saimnieku bija apstājušas bēdas un raizes. Nesen kā bija nomirusi viņu meitiņa — tikai desmit gadus veca —, un nu viņu vienīgais dēlēns gulēja ar to pašu slimību.

Saimniece, cēla, braša sieviete, stāvēdama pie pavarda, pašlaik kulstīja miltus verdošā ūdenī, kad ienāca svešo bērnu pulciņš. Viņas vīrs bija stingrs namatēvs, un tāpēc viņai arī šais posta dienās bija jārosās pa saimniecību tāpat kā citkārt, lai gan visi viņas prāti un domas griezās ap puisēnu, kuru Dievs varbūt jau arī bija nolēmis saukt pie sevis. Viņa pagriezās pret ārdurvīm, kas palika atviru, kamēr visi pieci bērni nebija pārkāpuši slieksni.

Viņi pabuksnlja Annu Līsu, lai tā ietu pirmā. Taisni šādās lepnās mājās bija sevišķi grūti atstāt kaunu aiz durvīm un iet iekšā, īpaši tādiem, kas nāca drasku draskās.

Saimniece pārtrauca darbu, lai ar stīvu skatu noraudzītos Annā Līsā.

— Panāc pie uguns, bērns! — viņa aicināja sērā, maigā balsi, noceldama katlu no pavarda. Izstiepusi roku, viņa padeva labvakaru Annai Līsai, kurai par to strauji iepukstējās sirds. Ne jau katrā vietā viņus tā apsveica, nabaga grūtdienīšus.

—    Nez kā šo meiteni sauc? — vaicāja saimniece, atbīdīdama lakatu no Annas Līsas gaišās pieres.

—    Anna Līsa, — atbildēja meitene. Viņas zilās, godīgās acis lūkojās uzticīgi jautātājas bēdīgajā sejā.

—    Vai tas varētu būt, Anna Līsa — tāpat kā mūsu meitiņu, kas aizgāja pie Dieva! — Aizklājusi seju rokām, viņa noslīga uz soliņa pie pavarda.

—  "Tas ir tiesa! — apstiprināja Ante, panākdams tuvāk. — Viņu sauc par Annu Līsu — pēc mūsu vecāsmātes.

Ienāca saimnieks ar diviem kalpiem. Dzīdami mežā malku, visi trīs bija nosniguši tīri balti, lai gan tie lielumus jau bija nokratījuši ārā pie namdurvīm. Saimnieks gāja, uz priekšu salīcis, kaut arī vēl bija pajauns cilvēks.

—    Kā klājas puisēnam? — viņš jautāja.

—    Tāpat kā toreiz meitenei. Laikam jau vairs necelsies . . .

Saimnieks, klusu ciezdams, piegāja pie galda, atsēdās un teica lūgšanu. Paņēmis karoti, viņš ēda putru no tās pašas bļodas, no kuras ēda arī kalpi, pastarpēs iedzerdami pienu no koka kausiem.

—    Vai šomāte jau projām? — viņš pusbalsī vaicāja tālāk.

—    Nespēdama nekā līdzēt, viņa aizbrauca jau priekšpusdienā. Kaut arī mēs nežēlotu visas piecpadsmit jūdzes līdz ārstam, tās tik un tā būtu aklas

pūles. Viņš tik guļ guļamo. Necik ilgi vairs, un mēs būsim vieni . . .

Saimnieks joprojām cilāja karoti, bet varēja redzēt, ka bēdas bija viņu tāpat nomākušas kā sievu. Tā, ārēji mierīga, stāvēja pie galda, šķēlēdama maizi malciniekiem, kas izskatījās tikpat nomākti kā saimnieki.

—    Visa kā ir gana, tik mazo pietrūkst, — rūgti noteica Kārlis Nīlss. — Bet, kad jau nedrīkst vairs mielot pašu bērnus, tad labāk padzīt arī svešos.

—    Tas jau gan būtu gluži par grēku, — rāmi atteica saimniece. — Mēs būsim bez bērniem, bet šie gauddienīši, kā es dzirdu, esot bez tēva un mātes. Kam gan ir grūtāks liktenis!

Lielajā telpā iestājās klusums. Tikai uguns dega pilnā degšanā. Virs ārdurvīm garā, spožā strēķī spī-

guļoja vara katli. Sienu gultas lepojās ar rūtainiem priekškariem. Uz zilā Dālarnas pulksteņa krāšņojās uzgleznotas sarkanas rozes. Balti izberztā grīda bija noklāta tīrām lupatu segām, un logos, kurus rotāja caurspīdīgi pašdarināti aizkari, bija redzamas podu puķes — mirtes un balzamīnes. Mājīgās telpas omulību vēl pavairoja trīs ratiņi, kas gan pagaidām bija palikuši pasāņus.

—    Ej dod saimniekam labvakaru! — sacīja saimniece ar zīmīgu, skumju smaidu, pastumdama Annu Līsu uz galda pusi. Meitene viņai paklausīja, nosarkusi kā magone. Sai brīdī viņa izskatījās mīlīga un maiga, kārtīga un tīra ar savu gludi sasukāto galvu, kaut gan viņas drēbes bija noplīsušas un noplukušas.

Saimnieks izbrīnā paplēta acis: — No dieva puses! Kā tevi sauc, meitēn?

—    Anna Līsa! — Nobijusies un apmulsusi viņa pavērās uz māsu un brāļiem.

Saimnieks, manāmi apjucis, saķēra galvu, tāpat kā to pirmāk bija darījusi viņa sieva. — Žēlīgais dievs, Brita Dēa, viņa taču uz mata tādā sejā kā mūsu Anna Līsa!

—    Tāpat man arī likās, viņu pirmīt ieraugot, un man rādās, mūsu Anna Līsa ir aizgājusi, lai šī nāktu viņas vietā. — Saimniece cieši un nopietni lūkojās vīrā. Noglaudījusi meitenes galviņu, viņa aplika tai roku ap plecu un aizveda to atpakaļ pie brāļiem un māsas.

Kad vīrieši, tencinādami par vakariņām, bija piecēlušies no galda, saimniece to uzklāja bērniem. Piesmēlusi bļodu ar piena putru, viņa satriepa sviestmaizes — bērniem par ne mazo brīnumu, jo ne katrs

mēdza dot ar tik bagātu roku. Tad viņa klusām atstāja virtuvi. Bērni noģida, ka tā aizgājusi pie slimā zēna. Nemiera pārņemti, viņi satrausās ap galdu. Saimnieces izmestie vārdi, it kā Annai Līsai būtu jāpaliek še, viņus biedēja.

Pēc brītiņa saimniece atkal atgriezās. Vingrā gaitā viņa izgāja ārā pagalmā.

—    Varbūt viņš ir nomiris, — baiļojās Anna Līsa. — Nu viņi sacelsies pret Dievu un dzīs mūs projām?

—    Nē, nē, — pretojās Maglēna. — Vai neredzējāt mirdzumu viņas acīs? Zēnam laikam ir labāk. Nu viņi būs prieka pilni un tevi pieņems, Anna Līsa!

Bērni sēdēja klusēdami — sēdēja, kā galu gaidīdami.

Pēkšņi Anna Līsa pakuma uz galda, galvai nokrītot uz sakļautajām rokām. Neviens nedzirdēja viņu šņukstam, bet, ka tā raud, to rādīja liegās drebas, kas raustīja viņas plecus un galvu. Citi baigā klusumā ēda gardās maizes.

—    Mīļā, labā Anna Līsa, mīļā, labā! — čukstēja Ante, mēģinādams tai atraut rokas no sejas. Viņam likās tik dīvaini, ka māsa, kas vienmēr bija tik lēna un padevīga, varēja raudāt tik karstas asaras.

Anna Līsa pacēla saraudātās acis. Viņas seja tvīcin tvīka.

—    Ko es darīšu bez jums? Jau pēc mazmāsiņām bija tā jāskumst, un nu, kad arī jūsu vairs nebūs . . .

—    Arī mums būs grūti bez tevis, — aizņemtu balsi runāja Ante. — Tu biji tik laba pret mazajiem un tāpat pret mums visiem.

—    Un kas slauks Zeltbārdi un lāpīs puikām drēbes, un apkops viņus un apmazgās? — elsa Anna

Līsa, pavērsdama bažīgu skatu uz abiem mazajiem.

—   Jūs jau nevīžojat ne muti nomazgāt, kad jums vienā balsī nestāv uz kakla!

Apzinoties savu vainu, abi zēni, kas bija tik vīrišķi lepni garā, nolaida acis, jo jāsaka, ka nekas tos tā nebiedēja kā tā pati apmazgāšana sestdienas vakarā un viss pārējais, kam bija sakars ar to. Vispirms jau bija jānomet siltais, apvalkātais krekls, kas tik ērti piekļāvās ķermenim. Jaunais aizvien sagādāja pārsteigumu. Tiecoties tanī iekšā, nekad nevarēja zināt, kāds tas īsti būs: vienreiz tas bija liels un plats, citreiz atkal mazs un šaurs, tā ka deguns aizķērās kakla izgriezumā. Pa augumam tas nebija nekad, bet auksts un mitrs vienmēr, jo nāca tieši no tarbas, kas taču arvien bija puteņu un vēju varā. Anna Līsa mēdza mazajiem brāļiem izberzēt acis un ausis, apstrādādama arī kaklu ar ziepēm un ūdeni, bet pēc tam tos nosausēt vecām drānām, kas bija gan mazgātas, bet, protams, ne velētas un tāpēc grauza tik nešpetni, ka bija jāturas pretī.

Bet nu arī šos abus cietējus aizņēma žēlums. Viņus, zināms, neraizināja tas, par ko māsa bažījās, — tīrības un kārtības trūkums nākotnē. Taisni otrādi, vienīgais, kas viņu bēdas vēl kaut cik remdināja, bija jaukā cerība, kura uzliesmoja kā zibens: tos neviens vairs nemazgās.

—    Tev jau te būs vieglas dienas, Anna Līsa, — sacīja Ante, valdīdams balsi, lai tā netrīcētu.

—    Tu gulēsi tīrā gultā un būsi vienmēr gardi paēdusi.

—    Jā, kamēr jums būs jādauzās pa sētu sētām un varbūt nebūs ko mutē bāzt. Un kur jūs gulēsit? Aukstās telpās, kur jau citi bada bērni nakšņojuši, kur jūs kodīs blaktis un cita kustoņa!

—    Kādreiz mēs taču esam arī bijuši paēduši līdz acīm! Vai neatceries lielbagātās mājas, kur bija tik daudz bērnu? Tur mums nolika veselu katlu zirņu zupas. To viņi tieši bada ļaudīm bija vārījuši.

Varbūt arī man še būs jāstāv un jāvāra bada ļaudīm un jādomā, vai jums tiks todien pajumte un maize! — žēli turpināja Anna Līsa.

—    Mīļā, labā, nav jau nemaz tik briesmīgi! — šoreiz Maglēna lūkoja izgaisināt māsas nemieru. — Vēl ne reizi mēs neesam palikuši bez naktsvietas! Un cik tad nu ilgi vairs, — Maglēnas balss kļuva mīksta un skanīga, — cik tad nu ilgi vairs, kad iestāsies baltās naktis, un tad mēs gulēsim piekalnītē pie puķēm!

—    Kamēr es te vāļāšos pa gultu, — teica Anna Līsa tikpat gaudīgi, bet pie tam viņas lūpas it kā savilkās uz smaidu. Tāpēc visi tūliņ vieglāk uzelpoja.

—    Ak, cik grūti būt apmierinātam! — nopūtās Ante. — Diendienām es esmu gājis un domājis: kaut mēs nokļūtu pie labiem cilvēkiem! Un tagad . . .

Ante apklusa. Bija noskārstams, cik smaga viņam likās doma šeit pamest rūpīgo, krietno māsu.

—    Tev jānāk ar mums, mās, lai ejam, kur ejam! — murmināja Maglēna, pēdējo kumosu rīstīdama. Priekšautā noslaucījusi degunu un pirkstus, viņa mīļi pieglaudās Annai Līsai. — Nav nemaz tik nelāga būt vienmēr ārā! Pārslas māk tik jocīgi uzmesties uz sētām un kokiem! Un vai nav jauki vērot pēdas sniegā, kas tik balti noklājis purvus un tīrumus!

Garās, robmalainās pēdu rindas izskatās kā mežģīnes kāzu rotai, ko darinājuši gan suns, gan lapsa, gan zaķis, gan žagata un vārna!

—    Es tādus brīnumus neredzu, es redzu tikai jūs! — skumji noteica Anna Līsa.

—    Tev jānāk mums līdzi, Anna Līsa! Drīz atplauks pavasaris un atkusis rumbas. Tās gāzīsies ar šalti, un ūdens tecēs dziedādams! Zeltbārde ir ar mums, tā dos mums pienu, un purvi dos lācenes un meži zemenes un mellenes, cik tik mēs jaudāsim apēst!

—    Kad jau ziemu izvazājies pa ceļu ceļiem, tad var vazāties arī vasaru, — piebilda Monke.

—    Tev jānāk mums līdzi, meitēn! — beidzot nolēma arī Pērs Ēriks, ņemdamies labu drošu sirdi, jo nule izsacītais teiciens tam maksāja daudz iekšēja spēka: nevērojot žēlabas pēc Annas Līsas, viņa acu priekšā kā baidīgi rēgi spokojās mazgulis un ķemme.

—    Klusu! — Anna Lisa ausīdamās pacēla galvu. — Kambarī kas aizčaukstējās! Zēns ir nemierīgs — varbūt tur neviena nav!

Viņa pastiepās uz pirkstu galiem un, aizmanījusies līdz kambara durvīm, pavēra mazu šķirbiņu.

—    Vai tu tā esi, Anna Līsa? Nāc šurp, es negribu būt viens! — viņa dzirdēja kādu runājam vārgā, neskanīgā balsī. — Dziedi «Lai kur es eju», tad es iemigšu. — Zēns sagrozījās savā vietā uz izvelkamā sola, aizvērsdams sviedraino seju pret sienu. Anna Līsa pazina gan šo dziesmu, bet, svešā mājā ienākusi, kautrējās pacelt balsi.

—    Dziedi nu! — atskanēja jau nepacietīgāk.

Tad Anna Lisa paklusam iesaka:

— Lai kar es eju.

Vai tas mežs vai lauks.

Arvien man seko

Viņš, mans labais draugs.

Joprojām dziedot, viņa veldzēja slimnieka pieri ar nātnu drāniņu, to mērcēdama aukstā ūdenī, kas atradās porcelāna krūzē uz krēsla.

Ienāca saimniece un līdz ar viņu saimnieks, kuru viņa bija meklējusi un atsaukusi. Arī tam nācās redzēt brīnumu, kāds bija noticis ar viņu vienīgo bērnu.

Tēvs nevarēja saturēt asaras, ieraugot dēlu, kas vēl nupat karsonī bija valstījies pa cisām, maigā miegā. Gluži neviļus viņš salika rokas slavā un pateicībā pret visspēcīgo Dievu.

Anna Līsa, pārtraukusi dziedāšanu, gribēja klusām atiet nost, bet saimnieks viņu satvēra aiz rokas. — Tu paliksi pie mums, meitēn, tāpēc ka vēl nekad es neesmu juties tik laimīgs kā nupat šobrīd! — Bet Anna Līsa aizgriezās. Izbaiļu pilnām acīm viņa raudzījās uz durvīm, it kā aiz tām būtu pazudušas pasauļu bagātības. Pār saimnieka seju nolaidās ēna.

—    Vai tad tu nemaz nepriecājies, ka esi cēlusies tik lielā laimē, ka būsi atbrīvota no visām rūpēm uz laiku laikiem? Jo es domāju, tu paliksi šeit visu savu mūžu!

—    Priecājos gan, — nostomījās Anna Līsa. — Mana sirds tik baiļojas par mazbrālīšiem. Kas viņus kops, kas viņus sukās? Kas slauks Zeltbārdi, lai tiem tiktu piens? Mazākais vēl nav tai metā kā jūsējais, un jau viņam jāmaļas pa pasauli. Un es te dzīvošu vienos labumos!

Četrpadsmitā nodaļa Vēl divi paspārnē

Annas Līsas lielās, zilās acis apmilza asarām, kad viņa izgāja pie savējiem virtuvē, uz kurieni tai sekoja arī saimnieks. Viņš pārlaida vērīgu skatu pār mazajiem zēniem.

—    Vai par to tur maziņo tu tā bēdājies? Ko tu die niņ — tik mazs vīriņš un atnācis tādu nesaules ga bālu!

—    Es nemaz vairs_neesmu mazs, Sveču dienā man būs seši gadi! — Pērs Ēriks ar pusaci paskatījās saimniekā. Vēl lieku reizi izkasījis putras bļodu, viņš nolaizīja karoti — pamatīgi un ar apdomu.

Saimnieks dīvaini sašķobīja muti.

—    Varbūt tavējie tevi nemaz nevar pieciest?

Pērs Ēriks nospļāvās.

—    To es nemāku teikt. Droši vien viņiem kā trūks, kad nebūs vairs neviena, par ko zūdīties. Ko lai viņi kopj un glabā? Mazmāsiņu arī vairs nav … — Pērs Ēriks noņēmies lūkojās uguns liesmās.

Pienāca saimniece. Kopš meitas nāves viņas seja nebija bijusi tik žirgta un tik priecīga. Viņa noklausījās mazā zēna valodā.

—    Tātad jūs bez viņa nemaz nevarat iztikt? — Saimnieka stingrais skats dzēlās lielajā brālī. Ante to izturēja.

—    Ko tur vārdus šķiest, saimniek, kamēr par to nemaz nav runa.

—     Sais bērnos ir serde un kodols, — saimniece sacīja. — Man liekas, viņi mums atnesīs svētību.

—    Varbūt jūs mazo prātvēderu kādu laiku varētu atstāt pie mums, — gausi noteica saimnieks, paknaisīdams pakausi.

—    Kalle drīzāk atspirgs, ja viņam būs otrinieks, — piemetināja saimniece.

Nu iesila arī Ante. Pietrūkstot Annai Līsai, bija daudz grūtāk saturēt kārtībā viņu pulciņu. Cik neērti bija apstākļi, kuros tie jo bieži iekļuva, tā klaiņojot no ciema uz ciemu! Kas viss nebija jāpiedzīvo! Kādas neķītrības jāredz, kādas rupjības jādzird!

—    Tā gan būtu pārliecīga laime, ja Pērs Ēriks varētu palikt še, tik priekšzīmīgā sētā! Seit gan viņš izaugtu par krietnu cilvēku! — Antes tumšās, dzelmīgās acis raudzījās augšup uz stalto zemnieku, kas stāvēja viņa priekšā. — Drusku paaudzies, es iešu par ganu vai puspuisi un, kad būšu ko iepelnījis, nākšu Pērām Ērikam pakaļ. Kaut tik jūs viņu līdz tam paturētu savā maizē!

—    Lai notiek! Nemaz nevaru iedomāties, ka mūsu Kallem tā būtu jāubagojas gar citu durvīm un neviens viņu nepieņemtu! Tu esi nadzīgs puika, dēls, to es redzu. Gan tev veiksies!

Saimniece saņēma Antes roku, lai to draudzīgi paspiestu.

—    Ieguldi mazo augšgultā[4], — sacīja Kārlis Nīlss. — Viņš, rādās, ir tīrs un balts, lai gan nāk tieši no lielceļa.

Jā gan! Pērām Ērikam bija arī tāda apziņa, ka viņš ir tīrs un balts! Šodien taču bija tikai pirmdiena, un pēdējā apmazgāšana bija notikusi sestdien; un šoreiz tai bija sekojis spaids ar šauru kreklu. Pērām Ērikam bija vēl skaidrā atmiņā, ka tas viņa degunu bija saspiedis gluži plakanu.

—    Lai tur guļ arī Anna Līsa, — noteica saimniece. Viņas sejā staroja labvēlība, kad tā tērzēja ar bērniem kā ar seniem draugiem.

Kūtsmeita, kas zilu slauceni rokā ienāca no lopu apkopas, palika durvīs kā pārakmeņota. Viņai aizejot, istabā bija bijis klusums — klusums, kāds mēdz iestāties tur, kur nāve ir pļāvusi, vēl cilādama izkapti jaunam pļāvumam; un nu — priecīgas čalas, karošu un trauku šķindoņa! Uguns atspīdumā bija redzama sprogaina meitene, kas šuva sarkanas rozes uz dūraina cimda; pavarda priekšā kāds zēns tēsa skaidas, šad un tad pakurstīdams uguni. Saimniece sēdēja pie dūcoša ratiņa.

—    Tavu jaukumu! — iesaucās Stīna. Viņa atvēra lielu skapi, kur plauktos bija uzgāzti tukši piena trauki. Iekārusi kāstuvi spaini, viņa sāka tanī smalstīt pienu. No krāsns mūrīša glūnēja pelēks kaķis. Arī tam tika lāsīte — bļodiņā, kas stāvēja blakām ūdensmucai.

Salūkojusi sev maizi un sviestu, arī Stīna no aizstūra izvilka ratiņu. Ritenis sāka griezties un griezās tik ātri, ka izskatījās kā mākonis. Linu kodeļa dila, kamēr spole tūka kā tūka. Gludi risēja pavediens, smalks kā zīds.

—    Paejies zēniem līdzi uz kalpistabu, Stīna! — beidzot ierunājās namamāte. — Paraugi viņiem spilvenpārvalkus un tīru aitādu. Meitene un Pērs Ēriks gulēs tepat augšgultā. Vai negribi paskatīties, cik maigi dus Kalle?

Pacēlušās uz pirkstu galiem, abas sievietes iegāja kambarī.

Stīna izskatījās bezgala apmierināta, no turienes atkal iznākdama. Viņa sniedza Annai Līsai roku: — Sveika mūsmājās, meitene, un arī tu, puišeli, esi sveicināts! Mēs būsim draugi, lai tur vai kas!

.

Piecpadsmita nodaļa Vai spokojas?

—    Hū, hū — nu gan ir tā, it kā bez mums pasaulē nebūtu vairs ne dvēselītes, — nodrebinājās Maglēna, apsizdamās ciešāk mazo pašausto pussagšu, kuru viņa bija dabūjusi no saimnieces Britas Dēas.

—    Tā jau gan ir, bet toties trijatā nebūs tik grūti sarunāt naktsmājas, — teica Ante. — Un, negadoties pūnītei, kur piesiet Zeltbārdi, jūs esat pat tikai divi. Man tas nav nekas palikt ārā pie kazas.

—    Nekas! — atkārtoja Maglēna. — Kad kāds izrunā šo vārdu, man ikreiz iešaujas prātā Merta Grēta. «Nekat nekat,» viņa teica skumji, galviņu piešķiebusi.

—    Jā, skumja viņa bija aizvien, kad viņa sala, nabadzīte, un bija izsalkusi un ilgojās pēc mātes, — atcerējās Ante. — Man rādās, māte būtu visai apmierināta, ka mazmāsiņas tikušas tik labās rokās, — viņš pēc brītiņa piebilda.

—    Un kā vēl! Varbūt tieši viņa, kā eņģelis nolaizdamās zemes virsū, mežzinim un Kārlim Nīlsam iečukstējusi bērnus pieņemt.

—    Jā, tiem ir gan labi! — nopūtās Monke. — Ne tā kā man, kam še jānopūlas galā, laipojot pa ledu vienās bailēs, ka neaizšļūc kājas. Man liekas, drīz vien mani pāršķels uz pusēm! — Taisnību sakot, Monke varen gremzās pēc Pēra Ērika, daudz vairāk nekā pēc Annas Līsas. Viņa žēlabās jaucās pat mazliet līdzcietības ar brāli, kas tagad, gluži vientulis, bija pakļauts māsas ķemmei un ziepēm. Monke viņam to līdzjūtīgi bija atgādinājis, bet Pērs Ēriks nebija ļāvis sevi iebiedēt. Varbūt tik traki nemaz nebūšot. Kalle taču atspirgšot, un neesot vis domājams, ka tik bagāts saimniekdēls skraidīšot apkārt netīrs, it īpaši, kur tāda kā Anna Līsa ienākot mājās.

Kaut gan Monke sašausminājās, iedomājoties nevarīgā Pēra Ērika mokas, šovakar viņš tomēr labprāt būtu bijis brāļa ādā. Kas šim nedzīvot Kārļa Nīlsa tīrajā, gaišajā istabā! Tur gan bija simtreiz labāk nekā te uz glumā ledus, kas spīdēja melns kā darva un atspulgoja kāvu baismīgās ugunis — zilas, dzeltenas un sarkanas. Varēja domāt, ka pastardiena klāt, tā sprikstēja un sprakstēja debess un zeme; varēja domāt, ka sadegs ir mēness, ir zvaigznes, tā šaustījās liesmas gar ziemeļu apvārsni! Un tāpēc bija tīri jāpabrīnās par to pašu mēnesi, kas, nemaz neapzinādamies briesmu, palika mierīgs savā vietā, pie tam vēl smaidīdams ar visu muti.

īstenībā Monkem nemaz nevajadzēja ne laipot, ne pūlēties. Tiklab Ante, kā Maglēna bija viņu uzaicinājuši sēsties ragutiņās, kas slīdēja pa gludo ledu kā spalviņa, bet Monke bija atbildējis, ka vīriešu cilvēkam tas nāktos par kaunu. Patiesības labad jāsaka, ka Monki tikai bija pārņēmis neizsakāms baigums. Melnajā kalnā, kura stāvā nogāze meta tumšu ēnu, bija iesācis vaidēt ūpis. Jau tas bija šaušalīgi, un kur tad vēl šie spokainie kāvi! Monkem šķita, ka, sēžot ragutiņās, viņš būtu pārāk tālu projām no cilvēkiem, proti, no brāļa un māsas.

Ante un Maglēna Zeltbārdi bija ieņēmuši vidū, līdz ar to viņu balstīdami, jo kazai bija tikpat grūti patikt uz priekšu kā Monkem.

—    Būtu prātīgāk, ja mēs viņu vilktu, — iesacījās Maglēna. — Nabaga zīlīte, kā tev jāšļūkā! Tu jau mums pavisam nonīksi! Sēdies ragutiņās, Monke, un turi Zeltbārdi ciet! Lai viņa mazliet pastāvas!

—    Gan viņa stāvēs arī bez manis! Man ir daudz labāk, kad es eju ar iešanu, — apgalvoja Monke, tai pašā brīdī izslīdēdams ar kreiso kāju un atkrizdams sēdus. Monke nāvīgi saskaitās, jo šādi viņam gadījās jau vienpadsmito reizi.

Kad nu viņš tur tupēja uz ledus, paklusām šķendēdamies un braucīdams to vietu, kas, atkrītot sēdus, saņem visspēcīgāko triecienu, tas piepeši notālumā ieraudzīja ko tādu, kas uz viņa apaļās galvas sacēla matus stāvus. Tur kaut kas brāzās pa ledu — rūkdams, šņākdams, sprauslādams, tikpat ātri kā vējš, kas pūta no austrumiem. Un likās, ka maza dūmu strūkliņa tam rādītu ceļu.

Monke uzlēca kājās kā odzes dzelts.

—    Dieviņ tētīt! Ante! Maglēna! Nu vairs nav labi!

Antem un Maglēnai pamira kauli. Viņi tikpat labprāt kā Monke būtu laiduši vaļā vieglos, bet tas bija pilnīgi neiespējams: ledus bija tik slidens, ka neļāva pakustēt ne solīti.

—    Vai traks! Kas tas gan varētu būt? — čukstēja Ante, pārgrieztām acīm raudzīdamies šausmeklī, kas viņam šāvās taisni virsū. Tam sejā, cik varēja samanīt, gailējās divas zaļganas uguntiņas.

Maglēna satvēra Antes roku. Un Monke — ko darīja viņš, vīrieša cilvēks? Ar rokām un kājām pieķēries brālim, tas bļāva kā aizkauts.

— Vai tas nu ir redzēts! — sašutusi iesaucās Maglēna. — Tas taču ir kaķis, un viņš nevar paiet! — Maglēna saņēma spoku, kas tiešām izrādījās kaķis, savās rokās, nemaz nebēdādama, ka tas šņāca un spļaudījās. Viņa pati trīcēt trīcēja aiz pārbīļa un žēluma. — Kādas viņam ērmotas kājas! Vai tu vari saprast, Ante, kas tur ir?

Ante cieši aplūkoja kaķa kājas. — Kam tas varētu ienākt prātā! Tukšos cūku nagos viņi iebāzuši kaķa kājas! Tāpēc tas nevarēja skriet pret vēju!

Maglēnai karsts vien nolija gar vaigiem, cenšoties noraut mocīkļus no kaķa ķepiņām. — Mincīt, nabaga, nabaga mincīt! Un cilvēki to darījuši! Redz še, viņi pēdiņas vēl nosējuši valdziņiem! — Izklausījās tā, it kā Maglēna tieši šais valdziņos būtu atradusi pierādījumu, ka šo neģēlību pastrādājuši cilvēki. Tā šķita — citādi viņa būtu palikusi tais ieskatos, ka kaķis pats sev uzmaucis cūku nagus — kā zābakus.

—    Ja cilvēki to darījuši, tad tie nav cilvēki, bet necilvēki — nezvēri — briesmoņi! — uztraucās Ante. Viņa skati šķīla zibeņus un rokas savilkās dūrēs, it kā tas taisītos piekaut tos, kas bija tik zvēriski izdarījušies.

—    Un, ko es turēju par dūmiem, tā ir bijusi aste, kas stāvēja gaisā! — atvieglots uzelpoja Monke, kas, pienācīgā attālumā nostājies, vērīgi apskatīja nomestos cūku nagus. — Un viss spoks ir bijis tikai kaķis! — viņš nicīgi noņurdēja.

—    Tikai kaķis? — īgni atrūca Maglēna. — Es novēlu, lai arī tie, kas to ir darījuši, tāpat sēdētu sasietām kājām, nobijušies, noguruši, nosaluši!

—    Un virs tiem lai būtu kāvi un blakām ūpji un aiz viņiem divdesmit vilku, kas gaudotu un kauktu! — piemetināja Monke, lai piespriesto sodu pataisītu bargāku.

—    Jā gan! Un tad lai vēl būtu tā, ka rītenis viņus dzītu pa ledu un tie nevarētu apstāties! — Maglēnai vienmēr vēl tecēja asaras. Aijādama kaķi, to glāstīdama un mīlinādama, viņa atsēdās uz ragutiņām.

—    Es nekad nebūtu domājis, ka pasaulē ir tik ļauni cilvēki! — drūmi noteica Ante. — Mūsu aizmēžu nostūrī tas nekad nebūtu noticis.

—    Nekad un nemūžam! Ja kāds tik būtu iedrošinājies tā darīt — sveiks viņš nepaliktu! — sprieda Maglēna. — Bet nu tev kas jāieēd, nabaga mincīt! Tu esi tik izdilis kā vecs nazis.

Lai gan Maglēnas salīdzinājums nebija visai izdevies, jāatzīst, ka patiesību viņa tomēr bija teikusi: kaķis izskatījās bezgala nožēlojams — samircis, novārdzis, saspurušu spalvu, kā jau tāds, kam nav patapas laizīties un mazgāties.

— Paņem viņu, Ante, kamēr es paslaukšos pienu!

Ante turēja kaķi uzmanīgi, kaut arī ne ar tik izjustu mīlestību, kādu bija izrādījusi Maglēna nelaimīgajam dzīvniekam. Tas vairs nesprauslāja un nešņāca, bet kāri laka pienu no mazā ķipīša. Tad viņš sāka mazgāties: nolaizīja sāpošās ķepiņas un ar to mīksto iekšpusi aptīrīja purnu. Pēcgalā tas, pateicīgi ņaudēdams, ielīda Maglēnas azotī. Tur viņš palika, omulīgi murrādams. Pēkšņa cieša draudzība vienoja glābēju un izglābto.

Bērni sakārtoja aitādu. Monke dabūja rīkojumu sēsties ragutiņās un ņemt kaķi klēpī. Šoreiz viņš paklausīja, jo Maglēna tagad ņēmās bīdīt ragutiņas. Kaķis taču nedrīkstēja pasprukt!

Monkem dūša bija atkal kā miets.

Sešpadsmita nodaļa Pie vilkačiem

Monkem uznāca snaudiens. Viņš pūtināja sastaipītās kāju cīpslas. Arī mincītis ļāvās miegam. Snaužot izdusējās arī viņa samocītie locekļi. Ūpji un pūces joprojām brēca kalnā, kas rieta savu tumšo ēnu pāri ezeram. Krastmalā ledus melnēja ogles melnumā, bet tālāk uz ezera vidu laistījās dažādās ugunīs — sarkanās, dzeltenās vai zaļās —, kādas nu katrbrīd gar debesīm stiepās blāzmas, atstarodamās ezera spožajā virsmā.

Ante un Maglēna — par Monki jau nebija ko runāt — ir nepaspēja padomāt par blāzmotās nakts baigumu, tik lielā mērā tos bija pacilājis prieks, ka viņiem bija izdevies paglābt kaķi. Tērzēdami un balstīdami Zeltbārdi, viņi sasniedza beidzamo no eglītēm, kas rādīja ceļvietu pāri ezeram. Tā, tāpat kā citas, bija sašķiebusies gluži greiza, jo pēdējais atkusnis tai bija laupījis katru stingrumu.

Viņā krastā bērni tūliņ ieguva pamatu zem kājām. Ceļš šeit bija labi iebraukts. Tas tik bija viens redzējums, un Zeltbārde jau ienira krūmienā, lai paraudzitu sev vakariņas — egļu pazarītes un kārklu pumpuriņus.

Kaķis vairs negribēja palikt mierā. Maglēna to iestūķēja aiz savas sedzenes, vēl pieturēdama abām rokām. Antem vienam pašam bija jāvelk ragutiņas ar brāli, kas vienmēr vēl dusēja maigi jo maigi.

Viņi vērsa soļus uz pirmajām lielajām mājām, kas atradās ceļmalā. Sarkanās divstāvu ēkas logos spīdēja gaisma. Varēja tūliņ noprast, ka tur dzēra kādu godu — kāzas vai bēres. Tādā vietā bada bērniem vis neklājās iegriezties, tāpēc Ante un Maglēna gāja tālāk. Arī otra māja bija divstāvu, bet nekrāsota un nodēdējusi, kaut arī vēl galīgi neuzcelta, jo dažos logos stiklu vietā bija ienagloti dēļi. Sēta, kas stiepās ap pagalmu, bija vietām izgāzusies un laidarvārti izrauti no pakariem. Sētsvidū rēgojās saslauku un atmešņu čupa, kur mēnesnīcā vizēja trauku un pudeļu lauskas.

Kaķis kļuva ausīgs. Sariezis spalvu, viņš sāka šņākt un skrāpēt. Nelīdzēja ne glāsti, ne paijas — tas spārdījās kā negudrs. Kad aizčīkstējās pelēkās mājas durvis, Maglēna vairs nejaudāja viņu noturēt; izrāvies no meitenes rokām, tas aizšāvās vēl ātrāk par zibeni.

Namdurvis parādījās pusaudzis zēns, aiz viņa pinkains suns.

—    Pij, kankarbikši, pij! — nelabā balsi iekliedzās zēns. Sapldinātais suns ierējās, jau aisldams zobus uz košanu. Monke pamodās un iebļāvās, bet Maglēna darīja savu. Patupstldamās un izplezdama rokas, viņa lūkoja nomierināt saniknoto suni, nemaz nevērodama, ka tas jau bija satirzājis viņas lakata stūri.

—    Kš, kš, sunīt, neesi nu tik sirdīgs! Mēs esam mazi un gluži vieni pasaulē!

Suns mazliet aprima, bet vēl arvien izskatījās ļauns un baiss, kad viņš, uzbozies un nejauki rūcot, ostīdams staigāja ap kazu, kas bija pabēgusies aiz Antes.

—    Puika! — iesaucās Maglēna gaiši un skanīgi, bet līdz ar to ļoti noteikti. — Puika, pievaldi savu suni! Vai tu neredzi, ka mēs nākam bez sarga? Tu esi liels, un tev mums jāpalīdz! — viņa vēl piebilda, kad zēns, vienaldzīgi svilpodams, to nelikās dzirdam. — Apsauc tūliņ suni! — Maglēna uzstājās kā pavēlniece. Suns tiešām aprāvās un it kā sakaunējās.

Pa tam pusaudzis bija izgrozījies pagalmā. Ar kāju atspārdījis ledus klumšķi un to pacēlis no zemes, viņš tēmēja bērniem, bet sviežamais ķēra suni, kas, nikni paskatīdamies uz Grēlsu, šīs sētas vecāko dēlu, iekaucās un izlīda caur pažogu. Arī Grēlss aizlingoja gar žogmaļu. Pamezdams glūnošu skatu atpakaļ, viņš ievēroja, ka bērnu pulciņš ar visuTtazu aizkustējās uz malkas pūnīti.

Tik tiešām — tur viņa bija drošībā!

Pūnītē bērni Zeltbārdei sačubināja guļamvietu skaidās un drazās, kas tur bija samestas kaudzē. Parasti tikai viens no viņiem apgādāja kazu, bet šovakar bija tā, it kā tā būtu sevišķi jāsargā un jāglabā.

Roku rokā satvērušies, viņi uzkāpa pa pelēkās mājas kāpnēm, izgāja caur priekšnamu un atvēra durvis uz lielistabu. Jā, istaba bija liela un gaiša un varēja būt tikpat skaista kā Kārļa Nīlsa mājīgā virtuve, jo arī šo telpu rotāja puķains Dālarnas pulkstenis un zili krāsots stūra skapis. Bet šeit visas malas bija nolaistas. Gultām un logiem nebija aizkaru. Uz galda vēl atradās nenokoptas ēdienu paliekas, nemazgāti trauki un degvīna un alus pudeles. Vesels lērums netīru kāršu bija pajukušas starp bļodām un karotēm.

Trīs sasarkuši vīrieši, saimnieks un viņa kalpi, sita uz dūzi. Bija dzirdami lamuvārdi un rupji teicieni.

Jauna meita, gan nošļukusi un nobrukusi, bet ar visu to skaista un stalta, stāvēja pie pavarda. Vienu kāju pret to atspērusi, viņa kasīja katlu, no kura patlaban bija izēdusi pēdējo putru.

—    Taisies, ka tieci, vectēv! — viņa uzbrēca pusgaudenam vecītim, kas pavarda priekšā trīcošām rokām plēsa skalus.

