Beišenalijevs Šukurbeks

Amanats

Šukurbeks Beišenalijevs

Amanats

.

BRĪVLAIKS

Šo maigo, skumjo balsi Amanats pēdējo reizi bija dzirdējis pirms vairākiem gadiem. Kāpēc tā viņam' atausa atmiņā tik noslēpumaina, skanēja ausīs kā tāla, vilinoša atbalss? Un kāpēc uzmācās nožēla par kaut ko tādu, kā vairs nekad nebūs?

Vecmāmiņa bēdīgajai dziesmai bija izvēlējusies vārdus, smagus kā svins, bet viņas balss skanēja kā kamieļmātes raudas, kas pazaudējusi sava mazuli! Dziesma bija bēdīga, taču mazajam puisēnarinā patika. Viņš tajā klausījās, sēdēdams mīkstajā vecmāmiņas klēpī, un viņam bija labi. Viņš domāja, ka tā būs vienmēr. Bet vecmāmiņa, ieelpodama bērna matu smaržu, dziedāja un dziedāja, un likās, ka šai dziesmai nav gala.

Kāpēc viņa tagad šo dziesmu ir aizmirsusi? Varbūt kļuvusi veca? Vai arī domā, ka mazdēls ir izaudzis un vairs nav jāizklaidē ar dziesmām?

* Jā, protams, viņš jau ir izaudzis, mācās otrajā klasē, — bet kas par to? Tā vecmāmiņas dziesma viņam vajadzīga arī tagad. Kaut vēlreiz varētu to dzirdēt un mēģināt atcerēties vārdus, melodiju, kuras fragmenti skan viņa apziņā. Bet lūdz vai nelūdz — vecmāmiņa

Batma atsakās dziedāt Amanatam. Atrunājas, pat cenšas maigi viņu nokaunināt.

— Kauns, manu dārgumiņ, likt man dziedāt. Es taču jau esmu veca, — viņa saka.

— Nu, vecmāmiņ...

— Nē, nē, — viņa pārtrauc. — Turklāt es neatceros vārdus un negribu atcerēties, allāhs ar tiem.

Amanats neticēja vecmāmiņai. Pagāja laiks, un piemērotā brīdī, kad Batma bija pret viņu sevišķi laipna, viņš atkal uzsāka:

— Nu, vecmāmiņ ... Es ilgojos pēc tās dziesmas. Nu, lūdzu ...

— Tev tagad nav laika ilgoties, — Batma izvairījās.

— Labāk palasi grāmatu.

... Sākās brīvlaiks. Amanats, būdams brīvs no stundām un no visa cita pasaulē, skraidīja pa apmetni.

Cik jauki!

Viņš apsēdās tuvāk vecmāmiņai, atkal juta viņas cieto delnu siltumu un palūdza nodziedāt to seno dziesmu. Var būt, ka šoreiz viņa neatteiks?

Batma arī šoreiz atteicās dziedāt.

Amanats no aizvainojuma gandrīz sāka raudāt. To pamanījusi, vecmāmiņa cieši satvēra zēna roku, aizveda viņu tālāk no cilvēkiem, apsēdināja sev līdzās kuplas egles paēnā, burzguļojošas kalnu upītes krastā.

— Uzklausi mani, Amanat, — viņa ierunājās.

— Vectētiņš man to dziesmu neļāva dziedāt.

— Kāpēc?

— Vectētiņš teica, ka tagad tu esot paaudzies, kļuvis prātīgāks un varot saprast to, ko agrāk nesaprati, kad tev bija vienalga, kas Vārdos izteikts. Tiesa, tu arī toreiz ieklausījies vārdos tik vērīgi,, it kā kaut ko saprastu, juti kaut ko tādu, ko nespēj just mazuļi. Bet tagad vēl jo vairāk.

— Kāpēc tad tu teici, ka esi aizmirsusi vārdus? Gribēji apmānīt?

— Jā, kamielēn. Es šo dziesmu atceros. To es savā dvēselē sacerēju tajā stundā, kad tevi pirmo reizi turēju šajās delnās. — Batma pastiepa mazdēlam savas darbā nogurušās rokas. — Pēc tam e^ to dziedāju tev, kustinādama šūpuli, un dziedāju, kad tu spēri pirmo soli un kad izrunāji pirmo vārdu... Bet tagad tu pats vari uzlēkt zirgā, tu esi -pavisam pieaudzis. Kāpēc tev tā vajadzīga? Izmet to no galvas! .

— Nē, negribu! Neizmetīšu! — zēns iesaucās. Tad, brīdi klusējis, rāmi teica: — Es nevaru. Nevaru izmest, vectnāmiņ. Tev vēl kaut vienu reizi tā man jānodzied.

— Kāds tu esi jocīgs, — Batma it kā pie sevis nomurmināja un pārlaida ar roku pār mazdēla pajukušajiem matiem. — Nu, labi, klausies.

Viņa tūlīt nesāka dziedāt. Vispirms nometās ceļos un skumjām acīm ilgi skatījās tālē, uz augsto, kailo, melno'klinti, kas tinās mākonītī. Un tad Amanats dzirdēja viņas zemo balsi:

Ak, lāse no dzidrākā avota ūdens!

Ak, rīkste, no šmaugākā kļavzara griezta!...

No pilieniem laika gaitā dzimst upes,

No zariem aug koki ar lapotni biezu,

Tie koki, kuru paēnā klusā

Gūs mazdēla senci mieru un dusu .. .[1]

— Kas tas par mieru? — zēns pārtrauca vecmāmiņu. — Es negribu, ka tu dziedi par to! Tu pēc vecā meldiņa dziedi pavisam citu dziesmu, sliktu, ļaunu!

— Tātad tavam vectēvam bija taisnība, — Batma teica. — Velti es viņu neklausīju. Tas, ko tu agrāk nesaprati, tagad tevi apbēdina. Bet tev nav jāpazīst bēdas.

Taču Amanats šos vārdus vairs nedzirdēja. Uzlēcis kājās, viņš metās skriet tā, ka kāju pēdas nozibēja jaunajā zālītē.

Batma neko nesaprata.

— Tu uz kurieni? — viņa izbijusies iekliedzās. — Atgriezies, Amanat, atgriezies!

Bet zēns pat neatskatījās.

Smagi elsdama, viņa steidzās zēnam pakaļ. Katūna lakatiņš ar melniem ripulīšiem noslīdēja no galvas, biezie mati ar sirmām šķipsnām izjuka vējā. Tam nepievērsdama uzmanību, Batma skrēja pēc mazdēla, vēcinādama dūrē sažņaugto lakatiņu.

— Amana-a-a-at!

Skaļā upes dunoņa apslāpēja viņas balsi. Vecā sieviete skrēja gar krastu, un putojošā ūdens sīko lāsīšu skaidrie kristāliņi sitās viņai sejā un iekļuva atvērtajā mutē.

Vairs neredzēdama mazdēlu, Batma smagi nosēdās mitrajā krastā un grūti elpoja.

«Ko gan tas nozīmē?» viņa domāja. «Nekad tā nav bijis, ka es saucu, bet viņš ir kā kurls...»

Amanats sēdēja viens pats. Jurtas durvju aizkars bija cieši aizvilkts, iekšā valdīja puskrēsla un bija vēss.

Zēna tievie pirksti ātri zibēja, tik tikko pieskardamies komuza^2 stīgām, un, jo ātrāk tie kustējās, jo skaidrāk veidojās pazīstamā melodija. Tajā bija saklausāma veca cilvēka grūtsirdība, dzirdama nojauta par

kaut ko neizbēgamu. Amanats vēl nespēja saprast, kāpēc, bet vecmāmiņas dziesmas pēdējās rindiņas viņu biedēja.

Taču drīz vien melodijā skumju vietā ielauzās pavisam citas — prieka, cerībņ, gaviļu pilnas skaņas. Amanats ieklausījās tajās, pats nesaprazdams, kur tās rodas, kā no sirds nokļūst pirkstos, bet no pirkstiem — stīgās.

Viņš bija vel parak mazs, lai prastu sev izskaidrot mūzikas rašanās brīnumu.

Amanats ilgi spēlēja, tik ilgi, ka pat nogura, un, nolicis komuzu, izgāja no jurtas.

Milzīgais melnais laukakmens, pie kura katru vasaru tika novietota Nurakovu tūbas jurta, maigi sildīja zēnu, kas bija uz tā uzrāpies. Vēl arvien šņukstēdams, Amanats piepeši atcerējās vecmāmiņu. Kur viņa ir? Kamēr viņš spēlēja komuzu, nemaz par viņu nedomāja. «Varbūt, ka ir iegājusi pie paziņām vai nolēmusi apciemot vectētiņu?»

Bet Batma nebija aizgājusi pie vīra. Krastā atpūtusies, viņa tagad lauzās cauri biezam krūmājam uz savu jurtu, cerēdama tur sastapt Amanatu. Viņa vēl nezināja, vai rās zēnu par nepaklausību vai arī apmīļos.

Batmu uztrauca puisēna izturēšanās, un tādēļ' ceļš līdz jurtai likās neparasti garš.

Amanats domāja par vecmāmiņu, bet viņa pirksti vēl juta stīgu atsperīgumu. Nezin kāpēc viņš atcerējās dziesmiņu, kuru viņam kādreiz bija iemācījis vectēvs. Toreiz Amanatam bija ne vairāk kā pieci gadi. Vienkāršo melodiju’zēns viegli iegaumēja, un kopš tā laika viņš tā aizrāvās ar komuza spēli, ka pat naktīs to kāra galvgalī, cerēdams ieraudzīt sapnī, bet varbūt arī gribot dzirdēt liegās stīgu skaņas. Runā, ka īstie komu-

zisti melodijas dažreiz dzirdot tieši sapnī. Un ja nu pēkšņi arī ar viņu, Amanatu, notiks tas pats?

Lokanie bērna pirksti ātri pierada pie stīgām, zēns iemācījās arvien vairāk melodiju, par viņu daudzi brīnījās. Bet vectētiņš Nuraks, dzirdēdams viņam agrāk nepazīstamas dziesmas, domāja, ka viņa putnēns ar laiku kļūs īsts komuzists. Un reiz viņš svinīgi pasniedza mazdēlam savu komuzu, teikdams:

— Lai mana prasme, rausit, kļūst par tavējo. Iepriecini vectēvu.

Nākamajā rītā pamodies, Amanats vairs nepazina savu komuzu. Izrādījās, ka Batma bija nolēmusi iepriecināt mazdēlu un izrotājusi apsudraboto grifu ar trim košām pērlīšu virtenēm. Cik skaisti tas izdevās!

— Paldies, vecmāmiņ! — Sapratis, kas to izdarījis, zēns metās apskaut Batmu.

.— Lai tev labi klājas, manu kamielēn, — vecīte teica. — Lai svētīts ir tavs ceļš. Bet, ja gribi kļūt par īstu muzikantu, nevairies no cilvēkiem. Spēlē, kad vien tevi lūdz. Nekautrējies. Un tad iemācīsies ātrāk.

Amanats atcerējās, kā viņu toreiz iepriecināja vectēva dāvana. Un kā gan citādi!, īsts komuzs, kurš agrāk karājās pie sienas, žēli atsaukdamies uz katru vēja pūsmu, komuzs, kuru tik ļoti vectēvs sargāja no svešām rokām, — lielisks instruments no cieta aprikozes koka — tagad bija kļuvis par Amanata īpašumu. Zēns jutās laimīgs.

— Sāc mācīties, spēlējot vienkāršas dziesmiņas, — vecmāmiņa pamācīja. — Nu, kaut vai šo.:

Zēns trinkšķina komuziņu,

Bet viņš vēl nav muzikants.

Lai tiešām apgūtu mūziku,

Nāks talkā pūles un talants ...

Amanats bija vēl mazs, bet saprata dziesmiņas jēgu, kuru vecmāmiņa laikam tikko kā bija viņam sacerējusi.

— To tu par mani? — viņš jautāja, paceldams uz Batmu lielas acis, kurās pieaugušie ar izbrīnu saskatīja bērnam neparastas skumjas.

— Nu ko tu, kamielēn! — viņa iesaucās. — Tev taču nav mazs komuzs kā tam zēnam, par kuru teikts dziesmā. Tev ir īsts vectēva komuzs!

Un Amanats noticēja. Vairākas reizes viņš nospēlēja šo vieglo dziesmiņu, klusiņām to dziedādams, bet vakarā, kad mājā ieradās viesi, zirgu un lopu gani, Batma nosēdināja viņus pie zemē noklātā galdauta, pacienāja un tad teica:

— Vai vēlaties paklausīties, kā spēlē Amanats?

Un, atbildi negaidīdama, pasniedza mazdēlam ko-muzu, iedrošinot noglāstīdama zēna biezo, piķa melno matu cekulu.

— Dodiet viņam savu svētību, dārgie viesi, — viņa izjusti teica.

Aptvēris ar melnīgsnējām rokām komuzu, Amanats sīkā balsī nodziedāja:

Zēns trinkšķina komuziņu,

Bet viņš vēl nav muzikants.

Lai tiešām apgūtu mūziku,

Nāks talkā pūles un talants ...

Viesi bija sajūsmināti par Amanata dzidro balsi, par to, cik prasmīgi viņš spēlēja, izceldams katru dziesmas rindiņu, uzsvērdams tās skanējumu. Malacis! Bet vecmāmiņa, domādama, ka to neviens nemana, ar gaišā galvas lakatiņa stūrīti slaucīja asaras, kas plūda pār viņas grumbainajiem vaigiem.

Amanatam šķita, ka tas bija sen, ļoti sen. Tad viņš f pat vēl internātā nebija bijis. Bet, kad devās mācīties, tūlīt ieguva slavu kā internāta komuzists. Visos pašdarbības sarīkojumos vienmēr uzstājās Amanats Nura-kovs, neliela auguma kalsns zēns, kuru skatītāji vienmēr sveica ar labvēlīgiem smiekliem un aplausiem.

... Atpūties uz sava iemīļotā laukakmens, Amanats ieskrēja jurtā, atkal paņēma komuzu, un drīz nekustīgais akmens it kā atdzīvojās. Zēns sēdēja uz tā muguras, un likās, ka no trauksmainās mūzikas skaņām granīta milzenis iegūst spārnus un tūlīt pacelsies gaisā, lidināsies virs apkārtējām klintīm, pār kalnu virsotnēm, ar katru sekundi arvien ātrāk un ātrāk!