—    Jūs jau savu daļu dabūjāt, vācieties tik projām! Jūs šeit esat tik pa kājām, — tam skarbi uzgājās saimniece, pajauna sieviete ar smalkiem, bet asiem vaibstiem. Nazi rokā viņa pašlaik utīja meiteni, kas bija apmēram Maglēnas vecumā.

Aizmēžu bārenīši klusēdami ienāca pa durvīm. Visi trīs sajuta to pašu vēlēšanos — ņemt kājas pār pleciem un doties tālāk. Bet kur lai skrien tādā vēlumā? Un bija viņi arī pārguruši un pāraukstējušies un salktin salka mazliet siltas barības — putras vai piena zupas.

Nu viņus ieraudzīja divi mazi zēni, Monkes un Pēra Ērika viežu, kas aizgaldē plūcās ap pēdējo lāsīti aluspudelē.

—    Pi tu! — Nospļāvās viens no viņiem, darīdams to tik veikli, ka spļāviens gandrīz aizsniedza savu mērķi — mazos ienācējus. — Pi tu! Redz, māt, kādi tur sušķi pušķi uzvandījušies!

Saimniece apgriezās. Viņas asais skats it kā urbšus ieurbās bērnos, kas stāvēja, sevī ierāvušies, un būtu aiz bailēm vai zemē ielīduši.

—     Kas jums te par nākšanu, šeit nav nekāda iebraucamā vieta! Mums pašiem ir maz pie rokas! — kliedza saimniece, pagrasīdamās ar pacelto nazi.

—    Baba Kaisa, piesargies! — atskanēja dobja balss no apakšgultas. — Liec bērniem mieru! Neiegāz mūs visus nelaimē — es redzēju nelabu sapni!

—     Ko nu murkšķi, vecā ņāka! — brēca saimniece, bet tā likās, ka vīramātes vārdi to tomēr būtu drusku iebiedējuši, jo tā no bērniem novērsās, atkal uzņemdama viņu dēļ pārtraukto darbu.

—    Brita, paraugi auksto putru, ko šorīt vistas neapēda! Ķipī ir arī vēl piens un uz galda maizes drupačas. Dod viņiem!

—    Dod pati! — atcirta kalpone. — Man vēl daudz, ko darīties. Citu sētu meitas jau ir kāzu namā. Bet mūsmājās jau nav nekādas kārtības!

It kā neapjauzdama, ko darīt, viņa stāvēja vaļējās durvīs, bet vecā māte tai uzsauca: — Sargies, meit, tu arī! Nupat tev izliku kārtis. Tās stāsta par trūkumu un postu. Bet kārava kalpiņš tev var līdzēt, ja tu parādīsi labu sirdi. To tu iekopies, meit!

Brita, ar kāju atcēlusi durvis, atkal ienāca un pagrūda bērniem ēdienu. Trīcēdami un drebēdami, gan ne aiz aukstuma, bet aiz bailēm, viņi klusi iekļāvās kaktiņā.

—    Pie joda! Tu esi pakampusi manu piena kausu! — rēca Jenss, jaunākais no mazajiem zēniem. Kā sadedzis viņš metās uz Maglēnu, gribēdams tai izraut kausiņu no rokas. Maglēna to turēja ciet. — Tava māte mums vakariņas atvēlēja!

—    Māte! — Viņš izkāra garu mēli. Un tad viņš teica ko pavisam rupju, kas nozīmēja tik daudz kā: «Svelp gar īkšķi!» Bet Maglēna kausiņu tomēr drīkstēja paturēt. Tā bija vilšanās Ērikai, kas, patikusi no mātes rokām, jau cerēja noskatīties paredzamā kautiņā starp ķildīgo brāli un mazo ubadzi.

Bērni ēda saglecējušo putru un maizes drupačas, ēda ar sausu muti, jo viņiem visu laiku bija jāklausās jēlos, nekaunīgos vārdos un jālūkojas ņirdzīgi saverkšītās sejās.

Ienāca arī Grēlss, tieši tad, kad bērni Dievam pateicās par vakariņām. Viņš izskatījās nejauks un nešpetns. Vectēvs steidzīgi uzrausās no krēsla, taustīdams pēc spieķa, bet to, kā jau parasts, viens no zēniem tīšu prātu bija nometis uz grīdas. Visi trīs puikas smējās kā kutināti, kad vecais vīrs satupu parāpu vilkās pa zemi, mēģinādams sasnaikstīt kūju. Ante to pacēla un pasniedza vecītim, kas viņā raudzījās apsarkušām acīm — neuzticīgs un izbrīnījies.

—    K-kas tas par z-zēnu? — viņš stostījās.

—    Z-zēnu! — mēdījās Grēlss, Monss un Jenss. Viņi palēcās uz augšu un nostājās izplātus, lūkodami aizstāties ceļā vectēvam, kas, ar pūlēm piecēlies, gribēja izsteberēt pa durvīm.

—    Nost no pavarda, knēveļi, man jāgrauzdē kafija! — uzsauca saimniece svešajiem bērniem, savējos nemaz neievērodama.

—    Ante, palīdzi vectēvam! — čukstēja Maglēna. — Viņš iet tikpat nedrošiem soļiem kā mūsu māte, kad tā jau taisījās mirt. Ārā ir tik glums.

Ante viņai paklausīja. Kā nokaunējies tas gāja vecajam nopakaļis, bet pagalmā, kur viņu neviens nevarēja ņemt smieklā, viņš vectēvu cieši satvēra zem rokas. Pa šauro, apledojušo taciņu viņi aizmocījās līdz mazistabai — vecsaimnieku mītnei.

Zviedrijas ziemeļos zemnieki sirmos vecākus, kad tie savas mājas norakstījuši dēlam un vedeklai, sauc par vecsaimniekiem. Tie mitinās atsevišķā mājiņā — mazistabā. Vecie ļautiņi dzīvo savā maizē, un tiem ik gadus nomērī viņu likumīgo tiesu — miltus, putraimus, kartupeļus, bet, ja viņu bērniem trūkst goda samaņas, tad viņiem ir grūtas dienas.

Mazistaba, kurā Ante ieveda vectēvu, bija izaukstējusi un neuzkopta, jo vecā māte bija slima un pašlaik piemita lielajā mājā. Nevis tādēļ viņa tur gulēja, lai tai būtu labāk, bet gan tādēļ, ka šeit viņai neviens nevīžoja pienest ēdienu, ko tā pati vairs nespēja izvārīt. Kalpone, kurai bija uzdots mazistabu kurināt, šovakar bija aizņemta citām domām. Vectēvs, drebēdams aiz saltuma, taisījās kāpt gultā ar visām drēbēm, jo, būdams pārāk stīvs un nosalis, tas nejaudāja pacilāt malku, nedz arī tai pielaist uguni. Ante to darīja viņa vietā. Paņēmis no plaukta kafijas katliņu, viņš arī to uzlika uz pavarda.

Vecais sēdēja uz gultas malas un lūkojās zēnā. Tas viņam šķita kā debesu eņģelis, kaut gan tā apģērbs bija novalkāts un ielāpiem izraibots.

—    P-paliec t-te uz naktsguļu! — viņš stostījās.

—    Vai Maglēna un Monke arī? — vaicāja Ante iepriecināts. Pārgulēt nakti laipnā vecīša tuvumā, kaut arī aukstā un neuzkoptā istabā, viņam likās simtreiz patīkamāk nekā pārnakšņot lielās mājas gaišajā virtuvē, kur visi tikai bļaustījās un lamājās. Sabikstījis pagales, lai tās labāk degtu, viņš neatstāja mazistabu, kamēr vectēvs nebija noģērbies un palīdis zem aitādas.

Septiņpadsmitā nodaļa Kasks

Antem atgriežoties, Grēlss stāvēja uz lielās mājas kāpnēm. Viņš bija pavisam rāms, jā, pat modināja uzticību, laipni uzņemdams valodu: — Mēs sarunājām iet uz kāzu namu ķīķerēt. Brita nesīs pienu, un tad mēs dosimies viņai līdzi.

—    Tur jau gan jums būs jauki, — atteica Ante, taisīdamies iet istabā, bet Grēlss viņam nostājās ceļā. — Tavam brālim un māsai būs tikpat jauki, — viņš sacīja.

—    Svešiem taču nemaz nav atļauts ķīķerēt!

—    Ķīķerēt var iet katrs. Ciema puišiem ir zobs uz šo līgavu, tādēļ ka viņa, ciema daiļākā un bagātakā meita, neprec vis šejienieti, bet kādu ārnovadnieku, kam nav pat savu māju. Turklāt tas vēl ir liels nelga, jo degvīnu neņem ne mutē. Tāpēc viņi šonakt sacelšot traci, lai līgavai padarītu kaunu. Arī mēs, puikas, gribam būt klāt.

—    Bet mēs gan ne. Maglēnai un Monkem ir laiks gulēt iet.

—    Tie taisni ir visnadzīgākie gājēji! Brita un es apsolījām viņus ņemt līdzi. Laid taču, cik tad viņiem tā prieka! — Grēlsa balsī skanēja līdzjūtība.

—    Manis pēc — lai iet arī! — piekāpās Ante.

Grēlss viņam ātri pašķīra ceļu. Ante neredzēja ļauno dzirksti viņa acīs.

Maglēna un Monke bija kā spārnos. Nogurums bija kā ar roku atņemts. Viņi dabūšot skatit līgavu! Tā

būšot tik grezna kā karaliene — pati cienīgmāte to esot pušķojusi! Pilna galva ar rozēm un zelta vainags, un puķaina zīda josta, un melni zīda svārki, un . . . un, — stāstītājai aizrāvās elpa.

—    Monss un Jenss tagad ir labi pret mums, — apgalvoja Maglēna, — bet, ak tu dieviņ augstais, kā viņi mūs gribēja iegardināt ar kasku1 !

—    Vai jums prātiņš šķiebies? Jūs dzērāt briesmīgo dzērienu? — Ante izbailēs iepleta acis. Viņš sāka Monki purināt, it kā gribētu no tā izkratīt nāvīgo dziru.

—    Laid mani vaļā! Laid mani vaļā! — spiedza Monke, pie tam cenzdamies klusināt savu balsi, lai klātesošie nepamanītu, cik mežonīgi ar viņu apgājās brālis.

—    Tik šausmīgi jau vēl nebija — mēs nepadevāi mies! — mierinādama čukstēja Maglēna. — Saimnieks salēja veselu pudeli degvīna kafijā, un kalps uzstājās, lai mēs to dzerot!

—    Un jūs, nabadziņi, nespējāt pretoties un ieņēmāt pirmo malku, un es nepaguvu jūs no tā pasargāt! — vaimanāja Ante.

—    Mēs raudājām un lūdzāmies, — stāstīja Mag-ļ lēna, — bet viņi negribēja mūs palaist.

—    Jā gan, viņi domāja jūs labi iekausēt, lai noskatītos, kā jūs ālētos, kad būtu dabūjuši galvā! — Antes acīs iedegās kā liesma.

—    Jā, tieši to viņi gribēja, — brālim piebalsoja

' Kasks — karsta kafija, pie kuras pieliets degvīns; dzēriens, kas ar šādu nosaukumu pazīstams tikai Zviedrijas zie-j meļos.

Monke, — jo kalps mani paķēra aiz matiem un, turēdams atkaru manu galvu, tiecās ietecināt mutē kasku! — Monke bailīgi paglūnēja uz kalpu, kas pats patlaban lika pudeli pie savām zili satūkušajām lūpām.

—    Un kā tu no viņa patapi vaļā? — Ante atkal aptvēra Monki.

—    Mīļais, es jau teicu, ka tik šausmīgi nemaz nebija! — pasteidzās iestarpināt Maglēna. — Vecsaimniece mūs paglāba, dzērājus brīdinādama. «Kerker, piesargies», viņa sauca, «ap bērnu galvām plaiksnās gaisma, bet ap tavējo ir tumsa!» Viņš gan lādējās uz veco māti, kas drīz vien var aiziet, bet no mums tomēr atlaidās.

Ante uzelpoja. Klusītiņām viņš piegāja pie gultas, kur gulēja vājniece, stīvu skatu raudzīdamās griestos. Tai uznāca nejauks klepus. Ante viņu apņēma ap pleciem un pacēla sēdus, lai tādā kārtā atvieglotu viņas lēkmi. Iekunkstēdamās slimniece atkrita cisās.

—    Netici nevienam šomāju cilvēkam! — viņa dvesa. — Netici bērniem, nedz ari viņu vecākiem! Arī tiem ir grēka daba. Tādi mēs šai sētā esam bijuši kopš būtu dienu. Tumsības varas ir apsēdušas šās mājas iemītniekus, kas paši tās atsaukuši ar savu ļaunumu, ar lamām un lāstiem! — Vecā māte kā sastingusi raudzījās uz vienu vienīgu vietu, it kā rēgus redzēdama.

—    Paldies, vecā māt, ka mums palīdzējāt! Mūsu māmiņa arvien teica, ka žūpot iemācoties ar kasku.

Pār vecās seju pārlaidās kā smaids. — Cik jauki dzirdēt paldies! Kaut es varētu dzīvot otrreiz, lai dzīvotu svētīgāk! Ja bērni redzētu, ka tēvs, māte ir labi, tad arī viņi būtu labāki. Jūsu vecāki ir bijuši kārtīgi cilvēki, to var tūliņ noskārst.

—    Mums bija krietna māte. Viņa mūs mācīja uz labu un pati dzīvoja pēc saviem vārdiem.

—    To es ticu. Jums dzīvē paveiksies. Tik piesargieties no šomāju bērniem, tie gudro ļaunu pret jums!

—    Kas jums tik daudz, ko tarkšķēt? Dod vecenei mieru, tā jau nezina neko citu kā tik klepot un bārties no rīta līdz vakaram! — šķendējās Grēlss, paraudams Anti aiz piedurknes. — Nāc, iesim tagad, Brita jau sataisījusies!

Bērni, tikpat svešie, kā mājinieki, posās uz kāzu namu. Grēlss tos ar steigšanu steidzināja, kaut arī aizmēžu bārenīši vēl gribēja palikt, lai Zeltbārdei pateiktu «ar labu nakti!».

Astoņpadsmitā nodaļa Kāzu nams

Viņi nokļuva kaimiņu sētā. Kāzu nama durvis stāvēja līdz kājai vaļā. Pa tām garoja siltums no mājas iekštelpām. Ēkas ārpusē pie logiem drūzmējās ļaudis — vesela laida. Tie bija ķlķerētāji, kas bija saradušies apskatīt līgavu viņas kāzu rotā.

Taisni tad, kad bērni šķērsoja pagalmu, tā iznāca uz lievenēm. Viņai sekoja panāksnieces, kas baznīcā bija turējušas pārjumtu virs laulājamā pāra.

Ka līgava ir skaista, tas bija vispārim zināms un īpaši šodien katram saredzams. 2uburains vainags zeltojās viņas galvā. To rotāja mazi, spoži zvaguļi, kas ikreiz liegi ieskanējās, kad vainaga valkātāja sakustējās. Un cik daudz rožu tvīka ap viņas daiļvijīgo augumu! Ar rozēm bija apvīts viņas vainags, rozes tai ziedēja pie krūts. Slaidajam stāvam piekļāvās laistīgi zīda svārki, un šmaugo viduci apņēma zeltpuķaina josta.

Līgava pateikdamās kratīja roku ciema meitām, kas, ievērojot senseno kāzu paražu, bija atnesušas pienu rīsu putrai un siera plācenim. Bet tad viņas laipnais skats klīda gar ķīķerētāju rindu. Tas meklēja tos, kas nespēja vai neuzdrošinājās bāzties priekšā, — vecīšus un mazos bērnus. Tos viņa sauca pie sevis, tiem viņa spieda roku, teikdama sirsnīgus vārdus.

— Redz, kur trīs bērni, kurus es nepazīstu! Lai viņi nāk šurp, ka varu tos pabildināt. Ceļinieku apsveikums kāzu dienā nesot laimi!

Nokāpusi pa lieveņu kāpnēm, līgava aicināja trīs bērnus sev līdzi istabā. Tā nenolaida acis no viņu sejām, kaut arī tās bija bālas un izvārgušas — tās it kā izstaroja siltumu un gaismu. Un tad — šie bērni taču bija «ārnovadnieki», tādi paši, kāda būs arī viņa tai apgabalā, kur tā apmetīsies uz dzīvi kopā ar savu mūža draugu, kas bija mašīnists kādā lielā zāģētavā.

AK.

— Nu jūs varat padzīrot, kā jau palaikam kāzās. — Viņa uzsmaidīja mazajiem ciemiņiem. — Ja jūs nākat no aizmēžu kalnājiem, tad jūs jau vairākus gadus graužat bada maizi. Bet tagad jūs ēdīsit rīsu putru un iesala maizi ar sviestu un gaļu un kafiju dzersit klāt!

Līgava atsauca pavāreni. Lai viņa sataisot pamatīgu ceļakuli šiem aizmēžu bērniem, kad tie atkal došoties projām.

Arī viņsētas bērni, tāpat kā citi ķīķerētāji, sagāja istabā, kur tos pacienāja, bet līgava viņus tikpat kā neievēroja.

Aizmēžu bārenīši ne pa sapņiem tā nebija samieloti! Brita, viņsētas kūtsmeita, še starp citiem dzīriniekiem bija kā ar rokām apgriezta — laipna, priecīga un valodīga. Gluži negaidot viņa pievērsās Antem, Maglēnai un Monkem. Lai nākot līdzi augšstāvā un paraugoties dejās un rotaļās, lai paskatoties, cik raženi viņa mākot dejot. Tā nebija ne godīgi istabā iegājusi, kad to jau satvēra aiz rokas staltauguma plostnieks.

Jaunatne gāja rotaļās. Rotaļnieku vidū stāvēja puisis un meita. Koši atskanēja jaunavas dzidrā

balss:

— Nāc meklē sievu, stājies lokā!

Tu domā gan, tā būs jau rokā?

Ņem mani diet, ja tīkos tev,

Bet sirdi savu paturu sev!

Neievērojot šos vārdus, meita ar daiļskanīgo balsi tūliņ atkal sadevās rokām ar citu puisi, kas par to šķita gaužām apmierināts. Meita sāka daiņot no jauna:

—  Vislabais draugs tu esi man,

Ta līksmi manā sirdī skan,

Kā ritēs mūsu dzīve gan?

Lai puķes, rozes taisās birt,

Bet mīlestība nevar mirt.

Tik pati nāve mūs var šķirt!

Arī jaunlaulātie piedalījās šai rotaļā. Roku rokā satvērušies, viņi lūkojās viens otram acīs un dziedāja līdz ar citiem to pašu līksmo dziesmu, izjuzdami to ar visu sirdi. Laikam tāpēc tā viņu mutē izklausījās sevišķi jauka, kaut arī mazliet skumja.

Uzsāka jaunu rotaļu. Kāzinieki, saķērušies rokās, laidās skriet. Šoreiz loka vidū atradās puisis. Visādi āvīdamies, tas dziedāja jocīgu dziesmu. Kāda meita viņam atbildēja:

— Draudziņ, nāc. Dejot sāc, Hopp — falialā! Šodien dziro, priecājies, Tad tev dzīvē labi ies!

Rotaļa sekoja rotaļai.

Ante un Maglēna stāvēja iedurvī. Miegs tiem nenāca. Toties Monke bija aizlīdis aiz viņiem, apgūlies un piemidzis, galvu atslējis pret slieksni tā, ka ikviens, kas nāca pa durvīm, varēja viņu samīt.

Sākās dejas. Muzikanti, uzčīkstinājuši vijoles, rāva vaļā danci pēc danča, ar kāju padimdinādami grīdu.

Un tad dejoja jaunlaulātie: vispirms jauniete. Viņa pa kārtai aicināja visus puisiešus, visbeidzot ari Anti, kas driskains un saskrandis neveikli lumpačoja ieblakām savai dejotājai. Bet par to viņš no tās saņēma spožu naudas gabalu.

Pienāca arī Maglēnas reize. Viņu paņēma jaunais vīrs. Viņa turējās braši un izlēkāja rūšu rūtis. Nometusi savirskāto lakatu, tā tūliņ pārvērtās daiļāka, lai gan viņas augumu ietērpa smagnējas drānas, bet zeltainie mati bija savēlušies cirtās un vaigi satvīkuši, jo sirds viņai karsa vien aiz lepnuma un laimes.

Kāzu ļaudis ne mazumu nobrīnījās, cik droši kustējās mazās, lācīgās tūbenes.

Arī Maglēna dabūja savu naudas grasīti un vēl otru klāt — mazajam snaudulim, un tad vēl pīrāgus un raušus, un baltmaizes kukuli ceļakulei.

Ante un Maglēna nodevās priekam. Visi bija labi un laipni pret viņiem. Arī kāzu mājas bērni trausās tiem klāt, gribēdami ar viņiem samesties draugos.

Te Maglēna iegrūda brālim sānos. — Ante, es dzirdu Zeltbārdi brēcam!

—    Kur tev prāts! Tādā kņadā, kur pūnīte tik tālu! — Ante samulsis raudzījās apkārt. Kā viņš bija aizmirsis rūgto ikdienu līdz ar atbildību par tiem, kas no viņa bija atkarīgi! Nu tik tas atdūrās, ka viņsētas zēni jau kopš maltītes vairs nebija manīti. Antes skats laidās pret istabas stūri, kur tas pēdējo reizi bija redzējis Grēlsu un viņa brāļus. Nu tik tas atcerējās viņa smīnīgo sejas izteiksmi! Nebilzdams ne vārda, viņš paurdīja Monki, lai tas celtos augšā.

—    Tagad mēs dejosim vainaga deju! — iesaucās kāda maza kāziniece, kas bija vienā sejā ar līgavu. Tā, vēlīgi smaidīdama, sniedza Antem roku, bet viņš to liegi atstūma. — Mēs nevaram palikt, mums jāiet!

—    Nu tad nāciet labi drīz atpakaļ! Mums vēl jānolūko ogu maize!

—    Es nezinu, vai to paspēsim. Maglēna uzdzirdējusi kazu brēcam, un tas ir uz ļaunu. Maglēna dzird arī tad, kad viņa nedzird.

Nevarēdama īsti saprast, kas ir, kas nav, mazā Anna aicināja: — Nu tad atnāciet rīt uz uzdzīrām!

—    Paldies, labprāt! — atsaucās bērni, jau pagriezušies uz iešanu.

Deviņpadsmitā nodaļa Bēgļi

Taisni tad, kad trīs mazie kāzinieki elsu elsdami drāzās lejā pa kalna nogāzi ceļā uz pūnīti, tie dabūja tā satrūkties, ka palika gandrīz bez prāta. Monke spiedzīgi iebļāvās.

Viņiem pretī pa pakalni augšā kustējās puišu un zēnu rinda, kas, drausmīgi izērmojušies, manījās uz kāzu namu. Ar sarkanu krāsu notašķīti krekli, kas bija uzvilkti virspus drēbēm, slēpa viņu augumus, tāšu viepļi ar lieliem, apaļiem acu caurumiem klāja viņu sejas. Garas, pelēkas sūnu bārkstis bija viņu bārdas, bet rokās tiem dūmoja degoša sveķu malka. Ievicojušies bija visi.

Bērnus pārņēma izbailes, uzdzirdot barveža balsi. Tas taču bija šomāju kalps, tas pats, kas bija tīkojis piedzirdīt Maglēnu un Monki! Arī viņš skrējējus pazina. Mežonīgi iekaukdamies, tas cirtās laukā no raibā pūļa.

—      Skrieniet! Skrieniet! — iesaucās Ante. — Gan -es ar viņu izdarīšos! Viņš taču ir piedzēries, un es esmu skaidrā prātā!

Ak tu stundiņ, kā viņi joza — Maglēna un Monke — ātrāk, daudz ātrāk nekā vasarā bizeņu laikā, kad tiem bija jātvarsta bēgošās kazas!

Piedzērušais puisis pēkšņi saļodzījās, jo Ante viņam bija aizšāvis kāju priekšā. Neganti ierēkdamies, tas nozvēlās gar zemi.

—    Pielūko tik! Gan es tevi rīt atradīšu! Gan es tevi pielocīšu kā nieku! — brēca kalps, tūļīgi piecelda

mies, bet, pamanījis, ka biedru bars jau tuvojas kāzu namam, skubīgi aizstreipuļoja tam pakaļ.

Jau drīz vien no turienes atskanēja ellisks troksnis — Ante saprata, ka viena daļa ciema puišu, ar degvīnu uzdūšojušies, bija sadomājuši piekaut ārnovadnieku, kas viņiem bija nocēlis ciema visdaiļāko zelteni. Tais pašās jaukajās, gaišajās telpās, kur līksmi ļaudis nupat vēl bija griezušies jautrā dejā, tagad tika izcīnīta sīva cīņa.

Arī Ante metās diegt pakaļ mazajiem, kas jau bija sasnieguši pūnīti, no kurienes bija dzirdami sāpju sēcieni. Vai Zeltbārdei bija kas noticis?

Ak vai! Viņas glābēji bija atsteigušies īstajā brīdī! Tie iekliedzās kā vienā mutē. Zeltbārde, viņu zīlīte, viņu puķīte, rozīte, magonīte, gulēja skaidu kaudzē, grūti pūzdama; asins tai sūcās no pavēderes un arī no brūces pie kakla!

Pa mazo lodziņu stīgoja mēness stari, vāji apgaismodami trīs samisušos bērnus, kas bija saklupuši ceļos ap ievainoto kazu. Maglēna un Monke raudāja. Antes seja bija līķa bālumā.

—    Noņem priekšautu, Maglēna! — cietā balsī rīkoja Ante. — Es mēģināšu uzlikt sniegu uz pušumiem un tos pārsiet ar savu kaklautu. Zeltbārde ir sakosta. Kas uzdrīkstējās ļaut vectēvam rāpot pa grīdu, tie spēja pastrādāt arī šo briesmu darbu. Uz Zeltbārdi ir pucināts suns.

—    Skaties — nav neviena suņa mata pie viņas ragiem! Tā nemaz nav paguvusi gainīties, viņi turējuši to cietr— šņukstēja Maglēna. — To ir darījuši nekrietnie zēni visi kopā! Te taču vēl ož pēc smirdīgas tabakas, ko Grēlss pirmīt košļāja!

—    Vecāmāte mūs brīdināja, — atcerējās Ante.

—    Rīt viņi mūs atkal spaidīs ar kasku! — gaudās Maglēna.

—    Viņiem noteikti ir vēl kas aiz ādas, — sacīja Ante. — Cik saniknots bija šis pats kalps, kad es viņu nogāzu gar zemi, tādu vīru!

—    Nav gan nekādas drošības šādā vietā! — smilkstēja Monke.

—    Mēs iesim prom no šejienes — tūliņ uz pēdām, — čukstēja Ante.

—    Zēni nedomāja, ka mēs no kāzām pārnāksim tik laikus. Bet viņi droši vien ir kaut kur tuvumā. Man tā paēnojās, it kā tie tepat pa grāvi būtu līkājušies.

—    Bet, mani ieraugot, viņi tā kā satrūkās, — brālim iekrita valodā Monke.

—    Kāzu namā šie nebūs ilgi, — ptātoja Ante. — Kautiņš jau ir pilnā spēkā. Nelietīgais kalps arī ir tur, tātad meklēt paglābu viņā mājā nav nozīmes, bet še palikt mēs arī nedrīkstam. Zeltbārdīt, pupucīt, lūko nu piecelties, ka varam tevi aizvadīt līdz ragutiņām, — viņš uzrunāja kazu.

Zeltbārde viņu tūliņ saprata. Smagi sēkdama, tā uzrausās kājās. Ante un Maglēna viņu balstīja. Monke pārklāja ragutiņas ar aitādu. Zeltbārde sajēdza arī to, ka viņai uz šīs aitādas jānogulstas. «Ko gan es esmu šai sētā sagrēkojusi, ka man tā jācieš?» viņa nodomāja.

Bērni rīkojās knaši un klusi. — Sitīsimies uz šo pusi, kaut gan ceļš iet gar kāzu namu, — čukstēja Ante. — Varbūt viņi uzglūn katru mūsu soli. Ja viņi mūs redz, mēs esam pagalam.

—    Labi, ka viņi neredzēs ragutiņu sliedi, zeme ir apledojusi, — sacīja Maglēna.

Bērni sāka kustēties. Ante vilka ragutiņas, Maglēna tās stūma, un Monke gāja līdzās, vērodams, vai tikskazai nav kaut kā neērti. Bet, aizticis līdz mazistabai, Ante piepeši apstājās. — Man liekas, būtu ļoti nepieklājīgi, ja mēs aizietu no vecsaimniekiem, ne pliku paldies nepateikuši!

—    Bet mums taču tik maz laika! — uztraucās Maglēna.

—    Un ja viņi mūs noķer un salej mūsos kasku, veselu stopu, ko tad? — baiļojās Monke.

—    Un tomēr es tā nevaru aiziet! — atteica Ante. Viņam aizcirtās balss. Maglēna un Monke nedabūja ne paskatīties, kad viņš jau bija projām.

Mazistabā bija krēsla. Vectēvs zvilnēja gultā, pussēdus atlaidies, un it kā uz kaut ko klausījās. Viņš zināja it labi, kas notika kāzu namā. Senāk tas šādu traci būtu dēvējis par «smuku stiķi» un tādus, kas

tanī negribēja piedalīties, par zaķpastalām, bet tagad viņš uz to skatījās citādām acīm. Viņš bažījās par aizmēžu bārenīšiem, zinādams, kā viņa mazbērni apgājās ar likteņa pamestiem— veciem un kropliem, sirdzējiem un trūkumcietējiem, nevarīgiem bērniem un dzīvniekiem.

Sirmgalvis sarāvās, ieraugot Anti ar kafijas krūzīti rokā. — Kafija katliņā bija vēl silta, es domāju, vectēvam tā noderēs tik dzestrā naktī. Un tad — es gribēju vectēvam pateikties.

—    Vai tev nebija nodomā pārgulēt šeit?

—    Man pietrūkst dūšas to darīt, vectēv. Viņi še bendē nost mūsu kazu un mazos dzirda ar kasku. Arī pret mani viņiem ir ļauns kas omā.

Vecais pamāja ar galvu. — Priecājos, ka tu atnāci, dēls, jo es vēlos tev atdot savu pulksteni. — Viņš pūlējās no gultas sienas atraisīt sudraba pulksteni, kas " tur bija uzkabināts uz naglas. — Es jūtu, ka vairs neesmu dzīvotājs. Negribu, ka dēla bērniem krīt mans pulkstenis; ņem to par dāvanu, un lai Dievs tavu laimi šķir!

Ante stāvēja ar pulksteni rokā, galvu nodūris, it kā vecais būtu viņu apvainojis, nevis apdāvinājis.

—    Ņem arī aitādu no augšgultas. Mums tā nav vajadziga, toties jums tā labi iziesies. Un māte — cik tad nu ilgi viņa vairs vārgs! Bet nu steidzies, steidzies, dēls! Troksnis kāzu namā jau puslīdz aprimis.

—    Man jums vēl jāsaka paldies, vectēv. Jūs bijāt tik labs pret mums! Bet es nemaz nezinu, vai drīkstu pieņemt jūsu balvas.

—Ko es tev dodu, to tu drīksti ņemt. Ir laiks, ka es padaru ko labu. Bet nu nesebinies vis vairs, dēls. Kāzu namā jau nopaukšķēja šāviens.

—    Nu tad simtu paldies, un labas dienas vecsaimniecei! — Ante sakārtoja vecajam pagalvi un viņu cieši apsedza ar sedzamo. Tad viņš vēl krāsnī piemeta malku.

—    Daudz, daudz pateicības, vectēv! — Ar pulksteni kabatā un aitādu uz rokas Ante, jau durvīs stāvēdams, vēlreiz apstājās. Noņēmis cepuri, viņš palocijās pret gulētāju, kas to vairs nešķitās dzirdam. Tam rokas bija saliktas krustiski, lūpas tikko kustējās. Un tomēr — divus vārdus Ante saklausīja — vārdus «Dievs tēvs» un «Pestītājs». Ar tiem arī viņa māte bija nobeigusi savas šīs zemes gaitas.

Divdesmitā nodaļa Kur uguns, tur siltums

Ante skriešus atskrēja pie mazajiem.

—    Mēs domājām, ka tu nemaz vairs neatgriezīsies, — viņu saņēma Maglēna, kas līdz ar Monki bija notupusies uz ragutiņām blakām Zeltbārdei.

—    Man nenācās viegli vectēvu pamest vienu, bet raugiet, kas man!

Antes acis iemirdzējās, kad viņš, izvilcis no kabatas vectēva dāvanu, to rādīja māsai un brālim. Cik brīnišķa skaņa bija pulksteņa tikšķoņai! Arī aitāda tika pienācīgi aplūkota. Skatītāju priekiem un brīnumiem nemaz nebija gala. Kā viņi cēla vecsaimniekus, kā viņi pēla negantniekus, kas tiem bija nodarījuši tik daudz pārestību! Viņiem aizrāvās pat elpa, jo malcinieku iebrauktais ceļš bija grambains un veda kalnup.

—    Mums jāsteidzas, — skubināja Ante, — jau drīz vien viņi var mums būt uz pēdām.

—    No kāzu sētas pirmīt auļoja jātnieks. Varbūt tas aizjoņoja pēc kārtībnieka, — stāstīja Maglēna. — Asinskrekli laikam ir pazaudējuši, jo daudzi dabūja bēgšus aizbēgt.

—    Kad tik kalps nav jau mājās! — zūdījās Ante, zem kura pakavainajiem puszābakiem skrapstēja ledus šķilas. Pēc iepriekšējās dienas atlaideņa bija iestājies atsals. Sniegājus klāja zilgana sērsna. Bērni novilka ragutiņas no ceļa. Tās viegli slīdēja pa sniega salumu — pa tīrumiem un pļavām, un savizējušiem dūksnājiem.

Ante lūkojās zvaigžņu zaigumā. Dienvidos vizēja Sietiņš, bet pārtiešus iepretim Auseklis, liels un spulgs. Platā upe meta savus līkumus starp mežainajām nogāzēm. Sur tur ielejās bija mājas, bet ciemi gandrīz nekur neatradās vienkopus: visur tos robežoja sili un ezeri.

Upe tecēja uz jūras pusi, no rietumiem uz austrumiem, un šai virzienā turējās arī aizmēžu bārenīši. Bet nu no apdzīvotajiem apgabaliem bija jāiegriežas mežā, jo iet pa ceļu bērniem vairs nebija drosmes. Cik viegli tie bija sadzenami, ja vajātājiem ienāca prāta sēkt viņu pēdas!

Jau svīda pirmais ausums. Tālu tālumā, kur Maglēna iedomājās pasaules galu, aiz smailajām kalnu galotnēm paspīdēja saule, gan tikai uz mirklīti. It kā gribēdama uzsākt jautru rotaļu, tā paslēpās un parādījās no jauna, iemezdama pa sārtspožam mirgulim gan māju logos, gan bērnu actiņās, ja kādi jau bija pamodušies. So rotaļu tā atkārtoja vairākas reizes. Bet tad tā pacēlās visā savā godībā, mirdzoša un koša, izklādama zeltvizuļu segu pār sniegoto plašumu. Tā bārstīja zeltu pār kalnu galotnēm, pār egļu zaļajām virsaunēm un priežu sārtajiem stumbriem.

Pasaule likās neizsakāmi skaista. Bērni nejuta ne nogurumu, ne izsalkumu. Uz ragutiņu malas sasēdušies, viņi klusēdami vēroja saules uzvaras gaitu. Un ko tu vēl neteiksi — saulīte ne tikai gaismoja, tā sāka ari sildīt!

Maglēna jutās tik laimīga šai meža klusumā, ka nemaz izteikt. Ļaudis un viņu mitekļi bija tik tālu! Bet meitenes ausīs vēl līgoja kāzu dziesmas. Kājas tiecās dejot.

Lai puķes, rozes taisās birt, Bet mīlestība nevar mirt.

Paķērusi Monki aiz rokām, Maglēna ar to lēkāja pa sagaldējušo sniegu.

Plaks! Dejotājai viens stilbs bija izbraucis cauri sniega sērsnai. — Ak tu nerātnā saulīte, aizcirta man kāju priekšā! — smējās Maglēna.

— Viņa .raida mūs mežā meklēt dzīvokli! — atsmējās Ante. — Nemaz nezinu, kur tādu lai atrodam. — Saules vizma viņu bija tā apžilbinājusi, ka viņš nekā vairs nejaudāja noskārst. Acis tam ņirbēja sarkanmelni ripulīši. Bērni pašlaik atradās siekstainā līdumā. Seit piesaulē no celmiem un žagariem sniegs jau bija pa daļai nokusis.

Zeltbārde izslēja galvu. Vai viņa bija atspirgusi vai

tikai vairs nevēlējās palikt ragutiņās, kas braucot tik bieži piemetās pie kokiem? Gluži negaidot tā izspārdījās no aitādas un, nevērojot savu slimnieka tērpu, ielēkšoja biezoknī.

Un kur viņa apstājās? Zem lielas, zarotas egles, par kādu bērni jau visu rītu bija domājuši. Smagi, kupli zari nokarājās gandrīz līdz pašai zemei, kas bija sausa un tīra, jo sniegs tur nemaz nebija varējis sasnigt.

—    Mē, — brēca Zeltbārde, — mē! Vai es neesmu acīga kaza, kaut arī gulēju ragutiņās ar priekšautu ap vēderu? Mē! Nāciet tik iekšā, mazie cilvēciņi! Es jums parādīšu, kur atgulties, un došu pienu nodzerties. Tepat aizkrūmē būs arī apsalušas brūklenes un paegļu ogas, ko palaizīties! Lūdzu, lūdzu, mē!

—    Viņa mūs sauc istabā! Kā viņa māk iznesties, mūsu Zeltbārde! — priecājās Maglēna. — Es apstāšos pie durvīm, redzēsim, vai viņa mani aicinās dziļāk! — Pašķīrusi egles zarus uz abām pusēm, Maglēna palika stāvot, kazai šķelmīgi uzsmaidīdama. Monke viņai sekoja, ņemdams vērā visus pieklājības likumus, kā jau tas pienākas, ieejot svešā mājoklī.

—    Mē! — mekšķināja Zeltbārde. — Esiet sveicināti, mē!

Kaza pussolīšiem aiztipināja līdz egles stumbram, no kura staipījās resnas, mezglainas saknes, veidodamas gan sēdekļus, gan atgultnes. Patiešām, tur varēja ērti izlaisties tikpat cilvēki, kā lopi.

Ienāca arī Ante ar visām ragutiņām, no kurām viņš noņēma aitādas un lietaskokus. Maglēna «uzklāja galdu», salika «ēdienus un dzērienus» — kāzu maizi un ķipīti ar pienu. «Galds» atradās starp sakņu soliem. Noskaitījuši lūgšanu, bērni sēdās pie mielasta, ēda ar sātu un gausu — kā lielsaimnieki pašu mājās.

Pēc maltītes Maglēna nokopa pārpaliekas un «nomazgāja traukus» — ar sniega lupatām. «Apakšgultā», t. i., bedrītē pie egles stumbra, viņa uztaisīja guļamvietu, izklādama veco aitādu un jauno pārsegdama tai pāri. Tad tā sačukstējās ar Anti, lai Zeltbārde viņus nesadzirdētu. Viņi apspriedās, vai arī kaza būtu guldāma apakšgultā.

—    Viņa būs mūsu vecsaimniece! — pasteidzās piebilst Maglēna, kad Zeltbārde, viņu un Anti nemaz neievērodama, lauzās tik gultā iekšā.

—    Jā, un mēs būsim labi pret viņu, — nolēma Ante. — Es pašķibīšu priežu atvases un bērzu pumpuriņus — tā būs viņas kafija, jo vecsaimniecēm taču nav zobu!

—    Kas gan mūsu Zeltbārdi tik gudru devis? — ierunājās Monke, kas turpat durvju priekšā braucīja

.

brūklenes. — Es meklēju avotu, kur pasmelties ūdeni. Izstaigājos kur nekur. Sī tikai drusku paskrienas — strautiņš rokā! Un nu viņa noliekas garšjauku, lai mēs darītu tāpat. Viņa zina, ka mēs visu nakti esam nostaigājušies.

—    Bet gaišā dienas laikā taču nevar likties uz ausi! — pretojās Ante, kam šķita dīvaini, ka ar tik prātīgu priekšlikumu nebija vis nācis viņš pats, bet mazais puišelis.

—    Kāpēc ne? — iebilda Maglēna. — Saulīte būs mūsu mēness! Es esmu tik piekususi, ka nevīžoju pat izžaut savas zeķes. — Viņa sildīja rokas pie iedomātā ugunskura. — Man nav arī vīžas izkārstīt tavējās, Monke, — viņa vēl piemetināja, ne muti nepašķobīdama.

—    Es domāju, es kritīšu uz aci tāds pats, kāds es esmu. Nupat pārnācu no meža, kur plēsu celmāju. Man visas malas kā noņemtas, — nopietni sacīja Monke.

—    Tik neaizmirsti aiztaisīt dūmu dūku, lai siltums neizkūp gaisā! — saimniecei atgādināja Ante.

—    Nē, nē, es tikai bīstos no tvana. — Maglēna pavērsās uz «pavarda» pusi. Mazliet pasnaicljusies, viņa ar redzamām pūlēm pakustināja kādu zaru.

Ar darbiem apkrautas namamātes raizīgo sejas izteiksmi viņa iekāpa gultā, kur tai tikko nenācās pazaudēt cieņu un godu. Sīs sētas vecsaimnieki savus bērnus prata saturēt grožos! Vecāmāte, vienu kāju atspērusi pret egles stumbru, pārējās bija izstiepusi uz priekšu, tādējādi aizņemdama visu apakšgultu. Sāda viņas rīcība Maglēnai gandrīz aizdeva dusmas. Bet kā tad nu dusmosies uz vecsaimnieci!

Namamāte stāvēja kā bez jēgas, nezinādama, kur novietot bērnus un sevi pašu. Bet vecāmāte nemaz nedomāja pakundzēties visu gultu. Viņa tik bija gribējusi piegriezt sev vērību, tīkodama jaunu apsaišķi, jo vecais bija izžuvis. To viņai pagādāja.

Somāju ļaudis satrausās gultā — vienā čurmulī visa saime. Tie pārvilka aitādu pār acīm, lai atvairītu mēnesnīcu, kas nekautrīgi spraucās caur egles pazarēm, viesdama tik lielu siltumu, ka gulētāji sapņoja par kurinātu istabu.

Zeltbārde bija nolikusies virspus aitādas gultas kājgalī. Tur viņa gulēja pusviru acīm, gremodama un klausīdamās abām ausīm. Mežā taču bija zvēri un kādreiz arī cilvēki un suņi. No tādiem derēja piesargāties! Bet še, kuplās egles paēnā, katrs varēja justies drošs, te nevienu tik viegli neuzodīs.

Sudraba pulkstenis, kas bija piekabināts pie atlūzuša zara, notikšēja stundu pēc stundas. «Mēnesnīca» pārvērtās sarkansārtā vakarblāzmā. Arī tā izdzisa, bet bērni viennotaļ dusēja.

Viņi dusēja, kad uzlēca īstais mēness, kad saņēmās aukstums, kad mežā iedunējās soļi. Viņi dusēja, kad tālos biezienos ieskanējās cilvēku balsis un suņu rejas. Viņi dusēja, kad atkal iestājās klusums un miers.

Bet tad tie spēji uztrūkās no miega. Tos uzbaidīja kaut kas matains un līdīgs, kas mīksti noslīdēja gar aitādas apmali.

— Nau! *

Zeltbārde uzreiz bija kājās. Ante un Maglēna uzrāvās sēdus, bezgala pārsteigti par šauro istabiņu un tās biezo, tumšo jumtu. Naudīgo modinātāju tie pazina uz vietas: tas jau bija viņu vecais paziņa — pelēkais «ledus kaķis»!

Nagainā drauga ierašanās viņus tā izbrīnēja, ka tie pavisam aizmirsa piedomāt, cik netīkama bija šāda pamošanās aklā naktī, dziļā mežā. Bet gribot negribot par to bija jādomā, kad aukstums sāka ķerties pie kauliem. Kur Maglēna pa jokam bija nodalījusi krāsnsvietu, glabājās gan iekuri, bet bez sērkociņiem jau uguni nevarēja sašķilt.

Maglēna klabināja žokļus: — Mēs laikam sasalsim ragā!

—    Visprātīgākais būs līst atpakaļ migā! — sprieda Ante. — Lūkosim tik gulēt nost. Tā mēs visdrīzāk sagaidīsim rītu. Arī Kārļa Divpadsmitā karavīri mēdza pārnakšņot zem klajas debess, — viņš piemetināja, jau taisoties līst atpakaļ zem aitādas.

—    Man tomēr būs jāpieceļas un jāpaslauc piens, lai kaķim tiek, ko palakties. Parau, kāds viņš izņurdzis! — žēloja Maglēna, uzmezdamās tēva veco kamzoli, kuru tā bija mantojusi no Pēra Ērika.

Kamēr viņa klusēdama slauca kazu, no lielās egles galotnes atraisījās čiekurs un, ar spalgu pakšķi atsizdamies pret slaucējas pakausi, iekrita vienā no viņas kamzoļa atkarenajām kabatām.

—    Tavu skaistu gotiņu, Monkem ko parotaļāties! — priecājās Maglēna, ar roku uzgramstīdama gludo, lipīgo čiekuru.

Maglēnai klājās tāpat kā visiem, kam laimējas kaut ko atrast. Tādiem atradējiem arvien rodas patika atrast ko vairāk, un tāpēc viņi meklē tālāk. Tā darīja arī Maglēna. Iebāzusi roku pa otram lāgam kamzoļa kabatā, viņa tur tiešām uzķēra kaut ko, kas uz rāvienu atņēma bailes un bažas, salu un aukstumu.

Tur jau bija aiz brīnumiem jāsastringst — tas jau bija tā, it kā māmiņa būtu tuvumā, lai palīdzētu bārīšiem, jo Maglēnas pirksti, kas taustījās kabatā, satvēra divus sērkociņus! Jau nedēļu nedēļām, nēsājot tēva drēbes, neviens no bērniem vēl nebija ieprātojies pārčamdīt to kabatas. Bija skaidrs, ka sērkociņi kamzoļa kabatā atradās kopš viņiem laikiem, kad tēvs ziemu strādāja mežā un pavaļītēm uztaisīja dūmu.

Maglēna savu atradumu apostīja. Kas tiesa, tas tiesa: sērkociņi ar fosfora smaku bija tiešām sērkociņi.

Nu Maglēna nezināja, kur likties aiz pārmērīga prieka. Sirds viņai tiecās skaļi iegavilēties un ziņot arī Antem par atradībām. Bet tad viņa apķērās un apdomājās. Nē, labāk viņa pagaidām neteiks, kādu laimi apcēlusi. Varbūt sērkociņi nemaz vairs nedeg; ja tā, tad viņa brāli tikai veltīgi sapriecinātu. Klupšus krišus tā metās uz «pavardu», kur viņa bija pakārusi tarbu.

Visapkārt bija tik tumšs, kaut acī dur.

Jā, tarba vēl atradās vecajā vietā un zem tās skalu malka, kuru Maglēna bija salikusi māņu krāsnī.

Kaut tik vēl būtu dzīvība mazajos kociņos!

Trīcošā rokā turēdama sērkociņu, uztrauktā meitene to dažas reizes novilka gar savas tūbenes stulmu. Bet viņas rīcība bija pārāk strauja. Sērkociņš gan uzdzirkstīja, bet tai pašā brīdī arī pārlūza. Maglēna nedabūja ne attapties, kad tas, nokritis valgajā sūnā, jau bija apdzisis.

Maglēnai aiz žēlabām gribējās iekliegties, iebrēk'j ties kā mazam bērnam. Vai jaukā cerība jau bija izceļ rēta, sapnis izsapņots, kur tas nupat, nupat vēl varēja I pārvērsties īstenībā?

Uguns! Tas nozīmēja siltumu tiem, kam sala, gaismu tiem, kas mita tumsā, patvērumu tiem, kam ļ nebija māju. Uguns nozīmēja laimību grūtdieņiem, 1 kas vientuļi maldījās pa mežu.

Nu tik vēl viens sērkociņš bija atlicis, viens vienīgs I nabadziņš, trausliņš un tieviņš. Maglēna to turēja saujā iespiestu, nevarēdama sajaudāt, ko darīt, ko

iesākt. Viņas pirksti drebēja kā drudzī. Tai likās, ka arī šis sērkociņš jau būtu pārlūzis.

Bet tad viņa atrada padomu. Nometusies ceļgalos, tā sūnājā izklāja priekšautu, uz kura tā pacilu sakraustīja dažus skangalus. Pastiepdama kāju ar visu tūbeni, viņa gar to novilka sērkociņu — divas trīs reizes. Asaras tai aizspiež rīkli, lūpas raustās.

Nu vēl viens vilciens ar vieglu roku — mierīgs, bet spēcīgs.

Rač!

Zildzeltena uguntiņa izšvirkstēja no sērkociņa galviņas. Zibens ātrumā Maglēna to piegrūda pie skaliem, kas viegli padevās liesmai. Nokūpēja pat melni dūmi, nosmaržodami pēc sveķiem.

—    Ante! — Maglēna sauca paklusām, it kā baidīdamās ar savu balsi nodzēst uguni.

Ante, kas snauduļodams centās iedzīvoties Kārļa Divpadsmitā kareivja lomā, pacēla acis un — bija kājās kā aizsvilināts.

—    Maglēna! Kas tas?

Lepni un laimīgi smaidīdama, Maglēna viņam izstāstīja brīnišķīgo uguns piedzīvojumu.

Divdesmit pirmā nodaļa Pašiem sava istabiņa

Ante sapūta uguni — istabas vidū uz grīdas. Liesmas neapdzisa pat tad, kad no egles pelēkā stumbra un mitrajiem zariem sāka pilēt kūstošais sniegs.

Ciemmaizes vēl bija atlicen, un, to iebaudījuši, abi bērni nemaz neatskārta, ka diena tikai nupat kā bija beigusies.

—    Mēs taču nevaram tūliņ atkal likt ausi pie zemes, it īpaši, kur mums tagad tik jauki, — domāja Maglēna, — un mēs jau arī nemaz nezinām, vai ir nakts vidus jeb nāk jau drīz uz gaismiņu. — Viņa sāka pārkravāt tarbu.

—    Kā tad mēs nezinām, ir taču pulkstenis, kas rāda laiku!

—    Man tā ir, it kā drīz būtu rīts, nagi kutēt kut ņemt rokā kādu darbu. Brīnums, ka nelūkojas vairs mēness. Tikko to vēl manīju tepat aiz klintsradzes. Varbūt tas jau taisās rietēt!

—    Vai tad mēness riet austrumos? Bet — vilks viņu zina, kas noticis ar pulksteni! Tas iet gan, bet pavisam ačgārni! — Pielicis pulksteni pie auss, Ante to pakratīja, kā viņš bija redzējis darām lielcilvēkus.

—    Par cik minūtēm tad tas vēlojas?

—    Pulkstenis ir taisni astoņi. Astoņi rītā nevar būt, kad ārā ir tumšs un spīd mēnesnīca.

—    Tad jau laikam būs astoņi vakarā.

Ante sāka smieties. — Meža velns būs nobūris mūsu acis.

—    Tāpat kā mūsu prātu. — Smējās arī Maglēna. — Vakars vien ir: Sietiņš līgo augstu pie debesīm, un sniegs vēl netur; tātad saulīte tikai nesen kā laidusies.

—    Bet miegs man nenāk ne acu galā.

Ante izgāja ārā un atkal atgriezās ar žagaru klēpi. Tālumā bija dzirdamas kā rejas, kā gaudoņa.

—     Tā ir lapsu māte. Tagad mums vairs nav jābīs

tas ne zvēru, ne spoku, jo no uguns tie baidās pa gabalu, — drošināja Maglēna, pamezdama biklu skatu egles melnzaļajās pazarēs. — Novietosim ragutiņas pie ugunskura, lai es varu šūt rozes. Man divi cimdi pusgatavi.

—    Un es grebšu karotes. — Ante sniedzās pēc lietaskokiem.

—    Bet papriekš vēl nodzeršos pienu, jo pirmīt es palacināju tikai kaķi. Nu mēs esam saimnieks un saimniece, — jokoja Maglēna. Viņa atsēdās uz ragutiņām, ķipīti rokā. Gar viņas kājām trinās kaķis. Starp egles zariem baltoja Zeltbārdes galva. Monke apakšgultā vēl arvien rāva seskus. — Kas mums te nekait — pašiem sava iedzīve! Vairs negribas ir domāt par ceļiem un ciemiem.

—    Bet kāzās tu man rādījies jautra un laimīga.

—    Jā, man patīk dziesmas un dejas. Ak, kā viņi tur drasēja — lokā vien, lokā vien! — Maglēna strauji uzlēca kājās, sāka dejot un dziedāt:

— Hei, skuķi spītīgais!

—    Nez vai visas saimnieces tā darās? — Arī Ante jutās bezgala apmierināts, to varēja viedēt no viņa sejas. Tā jau bija tīrā bauda siltumā un gaismā drāztit koku ar spožo nazi, kas tik labi koda.

—    Kur nu! Arī man patiesībā būtu jālāpās. Rozēm vēl jāpagaida. — Noāvusi tūbenes un nolikusi tās ugunspriekšā, Maglēna ķērās pie darba. Ne pārāk bieži viņai tā iekrita strādāt.

—    Kū-vit, kū-vit! — brēca pūce, aizplivinādama gar pašām namdurvīm.

—    Kāda baiga skaņa! — nomurmināja Ante.

—    Un man liekas, ka pūcīte ir laipna. Tā nāk kliegdama, lai putniņi piesargātos — putniņi un peles, un žurkas. Iedomājies, ja viņa, nekā nesacīdama, tos tik tā vien sagrābtu!

—    Jā, ļaudis jau melš, ka putni protot runāt. Vārna, piemēram, ķērcot: «Kārli, Kārli, atdod vecai vārnai sāli!» Es gan neticu, ka viņa viennotaļ to pašu vien atkārto.

—    Nē, to es arī neticu un arī ne to, ko viņi stāsta par purva strazdiem. Viens sakot tā: «Nabaga karavīrs, nabaga karavīrs, kam nejāj tu, kam nejāj tu?» — un otrs atbildot: «Zirgs, zirgs, zirgs, nevar vairs!» Vai putniņiem maz prātā tādi nieki! — sirdījās Maglēna.

—    Protams, to izgudrojuši cilvēki, — noteica Ante, uguns atblāzmā apvērodams karotes apaļumu.

—   Ko pats sevī domā, to saklausās arī no citiem. Tas pats Kārlis būs paņēmis sāli un nu dzird, ka vārna viņam to atprasa.

—    Bet «nabaga karavīrs» — kāda jēga tad būtu tādai runai?

Ante nolaida rokas klēpī un nogrima pārdomās.,

—   Man liekas, šie vārdi būs uzglabājušies no lielā kara laikiem, kad pa Zviedriju laupīdams un dedzi-, nādams siroja krievs.

—    Vai tad purva Strazdiņam bija žēl krieva? —; brīnījās Maglēna. — Ko tur daudz, ja tāds ir no-| guris!

—    Ne jau krievi vien bija kareivji. Varbūt tie bija mūsu pašu ļaudis, ar ko ielaidās valodās strazds. Arī mūsu vectēvs bija karā, tāpēc neviens mūsu zemi nav paņēmis.

—    Tikai tāpēc, ka mūsu vectēvs bija karā? — kaitināja Maglēna.

—    Nē, tāpēc ka visi zviedri bija kareivji.

Ante saslējās taisnāks, un viņa acis iedzirkstījās. — Nedz krievs mūs nomāca, nedz arī kāds cits! Vai tu domā, ka viņiem bija labāk nekā mums? Vai viņi tāpat nebija badu pārcietušies briesmīgajos posta gados? Atceries, ko stāstīja vectēvs, un tomēr — karavīrs bija katrs un ikviens!

—    Un klaiņoja pa mežu, piekusis pie beigām! — Maglēnas balsī ietrīcējās maigums. — Saprotams, ka purva strazdam iežēlojās sirds, tādu uzskatot.

—    Jā, un, kaut gan tas bija piekusis, zirgā viņš nesēdās, jo krietns karavīrs žēlo savu kumeļu kā sevi pašu. Tāds kareivis ari es gribētu būt, ja man netiek kļūt par to, uz ko prāts visvairāk nesas. — Ante sāka atkal sparīgi strādāt. Pēdējie vārdi bija aizskanējuši tik klusi, ka māsa tos nemaz nebija sadzirdējusi.

—    Nomauc zeķes, lai varu tās salāpīt, — sacīja Maglēna, nešaubīdamās par lāpīšanas vajadzību. Ante viņai paklausīja bez iebildumiem. Atsiksnojis smagās kurpes, viņš novilka caurās zeķes.

—    Ir gan še nāvīgi patīkami pašlaik! — ierunājās Maglēna. —.Vai tu vēlētos tapt par karavīru?

—    Protams, ja plosītos karš. Es nevarētu paciest, ka ienaidnieks noposta mūsu zemi.

—    Bet reiz tu sacīji, ka tev patiktos būt par kokgriezēju. Tas bija toreiz, kad mēs pārlaidām nakti pie aizezera ciema vecākā.

—    To es teicu tāpēc, ka vēl nekad tik jaukā kalpistabā nebiju bijis.

—    Jā, diezgan kalpistabu tev gadījies redzēt šai ziemas gabalā.

—    Un gandrīz visur puiši strādāja koka darbus — darināja grābekļus, ilksis, liekšķeres un ragavu slieces.

—    Un pie ciema vecākā?

—    Tur darbojās visi, gan pats saimnieks, gan viņa dēli, darinādami tādu brīnišķīgu priekšmetu, kas dziedāšot četrās balsīs.

—    Dieviņ tētīt! Tāda dziedāšana man jādzird, lai tur vai gals! — Maglēna aiz sajūsmas sasita rokas, kas bija iebāztas rupjās, pelēkās zeķēs.

—    So priekšmetu viņi sauca par ērģelēm un teicās tādu redzējuši pie paša prāvesta. Un, kaut arī viņi bija lieli mākslinieki, kas mācēja pagatavot tik skaistu lietu, viņi strādāja ari kalpu darbus, bija kājās jau piecos no rīta, lai brauktu uz mežu malkā. Un saimnieks nebija ne lepns, ne uzpūtīgs. Toreiz es nodomāju kļūt par lielsaimnieku un kokgriezēju, lai dienās varētu būt līdzīgs viņam. Tādiem ļaudīm pienākas gods.

—    Gods pienācās arī viņa sievai, bet man ne prātā neienāca tapt par lielsaimnieci, — mēļoja Maglēna, ar labpatiku vērodama, ka milzīgais caurums viņas rīcīgajos pirkstos saraucas aizvien mazāks.

—    Vai viņa ari mācēja darināt tik brīnišķīgas lietas? — smaidīja Ante.

—    Jā, tādas, kas meitiešiem šķiet brīnišķīgas. Tā vērpa dzijas un krāsoja dzīparus, un auda audeklu krekliem un vadmalu drēbēm.

—    Būtu labi, ja ari tu kādreiz būtu tik šķirmīga visādos darbos!

—    Arī viņas mazajām meitenēm bija jāstrādā: jakārš vilna un jātin dzijas, un jāspolē spoles, un jāiet laikā govis slaukt. Un cik viņas bija laipnas! Kā viņas jokojās un kaitējās ar mums — Monki un mani! Vai zini, — Maglēnas balss kļuva klusa un nopietna,

vai zini, ko man stāstīja Māja Grēta, viena no tās majas kalponēm? Viņu sētā piemītot pazemes gariņi!

—    To pašu man stāstīja arī veckalps, kas palika mājās, kad citi vīrieši aizbrauca uz mežu.

—    Ak viņš arī? Un ko tad viņš vēl teica? — Nosviedusi salāpīto zeķi, Maglēna pieliecās pie Antes. Spulgām acīm viņa lūkojās brālī.

—    Viņš teica, ka pazemes gariņi tur piemītot no laiku laikiem. Tie dzīvojot paslieksnē, bet reizēm viņi uznākot zemes virsū un tad esot katram saskatāmi. Un ļaunu tie nevēlot nevienam.

—    Ja tikai tās sētas ļaudis paklausot viņa gribai, — stāstītāju pārtrauca Maglēna. — Dieniņ, kā nu atkal pūce vaid! — Viņa aplaida bailīgu skatu visapkārt. — Nāc, līkastit, un padari mani drošu! — l'acēlusi kaķi, kas gulšņāja uz tēva kamzoļa, viņa saka to glāstīt un mīlināt. Tad viņa atkal uzņēma valodu: — Vienreiz kāds vasaras puisis stallī lādējis zirgu un dabūjis pliķi no neredzamas rokas; nostaigājis trīs dienas satūcis un sapampis!

—    To viņam vajadzēja! Skaties, kāda skaista karote! Un nu es taisīšu mazas karotītes — bērniem.

—    Jā gan, to viņam vajadzēja! — atkārtoja Maglēna, negribēdama sarunai ļaut nogriezties uz ko citu, lai gan tā viņai likās tikpat šaušalīga, cik pievilcīga.

—    Citreiz atkal tur dzīvojusi meita, kas melsusi, ka nevarot vērpt, jo kājā iemetušās sāpes, bet tai pašā vakarā dejojusi, ka put vien. Un, ko domājies, no tā laika viņai ar vērpšanu nemaz vairs neveicies, un tā palikusi ar kaunu visu mūžu.

—    To viņai vajadzēja! Bet citādi pazemes gariņi esot lādzīgi, izņemot trīs dienas pirms Ziemsvētkiem. Tas mums jāpatur vērā, — piemetināja Ante, it kā vilcinādamies, jo viņš bija neziņā, vai ņemt šo lietu nopietni vai pa jokam.

—    Arī par to ieminējās veckalps.

—    Un Māja Grēta man pastāstīja, ko tai bija stāstījusi viņas pašas vecā māte. Reiz tā gulējusi gubenī. Tas noticis viņas jaunās dienās, un vecaimātei toreiz pie kakla bijusi tūska. Tā kā bijusi taisni Jāņu nakts, tad viņa gubeni brlnum izpušķojusi — izspraudījusi meijām un ievu ziediem.[5]

—    Un kreimenēm, — iemeta starpā Ante, kas dzīvoja līdzi Maglēnas stāstam.

—    Un kā viņa tur gulējusi un miegs vēl tik ātri negadījies, no pagrīdes izlīduši sīki, mazi ļautiņi. Tur bijuši tēvi un mātes, un vecīši, un vecītes.

—    Tāpat ģērbušies kā mēs?

—    Jā. Sievietes svārkos un vīrieši pelēkās biksēs un vamžos ar jostu ap vidu. Un visiem bijušas bārdas.

—    Tad jau tie bijuši rūķīši!

—    Nē, tie bijuši punduriņi. Punduriņi ir vairāk pēc cilvēkiem, nav tik savītuši kā rūķīši un ir labāk apģērbti. Un nu klausies tālāk: nu nāk arī jauni ļaudis— puiši un meitas, un bērni, no kuriem neviens nav garāks par sprīdi; un viņi satveras rokām un lēkā, un dzied, un dejo. Mājas Grētas mātesmāte paturējusi pat dziesmu, ko viņi dziedājuši. Māja Grēta man to nodziedāja, bet es to tik ātri nevarēju ielāgot. Viņas brālis, kas protot griezt vijoli, šo dziesmu nekad nespēlējot, jo tad viņš topot grūtsirdīgs, saka Māja Grēta. Citiem piemetoties pat slimums.

—    Dieva laime, ka tu tādu dziesmu neproti!

—    Bet toreiz tā skanējusi līksmi, kad mazie, to dziedādami, dejojuši. Viss pūlis gājis ņugu ņugām un izskatījies tik jocigs, ka Mājas Grētas vecaimātei nākuši smiekli. Tā smējusies, kamēr pārtrūcis trums pie viņas kakla. Nu mazie ļautiņi, līdz sviedriem nokarsuši, slāpuši dzert, bet gubenī nav bijis ne pilītes ūdens. Vecaimātei sameties mazo žēl, redzot viņus cilājam cepures un priekšautiņus, lai sev uzvēdinātu vēsumu. Tā piecēlusies un aizgājusi uz aku pēc ūdens. Ūdeni viņa iesmēlusi māla bļodā, kuru tā klusītiņām nolikusi savmaļus. Tad viņa iemigusi, bet pamostoties bijusi vesela. Un tad vēl tie lielākie brīnumi: bļodā viņa atradusi sudraba karoti, un šo karoti es redzēju pati savām acīm.

—    Nez vai arī mežos dzīvo punduriņi? — ievaicājās Ante.

—    Nē, bet meža laumas gan. Tās ir cilvēka lielumā, daiļas no vaiga un skaisti noaugušas, bet mugura viņām ir izdobta kā sile. Tās maldina cilvēkus, kas staigā pa mežu, un prot viņus tā mulsināt, ka tie aizmirst gan Dievu, gan tikumu. Un tad viņas smejas. Bet mežā tās labāk nepieminēt! Dieviņ žēlīgais, vai tur kas neiečabējās? — Maglēna pievirzījās Antem tuvāk.

—    Piemet piekurus, bet neej projām, es tev saku! Vai tu redzi? Nē, tu nekā neredzi, tāpēc ka tu neesi

tāds, kas visu redz. Tur starp zariem iezalgojās divas acis!

—    Tur? Ak tu durnā meitene, vai tad tu Zeltbārdi vairs nepazīsti?

—    Zeltbārde, kas nupat vēl gulēja gultā, kad es no tarbas izņēmu dziju?

Maglēna bija bezgala pārsteigta, it kā kazai nemaz nebūtu bijis iespējams nepamanītai iziet laukā no tik labi celtas mājas.

Pamodās Monke. Viņš gari nožāvājās, bet nešķita nemaz izbrīnījies par neparasto guļamistabu. Viņš redzēja uguni un ugunsgaismā brāli un māsu, un Zeltbārdi, un kaķi. Maglēna viņu piesauca pie sevis un pamieloja ar maizi un pienu.

Kad Monke bija paēdis, tuvojās pusnakts. Puišelim nācās atkal posties uz gultu. Ante vēl izgāja ārā, iekām viņš devās pie miera. Mēness spīdēja. Zvīļoja zvaigznes. Bija labi tanīs pavērties, jo tās smaidīja kā māmiņas acis.

Bet Maglēnai vislabāk patika istabā; tāpēc viņa ir degunu nepabāza caur egles pazarēm.

.

Divdesmit otra nodaļa Saimnieks un saimniece

Otrā rītā labu bridi pirms saules lēkta mazie mežinieki atvēra acis. Izslienot galvu no gultas, viņus skāra dzestra vēsma, tādēļ tie tūliņ atkal ierāvās atpakaļ siltumā.

Kas tas bija par jaukumu gulēt ārā mežā un klausīties, kā cits pēc cita pamodās putni! Vispirms iekārcās vārnas. To balsis bija skarbas. Tās tūliņ sacēla naidu savā starpā, šķendēdamās par putnu olām un žurkām. Bārdamās viņas arī aizlaidās.

Žagatas pabāza knābi iz savas augstās ligzdas smuidras priedes virsotnē. Tās neko citu nezināja kā smieties. Viņas smējās par lapsu, kas, noķērusi zaķi, no kaut kā satrūkās un aizbēga, pusi no brokastīm atstājot žagatām. Viņas smējās par pārdrošajiem mazputniņiem, kas pārāk agri bija atgriezušies sniega zemē. Tie bija aizmirsuši, ka bada gados ziemai gandrīz nav gala. «Ke, ke, ke, lai tik krīt vien zemē, salnas nonāvēti, lai tik krīt!» Viņas smējās par cilvēku bērniem, kas bija apmetušies uz dzīvi mežā. Jāsaka, ka tās tūliņ sazīmēja aizmēžu bārenīšus. Ne vienreiz vien tās bija par viņiem smējušās, kad tie, silā salasījuši žagarus, tos stiepa uz mājām — uz sakrupušo, pelēko būdiņu. Arī purvā tās bija viņus manījušas, kur tie vasarā mēdza ogot. Un nu šie neprašas bērneļi bija uzdomājuši dzīvot mežā, lai gan tiem nebija ne spārnu, ne knābja, ar ko gainīties, ja uzbruka lapsa vai pūce. «Ke, ke, ke,» smējās žagatas vienā balsī.

Kad nāca jau labi uz rīta pusi, pamodās stērste. «Vai tu jau augšā?» viņa čukstēja klusi un mīlīgi, pagriezusi galviņu pret savu vīru.

—    Protams, es esmu augšā, — viņš atbildēja miegaini, bet ļoti maigi. Kāda prieka šalts tiem izskrēja caur krūtīm, jūtot, ka vējo jau pavasaris!

—    Redzi nu, — čivināja mātīte, — redzi nu, ka man bija taisnība! Nebūs vis bada gads. Mēs jau varam vīt ligzdiņu!

—    Un sākt domāt par mazuļiem, — vidžināja tēviņš. Gaviles izlauzās no viņu rīklēm.

—    Nekur pasaulē nav tik jauki kā še! — tie vīteroja.

Cik spoži ceļas saule pār kalnājiem! Necik ilgi vairs, un tā rotās cauru nakti. Mežs ir tik plašs! Jau pērn un aizpērn mēs te ligzdojām, bet tad mūs bieži trīcināja aukstums. Laime, ka mums bija pērklis, kur patverties! Bet šoreiz vairs nebūs bada gads. Ak, saule un ziedonis! Visdažādākās skaņās un izloksnēs līgoja mūžīgā dziesma, kas atbalsojās vistālākajos meža biezumos: — Saule un ziedonis! Ligzda un mazuļi!

Bērni klausījās, ne vārda nebilzdami. Viņi dzirdēja rubeni un atcerējās, cik jocīgs tas izskatījās, kad rubinādams griezās un grozījās. Un tieši tad, kad pa zaru starpām zagās pirmie saules stari, uzsāka arī mednis savu dīvaino dziesmu, savu noslēpumaino čukstoņu, kas nobeidzās ar skanīgu laimes kliedzienu. Kāds prieks dzīvot un dziedāt mazajai sieviņai!

Liega pavasara pūsma ienesa skarbu sūnu, sveķu un skuju smaržu pavēnī zem egles. Bērni bija uzrausušies sēdus. Pilniem malkiem tie ieelpoja pavasara gaisu. Tāpat kā putniņiem, arī viņiem iesila sirds lidot, līksmot un dziedāt. Aizkrūmē urināja zvirgzdupīte, jau brīva no sniega. Arī upītes čalas bija priecīgas.

Ieskanējās Maglēnas gaišā balss. Viņai pievienojās abi zēni:

— Saule zelta stariem Jaunu dienu auž. Urdzot dzidrie strauti Dieva godu pauž.

Dieva godu pauž.

Kalni, lejas, druvas — Viss, kas plaukst un zied. Šalcot zaļie meži Dievam slavu dzied.

Dievam slavu dzied.

Putni zara gala Spirgto rītu sveic, Čivinot jo līksmi, Dieva vārdu teic.

Dieva vārdu teic.

Arī, dvēs'le mana, Līksmo, priecājies! Dziedi putniem līdzi: Slava tev, ak, Dievs!

Slava tev, ak, Dievs!

Kad dziesma bija nodziedāta, Maglēna uzšāvās kājās.

— Cik jauki, kad mežā ir mājas un pašiem sava baznīca! — viņa iesaucās. — Bet nu mums jāsakopjas un jāuzpoš istaba.

Lēkādama polkas soli, viņa rava vaļa šai paša mirkli sacerētu dziesmu:

— Nāc, es tevi mazgāšu, Nāc, es tevi sukāšu!

Tā dziedot, viņa aizlēkāja līdz Monkem, kas, sēdēdams gultā, visiem pieciem pirkstiem ecēja galvu. Viņa seja bija melnsvītraina, jo, naktī izstāvējies dūmos, viņš pa miegam vēl bija berzējis acis ar apsmulušām rokām.

—    Kāda riebīga dziesma! — viņš norūca, acīm redzami sabozies. — Mazgājies pati! Tev snīpis tikpat melns kā Nīlsa Nīlsa vecajai vistai!

—    Un tavējais ir melnraibs kā Nīlsa Nīlsa kazai! Nez ko teiktu Anna Līsa! Pērām Ērikam droši vien pavisam citāds izskats!

—    Vai man jāskatās pēc Pēra Ērika? Lasies tik projām! Un padod man ķipi, es iešu pēc ūdens!

—    Nekā nebija! Vispirms es tevi pamatīgi aptīrīšu! — Maglēna satvēra ķepurīgo puisēnu aiz rokas.

—    Tu laikam gudro man apvilkt šauro krekliņu, ko mums viņnedēļ uzdāvāja? Jeb varbūt tu man liksi skraidīt plikam kā Kainam, tā ir uzzīmēts Kārļa Nīlsa grāmatā. Dodies mierā, vai dzirdi?

Monke šņāca un plēsās kā lūsis, gatavs cīnīties līdz pēdējai asins lāsei.

—    Ante, ņem puiku ciet! — elsa Maglēna. — Tas nav mazgāts kopš trim dienām. Man šonakt iegrūdās prātā, ka viņš ir jāmazgā un jāsukā. Tas tagad ir mans pienākums, ja mums vairs nav Annas Līsas!

Nometis zemē žagaru klēpi, ko viņš nupat kā bija

ienesis, Ante devās palīgā Maglēnai. — Kaunies ari, tu jau esi netīrāks par sivēnu!

—    Bet sivēnus neberž ar sniega skrabu, ko Maglēna nupat grib darīt ar mani! Tā jau ir prātu pazaudējusi, — gaudoja Monke. Spožas, lielas asaras ritēja pār viņa vaigiem, iezīmēdamas tur divas gaišas svītras, līdz ar to atklājot viņa sejas dabisko krāsu.

—    Atnes vien ūdeni, tad mēs tevi nomazgāsim tik baltu, kāds tu pats ar saviem spēkiem nekad netiktu! — pavidoja Ante.

Saniknots kā pūcēns, Monke paspruka no māsas tvēriena. Parādīja mēli un pazuda krūmos kā ķirzaka.

Un tomēr Maglēna izskatījās vairāk vīlusies nekā iepriecināta, kad tas pēc laiciņa atkal ieradās ar apsarkušu seju, no kuras lielām pilēm lāsēja ūdens.

—    Lupatu! — viņš dvesa svinīgi. — Es pats jau noskalojos.

Maglēna, kas tai pastarpā bija sevī sarietinājusi lača spēku, lai pieveiktu bezbailīgo brāli, atplēsa piedurkni no tēva vecās jakas.

—    Kāda joda pēc tu mani tagad kasi? — bļāva Monke, sirdīgs kā traks vilks, kad Maglēna nevarēja atturēties lupatu dažas reizes nepārlaidusi pār viņa kaklu un ausīm.

—    Tev jau pakausī nav acu, tu nemaz nezini, cik netīrs tavs kakls.

—    Skaties! Tev jau arī pakausī nav acu! Tad jau tu arī nezini, cik tīrs vai netīrs ir tavs kakls! Rādi šurp, lai to noberžu!

Tāda valoda Maglēnai bija kā ar vāli pa pieri, un acumirklī viņa nemaz nezināja, ko atbildēt. Viņai kā namamātei varen ķērās pie dūšas, ka bija tā jāzemojas mazā brāļa priekšā.

Bet jo drīz viņa atguvās.

Ļaudama nokrist sūnās aitādai, kuru tā turēja rokā, meitene knašiem soļiem piesteidzās pie tarbas un brītiņu tur parakņājās. Beidzot viņa atrada, ko meklēja. Paceldama augsti gaisā misiņa ķemmi, viņa ar to taisījās Monkem klupt matos. Bet Monke šai brīdi bija liels — lepns garā un stiprs pašapziņā, jo bija pirmo reizi mūžā pats nomazgājies.

—    Ej noskalo strautā degunu! Pašlaik tu izskaties kā Svena Polsa kuilis.

Bet nu Antem nāca smiekli, un, lielajam brālim tik sirsnīgi smejoties, abiem mazajiem bija jāsmejas līdzi.

—    Dod rokā ķemmi! — sacīja Monke, kas pirmais atjēdzās. Viņa vaibstos tēlojās elliska drosme, kad tas saņēma ķemmi, it kā tā būtu šķēps, ar ko viņam būtu jādara sev gals. — Ja es spēju nomazgāties, tad es spēšu arī sasukāties — un kaut vai divreiz nedēļā.

Maglēnai vajadzēja piekāpties. Saīgusi viņa aiztecēja, lai atgrieztos balta kā muižniece.