So mirkli melnais akmens, kas sargāja Nurakovu jurtu, bija sen gaidījis. Jau sen tas bija ilgojies pēc šīs dziesmas:

Ak, lāse no dzidrākā avota ūdens!

Ak, rīkste, no šmaugākā kļavzara griezta!...

No pilieniem laika gaitā dzimst upes,

No zariem aug koki ar lapotni biezu,

Tie koki, kuru paēnā klusā

Gūs mazdēla senči mieru un dusu...

Zēns dziedāja. Nekad viņš vēl nebija juties tik labi un tajā pašā laikā — tik skumji. Mūzika atmodināja Amanata dvēselē jūtas, kuras viņš nespēja izteikt vārdos, tāpēc ka vēl nezināja tādus vārdus. Komuza valoda bija bagātāka par viņa paša valodu, un varbūt tieši tāpēc Amanats tā tiecās pēc sava instrumenta un domīgi ieklausījās visā, ko tas viņam stāstīja.

Aiz akmens klusītiņām sasēdās kaimiņu jurtti vecīši un apgarotām sejām klausījās jaunā muzikanta spēlē. Bet viņš nevienu neredzēja-...

Veltīgi šajā stundā savu mazdēlu parastajā vietā gaidīja vecais gatfs Nuraks. Nojājis lejā pa lēzeno nogāzi, kas bija apaugusi kuplām zaķskābeņu lapiņām, Nuraks atbalstījās pret, savu ukuruku^3 un pārsteigumā sastinga seglos: Amanata nebija!

Vecais vīrs uztraucās — kaut kas tāds vēl nebija noticis. Uzmudinājis zirgu, viņš aizāuļoja uz jurtas pusi un jau bultas lidojuma attālumā pamanīja zēnu, kurš sēdēja uz lielā akmens. Iztālēm Amanats atgādināja jaunu ērglēnu. Labā roka gluži kā spārns plīvoja virs komuza, radīdama patīkamas skaņas ...

Desmitiem gadu Nuraks bija bijis draugos ar šo instrumentu, kurš tagad dziedāja viņa mazdēla rokās, zināja daudz skaistu dziesmu, kā likās, izprata gan melodiju noslēpumus, gan stīgu iespējas. Bet tādu mūziku vecajam vīram vēl nebija gadījies dzirdēt. Nē, ne jau veltīgi raizējas Batma, ka viņu mazdēls ir nopietnāks, domīgāks un reizēm pat skumjāks, nekā viņa gados pienāktos būt, — vai tad tas nav jūtams viņa spēlē? Kas nejauj zēnam būt tādam pašam kā viņa vienaudži? Vai tiešām ir kāds jauns cilvēks, kurš viņam atklājis to, kas bērnam vēl nebūtu jāzina?

— Nu pietiek, pietiek, — vecais vīrs teica, viegli pieskardamies Amanata plecam.

Zēns satrūkās, — viņš nebija pamanījis vectēvu.

— Kas tev-iemācīja šo dziesmu?

— Nu ko tu, vectētiņ! — Amanats iesaucās. — Vai tiešām esi aizmirsis? Tā taču vecmāmiņas dziesma,

tikai es gribu 'tai sacerēt citas beigas, šīs ir pārāk bēdīgas.

Aiz jurtas parādījās garajā ceļā nogurusī Batma. Viņa dzirdēja mazdēla pēdējos vārdus un nevis sarāja ^ zēnu par to, ka viņš bija pametis večiņu tik tālu no mājas, bet gan apskāva viņu un teica:

— Jā, jā, manu kamielēn, tā ir mana dziesma. Tikai tev tā skan daudz skaistāk. Kā redzams, tava sirds ir bagātāka par manējo.

Tajā naktī Nurakam ar Batmu bija smaga saruna. Šķiet, ka tik bargi vecais vīrs vēl nekad nebija izturējies pret sievu.

— Kāpēc tu viņam atgādināji to dziesmu? — cenzdamies nekliegt, lai neuzmodinātu mazdēlu, viņš dusmīgi runāja. — Es taču aizliedzu! Zēns jau tā aug nervozs, bet te vēl «gūs mazdēla senči mieru un dusu ...».

— Bet paklausies ...

— Neko dzirdēt negribu, njrcienīgā sieviete! Viņš taču šodien raudāja, kad dziedāja tavu muļķīgo dziesmu! Bet kāpēc raudāja? Varbūt domāja, ka nomirs vectēvs un vecāmāte un ar ko viņš paliks, kam būs vajadzīgs? Tu domā, ja viņš klusē, neko nejautā, tad arī neko nedomā?

Pār Batmas seju ritēja asaras, bet viņa nejutās vainīga. Agrāk vai vēlāk, bet no sarunas ar Amanatu viņiem nebija iespējams izvairīties. Un, it kā noklausījies šīs viņas domas, Nuraks turpināja:

— Ja ir pateikts «a», tad tagad tev būs arī «b» jāpasaka, negudrā sieviete! Deviņus gadus fnēs vai nu noklusējām, vai nu melojām zēnam. Cik ilgi vēl var?

— Arī es domāju — ir pienācis laiks ar viņu apru-

nāties. — Batma padevīgi piekrita. — No kā bīties? Viņš taču mums nav svešs, pašu bērns.

— Protams! Uz cilvēkiem arī nevar paļauties, samelsīs to, ko nevajag, tad būs grūtāk. Lai labāk no mums visu uzzina.

Klusi pavērās aizkars, un parādījās samiegojies vājš zēns ar izspūrušu galvu. Vecīši pārsteigumā sastinga.

— Kas ir, kamielēn? — Batma viņam uzklupa.

— Kāpēc neguli?

— Es negribu gulēt, — Amanats teica, ar dūrēm berzēdams acis. — Es gribu, lai šodien, tūlīt pat, jūs man visu izstāstītu. Bet es negribēju noklausīties, es nejauši pamodos ...

Nakts jau sen bija satumsusi, nekur ne čaboņas, ne skaņas, tikai dzirdama vienmērīgā upes šalkoņa un reti, dobji aitu blējieni. Iedūruši melnos degunus izstieptajās ķepās, snauž apmetnes suņi. Cieši guļ lopkopji. Visur tumsa, tikai Nurakovu jurtā zaglīgi blāvo dzeltena uguntiņa.

Divi vecie cilvēki klusu stāsta zēnam viņa īsā mūža vēsturi, atbrīvodamies no nastas, kas visus šos gadus bija spiedusi viņu sirdis.

Amanats neko nejautāja. Viņš sēdēja, piespiedies pie vecmāmiņas, atspiedis smailo zodu šaurajās plaukstās, un nenovērsa no vectēva Nuraka plaši atvērtās acis. Tad piecēlās, iegāja savā kaktiņā, un pēc dažām minūtēm vecīši dzirdēja viņa vienmērīgo elpu.

— Slava allāham! — Nuraks atviegloti nopūtās.

— Pats grūtākais jau garām.

Pēc šīs sarunas Nuraks nolēma katru dienu ņemt Amanatu sev līdzi uz ganībām. Zēns bija ļoti noslēgts, kas zina, ko tagad domā, kā uzņēmis jaunumus. Cilvēkū vidū viņam būs jautrāk. Komuzs ir komuzs, bet arī draugi bērnam ir vajadzīgi, ne jau mūzikā vien rodama laime.

Amanats jau spēja veikli uzlēkt uz divgadīgā rikšotāja siltās muguras un ātrāk par vēju traukties pa stepi pakaļ zirgu ganāmpulkam. Viņš mīlēja kalnus, mīlēja sauli, mīlēja vectēvu un jutās laimīgs, kad jāja tam blakus. Tādās dienās viņš pat aizmirsa savu komuzu, kas karājās pie jurtas koka karkasa.

Sākumā Batmai nepatika vīra iedoma. Vienkārši sakot, viņa negribēja visu dienu būt šķirta no mazdēla, taču baidījās atzīties.

— Mājās viņam ir mierīgāk, — sieva mēģināja atrunāt Nuraku. — Var paēst siltu ēdienu, atpūsties.._ Diezgan jau, ka visu ziemu viņš dzīvo internātā.

— Nekas nenotiks, — vectēvs iebilda. — Zēnam jākļūst par labu jātnieku, īstu džigitu.

— Nu labi, —Batma piekāpās, — kā vēlies. Varbūt viņš patiesi norūdīsies āra plašumos un kļūs vīrišķīgāks. Ne velti saka — «iesēdies seglos — un iepazīsi pasauli».

Pirmajās dienās Batma ļoti skuma, staigāja pa jurtu un tai apkārt, sēdēja uz Amanata iemīļotā melnā laukakmens un visu laiku viena pati — nav neviena, ar ko vārdiņu pārmīt. Viņa sildījās saulītē, grieza akmens vārpstiņu, vērpa vilnu un gaidīja rietu. Tad uzlika uz uguns katlu, sāka gatavot vakariņas un vienā laidā skatījās tālē, vai kaut kur nogāzē neparādīsies ganāmpulks.

Bet viņiem, vectēvam un mazdēlam, bija labi. Viņi aizjāja mazā gaismiņā paēduši un apmierināti. Viņi ņēma sev līdzi mazu ādas maisiņu ar kumisu, desu un plāceņus. Mājās atgriezās vakarā, nejuzdami nogurumu.

Dažreiz izdevās pat atvest guvumu — āpsi vai murkšķi, kuri neuzmanības dēļ bija iekļuvuši lamatās. Amanatam tāda dzīve patika!

NURAKA IEMĪĻOTAIS ZIRGS

— Bērā, — Nuraks vakariņojot teica, — ir mūsu ganāmpulka lepnums. Labākie rikšotāji un aidinieki ir viņas pēcnācēji. Ķēvīte nav jauna, bet vēl arvien stalta, kalsna un ātra. Varbūt tas viss tāpēc, ka pēdējo triju gadu laikā viņai nav bijis kumeļa ...

— Ko tu, vectētiņ, kas viņai par staltumu? Sāni plati, vēders gandrīz līdz zemei nokarājies, — Amanats piezīmēja.

— Muļķīti, — vectēvs iesmējās. — Viņa taču gaida kumeļu. Var būt, ka vienreizēju skaistuli, ugunīgu skrējēju fermai uzdāvinās.

Nuraks nespēja noslēpt savu uztraukumu un nepacietību — viņam ļoti gribējās izaudzēt vēl kaut vienu rikšotāju — Bērās pēcteci.

Bet reiz zirgu ganu pārsteidza vēsts, ka naktī Bērā pazudusi no ganāmpulka. Pazudusi bez pēdām...

Amanatu šī ziņa satrauca.

— Ja nu viņu vilki aiztriekuši un kaut kur starp klintīm saplosījuši? Vai arī viņa pati iekritusi upē no stāvā krasta un aizgājusi bojā? — viņš prātoja. — Ko lai tagad dara?

Visi kalnu apmetnes lopkopji bija nobažījušies par grūsnās ķēves pazušanu, bet Nuraks, protams, vairāk par visiem.

— Viņa jāmeklē, — viņš teica ganiem. — Dosimies uz visām pusēm, varbūt kaut kur atradīsim. Tautā saka, ka labs suns nenomirst pie saimnieka kājām, bet

aiziet patālāk no mājām. Var būt, ka arī Bērā, juzdama galu, aizgājusi tālāk no cilvēkiem? Kaut tikai būtu dzīva, bet mums viņa jāatrod!

Un Nuraks pirmais ielēca seglos.

Visu nakti viņš aulekšoja pa apkārtni, pats nezinādams, kurp doties, pilnīgi paļaudamies uz zirgu. Arī Batma mājās nepalika. Apseglojusi kādu nesen atnesušos ķēvi, viņa kopā ar Amanatu rītausmā devās, kurp acis rāda. Ails tajā dienā palika gandrīz tukšs.

— Allāhs ar to kumeļu! — Batma murmināja. — Kaut tikai Bēro izdotos atrast... Tas, kurš atradīs, — bez dāvanas nepaliks. Neko nežēlošu un lūpas ar siltu eļļu pati apziedīšu ...

Vecmāmiņa un mazdēls izbraukāja visus briksnājus, izskatīja klintis, aizas, nogāzes. Viņu zirgs tik tikko kustināja kājas, un arī viņi paši bija ļoti noguruši no meklēšanas, kurai nebija panākumu. Likās, ka nav nekādu cerību atrast Bēro un pienācis laiks griezties atpakaļ.

— Vēl tikai vienu aizu apskatīsim — un uz mājām, — Batma nolēma.

Viņi vēl nebija paguvuši ienirt šaurajā spraugā starp milzīgajām klintīm, kad Amanata smalkā dzirde saklausīja vārgu, žēlu zviegšanu. Zēns baidījās noticēt savām ausīm. Vai tiešām viņi būtu atraduši? Vai tiešām tas būtu kumeliņš? Jeb varbūt Bērajai balss no noguruma kļuvusi tik vārga?

Atbalstījies uz vecmāmiņas pleciem, zēns ma,zliet pacēlās virs zirga muguras un raudzījās uz visām pusēm. Viņa acīs staroja cerība.

Aiza bija aizaugusi ar biezu, garu zāli, tā apslēpa pat klinšu asās kontūras. Šeit varētu jebkurš tā paslēpties, ka ne atrast.

Amanats atkal saklausīja vārgu zviegšanu. Skaņa nāca kaut kur no priekšas un no augšas, un likās, ka ar katru soli tā nāk tuvāk. Tagad Amanats bija pārliecināts, ka tā ir kumeliņa balss. Bet vecmāmiņa neko nedzirdēja: ap viņas galvu bija cieši aptīta bieza šalle un, protams, arī dzirde nebija tāda kā mazdēlam.

— No tevis pienākas dāvana! — Amanats priecīgi iesaucās. — Vaļ dzirdi, vccmāmiņ, kaut kur netālu raud kumeliņš! Ātrāk noraisi savu šalli!

Vēl neticēdama, Batma parāv.a ķēvi aiz iemauktiem un*šāka satraukti raudzīties apkārt.

— Kur? Kur? — viņa jautāja. — No kurienes nāk skaņas, ko tu dzirdi?

— Griez atpakaj! Ātrāk! — Amanats uztraucās.

— Viņš taču ir maziņš, var nobeigties.

Viņi pagriezās atpakaļ. Siltā šalle tagad gulēja uz sievietes pleciem, sirmie mati bija izjukuši. Pacēlusies seglu kāpšjos, viņa izstiepa kaklu, sasprindzināja dzirdi un skaidri saklausīja maigu zviegšanu.