Monke sēdēja pie ugunskura, žāvēdams saslapušās matu šķipsnas. Nevarēja būt ne mazāko šaubu, ka viņš nebūtu sukāts, jo vietās, kur mati bija sašķīrušies celiņā, spīdēja sasārtusi āda. Monke drebinājās vien aiz aukstuma, bet viņa zilās lūpas tomēr nenosliecās atzīties, cik nepatīkama viņam likās šāda pašaptīrīšanās.

—     Vai tev nesalst? — jautāja Maglēna, vēl lieku reizi nogludinādama viņa matus.

—    Vēl prasa! Zināms, ka salst!

Monke sēdēja rāms un mierīgs, it kā viņš jau būtu sasalis kaulā.

Maglēna sāka nožēlot savu pirmītējo izturēšanos.

Saglaudusi ari savus matus, viņa tos aptina ap misiņa ķemmi, ko tā iesprauda galvas aizpusē. Apsiedamās ciešāk lakatu, viņa likās apkopt mājas soli. Vispirms, protams, bija jānodara kūts darbi — jāizslauc piens, jāaprūpē lopi. Un nebija ko redzēt, kad no vecsaimnieces atkal bija izgadījusies kaza.

Tad saimniece cēla galdā brokastis. Ar kalpu Monki viņa tikko nesanāca lielajā, uzgribēdama, lai tas paliek uguns tuvumā, bet kalps, apzinoties savu gājēja stāvokli, novēlēja saimniekam sēdēt «augstajā galā». Kamēr šie brokastoja, Maglēna, kā jau dažkārt saimniece, stāvēja pavarda priekšā un adīja. Tikai pēc tam, kad «vīrieši» bija paēduši, bija viņas kārta sēsties pie galda. Viņa nokopa garoziņas, ko sev bija atlicinājusi.

Ante, sabikstījis uguni, rīkoja kalpu uz mežu pēc malkas. Kalps vienlaikus bija arī zirgs.

Kad Maglēna bija uzklājusi gultu un ar žagariem izslaucījusi istabu, viņa nomazgāja traukus un izpurināja drēbes. Nu bija reize saimnieka biksēm, uz kurām tika uzdiegts ielāps. Saimniece tupēja uz vienas aitādas, saimnieks, čumurā sarāvies, uz otras, pacietīgi gaidīdams uz šo puiša cilvēkam tik nepieciešamo apģērba gabalu.

—    Nemaz tik daudz neknibinies — kad tikai šuvums uz sēžamās vietas ir izturīgs! — teica Ante.

—    Lielsaimnieks taču nevar iet ar skarainām biksēm! — iebilda Maglēna.

—    Sāk gandrīz mesties auksti, tā kvernot, — sacīja Ante, mēģinādams apvīstīt aitādu ap puskailo ķermeni.

—    Se! Ielāps tik drīz nenoirs. Bet vīles es gan tik šā tā sadaidziju. Tās es piešūšu vakarā, kad tu būsi aizvācies pie miega. Kaut es zinātu, cik ilgi mēs te varēsim dzīvot uz sevi, — runāja Maglēna.

—    Tā izskatās, it kā gribētu līt, — teica Ante,

—   un šonakt ap mēnesi bija dārzs. Kad lietus sāks šķīdēt ceļus, mums nebūs vairs iespējams tikt laukā no meža. Sērsna vairs nenesīs.

—    Kad tik neaptrūktu ko ēst, tad mums te būtu labi!

—    Bet mums aptrūks ko ēst!

—    Ak, kaut jel būtu vasara!

—    Vasara vēl gaisa galā, — nopūtās Ante.

—   Man neiekrīt prātā nekāda cita gudrība kā tikai tā — mesties atkal kājās.

—     Man gan būtu labs padoms, kā mēs varētu pa

likt še. — Maglēna ārdīja otru piedurkni no tēva vecās jakas. Viņa gribēja sašūt kopā piedurkņu caurumus un tādējādi pagatavot uzmetni. — Vislabākais padoms būtu tas, ka tu sagrābstītu visus mūsu grašus un dotos uz pārupes ciemu. Mazu gabaliņu no šejienes ir nesen līsts līdums. Droši vien tepat apkaimē dzīvo ļaudis, kam līdums pieder. Tiem tu vari pajautāt, kur atrodas tuvākā tirgotava.

Antes seja noskaidrojās. — Jā gan, un man ir karotes un mieturi, ko pārdot, un kāzu nauda, par ko pirkt ēdamo. Kaut tik es veikalu atrastu! — Viņš jutās tik laimīgs salāpīto bikšu dēļ! Nu taču nebūs tās pastāvīgi jārausta un jāvelk uz augšu. Un laimīgs viņš jutās arī par Maglēnas labo padomu. Kam tad nu patika vienā mērā mētāties apkārt un nabagot!

—    Nu tad palieciet sveiki! — viņš teica. Maglēna ar sniegu bija uzsvaidzinājusi viņa auseni. «Lielsaimnieks kas lielsaimnieks!» viņa nodomāja, kad brālis, jau durvīs būdams, vēlreiz pagriezās pret viņu.

—    Man šodien būs laime, jo sastapu vīrieti un zirgu! — Ante uzsmaidīja Monkem, kas pašreiz dzina malku. Viņš bija piekrāvis pilnu vezumu.

—    Mierā, melni! — uzsauca Monke pats sev.

—   Vai kurināmā pietiks, saimniek? Es gudroju to sagrēdot saules pusē, lai pažūst. — Kalps nospļāvās un parādīja to vietu, kur viņš bija nodomājis sasārtot malku.

—    Labi, labi. Ir gan svētība, kad sētā tik krietns kalps! Es tagad braukšu uz dzirnavām, ka tiekam pie maizes. Man jāiegādājas arī kartupeļi sēklai.

—    Mīļais, ne tikai sēklai, bet arī ēšanai, — atskanēja saimnieces balss no istabas.

—    Bet mums jau nav katla, kur tos novārīt, — atsaucās saimnieks.

—    Mēs kartupeļus cepsim pelnos un reņģes uz oglēm; ja ir ko maksāt, tad nopērc kādu puskālu![6] — rokas pabāzdama zem priekšauta, saimniece iznāca istabas priekšā.

—    Ja tu, malku vedot, atrod labus lietaskokus, tad paņem arī tos, — aizrādīja saimnieks kalpam.

—   Ardievu! — viņš vēlreiz atkārtoja, jau pazuzdams tumšo egļu pakrēslī, kur sniegs bija sērsns.

Laiks bija atmeties tik silts, ka saulītē gandrīz jau spieda. Saimniece iegāja istabā, uzrunādama kalpu:

—   Vai negribi redzēt ko skaistu?

Vispirms Monke pievietoja zirgu, tikai tad viņš lēni iečāpoja istabā.

—    Kas tur ir?

—    Vai tu neredzi, kā zaigo dzirksteles mūsu egles skujās? Saule atmirdz katrā rasas pilienā; tie laistās un zvīļo zeltā, sudrabā. Nez vai maz karaļa pilij ir tik krāšņs jumts!

—    Jā, skaisti te ir gan, — piebalsoja Monke, — un silti un labi ari. Viņš jutās ļoti apmierināts. Zeltbārde jutās tikpat labi. Tā bija nolikusies uz aitādas, kur viņas mugura bija labs atspaids Maglēnai. Turpat saritinājies snauda kaķis. Kad Maglēna reizēm pavērsās uz viņa pusi, viņš pacēla galvu un sāka murrāt.

—    Nu tu vari drusku pavaļoties, — saimniece atvēlēja kalpam. Monkem tas bija ļoti pa prātam. Viņš pabukņija Zeltbārdi, lai tā paraustos tālāk. — Laid man ari atsēsties, Zeltbārde! — viņš nomurmināja, iespiezdamies starp māsu un kazu.

—    Tagad būtu īstais laiks atkārtot galvas gabalus, tad mēs rīt varētu noturēt pārklaušas, — laipni ieteicās Maglēna. Viņai pamazām uzausa atziņa, ka brālis ar varas līdzekļiem nebija ramdāms. Garajā ziemā viņš droši vien bija izbirdinājis arī to, kas jau rudenī tik tā vien bija gājis kā pa arumiem.

—    Baušļus es zinu, kas tiesa, tas tiesa, — dižojās Monke.

—    Kas nu tev noticēs! — izsaucās Maglēna. — Nu tad lūdzu — devīto!

—    Tev nebūs iekārot sava tuvākā sievu, kalpu, kalponi, lopu, nedz ko citu, kas tam pieder, — Monke atbildi nobēra kā pupas. Maglēna brīnījās. Bet varbūt astotais bauslis ķērās? Maglēnai pašai tas likās visgrūtākais.

—    Ko noliedz astotais bauslis?

—    Dot nepatiesu liecību pret savu tuvāko; nepatiesi apmelot, pievilt, aprunāt. — Monkes acis mirdzēja uzvaras priekā.

—    Nu gan Ante domās, ka pūcei aste zied, — sacīja Maglēna. Viņa brīnījās un nevarēja izbrīnīties.

Monke uzpūtās kā tītars. — Nu, vai nav tiesa, ko? Kaut tu pati tik labi zinātu! — viņš lielmanīgi piemetināja.

Maglēna jutās nepatīkami aizskarta, bet viņa jau nu Monkem neierādīs, ka tam palikusi lielā puse. — Un kā ir ar dziesmām? — tā neatlaidīgi tincināja, uzsākdama adīt cimda īkšķi. — Piemēram, «Teici to kungu!».

—    Tā gan man nav vēl galvā, — jau gausāk atbildēja Monke. — Kad vārdi tā tecin tek vienā laidā un man nekur nemetas, tad ir labi, bet, kad viens vienīgs pajūk, tad vairs ne kust!

—    Bet rīt mēs šo dziesmu dziedāsim pārklaušās. Tas tev būs par kaunu, ja tu to nezināsi, jo Ante būs mācītājs. Atsaki dziesmu divdesmit reizes — skaļā balsī, tad tu to zināsi!

Šoreiz Monke patiešām pacentās izdarīt Maglēnas gribu. Bija arī pārāk patīkami še sēdēt un domāt par rītdienas pārklaušu mielastu. Jau cirtās nāsīs cepto kartupeļu un reņģu smarža! Notupies uz aitādas, viņš atspieda elkoņus uz ceļiem un zodu delnās. Atvērtā dziesmu grāmata gulēja zemē. «Teici to kungu, to godības ķēniņu svētu!» viņš murmināja vienmēr atkal no gala.

Uguns jautri sprēgāja. Kaķis mala. Zeltbārde gremoja. Zaros un pazarēs čirkstēja putniņi. Uz zaļā sūnu paklāja raibojās saules gredzeni.

Maglēna cilāja dzīparus — zaļos, brūnos, sarkanos —, šujot rozes uz cimdiem, viņa aizvien guva atveldzi. Spējš prieka vilnis satricināja viņas sirdi".

Cik koša bija ši diena, cik koša bija ši dzīve zem zaļā skuju jumta! Zēl tikai, ka Antes nav — viņš solījās tikai pie vakara mājā rasties.

Sai pašā bridi tiklab viņa, kā Monke izdzirda steidzīgus soļus un elsas. Tur kāds tuvojās vēja spārniem.

Nokustējās egles zari. Nemaz nemeklējot mājas durvis, istabā ieklupa Ante. Rīstīdamies pēc gaisa, tas nokrita garšļauku. Sviedri rasoja no viņa pieres, kas bija nāves bālumā.

Pagāja labs laiciņš, iekām viņš jaudāja izrunāt kādu vārdu.

Divdesmit treša nodaļa Padzīti

Ar vienu lēcienu Ante bija atkal kājās.

—    Sakārtojiet visu uz ceļu, mums jātaisās prom no šis puses! — viņš dvesa vēl gluži bez elpas.

—    Lai Dievs ir žēlīgs! — iesaucās Maglēna trīcošām lūpām, bet veicīgi un izmanīgi viņa sapaunāja tarbā visu, kas no tās bija izņemts, viņiem apmetoties uz dzīvi zem kuplās egles.

—    Tātad tomēr no šejienes jāaiziet! — viņa čukstēja, bailīgi aplaizdama acis visapkārt.

—    Jā, un aši vien! — skubināja Ante. Paķēris aitādas, tarbu un lietaskokus, viņš tos cieši piesēja pie ragutiņām. Tumšu seju, sacirstiem zobiem, tas pārmeta valgu pār plecu un pacēla egles nolīkušos zarus. Maglēna viņam sekoja, arī no savas puses pielikdama roku pie ragutiņu atzveltnes. Zēlums viņu pārņēma, pametot skatu atpakaļ zaļajā aizvēnī, kur tā beidzot bija jutusies kā mājās, pirmo reizi, kopš tā bija atstājusi pelēko būdiņu. Zeltbārde tipināja aiz viņas kā suns.

—    Pievāc kaķi, Monke! — sacīja Ante. — Gan arī pret to viņiem būs kas padomā!

Nebija viegli tikt uz priekšu, jo ceļš pašlaik gāja nost. Saule sniegu pa daļai jau bija noēduši. Ante turējās gar ceļmalām un pagrāvēm, kur zeme jau bija melna, lai ragutiņu slieču pēdas nedotu liecību par viņu gaitām.

—    Mūs vajā šausmu sētas kalps, — viņš pēdīgi paskaidroja, kad tie bija aizkustējušies tiktāl, ka vairs ne galotne nebija saredzama no milzigās egles, kas viņiem bija devusi patvaru. Maglēna tā jau bija domājusi. Viņai pārskrēja šermuļi, saucot atmiņā drausmīgo nakti, kad viņa bija dzirdējusi Zeltbārdes sāpīgās kunkstas un redzējusi to guļam asins blāvā. Tikai tad, kad pie apvāršņa jau matijās pārupes ciems, bēguļi iedrīkstējās mazliet uzelst.

Viņi vairs nejaudāja pacelt kājas, vienādi vien bradājot pa sniega šķaidekni. Monke aiz piekusuma raudāja. Kaķi viņš jau sen bija palaidis vaļā. Asti izslējis, žēli vēkšēdams, tas kādu laiku bija laipojis pa bērnu pēdām, bet tad viņš paežā bija uzostījis peļu midzeni un tur apstājies. Bērni viņu pilnīgi saprata: arī viņam bija sagribējies ēst.

—  Pagaidām jāiztiek ar pienu, — sacīja Maglēna. — Tarbas dibenā būs ari vēl kādi maizes krikumi.

—    Kaut tik mēs tiktu viņā krastā, tad mēs jau būtu labi gabalā, — prātoja Ante.

—     Upē virs ledus ir ūdens, bet varbūt mēs kādā vietā vēl varam pāriet, — teica Maglēna. Viņa glāstīja Zeltbārdi. — Nabaga cālīt, kas tev gan mūsu dēļ nav jāpacieš un jāpārcieš! Bet, iekām dodamies pāri upei, apskatīsimies pēc kāda alksnāja, kur tu varētu drusku iekost.

Zeltbārde nesūdzējās. Arī viņai nepatika ciemi. Viegliem soļiem tā tekāja pa šauraizas ceļu, kas veda lejā uz upi. Antem ragutiņas nemaz nebija jāieskriedina, tās tecēja pašas no sevis pa slideno nogāzi, jo še starp klinšu sienām vēl bija sniegs. Monke sēdēja ragutiņās, Ante stūrēja, bet Maglēna drāzās nopakaļis, ko tik cilpas nesa.

Upmala Ante apstājās. Tur, pajaukšus ar kailiem sīkalkšņiem, zaļoja mazi paegliši. Zeltbārde ieturēja kārtējās pusdienas. Se, kādas paiezes pavējā, bērni varēja justies puslīdz droši, un Ante dabūja izstāstīt, no kādām briesmām viņš bija paglābis sevi, abus mazos un Zeltbārdi.

Viņš stāstīja, kā tas skrējis pa mežu un cik laimīgs juties, iedomājoties, ar kādu prieku to saņems Maglēna un Monke, viņam pārnākot ar maizi un kartupeļiem. Vērojot saules gaitu, viņš mēģinājis ieturēt noteiktu virzienu, lai atkal neuzmalditos šausmu sētai.

Necik tālu bijis malkcirsnis, kur viņš dzirdējis cilvēku balsis. Malkcirtēji par kaut ko smējušies, kad Ante traucies turpu pie viņiem. Bet tad viņa ausis iedūries vārds «kasks» un daži teikumi, kā «gan es viņam rādīšu!» un «es viņu miltu miltos samalšu, to, kas mani paklupināja!». Runātājs bijis somu kalps. Otrs puisis bija izmetis dažas zobgalības par pārgalvniekiem, kas iedrošinājušies atsacīties no kaska, kad lielcilvēki viņiem uzdzinušies to iebaudīt. Gūdams nepagūdams Ante bija notupies aiz sauszaru kaudzes. Pa, žagaru starpām raugoties, viņš abus viriešus labi novērojis.

—    Viņi tepat kaut kur slapstās. Bet lai tik, — ņirgājies kalps, — kazas asinis notecinājušas visu ceļu; un mežājā, kur sniegs vēl sasērsnējis, redzamas ari ragutiņu pēdas.

—    Sādā laidenā laikā viņi nebūs vis necik tālu aiztikuši ar tik smagu vezumu, jo jāšaubās, vai kaza pati savām kājām būs varējusi iet, — atņirgājies otrs. — Tai tika gan papilnam! Grēlsam ir nags tāpat kā visiem jūsmājas dēliešiem!

—    Un ari skuķim! — runājis atkal soms. — Tici vai netici: kad es šorīt iedzēru kasku, pie tam iztukšodams visu pusstopu, viņa laida vaļā bļaujamo: «Ja nedosit man kasku, es iešu nāvē!» Mātei kasks bija jāgādā rokā, jo skuķis nepiekāpās.

Abu kalpu zviedzīgie smiekli bija satraucējuši pat putniņus, kas bija saspurkuši krūmienā.

—    Nav jau jūsu suns arī zemē metams, — nejauki iesmējies biedrs, — tas ir kā radīts, lai sasektu pēdas. Tam ies plāni, ko tas kamps aiz sprandas.

—    To visu tu dzirdēji, aiz žagaru blāķa tupēdams? — Maglēnas sejā tēlojās drausmas. Stāvēdama Zeltbārdes priekšā, viņa turēja noliektu kādu vitolzaru ar jau sabriedušiem pumpuriem.

—    Es taču nevarēju pakustēt no vietas. Man likās, it kā soms glūnētu taisni uz žagaru sārtu. Es nedrīkstēju ne dvašu atvilkt.

—    Kā tu aiz bailēm neesi nomiris!

—    Tik ātri nemirst, — iemeta starpā Monke. Viņš bija palicis ragutiņās un jutās tik slābans, ka gandrīz nespēja sekot Antes atstāstam. — Kad kaķis nāca pa ledu ar liesmainām acīm un dūmu stabu un es to noturēju par spoku, es ari nenomiru. Un, kad jau toreiz nenomiru, tad no cita kā arī nemiršu. — Sīs domas izteicis, Monke atkal iegrima savā pirmītējā trulumā.

—    Protams, man bija bail, — atzinās Ante. — Mani sagrāba salta dreboņa, iedomājoties, kas notiks ar Zeltbārdi un mums visiem, ja šie briesmoņi mani pamanītu. «Tālu aizdauzijušies viņi nevar būt!» sacīja soms, tuvodamies kaudzei. «Varbūt viņi tepat kaut kur ir. Vai tur aiz žagariem kas neēnojas?» Viņš pacēla akmeni un meta to žagaros, tik tikko neķerdams manu galvu.

—    Un tu varēji palikt neiekliedzies un nepakustējies?

—    Tad jau mēs būtu pazudināti, tikpat mēs, kā Zeltbārde. Svešais puisis panācās vēl dažus soļus uz priekšu.

—    Nu gan es vairs nevaru izturēt!

—    Un vai tu vari iedomāties, kas mani izglāba? Tai brīdī nāk lemiņi' — vesels lēvenis — iet savu ceļu pa nokalni lejā — velkas kā gara, rūkana, no lupatām sarotīta sega, noslīdēdama tieši pie soma kājām. Sis lec gaisā un nezina, kur tverties, tā novēršot skatu no manis.

—    Nu tu debess brīnums! Mums taču nekad negadījās redzēt lemiņus, kamēr mēs bijām mežā! Tie nāca kā saukti! Māte tos uzsūtīja — tas ir skaidrs! Un tad tu laidies lapās, vai ne?

—    Nē. Es nekādi nevarēju. Soms atkal aizvirzījās tālāk, un nu viņš teica otram puisim, ka es esot nozadzis vectēva pulksteni un aitādu.

—    Tu esot zadzis — ņēmis sava tuvākā mantu? — Maglēnai paspruka vītolzars. Viņas tumšie acu raudini iedegās.

—    Jā, tā viņš sacīja.

Antes piere saraucās grumbās. — Tu vari iedomāties, kā man šie vārdi izgāja caur sirdi un kauliem!

Es — zaglis, tāds pats kā Jana Ersa Kalle, kas pilsētā sēž cietumā, tāpēc ka apzaga tirgotāju! Tāpēc es kaunoties ļaudis rādīties!

Maglēnas acis mirdzēja raudas. — Tevi ierauga par blēdi! Māte aizietu kapā, ja viņai tādas valodas nāktu ausis!

—    Gan jau māte saredz īsto patiesību, par viņu man nav bēdu, bet gan par vectēvu.

—    Kāpēc tā?

—    Jā, Maglēna, man tev jāsaka, ko soms vēl teica. Otrā rītā Brita gājusi uz mazistabu iekurstīt krāsni un atradusi vecsaimnieku triekas ķertu.

—    Viņš nespēja pasacīt, ka tev atdāvinājis pulksteni un aitādu!

—    Vectēvu, nabadziņu, ķērusi trieka, un viņš nav varējis izcelties no gultas, — savu stāstu šķetināja tālāk Ante. — Šausmu sētas ļaudis — saimnieki un bērni — sabrukuši mazistabā un tūliņ noģiduši, ka abu lietu vairs nav. Vectēvs vēl paguvis pateikt, ka viņš man tās atdevis. Abi nekrietneļi āmījās pakaļ, kā vectēvs runājis, valodu raustīdams. — S-svešajam z-zēnam atdevu p-pulksteni un aitādu. N-negribēju, ka m-manas mantas p-paliek Grēlsam.

—    Labai-s vectēvs! Ai, kā viņi nu ņēmās!

—    Kā nu ne! Vedekla aiz dusmām nezinājusi, kur dēties, un brēkusi, ka viņa jau nu nerimšoties; un Grēlss bijis tā pārskaities, ka raudājis un lamājis vectēvu vai no pasaules ārā.

—    Un viņš tur gulēja vientulis un atstāts, un nebija neviena, kas viņu žēlotu! — sacīja Maglēna sērīgi un līdzcietīgi.

—    Tomēr. Viens viņu žēloja: vectēvs tai pašā ritā aizgājis Dieva priekšā.

—    Tad viņam ir tikpat labi kā māmiņai! — uzelpoja Maglēna.

—    Bet Grēlss trauksies atdabūt pulksteni un saimniece aitādu.

—    Un soms tevi samiltot un Monki un mani piedzirdīt, — bažīgi turpināja Maglēna, lūkodamās augšup gar stāvo klintssienu. — Mums jāpošas tālāk!

—    Jādomā, ka viņi mūs tramdīs tikai pēcpusdienā, kad būs pārnākuši no meža. Tad arī Grēlss un citi bērni bUs viņiem līdzi un suns, kas sasūkstīs mūsu pēdas.

—    Mums jātiek viņā krastā, kaut arī brišus! Ūdeni suns mūsu pēdas pazaudēs. — Pēkšņi Maglēna satvēra Antes elkoni. — Vai tu dzirdi? Viņi tomēr lobj mums pakaļ — viņi ir jau klāt — viņi nāk lejā pa aizu — nu viņi ir ceļa likumā!

Jaunmežā, kas kuploja ieža pakājē, bija dzirdamas rejas un smilkstoņa. Viņpus klints atlūznes, kas rēgojās aizas vidū, atskanēja vīriešu un zēnu balsis. Varēja noprast, ka tās rīdīja suni.

Aizbrīkšķēja zari.

Maglēna un Monke, skaļi iekliegdamies, plaudeniski uzmetās uz ragutiņām. Ante stāvēja kā sasalis, sarautiem vaibstiem. Pašpārmetumi meklēja viņa sirdi. Viņš, tikai viņš Maglēnu, Monki un Zeltbārdi bija ievilinājis aklā nelaimē.

Divdesmit ceturta nodaļa Neparedzēta satikšanās

Te Ante ieraudzīja briedi, kas, pametis uz viņu izbaiļu pilnu skatu, pakaviem klabot, aizrikšoja gar upmalu. Balts lapu suns bija tam cieši uz pēdām. Viņš aizdrāza gar bērniem, nepiegriezdams tiem nekādu vērību. No tādiem maziem nabadziņiem nebaidījās pat briedis, kur nu vēl suns.

Skanīgi iekliegdamies, no jaunaudzes izšāvās laps, aizslīdēdams tālāk uz īsām, platām slēpēm. Viņam sekoja, tāpat uz slēpēm, lapu zēns.

Ante negribēja ticēt savām acīm.

—    Matess Klips!

Tas taču bija laps no aizmēžu novada, laps, kura būda atradās tikai dažas jūdzes kalnpus viņu dzimtā ciema.

Laps apstājās.

—    Kā? Vai tas nav Ante no Vastopciema? Un, dievs pas', arī mazie, kas tagad vēl tievāki par lapēniem! Jā, jā — šogad trūka baribas aizmēžu bērniņiem!

—    Matess! Vai tiešām Matess?

Maglēna, kas vēl drebēja kā apšu lapa, piegāja pie vecā drauga. *

Monke gulēja kā pusmiris. Šoreiz tam patiešām likās, ka pēdējā stundiņa klāt, jo tas nespēja ne pakustēties. Viņš taču vēl bija tais domās, ka kliedzēji ir kaska ļaudis un rējējs šausmu sētas suns. Viņš tā uzreiz nevarēja tikt galā ar raibo iespaidu ņugoņu.

Pagāja savs laiciņš, kamēr atrežģījās grūtie domu režģi. Tikai sitiens pa to miesas daļu, kas, guļot uz vēdera, paceļas mazliet augstāk par pārējo ķermeni, viņu atkal uzslēja stāvus.

Sitējs bija Matess. — Kas to būtu domājis! Mazajam aiz bailēm sajucis prātiņš! Kalnājos viņš bija ņiprs diezgan!

—    Kalnājos jau nebija neviena, kas baidīja dzīvību ārā, — purpināja Monke, — bet te — papriekš sakož asinssuns, un tad vēl ar kasku izbrucina iekšas!

—    Tu esi prātīgs puika, ja neieredzi ugunsdziru. Ja nabaga laps to sāktu dzert, viņš būtu beigts un pagalam! — Matesa vaigs saskurba, bet jau pēc maza brītiņa to atkal apsauļoja vēlīgais lapu smaids. — Jūsu laime, ka briedis šorit aizklīda no bara! Cauru dienu viņu dzenājam pa šķaidekni. Bet tagad mēs trenkāšanai metīsim mieru. Nerljam prieks, ka drīkstēs jūs pacienāt!

Laps izņēma no «noliktavas», tas ir, no plato svārku iekškabatas, gabaliņu brieža siera un doniņu sacietējušas maizes. To visi kopā notiesāja.

—    Mēs neesam vairs tālu no bara. Briedis būs jau tur. Nu mazajiem zviedriem būs jātop par lapiem! — jokoja Matess.

—     Zelta Matēs, iesim nu drīzāk! — drizināja Maglēna, viņu aiz piedurknes paraustīdama. — Aizā jau dzirdamas suņa vaukšas un zeņķu bļausti. Viņi dzenas mums pakaļ!

Mazais Nerlja vērīgi noskatījās, kā Ante rīkojas ap ragutiņām. Cik grūti bija zviedriem, ja tiem nācās mērot tālus ceļus! Kā viņi maz iztika bez parocīgās

čevedjas1 , kur varēja iekraut vislielāko kravu un ko vilka brieži pa klajumu klajumiem. Un cik neērtas bija smagās drēbes un lācīgie apavi!

Ante un Monke ar laiku bija iedzīvojušies lielcilvēku puszābakos, kuros tie bija sabāzuši sienu. Viņu ielāpainās, garās bikses un bezjostas jakas ar garajām piedurknēm tos darīja neveiklus. Sādā apģērbā neviens laps nespētu pagrozīties. Mazais Nerlja varēja lēkāt kā vāvere savos briežādas pussvārciņos un gludajās biksēs, kas tik cieši piekļāvās ciskām un ap ceļiem bija sasietas bumbuļainiem apsējiem. Kājā viņam bija mīkstādas zābaciņi puteklīšu vieglumā. Zilo pušķu cepuri ar zaļo atloku galva nemaz nejuta.

Salicis slēpes un spieķus ragutiņās, Nerlja paķēra valgu, lai palīdzētu Antem vilkt.

Tagad bija jātiek pārupē.

Lapu Matess sirsnīgi nopriecājās par bērnu uzņēmību tik garā sirojumā ņemt līdzi kazu. Tāda vieglkājīte bija gandrīz pielīdzināma briedim.

Maglēna pasauca Zeltbārdi, kas, paēdusi un apmierināta, iztecēja no krūmu pudura.

Upē iebridusi, Maglēna tik tikko nenolikās gargāzu, jo viņai degtin dega palūkoties atpakaļ, virzienā, kur bija dzirdama rejoņa un klaigas.

' Cevedja — laivveidlgas kamanas, kādas lieto lapi.

Sasnieguši upes vidu, ūdensbridēji varēja saredzēt ciemu, kuram viņi aizvakar bija pagājuši garām; arī klintis un gravas, tīrumus ar pālumiem, kur jau vairs nebija sniega, un tumšo, biezo mežu ar viņu zaļo istabiņu.

Bet tad Maglēna drebēdama aizslēpās aiz Matesa. Tur — tur, kur šauraizas ceļš atvērās pret plato upi, viņa ieraudzīja pelēku suni, kas riedams un kaukdams gāzās uz priekšu; bet augšā uz kraujas parādījās divi vīrieši, trīs zēni un meitene. Kā alkani vilki viņi traucās pēc laupījuma.

Maglēna un Monke ieķērās Matesa svārkos cieši jo cieši.

Divdesmit piektā nodaļa Viesos pie lapiem

Viņmal upes ceļš kādu gabalu tecēja pa līdzenumu gar klints sienu, kur līgoja kā pelēks sausgalu mežs. Lēnītiņām tas kustējās uz priekšu.

Laps Matess skaļi ieūkšķējās, izgrūzdams ērmotas skaņas, kas, plūstot no rīkles, it kā atsitās pret aukslējām. Kas šādu ūkšoņu nekad nebija dzirdējis, varēja domāt, ka Matess no sīvā iesilis, jo sevišķi, kad tas sāka lalināt arī vārdus. Bet aizmēžu bārenīši, labi pazīdami lapu paražas, saprata, ka Matess tik apsveica savējos — sievu, bērnus un ganus — šim gadījumam sacerētā dziedājumā. Tas stāstīja par atrastajiem bērniem un viņu bēdu likteni, tā ka viņa

piederīgie par to jau zinaja, mazos ciemiņus nemaz vēl neredzējuši.

— Dzenājām briedi augu dienu, — ulināja Matess. — Upmalā atradām mazus zviedrus. Tie sākumā nobijās, bet vēlāk priecājās, ieraugot Matesu. Mitināsim tos pie sevis, paēdināsim viņus un dosim tiem pajumti, nabaga bāreņiem!

Nerlja metās slēpēs, kolīdz viņš pamanīja briežu mežu. Viņš aizlaidās turpu žigls kā putns gaisā.

Tie, kas nāca nopakaļis, jau no tālienes sadzirdēja jautros ganu suņus, kas meta likumu pec likuma ap briežu pulku, lai pulcētu vienkopus turpat pie tūkstoš lopu.

Lapi bija nodomājuši uzcelt telti augšā uz klintīm šaipus ciema. Kamēr šaudīgos kustoņus dabūja sagriezt šaurajā aizas ceļā, bija ko nosvidēties tikpat ganiem, kā suņiem.

Arī Matess metās slēpēs, bet Monke un Maglēna, jā, arī Ante vilkās kā pa miegam, tikko spēdami pavazāt savus kaulus.

Viņi neatžirba pat tad, kad ieraudzīja Klipu ģimenes jaunāko atvasīti, rāpuci Matesu, kas tuntuļu tuntuļiem vēlās pa sniega šķaidekni tik pliks un kails kā pirksts. Sigrijai, viņa māsiņai, bija nagu darbs to satvarstit un aizgādāt atpakaļ teltī. Lapu māte Cecīlija bija veiklāka. Paņēmusi klēpi nevaldāmo spārduli, viņa to iegumzīja šūpulī — garenā ādas somā, ko sievietes pa dienu nēsā uz muguras, bet vakaros pakar vadzi. Somas iekšpuse izoderēta ar kažokādu, lai lapu bērniņam būtu silta un mīksta guļa. Kad Cecīlija somas siksnas bija piestiprinājusi pie pakaramā telts jumtā, Sigrija, lēni aijādama šupuli, uzsāka dīvaini vienmuļu dziesmu. Māsas ielolots, Matesiņš jo ātri aizsnaudās.

Arī trīs piekusušie ceļinieki, pakrituši uz briežādām, kas bija izklātas ap ugunskuru telts vidū, uz rāvienu iemiga. Lapi tos mēģināja atkal uzmodināt, turēdami viņiem pie lūpām karstu kafiju.

Monki nedz kafija, nedz cita kāda vara šai brīdī nespēja izcelt no miega. Ante un Maglēna turpretim kļuva moži un mundri, tik lielā mērā tos uzspirdzināja stiprais dzēriens. Nu viņi sajuta arī izsalkumu. Pacienāti ar miežu maizi un briežu gaļu, tā viņiem šķita tik garda, ka mēli varēja norīt. Arī spēcīgā melnā asinsstreba viņiem gāja pie sirds, bet briežu piens, ko tiem pasniedza skaisti izgrebtā kocenē, gan ne. To viņi tencinādami noraidīja. Kas nebija pie tā pieradis, tam tas likās sūrs un kodīgs. Antem un Maglēnai daudz labāk garšoja kazu piens.

Zeltbārde, kuras šāvakara piena krājums tika nodots lapu saimniecībai, rātni nolikās uz briežādas ārmalas.

Monke vienmēr vēl gulēja kā nosists, kaut gan visapkārt teltij bija tāds troksnis, ka ausis jātur ciet. Lapi auroja un ūjināja, gūstīdami briežu mātes, jo slaucamais laiks bija pienācis.

Briežu mātes tik viegli vis nepadevās. Visām četrām kājām atspērušās sniega šķaidekm vai pret cintām, viņas izrādīja vislielāko pretestību. Bet tomēr lapi tās pievārēja, uzmetot tām cilpas uz ragiem. Kamēr vīrieši tās turēja pie galvas, ganu meitas slauca pienu mazās kocenēs.

Briežu mātes un briedēni izbrīnā noraudzījās mazajos zviedrēnos, kas roku rokā ar Sigriju apstaigāja milzīgo baru. Lapi droši rīkojās starp dažkārt it negantajiem briežiem, kurus šur tur varēja redzēt badāmies. Reizēm kāds no tiem taisījās nozust, bet viennotaļ modrie lapu suņi viņiem šo nodomu aizvien sašķērsīja. Tas tik bija viens pašāviens, un jau tāds šunelis bēglim bija aizticis priekšā.

It visur atskanēja lapu svešādi mīkstā valoda. Runājot un klaigājot tie bija paraduši likt lietā straujas kustības, jo, atrazdamies katrs savā ganāmpulka galā, viņi ne ikreiz spēja viens otru saprast. Dažs briedis bija jāiebrauc, dažs jānokauj ēšanai. Jau mazie briedēni, kas tikko spēja nostāvēt uz ļodzīgajām kājiņām, tika pienācīgi novērtēti.

Lapietes mīlīgi tērzēja ar briežu mātēm, paņemdamas jaunpiedzimušo briedēnu uz ceļiem. Viņas glāstīja un glaudīja to zīdaino spalvu. Briežu māte stāvēja blakām un lūkojās savā bērnā neaprakstāmu maigumu melnajās, valgajās acis.

Ante un Maglēna bija kā apreibuši. Arī viņus aizrāva jautrā kņada un žirgtā steiga.

Trekni, tumši dūmi locījās ārā no telts. Sprigani, mazi zēni jaucās pa briežu, suņu un ganu raibo mudžekli, kūleņoja un lēkāja pa kailajiem ciņiem, klaigādami un gavilēdami. Tikai vakaram metoties, viņi pamazām aprima.

Ragu mežs kļuva retāks. Brieži cits pēc cita nolaidās guļus. Drīz dusēja viss pulks.

Teltī pabarotie suņi gulēja starp viņiem, caurmiegā, kā lapu suņi mēdz gulēt, aizvērtām acīm, bet saceltām ausīm. Kas zina, varbūt tuvumā ložņā vilks.

Vakariņas bija saraudzītas. Teltī ienāca Matess ar lielajiem dēliem un kalpiem. Viņiem sekoja ganes,

kas, lai gan izsalkušas un nogurušas, trieca un smējās.

Vīrieši sūca kaļķīšus, tāpat arī vecākās sievietes. Stiprā, melnā kafija raisīja mēles uz valodām — uz šausmu stāstiem. Lapi stāstīja par vecbrāli vilku, kas bija nolaumēts un tāpēc nenobendējams. Ne šķēps, nej pulveris to vairs nespēja izdeldēt no pasaules. Stās-1 tītāji čukstēja par to, ko Matess bija «redzējis» Jāņu naktī, upurkalnā stāvēdams. Tur tam mēdza parādi-] ties viss, kam gada laikā bija jānotiek. Viņš varēja ! pareģot karu un mieru, badu un mēri, bagātu vai \ pliku gadu. Jā, paredzēdams pat kaulainās nāves gai< tas, viņš mācēja pateikt, kam šogad bija pagult zem . velēnām. Pundurus un laumas lapi nepieminēja, bet gan sumpurņus un apburtus zviedrus, kam bija jāklausa lapiem, tāpēc ka viņi tos bija niekā likuši. ,

Visbeidzot, viņi iebilda ari par veļiem, kas purvājos unkstēja un vaidēja caurām naktīm.