— Ak tu, manu kamielēn! — Batma priecīgi iesaucās. — Lai allāhs tevi svētī par labo darbu!

— Es taču teicu! — Amanats lepni paziņoja. — Es nesāktu izdomāt, ja neko nebūtu saklausījis. Nu, bet tagad meklēsim ...

Taču viņiem tā arī neizdevās atrast ne Bēro, ne tās kumeju.

Batmai kļuva žēl mazdēla: nabadziņš, viņš tā ticēja, ka meklēšana vainagosies panākumiem!

— Paraugies, mīļais, tur... — Viņa ar roku norādīja uz pauguru, kur pie tikko saskatāmas aliņas, balto astīti kustinādams, nemierīgi lēkāja neliels putniņš.

— Vai redzi?

— Nu? ... — Amanats nesaprata.

— Lūk, kas tevi maldināja.

— Kā? Vai tad putni prot zviegt?

— Šis putniņš prot. Tā ir baltaste, kas prot atdarināt gan gana svilpošanu, gan suņa riešanu, gan kucēna smilkstēšanu, gan zirga zviegšanu. Cik cilvēku tas nav apmānījis! Un arī tevi apmānīja. Ir laiks doties mājās. Es domāju, ka ne vien kumejš, bet arī pati Bērā ir pazudusi bez pēdām. Nav mums tagad te ko darīt.

Uzmudinādama ķēvi, vecmāmiņa pavicināja pātagu, .putniņš uzšāvās gaisā, bet tūlīt pat atgriezās pie savas aliņas.

Sēdēdams vecmāmiņai aiz muguras, Amanats, vīlies cerībās, domāja par notikušo. Viņš ne vienu reizi vien bija noķēris šā putniņa mazuļus. Šie putni ligzdo susliku pamestajās alās un dažādos iedobumos. Noķēris putnēnu, Amanats ienesa to jurtā, nolika tumšā kaktā un baroja ar cikādēm un sliekām. Sākumā tie neēda, bet, kad pierada pie zēna, ņēma ēdienu tieši no rokas. Bet vai viņš varēja zināt, ka putnēni izaugs par tādiem ļauniem un viltīgiem putniem? Ka viņi iemācīsies mānīt cilvēku, maldināt ganu un aizvilināt to no mērķa pavisam uz citu pusi? Un, ja tic vecmāmiņai, — tas tā arī patiešām ir. Tātad tas ir krāpnieks!

Vecmāmiņa bija galīgi zaudējusi cerības, viņa jāja klusēdama, pat nepagriezdamās pret Amanatu. Arī pavadu no rokas izlaidusi: ej, ķēve, kurp vēlies, man savas raizes...

‘ Jā, diena bija grūta. Kur tikai viņi nebija bijuši, bet bez panākumiem. Abi noguruši, izsalkuši, nomocījuši ķēvi...

Sāka krēslot. No smailajām kalnu galotnēm, no augstajām eglēm un pat no zāles stiepās garas ēnas. Mitrs vēsums kļuva arvien vairāk un vairāk jūtams. Batma un Amanats trīcēja. Aizā kļuva drūmi un skumji. Saule

aizslīdēja aiz tālajām zilajām klintīm, šeit»no tās nonāca tikai auksta rožaina atblāzma.

Līdz šim ķēve, kaut arī ar grūtībām, bija gājusi mie-♦rīgi, klausīdama sievietes stiprajai rokai. Kad Batma atlaida pavadu, ķēvē soļoja tikpat mierīgi, pati izvēlēdamās virzienu. Bet pēkšņi viņa tīri vai satrakojās — spēra, krāca, sāka mētāt galvu.

Amanatam bija ciešāk jāieķeras vecmāmiņas pleca — citādi, skaties vien, viņi abi nolidos zemē. Batma atkal satvēra pavadu, bet arī tas nelīdzēja: ķēve tā mētāja galvu, ka biezās rūsganās krēpes plīvoja kā liesma.

Vecmāmiņā ātri nokāpa no ķēves, palīdzēja arī Amanatam nolēkt, bet, tikko viņi bija atbrīvojuši ķēvi, tā * izrāvās, gandrīz paraudama līdzi pavadai arī sievietes stiprās rokas, kas centās to noturēt.

— Vecmāmiņ! — Amanats izbīlī iekliedzās. — Viņa tevi nogāzīs! Es pamēģināšu! — Viņš saķēra ķēvi pie paša purna aiz iemauktiem.

Ar neticamām pūlēm Amanats noturēja ķēvi. Ar abām kājām viņš atspērās pret klinti, saspringdams kā stīga. Ķēve nikni glūnēja uz zēnu ar baltu aci, uz Amanata sejas un rokām krita biezas zaļganbaltas putas, lielie dzeltenie zobi, likās, jebkurā brīdī gatavi iecirsties plecā. Tādā mirklī no dzīvnieka varēja visu ko sagaidīt.

Batma metās glābt mazdēlu. Vienā sekundē viņa norāva ķēvei iemauktus, un tie iežvadzēdamies nokrita pie zēna kājām. Ķēve, beidzot atbrīvojusies, metās lejā pa nogāzi tā, it kā pakaļ dzītos'vilku bars, tikai gaisā zibēja aste un rūsganās krēpes plandījās kā liesma.

— Kas viņai lēcies, vecmāmiņ? — Amanats, smagi elsdams, jautāja. — Bet ja nu tagad arī viņa pazudīs?

— Nekur nepazudīs, — Batma atbildēja negaidīti mierīgā balsī. — Mēs paši pie visa esam ^vainīgi: uz

veselu dienu aizdzinām projām no kumeļa, bet viņai no piena viss tesmenis pietūcis un sāp.

— Vai viņa neapmaidīsies? — Amanats jautāja, vēl arvien nespēdams atgūties no pārdzīvojuma..

— Ķēvi, kurai kaut kur palicis piesiets, kumeļš, aizdzen, kurp vēlies, — tā atgriezīsies savā ganāmpulkā. Atceries to, kamielēn! Zirgu paradumi kirgīzam ir jāzina.

— Nabadzīte, — Amanats teica. — 2ēl arī viņas kumeliņa, tas varbūt domā, ka vairs nekad neredzēs savu māti. Bet vai par to ir viegli domāt?

Batma, šos vārdus dzirdot, satrūkās. Iespējams, ka zēns dņmāja tikai par kumeļu, bet tagad, pēc nakts sarunas, viņa sevišķi uzmanīgi ieklausījās bērnā, centās izprast visu, ko viņš runāja.

— Vai tu pašlaik par kumeļu domāji? — sieviete tieši pajautāja. — Saki patiesību, manu puisīt! Mūs šeit neviens nedzirdēs.

Visu šo laiku Amanats bieži vien bija domājis par sevi, par savu likteni, par kuru arī pēc vectēva un vecmāmiņas stāstītā daudz kas viņam bija palicis neskaidrs. Taču viņš baidījās izprašņāt, negribēja vecīšus aizvainot. Bet, ja vecmāmiņa pati jautā ... nu ko, viņš tādu izdevību garām nelaidīs.

— Tu, vecmāmiņ, teici, ka jūs ar vectēvu esot'Frunzē redzējuši māju, kurā mācījies mans tēvs.

— Jā, kamielēn. Tad viņš vēl bija dzīvs, mēs pie viņa bieži braucām, vedām ciemakukuli. Mēs sēdējām ērtos krēslos, atspiedušies pret mīkstu atzveltni. Jā, bija arī tā ...

— Vai tagad tu varētu atrast to māju?

— Nē, nevarētu, — vecmāmiņa atzinās. — Bet tagad tas arī nav vajadzīgs. Pasaki šoferim adresi — viņš aizvedīs, kurp vien vēlēsies.

Biezā un garā zāle, kas auga kalna nogāzē, sitās pret vecās, nogurušās sievietes zābakiem: viņa jau tā tik tikko jaudāja kustināt kājas. Nometusies uz viena ceļgala, Batma atlaidās zemē, smagi nopūtās un teica, neskatīdamās uz mazdēlu:

— Ak, manu putniņ, kam tev tā māja vajadzīga? Vēl jau mēs ar vectēvu esam dzīvi! Kad nostāsies pats uz savām kājām, tad dodies, kurp sirds aicina, neviens tevi neatturēs.

Amanats vecmāmiņas balsī saklausīja skumjas. Viņš nometās zālē blakus un apskāva viņas plecus.

— Labi, vecmāmiņ, nekur es nebraukšu, neviens cits man nav vajadzīgs, vienīgi tu un vectēvs. Tikai nestāsti viņam par šodienu, labi? Citādi viņš apvainosies.

— Neteikšu, nebaidies. Viņš jau toreiz — vai atceries? — gandrīz metās man virsū ar dūrēm: kāpēc tu dziedi viņam par mūsu nāvi? Bet kā lai nedzied, kad katram cilvēkam ic savs gals. Vectēvs Nuraks pavisam sevi pazaudējis, kopš miris tavs tēvs. Kas mums ir palicis? Vienīgi tu, mūsu kamielēns, tāpēc arī dzīvojam, ķa tu esi kopā ar mums.

Amanats neko nepaguva atbildēt, jo pēkšņi no kaut kurienes atskanēja garš, spēcīgs kliedziens, un tā atbalss kā viļņi pārvēlās pāri kalniem.

Batma un puisēns kļuva uzmanīgi, sāka skatīties apkārt. Kliedziens atkārtojās vēl divas reizes, aprāvās, pēc tam atkal pārvēlās pāri aizai.

Sieviete atbīdīja no ausīm lakatu, pielika pie acīm delnu, lai labāk visu vajētu saskatīt.

— Man šķiet, ka tur kliedz tavs vectēvs, — viņa nosprieda. — Paraugies uz to klinti, kas līdzīga milzīga putna knābim. Vai redzi? Tur rēgojas kaut kāda ēna.

— Kur, kur, vecmāmiņ? Es neko neredzu!

Viņš raudzījās Batmas izstieptās rokas virzienā, ilgi ar acīm pārskatīja klintis, kamēr ieraudzīja to, kura patiesi bija līdzīga knābim.

— Redzu! Redzu, vecmāmiņ! — viņš priecīgi iesaucās. — Vai tiešām būtu atraduši Bēro?

Viņš satvēra Batmas roku un nepacietīgi sāka viņu vilkt lejā pa nogāzi, bet viņa gāja ar grūtībām, krizdama, slīdēdama, klupdama uz akmeņiem, turēdamās pie krūmierm

— E-ei! Ātrāk nāciet šurp! — atskanēja Nuraka balss, ko pastiprināja tīrais kalnu gaiss. — Nāciet lejā! ...

Bet Batma saprata, ka vairs nespēs ne soli paspert. Viņa jau tā bija ilgi turējusies, lai neizrādītu mazdēlam savu nespēku, bet tagad jutās pavisam gurdena. Lielas sviedru lāses tecēja pa seju, viņa elpoj.3 sēcoši un smagi.

— Vai, puisīt, pažēlo mani, ļauj mieru ... Es mazliet pagulēšu un pati aiziešu, neapinaldīšos. — Atpogājusi kleitas apkaklīti, lai būtu vieglāk elpot, viņa pamāja ar roku uz tās klints pusi, kura izskatījās pēc putna knābja. — Negaidi mani, ej ...

Amanats paskatījās uz vecmāmiņu un, palēkdamies kā kazlēns, laidās lejā pie vectēva.

Kad viņš piesteidzās, vectēvs tieši tajā brīdī vilka klāt pie Bērās mitru, bezpalīdzīgu kumeliņu, kurš jocīgi cilāja tievās kājiņas.

— Nu ko, Amanat, — viņš ieteicās. — Iznāk tā, ka es atradu ķēvi, bet jūs ar vecmāmiņu pazaudējāt. Vai nav tiesa? — Un viņš pasmējās par savu joku.

Zēns bija gluži apmulsis.

— Nē jau, mēs vienkārši viņu palaidām, — viņš klusi teica. — Viņai bija laiks barot kumeļu ...

— Labi jau, labi, — vectēvs piekrita. — Jums taisnība. Bet tu paskaties, kādu lielisku dēliņu mums uzdāvinājusi Bērā! Skaistulis!

Kumeliņš veikli atrada mātes pupus un, kāri iešņukstēdamies, pirmo reizi savā mūžā dzēra saldo, silto pienu.

Amanatam loti gribējās noglāstīt mitro, spīdīgo kumeliņu, satvert viņa strupo astīti, ieskatīties izbrīnā ieplestajās lielajās, kā mazbērnam zilajās acīs, bet vectēvs droši vien to neļautu, un arī Bērā varētu sadusmoties.

— Nezin kāpēc tik ilgi nav tavas vecāsmātes, — -Nuraks piezīmēja. — Kur tu viņu pazaudēji?

— Viņa ir nogurusi un apgūlās zālē, — Amanats atbildēja un pēkšņi attapās: kā gan viņš te tīksminās par kumeliņu, aizmirsis, ka kaut kur guļ vecmāmiņa un varbūt viņai ir slikti? Viņa jau nu gan mazdēlu nekad neatstātu!

Neko citu vairs nedomādams, Amanats uzlēca mugurā vectēva zirgam un aizauļoja uz aizas pusi.

Batma lēnām nāca zēnam pretī. Vējš plivināja viņas šalles galus, mati, sakrituši uz pieres, nokarājās mitrās šķipsnās, kleita bija aplipuši ar dadžiem un sausām smilgām. Amanats vēl nekad nebija redzējis vecmāmiņu tik vārgu, un no žēlabām viņam gribējās raudāt.

— Atauļoji man pakaļ, manu kamielēn? — mīļi, bez jebkāda pārmetuma teica sieviete un ar pūlēm uzsmaidīja mazdēlam.

— Sēsties seglos, vecmāmiņ, es tevi vienā mirklī aizvedīšu līdz jurtai.

— Tas pašlaik nav tik vienkārši izdarāms, — viņa pasūdzējās, bet, Amanatam piepalīdzot, tomēr ierausās seglos, un viņi devās ceļā.

Saka, ka vecs zirgs turas tuvāk stallim. Laikam tā ari ir.' Nezaudēdama ne savu skaistumu, ne auguma krāšņumu, Bērā tomēr juta, ka kļūst veca. Bet kā viņu Nuraks aprūpēja! Gan deva labāku barību, gan siltu ūdeni un sāli... Tikpat uzmanīgi pret Nuraka iemīļoto ķēvi izturējās arī pārējie zirgu gani, tādējādi pauzdami savu cieņu un vēlēdamies izdarīt kaut ko patīkamu tik cienījamam sirmgalvim.

Ķēve juta labestību un pateicās par to savā izpratnē. Pēc šī gadījuma viņa vairs tālu negāja, ganījās upes krastā netālu no jurtas. ‘Kad Nuraks dzina zirgu baru uz tālajām nakts ganībām, viņš veda ķēvi mazliet tālāk svaigā zālē. .

— Iesim, manu lopiņ, — viņš to aicināja, — tur tu gan labi paēdīsi, gan tev tur būs miers. Un neviens tevi dienā neslauks — kumisa mums jau tāpat bez tavējā pietiek. Pastaigāsies un tad pabarosi savu kumeliņu Teltoru.

Ķēve gāja aiz viņa un klausījās tā, it kā saprastu katru vārdu. Bet aiz viņas uz garām, tievām kājiņām tecēja kumeliņš, gluži kā izvirpots no tumša koka un tad nopulēts.

Bērā modri uzraudzīja savu mazuli. Ja bērna muļķībā tas centās aizlēkšot zirgu baram līdzi vai sāka pārāk ātri skraidelēt, uzslējis savu īso astīti — slotiņu, māte viņu panāca, vieglītiņām pagrūstīdama ar purnu, atgrieza kumeliņu gana norādītajā vietā. Visu nakti viņa negulēja, tikai snauda, baidīdamās, ka dēls kaut kur aizskries un pazudīs. Viņa dēlu tā mīlēja, ka bija pat greizsirdīga uz svešiem cilvēkiem, kuri centās noglāstīt viņas skaistuli; viņa kustināja ausis, piecirta kājas un nervozi glūnēja uz nelūgtā viesa pusi. Tikai Nurakam un Amanatain bija tiesības jebkurā brīdī papliķēt Teltora skaustu, apskaut viņa skaisti izliekto

kaklu, pacienāt ar kaut ko garšīgu. Viņus abus Bērā uzskatīja par savējiem, bet visiem pārējiem rādīja iedzeltenos zobus.

— Neaiztieciet Teltoru, — Nuraks brīdināja. — Viņš viņai ir pēdējais, bet pēdējo bērnu gan padzīvojusi sieviete, gan padzīvojusi ķēve mīl ar sevišķu mīlestību.

Teltora nākotnei Nuraks svēti ticēja.

— Ak, tas būs vēl neredzēts rikšotājs! — viņš teica. — Tādi ir bijuši tikai leģendās.

— Kādās leģendās? — Amanats reiz jautāja.

Un Nuraks viņam pastāstīja pirmo, ķo atcerējās, — leģendu par slavenā varoņa Manasa zirgu.

Viņa zirgu sauca par Akulu. Tas bija tieši tāds zirgs, ar kādu varēja lepoties tā slavenais saimnieks: īsu asti, īsu muguru un slaidām, garām kājām, tas nepazina nogurumu un neatdauzīja nagus pat pret visasākajiem akmeņiem.

Amanats klausījās vectētiņā un domāja, ka Teltors nemaz nav sliktāks par to Akulu, varbūt pat skaistāks. Katrā ziņā no tāda zirga arī varonis Manass neatteiktos. Labi, ka viņa sen vairs nav pasaulē...

Pēc komuza Teltors kļuva par otro mazā Amanata aizraušanos. Tagad zēns vairs negribēja ar vectēvu doties uz ganībām, nekur negāja ar vecmāmiņu, neskrēja ar citienrzēniem pie upes. Caurām dienām viņš grozījās ap kumeliņu, sukāja tā asti un pūkainās, vēl īsās krēpes, dalīja ar viņu plāceni, notīrīja no kumeļa spīdīgās spalvas katru gruzīti. Bet spalva Teltoram bija gluda jo gluda!

Arī kumeļš mīlēja zēnu, lika viņam uz pleca savu smago galvu un snauda, kamēr Amanats nogura un atbrīvojās no kumeļa. Dažreiz, aizrāvies rotaļā, kumeļš netīšām nogāza Amanatu no kājām biezajā piekrastes

zāle, bet tūlīt pieskrēja klāt un apostīja viņu ka labs, gudrs suns, kas baiļojas par saimnieku.

Ar katru dienu Teltors auga lielāks. Viņš izdomāja aizvien jaunas rotaļas. Padzēries mātes pienu, viņš auļoja. Vispirms pamirst uz vietas, tad iekrācas, atšauj īso, pūkaino astīti, izliec kaklu kā gulbis, uztrūkstas un pilnā sparā aizjoņo gar krastu, it kā viņam pakaļ dzītos sāncensis. Nabaga Bērā trīcēdama joņo pēc sava aušīgā dēla, cenšas viņu panākt, bet kur nu!

— Teltor! Teltor! — Amanats kliedz.

Bet kumeļu viņa kliedzieni tikai uzmundrina, un mātes uztrauktā zviegšana liek vēl vairāk kvēlot viņa asinīm. Viņš skrien, kājas zibinādams, un.tālu aizmugurē paliek māte un labākais draugs Amanats.

Ak, Teltor, Teltor! Kā redzams, ne velti tu esi tik līdzīgs slaveno varoņu zirgiem! ...

NELAIME

Vasara bija pilnā plaukumā, un pat kalnu ganībās, kur parasti ir daudz vēsāks nekā ielejā, valdīja neredzēts karstums.

Pagurusi karstajos saules staros, Bērā apgūlās netālu no jurtas pie pašas upes. Likās, ka visa dzīvā radība ir apklususi, pamirusi svelmē, tikai Teltors lēkāja, skraidīja un plūca zāli — viņam tas viss bija tīrais nieks!

Ieskrējies viņš pēkšņi pārlēca pāri mātei. Nu, tas ir par traku! Tādu pārdrošību Bērā nespēja piedot pat savam mīlulim. Uztrūkusies kājās, viņa sašutumā sapurināja krēpes, pieskrēja pie Teltora un sāpīgi iekoda viņam kaklā.

Nabaga Teltors! Pirmo reizi dzīvē viņš tika so'dīts un tāpēc aizvainojumā iespiedzās, piecirta kājas.

Amanats stāvēja maliņā un šūpoja galvu. — Ai, Teltor, vai tev kauna nemaz nav? — viņš kā pieaudzis cilvēks rāja kumeļu. — Vai tad drīkst lēkt pāri savai mātei?!

Kumeļš pagāja nost no mātes, bikli tuvojās Amana-tam un patrinās gar viņu. No lielajām, zilganajām acīm ritēja īstas asaras. Amanats pirmo reizi redzēja raudošu zirgu, viņam kļuva žēl sava drauga. Viņš glāstīja asās krēpes, kaklu, pliķēja sānus. No katra pieskāriena mātes nobiedētais kumeļš satrūkās, tomēr spiedās zēnam klāt.

— Vai vairāk tā nedarīsi? — Amanats stingri jautāja. — Nu, runā! .. .

Bet kumeļš arī ir bērns, viņš ātri aizmirst slikto. Un nākamajā dienā Teltors atkārtoja savu palaidnību, tikai pārlēca pāri nevis mātei, bet gan telēnam, kurš snauda pie jurtas. Viņš pārlēca un, laikam atcerējies, ar ko tas var beigties, metās projām.

Saniknotā māte aizauļoja viņam pakaļ, bet tā arī nespēja panākt.

Pie jurtas tajā brīdī sēdēja un dzēra skāņo, putojošo kumisu Nuraks ar Amanatu un vēl daži vīri, kuri bija atbraukuši no ielejas. Visi skaļi smējās, skatoties, kā draiskojas kumeļš, ar kuru pat māte nespēj tikt galā. Bet Amanats uzlēca kājās un, turot komuzu rokās, metās pakaļ Teltoram.

Straujās, putojošās upes krastā bija vēsāks nekā pie jurtas. Tur .auga koši zaļa, sulīga zāle, vienmēr valga no upes šļakatām.

Teltors jau bija ar māti salabis. Bērā mierīgi plūca zāli, bet viņš tīrs un ņiprs lēkāja viņai apkārt, mēģinādams māti iesaistīt rotaļā.

Amanats apsēdās uz sausa ciņa. Sakrustojis kājas, viņš viegli skāra stīgas un sāka klusiņām kaut ko spēlēt.

īstie komuzisti prot izvilināt no sava instrumenta gan pakavu dipoņu, gan ķēves krākšanu, gan dzeguzes kūkošanu, gan kalnu putna svilpienu.

Zēns vispirms mēģināja atdarināt priecīgās skaņas, ko spēlēdamies izdvesa viņa draugs Teltors, tad uzsāka kaut ko citu, centās atcerēties kādu aizmirstu melodiju... ,

Atskatījies viņš ieraudzīja, ka Bērā piegājusi pie pašas ūdens malas un, saliekusi ceļgalus, kāri dzer auksto, tīro ūdeni.

Teltors pilnā sparā metās pie mātes. Bet, neprazdams apturēt savu straujo skrējienu, pārlidoja pāri viņai un iekrita ūdenī. Viņa lēciens bija tik skaists un viegls, ka Amanats neviļus iesmējās par kumeļa veiklību. Bet tad notika kaut kas šausmīgs. Ātrā; platā straume mirklī nogāza Tcltoru un kā skaidiņu nesa lejup. Vēl mirklis — un viņš pazuda no acīm, iekļuvis putojošā virpulī pie milzīga akmens, kas rēgojās virs ūdens.

Amanats nometa komuzu' un, mežonīgi kliegdams, metās skriet gar krastu. Viņš klupa uz akmeņiem, krita, atkal cēlās un skrēja līdzi straumei, kas nesa projām viņa mīļoto Teltoru. Bet Bērā viņam paskrēja garām. Skaļi un sāpīgi zviegdama, viņa joņoja gar krastu, līdz skrēja ātrāk par straumi, un tikai tad iemetās ūdenī. Spēcīgā strūkla gandrīz nogāza ķēvi, tomēr viņa piecēlās kājās upes vidū, gaidīdama, kad straume pienesīs pie viņas kumeļu. Un sag-aidīja. Vairākas reizes apgriezies apkārt ūdenī, Teltors pēkšņi atdūrās pret mātes krūtīm, griezīgi iezviedzās un tūlīt apklusa, it kā būtu

aizrijies. Ieķērusies viņā ar zobiem, Bērā izvilka dēlu krastā.

Kad Amanats pieskrēja pie ķēves, viņš ieraudzīja zālē guļam kumeļu. Viņa sāni bija uzpūsti kā ar kumisu pilns ādas maiss, viņš gulēja kaut kādā nedabīgā pozā, smagi un pilnīgi nekustīgi. Tas vairs nebija tas pats kumeļš, kurš tikai pirms dažām minūtēm lēkāja ap māti, rikšoja gar krastu, piecirzdams savus mazos nadziņus uz akmeņiem.

Nolaidusies ceļos, Bērā ilgi apošņāja viņu, aplaizīja, uzmanīgi grūstīdama ar mīkstajām lūpām, bet Teltors pat nepakustējās, un viņa zilganās acis tukši un bezmērķīgi vērās plašumā.

Amanats neticēja. Viņš nespēja noticēt visšausmīgākajam un visu laiku gaidīja, ka kumeliņš uztrūksies kājās un atkal aizjoņos pa zaļo pļavu. Asaras ritēja pa viņa vaigiem, tāpēc ka ar sirdi zēns jau bija sapratis to, ko vēl nespēja saprast ar prātu.

Bērā pēkšņi uzlēca kājās, atsprāga no kumeliņa. Viņas acis bija neprātīgas, viņa iekrācās, tad svešādā balsī mežonīgi iezviedzās ...

Un nu Amanats galīgi saprata: Teltors vairs nekad nenostāsies uz savām tievajām kājiņām — viņš ir miris.

Raudādams zēns metās skriet, pats nesaprazdams, uz kurieni.

VECĀS ĶĒVES BĒDAS

Nabaga, nabaga Bērā! Trijās dienās viņa ne zālīti neapēda, ne ūdens malku neizdzēra, tikai visu laiku skraidīja gar krastu, acis nenovērsdama no straujās

33

3 - 2137

upes, it kā tai lūgdama atdot viņas pēdējo kumeliņu, pēdējo prieku.

Zeme drebēja zem viņas pakaviem, zālē no apkaltušajām lūpām krita smagas putu pikas.

Reizēm viņa tuvojās gan Nurakam, gan Amanatam un skumji zviedza, bet no viņas satumsušajām acīm ritēja retas, lielas asaras. Likās, ķēve cilvēkiem jautā: «Kāpēc j.ūs, tādi gudri un labi, nespējāt atdzīvināt manu kumeliņu?»

No citiem zirgiem Bērā tagad izvairījās, ganāmpulkā viņu nebija iespējams iedzīt, viņa spiedās pie Nuraka jurtas, it kā juzdama, ka tikai tur viņu saprot, tikai šie cilvēki viņai īsti jūt līdzi.

Taču Bēro žēloja visa kalnu apmetne.

Amanats kopš tās dienas staigāja kā apmāts. Rūgti apraudājis Teltoru, viņš tagad nespēja bez asarām noraudzīties uz viņa māti un pat naktīs, izdzirdis ķēves žēlabaino zviegšanu, izgāja no jurtas, glāstīja nelaimīgo dzīvnieku, šķirstīja tā sapinkājušās krēpes. Sapnī viņš redzēja savu draugu — jautro, viegliņo Teltoru un pieskārās viņa spožajai spalvai.

Nuraks un Batma neatrada vārdus, kā mierinā't mazdēlu: Amanata mūžā tā bija pirmā tuvas būtnes nāve, un vecīši saprata, cik viņam ir grūti...

... Kādā dienā, kad Nuraks un Batma sēdēja saulītē, pie viņiem pieskrēja Amanats, iespiedās starp vecmāmiņu un vectēvu un teica:

— Ko lai dara? Es caurām dienām staigāju pakaļ Bērajai un redzu — viņa neko neēd. Nomirs aiz bēdām pēc sava kumeliņa! Paskaties, vectētiņ, kā viņa novā-jējusi.

Bērā, galvu nokārusi, klaiņoja ap jurtu un izskatījās tiešām briesmīgi: acis asaroja, spalva bija savēlusies, krēpes sapinkājušās, sāni iekrituši... Un tomēr Nura-

kam likās, ka ķēve viņam kaut ko lūdz, kaut ko vēlas. Līdz šim viņa bija pret visu vienaldzīga, ja viņai kaut ko piedāvāja, novērsa purnu un aizgāja.

— Pamēģināsim ķēvei ' iedot auzas, var būt, ka paņems? — ar šaubām balsī vectēvs teica.