Visas šīs lapiski runātas runas Sigrija pārtulkoja zviedriski, jau tā drausmīgos stāstus vēl mazliet papušķodama, lai tie klausoties izliktos vēl drausmīgāki.

Un tomēr — ne šausmas, ne drausmas nespēja aizdzīt Antes un Maglēnas miegu. Novilkuši samikušos apavus un samitrotās drānas, viņi salikumojās uz lielās briežādas, kur bija nometušās arī Sigrija un mazā Līsa.

Dziļš klusums pārņēma nometni. Tas saplūda kopā ar pusgaišas pavasara nakts mīksto krēslu. Ne skaņa nepacēlās no nepārskatāmā ragu meža, kaut gan tur pukstēja simt un tūkstoš dzīvību. Pār telti un kustoņiem smaidīja zvaigznes, tāpat kā tās viņnakt bija smaidījušas pār tumšo, zaļo mežu.

Divdesmit sestā nodaļa Atkal uz savu roku

Dienas un nedēļas bija aiztecējušas kopš saulainā rīta, kad aizmēžu bārenīši bija atvadījušies no saviem lapu draugiem.

Arī Ante, Maglēna un Monke ar laiku bija iemanījušies lapu darbos. Viņi bija ievingrinājušies mest cilpu un iepratinājušies slaukt briežu mātes. Viņi zināja arī, kā sasaiņot teltis un piedarīt un sasiet vezumus kamanās, kas stāvēja sarindotas cita aiz citas.

Ante bija pat paguvis pavizināties briežu pajūgā. Matess viņam bija atvēlējis iesēsties kamanās, aizjūgdams kādu mlliga izskata briedi. Tad tas viņam bija izrādījis, kā apieties ar ragaini un rikoties ar grožiem. Tie bija slaidā metienā jāuzmet uz brieža ragiem, un proti — no tās puses, kur briedim bija jāiet. Matess bija arī pastāstījis, kas jādara, ja briedim piepeši ienāktu prātā untumoties.

Pie debesīm pašlaik parādījās saule, kad kamanas ar jauno braucēju aizslīdēja starp slaikajiem priežu stumbriem, kas spīdēja zeltaini sārti.

—    Hoi!

Laimīgāks par Anti nevarēja justies nedz ērglis zilajos augstumos, nedz lasis dzidrajā straumē! Viņa straujais kumeļš gāja kā putenis. Briedis mācēja atrast ceļu arī tur, kur ceļa nekad nebija bijis. Tas skrēja un skrēja, bet tad pēkšņi apstājās, lai vairs nekustētu no vietas.

Ante paraustīja grožus: — Tālāk, tālāk! — Bet briedis viņu nelikās ne dzirdis.

Nu Ante meta grožus pa labi — pa kreisi, bet briedis kā neklausīja, tā neklausīja.

—    Vai tu man neiesi, nagaini! — kliedza Ante.

Nagaini?

Sis zviedru bezbēdnieks uzgalvojās viņu nolamāt, viņu, kalnu karali! Briedim apskrējas žults. Tas sagriezās pret kamanām nolaistiem ragiem — kaujas gatavībā pret nerātno zeņķi, kas bija iedrošinājies viņu nosaukt par nagaini.

Paklausīdams Matesa padomam, Ante veikli izrāpās no kamanām un tikpat veikli tās sev uzvāza virsū. Kamanas gulēja uz mutes — kā bļoda — un

Ante zem tām — ilgi, pārāk ilgi, kā viņam šķita. Viņš klausījās, kā briedis ar priekškājām spārdīja kamanu dibenu.

Spārdītāja īgnums auga. Tam, kas tur bija paslēpies, vajadzēja lielāku sodu! Nosaukt viņu par nagaini! Un cik neganti tas bija raustījis grožus un cik nelabā balsī viņam uzbrēcis! Briedis bija saskaities no visas tiesas. Ar spārdīšanu vien nekas nebija veikts, un nagus nemaz arī nedrīkstēja tā deldēt, tie bija jātaupa svarīgākai vajadzībai. Ar nagiem taču bija jānokārpa cietā sniega skrāpsna, lai tiktu pie kāi*otās barības — baltā ceimura1 . Bija jāgudro kaut kā citādi.

Baltais ceimurs — īpaša sūna.

Ante, ar muguru drusku paceldams savu sargjumtu, pažurēja pa apakšas spraudziņu. Briedis bija nostājies kamanu priekšā, jau cilādams kajas uz skriešanu. Viņš dosies atpakaļ uz nometni! Vai viņam par to jābēdā, kas notiks ar nekaunīgo zviedru puiku?

Ante tik tikko paspēja kamanas atkal atgāzt labiski un tanīs galvup ievelties, kad briedis jau aizgāja kā divi deviņi. * '

Priekā mirdzošām acīm Ante atgriezās nometne, kur viņš iemantoja atzinību un apbrīnu. Bet Ante tikai nosmīnēja par viņam parādīto godu. Uztrau kuma attrīsas viņam vēl tagad atgādināja drausmīgos mirkļus zem kamanām.

Kad ari Maglēna un Monke pacēla savu balsi, la: izlūgtos atļauju pabraukties čevedjā, Ante īsi un strupi apgalvoja, ka tāds brauciens tik maziem bērniem esot pārāk bīstams.

— Kas tur nu par mākslu! Sēž tik iekšā un laiž, lai skrien! — noteica Monke nevērīgi.

Monkem pie lapiem un briežiem ļoti patika. Veseliem cēlieniem viņš varēja noņemties ar mazo Matesu,. kas rītos, izlizdams no sava ādas šūpuļa, izskatījās pēc maza zvērēna: viņa nosvīdušais ķermenītis bija aplipis ar briežu matiem no vienas vietas.

Monke klusatnē jau bija nodomājis braukt lapiem līdzi — atpakaļ uz dzimto pusi. Kas tur nu bija par prieku malstlties apkārt — baidīties no ļauniem ciivēkiem un nikniem suņiem! Bet šāds nodoms, protams, bija atkal jāatmet.

Bērniem iesāpējās sirds, kad beidzot bija jāšķiras no laipnajiem lapiem. Nu viņu ceļi zarojās: aizmēžu bārenīšiem bija jāstaigā tālāk uz dienvidiem, lai auglīgos apgabalos sev salūkotu uzturu. Lapiem bija jāskubst uz ziemeļiem, kur spīdēja lielā gaisma, kur augsto kalnu nogāzēs baltoja ceimurs.

Jau labā patālumā būdami, bērni vēl dzirdēja Matesa atvadu dziedājumu:

— Projām dodas ceļinieki, lai redzētu plašo pasauli, lai mācītos lasīt melnvārdu grāmatas. Nabaga laps nesaprot melnos vārdus. Laps dzīvo kalnos un tulko Mūžīgā tēva vārdus — zvaigžņu zīmes pie debesīm. Laps mācās atrast zālītes, kas dara veselu slimo, mācās atrast tekas un pēdas. Mūžīgais tēvs gādā par nabaga lapiem tur, kalnājos. Naskiem soļiem viņi steidzas turpu, dziedādami par ceļiniekiem, kas viņiem atnesa prieku. Ceļinieki aiziet nezināmā tālē, bet Mūžīgais tēvs gaismo ari viņu ceļus!

Ante, Maglēna un Monke palika klausoties, kamēr nebija aizskanējusi pēdējā skaņa.

Divdesmit septītā nodaļa «Līgava!»

Atkal viņi staiguļoja pa ceļu ceļiem. Viņi redzēja košas mājas, kur ražens darbs un sūri sviedri bija atnesuši svētību, bet gadījās ari tādas, kur laiskums un žūpība svētību bija atņēmusi. Tādās vietās nenācās viegli lūgties pajumti, un daža laba nakts bija jāpavada uzbudumā un bailēs.

Krietnās saimnieces tagad it visur cēla gaismā savu tikumu: saulainās piekalnēs balinājās ziemā noaustie garaudekli, pie zemes piepuļķēti, lai vējš tos neaiznestu.

Aizmēžu bārenīšus ceļš bija novedis klusumā, kā viņiem likās. Vairs nešalca kalna strauti, vairs negāzās baltās rumbas, kuru šņākoņa viņus līdz šim bija pavadījusi visās viņu gaitās. Seit upe bija plata un rāma.

Visapkārt naigi rosījās dzīvība. Strauji ritēja darbs lielajās zāģētavās, kam ūdens mierīgā straume pienesa dzeltenīgos baļķus. Arī kuģus šeit auklēja upes viļņi, gan svešzemju, gan pašu. Ap tiem palaikam šūpojās plosti, līdz malām nokrauti dēļiem.

Antem, Maglēnai un Monkem bija jo bieži jāiet caur baļķu un dēļu grēdām, kas dažkārt pacēlās augstāk par mājām un izdvašoja svaigu meža smaržu.

Bija ziedonis — visgaišākais gaismas laiks. Gaišas bija dienas un naktis un tikpat gaišas cilvēku sirdis.

Kādu dienu bērni soļoja pa kupli salapojušu bērzu gatvi, kuras galā staltojās lepna muižas ēka. Upmalā pašlaik piestāja karogots tvaikonītis. No tā izkāpa pulks jaunu cilvēku greznos apģērbos. Smiedami un čalodami tie iegriezās gatvē, lai dotos uz balto kungu māju.

Negribēdami tik glaunai sabiedrībai būt pa kājām, bērni, satvēruši Zeltbārdi aiz ragiem, pabēgās aiz dēļu kaudzes. Aizgrēdā slapstīdamies, viņi šķērsceļa malā ieraudzīja glītu namiņu un tūdaļ nolēma doties uz turieni. Ar savu kārniņu jumtu un laipnajiem puslodziņiem tas atgādināja mežziņa Krūnjurta smaidīgo mājiņu, šī tik bija mazāka un nevis sarkanā, bet dzeltenā krāsā.

Zaļa sēta stiepās ap prāvo sakņu dārzu un plašajiem zālājiem, kur balojās saulē izklāti pūra gabali. Ari ogulāji tur zaļoja un mazi kociņi. Šādus kociņus, sīkākus vai lielākus, bērni jau agrāk šur tur bija ievērojuši, un viņi jau zināja, ka tās ir ābeles. Atceroties, ka tādas augušas ari paradīzē, viņi tanīs nolūkojās ar klusu svētbijību, kaut gan tie ābolus nebija ne acīs redzējuši. Dārzā krāšņojās arī puķes, tā ka Ante ieskatīja par vajadzīgu Zeltbārdei uzmaukt purnā žņaudzekli, ieejot pagalmā pa baltajiem vārtiņiem.

No sakņu dobes izcēlās slaida, daiļa sieviete. Ar roku aizēnodama acis, tā noskatījās ienācējos. Līdzcietība tēlojās viņas sejā, kad tā skumji ierunājās: — Laikam bada bērni no aizmēžu kalnājiem? Ak jūs nabadziņi, kāds gaisa gabals jums bija jānoiet un cik daudz jāpārcieš! Nāciet iekšā, mīlīši! — Viņa izkāpa no sakņu dobes un pateciņus devās uz mājas pusi.

—    Tā ir līgava, Ante! Tā ir līgava, Monke! — čukstēja Maglēna aiz prieka kā ne sevī.

—    Trakā, — norūca Monke, kas šodien nebija ne sēnalu ostījis. — Vai līgava guļ dobē un ravē? Notiek jau gan ērmi šai malā, bet tomēr . . .

—    Tā ir un ir viņa, jaukā līgava! — čukstēja Maglēna, aiz sajūsmas nemaz vairs nespēdama valdīties. Tā aizslēpās aiz brāļiem, kas viņas dēļ gandriz vai apkaunējās.

Bērnus ieveda lielā, saulainā istabā. Ja dibenējā kaktā nebūtu atradies pavards un pie loga stelles ar nupat kā iegrieztu audeklu, to varētu dēvēt par kādas bagātnieces kāzu kambari, tik grezni tā bija ierīkota.

«Līgava», kuru ieraugot Maglēna tā bija nosaukusi, darbojās gar baltu skapi. Monke viņā lūkojās noņēmies, vispirmajā kārtā aplūkodams tās galvu. Vai tas bija kāzu vainags, ko viņa tur slēpa zem mūsainā lakatiņa? Nē, jādomā gan, ka tie bija rituļa veidā sasprausti mati. Monkes skats noslīdēja gar slaido augumu, meklēdams kādas noteiktākas līgavas pazīmes. Kokvilnas jaka un zilrūtaini pašausti svārki . . . Ko nu Maglēna tenkāja!

Par līgavu neatzītā jaunā saimniece pavērās pret Monki. Mazais zēns šai acumirkli izskatījās neizsakāmi jocīgs — kā mazs lācēns ar savu piešķiebto galviņu un pētītāja skatu modrajās acīs, kas aizvien vēl kavējās pie jaunās sievietes.

—    Nez ko tāds vīriņš domā savā nodabā? — Viņa smaidīja, panākdamas šurpmāk pie bērniem, kas bija nostājušies pie durvīm.

—    Maglēna teica … — iesāka Monke.

—    Vai turēsi muti! — šņāca Ante, iedunkādams brālim sānos. Si dunka bija brīdinājums, padoms, aizrādījums — kā gribat — un nozīmēja: samanies, saproties — vārdos un darbos. Monkem tā bija senpazlstama, un tāpēc viņš aizkoda valodu, ne aci nepamirkšķinājis.

—    Nu, ko tad Maglēna teica — ko? — vaicāja saimniece, atsēzdamās pie galda un pievilkdama Monki sev klāt. — Tik tiešām, šī meitene nemaz nerādās pēc tādas, kas runātu niekus, — viņa vēl laipni piemetināja.

Maglēna stāvēja nolaistām acīm, sārta kā oga.

Monke, protams, vairs neiedūšojās bilst ne vārdiņa, tādā mērā to bija samulsinājusi brāļa dunka.

—    Jā, bērni, nu jums man tikpat ir jāstāsta, ko Maglēna sacīja.

Arī Ante nosarka līdz ausu galiem.

—    Maglēna kādreiz kā aušā prātā — tāpat pasakojas. Nu viņa melš, ka saimniece esot līgava.

—    Tā es nemaz neteicu! — taisnojās Maglēna, kas, uztraukusies par brāli, atmeta bailes un kautrību. — Es teicu, ka saimniece ir tā pati līgava!

—    Vai tad arī es tā nesacīju? — Antes izteiksmē izpaudās bargums.

—    Tā pati līgava, kas bija šausmu ciemā! — paskaidroja Maglēna. Viņas acis apskrēja asarām. Kā lūgdamās tās lūkojās saimniecē, kas priecīgi iesaucās: — Nu tu mīļais dieviņ, kā nepazinu! Jūs taču esat tie paši bada bērni, kas uzgadījās mūsu kāzās un atnesa mums laimi!

—    Re, ka man bija taisnība! Vai es visu laiku par to nerunāju? — nosirdījās Maglēna. — Un es vēl drīkstēju ar līgavaini dejot un dabūju par to samaksu!

—    Cik jauki kādu satikt no vecās puses! Daždien man sirds tā sailgojas pēc kalniem, it īpaši tagad — ziedonī. Pērn es visu vasaru nodzīvoju ganu mājā, uzraudzīdama lopus, — atcerējās saimniece. Jautri tērzēdama, viņa gabaloja maizi un sameklēja dažas pusvalku drēbes, ar ko apdāvināt mazos staiguļus. Tā nosmējās gardus smieklus par bērnu sadomu sirot kopā ar kazu. Viņa katrā ziņā vēlējās iepazīties ar Zeltbārdi, kas, purnu žņaudzeklī, gulēja ārā uz kāpnēm kā suns. «Līgava» cienīja kazas un klusībā jau sen pēc tādas tīkoja, bet šeit, upmalā, neviens kazas neturēja un tāpēc arī nezināja, par kādiem derīgiem

mājlopiem tās izvēršas, ja tik viņas pienācīgi kopj. Redzot šo te un uzzinot, kas tas par brīnišķīgu kustonlti, mans vecītis varbūt apdomāsies un atļaus ari man iegādāties tādu likradzīti, cerēja Kristlna. Viņa jutās tik līksma, ka satvēra Maglēnu aiz rokām un sāka ar to lēkāt un griezties. Lai nu meitēns atkal reiz padejojas!

— Lai puķes, rozes taisās birt, Bet mīlestība nevar mirt, —

viņa dziedāja, iedrosminādama ari Maglēnu vilkt līdzi. Bet tad abām dejotājām bija jāapstājas.

Ienāca saimnieks, zāģētavas mašīnists.

Kā apravies viņš palika durvīs, ieraugot savu sievu lēkājam — darba dienā un pie tam vēl ar saskrandušu ubagu bērnu.

—    Tu jau laikam esi no prāta izgājusi, Kristina!

—    Nemaz ne, vecīt! — smējās Kristīna, notvīkuši kā brūklene. — Man tikai ir ciemiņi — kalninieki, un tad mēs tā drusku pajautrinājāmies. Un tagad iesim dārzā dzert kafiju! — viņa aicināja.

Padalījusi bērniem karotes un tases, viņa pati paņēma katliņu. Zem ziedoša sērmūkšļa pie mājas pakša, kam piesniedzās sakņu dobes, atradās sols. Tur atsēdās mašīnists un viņa sieva, kamēr bērni likās ravēt, lai godam nopelnītu garšīgo pakodu. Vīrs dzēra kafiju, laiku pa laikam tanī iemērcēdams pašcepto maizi. Arī sieva darīja tāpat, pie tam priecīgi mēļodama, jo šodien viņai bija ko stāstīt.

—    Jā, kas viss tādiem vārgdieņiem nav jāpiedzīvo, — teica vīrs, domīgi nolūkodamies bērnu drānās, kas bija tik nepiemērotas viņu augumiem.

—    Šķiet gandrīz neticami, — nopūtās sieva. — Bez tēva un mātes! Un tā tiem jāmētājas tālāk un tālāk, un viņu ciešanām nekad nav gala!

—    Nemaz negribas par to domāt! Visskaudigāk laikam klājas šim mazajam knēvelim. Tik tievas kājiņas — cik tad nu tāds var turēt! Bet, rau, kā tam sokas ar ravēšanu. Tas dienās nebūs nekāds nīkšķis, bet īsts virs!

Jaunais cilvēks vēlīgi noskatījās mazajā zēnā, kas, četrrāpus izmeties, rušinājās pa dobi, plūkdams un plēsdams balandas un vārpatas un sasviezdams tās kaudzē uz celiņa.

—    Vai es šīs nezāles drīkstu dot Zeltbārdei? — jautāja Monke. Viņš bija nosvīdis un novārtījies.

—    Par ko visu tu gan neiedomā! Vai dzirdi, Kristin?

—    Viņš ir varens žeperis — kalniešu bērni palaikam ir tādi. Cīnoties ar trūkumu un grūtībām, tie izaug uzņēmīgi un izdarīgi. Bet nu lai viņš nāk launagot — lai dzer kafiju, kamēr atgribas!

—     Dod vien ravēkļus kazai, puis! — sacīja saimnieks. — Bet vai viņa tos ēdīs?

Zeltbārdei nomauca žņaudzekli. Ilgi aizcietusies, tā kramstīja nezāles, ka šņirkstēja vien.

—     Zeltbārde ēd visu! — apgalvoja Monke, ar veicīgu mēli piebilzdams: — Tāda kaza vēl nekur nav redzēta! — Runājot par Zeltbārdi, tam valoda ka ārdīt ārdījās. Un pašlaik nebija arī jābīstas no Antes dunkām.

—    Vai viņa tiešām tāda gudriniece?

—     Zeltbārde? Ko nu par to! Tai tik ir galviņa! Viņa triec iekšā visu — kas tik pagadās! Kad tik mums tiek piens!

Monke mazliet apklusa, nogrimdams pārdomās par Zeltbārdes teicamajām īpašībām. Tad viņš uzsāka no jauna: — Kad Zeltbārde redz, ka mēs esam izsalkuši, viņa tik piedur purnu. Me, — viņa saka, «slauc tik» — viņa ar to grib teikt. Kad mums vēl bija mazmāsiņas, viņa mūs tā skubināja vairākreiz dienā.

—    Un piena aizvien bija pārpilnām?

—    Cik uziet! Reizēm tā atkal piegrūž snuci, kad mēs esam saskumuši. «He, he, he,» viņa joko. Viņa grib mūs sasmīdināt. — Piesargies, Zeltbārde! — Monke pārtrauca savu jūsmīgo stāstījumu. — Nelien dobē! Vai re, kur žņaudzeklis!

—     Kā tev neaptekas sirds, viņai sagādājot tādas mokas! — puszobgaligi ieminējās saimnieks.

—      Aptekas jau arī, — nomurdēja Monke. Sastindzinājis skatu uz vienu vietu, tas gaft nospļāvās.

—   Bet viņa nemaz netīko, lai tai butu labāk nekā mums.

—    Vai tad jums arī ir žņaudzeklis ap purnu?

—    Nē. Bet varbūt ir arī. — Monke apjucis pagriežas pret Anti, kas paēdis un padzēris atkal rāvās melnās miesās. Aizticis līdz solam, viņš varēja dzirdēt, ko saimnieks runāja ar mazo brāli.

—    Es domāju, ka Zeltbardei nebūs diez ko grūtāk kā mums — tad, kad es viņai pirmo reizi uzmaucu žņaudzekli, lai tā pa ceļam neapgrauztu kokus un krūmus.

—    Tīri tā izklausas, it kā ari tu valkātu žņaudzekli. — Mašīnists raudzījas ravētājā, kas tagad izcēlās no dobes.

—    Mūsu žņaudzeklis nav saredzams, — klusi un kautri sacīja Ante. Asinis viņam sakāpa galvā.

—   Bet Zeltbārdei, kaut ari neēdušai, staigāt gar dārziem un tīrumiem droši vien nav tik grūti kā mums, kam izsalkušiem jāiet svešās mājās un jāredz, kā citi ēd . . .

Saimnieks kļuva nopietns. Puszobgalīgais smaids ap viņa lūpām izdzisa.

Ante baidījās viņu aizkaitināt. Viņš arī negribēja, ka saimnieks viņu noturētu par tādu, kas tikai zina gausties un žēloties. Tādēļ viņš turpināja cik spēdams mundri: — Tādam, kas drusku paaudzies, ir vieglāk — ja prot paciesties, tad jau galu galā gluži tukšā nav jāpaliek.

—    Protams, citādi jau būtu jāizput no pasaules, — cietā balsī piebilda saimnieks.

—    Maziem tik ir jāmokās, — runāja tālāk Ante,

—   tik maziem, kāds ir mūsu Monke. Un tās ir un būs manas domas, ka viņam redzēt ēdienu un to nedabūt ir grūtāk nekā Zeltbārdei, kas taču gar ežām un grāvmalām vienmēr vēl var parubināt kādu zālīti.

—    Tāds žņaudzeklis, par kādu tu stāsti, mums katram ir nepieciešams. Tāds jāuzmauc, kad ceļš iet gar krogu vai kad tabaka sitas nāsis un mums šķiet, ka mēs bez tās vairs nevaram dzīvot.

—    Tu pats tādu esi nēsājis kopš mazatnes, — iejaucās sarunā Kristlna. Aizvākusi traukus, viņa piekļāva seju pie vīra sārtsmulgā vaiga.

—    Un tikai ar to man padevās iegūt mātesmeitu un ciema visdaiļāko zelteni, lai gan es biju āravietis un man nebija māju. — Viņš apskāva sievas plecus.

—    Manī ikreiz, par to iedomājoties, uzliesmo prieks. Man liekas, ka man piederētu visa pasaule! Un tagad, — viņš izslējās visā augumā, it kā apzinādamies stiprs diezgan esam celt vissmagāko nastu,

—     tagad es jūtos tik varens un bagāts, ka gribu pieņemt par dēlu šo mazo knislīti, lai viņam vairs nebūtu jāmaļas pa svešām sētām, žņaudzekli valkājot.

—    Kā tu mani iepriecini, Oskar! Visu laiku es domāju to pašu domu! — Kristlna apķērās vīram ap kaklu, viņu sirsnīgi nomutēdama.

—    Jau tūliņ, kad es viņu ieraudzīju, man iežēlojās sirds, un es nospriedu pie sevis: tādam ļaut tālāk skriet būtu gluži par grēku.

—    Arī man viņš tūliņ iepatikas.

—    Ko ēst mums ir diezgan, un gan mums būs ari citām vajadzībām. Tik daudz labuma mans žņaudzeklis atnesis, ka drošu prātu varu aizstāt tēvu šim nabaga bārenim. — No jaunā vīrieša vēsmoja

spirgtums un spēks. Jau viņa izskats katru spēja pārliecināt, ka žņaudzekiis bija bijis viņa laime. — Un vai tad mums ceļas kāds zaudējums, pieņemot šādu spridzīgu puiku? Izdevīgāk savu iekrājumu noguldīt nemaz vairs nav iespējams! Arī lielskungs būs tais l>ašos ieskatos — par to man nav ne mazāko šaubu.

Divdesmit astota nodaļa Monke sprukās — ko lai viņš dara?

Abi jaunie cilvēki pasauca Monki, kas, pļāpādams ar Zeltbārdi, viņai sniedza stiebriņu pēc stiebriņa no nezāļu višķa, ko tas turēja saujā. Kad viņam jautāja, vai tam patiktos palikt šai sētā uz laiku laikiem, viņš sakumā nezināja, ko atbildēt. — Var jau, — tas vienaldzīgi noteica, nejuzdams nekādu prieku, jo viņš tā uzreiz nemaz nejaudāja aptvert tik sarežģītas lietas. Rokas kabatās, uzrautiem pleciem, viņš stāvēja mēms kā mūris, acis uz vienu vietu iestiepis.

Mašīnists un viņa sieva bija gaidījuši skaļas gaviles no zēna mutes, un nu tas stāvēja kā aizbāzts un likās domīgs. Vai tad viņš nemaz nepriecājās, ka turpmāk varēs dzīvot bez žņaudzekļa?

— Vai tev nemaz nekārojas palikt pie mums? — vaicāja Kristīna, kas jutās vīlusies.

Monke bailīgi pavērās uz dobi, kur ravēdami tupēja brālis un māsa. Prom no viņiem — jā gan! Vai tie nebija pelnījuši, ka Monke viņus atstāja, ķemmētājus, sukātājus.

Saņēmis Zeltbārdi aiz galvas, lai to nesakārdinātu zemo ābelīšu spilgtais zaļums un jauno dārzeņu svaigie laksti, tas pagriezās pret saimniekiem un svinīgi paziņoja — viņš no savas puses varot teikt, ka būtu varen jauki apmesties uz dzīvi šinī sētā.

Bet tad tas piepeši satvika kā nopliķēts. — Un tomēr — un tomēr man rādās, — viņš stomījās, — ir labāk, ka eju viņiem līdzi!

— Bet, mīļo puisīt, — viņu mēģināja pārliecināt Kristina, — liec lāgā, ka tu nekad vairs nebūsi neēdis, ka tev nekad vairs nebūs jāklaido pa pasauli. Tev būs sava tīra gulta ar palagiem, spilvenpārvalku un aitādu. Es noaudīšu mīkstu vadmalu un uzšudināšu tev piemērotas drēbes!

Monke klausījās. Vai viņš nezināja labāk kā visi citi, ko nozīmēja visi šie solījumi? Vai bija kāds jau kums mūžīgi staigāt un staigāt, un badoties, un baidīties no kāviem un spokiem, no cilvēkiem un suņiem? Vai bija kāds jaukums nēsāt ubagu drānas un maukties un spraukties caur šauriem krekliem, kas tik tikko nejzmežģīja degunu, jo plīst tie tomēr nekad neplīsa. Nē, par jaukumu nebija nemaz ko runāt! Mo čības, ko sagādāja Antes belzieni un Maglēnas ķemme, vēl nebija nekas.

Monke stāvēja un domāja.

Zeltbārde klusi gremoja — puspiemiegtām acīm. Ir tad viņa tās neatdarīja, kad tā Monkem maigi iebadīja ribās. Viņa vēlējās, lai tai mazdrusciņ paknaisītu ragstarpu. Bet Monke viņas badījumu iztulkoja citādi. Tam šķita, it kā Zeltbārde gribētu teikt: — Azīt, vai mēs varētu pabūt viens bez otra? Nekurni par savu žņaudzekli, tāpat kā es nekurnu par

savējo. Katrs spaids ir vieglāk panesams neka šķiršanās uz netikšanos.

—    Zeltbārde mani nespējot pieciest, — skumji iesacījās Monke. Acis nodūris, viņš urblja smiltis ar tāšu vīzes purngalu.

—    Zeltbārde? — atkārtoja mašīnists. — Tu domā, ka tādai kazai ir kāda bēda par tevi? Tai ir vienalga, kur viņa paliek.

—    Dienā varbūt gan, — iebilda Monke, — bet ne ta nakts melnumā un ziemas aukstumā! Zeltbārde ir pieradusi, ka atslienu savu galvu pret viņas muguru, kad pārlaižam nakti ārā vai kādā pūnītē.

—    Tici man, ka viņa tevi drīz aizmirsīs. Padomā labāk par to, ka drīkstēsi man nākt līdzi uz zāģētavu, ka redzēsi Holandes un Portugāles kuģus. Un tad es tev uzdāvāšu drāžamo nazi.

—    Drāžamo nazi? — Monkes acis izplētās apaļas kā pogas. Rokas nošļuka gar sāniem.

—    Tu dabūsi ari mazu cirvīti. Tu man palīdzēsi skaldīt saimniecei sīkmalku, un viņa mums izvārīs gardu gardo ēdamo.

—    Mazu cirvīti? — Monkes balss trīcēja, izrunājot šos divus vārdus.

—    Un tad es tev vēl uztaisīšu grābeklīti, kuru nokrāsosim zaļu. Ar to tu uzgrābstīsi pagalmu.

Mašīnists vienādi vien piemeta pie maksas, uzmanīgi vērodams ciņu, kas norisinājās Monkes dvēselē un ko atēnoja viņa seja. Mīlestība pret nenozīmīgu radījumu, kura dēļ nabaga zēns spēja atsacīties no tik lieliem labumiem, jauno vīrieti izbrinēja un aizkustināja.

—    Zaļš grābeklītis! — šņukstēja Monke. Asaras tam lauzās pār vaigiem, apslāpēdamas arī sarkano strupdeguntiņu. Viņš saņēma visus spēkus, lai varētu parunāt.

—    Brangi izgulējies un pamatīgi paēdis, tu varēsi nogrābt arī dārzu. Mugurā tev būs zilsvītrains krekls un galvā nadzene, un pie sāniem duncis ar visu maksti — īsti ko redzēt!

Pēkšņi Zeltbārde kā šautuve atlēca atpakaļ. Monke viņu bija pagrūdis. — Kad tevi jupis parautu! Ko tu rēgojies uz mani! Ej ratā, es tev saku! — Monke nikni piespēra kāju. Viņš bija sarkans kā vēzis. Asaras tecēja straumēm.

Ante un Maglēna, kas atradās viņgal dobes, nevarēja saprast, kas tur notiek — istabas priekšā. Bet kā lai viņi nesaukti dodas turpu? Ante gan uztraucās, ka Monke varētu diezin ko sarunāt, bet tad viņš atkal apmierinājās: tik prātīgi cilvēki kā «līgava» un viņas vīrs droši vien neņems vērā, lai ko tāds niekvalodis nesagvelztu.

—    Tu puišelim par lieku sažēlini sirdi, Oskar! Vai neredzi, kā viņš mokās? — līdzjūtīgi metās starpa Kristīna. — Sis zēniņš ir krietnas sugas, un nu man, jāsaka, ķeras taisni pie sirds, ka nevaram viņu paturēt.

Virs nopietni palocīja galvu.

—    Tu esi šad tad izteikusies, tev liekoties neldzigi, ka šeit, upmalā, nevienam neesot kazu, — viņš gausi un nedroši ierunājās.

—    Nu kā tad! Kāds labums no tādalopiņa gan neatlec! Siers un sviests pavalgai, un kur tad vēl siltie kulainieki un izturīgās zeķes, kad sajauc aitu un kazu vilnu! Tādas var pameklēt! Un no ādas tiek vēl kažoks vai kurpes, un kazlēna gaļu var ēst ar gardu muti! Nav arī nekāda klapata ar kazu apkopu, jo tās jau ir tīrīgas pēc savas dabas. Laba kaza ir gandrīz tikpat pienīga kā jebkura vecpiena govs, bet ēstin neēd ne tik.

—    Nu gan tev mēlīte šaudās kā atspole, — smējās vīrs.

—    Un saprātīgas viņas ir, tas vienreiz tiesa! Es nemaz nešaubos, ka šī Zeltbārde, zinādama, kā izskatās zēna siršniņā, nemaz neņem ļaunā viņa pirmītējo niknumu. Paskat, kā tie atkal labi salabuši!

Patiesi, Monkes dusmas nepastāvēja ilgi. Bažīgu skatu viņš noraudzījās Zeltbārdē, kas savukārt lūkojās viņā — domīgi skumīgām acīm.

—    Mē, — viņa žēli iebrēcās, — mē! Tas nebija vis jauki no tevis, Monke. Vai es jebkad esmu bijusi nelaipna pret tevi? Vai nedevu tev barību un siltumu? Vai nesoļoju tev blakām kā tava vislabākā draudzene? Un nu tu mani spārdi un lamā, un es netieku gudra, kāpēc.

Monke apvija rokas ap Zeltbārdes kaklu. — Nepiemini vairs, ko es dusmās sablādēju! Piedod man, miļaviņa! Es tevi nekad neatstāšu, zelta magonīte! Tādi grābekļi man bijuši nebijuši, kad tik mums nav jāšķiras!

Divdesmit devītā nodaļa Arī Zeltbārde un viņas draugs atrod patvērumu

Nu pienāca Antes un Maglēnas kārta. Mašīnists viņus atsauca. Sēžot zem ziedošā sērmūkšļa, tika noturēts padoms.

Vispirms nolēma, ka Monke palikšot pie Oskara un Kristīnas kā pašu bērns. Tad iekustināja jautājumu par kazu.

Mašīnists apvaicājās, vai Ante nebūtu ar mieru atstāt Zeltbārdi viņam? Lielskungs tam esot atļāvis turēt divas aitas, un to vietā tikpat labi varētu būt kaza. Viņš tai uzceltu mazu kūtiņu un pagalmā ietaisītu aplociņu.

Ante apdomājās.

Viņš apdomājās! Maglēna aiz sašutuma nezināja, kur dēties. Vai viņš patiešām bija tāds lempiķis, ka

nesavirojas pateikt uzreiz — Zeltbarde nav atdodama ne par kādu naudu?

Tas, kas šoreiz saņēma dunku, nebija vis Monke, bet Ante, un ar vienu vien nepietika! Nu Maglēna pat vairs nedunlcāja, nu viņa jau knieba un knieba tā, lai sajūt. Sēž te kā zaķis, neievlžodamies ne papikstēt! Ak tētīt, tavu nestundu — Maglēnas acīs viņš sakās ar mieru saņemt divpadsmit kronu — atlīdzinājumu par kazu! It kā Zeltbārde būtu kaut kāda pārdodama grabaža! Un tad vēl — viņš mierīgā garā atzīstas, ka jau senis esot pacerējis Zeltbārdei sarunāt kādu paliekamu kaktiņu! Kas to būtu domājis! Maglēnai sāka /irt asinis. Prāts sviltin svila brālim pa krietnam savelēt muguru, jo tas viņas kniebienus nešķita nemaz manām, lai gan kniebēja laida darbā arī nagus.

—    Vai tu, puika, esi traks? — viņa beidzot kliedza, sirdīga kā ērce, kad Ante piecēlās un iesita saimniekam saujā. Tika norunāts, ka nauda glabāsies pie pircēja tikām, kamēr pārdevējs to pieprasīšot.

—    Tu jau pati esi jēgu izdzīvojusi! — bargi nošņāca Ante.

—    Nu tad nem un pārdod mani arī! — gaudās Maglēna šņukstēdama.

—    Pievaldies, Maglēna, — pačuksteniski bārās Ante, — un apsver, ko tu saki!

—    It kā es to nedarītu! — vaimanāja Maglēna, tecēdama aiz Antes, kas veicīgiem soļiem steidzās aizkļūt aiz mājas pakša, kur neviens tos nevarēja sadzirdēt.

—    Zeltbārde bija mana visu šo laiku, kopš Anna Līsa ir projām, tis viņu slaucu, un pēc manis tā brēca.

Un nu tu viņu pārdod nost, kā Jāzepa brāļi pārdeva Jāzepu!

Ante neteica ne vārda, kamēr Maglēna nebija aprimusi. Kad viņa beidzot apklusa, varbūt lai mazliet atelstu un iespēkotos jauniem pārmetumiem, viņš uzsāka no savas puses: — Tev laikam liekas, ka Zeltbārdei ļoti viegli valkāt žņaudzekli?

— Vai viņai tas pastāvīgi jāvalkā? Pa mežiem un lielceļiem viņa staigā bešā!

—    Tā jau ir tā lieta, ka mums pa mežiem vairs nebūs iešana. Turpmāk mums būs jāsiro gandrīz tikai pa ciemiem un lielciemiem, gar kuplām druvām un nepļautām pļavām. Tik tikko būsim paguvuši Zeltbārdei žņaudzekli noņemt, kad tas jaa atkal būs jāuzmauc. Vai tu pati vēl vakardien par to nesūrojies?

—    Jā, — stenēja Maglēna.

—    Tu teici, ka viņa patlaban esot visai satievējusi.

—    Jā, — kunkstēja Maglēna.

—    Un kā tu domā par sevi: vai būtu diez cik patīkami maisīties starp sviesta cibām un siera ripām, starp maizes klaipiem un gaļas podiem un nedrīkstēt iebaudīt ne skripatiņu? — neatlaidīgi turpināja Ante.

Maglēna cieta klusu.

—    Nē! — viņa beidzot čukstēja satriekta un salauzta.

—    Te Zeltbārdei būs aploks, kur skraidīt un ganīties, un kūtiņa ar salmu paklāstu, un sulīga zāle izpilnām.

—    Un varbūt viņi dos tai maizi, šie labie, godīgie cilvēki, un sālīniu[7] — un ēdienu pārpaliekas, — murmināja Maglēna, kas pamazām atskārta, ka Ante Zeltbārdi mii ne mazāk kā viņa pati.

—    Vai tā nav labāk, skuķīt? — maigi ierunājās Ante. Viņam negribējās māsiņai žēl darīt. — Cik Monkem te būs labi!