— Pamēģināsim, — zēns piekrita. — Citādi viņa patiešām nomirs. Visu dienu skatās ūdenī un kaut reizi būtu padzērusies ...

■— Ko lai dara, manu kamielēn, — Batma ierunājās. — Viņai ir bēdas, tāpēc arī kalst. Bēdas nevienu nerotā. Bet paies laiks — viņa aizmirsīs' savu kumeliņu. Pat cilvēki...

Bet vectēvs neļāva sievai tālāk runāt. Viņš tā uz viņu paskatījās, ka Batma mirklī apklusa.

Nuraks, pieturēdamies pie krūma, piecēlās un iesteidzās jurtā.

— Iesim, vecā, — viņš pasauca, — tu man palīdzēsi atsiet auzu maisu. Bet tu, dēliņ, sagatavo iemauktus un zirglietas.

Drīz vien vectēvs iznāca ārā, nesdams plakanu koka bļodu, kura bija līdz malām pilna ar tīrām, baltām auzām.

— Nu, nu, Bērā, — viņš sauca, — nāc šurp, nabadzīte, pie manis ...

Bet ķēve atkal bija krastmalā, atkal neatrāva acis un lūgdamās skatījās ūdenī.

Uz Nuraka saucienu viņa pat neatskatījās. Tad pēc vectēva norādījuma Amanats piegāja pie viņas un, uzmetis kaklā raupju astru cilpu, uzlika iemauktus. Bērā nikni paskatījās uz zēnu, kurš pirmo reizi lietojis pret viņu spēku, bet tūlīt padevās, un no nāsīm viņai izlauzās gara, saraustīta nopūta.

Večuks paplikšķināja ķēves skaustu, pamēģināja izsukāt viņas krēpes un asti.

Viņa stāvēja mierīgi, tikai pa ķermeni skrēja viegli drebuļi, gluži kā no aklā dundura kodiena.

— Ak tu, nabadzīte, — Nuraks klusi un maigi teica, — nu nedrebi, neviens tev pāri nedarīs... Labāk paēd, mana labā, pietiek bēdāties...

Viņš ar tīru drāniņu noslaucīja ķēves blāvās asarojošās acis, tad uzmanīgi pielika pie viņas lūpām' trauku ar auzām.

— Brīnums! — viņš iesaucās. — Viņa, sapratusi, ka mēs viņu žēlojam, mazliet, šķiet, ir nomierinājusies.

Bērā nedroši pasniedzās pie bļodas un sāka lēnām ar lūpām ņemt auzas.

Kad bļoda bija tukša, ķēvi aizveda pie slitas. Viņa gāja negribīgi, smagi, bet nepretojās.

— Ak, nelaimīgā! — viņu apskatījusi, iesaucās Batma. — Tev taču pilns tesmenis! Tā jau var dabūt piena drudzi. Būs jāizslauc...

— Tā tikai vēl trūka! — Nuraks sašuta. — Liec lopiņam mieru ...

— Bet, manu vanag, — sieviete iebilda, — viņa taču var saslimt...

Tikko Batma vīru nosauca par vanagu, viņš aizmirsa dusmas un kļuva mīkstāks par aitas vilnu. Arī tagad — pakratīja sirmo bārdu un mierīgi, ar cieņu teica:

— Bet tu, mīļā, neuztraucies! Viņa jāatradina no slaukšanas. Piens pamazām pats izzudīs, un ķēve atkopsies. Starp citu ... Ei, Amanat! — viņš priecīgi iesaucās. — Šķiet, es izdomāju, kā palīdzēt mūsu nabaga Bērajai! Skrien ātrāk un atved šurp to rudo kumeļu, kuru mēs piesienam, lai viņš neaizmuktu meklēt māti. Vai tu zini, par ko es runāju?

— Zinu, vectētiņ!

Amanats pasteidzās izpildīt Nuraka uzdevumu, juzdams, ka vectēvs ir izdomājis kaut ko labu un Bērajai noderīgu.

Mazais rudais kumeliņš bija kjuvis par bāreni, kaut gan viņa māte bija dzīva. Jaunā ķēve, kurai pirmo reizi bija atskrējis kumeļš, nelaida sev klāt dēlu, spēra viņam un dzina nost no sevis, tikko viņš tai tuvojās. Piens viņai ļoti ātri pazuda, un tagad tā bija aizgājusi ganāmpulkā pie ķēvēm ālavām.

Bet kumeļš kļuva vārgāks ar katru dienu.

Batma palīdzēja nabaga kumeļam, dzirdināja viņu, kamēr tā vēders kļuva apaļš kā bungas. Bet kumeļš palika vājš un nespēcīgs, un viņa lielā galva ar grūtībām turējās tievajā kaklā.

— Atnes savu melno vilnas lakatu, — Nuraks palūdza sievai. — Un nelaimīgā Teltora ādu paķer līdzi, tikai vispirms to pamatīgi izmin, lai kļūtu mīksta.

— Labi, manu vanag. To tu, šķiet, esi veikli izdomājis. Ja dievs dos, ķēve nomierināsies un arī kumeļu mēs izglābsim.

Bērā stāvēja diezgan mierīgi, kad Nuraks aptina tai ap galvu blīvu vilnas lakatu. Vai nu ķēvei viss bija vienaldzīgs, vai arī tā neiedrošinājās pretoties saimniekam. Piesteidzās Amanats, ar varu vilkdams sev līdzi izbiedēto un nožēlojamo rudo kumeļu.

— Malacis! — vectēvs uzlielīja mazdēlu. — Bet tagad turi stiprāk, lai neaizmūk. Pamēģināsim iedot Bērajai jaunu dēlu, bet mazulim — jaunu māti. Bārenis ar bāreni vienmēr saderēs kopā. Var būt, ka arī viņi pieradīs viens pie otra.

Vecā vīra balsī un kustībās bija jūtama tik patiesa vēlēšanās palīdzēt dzīvniekiem, atvieglot to likteni, ka Batma neviļus sāka jūsmot par viņa dvēseles labestību. Kopā ar Amanatu viņa palīdzēja vīram tā, kā

pieredzējusi medicīnas māsa palīdz ķirurgam operācijas laikā, centās nojaust katru viņa vēlmi. Rau, viņš uz viņu paskatījās, un sieviete ātri pasniedza Teltora ādu. Viņš pamirkšķināja Amanatam, un zēns pieveda klāt kumeļu.

— Bismilla![4] — Nuraks izmeta un sāka veikli ievīstīt kumeļu Teltora ādā.

Bet Rudais nemaz negribēja greznoties ar svešu kažociņu, viņš sāka raustīties un zviegt, mēģinādams izrauties no Nuraka un Amanata rokām, paguva pat iespert zēnam pa kāju un nobīdīt viņu sānis.

Amanats nejuta sāpes kājā — viņš par to nemaz nedomāja. Zēns bija gatavs ne to vien paciest, lai tikai mazliet varētu atvieglot ķēves bēdas. Un arī kumeļa bija žēl...

Beidzot Rudo ievīstīja Teltora ādā un no virspuses aptina ar virvi, lai viņš nevarētu atbrīvoties. Arā rēgojās vienīgi purns, nobijies un aizvainots kā mazam bērnam. Skatieni šaudījās no Nuraka uz Amanatu, kā jautājot: «Ko jūs ar mani izdarījāt? Ko no manis gribat?»

Batma katram gadījumam Bērajai ielika mutē laužņus — dievs pasargi, vēl iekodīs padēlam, tad viss būs pagalam: kumeļš neparko nezīdīs. Viegli pagrūzdami, vectēvs un mazdēls pieveda audžubērnu pie ķēves, pievilka tā purnu pie pašiem pupiem.

— Bismilla! — večuks atkārtoja. — Zīd, maziņais, nebaidies ...

Tikko kumeļš ar maigajām lūpām pieskārās Bērās pupiem, piens izšļācās biezā strūklā. Ķēve satraucās, iekrācās, bet Rudais vairs neizlaida viņas pupu, čāp-

stinādams kāri zīda, un likās, ka tagad vairs nekāds spēks neatraus viņu no zīdītājas.

Bērā saprata, ka viņu apmānījuši. Viņa piecirta pakavus, mēģināja izrauties, un vectēvam ar grūtībām izdevās viņu kaut kā nomierināt.

— Nu ko tu, mana mīļā, kāpēc dari pāri kumeļam? — viņš runāja klusi un monotoni, glāstīdams ķēves kaklu, uzsizdams pa sāniem, pakasīdams aiz auss. — Tev ir bēdas, un arī viņam ir bēdas, jāpalīdz viens otram. Tu taču esi gudriniece, Bērā, tu visu saproti...

Kumeļš atkal pieplaka pupam, un ķēve vairs necentās viņu atgrūst. Viņa nervozi ošņāja kaut ko, laikam sajuta pazīstamu smaku, kas plūda no Teltora ādas.

Kad barošana bija beigusies, vectēvs teica Ama-natam:

— Atraisi kumeļu un aizved uz agrāko vietu.

Bērā vēl arvien stāvēja mierīgi, bet, tikko tai no galvas noņēma lakatu, tā sāka mētāties, krākdama skraidīja šurpu turpu. Bet viņas zviegšana un krākšana tagad skanēja citādi — tur vairs nejuta izmisumu. Kā redzams, ķēve cerēja atkal tikties ar bāro kumeļu.

...Pēc dažām dienām Bērā un Rudais bija.tā pieraduši viens pie otra, ka varēja droši pārtraukt maskarādi: kumeļu vairs netina Teltora ādā un ķēvei uz galvas nesēja vecmāmiņas lakatu.

Skatīdamies uz viņiem un brīnīdamies, cik ātri Bērā iemīlējusi svešu bērnu, Batma domāja: arī dzīvnieks saprot, kas ir bēdas, un jūt tāpat kā cilvēks. Un reiz, nepamanījusi pierimušo mazdēlu, viņa skaļi teica:

— Ak vai! Kas tā par dzīvi! Savējo pazaudējusi, svešu atradusi...

Amanats jau sen bija ievērojis: kad vecmāmiņa kaut ko pārdzīvo, viņa noteikti sāk runāt ar izsaucienu: «Ak vai!» Bet ko viņai pašlaik pārdzīvot? Paldies dievam,

Bērā ir nomierinājusies, rotaļājas ar Rudo, baro to, un arī kumeļš kļuvis jautrāks.

— Kas ir, vecmāmiņ? — zēns jautāja. — Kas ir — savējo pazaudējis un atradis svešu?

Viņa balsī Batma saklausīja piesardzību.

— Ak, kamielēn, tu vēl esi par mazu, lai to saprastu.

— Nē, es neesmu mazs! — Amanats iebilda. — Pastāsti!

— Es saku, ka man ir tāds pats liktenis kā Bērajai ... Mans kumeliņš Mūsa arī gāja bojā, un es paliku viena kā nabaga Bērā. Bet liktenis par mums apžēlo-j ies ...

Viņa apklusa, un Amanats viņu nesteidzināja. Viņš zināja šo vecmāmiņas paradumu: sāk kaut ko stāstīt, iegrimst domās, ilgi klusē un tikai pēc tam turpina. Un viņš gulēja pie viņas kājām klusu, ar aizvērtām acīm un gaidīja.

— īsts džigits bija mans Mūsa, skaists kā rīta zvaigzne, — viņa atkal ierunājās. — Beidza Frunzē kaut kādu svarīgu mācību, par akmens inženieri, pat uzplečus ar maziem āmuriņiem viņam iedeva, skaisti izskatījās uz p-leciem. Bet par tevi, manu kamielēn, tolaik vēl nebija ne miņas. Reiz viņš man stāsta, ka iemīlējis meiteni, vārdā Altinaja. Viņa vēl mācījās, un viņš teica, ka tad, kad beigs mācīties, atvedīs viņu. «Līgavu mājās atvedīšu, jums ar tēvu būs jautrāka dzīve.» Sī saruna notika vasarā, — vecmāmiņa turpināja. — Viņš bija atbraucis pie mums atpūsties, atveda dāvanas, cie-makukuli...

Mēs, protams, nokāvām jēru, saraudžējām daudz stipra kumisa un saaicinājām par godu dēla atbraukšanai viesus — kaimiņus un ganus no citām apmetnēm. Domājām, lai dod svētību mūsu Musam.

Sabrauca daudz cilvēku, visi teica skaistas runas, visi viņu mīlēja. Toreiz gandrīz līdz rītausmai nosēdējām.

Vecmāmiņa ilgi šūpojās no vienas puses uz otru un bez skaņas kustināja lūpas ar apaļiem, tumšiem vecuma plankumiņiem.

Amanats sēdēja ar sakrustotām kājām viņai priekšā un nepacietīgi gaidīja, bet, nesagaidījis stāstījuma turpinājumu, pavilka Batmu aiz rokas:

— Nu, ko tu? Kas bija tālāk?

— Nesteidzini mani, puisīt! Tu esi ļoti nepacietīgs. Gluži, kā mans Mūsa. Tas arī reizēm nedeva miera: «Padziedi», «Pastāsti pasaku», «Nu, bet kas bija tālāk?», «Kāpēc mēness ir balts?»... Tālāk, tu saki? Nu, no rītiem viņš ar tēva šauteni gāja kalnos, bet mēs gaidījām viņu ar medījumu atgriežamies. Taču viņš atgriezās tukšā: vai nu neprata šaut, vai arī viņam bija žel zvēra, to līdz šim vel nezinu. Reiz viņš atgriezās ar smagu nastu. Atceros, mēs ar tavu vectēvu ļoti smējāmies.

— Ko tad viņš atnesa?

— Viņam bija maiss, ne kirgīzu pašaustais maiss, bet cits, veikalā pirktais. Tam visādie siksnas, kabatas ...

— Tā, vecmāmiņ, ir mugursoma, — Amanats piemetināja.

— Nūja, var būt, ka tā. Viņš ar šo maisu no Frun-zes atbrauca, pat kabatas bija pilnas piebāzis ar ciema-kukuli mums, večiem, bet tajā maisā atradās dāvanas — dažādas drēbes tēvam un man. Bet, kad nokāpa no klintīm, atstiepa pilnu maisu ar akmeņiem. Atradis brīnumu! Nu, protams, mēs viņam neko neteicām, tāpēc ka šie akmeņi viņam bija ļoti vajadzīgi mācībām.

— Vai, vecmāmiņ, kā man ari gribētos tādu mugursomu!

— Ko tu, kamielēn! Tādu mantu tikai pilsētā var nopirkt, mums uz šejieni maisus ar siksnām neved.