—    Jā, un ari Zeltbārdei būs kāds, pie kā remdēties, kad tai kādreiz sažēlosies sirds pēc mums.

—    Tāpat kā mazbrālītim. Droši vien arī Monke reizēm sailgosies, — domāja Ante. Viņa sejas izteiksme bija sērīga.

—    Tā atkal būs bijusi māte, kas mums parādīja ceļu uz šejieni, — prātoja Maglēna. — Vai tu esi dusmīgs, ka es tev tik nešpetni kniebu? — viņa pēc brītiņa ievaicājās mīkstā balsī. — Es bīstos, ka tev nepiemetas kāda kalte.

—    Ko nu par to! — rāmi atbildēja Ante. Viņa miesa tiešām bija nosēta zilām blāvām, bet viņš negribēja vēl vairāk saskumdēt mazo meiteni, kam jau tā bija bēdu diezgan.

Ari Anti pēdējā laikā bija grauzis nemiers Zeltbārdes dēļ, īstenībā visus šos mēnešus kopš drausmīgās nakts šausmu sētā. To saucot atmiņā, viņam uzmācās bailes no jaunām briesmām. Un, maucot kazai žņaudzekli purnā, tam krūtis ikreiz iesāpējās, jo sevišķi tagad, viskrāšņākajā ziedu laikā. Tāpēc viņam nokrita kā nasta no pleciem, iedomājoties Zeltbārdes saulainās priekšdienas.

Ļaundarīgie ļaudis bija tālu. Kristīna tos pirmīt bija pieminējusi. Viņa bija stāstījusi, kā tie toreiz iebrukuši kāzu namā un trakojuši, un ārdījušies. Nedēļu pēc kāzām viņsēta ieradies ciema vecākais ar kārtībnieku, kas apcietinājis saimnieku par slepenu krogošanu un somu puisi par kaušanos. Grēlss, kaimiņu vecākais dēls, sods visai apkārtnei, esot lauzis abas kājas, vajājot mežā diez kādus tur bada bērnus, kurus viņš apvainojis pulksteņa un aitādas zādzībā, kaut gan šo mantu īpašnieks, vecais saimnieks, apgalvojis, ka viņš abas lietas berniem labprātīgi atdevis. Grēlsam līdzi devies nikns suns, somu kalps un vēl citi nekrietnieki. Kliegdami brēkdami visi likušies lejup pa slideno kalna nogāzi — Grēlss priekšgalā. Ieraudzījis mazos bēgļus, kas bijuši jau tikpat kā pārupē, Grēlss tā saskaities, ka paklupis un riteniski novēlies līdz akmenājam, kur tad ari nelaime notikusi. Vectēvs vēl tai pašā dienā aizmidzis nāves miegā. Vecāmāte zīlējusi nākotni — tumšu un drūmu.

— Drausmām tikmēr nebūšot gala, kamēr nebūšot iznīkusi visa viņu cilts, — savu stāstu bija nobeigusi Kristīna.

Bērni bija viņā klausījušies, elpu neatņemdami. Savās bailēs tie pat nebija uzdrošinājušies pateikt, ka vajātie bada bērni ir viņi — Ante, Maglēna un Monke.

Trīsdesmitā nodaļa Kad Monke bija viens

Ante un Maglēna jutās kā sprostā, staigājot pa ciemiem un ciematiem. Viņus sāka mākt ilgas pēc meža. Varbūt bija iespējams pārtikt kādu laiciņu no ogām vien. Ubagu tarba bija tik grūta! Vissmagākais krusts bija tā pati stāvēšana pie durvīm, kad tu, svešā mājā ienācis un labvakaru padevis, gaidīdams gaidīji, lai kāds to atņemtu.

Koka karotes un mieturus Ante šad tad bija paguvis iemainīt pret ēdienu. Kādreiz atlēca arī kāds vērdiņš naudas, bet lielu peļņu jau vis nevarēja dzīt: cik tad nu jaudāja pastrādāt cilvēks bez pastāvīgas dzīves un darba vietas!

Antem un Maglēnai, kas brālīti un kazu bija pametuši pie «līgavas» un viņas vīra, divatne likās skumja un garlaicīga. Maglēnai vēl tagad krūtīs iesāpējās, atceroties, kā viņa vēl beidzamo reizi bija izsukājusi Zeltbārdes spalvu, izķemmējusi tai bārdu un ar lupatu nospodrinājusi tai ragus. Viņa bija Zeltbārdei pateikusies par to, ko tā ziemas spalgumā nabaga sērdieņiem bija darījusi labu. Maglēna savu kaziņu nekad, nekad neaizmirsišot, lai kādos augstumos tā nepaceltos, lai kādu godu tā nebaudītu. To viņa apsoloties. Un Zeltbārde savu kopēju un slaucēju bija sapratusi, jo vai tad nu nejauši tā bija nolaizījusi viņas roku. Monke būtu spriedis, ka kaza smejas — he, he, he —, lai uzjautrinātu mazo bēduli, tik maigi un mīlīgi viņa bija iebrēkusies, it kā tai blakam nestāvētu vis cilvēku bērns, bet gan kazlēns — pašas kauli un miesa.

Tik daudz Zeltbārde patiešām sajēdza, ka tuvojas brīdis šķirties, bet viņa bija tais domās, ka pašai būšot jādodas kaut kur projām. Varbūt to gaidīja kaujamais tutenis. Jau šad tad viņa bija redzējusi asinis līstam — reizēm mājas pagalmos, reizēm pat kūtīs — citu lopu klātienē.

Monke līdz ar Zeltbārdi aizgājējus kādu ceļa sprīdi pavadīja.

Arī Antem bija grūti ap sirdi, kad viņš mazajam brālim piekodināja likt labi aiz auss mātes dotās pamācības. Un vēl par ko Antem bija bažas. Monkem katru reizi samežģījās mēle, atskaitot tēvreizi. Atkal un atkal tā bija jāsāk no gala.

—    Paklausies, Monke, ko es tev pasacīšu, — runāja Ante. — Māte teica, ka «Mūsu tēvs debesīs» esot jāprot katram, jo šī lūgšana dvēseli ikreiz aiznesot līdz debesu vārtiem. Kad nu ataustot tā diena, kurā no tiesas esot jālaižas uz debesīm, tad ceļš uz turieni jau esot zināms. Un tos, kas tēvreizi daudzinājuši, Dievs arī tūliņ pazīstot pēc balss.

—    Nemaz nebīsties, — īgni atteica Monke. — Vai man nupat kur metās? Un to, ko māte mācīja, es

atminos gluži labi, tāpat arī mūsu pelēko mājiņu. Ja tik vien māte tur būtu un Zeltbārde, es negribētu dzīvot nekur citur pasaulē!

Ar šo noteikto apgalvojumu Monke sagrāba Zeltbārdi aiz raga. Ante un Maglēna nedabūja ne attapties, kad viņš jau atradās atceļā uz zāģētavu. Viņajn nebija ne mazākā vēlēšanās brālim un māsai ļaut redzēt asaras, kas, viņam pašam par brīnumu un pārsteigumu, aumaļām plūda pār vaigiem.. Ne ardievu nepateicis, ne arī kādu sirsnīgu vārdu, viņš nasko ja atpakaļ pie «līgavas».

Magiēna domājās sapņojam. Zeltbārde, Monke — kā ar nazi nogriezti! Nē, nē! Vēl tikai mazu brītiņu tā kāroja pabūt ar viņiem kopā. Vismaz kāda piemiņa

lai Monkem paliktu! Trīcošiem pirkstiem Maglēna norāva tarbu Antem no pleciem. Ierastā kustībā roka ietiecās tās dibenā, uztaustīdama tur ķemmi. Lai Monke patur ķemmi! Kā Ante bija rūpējies par viņa garu, tā Maglēna gādās par viņa ārieni.

— Pagaidi, Monke! — Maglēna uzsauca brālim, kas kātoja tālāk, atpakaļ neskatīdamies, bet, padzirdējis māsas balsi, savus soļus tomēr pagausināja. Viņa piesteidzās brālim klāt, nostiepdama savu dāvanu tieši gar viņa acim, kuru priekšā tā saulē spoži uzmirdzēja.

Monke saniknots apcirtās pret Maglēnu. Paķēris lidz nāvei ienīsto priekšmetu, viņš to nometa zemē. — Vai tu esi velna apstāta? Es atdevos svešiem cilvēkiem, lai reiz tiktu vaļā no šī sasodītā daikta, un nu tu man ēdies ar to virsū! Ņem pati savu ķemmi un sukā savas pinkas, cik patīkas, bet mani un Zeltbārdi liec mierā!

Monke aizskrēja, cieši aptvēris Zeltbārdes ragu, kas, tīkodama Maglēnas glāstu, lūkoja to izgrozīt no viņa rokas. Maglēna, pacēlusi ķemmi, stāvēja kā no plaukta nokritusi. Monke un Zeltbārde jau bija pazuduši aiz dēļu sārta. Varbūt Maglēnas žēlabas nebūtu tik rūgtas, viņas sāpes ne tik skaudras, ja viņa redzētu, ko tagad darīja Monke. Viņš glūnēja pa grēdas šķirbiņu, ar acīm pavadīdams aizgājējus, kas saraucās vienmēr mazāki un mazāki. Un, ja šis skats vēl nespētu pacildināt Maglēnas prātu, tad katrā ziņā to darītu Monkes vārdi, ar kādiem tas griezās pie Zeltbārdes: — Vai zini, miļaviņa, kas tu tagad būsi? Vienreiz tu būsi Ante, citreiz Maglēna. Par Anti tevi dēvēšu vakaros, kad nemācēšu tēvreizi, par Maglēnu rītos, kad nevīžošu sukāties. Es pirmīt biju tā pārskaities, pats nezinu, kāpēc, un nu es pinkšķu un ari nezinu, kāpēc. Rau, kur viņi aiziet! Nu tik vairs Maglēnas sarkanais lakatiņš ir saredzams, nu tik vairs Antes cepure, un nu viņi ir nogrimuši lielceļa putekļos . . . Iesim nu, labais Ante, mīļā Maglēna, ko mēs te par velti nīkstam! — Un tomēr viņš stāvēja vēl labu ņēmienu — tik ilgi, kamēr viņu nebija satvērusi aiz rokas Kristīna. Nojauzdama, kas notiek mazā zēna iekšienē, viņa bija pagājusies tam pretī. Groziņā tai bija sviestmaizes, no kurām arī Zeltbārdei tika dažas atkodas.

Trīsdesmit pirmā nodaļa Pasaule par māju, debess par jumtu

Bija krāšņa pusvasara. Druvas stāvēja kuplumu kuplās, pļavas pušķojās kāzu rotā. Tās bija kā sētin nosētas visskaistākajām puķēm — baltām pīpenēm, ziliem zvaniņiem, dzelteniem biškrēsliņiem. Pagrāvēs sārtojās zemenes un mazlācenes, izcirtumos smaržoja gatavās avenes, bet šķomenes[8] plašajos purvos bija tik vēl zaļbriedā: mazās, cietās odziņas, dzintara un rožu krāsā, vēl glabājās zilganzaļos ziedu kausos.

Sētās griezās tecilas, skandri glauzdamās gar izkapts asmeni. Gar ēkām bija saslieti grābekļi, spilgtās krāsās nokrāsoti. Siena laiks ar savu darbu sūrumu un līksmi bija tepat pievārtē.

Bet vēl tas nebija sācies. Vēl govis mitinājās kalnu kūtīs, pa dienu plūkdamas lekno zāli mežainajās nogāzēs. Tur tās šad tad ieraudzīja Anti un Maglēnu, kas nu jau kādu nedēļu vairs nestaigāja pa lielceļiem. Bija daudz patīkamāk mīņāt meža tekas.

Ja viņi vakarā sasniedza kādu ganu māju, kas tiem deva naktsvietu, bija labi, ja nesasniedza — arī nebija vaina. Vai mežā ogu trūkums? Atliku likām. Ieturējuši vakariņas, tie nolikās uz dusu — mellenājos vai viršos — un laidās miegā, tumsu nesagaidījuši, jo saule debess pamali tagad gandrīz nemaz vairs neatstāja.

Ante bija sev nomaucis stabuli. No rītiem viņš, atsēdies mīkstajā sūnā, kur vēl mirdzēja rasa, neapnicis lūkoja no stabules izvilināt kādu daiļāku skaņu. Pūst stabulē bija viņa lielākā bauda, bet ne pārāk bieži viņš paguva tai nodoties. Bija jārok vīknas saknītes un jāmeklē sīkstas stīgotnes, jo bērni bija nodomājuši pīt groziņus pārdošanai.

Kādā sestdienas pievakarē bērni nonāca sevišķi jaukā vietā — meža klajumā, ko apēnoja kupli bērzi nolīkušiem zariem. Necik tālu klusi barbulēja straujupīte, kuras dzidrajā straumē šaudījās lasēni, brižiem uzsperdamies augstu gaisā. Kā sudrabs uzvizēja viņu spožās muguras!

Klajuma vidū atradās milzīgs akmens plakanu virspusi. «Kā kancele meža baznīcā!» nodomāja Ante, jau sajuzdams tieksmi tanī uzrāpties. To varēja veikt tik ar lielām pūlēm. Tur augšā viņu pārņēma karsta vēlēšanās pacelt savu balsi Dievam par godu.

Bim, bam, bim, bam!

Skandinādama vienu akmens šķilu pret otru, Maglēna iezvanīja svētvakaru.

Ante stāvēja nopietnu seju, saliktām rokām. Arī Maglēna, atmetusies uz zālainas cintiņas, salika rokas.

Ante atvēra mātes veco dziesmu gramatu.

— Jau zvani pauž mieru, mežs, āres jau dus. Pār pasauli nolaižas svētvakars kluss. Mēs slavējam tevi, ak, žēlīgais Dievs, Par dāvanām tavām tev pateicamies.

Tu biji mūs' palīgs, kad sūrs bija darbs, Mūs' sargs un mūs' atbalsts, kad brīdis bij skarbs. Un, kaut arī reizēm mūs nomāca grēks, Aizvien vēl mūs glāba tavs mūžīgais spēks, — viņš lasīja svētsvinīgā balsi.

Zilajā gaisā ņirbēja saules stari, iemezdami zelta lāsmu nopietnā zēna brūni nodegušajā sejā un viņa dzelmigajās acīs.

Trīsdesmit otra nodaļa Vaigu vaigā ar ķepaini

«Klausīsimies šodien par …» Ante tikko bija uzsācis svētrunu, kad viņam tā pēkšņi bija jāpārtrauc. Tepat tuvumā nobrikšķēja krūmi, nobrakstēja zari, bija dzirdama šņākoņa un smagas elsas; un nebija tās vēl labi aizskanējušas, kad baidīga, dobja rūkoņa sadrebināja koku stumbrus.

Meža zaļumā pavīdēja kas gaišs, un jau pēc dažiem mirkļiem no biezokņa izlauzās līdz nāvei nobiedēta balta tele. Viņai uz pēdām sekoja brūns lācis. Divas mazas ačteles rijīgi spridzēja tā pinkainajā galvā.

Ante nosvieda dziesmu grāmatu. Viens redzējums, un viņš jau bija paķēris stabuli. Pacēlis to pie mutes, viņš pūta no visas ūkas lācim tieši ausīs, kas plesku pleskumis likās gar akmeni, lai panāktu notīkoto medījumu.

Lācis sagrīļojās. Vārīgs pret katru nelabskaņu, viņš šo pēkšņo stabules dūkoņu sajuta kā triecienu pa galvu. Saslējies divkājās, viņš pieķēra ar ķepu pie auss. Tai pašā bridi tam iedūrās acis puisēns, līdz ar ko viņa uzmanība novērsās no gotiņas, kas, skaļi maurodama, iebizoja mežā.

Ja jau Antes stāvoklis augšā uz akmens nebija nekāds drošais, tad Maglēnai tas bija nesalīdzināmi bailīgāks. Viņa bija gan pasitusies sāņus, bet nezvērs to varēja uzostīt kuru katru acumirkli. Cerībā, ka lācis māsu tik drīz nepamanīs, Ante, vārdu pastarpēs vienmēr atkal iepūzdams stabulē, Maglēnai uzbļāva nekustēties un ciest klusu.

Ciest klusu! Ciest klusu — tikai dažu soļu atstatumā no pusizkārsuša, nikna zvēra, jūtot bailes par sevi un brāli! Ak dievs, ja lācis pakamps Anti, tad Maglēna būs viena pasaulē — viena kā koks! Un tomēr viņa jaudāja savaldīties un palikt nekliegusi, lai gan viņa trīcēja kā apšu lapa.

— Lūko paslēpties akmens aizpusē! — rēca Ante, lai pie tā paša atbaidītu ari lāci.

Brāļa balss Maglēnu samundrināja kā pātagas cirtiens. Atskrējusi gabaliņu nost, viņa, kā varēdama, kā ne, mēģināja uzklimst pa akmens stāvo, sūnaino sienu. Nometusi tāšu vīzes, pirkstiem ieķērusies akmens apsūnojumā, mazā meitene elsdama pūzdama, zilsarkanu seju, nagojās augšup vienās bailēs, ka nezaudē pieturu un līdzsvaru. Bet galu galā tā laimīgi uzkļuva augšā un, augšā uzkļuvusi, jutās uzreiz tik droša un stipra, ka brīnums. Locekļi attirpa dzīvībā un spēkā.

Viņa atcerējās dzirdējusi, ka lāci varot satrūcināt ar troksni, bet ramdit ar iestindzīgu skatu. Tādēļ viņa nolaidās slaidus, nolieca galvu pār akmens malu un acīm iedzēlās ķepainī, kas viņai, tā no augšas raugoties, nemaz vairs nerādījās tik briesmīgs. Lācis kā apmulsis atkāpās dažus soļus atpakaļ. Nē, drīzāk viņš šķita jocīgs un vientiesīgs, gandrīz nobēdājies, kad tas smilkstēdams piešķieba galvu, it kā Ante, kas nēmitīgi pūta stabulē, būtu sasāpinājis viņa ausis.

Arī Maglēnu tas bija apkurlinājis. — Rimsties jel, — viņa kliedza, — rimsties un ļauj man vaļu! —

Ante nolaida stabuli, pārsteigts par māsas pašpaļāvību.

—    Lēpuriņ! Capāniņ! — viņa laipnojās. — Ķepurkājīt! Neesi nu tik ļauns! Ante un es — mēs esam gluži vieni pasaulē, mums nav neviena, kas mūs aizstāv!

Lācis, izbružājis ar ķetnu acis, raudzījās kā neizpratnē. Glāsīgā balss to tīksmināja. Viņš it kā sašaubījās un domāja. Doties mierā vai svempties augšā un grābt ciet nejauko stabulnieku — pasprukušā govslopa vietā?

Viņš izmetās četreniski, bet tad, uzdzirdējis ienīstās stabules skaņas, uzrausās atkal divkāju. Acis nozibsnīja dusmu zibsnis. Nē, tik negantam dūkotājam jāklūp cerā, lai tur kas!

—    Rimsties jel, rimsties! — vaimanāja Maglēna. — Nu viņš saskaities no jauna! Rimsties jel, dieva dēļ!

—    Rimties, kad viņš kuru katru brīdi var mūs ņemt kopā! — Ante paķēra atkal stabuli.

Maglēna to viņam izrāva no rokas. Viņas skatā bija ciets mirdzums. Atkal tā nolaidās gargāzu. Ap viņas galvu kā laistīgs vainags zeltojās gaišie mati. Acīs staroja baismas, bet arī līdzcietība. — Mīļais, mīļais platpēdīti! Pinkainīti! Cāpulīti! Lielsaimnieciņ! Cienīgtēvs! Kas tev uz mums? Tev pieder viss plašais mežs — tu vari ēst ogas, nagus sūkādams! Ziemā tev ir sava miga, kad mums kā ubagiem jāstaigā apkārt.

Lācis atkal sadusmojās. Nolaidies uz trim kājām,

viņš ceturto vairākreiz pārmeta pār purnu, it kā gribēdams atvēsināties.

Maglēnas prasme apieties ar saniknotiem dzīvniekiem vienmēr no jauna modināja Antes apbrīnu. Ar laiku viņš apcēla, ka, uzskatot viņu, lācis sabargojās, kamēr Maglēna to rāmu rāmināja. Tāpēc Ante novirzījās sāņus. — Dziedi, Maglēna! — viņš čukstēja. Kad jau lācim tā patika meitenes runa, cik tad vēl ne viņas dziedāšana!

Maglēna bija kā apskurbusi. Ar visu sirdi tā nodevas lācim. Antes padoms arī viņai rādījās derīgs.

—  Lai puķes, rozes taisās birt, —

trīcēdama ieskanējās viņas balss. Antem, to dzirdot, saskrēja asaras acīs.

—  Bet mīlestība nevar mirt, —

jau drošāk dziedāja Maglēna, ieraugot pinkaini atkal četrkājus. Tas bolījās uz dziedātāju, skatu nenolaizdams.

—  Tik pati nāve mūs var šķirt! —

Maglēna skumīgi, bet skanīgi nobeidza savu dziesmu. Viņas redzokļos zaigojās norietošās saules spožums, tā savaldzinādams lācīti ķepainīti, ka tas pagalam aizmirsa savu šīsdienas neveiksmi ar balto teli. «Platpēdītis», «lielsaimnieciņš», «cienīgtēvs» jutās uzvarēts — piešmaukts — vīlies. Galvu nodūris, tas kā apkaunējies lumpaču lumpačiem ievilkās krūmos.

—    Redz, kā viņš, nabadziņš, aizlumzā, kaunu kaunēdamies! — Maglēna gandrīz līdzjūtīgi lācim noskatījās pakaļ, kamēr tas, paticis no viņas acu varas, sāka skriet pilnos rikšos.

Ante jutās pacilāts. — Lēksim nu zemē un iesim melleņot, es esmu nāvīgi nogribējies ēst! — viņš priecīgi aicināja māsu.

—    Man gan patlaban mellenes nav prātā. Man gribētos še palikt uz naktsguļu. Esmu pārguruši — es tagad nevarētu spalvu pa ledu pavilkt! — Maglēna trīcošiem ceļgaliem nolaidās pusšļaukus.

—     Nu tad es salasīšu arī tavu tiesu, tu to šodien esi godam nopelnījusi! — Ante jau taisījās rausties zemē, kad tas saklausīja kādu lelojam[9]. Skubu skubām viņš atkal uzrāpās uz akmens. — Paklausies, Maglēna, — tur ir ļaudis! Kaut viņi mūs atrastu!

—    Ņem stabuli! — iesaucās Maglēna, kājās uzlēkusi. Nogurums bija kā ar vēju aizpūsts.

Ante paķēra stabuli un rāva vaļā, lai ausis krīt ciet, — prū-tū-tu!

—    Kāda neglīta skaņa! — viņš iesacījās.

—    Kāds tur neglītums! Nebūtu tev stabule bijusi, vecais lopiņu būtu noēdis. Lelotāja būs kāda ganu meita. Pūt vēlreiz, lai viņa zina, kur telīte meklējama!

Ante pūta, lai uguns šķīst.

Viņam apklustot, lelošana skanēja jau daudz tuvāk.

Trīsdesmit trešā nodaļa Ganu māja

Ante un Maglēna kliedza, sauca, ūjināja, jā, mēģināja pat lelot, tādā mērā viņus bija iepriecinājušas skaistās skaņas, kas tik jauki atbalsojās meža biezumos. Bet, kad tās jau bija dzirdamas ieblakām, Maglēna, atkal sakautrējusies, paslēpās aiz Antes. Krūmos pazibēja sarkanrūtains galvas lakatiņš un zili svārki.

—    Kā tad jūs tur uztikāt, bērni? — ierunājās tīkama balss.

—    Un kā viņi tiks atkal zemē? — piebilda cita, kuru varēja domāt piederam vēl nepieaugušam bērnam.

Maglēna uzrāvās kājup.

—    Ei, nāc zemē! — laipni aicināja padsmito gadu meitene, pienākusi pie akmeņs. Pēc apģērba spriežot, tā bija kungu bērns. Pašausta, zilrūtaina kleita ietērpa viņas augumu, bet ap viduci bija apsiets balts katūna priekšautiņš sarkaniem ripuļiem; un — kas Maglēnu visvairāk samulsināja — liela, apaļa cepure ar zilu lenti sedza viņas galvu. Divas gaišas, biezas matu pīnes bija apvītas ap ausīm. Arī tās rotāja tumši zilas lentes. Ai, kāds Maglēnai bija kauns paklausīt laipnajam aicinājumam! Maglēnai, kas bija tik noskrandusi! Bet Ante viņu skubināja rausties zemē, un viņam nedrīkstēja neklausīt.

Lejā nokāpusi, viņa tomēr jutās labi un droši, apmēram tā, it kā no grimstoša kuģa būtu pārcelta uz sauszemi.

Sāra, kas pirmīt tik skaisti bija lelojusi, bija glītu seju un šķitās labsirdīga. Noraisījusi no muguras mazu koceli, viņa no tās izņēma palaunadzi — maizi, sviestu un sieru —, pacienādama arī bērnus. Sāra stāstīja, ka viņa še kalnos ganot mācītāja govis, bet Elsa, lūk, esot mācītāja vecākā meita. Abas devušās meklēt Zvaigznīti, kas vakarvakarā esot nomaldījusies no ganāmpulka. Klīstot valodas, ka šovasar mežā esot uzjucis lācis, un nu viņas baidoties, ka tikai ķepainis neesot pakampis viņu telīti. Pasācis dzert asinis, tas ar ogām vien vairs neapmierinoties.

—    Tā bija mana gotiņa, — sacīja Elsa. — Es viņu te kalnakūtl slaucu katru dienu. Man viņa laizīja roku un skrēja pakaļ, lai kur es gāju. Man Zvaigznītes tā žēl, ka nemaz izteikt.

—    Lācis viņu nav saplosījis, lai gan tas viņai bija cieši uz pēdām, — noteikti apgalvoja Ante. — Tā aizbizoja tai virzienā. Tur ir dūksna, varbūt viņa tanī iestigusi. Bet gan mēs viņu izvilksim! Nav necik ilgi, kā mēs to redzējām.

No staignāja puses atskanēja svilpiens.

—    Paldies dievam! Kalle ir atradis Zvaigznīti! — iesaucās Sāra mirdzošām acīm. Aiz prieka nosarkdama, viņa uzklaigāja, ka viss mežs notrīcēja. Ar nasko vien tā ieblieza mežā, tāšu vīzēm nošvirkstot, ka bērni gandrīz nepaspēja viņai tikt līdzi.

Bija dzirdami govs māvieni — drebelīgi un baigi.

Elsa, līdz ar Anti un Maglēnu sasniegusi dūksnāju, Zvaigznīti vairs nepazina: tā bija notašķīta, nodūņota, slapja kā ūdensvabole.

Sāra un Kalle, mācītājmuižas kalps, viņu glaudīja un glāstīja. Tie gotiņu tik tā vien līdz ar nagiem bija paguvuši izcelt no iestiguma. Tikai vairs galva rēgojusies no dūkstāja, kad viņi piesteigušies.

Sāra pateicās Kallem kā telītes vienīgajam glābējam, nemaz neievērodams Elsas apgalvojumu, ka pateicība īstenībā pienākoties Antem un Maglēnai. Elsa pačukstēja saviem jaunajiem draugiem, ka Sāra un Kalle, pēc viņas nolāgojuma, laikam cerējoties. Kad ieklausoties Sāras runās, tad liekoties, ka neviens cits puisis Kallem nevarot ne pieēnoties. Taisni tādā pašā veidā Annika, viņu pērnējā gane, esot slavinājusi

Andersu, un nu tie esot virs un sieva. Kallem patiesībā bijis jānāk uz kalnakūtīm tikai pirmdien, jo otrdien sākšot pļaut sienu, un tad govīm vajagot būt pārdzītām, bet šis atkūlies jau šovakar: saprotama lieta, ka tur esot vainīga Sāra!

Ante, Maglēna un Elsa lēkāja pa noglumējušiem akmeņiem, pa ciņiem un cinīšiem — gāzelēdamies un klanīdamies. Izstieptām rokām un pusizkārtām mēlēm viņi laipoja pa šauriem dēļiem, kas bija pārmesti pār popēm, zem kurām urkstēja un vārījās dūņas. Lai nepakluptu, trim bērniem bija jāturas aiz rokām, rāpjoties augšup pa akmeņainiem kalnu takiem.

Ganu māja atradās iekalnē, zaļu ganību vidū. Gar nokvēpušo skursteni staipījās zilgani dūmi. Vakars bija jau labi pavēls, bet varēja domāt, ka ir vēl gaiša diena. Tikai brīnišķais klusums vēstīja, ka ir jau nolaidusies nakts. Pļavmalā grieza grieze — citi putni bija apklusuši, tāpat kā govju zvani un ganu stabules. No spožā, rāmā mežezera cēlās migla — balta kā piens.

Bet dzīvība atkal pamodās, kad pa atvērtajiem laidarvārtiem iebrāzās Zvaigznīte, kas visiem bija sagādājusi tik lielas rūpes. Sārai tā nemaz nebija jādzen, viņa pati zināja kūtī savu vietu un tūliņ devās uz turieni.

Ante un Maglēna, kas sekoja Elsai, palēnināja soļus — palika stāvot ka sastinguši.

Pieci baskājaini bērni, cits par citu lielāki, izpūrušiem matiem, ērmīgi saģērbušies, rokām saķērušies, stāvēja uz plakanas akmens šķeldas ganu mājas

priekša. Ieturedami noteiktu rakstu, viņi grūstīja savus elkoņus šurpu un turpu.

— Cīrulīši, Zvirbulīši, Pacepllši Salaižas! —

skanēja viņu skaļās balsis.

Antem un Maglēnai taču nebija ne jausmas, ka ar šādu dziedāšanu var aizbaidīt briesmīgos sumpurņus un niknos vilkus. Bija jādzied vienā mutes ieplētumā, un dziedot nedrīkstēja nedz runāt, nedz smieties.

Dziesma bija jāpabeidz, kaut gan dziesmas skandinātājas tīri vai izžirba aiz nepacietības un ziņkāres uzzināt, kas tie par svešiniekiem sanākuši, pie laidarvārtiem nostājušies.

—  Salaižas! —

noskanēja pēdējais vārds.

Āmekļi nolēca no akmens kā zaķi un aizdilba pie ciemiņiem.

Nebūtu mežā ķepaiņa, Ante un Maglēna bez vārda runas būtu devušies atpakaļ uz turieni, tādā mērā viņi bija nobijušies.

—    Mēs esam meža gulbji! — brēca ērmu bars. — Un nu mēs pārvērtīsim arī jūs par gulbjiem!

—    Saulei uzejot, mēs laidīsimies uz Ēģipti! — kliedza maza sārtvaidzīte spriganām acīm. Viņas mati bija tik gari un biezi kā zirga krēpes.

—    Tur dzīvo sproggalves princeses, kas ēd no zelta bļodām! — trallināja otra meitene, sīka un glezna. Dejojot viņas zeltainās cirtas ikreiz palēcās uz augšu.

—    Mēs lidosim pāri jūrai un ņemsim jūs līdzi! — dūca cita sārtvaidze, kurai mati bija melni kā čigānei.

— Salmi čaukst.

Ūdens šļaukst! —

bļāva vismazākā, abām kājām ielēkdama lāmā, tā ka dubļi vien pašķīda, nošļakādami viņas kailos stilbus līdz ceļiem. — Dziedi tu arī, Svēa, citādi tu nevari būt meža gulbis! — viņa uzsauca brīnumdaiļai meitenei, kam bija lelles izskats.

—    Izdomā tu kaut ko manā vietā, — atbildēja Svēa. — Es māku tikai pilsētnieku dziesmas, un tās še skaisti neskan.

—    Ne, tadas gulbji nedzied, — noteica Ingejerda, spridzene ar biezajām krēpēm.

— Puiši iet uz mežu, Zobeni gar sāniem. Puiši mani aicināja, Lai es nākot lidzi, —

viņa dziedāja gaudā balsī ka ganu meitene.

—    Un nu jums jāskrien deviņreiz pret sauli, tad arī jūs būsit meža gulbji! — pamācīja Vīva, leciņus palēkdama. Viņai bija jau apnicis mīcīties pa dubļiem.

Ielenkušas aizmēžu bērnus, kas vēl nebija atstinguši, baskājes atkal satvērās rokās, cilādamas tās vienā rakstā ar jautro dziesmu.

— Patīk man mežā iet: Tur var dziedāt, tur var smiet. Tur ir govis, tur ir kazas, Tur ir zēni, skuķes mazas, Kas ar mani joko.

Sai acumirklī Ante un Maglēna gan nelikās pēc tādiem, ar kuriem varētu jokot. Kā viņi tur stāvēja, pārpārim notvīkuši, nodurtu galvu. Viņiem drīzāk gribējās raudāt.

Tā bija Elsa, kas tos izglāba no kļūmīgā stāvokļa.

—    Vakariņas gatavas! — viņa sauca no ganu mājas.

Anti un Maglēnu ieņēmušas vidū, Ingejerda un Svēa metās skriešus.

Pustumšajā, vēsajā sānkambarī Sāra darbojās gar piena traukiem. Durvis uz lielo istabu stāvēja vaļā. Tur pavardā sprēgāja uguns, kaut gan nakts bija silta un gaiša. Kūpēja sausi novārīti kartupeļi, un smaržoja kafija.

Sārai šodien bija laime — meitenes vakara kopu bija jau nobeigušas. Govis bija izslauktas, izņemot vienu — gražīgo Sārtpurni. Ieraugot ķeblīti un slauceni, tā nelaidās klāt, badīja un spēra.

Ingejerda atzinās, ka viņas aiz līdzjūtības pret govīm esot paveikušas Sāras darbu: viņas neesot varējušas noklausīties nabaga lopiņu žēlās īdas.

Trīsdesmit ceturta nodaļa Karš un miers

Tikai sebā vakarā bērni bija ielīduši salmu cisās. Un kad tie pamodās? Seši no viņiem vēlu pēc pusdienas! Meitenes bija ļoti saīgušas, neatrazdamas nevienas dzīvas dvēselītes ne mājā, ne pagalmā. Tukša bija arī kūts. Un viņām taču bija nodomā arī šodien slaukt govis! Jau vakar viņas tās savā starpā bija sadalījušas, turklāt Skaistroze, kam bija vismīkstākie ciči, bija piespriesta Vīvai. Vilks viņu zina, pa kādām pasaules malām nu dauzījās govis!

Pelle, kazu gans, pagāns, nebija turējis vārdu. Viņš vakarvakarā bija apsolījis meitenes pavizināt ar laiviņu, tās pārirt viņmal upes, kur atradās lielās muižas ganu māja. Pelle bija teicies viņas tur iepazīstināt ar «ārzemnieku» — lielo, melno sugas bulli, kas bija tik nikns, ka bija jātur atsevišķā aplokā. Viņam

bija misiņa gredzens purna un ķede ap ragiem, un, kad tas mauroja, no nāsīm cēlās garaiņi.

Pelle bija gribējis meitenēm iemācīt pūst āža ragu — kas bija daudz vieglāk nekā stabulēt — un uztaisīt makšķeres, lai viņas straujupītē varētu makšķerēt lasēnus. Viņš bija nodomājis tām parādīt klintsalu, kur senlaikos mājojuši laupītāji. Tur spēja satilpt ap piecpadsmit cilvēku, bet ielīst varēja tikai pa mazu, mazu spraudziņu.

Pelle bija nosolījies meitenes aizvest uz mežu, lai tās pašas savām acīm dabūtu apskatīt balto pālumu zaļajā sūnājā, kur mēdzot dejot meža laumas. Vienu tādu Pelle bija redzējis. Zaļā tērpā, gariem, dzelteniem matiem, tā viņu reiz mežā bija uzrunājusi un aicinājusi nākt līdzi. Pelle viņai gandrīz bija paklausījis. Laime, vēl pēdējā brīdī viņam iešāvies prātā, ka vilinātāja varētu būt meža lauma. — Kungs Jēzus! — iesaucies Pelle. Skaistule acumirklī sašļukusi par sili.

Ak, un viņas taču bija gribējušas iet ogot un meklēt baltos oļus, kas tikai vienā vietā, vienīgi Pellem zināmā, bija atrodami!

Ārā spīdēja saule, bet iekšā istabā pie meitenēm bija viena pati kurnēšana. Tik daudz uzviebtu lūpu, tik daudz saskābušu seju!

Ingejerda raustīja samudžinātos matus, lai tos pīnē sapītu.

Hilma knibinājās ap sava apakšsvārka lentes mezglu.

— Pavardā no uguns vairs nav ne smakas! — pukojās Elsa, kas, gatava saģērbusies, uzmeta ogļu kvēlei dažas sveķainas malkas šķilas. Platām mēlēm uzšāvās liesma, un nu Elsa sodījās, ka tādā versmē jau varot sadegt, kaut gan vēl nupat no uguns nebija bijusi «ne smaka».

Tika uzvārīta kafija.

—    Nenāc man ar nokrejotu pienu! — Angēla draudīgi uzsauca Elsai, kas tukšu slauceni rokā devās uz sānkambari. Angēlas garās, zīdainās cirtas bija galīgi savēlušās, jo viņa vakarvakarā bija aizmirsusi tās aptīt ap papīriem. Viņa bija tik aizkaitīga un iekarsīga, ka, pēc Vīvas apgalvojuma, nočūkstētu kā karsts gludeklis, ja tai kāds uzspļautu.

—    Izmāžojusies kā pērtiķis! — atrūca Angēla, nievīgi paskatīdamās uz māsu, kas, saspraudusi kājstarpē apakšsvārkus, lielījās, ka viņa esot kungs šinī mājā.

Svēa sēdēja gultā un raudāja. Te bija tik riebīgi, ka nemaz izturēt! Mazā meitene ilgojās pēc savas māmiņas. — Hu, hu-hu! — viņa gaudoja. •— Ko lai es te daru? Stokholmā bija daudz jaukāk!

Svēas izteiktajām domām varēja gan pieslieties, ja salīdzināja nabadzīgo ganu māju ar viņas vecāku grezno dzīvokli, kur sienas lepojās ar skaistām gleznām, grīdas ar mīkstiem paklājiem, galdi ar mirdzošu sudrabu un gultas ar smalku veļu un zīda segām.

Kā tad izskatījās šeit? Sienu baļķu starpas bija aizbakstītas sūnām, grīda šķirbaina un vietām iegrimusi, no dēļiem sasistais galds sameties un smagajās durvīs roča vietā dzelzs kāsis. Gultā, kurā Svēa nupat kā bija pamodusies, bija ar rupju audekla pa-

lagu apklati stiraji' un zida segas vietā aitada, zem kuras meitene smaka vai nost.

—    Nu, ko tāda pinkšķe mums visur līdzi vazājas! — sirdījās Vīva. — Apēd mums tik vislabākos kumosus! Vēl vakar tu dabūji vislielāko iesalcukura gabalu un veselu šķīvi putras, kamēr mums bija jāapmierinās ar pusšķīvi. Un kāpēc? Tikai tāpēc, ka Angēla iestāstīja, tas esot smalki ļaut ciemiņam nosukāt visu, kaut arī tu pats nekā nebūtu ēdis!

—    Runā, it kā nez kādus gardumus man būtu atmetusi! — nicīgi pavīpsnāja Svēa. Viņa vēl aizvien sēdēja gultā uzrautiem ceļiem. — Kas tad tur liels

bija no viena iesalcukura grauda! Es varētu uzcelt māju no iesalcukura, jā — ar sīrupkonfekšu jumtu! Un dārzā pa visiem ceļiem tecētu putra! Manam tētiņam ir naudas kā spaļu, saka mūsu Lina. Es viņu palūgšu man uzcelt cukura māju! Bet tev es neļaušu ne slieksni nolaizīt!

—    Kā tu vēlies, manu cabuliti, gluži kā tu vēlies! — švepstēja Vīva. Brūnu bērza sprunguliņu zobos, viņa staigāja pa istabu, gūžas gorīdama. Mācītājmuižā kādu laiku bija dzīvojis ākstigs pilsētas drēbnieks, lai tēvam un kalpiem no pašaustās vadmalas pašūtu apģērbus. Sim drēbniekam Vīva tagad āmījās pakaļ.

Nosēdusies uz ķeblīša gultas kājgalī, viņa sāka dziedāt — gari un gaudelīgi, pusviru acīm:

— Starp puķēm sēž Jalmārs, un skan viņa balss: «Cik brīnišķi vasara zied!» Un rozes un lilijas smaržo un čukst: «Cik jauki šis jauneklis dzied!»

—    Esi nu klusa, Vīva! — čukstēja Ingejerda. — Abi nabadziņi piena kambarī vēl guļ — neuzmodini viņus!

—    Taisni to jau es gribu, muļķadesiņ! Lai viņiem taptu aiztaupīts šausmīgais pārdzīvojums — pamosties un domāt, ka ir rīts, kaut gan patiesībā ir vakars.

— Viņš redz tikai viņu, cik vaidziņš tai glīts, Tik sārtbalts kā asins un piens, —

viņa tagad bļāva visā kaklā, stāvēdama blakām sānkambarim. Bet tad tā spēji aprāvās, izbrīnījusies un saniknota.

Ārdurvis atvērās, un tanīs parādījas Ante un Maglēna — apģērbušies, nomazgājušies, sasukājušies, priecīgi un laipni. Maglēnai rokā bija kreimenes, naktsvijoles, kumeļpekas — vesels balts pušķis. Antem bija sešas tāšu turzas, uz rokas stilba uzrindotas. Tanīs smaržoja skaistas, sarkanas avenes.

—    Vai jūs jau esat augšā? — dzedri ievaicājās Vīva, lai gan šis jautājums bija gluži lieks. — Es domāju, ka jūs vēl guļat. Kāda joda pēc jūs esat piecēlušies? — viņa paskarbi jautāja tālāk.

—    Pelle mūs pamodināja jau ap ganu izdzīteni.

—    Kāpēc viņš, ratakakls, necēla arī mūs? — Hilmas balsi trīcēja raudas.

—    Viņš laikam darīja, cik spēja, — mierīgi atteica Ante. — Sauca pilnā saukumā, klaigāja, stabulēja. Sāra leloja, un Kalle pūta ragā. Govis mauroja. Mēs domājām, ka jūs to visu esat sadzirdējušas. — Ante nolika ogas uz galda.

—    Vai tad no visa tā var pamosties? — kurnēja Ingejerda. — Taisni otrādi — no tā drīzāk var iemigt.

—    Vai jūs jauki pavadījāt dienu? — jautāja Elsa gandrīz ar pārmetumu balsī.

—    Jauki? Es nezinu. Mēs palīdzējām kūtī. Mēs izslaucām kazas, — atbildēja Ante, mazliet vilcinādamies.

—    Tas taču ir ļoti jauki! — noteica Hilma.

—    Un tad mēs izšķūrējām mēslus.

—    Arī ir jauki! Kūts pēc tam ir tik tīra! — iekodās Ingejerda.

—    No paša rīta mēs vēl skrāpējām govis, — Antes atbildes papildināja Maglēna.

—    To mēs arī mēdzam darīt! — viņai šāvās starpā

Hilma. — Govis par to ir tik pateicīgas, laiza roku! Ak tu tētīt, un mēs tik zinājām sust! It kā mēs ziemā nebūtu diezgan izgulējušās! Un mums vēl tikai viena diena atlikusi še kalnos!

—    Jā, tur nu vairs nekā nevar darīt! — nopūtās Ingejerda.

—    Jūs laikam bijāt mežā? — vaicāja Angēla, mēģinādama uzkuplināt savas sprogas.

—    Jā, un baznīcā, — nopietni piebilda Maglēna.

—    Baznīcā? — iekliedzās meitenes kā vienā mutē. — Baznīca taču ir tālu!

—    Ciet klusu, Maglēna! — čukstēja Ante. Viņš izskatījās ļoti uztraukts.

Apņēmusies brālim paklausīt, Maglēna notupās uz sliekšņa, rokas zem priekšauta pabāzusi.

—    Kādā baznīcā — stāsti nu! — Elsa Maglēnai iznesa ar sviestu aptrieptu maizi.

—    Ak, es to tik tāpat pasacīju!

—    Vai jūs bijāt māņu baznīcā? — Ingejerda, kozdama savā sviestmaizē, atsēdās Maglēnai līdzās.

—    Es nezinu, kas tas ir — māņu baznīca! — lūkoja atraisīties Maglēna.

—    Mīļā, labā, dārgā, zelta Maglēna, pasaki man, vienīgi man — kādā baznīcā jūs bijāt? — čukstēja Svēa. Garais, baltais naktskrekls noplivinājās vien, viņai aizskrienot pie Maglēnas. Viņa apskāvās Maglēnai ap kaklu. — Saki nu, mīļā Lēna!

Maglēna bikli paskatījās uz Anti, kas, līdz ar Angēlu, Hilmu un Vīvu sēdēdams pie galda, ēda avenes ar pienu.

—    Ja gribi, saki! — pielaidās Ante.

—    Bet tikai man! — čukstēja Svēa. — Kā baznīcā izskatījās?

—    Sienas bija zaļas un jumts zils.

—    Vai tā nebija meža baznīca? Un Dievs bija mācītājs, vai ne? — Svēa bija pavisam nopietna.

—   Dievs reiz bija pie mums Stokholmā, viņš aizveda Hannu, manu mazo māsiņu. Hanna nemaz vairs negrib mājās nākt, laikam jau tur pie Dieva ir jauki. Kad man ir garš laiks, es ari gudroju iet pie Dieva. Saki — vai Dievs bija mācītājs tavā baznīcā?

—    Nē, mācītājs bija Ante.

Arī Vīva bija pielavījusies pie abām čukstētājām.

—    Vai zināt ko? — viņa iesaucās. — Iesim baznīcā, lai Ante ir par mācītāju! Viņš teiks runu, tāpat kā viņš jau vakar esot darījis.

Antem sakāpa sārtums vaigos.

—    Labi, Ante, kad jau tu šai amatā esi vingrinājies, tad tev tas ir pa spēkam, — teica Elsa maigi un nopietni. — Mēs te šodien sacēlām tādu karu, ka aiz kauna būtu vai zemē jāgrimst. Skaizdamās pašas par sevi, mēs kaitinājām citus, tāpēc ka pats sevi nevar kaitināt.

—    Jā, uzposīsim savu sirdi kā jau svētdienā! — Ingejerda kā lūgdamās raudzījās uz Anti.

—    Ņem vērā, Ante, ka mēs bijām ļaunas, — tev mums jāpalīdz atkal tikt uz ceļa, — mudināja Hilma. Viņa jau bija sacēlusi svārkus, kā to dara lauku saimnieces, taisīdamās braukt uz baznīcu.

—    Dziedāsim visi kopā! — priecājās Angēla.

—   Ej vien, Ante, mēs arī tūliņ iesim!

Angēla runāja tik noteikti, ka Antem nemaz nenāca prātā viņai neklausīt.

Trīsdesmit piektā nodaļa Meža baznīcā

Atkal Ante stāvēja uz akmens. Šoreiz tikai «kancele» bija zemāka, un uz tās varēja justies kā uz paklāja, tik mīksta bija tās sūnainā grīda.

«Baznīcēni» bija sanākuši no malu malām. Daži bija pavisam aizkusuši, tīšu dēku mezdami līkumus pa celmainēm un lieknēm, lai ceļš uz baznīcu iznāktu garāks. Nu viņi sēdēja vienā rindā uz garas siekstas, kas šeit atradās kopš nezināmiem laikiem.

— Uzņem balsi, Angēla! — teica Elsa. — Dziedāsim «Putnu dziesmu». Putni paši jau dzied.

—  Putni zara galā Spirgto ritu sveic, —

uzsāka Angēla dzidri un pilnskanīgi. Citi baznīcēni piebalsoja, arī Ante un Maglēna, tīri izbrīnījušies, ka šie «augstas kārtas» bērni zināja dziesmu, ko viņi tik bieži bija skandinājuši savā aizmēžu būdiņā.

—  Putni zara galā Spirgto rītu sveic, Čivinot jo līksmi, Dieva vardu teic.

Balsis apklusa. Antem bija jāsaka runa. Vakar viņam tas bija licies tik viegli! Redzot meža puķītes, dzirdot strauta irdzu, domājot par briesmām, no kurām Dievs viņu bija paglābis, viņa mēle bija tiektin tiekusies paust slavas un pateicības vārdus. Bet šodien viņš jutās stulbs un izskatījās nelaimīgs bez gala.

Baznīcēni sāka čukstēt un čabēt, pasniegdami cits citam tāsis un apaļus sprunguliņus, kas patiesībā bija sudraba cukurnīcas, kur iebāzt mēli, un smaržu pudelītes, kur iebāzt degunu.

Maglēna tīri apkaunējās. — Liec nu laukā, Ante! — viņa šņāca. — Visi jau gaida!

Ante žņaudzīja rokas. Viņš domāja piemiegtām acīm, lai viņu nesamulsinātu nemierīgā «draudze». Klausītāji sēdēja gaidīgām sejām, kabatasdrānām rokā, lai varētu noslaucīt asaras, ja kāda noritētu. Varbūt Ante runāja tikpat skaisti kā prāvests, kad tas pērn iesvētīja kalnu kapliču.

— Bet Ante! Vai tev vairs nav nekādas maņas? — Maglēna uztraucās no visas tiesas.

Ante atvēra plakstus. Viņa леи priekšā kāds zirneklis auda tīklu, staipīdams smalkus pavedienus starp diviem trausliem bērza zariņiem. Un pēkšņi Ante zināja, ko teikt.

—    Dieva tēva, Dieva dēla un Svētā Gara vārdā! — viņš uzsāka savu runu. — Nupat šai brīdī es redzu tīklu, un tīklā tup zirneklis, uzpūties un lepns; un, viņu uzskatot, man jādomā par pasaules ļaunumu. Arī tas auž neredzamus tīklus, kuros mūs ievilināt. Mēs bieži šai tīklā iekrītam, piemēram, kad savās domās ielaižam skaudību, kad slinkojam, kad turam dusmas.

Kaut kur tuvumā iekveldzās putns. Spārnus sizdama, no purvāja izlaidās gaigala.

—    Klausieties gaigalā! Cik skumji skan viņas dziesma! Tā ieskanas mūsu dvēselē, kad esam padevušies nekrietnai dzīvei, kad nevīžojam savaldīties, kad kurnam par likteni, ko Dievs mums nolicis. Mēs lidojam kā gaigalas — arvien tuvāk pie Dieva, lūgdami viņu mūs mīlēt un par mums gādāt.

Ante domāja, ka ar šiem vārdiem svētrunu varētu itin labi nobeigt, bet tad viņam ienāca prātā nupat nodziedātā dziesma. — Dievs grib, lai arī mēs viņu mīlam un redzam viņa darbus, un paužam viņa slavu un godu kā dzidrie kalna strauti un putniņi zara galā. Dievs ir labs pret cilvēkiem, kaut an tie vientuļi un mazi, Dievs ir arī labs pret dzīvniekiem. Dievs noņēma Zeltbārdei žņaudzekli, Diev izglāba Zvaigznīti no lāča nagiem.

Mīļais Dievs debesīs! — turpināja Ante, pilnīgi aizmirsdams savu apkārtni. — Mīļais Dievs, rūpējies arī par mazmāsiņām, lai viņas ir rātnas un paklausīgas! Rūpējies par Annu Līsu un Pēru Ēriku, par Kārli Nīlsu, viņu maizes tēvu, un mazo Kaili! Palīdzi Pērām Ērikam izaugt par krietnu vīru, kas nežūpo, nelamājas un nekaujas! Un rūpējies par mazo Monki!

Tu zini, ka viņam samistrojas mēle, kad jāsaka «Tavs prāts lai notiek», un ka tas šķobās kā rats uz vienu un otru pusi. Viņš droši vien drīz aizmirsis, ko māte mācījusi. Ej pie viņa, mīļais Dievs, un apgaismo viņa prātu, lai viņš zinātu, kas labs un kas ļauns! Gādā arī par Zeltbārdi, lai tā pārāk nebēdātos pēc Maglēnas un manis; tāpat arī par ķepaini, lai viņš atmestu savu niknumu! Un Stiklacim atņem sīvo! Gādā par visiem, visiem, tad pasaulē vienmēr būs labi! Dieva tēva, Dieva dēla un Svētā Gara vārdā. Āmen.

Ante runādams bija pavērsies pret sauli, kas, atrazdamās pusceļ vakarā, meta pēdējo mirgu caur priežu stumbriem un bērzu zariem. Kad viņa skats aizslīdēja līdz siekstai, kur sēdēja draudze, viņam likās, it kā tās locekļi būtu pavairojušies. Bet laikam jau viņu maldināja saules vizmā sažilbušās acis.

— Tagad dziedāsim «Teici to kungu»! — sacīja mācītājs Ante.

Cik vareni plūda dziesmas skaņas! «Kā debesīs,» domāja Ante. Likās, it kā tiktu dziedāts uz vairākām balsīm, jo skanēja taisni tāpat kā Ziemsvētku vakarā aizmēžu baznīcā:

— Teici to kungu, to godības ķēniņu svētu!

Dvēsele mīlā kaut teikt viņu cienīgi spētu!

Pulkiem lai nāk.

Kokles lai skandināt sāk.

Visi lai slavē to svētu!

Trīsdesmit sestā nodaļa

Negaidīti ciemiņi

Kad Antes acis atžilba, viņš sarāvās kā bites dzelts. Aiz baznīcēnu rindas stāvēja mācītājs, pie smuidras priedes piespiedies. Ante to pazina uz vietas — tas kādreiz bija runājis aizmēžu baznīcā.

Līdz nāvei nobijies, Ante nolēca no akmens un laidās diegt uz mežu. Arī Maglēnai tik tā vien dega dot kājām ziņu, bet viņai par bēgšanu nebija ko domāt: tai klēpī sēdēja mazā Svēa.

Maglēnai viņas stāvoklis likās šausmīgs: viena pati starp tik daudz augstas kārtas cilvēkiem! Līdz ar mācītāju bija atnākušas arī divas lielkundzes — salmu cepurēs un pirktās kleitās kruzuļu apkaklēm. Viņu kurpes bija no smalkas, spīdīgas drēbes un cimdi kā no mežģīnēm.

Arī Maglēna mācītāju tūliņ pazina. Klausoties Antes runā, mācītāja seja izstaroja gaišu mieru, taisni tāpat kā toreiz aizmēžu baznīcā, kad viņš pats turēja dievkalpojumu. Viņš izskatījās stalts un cienīgs, tā ka Maglēna viņa priekšā jutās maziņa, maziņa.

Mazā Svēa bija tik trausla un tieviņa, tās svārciņi tik plāni, ka Maglēna viņas svaru nemaz nemanīja. Maglēna pat varēja to paaijāt un atgainīt odus no viņas gleznās pieres.

Ieraugot abas kundzes, Svēa vienu no tām piesauca sev klāt, jo tā bija viņas māte. — Tā ir mana vislabākā draudzene, — čukstēja bālā meitene, rādīdama uz Maglēnu, — es negribu, ka viņa no manis aiziet!

Kad dievvārdi bija beigušies un dievvārdu turētājs aizmucis, baznīcēni sacēlās kā spārnos, skaustīdamies ap ilgi neredzētajiem vecākiem un Stokholmas krustmāti. Bet ne visi nodevās satikas priekiem ar pilnu sirdi; Elsa pat ar pakostu dūšu. Bērni jau sen bija nodomājuši ciemiņiem sarīkot spožas sagaidības, tiem svētdienas vakarā ierodoties ganu mājā, un nu viņi nebija paguvuši ne istabu uzkopt! Tāpēc Elsa, tikko apsveicinājusies, likās pa kalna piegāzi augšā, ko tik nagi nesa. Arī Ingejerda un Hilma aizskrēja viņai līdzi. Meitenes bija apmulsušas: viņām, kas tikai nesen bija izrausušās no gultas, šķitās neticami, ka diena jau nāca vakarā.

Nu tās rāvās slapjām mugurām: uzklāja savārtītās gultas, noberza nokvēpušo pavardu, uzmazgāja sastaigāto grīdu un nokaisīja to ar sakapātiem paegļiem. Kad ieradās-trīs ciemiņi, ganu māju vairs nevarēja ne pazīt.

Tomēr īstu prieku bērni neizjūta arī vēl tagad: viesu ierašanās nozīmēja, ka vasaras visjaukākais posms ir nodzīvots. Siena laikā govis un kazas pārdzina mājās. Ganu māja un kalnakūtis tika aizslēgtas uz vairākām nedēļām. Kad atvasarā lopus uzdzina atkal kalnos, mācītāja bērniem jau bija sākušās skolas mācības.

Bet nu nebija vaļas palaisties drūmām domām. Vēl darbs dzina darbu.

Pelle, ganīdams kazas, bija samakšķerējis lasēnus, kas šodien bija labi ķērušies. Elsa tos notīrīja viens un divi, un jau tie čurkstēja pannā.

Uguns dega sprakstēdama.

Ingejerda mizoja kartupeļus, Vīva tīrīja nažus. Angēla klāja galdu, uzgreznodama to ar Maglēnas mežapuķēm. Maglēna un Svēa vēl atnesa meijas. Pelle uzposa sētsvidu, piegramstīdams čūkšļus un lapas.

Hilma rīkojās pa piena kambari. Salauzījusi tur noglabāto drupano miežu plāceni parocīgos gabalos, viņa iznesa rūgušpienu un svaigo sieru, kas bija tik trausans un tik sauss, ka iespriedās kaklā, lai gan vēlāk, kad bija ieacojies, tas mēdza būt mīksts un valkans. Spainīti ar dzelteno, smaržīgo sviestu viņa nolika galda vidū.

Tālu tālumā varēja dzirdēt Sāru lelojam. No tās pašas puses atskanēja arī stabule. Kalle acīmredzot bija pie Sāras. Mazākajām meitenēm par to bija jābrīnās. Viņas Sāras vietā labāk būtu palikušas ganu mājā, kad jau Kalle bija apņēmies ganīt govis.

.

Trisdesmit septita nodaļa Kur aizlokās Antes dzīves ceļš

Pēc vakariņām mācītājs devās pastaigā pa līku loču taciņu augšā pa mežaino nogāzi. Tur kādā paiezē viņš zināja kalnavotu.

Citkārt jau atgabalus to dzirdēja urdzam, bet šoreiz tās bija citas skaņas, kas atsitās mācītāja ausīs, — kā raudas, kā šņuksti. Paspēris dažus soļus tai virzienā, no kurienes atskanēja šīs bēdu atbalsis, mācītājs apstājās. Sāpēs raustīdamies, galvu paslēpis sūnās, tur gulēja tas pats zēns, kura jūtu kvēle un runas dāvanas viņu nupat mežā tā bija pārsteigušas un izbrīnējušās.

— Ko tas līdz, ka viņi manī pa jokam noklausās, tie, kas nav manas kārtas! — elsoja zēns. — Ko tas līdz, ka mēs devāmies pasaulē, projām no aizmēžu kalnājiem! Būtu mēs palikuši savā būdiņā vai nokļuvuši nabagmājā, mēs nekad nezinātu, ka mūsu liktenis varētu būt arī labāks! Bet nu es vairs nespēju būt mierā ar šo posta dzīvi! Es gribu mācīties, es gribu izglītoties, es gribu būt līdzīgs šiem kungu bērniem. Es negribu vairs klaidot pa lielceļiem, es negribu vairs zemoties lūgdamies un ubagodamies! Es negribu stāvēt uz akmens, es gribu stāvēt baznīcā kā likumīgs mācītājs un paust cilvēkiem, ko mums māte mācījusi! Sī vēlēšanās manī deg kā uguns. Es nejaudāju to apdzēst un gremžos par to, jo es zinu, ka Dievs prasa, lai es būtu mierā ar savu likteni. Mīļais Dievs, palīdzi man pārvarēt šo grēcīgo tieksmi!

Ante izbijies pasita galvu uz augšu. Viņam likās, it kā būtu iedunējušies soļi, pavīdējusi ēna. Tur stāvēja mācītājs.

Acumirklī Ante bija kājās. Viņš kaunējās savas satūkušās sejas.

Pacēlis zēna zodu, mācītājs viņam ieskatījās acīs. Antem šķita, ka šis skats ietiektos viņa dvēseles dziļumos. Viņam kļuva uzreiz tik viegli un labi! Pats neaptverdams, kā tas bija noticis, viņš jau pēc maza laika sprīža bija nogrimis sarunā ar to cilvēku, kas tam vēl nesen bija iedvesis tik nepatīkamas kautres.

Ilgi viņi tur sēdēja, katrs uz sava akmens, pusmūža vīrs un mazais zēns.

Mācītājs bija paradis remdināt kaislības. Viņa priekšā atvērās Antes sirds, kā tā vēl nekad nevienam nebija atvērusies. Zēnam likās, it kā viņš runātu ar pašu Dievu, tādu viņa jūtu izpratni tam parādīja sarunu biedrs, kas viņā klausījās ar vislielāko uzmanību.

Ante tēloja savas bažas un raizes mazo māsu un brāļu dēļ, kamēr viņš tiem nebija atradis piemērotu patvērumu, tādu, kāds ari mātei būtu bijis pa prātam. Viņš stāstīja par māti, par viņas ciešanām un viņas nāvi un par solījumu, ko tas viņai devis, — rūpēties par mazajiem, lai tie izaugtu par krietniem cilvēkiem. Jā, beidzot Ante atklāja pat to, kas viņa iekšienē kopš mazām dienām bija plaucis un teicis savu slepeno vēlēšanos —kļūt par garīdznieku. Tā bija viņā uzdīgusi kādā Ziemsvētku vakarā, kad māte to bija paņēmusi līdzi uz baznīcu.

Antes draugs palika domās. Viņš vairs nerunāja un nejautāja, vairs neskubināja Anti stāstīt tālāk. Visbeidzot viņš piecēlās. Viņa skatā mirdzēja kāds svēts nolēmums. — Nevis gadījums, manu zēn, tevi novedis manā ceļā, bet Dieva prāts. Tev jāiet tā taka, kuru tev nospraudušas tavas mātes lūgšanas!

Gar Antes acīm nolaistījās kā zibens.

— Es tev došu pajumti un maizi, un izglītību. Pienācīgi sagatavots, tu varēsi iestāties ģimnāzijā. Es zinu droši, ka Dievs šo pasākumu svētīs. Mana sieva

un es — mēs centīsimies būt tavi vecāki, un tu mums būsi labs dēls. Sī lieta ir nodarīta — lai Dievs mums palīdz!

Ante sajuta mācītāja silto roku, kas draudzīgi skāra viņa pieri.

Audžutēvs un audžudēls vēl ilgi stāvēja pie rāmā mežezera, no kura cēlās palsi miglāji. Vasaras nakts bija gaiša kā diena.

Juzdamies kā sapņu mulsā, Ante nebūtu nemaz pārsteigts bijis, ja tur, baltajā ezera miglā, būtu parādījusies mātes seja ar to pašu gaišo smaidu ap lūpām, ar kuru tā bija aizgājusi mūžīgā mierā, klusi svētīdama savus bērnus.

Trīsdesmit astota nodaļa Indiāņi

Mācītājs un Ante klusēdami devās atpakaļ uz ganu māju. Troksni, kas, tuvojoties laidaram, bija dzirdams jau pa gabalu, viņi nemaz nepamanīja. Badījās govis, spītējās āži, kūvējās teļi; visapkārt kliedza un brēca, mauroja un mekšķināja, auroja un uvināja.

Viņi nebija arī piegriezuši vērību mežonīgajiem rēcieniem, kas spalgi atbalsojās apkārtējos mežos, tādā mērā viņi bija iegrimuši savās domās. Bet nu tiem gribot negribot bija jāpaceļ galva.

Kaukdams un gaudodams tos apstāja mežoņu bars, kas veltīgi bija lūkojis sadzenāt viņu pēdas. Asinsdzērāji indiāņi tos bija sagūstījuši! Baļtvaidžu skalpus viņi tīkoja! Ingejerda, veikla kā zebiekste, uzrāpās uz tēva pleciem, lai, paviļņojusi viņa mīkstos matus, tam ātri noņemtu skalpu. To padarijusi, viņa tikpat ātri noskūpstīja «kailo vietu» un noslīdēja atkal zemē.

— Nu, nu, meitenes! — Izklaidīgi smaidīja tēvs, mierīgi soļodams tālāk. Lai nu viņš iet vien, tētiņš, bet Anti — to gan nedrīkstēja tik viegli palaist! To ielenca, noķēra, sagūstīja indiāņi, briesmīgi kliedzot un ķērcot. «Tavu gardu kumosiņu! Tik jauns baltvaidzis!» Tika nolemts Anti izcept un apēst vakariņās.

Ja Ante vēl nebūtu staigājis kā pa sapņiem, nespēdams aptvert lielo laimi, viņš patiešām būtu varējis pārbīties, uzskatot drausmīgos radījumus, kas

rūca un rēca kā zvēri, mētādami asinīm apvirušāš basās kājas un staipīdami sarkani notetovētās rokas. Mati viņiem bija grīstēs sapīņāti vai atraisīti un galvvidū ar staipekņiem cekulā sasieti.

Indiāņi kviekdami kvieca aiz sajūsmas, kad baltvaidža vaibstos atēnojās kā nobīlis. Kādu brītiņu viņš tiešām stāvēja kā bez padoma, bet tad piepeši saliecās uz priekšu kā vērsis, kas taisās badīt. Tas tik bija paņēmiens, un indiāņi aizsprāga kā sapali, bļaudami pilnā rīklē un pakrizdami gar zemi kur kurais.

Kā trenkāts briedis Ante likās augšā pa nokalni, projām uz ganu māju, uz kurieni viņš bija redzējis aizejam savu jauniegūto draugu un aizstāvi. Pie tam viņš saskrējās krūtīs ar Annu Dēu, kas knašiem soļiem devās pa nokalni lejā, lai satvarstītu meitenes un iedzītu tās gultā. Anna Dēa, mācītājmuižas bērnumeita, kā par dzīvo nelaimi arī bija atvākusies uz ganu māju, Anna Dēa, pēc kuras ieskatiem, pilnprātīgiem bērniem nekad nekas cits nebija jādara kā tikai jāēd, jāguļ, jāmazgājas, jāsukājas un jāmācās. Viņai nevarēja iestāstīt, ka indiāņiem arī pa nakti jāiet uz medībām, jāguļ pakrūmē uz glūņu!

Rokas sānos iespriedusi, Anna Dēa aiztipināja līdz laidarvārtiem. Nenojauzdama nekā ļauna, viņa sāka saukalēt, domādama bērnus tepat tuvumā.

—    Vīva, Angēla! Šurpu, ātrāk! Nebūs labi, ja nenāksit! — Viņa brītiņu paklausījās, vai vismaz pēdējiem vārdiem neradīsies atbalss.

Klusums.

—    Bērni! Kas tā par būšanu! Elsa, atbildi! Nu jau gan bez brīdina neiztiks!

Indiāņi ir nedomāja viņai paklausīt. Plaudus nokrituši sūnienā, tie ausījās, lai nolāgotu visizdevīgāko brīdi sarīkot briesmīgu uzbrukumu. Ak tu, nožēlojamā baltvaidze! Jau sarkanādas asina nažus, ar ko noņemt tavu skalpu! Jau viņiem niez zobi iebaudīt tavu cepeti! Kliedz tik vien, kliedz!

Tā likās, it kā Anna Dēa šo kluso aicinājumu būtu sadzirdējusi, jo nu tā, aiz dusmām svildama, ņēmās rāties no jauna. — Lai Dievs jūs žēlo, bērni! — viņa kliedza. — Kā ņemšu šķeistu, tā sapēršu jūs tā, ka lēvari vien lēks!

Nevienas skaņas.

— Es atnesu no mājām franču grāmatu, jā! Ne jūs rīt sieru siesit, ne kazas slauksit! Nekad jūs vairs kazas neslauksit, nedz arī govis skrāpēsit! Ganos arī vairs nav nekāda iešana! Iespundēšu jūs piena kambarī ar visu franču grāmatu! Nu — vai nāksit laukā?

Tai pašā brīdī atskanēja gaudoņa, tik drausmīga un baidīga, ka Anna Dēa acumirklī nemaz nesaģida, ka briesmas ir tuvu un ka tāpēc ņemt labāk kājas pār pleciem. Viņa tik sabāza pirkstus ausīs. Aiz celmiem, kokiem, akmeņiem gāzās laukā briesmoņi, rīkles plā-; tīdami ka nezvēri.

Izrādījās, ka Annai Dēai bija brīnišķa galvas āda — kārtaina, jo pārdesmit sekundēs viņai tika noņemti vairāki skalpi!

Maglēna, kas līdz ar citiem bērniem bija slapstījusies pa krūmiem, stāvēja savmaļus.

Briesmoņi sasēja baltvaidzes rokas ar saknēm un stīgotnēm, rīkodamies to aizstiept līdz slaidajam bērziņam. Bet gūstekne, dūšu nezaudēdama, cīnījās ar visiem spēkiem, kas vēl pavairoja mežoņu sajūsmu. Tā viņai tika viens otrs belziens. Tas viss bija tik jauki indiāniski! Neģēļi elsa un pūta, šņāca un krāca, puledamies pa nopietnam pārmācīt to necilvēku, kas viskošākajā vasaras laiciņā uzgalvojās ieminēties par franču gramatiku! Viņu asinskāre bija tik kvēla, viņu naids tik splvs, ka tie pavisam aizmirsa parūpēties par pašu drošību.

Vēl Anna Dēa nebija aizdimīta līdz kauna stabam, kad no meža krēslas izdrāzās pinkains briesmeklis vekšēdams un smilkstēdams. Skaļi spiegdami, plikstilbji metas bēgt — klupu klupām augšā pa kalnu.

Maglēna — pārbijusies, pusnemaņā — spārnoja citiem pa priekšu. Vēl viņas sirds dziļumos trīcēja nesen pārdzīvotās lāča šausmas. Viņa neredzēja neko. Viņa ari nedzirdēja, kā izbaiļu saucieni pārvērtās skanīgos smieklos. Indiāņi uzgavilēja pinkainajam nezvēram, kad tas izrādījās par Pelli, kazu ganu, kas, cieši apsējies lāčādu, bija sadomājis viņus patramdīt.

Trīsdesmit devītā nodaļa Maglēnas laime

Maglēna ieskrēja ganu mājā pa kaklu pa galvu — izpūrušiem matiem, bāla kā nāve. Viņas uztraukums aprima, kad tā pavarda priekšā uz ķeblīša ieraudzīja Anti, kas spodrināja indiāņu kurpes. Bet tad viņu atkal pārņēma kautres un mulsa, jo istabā atradās ari abas kundzes, kuras lūkojās tieši uz ienācēju. Acimredzot mācītājs, kas nupat taisījās iziet pa durvīm, bija ar tām sarunājies.

—    Tur jau viņa nāk — kā saukta! — laipni noteica mācītājs, noglaudīdams meitenei galvu.

—    Tik tiešām — te nu viņa ir! — sacīja viena no kundzēm, tā, kuru meitenes sauca par krustmāti. Maglēna zināja, ka tā ir Svēas māte. Kundzei bija taisni tikpat gaišbalti mati kā Svēai un taisni tikpat balsnēja un daiļa seja, kas izstaroja maigumu un laipnību. Pacēlusies no krēsla, viņa panācās Maglēnai dažus soļus pretī, pievilkdama to sev klāt. Glāsīgām rokām tā apskāva šo viņai svešo bērnu, kas nezināja, kur savas acis likt.

—    Vai tu jūti kādu labvēlību pret Svēu? — viņa vaicāja mīkstā balsī.

Maglēna nosarka līdz matu galiem. Viņai nebija ne jausmas, ko nozīmē «just labvēlību».

—    Svēas māmiņa jautā, vai tev patīkot viņas mazā meitiņa, bet es jau zinu, ka tā tev patīk, — teica otra kundze, Elsas un pārējo meiteņu māte. Tai bija tik žirgts un priecīgs skats, ka Maglēna viņai uzreiz varēja uzsmaidīt, aizmirstot ir kaunu, ir bailes. Bet pie bālās kundzes viņa joprojām jutās neērti.

—    Jā, man Svēa patīk gan, — murmināja Maglēna.

—    Vai tu negribētu kļūt par viņas draudzeni un māsiņu? — atkal uzņēma valodu Svēas māte. Jautājums skanēja kā lūgums.

—    Tās meitenes vietā, kas aizgāja pie Dieva? — Plaši atvērtām, nopietnām acīm Maglēna raudzījās bālās kundzes sejā, tik skumjā, ka Maglēnai likās — tūliņ, tūliņ tā nolīs asarām. — Mūsu māte arī tur ir, tad jau tavai meitiņai ir jauki, — piebilda Maglēna ar nolaistu balsi, gribēdama noskumušo mierināt.

—    Vai tu tā domā, milulit? — čukstēja kundze, paceldama Maglēnu uz saviem ceļgaliem un iespiezdama pieri meitenes sprogās.

Maglēna samulsa no jauna, sastingdama stīva kā milna. Viņai bija grūti un neveikli. Cik labprāt viņa būtu noslīdējusi no kundzes ceļiem, viņa, kas nemaz nebija ieradusi klēpī sēdēt! Bet Ante, uz kuru tā savās mokās pavērās, viņai pamirkšķināja ar acīm. Tas nozīmēja tik daudz, ka viņai esot jāpaciešas — jāpaciešas tikmēr, kamēr kundze pati no sevis nolaidīšot zemē tik lielu meiteni.

To kundze arī darīja, klusi raudādama.

—    Runā tu, Oktāvij! — viņa čukstēja.

Mācītāja kundze, kam bija tik spridzīgas acis, izstiepa roku, aplikdama to ap Maglēnas viduci. Un tad viņa meitenei pastāstīja, ka Svēas māte kopā ar viņu un viņas viru esot nolēmusi ņemt Maglēnu līdzi uz Stokholmu savas nomirušās meitiņas vietā.

—    Un Ante? — dvesa Maglēna izbaiļu pilnām acīm.

—    Ante dzīvos pie mums kā mūsu dēls, tas jau ir nospriests. — Viņa priecīgi uzsmaidīja Antem, kas, pacēlis galvu no darba, izglaudīja dažas matu šķipsnas no pieres un viņai atbildēja ar gaišu, līksmu smaidu.

Mācītāja kundze bija ļoti apmierināta. Jau divus nabaga zēnus viņas vīrs bija izaudzinājis un izskolojis, bet šis aizmēžu bada bērns abus aizēnoja ar savu gudrību, atjautību un smalkjūtību.

—    Tev jāzina, bērniņ, ka tev būs tikpat labi kā Svēai.

—    Tu dabūsi Hannas leļļu namu! — piemetināja Svēas māte. Jau viņai klēpī sēdēdama, Maglēna bija paspējusi iekļauties viņas sirdī, kur atplauka klusa cerība, ka šis spirgtais kalnu bērns atveseļos arī viņas pašas slimīgo meitiņu.

—    Leļļu nams — ko domājies! — lūkoja Maglēnu sapriecināt mācītāja kundze. — Ar mazām istabām un maziem, maziem galdiņiem un krēsliņiem, katliņiem un podiņiem!

—    Vai tur ir arī kūts un govis?

Mācītāja kundze izskatījās pārsteigta. Par tādām lietām leļļu namā vēl nekad nebija dzirdēts.

—    Toties mums ir īsti, dzīvi zirgi un kariete, kurā tu varēsi vizināties.

—    Vai jums ir arī dzīva kaza? — vaicāja Maglēna gandrīz pusraudus.

—    Kaza? Nē, kazas mums gan nav. Pilsētā kazas neviens netur. — Nu bālajai kundzei aptrūka padoms.

—    Ante reiz teica, ka karalim esot tūkstoš kazu, un karalis taču dzīvo pilsētā. Karaļa kazām esot zelta ragi.

—    Kazu karalim gan nav. Bet, kad tu brauksi karietē, tu redzēsi viņu pašu un iemanīsies viņu sveicināt. Bet, taisnību sakot, Oktāvij, — Svēas māte pagriezās pret mācītāja kundzi, — taisnību sakot, es nesaprotu, kāpēc mēs lai neturētu kazu? Mūsu stallī ir vietas diezgan. Kučieris viņu varētu apkopt. Viņš būs ar mieru darīt visu, kas Svēai spētu sagādāt prieku.

—    Ja būs kaza, tad es iešu līdzi! Bet mēs jau pašas varam viņu apkopt — Svēa un es!

Bālā kundze apmierināta pasmaidīja par Maglēnas pašpaļāvību un draudzīgo «Svēa un es».