— Nevis maiss ar siksnām, bet mugursoma, vecmāmiņ, — Amanats izlaboja.

— Nu, ja mugursoma, tad mugursoma, vai tas ir galvenais? Galvenais ir tas, ka mēs ar tavu vectēvu nopriecājāmies, kad ieraudzījām šo pilno mugursomu, nodomājām, ka tajā ir džeirāns vai varbūt kalnu kazlēns. Arī kaimiņienes izskrēja sagaidīt Mušu, pamanījušas, ar kādām grūtībām viņš velk savu nastu. Viņš, mans dēliņš, viss bija nosvīdis, bet tik priecīgs, it kā būtu atradis apslēptu mantu... Nu es saku, ka nekad viņš neko citu netika atnesis kā vien akmeņus. Vai nu agri no kalniem atgriežas, vai vēlu — vienmēr stiepj akmeņus. Teica pat, ka mūsu aila vietā drīz būšot liela pilsēta un mūsu kalnos sākšot iegūt kaut kādu rūdu.

Bet reiz mēs ar tavu vectēvu palūdzam: neej, Mūsa, šodien kalnos, paliec kopā ar mums, ļauj par tevi papriecāties.

Viņš, protams, palika, viņam bija laba sirds, Palīdzēja mums izslaukt ķēves, pabarot kumeļus, tad sāka lasīt grāmatas. Uzrakstīja vēstuli uz Frunzi, iedeva kādam cilvēkam, kurš gatavojās doties uz pilsētu. «Es uzrakstīju savai Altinajai,» viņš man teica. Bet es jau pati to biju sapratusi.

Tajā dienā mēs visi bijām mājās, un mums bija tik labi! Un vēl dažas dienas viņš sēdēja jurtā, rakstīja kaut ko uz saviem akmeņiem. Tad teica: «Es redzēju kādas klints virsotnē mirdzošu akmeni. Tas ir neparasts akmens, un tas man katrā ziņā jādabū. Tikai tas ir ļoti augstu. Aiziešu šodien vēl reizīti, pamēģināšu.

Ja nedabūšu, tad kaut vai labāk aplūkošu. Bet pēc tam — līdz pašām atvaļinājuma beigām kopā ar jums sēdēšu jurtā.»

Vai nu manam Nurakam sirds kaut ko nojauta, vai arī viņš bija redzējis sliktu sapni, — Mūsa vēl nebija paguvis aiziet no jurtas bultas lidojuma attālumā, kad Nuraks metās viņam pakaļ un sāka viņu saukt atgriezties, bet Mūsa tikai atskatījās un uzsauca iztālēm: «Es drīz atgriezīšos,» — un pazuda briksnājā.

Mēs viņu gaidījām līdz naktij, mierinādami sevi, ka viņš ne vienu reizi vien bija atgriezies tumsā, apgaismodams ceļu ar tādu jocīgu uguntiņu, kas dega apaļā dzelzs gabalā ar podziņu. Kad podziņu pabīda uz augšu — deg, kad uz leju — nodziest.

— Tas, vecmāmiņ, ir kabatas lukturītis, vai tad tu to nezini?

— Lai jau būtu lukturītis, tas nav svarīgi. Es saku, manu kamielēn, ka mēs ar tavu vectēvu nomocījāmies visu nakti, līdz aūsmai, bet ar pirmajiem saules stariem vectēvs sāka skriet pa visu apmetni. Viņš skrēja un kliedza: «Celieties, džigiti! Seglojiet zirgus! Mans dēls ir pazudis kalnos!»

Uzlēca zirgu gani zirgos un aizauļoja kalnos. Bet es, manu puisīt, tici vai netici, jau zināju, ka notikusi nelabojama nelaime. Un patiesi, nolaupīja manu Musa-kemu, rau, tur tā. augstā, melnā klints. Kā gan tā nav sabrukusi no maniem lāstiem? Kā nav izkususi no manām asarām?

Kopš tās dienas gandrīz veselu gadu es allāham neko citu netiku lūgusi kā vien, lai viņš man dāvā nāvi. Un tikai tad, kad tu, Amanat, atradies manās rokās, dzīvība sāka atgriezties manā no bēdām sastingušajā sirdī. Citādi arī nevarēja būt: man bija jādzīvo tevis dēļ.

— Bet kāds tām sakars ar Bēro, vecmāmiņ? Kāpēc tu man par to nestāstīji agrāk,-pirms Bērajai iedeva Rudo?

— Mēs taču tā viņu izglābām, manu maziņo! Var būt, ka arī viņa klusiņām būtu no bēdām nomirusi, ja ne šis bārenītis Rudais. Bet tagad — nē... Tagad arī viņa zina, ka jādzīvo, tāpēc ka ir viņam vajadzīga. Iznāk, ka arī viņu ir izglābis svešs bērniņš!

— Bet es taču tev neesmu svešs? — Amanats izbijies jautāja. — Un es tevi neesmu izglābis!

— Protams, ka neesi svešs. Tu esi pats tuvākais. Bet, vai izglābi, to neviens nezina.

Batma caur pieri palūkojās uz mazdēlu: vai zēna acīs nav asaru, vai viņa drīkst turpināt savu stāstu, vai labāk to atlikt?

Amanats sēdēja ar nodurtu galvu, viņa garās skropstas slēpa no vecmāmiņas viņa acu izteiksmi, bet bērna ilgas pēc tēva, sāpes par viņu bija jūtamas gan zēna pozā, gan paātrinātajā elpošanā, gan balsī.

«Kā būs, tā būs,» vecā sieviete nolēma. «Kaut kad man taču viss ir jāizstāsta, lai nemocītu viņa dvēseli ar minējumiem.»

— Kas bija tālāk, vecmāmiņ? Kāpēc tu atkal apklusi?

— Es domāju, manu kumeliņ, runāt vai nerunāt. Baidos tevi sarūgtināt, žēloju ...

— Ja žēlo, tad runā! — Amanats teica tik noteiktā balsī, ka Batma pirmo reizi sajuta viņā nākamo vīrieti.

Viņas Nuraks ir īsts džigits, tāpat Mūsa neslēpās no grūtībām aiz citu mugurām. Kā redzams, arī šis mazulis būs īsts cilvēks.

— Bet tagad stāsts būs par tevi, — viņa beidzot izšķīrās. — Tikai vispirms tev jāuzzin, kā cilvēki izvadīja tavu tēvu.

Viņš tajā nelaimīgajā dienā uzkāpa klintī, lai dabūtu mirdzošo akmeni, vai atceries? Bet laikam nokrita, ievēlās bezdibenī un aizgāja bojā. Tādus cilvēkus, kuri nomirst jauni, pēkšņi, kādā nelaimes gadījumā, mūsu tautā sauc par šēitiem.

Uzzinājis par notikušo, mūsu baškarma — tagad viņus, liekas, dēvē par priekšsēdētājiem — aizsūtīja uz Frunzi telegrammu, un drīz vien ailā ieradās autobuss. Cilvēki, kuri bija mācījušies kopā ar tavu tēvu, rūgti viņu apraudāja. Viens no tiem man teica: «Jūsu dēls bija tautas dēls. Viņš bija gudrs un labs. Un prata tik neatlaidīgi strādāt kā neviens no mums. Mēs no viņa mācīsimies pat pēc viņa nāves ...»

Es ne visu sapratu, ko viņš teica, bet ļoti raudāju, dzirdēju, ka viņš runā no sirds, tikko asaras valdīdams.

Protams, Mušu apglabāja pēc pilsētnieku parašām. Automašīnu apklāja ar dārgiem paklājiem, izrotāja ai puķēm un paegļu zariem. Tad cits pēc cita pavadītāji pie zārka runāja vārdus, kuri dedzināja manu dvēseli ... tad lūdza, lai kāds no tuviniekiem pasaka atvadu vārdus.

Jā, manu puisīt, tādas bēres es vēl nekad nebiju redzējusi. Musika mirstīgās atliekas ielaida kapā, kas bija izrakts pie tās klints, no kuras viņš nokrita, starp vītolu un garu egli, bet kopiņu aplika ar ziliem akmeņiem un virsū novietoja plāksni ar viņa vārdu.

Vecmāmiņa vienā laidā spieda pie acīm sava lakata stūrīšus. Dievs zina, ka viņa negribēja raudāt Amanata klātbūtnē, bet sirds nav akmens, vai to var šādā brīdī savaldīt?

Amanata galva slīga arvien zemāk un zemāk, seju viņš bija paslēpis delnās, bet pa tievo pirkstu starpām

sūcās asariņas, un Batma to redzēja, bet klusēja, negribēja viņu mierināt.

«Kaut kad šim asarām būtu jālīst,» viņa domāja, «jo agrāk, jo labāk. Zēns nav vairs maziņš, laiks viņam visu uzzināt...»

... Amanats jau daudz ko zināja arī bez vecmāmiņas, tikai nekad par to nerunāja. To, kā bija gājis bojā tēvs, viņam pastāstīja zēni. Bet kapu viņš nebija redzējis. Un to, ka Mūsa ir viņa tēvs un nevis tēvocis, kā bija teikuši vecmāmiņa un vectēvs, viņš arī sen bija sapratis. Ne reizi dzirdēja cilvēkus sakām: «Amanat, tu esi cienījama džigita dēls, audz tāds pats kā viņš ...»

Bet par māti nekad un neviens neteica ne vārda. Kāpēc tā?

Amanats nolēma, ka arī par viņu šodien pat, tūlīt iztaujās vecmāmiņu. Viņam taču jāzina par sevi viss!

Bet Batma vēl nebija beigusi stāstīt par Mūsas bērēm. Mazliet nomierinājusies* viņa turpināja klusā, monotonā balsī, kuru Amanats dzirdēja it kā iztālēm.

— Kādus labus vārdus toreiz pie kapa teica tavs vectēvs Nuraks; mans vanags! Viņa kājas ļodzījās no bēdām, seja bija nomelnējusi, bet viņš neaizmirsa cilvēkiem pateikties par mīlestību uz mūsu nelaimīgo Mušu.

«Paldies jums, labie Jau-dis, ka atbraucāt atvadīties no mana dēla,» viņš teica. «Mūsa bija ne tikai mans dēls — viņš bija jūsu brālis. Viņš dzīvoja pārāk maz, bet es pateicos allāham par katru viņa dzīves dienu. Paldies, paldies jums ...»

Visi raudāja, manu kamielēn, visi, kas stāvēja ap kapu, un palocījās manam vecītim, un mani apskāva kaut kādas meitenes, kas bija atbraukušas no Frunzes. Apskāva klusēdamas, tāpēc ka nebija viņām tādu vārdu,

kas spētu mazināt mātes sāpes. Kad cilvēki sāka izklīst, pēkšņi atskanēja mežonīgs, griezīgs kliedziens. Es metos atpakaļ pie kapa un ieraudzīju meiteni, kura, stāvēdama uz ceļiem, tā raudāja, ka nevarēja nesaprast: tā ir tā pati līgava, kuru nabaga Mūsa tā arī nepaguva ievest mājās.

Vispār, dēliņ, mums, sievietēm, nav ļauts piedalīties bērēs — senie likumi to aizliedz. Un, kad tavs vectēvs viņu ieraudzīja pie kapa, viņš bija ļoti neapmierināts. Bet aizliegt neiedrošinājās, tāpēc ka pilsētnieki to nesaprastu. Taču vēlāk, jau mājās, es viņam teicu: «Slava allāham, ka padomju vara atcēlusi šo likumu, citādi mēs tā arī nebūtu pazinuši Musika līgavu.»

Un viņš man piekrita.

Tātad es atgriezos pie kapa un redzēju, kā raudādama vai beidzas nost meitene melnā pilsētas kleitā.

«Altinaj,» es klusu pasaucu. Mūsa bieži tika izrunājis viņas vārdu. «Piecelies, Altinaj, nevajag tev te vienai palikt.»

Viņa pacēla uz mani no asarām miklas acis un caur raudām teica: «Jā, es esmu Altinaja ...»

Es viņu aizvedu uz mājām. Tajās dienās pie mums visu laiku bija cilvēki, pat no Frunzes daži bija palikuši, lai mūs bēdās neatstātu vienus pašus.

Pirmajā naktī Altinaja izgāja kopā ar mani no mājām un ilgi stāstīja, kā mīlējusi Mušu — tavu tēvu, kā viņš viņu mīlējis... Viņa runāja ar mani atklāti, kā ar māti, bet tomēr man likās, ka pašu galveno meitene nepasaka.

Tad es teicu: «Paklau, Altinaj, ja tu no manis kaut ko slēp, ja māni nelaimīgu māti, — Mūsas gars tevi sodīs. Es taču būtu bijusi tava vīramāte. Es gribu zināt par tevi visu. Pasaki — vai tu negaidi bērnu? Un

atceries, ka man un vecajam viņš būtu īsts amanats — vislielākā velte. Viņš atgrieztu mūs dzīvē ...»

«Jā, māt, man kauns, bet tā ir. Es gaidu bērnu, kura tēvs ir mans neaizmirstamais Mūsa. Bet es nevienam to negribēju teikt. Piedodiet man, māt...»

Viņa cieši mani apskāva un ilgi raudāja, bet es nezināju, ko viņai teikt, kā pārliecināt, ka Mūsas bērns — tas ir mūsu bērns, mūsu cerība.

«Neraudi, neraudi, Altinaj,» es atkārtoju, «tu esi vēl pavisam jauna, tu vēl būsi laimīga. Bet bērnu mēs izaudzināsim, viņš ne ar ko nesaistīs tavu dzīvi. No pirmajām dienām mēs viņu paņemsim pie sevis, un, kamēr būsim dzīvi, viņš būs kopā "ar mums. Ja nomirsim, viņš atradīs ceļu pie tevis.»

Kopš tās nakts mēs dzīvojām no tā, ka gaidījām tevi, Amanat. Un, kā redzi, — sagaidījām ...

— Vienalga, vecmāmiņ, tu esi mana māte, — zēns stingri paziņoja. — Citu es nezinu. Cita man nav vajadzīga.

— Ē-ē-ē, dēliņ! — Batma skumji teica. — Mēs taču ar vectēvu nedzīvosim mūžīgi. Atceries, kā teikts'tajā senajā dziesmā:

Tie koki, kuru paēnā klusā

Gūs mazdēla■ senči mieru un dusu ... ■

Tā dziesma ir par mani un vectēvu ...

— Es negribu šo dziesmu! — Amanats saslējās. — Neatgādini man to!

— Nu redzi, kumeliņ! Agrāk lūdzi — dziedi un dziedi, bet tagad dusmojies.

— Toreiz es neko nezināju. Gandrīz neko, — viņš taisnojās. — Un tāpēc nebaidījos no šiem vārdiem.

— Labi, labi, manu zēn. Kā redzams, es tev šodien daudz ko sarunāju. Kaut nu tikai vectēvs man nesa-dotu. Iesim mājās ...

— Bet tu taču man apsolīji pastāstīt arī par to tur Altinaju, — Amanats atgādināja, baidīdamies, ka saruna vairs nekad neturpināsies un viņš tā arī neko neuzzinās par māti.

— Kāpēc tu saki «par to tur»? — Batma stingri aizrādīja mazdēlam. — Tas ir neglīti! Viņa taču ir tava māte. Viņu mīlēja tavs tēvs. Skaista, gudra ...

— Lai ir skaista, lai ir gudra, — Amanats pārtrauca. — Vienalga — mana māte esi tu.

Batma redzēja, cik apbēdināts jūtas mazdēls, redzēja, ka šī saruna kā smagums uzgūlusies viņa sirdij. Taču to viņa nepavisam negribēja. Bet vai izdosies tagad izvairīties no visa, kas bija tālāk? Kā redzams, stāstītais nebija pa spēkam Amanatam, vēl jau pagūs uzzināt. Tiesa, viņš ir tik ietiepīgs, ka var viņu nelikt mierā, kamēr visu neuzzinās, — viņa jau nu gan pazina mazdēla īpatnības! Viņš savu panāks ...

Un te vecajai Batmai palīgā nāca gadījums. Nezin no kurienes parādījās bars melnīgsnēju, garkājainu, jautru kaimiņu zēnu.

— Ei, Amanat, kur tu esi pazudis? — kāds no viņiem jau iztālēm sauca.

— Viņš taču no vecmāmiņas lindrakiem ne soli neatiet, — smējās apaļīgs sīkais.

— Iesim uz upīti, diezgan vienā vietā tupēt!

— Viņam vajadzīga tikai vecmāmiņa, komuzs un neviens cits, — resnītis atkal teica.

— Skrien, skrien, manu kamielēn, — Batma klusītiņām teica. — Tu patiesi esi kā večuks. Bet bez biedriem dzīvi nenodzīvosi.

Amanats negribīgi piecēlās. Ek, nelaikā viņi ieradušies! Taču ko lai dara ...

Bātma atviegloti nopūtās. Slava allāham, var būt, ka upes vēsums aizvēdīs no, mazdēla da]u bēdu, kas šodien viņam bija jāpārdzīvo.

Ar acīm pavadījusi zēnu, vecā sieviete nesteidzās projām.

Atmiņas viņu piekala pie vietas, salēja kājās smagumu. Viņa vēlreiz pārdzīvoja to trauksmaino un priecīgo dienu, kad Altinaja atveda savu jaunpiedzimušo dēlu, zēnu, kam šodien ir gandrīz desmit gadu.

ALTINAJA

...Nabaga Altinaja! Zaudējusi Mušu, viņa sarāvās, savīta, apdzisa, pārstāja būt jauna. Ārsti teica — nervu satricinājums, bažījās par viņas sirdi un par bērna dzīvību. Vairākus mēnešus Altinajai bija jānoguļ slimnīcā.

Visu šo laiku viņa vecīšiem rakstīja, un viņi, ja gadījās izdevība, sūtīja viņai dāvanas.

Pat slimnīcā Altinajai bija jāmācāš. Gulēdama uz muguras un juzdama gandrīz nemitīgas sāpes sirdī, Viņa lasīja mācību grāmatas, konspektēja, tāpēc ka tas viņai bija diploma gads, bet atlikt,to uz nākamo gadu viņa nevarēja: Altinajai nebija vecāku, nebija neviena, kas varētu palīdzēt nodzīvot veselu gadu bez stipendijas. Braukt pie vīratēva un vīramātes viņa arī nevarēja, tāpēc ka bija vajadzīgas grāmatas, ļoti daudz grāmatu un laboratorijas, un sadarbība ar zinātnisko vadītāju ...

Kad viņai kļuva mazliet vieglāk, viņu izrakstīja no slimnīcas, brīdinādami sargāties no pārpūles. Bet kur

nu! Altinaja neizgāja ārā no bibliotēkas, sēdēja caurām naktīm, cenzdamās atgūt zaudēto laiku. Par laimi, studentu kopmītnes kaimiņienes bija labas, kārtīgas meičas. Viņas atbrīvoja Altinaju no visiem saimnieciskajiem darbiem, draudzenes vietā uzkopa istabu, gatavoja ēdienu, skrēja uz bibliotēku pēc grāmatām, kad meitenei nebija spēka iziet no mājas.

Diplomu viņa aizstāvēja teicami pirms pašām dzemdībām. Pat komisijas priekšsēdētājs izgāja priekšā un paspieda viņai roku.

— Jūs esat vīrišķīga sieviete, Altinaj, es vēlu jums un jūsu bērnam laimi, — viņš teica.

Viņa nezin kāpēc sāka raudāt, bez skaņas, atviegloti. Pirmo reizi pēc Mūsas bērēm viņa juta, ka varbūt patiešām vēl būs laimīga un ka viņas dzīve nav beigusies reizē ar Mušu.

Pusotra mēneša Altinaja nogulēja ar savu mazo dēliņu dzemdību namā, dažas dienas viņa bija tuvu nāvei un ārsti diennaktīm neatgāja nost no slimnieces. Pat pieredzējušām medicīnas māsām viņi neuzticēja jaunās sievietes aprūpi, paši deva zāles, injicēja, paši baroja viņu ar karotīti ...

Piena viņai nebija kopš pirmās dienas. Tas neradās arī vēlāk. Puisēnu ar pienu baroja citas mātes, viņš bija vārgs un tāpēc ļoti kluss — pat raudāt viņam nebija spēka.

Tajās dienās, kad Altinaja jutās mazliet vieglāk, viņa lūdza atnest dēlu un ilgi skatījās sīkajā melnīgsnējā sejiņā, mēģinādama tajā saskatīt savu Mušu, skaisto, vīrišķīgo Mušu, kuru nekad vairs neredzēs. Taču ko var nolasīt jaunpiedzimušā sejā?...

Pēc šiem īsajiem tikšanās brīžiem ar dēlu Altinaj ai kļuva sliktāk, paaugstinājās temperatūra, kalta lūpas, milzīgās skumjās acis kļuva nespodras un iekritušas.

Un ārsti aizliedza viņai pienest bērnu.

Reiz ārste, kura pret Altinaju izturējās sevišķi maigi un sēdēja pie viņas gultas ilgas stundas, teica:

— Nu, manu meitiņ, pēc piecām sešām dienām mēs varēsim tevi izrakstīt.

— Jā? — priecīgi un tajā pašā laikā ar izbailēm jautāja Altinaja.

— Jā, — ārste apstiprināja. — Tikai padomāsim: kas būs tālāk?

— Nezinu, — Altinaja klusu izdvesa.

— Piena tev nav — tas ir pirmkārt, — ārste teica. — Otrkārt — kopmītnē ar bērnu būs ļoti grūti. Un, pats galvenais, tu vēl ilgi nedrīksti viņu celt uz rokām, pie viņa noliekties, citādi atkal nokļūsi slirņnīcā. Tev, Altinaj, ir slima sirds, ļoti vāja sirds ...

— Ko darīt? — Altinaja apmulsusi jautāja. Viņa patiesi nebija aptvērusi visu savu bezizejas stāvokli, kamēr šī sieviete to tik skaidri neizklāstīja.

— Nekas, mīļā, neuztraucies. Kaut ko izdomāsim. Es aprunājos ar citiem ārstiem, un mēs visi nonācām pie viena secinājuma: tu esi pārāk vārga, lai varētu kopt bērnu, pagaidām tas nav tavos spēkos. Pirms desmit, divpadsmit dienām mēs, atklāti sakot, nevarējām galvot, ka tu vispār izdzīvosi, — tāds bija stāvoklis.

— Es varu doties uz aiļu pie viņa tēva vecākiem, — Altinaja klusu teica. Viņa arī pati saprata, ka citas izejas nav. — Es viņiem aizvedīšu puisīti, viņi man to lūdza, kad mēs apbedījām Mušu.

— Nu ko, — ārste teica. — Es arī tev gribēju to ieteikt, bet baidījos, ka tu mani nepareizi sapratīsi un uztrauksies. Padomā par sevi, Altinaj, un par savu bērnu. Tur viņam būs labi. Tu esi jauna un laikam neesi dzirdējusi, ka agrākos laikos kirgīziem pat bija tāda paraša: pirmo bērnu jaunie vecāki vienmēr atdeva saviem vecākiem. Tas bija cieņas un pateicības apliecinājums par viņiem dāvāto dzīvību.

— Vai tiešām? — ar patiesu interesi jautāja Alti-naja. — Es nezināju ...

— Jā, tāda bija paraša. Bet tas, protams, nenozīmē, ka tu uz visiem laikiem atteiksies no dēla! Izveseļosies, sāksi strādāt, dabūsi istabu — un paņemsi viņu. Nesīsi uz mazbērnu novietni...

— Vecīši to negribēs.

— Un viņiem būs taisnība! — sieviete negaidot noteica. — Zēnam jāaug svaigā gaisā, pie tuviem cilvēkiem, kuri turklāt ir zaudējuši vienīgo dēlu. Tev, Alti-naja, arī viņi ir jāpažēlo, tu taču tagad pati esi māte...

Nākamajā dienā ar Altinaju runāja galvenais ārsts.

— Es dzirdēju, — viņš teica, — ka jūs varat kaut uz laiku atdot zēnu tēva vecākiem?

— Jā, — viņa, acis nodūrusi, izdvesa. — Es viņu aizvedīšu ....

— Redziet, mana mīļā, jūs viena nedrīkstat braukt,— ārsts stingri noteica. — Kādam ir jūs jāpavada.

— Kāpēc? — Altinaja jautāja. — Es tagad jūtos jau labāk.

— Protams, ka labāk! — ārsts piekrita. — Citādi mēs jūs nelaistu ārā. Bet tagad ir vasara, vai ne? Tātad jūsu tuvinieki dzīvo kalnos?

— Jā, es par to stāstīju savai ārstei.

— Bet viņa — man, — ārsts pasmaidīja, — tāpēc ka baiļojas par jums. Trīs ar pusi tūkstoši metru virs jūras līmeņa — to, Altinaj, jūsu sirds var neizturēt, tas ir izslēgts. Kā vēlaties, bet es kategoriski pieprasu, lai kāds jūs pavadītu.

— Labi, — Altinaja nedroši atbildēja. — Es palūgšu draudzeni...

BRAUCIENS KALNOS

Jau pa ceļam no dzemdību nama, uz kurieni Gojana bija atnākusi pretī draudzenei, Altinaja viņai atstāstīja sarunu ar galveno ārstu.

— Es zinu, tev tagad katra stunda ir dārga, — viņa mulsi teica, — bet ko man darīt?

— Brauksim kopā, Altinaj, neuztraucies, — Gojana bez svārstīšanās atbildēja. — Ja jau es tev braucu līdzi uz bērēm, tad tagad vēl jo vairāk vienu neatstāšu.

Mīļā Gojana! Viņa bija visklusākā un viskautrīgākā no visām meitenēm, kuras dzīvoja vienā istabā ar Alti-naju. Viņas melnīgsnējie vaigi pārklājās ar sārtumu, pat dzirdot nevainīgu joku, un meitenes nekad viņas klātbūtnē nerunāja par saviem dvēseles pārdzīvojumiem, nestāstīja par savu aizraušanos, neaicināja ciemos kursa biedrus, labus, vienkāršus puišus. Bet, ja arī kāds no viņiem atnāca, Gojana vai nu klusu izslīdēja no istabas, vai arī iedziļinājās mācību grāmatā, bet sarunās centās nepiedalīties. Tāds bija viņas raksturs. Tiesa, viņa bija jaunāka par savām kopmītnes draudzenēm, viņai vēl nebija ne divdesmit gadu, bet pārējās meičas jau beidza piekto kursu un uzskatīja sevi par pavisam pieaugušām. Gojanu viņas mīlēja, bet izturējās pret viņu mazliet aizbildnieciski, kā pret jaunāko māsu.

Tagad piektā kursa studenti bija pabeiguši mācības un aizbraukuši kur nu kurais. Gojana viena pati uzturējās lielajā un tukšajā istabā — viņai bija jānokārto vēl viens eksāmens, lai pārietu uz trešo kursu. Nebija īstais laiks meitenei zaudēt veselu dienu ceļojumam ar Altinaju un viņas dēlēnu. Bet vai var noraidīt tādu lūgumu? Viņa bez svārstīšanās piekrita, bet tad visu nakti negulēja, iedomādamās, kā viņas ieradīsies pie Altinajas radiniekiem ar bērniņu, kam nav tēva, kā viņas tur uzņems, ko par viņām domās cilvēki...

Zēns naktī raudāja, laikam gribēja ēst, bet māte viņu nespēja kārtīgi pabarot, baidīdamās, ka piena pudelīšu, kuras viņai iedeva dzemdību namā, nepietiks līdz rītdienai. Vajadzēja tā notikt, ka Altinajai nebija sava piena!

Kaut kā sagaidīja rītu un devās ceļā.

Mašīnā bērniņu iešūpoja, viņš cieši gulēja mātes rokās un tikai reizēm pakrekšķēja un patrinās sedziņā. «Jauks puisītis,» Gojana domāja. «Žēl viņa: kā dzīvos? ...»

Jo augstāk kalnos devās mašīna, jo arvien bālāka kļuva Altinaja. Var būt, ka uztraucās, iedomādamās tikšanos ar vecīšiem. Vai arī grūta bija doma par šķiršanos no bērna?

— Kas ar tevi ir? — Gojana jautāja. — Kāpēc tu uztraucies? Pati teici, ka citas izejas nav.

— Man ir slikti, — Altinaja tikko dzirdami atbildēja. — Grūti elpot...

— To var novērst, — sarunā iejaucās taksometra šoferis, labsirdīgs krievs, kas bija piekritis doties tik tālā ceļā. — Atvērsim lodziņu — un elpojiet vesela!

— Nē, nē, — Altinaja izbijās, — bērns saaukstēsies.

— Es nu gan esmu labais! — šoferis izmeta. — Par bērniņu aizmirsu. Viņš jums ļoti kluss, neatgādina par sevi.