— Tiešām, varbūt tev taisnība! Varbūt no tādas kazas atlēks kāds labums tavas vājulītes plaušām. Kazu piens ir lielisks līdzeklis pret diloni, — sacīja mācītāja kundze, kas līdz ar draudzeni bija norūpējusies par tās vienīgā bērna veselību. — Un bez tam jums vēl šērās1 ir vasarnīca. Tur taču ir vesela sala, kazai kur ganīties. Gan mēs visu iekārtosim! Bet nu es tev, Maglēna, ko pastāstīšu, par ko skaidri zinu, ka tas tevi iepriecinās.

1 Sēras — salas jūra pie Stokholmas.

Mācītāja kundze jau bija noģiduši, cik grūti Maglēnai nācās savaldīt savu sirdi, domājot par šķiršanos no Antes. Tāpēc viņa nolēma to uzvedināt uz citām domām.

.

Četrdesmitā nodaļa Visi septiņi aizvējā

Maglēna dabūja noklausīties to pašu stāstu, ko nupat arī Ante bija dzirdējis pa daļai no mācītāja, pa daļai no viņa sievas, — stāstu par savējiem un sevi pašu.

Paudas par septiņu bāreņu sirojumu ar kazu bija gājušas no mutes mutē, aizkustinādamas dažu labu sirdi.

Bjernemūnas mežzinis bija par viņiem ieminējies, kad amata darīšanas to bija novedušas dienvidu novadā. Tas bija arī iebraucis mācītājmuižā. Saviem senajiem draugiem, mācītājam un viņa kundzei, viņš bija stāstījis par «savām meitiņām» un gari un plaši iztēlojis lielo laimi, kādu nu jūtot viņš un viņa sieva, kopš mājās atskanot bērnu smiekli un gaviles.

—    Man jāpiebilst, Maglēna, ka agrāk mežzinis tā nekad nerunāja, tāpēc ka tam bērnu nemaz nebija, — teica mācītāja kundze.

—    Es zinu, es zinu, kas tās par meitiņām! — iekliedzās Maglēna. — Tās ir mūsu mazmāsiņas — Merta Grēta un Brita Kaisa! Manu dieniņ, vai viņas vēl dzīvo?

—    Ko tu gan nedomā! Un kā vēl! Viņas ir sveikas un veselas, un mīļas, un rātnas. Un viņu pavārgā māmiņa esot saspirgusi, kļuvusi mundra un rosīga. Viņa esot izaudusi meitenēm rūtainas kleitiņas, zilbaltas un sarkanbaltas, — darbdienām un svētdienām.

Maglēna klausījās kā pasakā — spulgām acīm, saliktām rokām.

—    Un tad vēl viņu māmiņa tām esot pašuvusi platus pakulu priekšautus. Tos viņām apsienot, kad tās stājoties pie darba. Vai tu vari uzminēt, kādus darbus tādas skripatiņas spēj veikt?

—    Visvisādus! — iesaucās Maglēna. Tā likās, it kā viņa, ja tas būtu vajadzīgs, abām māsiņām varētu izrakstīt liecības kā pirmās šķiras kalponēm.

—    Visvisādus? — atkārtoja mācītāja kundze. Ap viņas lūpām krēslojās jautrs smaids, kas Maglēnu gandrīz aizvainoja.

—    Viņas var mēzt grīdu un nest sīkmalku, un mazgāt karotes, un . . . un . . . — Maglēnai aizņēmās elpa, tēlojot mazmāsiņu spējas un izveicību.

—    Un ko tu domā, kā viņām sokas ar kūtsdarbiem?

Maglēna šķita pārsteigta. — Kūtī viņām nekad nebija jāiet. Merta Grēta nemaz vēl nejaudāja pārkāpt kūts slieksni. Un man arī nekad nekāda palīga nevajadzēja! — viņa piebilda ar zināmu lepnumu.

—    Bet nu es tev varu pastāstīt, ka abas mazulītes drīz pratīs arī kūtsdarbus, jo tagad katrai esot sava kaza. Mežzinis tām licis uzcelt glītu, mazu kūtiņu.

—    Tavu jaukumu! Un nez kas kazām vārdā? — Maglēnas acis iemirdzējās vēl spulgāk.

—    To ari mežzinis pateica. Vienu saucot par Zelt. . . Zelt. . . vārds man nupat vēl bija mēles galā, bet atkal aizšāvās!

—     Zeltbārde! Katrā ziņā Zeltbārde! Ante, vai tu dzirdēji, viņu kazu sauc par Zeltbārdi, tāpat kā mūsējo!

Maglēna nemaz vairs nevarēja nostāvēt. Žņaudzīdama rokas, mīņādamās un grozīdamās viņa skatījās gan uz Anti, gan uz smalko pilsētas kundzi, kas viņai tik mīļi uzsmaidīja un jau pasteidzās pateikt, kāds vārds otrai kazai, lai Maglēnai vairs nebūtu jāvaicā.

—    Otru sauc par Baltpinku.

—    Tad tā būs tāda ar divām baltām pinkām bārdas vietā! Tās ir labas piena kazas! — piebilda Maglēna kā jau daždien sapratēja.

—    Un bez tam vēl meitenēm esot lelles — smalkas lelles ar porcelāna galvu un kuplām bizēm, kaut gan tās esot zīdaiņi, kas guļ šūpuli.

—    Ak jā, es atceros, kā viņas dziedāja, aijādamas savas lelles: «Edu tu te ieti ni!» — Maglēnas balsi jau ietrīcējās asaras.

Mācītāja kundze ātri piemetināja: — Un vai zini, kas lellēm vārdā? Anna Līsa un Maglēna!

—    Ante, vai tu dzirdi?

—    Pagaidi, pagaidi, kas vēl nāks: viņas pašas sev uztaisījušas trīs zēnus — no pagalēm — un saģērbušas tos, un tos sauc Ante, Monke un Pērs Ēriks. Vai jums šie vārdi neliekas pazīstami?

Maglēna klusēdama pagriezās pret brāli, aiz prieka notvīkdama. Arī viņš raudzījās māsā, tāpat klusēdams. Arī viņa acīs uzmirdzēja prieks.

—    Vēl es neesmu galā! Es stāstīšu vēl daudz jauka!

—    Varbūt mazmāsiņas jau šuj rozes uz cimdiem?

—    To nu gan es neticu, bet nu par mazmāsiņām vairāk nebūs. Bet ko tu teiksi, kad uzzināsi, ka mežzinis pa ceļam iegriezies kādā lielā, koša zemnieku sētā?

—    Vai tajā, kur mēs atstājām Annu Lisu un Pēru Ēriku? — stāstītāju pārtrauca Maglēna, aiz nepacietības iedrebēdamās.

—    Pareizi! Un Anna Lisa esot pilnīgi kā pašu bērns tajās mājās. Viņai esot pašai savs ratiņš un savas vilnas kārstuves. Kad mežzinis tovakar iegājis viņu lielistabā, Anna Lisa pašlaik sēdējusi pie ratiņa un vērpusi vilnu, kamēr saimniece šķeterējusi dziju: tur būšot vadmala ziemas drēbēm viņas vīram un visiem trim bērniem. Pavardā jautri sprakšķējusi uguns. Divi mazi zēni. . .

—    Es zinu, es zinu — Pērs Ēriks un Kalle! — viņai iekrita valodā Maglēna, aiz prieka palēkdamās.

—    Laikam tā viņus sauca. Tie patlaban nākuši no āra ar malkas klēpjiem. Istabā bijis silts un gaišs. Visi bijuši jautri un priecīgi. Un tad viņas uzsākušas kādu dziesmu, saimniece, Anna Līsa un vēl viena meita, kas arī vērpusi.

—    Tā bija Stīna!

—    Es vairs neatminos, par ko viņas dziedājušas, ja nemaldos, par kādu ganu mēitu.

—    Ante, viņas dziedājušās par ganu meitu un karaļdēlu — tā ir dziesma ar sešpadsmit pantiem!

Un daiļo ganu meitu apskauj karaļdēls.

Tā kļūst par sievu viņam, kas ir tik skaists un cēls, —

jau dziedāja Maglēna.

—    Jā, jādomā, ka viņas šo dziesmu būs dziedājušas. Bet nu klausies tālāk. Mežzinis sirsnīgi nopriecājies, ieraugot Annu Līsu un Pēru Ēriku. Meitene esot katrā darbā iepratīga. Ik sestdienas viņa ķērnējot sviestu mazā, zilā ķērnītē, ko viņai saimniece uzdāvinājusi. Un tad viņa vēl slaucot kazas. Lielāko un skaistāko no kazām arī tur saucot par Zeltbārdi. Un šīs Zeltbārdes kazlēnam bijis Mātesmeita vārdā. Diez kāpēc?

—    Nu, protams, tāpēc, lai tas dienās būtu līdzīgs mātei! — atbildēja Maglēna, no savām pirmītējām bailēm galīgi atžirgusi.

—    Mežzinis izgājis arī pagalmā, lai noskatītos, ko dara abi zēni. Tie dzīvojušies gar avotu, kur viņiem bijušas uzceltas sudmaliņas un zāģētava. Sudmaliņas rūkušas un zāģis šņācis, tā ka mežzinis nevarējis ne atklausīties.

—    Jā, Pērs Ēriks jau no maza gala bija kā uzburts uz tādiem ūdens brīnumiem! — Ap Maglēnas muti rotājās lepns smaids. — Mūzika arī viņam patika. Viņš tēvam staigāja visur līdzi, kad tas vēl bija vesels un reizēm uzgrieza vijoli.

—    Puisēniem bijusi arī maza vijole un maza ķerra un katram savs grābeklītis, lai tie siena laikā varētu turēt līdzi citiem puišiem.

—    Kāda jauka dzīve mūsu Pērām Ērikam! — izsaucās Maglēna mazliet žēlabaini.

—    Saimnieks, kam Pērs Ēriks jau paguvis ieaugt sirdī, tāpēc ka tas tik lielā mērā sarosinot un uzpurinot viņa paša lēnīgo dēlu, izdarījis audžudēla prātu, iedodams diviem kumeļiem viņa izgudrotos vārdus — Ante un Monke.

—    Tavu jaukumu, ak tavu jaukumu! Ante, tu dzirdēji, kā saucot viņu kumeļus! Nez kāds Pērs Ēriks bijis no vaiga, vai mute bijusi mazgāta?

—    Noteikti! Mežzinis sacīja, ka tik labi apkoptus bērnus zemnieku sētās gadoties redzēt tikai retumis.

Maglēna un Ante laimīgi saskatījās.

—    Jā, ar to tad nu stāsts par Annu Līsu un Pēru Ēriku ir galā. Un nu man gribētos vēl atgādināt kādu vīru, kas tev varbūt nemaz vairs nav prātā. Tu taču šoziem esi bijusi daudzās mājās, ka nebūtu nemaz ko brīnīties, ja tu būtu galīgi piemirsusi to, kas šuva tūbenes.

—    Stiklacis! Stiklacis! — iegavilējās Maglēna. — Viņš dzīvo pelēkā būdiņā! Vai viņš vēl tur dzīvo?

Svēas māte no Maglēnas nevarēja ne acis novērst. Visu laiku tā sekoja meitenes jūtu izpaudumiem. Maglēna taču turpmāk būšot viņas pašas bērns, un tāpēc tai katrs viņas vārds, katra viņas balss noskaņa bija nozīmīga.

—    Jā, viņš vēl arvien turpat dzīvojot. Kādā salīgā ziemas dienā, kad ārā plosījies putenis . . .

—    Todien putenis vēl nebija sacēlies; putenis sagriezās tikai vēlāk, — iemeta starpā Ante.

Maglēnas acis spīdēt spīdēja, lūkojoties uz mācītāja kundzi, kam bija tik daudz brīnišķa, ko stāstīt.

—    Pie šī tūbeņu vīra kādu vakaru ienākuši septiņi bērni, tik izsalkuši…

—    Briesmīgi! — nopūtās Maglēna.

—    Un noguruši . . .

—    Ne tik noguruši, kā izbijušies! — Maglēna domās kavējās pagātnē. Kā viņa toreiz bija pārbaidījusies, ieejot Stiklača istabā! Jāsmejas! Jā, toreiz viņa vēl nemācēja izšķirt, no kā jābaiļojas un no kā ne!

—    Viņiem bijusi arī kaza līdzi.

—    Jā, Zeltbārde, — Maglēna palocīja galvu.

—    Bērni mazajā mājiņā nodzīvojuši vairākas dienas, kamēr negaiss aizvilcies. Bet ko visu viņi esot paveikuši, tur uzturoties! Nospodrinājuši logu, izberzuši grīdu, izklājuši lupatu segu, uzbaltinājuši pavardu!

—    Tā bija Annas Līsas sadoma, — paskaidroja Ante.

—    Jā, mūsu Anna Līsa neieredz netīrību ne acu galā, un, kur jau nav sieviešu mājā, tur nav arī tīrības, — paskaidroja Maglēna no savas puses.

Ante necēla iebildumus, kaut gan māsas apgalvojums viņam kā vīrieša cilvēkam necik neglaimoja.

—    Pastāsti viņai par puķi uz loga, Oktāvij!

—    Jā, labi, ka tu man to atgādināji. Tūbeņu Pelles istabā uz loga skaistā podā ziedējis kaktuss.

—    Ak, mans mīļais kaktusiņš, ko glabāju kā savu sirdi un tāpēc iebāzu tarbā, kad posāmies prom no mājas!

—    Logu Tūbeņu Pelle aizvien turējis spodru, lai kaktusam tiktu gaisma un saule, un, kad nu istabā bijis vienmēr gaišs, Pelle sācis pats redzēt, cik putekļaina bijusi pagulte un pasole. Tā kaktuss Pelli izmācījis kopt un tīrīt savu istabu. Un nu pie viņa

spīdot visas pamales, kaut gan tur nav nevienas sievietes mājās.

—    Vai tu dzirdi, Maglēna? — Antes aizskartais vīrieša gods bija dabūjis savu gandarījumu.

—    Un nu jūs dzirdēsit vēl ko daudz jaukāku!

Maglēna nemaz vairs nejaudāja nostāvēt. Kas vēl

varēja būt jaukāks par to, ko viņa jau bija dzirdējusi?

—    Tūbeņu Pelle visas savas degvīna pudeles sasitis drazu drazās un iegādājies sev kazu — lielu, skaistu kazu. Mežzinis viņam to nopircis — Smolandē, kur viņiem kazas tik labi padodas.

—    Un Stiklača kazu sauc par Zeltbārdi, to es varētu pie krusta apzvērēt! — iekliedzās Maglēna aiz sajūsmas kā ārmaņā.

—    Viņš taču gribēja pirkt mūsu Zeltbārdi! Ja esot piens mājā, ko nodzerties, tad nenākoties tik grūti atsacīties no sīvā! Redzi nu, Ante, bija gan labi, ka mēs aizgājām no mūsu mājiņas! Tu dažbrīd par to šaubījies. Pelle taču nemūžam nebūtu iedomājies turēt kazu un mēzt savu istabu, un atmest sīvo, ja viņš nebūtu redzējis mūsu Zeltbārdi!

—    Kaut arī ne tieši Zeltbārde viņu būs pamudinājusi mēzt istabu, tad tomēr jāatzīst, ka kazai savs uzdevums ir bijis, tāpat kā jums. Protams, bija labi, ka jus devāties svešumā. Bērni, kas no saviem vecākiem mācījušies turēt godu un tikumu, nes svētību visiem, lai tie ietu kur iedami.

—    Es tikai dažreiz sašaubījos, tad, kad mazajiem bija pārāk jācieš, — it kā atvainojās Ante. — Tādās reizēs man aizvien likās, ka esmu izdarījis neldzību, aizvilinādams viņus nezināmā tālē. Man likās, ka esmu viņiem ļāvis iestigt dumbrājā, no kura tos vairs nejaudāju izvilkt. Bet nu jau visas bēdas izbēdātas — arī Maglēna atradusi aizvēni!

Laimīgais smaids ap Maglēnas lūpām izdzisa.

—    Svēa un tu vasaru vienmēr pavadīsit šeit, un kādreiz atkal Ante brauks pie mums ciemā, — pasteidzās piemetināt bālā kundze.

Maglēna nodūra galvu. Viņas seja bija sadrūmusi.

—    Mīļā, mazā meitenīte! — Audžumāte Maglēnu atkal pievilka sev klāt. — Antem te būs māsas un draugi — Svēai bez tevis nav neviena!

—    Varbūt māte mani sūta pie viņas, tāpat kā viņa mūs toreiz sūtīja pie Tūbeņu Pelles, — murmināja Maglēna. Viņa dziļi ieskatījās bālās kundzes acīs, kas tai vairs nelikās tik briesmīgi smalka. Nē, vispirmajā kārtā tā bija laipna un laba. Tāpēc Maglēna vairs necentās sēdēt tik taisni kā svece', viņas stingums atslāba. Padevīga locekļos un sirdī, viņa ieslīga rokās, kas tai tik mīļi sniedzās pretim.

Tā arī viņa atrada tēvu un māti, mājas un māsu, mazā Maglēna, pēdējā no septiņiem bārenīšiem, kas saltā ziemas rītā atstāja savu aizmēžu būdiņu, kur pavardā vēl gailējās dziestošās ogles.

.

PĒCVĀRDI MAZO LASĪTĀJU VECĀKIEM

Laura Fītinghofa (1848—1908) dzimusi Zviedrijas ziemeļu kalnaini, kur viņas tēvs Jūnass Runstēns bija Solleftēo draudzes mācītājs. Tur pagāja viņas bērnība un agrā jaunība četru māsu sabiedrībā. 1871. gadā viņa apprecējās ar lielrūpnieku Konrādu Fītinghofu un kopdzīvē ar viņu pavadīja deviņus bezrūpju gadus vīram piederīgās muižās Vermlandē un Uplandē. 1880. gadā Fītinghofs bankrotēja. Ģimene pārvācās uz mazo muižu Sofielundu Karlskrūnas tuvumā. Tur nomira Fītinghofu jaunākā meitiņa un grūti saslima vecākā. Sēdēdama pie slimnieces gultas, māte viņai kavēja laiku, stāstīdama par savām bērnu dienām. Vēlāk viņa šo savu stāstījumu uzrakstīja. To (espieda ar nosaukumu «Pasaulīte augstkalnos». Grāmata dod ieskatu rakstnieces bērnībā. Pēc gadiem viņa tās saturu izmantoja stāstā «Frostmūkalnu bērni» beigu nodaļās.

Nebūdams vairs jauns, Fītinghofs nespēja uzlabot savus saimnieciskos apstākļus, rūpes par tiem vajadzēja uzņemties sievai. 1884. gadā viņa kopā ar meitu pārcēlās uz Stokholmu, Fītinghofam paliekot Sofielundā. Nepārtraukusi draudzīgas attieksmes, rakstniece līdz vīra nāvei dzīvoja šķirta no viņa. Stokholmā un tās tuvumā viņa nodzīvoja līdz mūža galam. Turienes dzīves sākuma gados viņa pārtika no ienākumiem, kurus tai deva pašas ierīkotā pansija, vēlāk, apstākļiem uzlabojoties, viņa varēja nodoties rakstniecībai un dzīvot no honorāriem.

Laura Fītinghofa sarakstījusi gan stāstus, gan romānus, bet lasītāju ievērību galvenokārt ieguvusi kā bērnu grāmatu autore. Vispārpazīstama viņa kļuvusi ar stāstu «Frostmūkalnu bērni». Pirms Otrā pasaules kara tā bija zviedru bērnu visvairāk lasītā grāmata. 1938. gada tā iznāca latviešu valodā manā tulkojumā ar nosaukumu «Aizmežu bārenīši».

Kad līgu līgumu ar mirušās autores meitu Rūsu Fītinghofu (arī rakstnieci), viņa man atvēlēja pilnīgu rīcības brīvību, apstrādājot grāmatas tekstu. Pēc šādas rīcības brīvības es tiecos aiz noteikta iemesla. «Frosmūkalnu bērnu» stāstījuma īpatnība ir tā, ka tas pa daļai risinās izloksnē. Tā kā citvalodu izloksnes latviešu valodā nav atdarināmas, tad centos savam, tulkojumam piešķirt atbilstošu savdabību ar mazāk pazīstamiem latviešu vārdiem, tekstu vēl papildinot ar īpašiem latviskiem izteicieniem. Sinī izdevumā šie papildinājumi ir svītroti. Rūsas Fītinghofas atvēlēto rīcības brīvību esmu arī izmantojusi, stāsta saturu vietām īsinot.

Tulkotāja

Satura rādītājs

Bada gadi un bada maize 3

Pirmā nodaļa

Septiņi mazi bezpajumtnieki

Otrā nodaļa

Vilka bailēs 16

Trešā nodaļa

Stiklacis 23

Ceturtā nodaļa

Kad puteņo un snieg 35

Piektā nodaļa

Visi pie darba 40

Sestā nodaļa

Stiklacis atkal viens 46

Septītā nodaļa

Jaunas bēdas 49

Astotā nodaļa

Kur palikusi pastarīte? 55

Devītā nodala

«Meža putni ziedoni» 59

Desmitā nodala

Kāda jauka meitenīte! 65

Vienpadsmitā nodala

Mazmāsiņas drošibā 68

Divpadsmitā nodala

Darba prieks un peļņas izredzes

Trīspadsmitā nodala

Aizgājušās vietā 77

Četrpadsmitā nodala

Vēl divi paspārnē 86

Piecpadsmitā nodala

Vai spokojas? 90

Sešpadsmitā nodala

Pie vilkačiem 95

Septiņpadsmitā nodala Kasks 103

Astoņpadsmitā nodala Kāzu nams 107

Deviņpadsmitā nodaļa Bēgļi 112

Divdesmitā nodaļa

Kur uguns, tur siltums 117

Divdesmit pirmā nodaļa

Pašiem sava istabiņa 127

Divdesmit otra nodala

Saimnieks un saimniece 137

Divdesmit trešā nodaļa Padzīti 149

Divdesmit ceturtā nodaļa

Neparedzēta satikšanās 157

Divdesmit piektā nodaļa

Viesos pie lapiem 160

Divdesmit sestā nodaļa

Atkal uz savu roku 165

Divdesmit septītā nodaļa «Līgava!» 169

Divdesmit astotā nodaļa

Monke sprukās — ko lai viņš dara? 179

Divdesmit devītā nodaļa

Ari Zeltbārde un viņas draugs atrod patvērumu 184

Trīsdesmitā nodaļa

Kad Monke bija viens 189

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Pasaule par māju, debess par jumtu 193

Trīsdesmit otrā nodaļa

Vaigu vaigā ar ķepaini 196

Trīsdesmit trešā nodaļa Ganu māja 201

Trīsdesmit ceturtā nodaļa Karš un miers 208

Trīsdesmit piektā nodaļa Meža baznīcā 216

Trīsdesmit sestā nodaļa

Negaidīti ciemiņi 220

Trīsdesmit septītā nodaļa

Kur aizlokās Antes dzives ceļš 222

Trīsdesmit astotā nodaļa Indiāņi 226

Trīsdesmit devītā nodaļa Maglēnas laime 229

Četrdesmitā nodaļa

Visi septiņi aizvējā 234

Pēcvārdi mazo lasitāju vecākiem 243

Лаура Фитингхофф СИРОТКИ ИЗ ЗАЛЕСЬЯ

Перевод с шведского и послесловие Иевы Целмини

Художник Албертс Кроненбсргс Рига «Спридитис» 1090

На латышском языке

ИБ № 5977 Jaunākā skolas vecuma bērniem Laura Fītinghofa

aizmēzu bārenīši

Redaktore S. Naumova Mākslinieciskais redaktors A. Lamsters Tehniska redaktore I. barviģe Korektore L. Smilga

Nodota salikšanai 27.01.89. Parakstita iespiešanai 06.09.89. Formāti 60X81/16. Tipogrāfijās papīrs M 2. Skolas garnitūra. Ofsetspiedums 4,88 uzsk. iespiedi.; 15,»4 uzsk. krāsu nov.; 10,09 izdevn. 1. Metiens 80 000 eks. Pasut. Nv 220. Cena 1 rbl. 30 kap. Iz devnieoiba <Spriditis>. 226 800 Rīgā. Aldaru ielā 2/4. Izdevn. № 150'33174,'B-1076. Iespiesta I.KP CK izdevniecības tipogrāfijā. 226081 Rīgā, Balasta dambi 3.

Aizsākam izdot 20.—30. gados publicētos darbus. Pirmā šai virknē iznāk Laitras Fltinghofas grāmata «Aizmēžu bārenīši». Nākamā iecerēta

Agneses ZAPERES grāmata «CĪRULĪŠI». Iepazīstinām ar fragmentu no grāmatas pirmās nodaļas.

Mes iepazīstamies

Jās gribat iepazīties ar Cīrulīšiem? Tad man jūs jāaizved pilsētas patālā nomalē, Pavasara ielas pašā galā. Piegājuši gandrīz pie kājnieku kazarmām, mēs ieraugām žogoto apmācības laukumu. Ne gluži blakām, bet vienmaļis, drusku nost no ielas, atrodas pēdējā māja, gar kuru mums ir dala. Māja pieder namdarim Skarainim, un mūzikskolotājs Cīrulītis ar savu lielo ģimeni tur īrē dzīvokli.

Starp māju un apmācības laukumu ir baļķu un dēļu grēdiena, un pa šo baļķu un dēju grēdām kāpelē, lēkā un skraida zēni un meitenes. Palaikam tie ir jaunie Cīrulīši, kas tur nododas savām rotaļām, kādreiz arī viņu biedri, bet mazais sārtvaidzis, kas diendienām sēž uz virsējā mazā dēlīša, spēlēdams harmoniku, noteikti ir Cīrulīšu Jancis.

Pašlaik, kad sākas mūsu stāsts, pagalms ir tukšs un plašajā laukumā nav nevienas dzīvas dvēseles. Šodien ir pirmā īstā skolas diena pēc garajām vasaras brīvdienām. Slaidais mūzikskolotājs Cīrulītis, kas vēl aizvien izskatās tik jauneklīgs, sperdams savus garos soļus, jau agri no rīta bija nostaigājis parasto ceļu uz mūzikas skolu. Seši no viņa septiņiem berniem, sameklējuši savas grāmatas un burtnīcas, pirmo reizi pēc ilgāka pārtraukuma bija atkal devušies uz skolu. Pa garo Pavasara ielu tie gāja vienkop, bet tad viņu ceļš zarojās: trim vecākiem bija jāiet uz iekšpilsētu līdz ģimnāzijai, abām meitenem līdz pamatskolai jau bija tuvāk, un Jancis, kas mācījās tepat pirmskolā, būtu varējis visdrīzāk tikt ceja galā, bet mazais resnīgais puišelis, soļodams savā nodabā, gāja ilgāk par visiem citiem.

Cīrulīšu dzīvoklī pec septiņu ģimenes locekļu trokšņainas aiziešanas bija iestājies neparasts klusums. Mājās palikusi bija tikai māte ar Mildiņu, pastarīti, ka arī uzticama Kristīne, kas rīkojas pa virtuvi. Mate uzelpoja: cik jauks viņai šķita klusums! Kas tā bija bijusi par kņadu, kamēr durvis aiz pēdējā gajeja bija aizvērušas, un kāds nemiers brīvdienu laikā! Kad viņa posdama un kārtodama staigāja pa istabām, tai kļuva gluži svētdienīgi ap dūšu. Viņa bija klusas un nopietnas dabas sieviete, kam daudz labak patika domāt nekā runāt, bet dzīve to bija iebīdījusi lielā ģimenē, un viennotal ap viņu kustējās ņipri cilvēki, kas nemitīgi runāja, jauta ja un muzicēja. Kamēr māte priecājās par mieru, Mildiņa nezināja, kur dēties. Vienai rotaļāties viņai nemaz vairs nevedās. Tāpēc tā nogāja lejā pagalmā, kur bija sakrauti lieli baļķi. Pēdēja laikā viņa bija bieži skaitusies, kad bailīgi sperot sīkus solīšus pa gludajiem kokiem, bija jāšķir ceļš brāļiem, kas skrēja pa baļķiem tik ātri un veikli. Nu visi koki bija viņas rīcībā, bet tai nebija īsta prieka. Viņa piegaja pie grēdā sakrautajiem deļiem. Tur augša, kur mazs, biezs dēlītis bija nolikts šķērsu, bija Janciša mīļākā vietiņa; tur viņš aizvien sēdēja ar savu harmoniku. Kad viņš kādreiz, māsiņu neieverodams, bija spēlējis pārāk ilgi, tā bija kļuvusi nepacietīga, un vienreiz viņa īgnumā harmoniku pat bija nosaukusi par vecu kazu, bet tagad, kad visapkārt bija tāds klusums, viņa tik labprāt butu dzirdējusi harmonikas skaņas. Viņa apsēdās uz biezā dēlīša un domāja par brālīti. Šodien bija tik garlaicīgi, ka gandrīz vai jāraud.

Te majas augšstāva atveras logs, un pagalmā bija dzirdama mātes balss:

— Mildiņ, mudīgi pec etiķa!

Pēc brītiņa ari Mildiņa soļoja pa Pavasara ielu, gan ne ar grāmatām uz skolu, bet ar etiķpudeli uz tuvējo tirgotavu.

Majas apakšstāvā dzīvoja namdaris Skarainie ar sievu. Viņi bija vecāki cilvēki, un viņš savu amatu vairs nepiekopa. Viņa bija laipnīga namsaimniece, bet tāda, kas mīlēja kartību un glabāja savu mantu. Kad Cīrulīši šorīt cits pec cita bija noskrējuši pa kāpnēm, viņa teica uz savu viru:

—    Vai esi ievērojis, kā nodilušas musu kāpnes, kopš Cīrulīši pie mums dzivo? Pakāpieni tā nomīdīti, ka man tiešām metas bail domājot, kādi tie izskatīsies pēc dažiem gadiem.

—    Noliedz viņiem pa kāpnēm tā dārdināt! — atteica saimnieks.

—    Es nemaz nesaku, ka viņi dārdina; vispār ņemot, viņi ir uzvedīgi bērni, bet simtreiz dienā tiem jāskrien augšā un lejā, un aizvien tiem jāskrien, iet viņi nemaz neprot, bet šodien gan es viņus pabāršu.

—    To tu vari darīt, bet no skriešanas tu viņus neatradinasi — pats tevs taču vēl skrien kā jauns zēns. Mums gan nebija ne jausmas, ko nozīmē izdot dzīvokli deviņgalvainai muzikantu ģimenei, kad pērn paši tiem piedāvājām mitekli savā namā, redzēdami, cik grūti viņiem nācās tādu atrast. Nu tie ir mūsu īrnieki, un vai tava sirds atjautu viņiem dzīvokli atsacīt?

—    Nē, nekad! Bet tu jau ari to nedarītu.

—    Tad runā laikus ar savu svaini, lai viņš gada dēļus jaunām gridām, — teica saimnieks.

Viņa sieva, izgājusi priekšnamā, domīga noraudzījās kāpnēs, noslaucīdama dažus pakāpienus ar putekļdrānu, bet tie palika, kādi bija bijuši — nomīdīti.

Priekšpusdiena beidzot bija pagājusi. Mazā vientuļā māsiņa, stāvēdama pie loga un vērodama ielu, jau no tālienes pazina tēvu, kas vingriem soļiem tuvojās mājai. Tad paradījās abas meitenes, vienpadsmitgadigās dvīņu māsas Marija un Anna, kuras ērtības labad bieži saukāja vienā vārdā — par Mariannu. Arī tagad Mildiņa vēstīja mātei: — Tēvs jau ir priekšnamā, un arī Marianna ir redzama, bet viņas vēl runājās ar citām meitenēm, un tagad nāk Jancis un aiz viņa trīs lielie, nu man jāskrien pretī.

Māsas bija pievienojušās brāļiem, un tā viņi visi kopa ienāca priekšnamā, kur mazā māsiņa priecīgi iegavilējās:

—    Visi seši reizē! — Viņa gribēja pievienoties Janeim, kas nāca pēdējais, bet māsas viņu jau bija satvērušas aiz rokām.

Visi traucās uz kāpnēm, kad atdarījās apakšējā dzīvokļa durvis un tanīs parādījās saimniece. Zēni tūliņ norāva cepuri, jo viņiem bija cieši piekodināts pret saimniekiem būt sevišķi goddevīgiem, un visam pulciņam kopš pēdējās dzīvokļa maiņas bija noteikta pārliecība, ka tikai daudzo bērnu dēļ viņu vecāki ir nevēlami īrnieki.

Viņi palika stāvam, kad saimniece tos uzrunāja:

—   Pagaidiet, bērni, es jums ko parādīšu. Palūkojieties kāpnēs! Vai redzat, kā tās vidū nomīdītas? Viņgad vēl nebija ne vēsts no tā. Kas gan ir vainīgs?

Nepatīkams klusums, nodurtas acis.

—      Vainīgi esat jūs, — saimniece turpināja, — tāpēc ka ar saviem smagajiem zābakiem simtreiz dienā drāžat augšup un lejup. Ja jūs nebūsit uzmanīgāki, gada laikā manas kāpnes būs beigtas un pagalam.

Visi bija ļoti sašutuši, un viņu skati vērsās uz kāpnēm. Tik drausmīgas tās viņiem gan nelikās, bet saimniece taču laikam zināja labāk. Sai nopietnajā brīdī Kārlim, vislielākajam, iešāvās prātā mātes iegaumētais pamatlikums: tūliņ atvainoties!

—   Lūdzu, atvainojiet! — viņš steidzās pateikt, un brāļi un māsas, visi no vietas, atkārtoja glābīgos vārdus: — Lūdzu atvainojiet!

Tad Kārlis, visvecākais, lēnām un apdomīgi kāpa pa kāpnēm uz augšu, šķirdams ceļu Vilim, otrajam no gala, un Atim, trešajam. Uz pirkstu galiem viņiem sekoja Marija un Anna ar Mildiņu. Vienīgi Jancis, kas līdz šim bija atradies citu aizmugurē un tāpēc kāpnēm nodarīto postu nebija paguvis ieraudzīt, vēl brītiņu vilcinājās, nopietni vērodams nomīdītos pakāpienus.

—   Tikai vidū tie ir nodiluši, kāpēc gan ne sānos? — viņš vaicāja nesapratnē.

—     Ak tu vientiesīti! — smaidīja saimniece. — Vai tu to nevari iedomāties? Pa vidu taču visvairāk staigā.

— Tāpēc? — teica mazais. — Tad es labak iešu gar sāniem, — un, cieši pieturēdamies pie margām, viņš kāpa uz augšu. Augšā uzkāpis, viņš draudzīgi sauca uz leju: — Tā taču tavas kāpnes pietaupa, vai ne?

— Protams, protams, — sacīja saimniece un, iegājusi savā dzīvoklī, nodomāja: «Tas prāts jau viņiem ir gribigs, un ko gan vairāk var prasīt!»

No vācu valodas tulkojusi Ieva Celmiņa

1 Lemiņš — pelei radniecīgs grauzējs. Sastopams tikai ziemeļu zemēs.

1 Stiraji — sakaltušu pupu, zirņu vai labības stiebri.

211

[1] sveču diena — 2. februāris.

[2] senāk, kad Zviedrijā vēl nebija tik daudz skolu, bērnus mācīja mājās. Ik gadus attiecīgās draudzes mācītājs apbraukāja sava novada ciemus, lai skolas bērnus pārklaušinātu. Pārklausām parasti sekoja mielasts.

[3] lapi — tauta, kas dzīvo Laplandē — Norvēģijas, Somijas un Zviedrijas ziemeļos.

3-220 3 3

[4] sienas gultas zviedru zemnieku mājas bieži ir divstāvu.

[5] zviedrijas ziemeļos ievas zied ap Jāņiem.

[6] puskāls — 15 gabali.

[7] sālfms — sālsūdens.

[8] Šķomenes — lācenes.

13—220

[9] lelot — ipašs ganu dziedāšanas veids.

Content

Fītinghofa Laura Aizmežu bārenīši

Bada gadi un bada maize

Pirmā nodaļa. Septiņi mazi bezpajumtnieki

Otra nodaļa Vilka bailēs

Treša nodaļa Stiklacis

Ceturta nodaļa. Kad puteņo un snieg

Piektā nodaļa Visi pie darba

Sestā nodaļa Stiklacis atkal viens

Septītā nodaļa Jaunas bēdas

Astotā nodaļa Kur palikusi pastarīte?

Devītā nodaļa «Meža putni ziedonī»

Desmita nodaļa Kāda jauka meitenīte!

Vienpadsmitā nodaļa Mazmāsinas drošībā

Divpadsmitā nodaļa Darba prieks un peļņas izredzes

Trispadsmita nodaļa Aizgājušās vietā

Četrpadsmitā nodaļa Vēl divi paspārnē

Piecpadsmita nodaļa Vai spokojas?

Sešpadsmita nodaļa Pie vilkačiem

Septiņpadsmitā nodaļa Kasks

Astoņpadsmitā nodaļa Kāzu nams

Deviņpadsmitā nodaļa Bēgļi

Divdesmitā nodaļa Kur uguns, tur siltums

Divdesmit pirmā nodaļa Pašiem sava istabiņa

Divdesmit otra nodaļa Saimnieks un saimniece

Divdesmit treša nodaļa Padzīti

Divdesmit ceturta nodaļa Neparedzēta satikšanās

Divdesmit piektā nodaļa Viesos pie lapiem

Divdesmit sestā nodaļa Atkal uz savu roku

Divdesmit septītā nodaļa «Līgava!»

Divdesmit astota nodaļa Monke sprukās — ko lai viņš dara?

Divdesmit devītā nodaļa Arī Zeltbārde un viņas draugs atrod patvērumu

Trīsdesmitā nodaļa Kad Monke bija viens

Trīsdesmit pirmā nodaļa Pasaule par māju, debess par jumtu

Trīsdesmit otra nodaļa Vaigu vaigā ar ķepaini

Trīsdesmit trešā nodaļa Ganu māja

Trīsdesmit ceturta nodaļa Karš un miers

Trīsdesmit piektā nodaļa Meža baznīcā

Trisdesmit septita nodaļa Kur aizlokās Antes dzīves ceļš

Trīsdesmit astota nodaļa Indiāņi

Trīsdesmit devītā nodaļa Maglēnas laime

Četrdesmitā nodaļa Visi septiņi aizvējā

PĒCVĀRDI MAZO LASĪTĀJU VECĀKIEM

Satura rādītājs

Agneses ZAPERES grāmata «CĪRULĪŠI». Iepazīstinām ar fragmentu no grāmatas pirmās nodaļas.