Vēl minūtes desmit brauca klusēdami. Altinaja atgāzās sēdeklī, viņas lūpas kļuva zilganas, zem acīm parādījās tumši loki.

— Vai, Gojana! Ko darīt? Nemaz nevaru paelpot...

— Dod šurp bērnu! — Gojana iekliedzās. — Pacenties dziļāk ieelpot, nu! Vēlreiz! ... Vēl! ...

Bet viņa jau redzēja, ka draudzenei patiešām ir pārāk slikti, un lūdza šoferi apstāties pie pirmās poliklīnikas vai arī aptiekas.

Aptieka gadījās tuvumā. Nolikusi zēnu uz sēdekļa, Gojana izlēca no mašīnas un drīz atgriezās kopā ar sievieti baltā virsvalkā.

Tikko sieviete paskatījās uz Altinaju, paklausījās viņas nevienmērīgo pulsu, kas brīžiem pavisam pārtrūka un brīžiem bija ļoti ātrs, viņa kategoriski teica:

— Nu tā, mīļā! Tev vajadzēs pie mums mazliet pagulēt un tad braukt atpakaļ. Kalnos ar tādu sirdi nav ko darīt. Es pacentīšos izsaukt ārstu.

— Es nedrīkstu braukt atpakaļ, — Altinaja ar grūtībām teica. — Nekādi nedrīkstu. Man jāaizved puisītis ...

Sieviete enerģiski paņēma rokās bērnu un iedama izmeta:

— Nāciet man līdzi!

Ar neticamām grūtībām Altinaja pārvarēja nelielo attālumu no ceļa malas līdz aptiekai. Uzkāpt pa kāpnītēm viņai palīdzēja Gojana, kas no bailēm bija gluži apjukusi.

Istabā, kur stāvēja mazs galdiņš un ar vaska drānu apvilkta šaura lāviņa, Altinaju apguldīja, iedeva viņai kaut kādus pilienus, izdarīja injekciju ..

Altinaja gulēja ar aizvērtām acīm. Pamazām no lūpām izzuda zilganums, bet piecelties bija grūti un arī sieviete baltajā virsvalkā neļāva.

— Nu redzi, liekas, ka mēs tiksim galā bez ārsta, — aptiekāre apmierināti noteica. — Ne velti es visu kara laiku strādāju par medicīnas māsu. — Brīdi klusējusi, viņa pajautāja: — Kas tad tev noticis? Vai tu jau sen slimo?

Un Altinajai bija jāizstāsta gluži svešai sievietei savs bēdu stāsts.

— Nu ko, — viņu uzklausījusi, vecā aptiekāre ierunājās mierīgi un prātīgi. — Patiesībā nekas briesmīgs nav noticis. Skaidrs ir viens: doties uz kalnu apmetni tu nedrīksti. Tātad tu paliec šeit, bet tava draudzenīte aizvedīs vecīšiem bērnu. Viņam pašlaik vēl ir vienalga —• vai tu, vai Gojana, — viņa smaidīdama piemetināja.

— Es? — Gojana apjukusi jautāja. — Bet kā tad tā? Ko es*viņiem teikšu? Ai, es vienkārši nezinu!...

— Labs darbs ir jāizdara līdz galam, — sieviete baltajā virsvalkā stingri noteica. — Vai tu gribēji palī-

♦ dzēt savai draudzenei?

— Jā, protams ... Bet...

— Nekādu «bet», mīļo meitēn, nevar būt. Puisēns ir jāaizved, bet Altinaja ir. tādā stāvoklī, kādā'pat pa līdzenumu bīstami braukt. Tātad izeja ir tikai viena ...

— Bet ko teiks vecīši? — Altinaja iejaucās Sarunā. — Ko viņi nodomās, kad manu bērnu atvedīs sveša meitene?

— Viņa viņiem visu paskaidros, — aptiekāre stingri noteica. — Visu, kā ir! Viņai taču neko nevajadzēs izdomāt. Galu galā izlem! Vai nu es tevi tūlīt nogādāšu slimnīcā, kas, starp citu, man bija jāizdara, kad es tevi ieraudzīju, vai arī tu gulēsi šeit, pie manis, un gaidīsi, kamēr Gojana aizvedīs puisēnu un pēc tam atgriezīsies.

Ko gan vecajai aptiekārei varēja iebilst divas meitenes, kas bija nonākušas bezizejas stāvoklī?

Mašīna gaidīja pie aptiekas. Šoferis vairākas reizes nepacietīgi signalizēja, un tad aptiekāre pa logu kliedza: «Tūlīt! Tūlīt!»

— Vai tu esi ar mieru? — Altinaja bikli jautāja draudzenei.

— Nebaidies, es viņu aizvedīšu, .— Gojana viņai apsolīja. — Es viņus atradīšu, es atceros...

Vecā aptiekāre pārtina bērnu, pati pielika viņam pie lūpām pēdējo piena pudelīti, tad veikli ievīstīja segā un noteiktiem soļiem devās uz izeju.

Gojana steidzās sievietei pakaļ, un kājas viņai no bailēm ļodzījās, tās bija gluži kā no vates.

Kalnu ganību apmetnē viņi ieradās ap pusdienlaiku. Saule cepināja, gaisā virmoja dūmaka, bija kluss, un nekur nemanīja neviena cilvēka.

Nurakovu jurta nebija jāmeklē. Tikko mašīna apstājās, tā no visām pusēm piesteidzās cilvēki — bērni, sievietes, vecāki ļaudis. Visiem interesēja, pie kā ieradies viesis ar taksometru — tas reti gadījās!

— Mums vajadzīgi Nurakovi, — izkāpdams no mašīnas, teica šoferis. — Kur viņi ir?

Te notika kaut'kas neparedzēts: vecīšu mājās nebija.

Kāda sieviete, sapratusi, kas par lietu, atrāva vaļā mašīnas durtiņas, galīgi apjukušajai Gojanai izķēra no rokām bērnu un iedama kliedza:

— Nāc man pakaļ, man pakaļ! Nav tavu vecīšu, būs tikai vakarā ...

««Tavu vecīšu»!.. . Tātad domā, ka es esmu Altinaja? Un uzskata, ka tas ir mans bērns? ...»

Nerunīgais krievu šoferis aizgāja pie mašīnas, bet Nurakovu jurtā, kur sieviete ieveda Gojanu, saskrēja kaut kādas vecenes. Skaļi tērgādamas, viņas aplūkoja bērnu un tā viņu nomocīja, ka viņš sāka brēkt un vīstīties ārā no autiņiem.

— Ko tu stāvi? — sieviete jautāja Gojanai. — Bērns prasa ēst, dod viņam krūti!

— Nabaga mazulis, viņš ir tik ļoti izsalcis! — uzķēra kāda vecene un sāka grūst Gojanu pie gultas, kurā gulēja Altinajas dēls. — Baro, baro viņu!

Gojana noslīga uz gultas. Kājas viņai neklausīja, vaigi kvēloja, uz pieres izspiedās lielas aukstu sviedru lāses.

Vēl dažas minūtes Gojana pasēdēja, saņemdama spēkus, tad, vairs nespēdama paciest sieviešu pētījošos, līdzjūtīgos, izbrīna pilnos skatienus, strauji piecēlās un izskrēja no jurtas.

Mašīna izrāvās un joņoja lejup, un tai pakaļ skanēja neko nesapratušo sieviešu skaļie kliedzieni.

PĀRESTĪBA

Bet pēc Nurakoviem, uzlēcis seglos, aizsteidzās kaimiņu zēns — garkājains pusaudzis, kuram sievietes lika neko nestāstīt, vienīgi to, ka no Frunzes ir atvests viņu mazdēls.

Vecīši pat neatcerējās, kā bija mājās atsteigušies. Batma ieskrēja jurtā, liedama prieka asaras, satvēra gulošo bērnu, kuru jau bija paguvusi labi paēdināt ar savu pienu jauna sieviete, kas nesen bija dzemdējusi.

Pirmais atjēdzās Nuraks.

— Kur ir Altinaja? — viņš jautāja, mulsi apkārt skatīdamies. — Kur mūsu vedekla?

Un tad nu vecīši ar sāpēm un aizvainojumu uzzināja, ka jaunā māte pat nav pabarojusi dēlu, sēdējusi kā pusjukusi viņam līdzās, klusējusi un uz visiem skatījusies. Bet tad ielēkusi automobilī un — tik tu viņu redzēji!

Sis notikums satrieca ne vien sievietes, bet arī vīriešus. Kaut ko tādu vēl neviens nebija pieredzējis. Tikai Batma centās kaut kā mazināt savas vedeklas vainu.

— Kāpēc nosodīt? — viņa teica. — Mēs taču neesam bijuši viņas ādā! Var būt, ka viņa tā pārdzīvoja šķiršanos no bērna, ka mazliet sajuka ...

— Tu vienmēr centies visus aizstāvēt! — Nuraks sadusmojās. — Pārāk nervozu līgavu sev bija izvēlējies mūsu Mūsa, mūžīgs miers viņam. Apkaunoja mūs pa visu aiļu un aizmuka! Kur tas redzēts?

Sievietes klusēdamas izklīda, juzdamas, ka pašlaik viņas te ir liekas. Kad vīrs ar sievu strīdas, liecinieki nav vajadzīgi.

— Nē, tādu necieņu es vēl ne no viena neesmu piedzīvojis! — večuks arvien vairāk iekarsa. — Pamest bērnu un aizskriet! Ak allāh, kas gan ir noticis ar cilvēkiem?

— Nekliedz tā, manu vanag, — Batma, spiezdama pie krūtīm bērnu, centās nomierināt vīru, kaut gan arī pati ar grūtībām valdīja aizvainojuma asaras. — Nomierinies ... Vai nu maz kas gadās? ...

— Lai nu kā, bet viņa nedrīkstēja aizbraukt, mūs neredzējusi!

— Droši vien arī šoferis steidzināja, — vecenīte bikli piebilda, saprazdama, ka tas ir pārāk vājš attaisnojums. — Un tad, kur viņai tik daudz naudas, lai aizturētu mašīnu, kamēr mēs atgriezīsimies? Pats padomā ...

— Mašīna! Šoferis! — Nuraks nikni kliedza. — Blēņas tu mels, sieviete! Mēs paši samaksātu, ja runa būtu par naudu. Tātad nauda viņai dārgāka prar sirdsapziņu, vai ne tā?

Batma nezināja, ko atbildēt. Vīram bija taisnība. Un tomēr viņa negribēja par Altinaju domāt tik slikti, kā viņš domāja; viņa vel arvien mekleja attaisnojumu vedeklas rīcībai.

— Ek, manu vanag, viss kas mēdz būt dzīvē ...

— Pat tā mēdz būt, ka sieviete negrib paēdināt savu bērnu? — Nuraks nerimās. — Tādu, izsalkušu, pamet? Vai viņa pēc tā visa vairs ir māte?

— Tu neesi bijis māte, Nurak, — Batma klusu teica. — Tu to nespēj saprast. Varbūt, ja viņa dotu bērnam krūti, viņai būtu vēl smagāk no bērna šķirties. Paķertu viņu un aizvestu atpakaļ. Vai tad tev būtu labāk?

— Bet līdz šim viņa bērnu baroja vai arī viņš dzīvoja no svētā gara?

— Baroja, protams ... Bet šeit nespēja, es tā domāju. Laikam ļoti pārdzīvoja... Un arī cilvēki visapkārt. Esmu dzirdējusi, ka pilsētas sievietes nebaro svešu cilvēku klātbūtnē, viņas it kā kautrējoties ...

— Kautrējoties! — Nuraks bija sašutis. — Izsalkušu atstāt nekautrējas, bet barot kautrējas! Un man jātic tādām blēņām! Viņa taču bērnu vienkārši izlikusi!

— Kā tev nav kauna, manu vanag! — Bat-ma sašutusi teica. — Mēs taču paši viņai lūdzām atdot mums bērnu, bet tu saki — pameta! Kāpēc tu tā grēko?

— Vai tas nav grēks — aizmukt, pat nesatiekoties ar cilvēkiem, kuri audzinās viņas bērnu? Vai tas, tu saki, nav grēks?

— Es nevaru viņu nosodīt, kamēr visu nebūšu uzzinājusi, — Batma atbildēja, cerēdama tādējādi pārtraukt ieilgušo strīdu. — Allāhs ir viņas soģis, bet ne mēs ar tevi. — Un, uzlikusi uz gāzes plīts spaini ar ūdeni, sieviete sāka gatavot bērnu peldei.

— Nu, nu, paskatīsimies, ko teiks tavs allāhs, — Nuraks noburkšķēja un izgāja no jurtas.

Drīz vien no Frunzes pienāca vēstule.. No tās N.uraki uzzināja, ka meitene, kura bija atvedusi Amanatu, nemaz nav viņa māte, jo māte nespējusi aizbraukt līdz galam — viņai kļuvis slikti ceļā, un pēc tam, kad draudzene aizvedusi viņu uz Frunzi, Altinaju atkal ievietojuši slimnīcā un ārstējuši vairāk nekā mēnesi...

«Pie jums aizbraukt es nevaru,» viņa rakstīja, «ārsti man aizlieguši augsto kalnu gaisu sirds vainas dēļ. Nezinu, kas būs ar darbu: ģeologam jāstrādā kalnos, bet es nedrīkstu .,.»

Ar grūtībām Nuraks burtoja Altinajas skaisto, sīko rokrakstu, bet palūgt, lai vēstuli izlasa kāds cits, viņš kautrējās. Diez kas tur ir rakstīts! Jau tā ai la kaimiņi nespēja izprast Nuraku vedeklas rīcību. Vēl arvien atcerējās, kā viņa negribējusi sagaidīt vīratēvu un vīramāti, kā atteikusies pabarot bērnu ... Nē, večuks neticēja, ka puisēnu atvedusi sveša meitene, — tās ir blēņas!

«Kāda sirds kaite var būt jaunai sievietei, ka viņa nevar atbraukt uz kalnu apmetni? Lai stāsta kādam citam savas pasakas! Katrs kirgīzs zina, ka kalnos ir tīrs, veselīgs, vēss gaiss, bet viņa pat līdz ailam nevarēja atbraukt. Redz, kā! Nē, lai Batma savā sievišķīgajā labsirdībā tam tic, bet esPpat netaisos atbildēt uz vēstuli. Mans nabaga Musiks! Kas par dzīvi viņam būtu bijusi ar tādu negodīgu sievieti!»

Bet labā, prātīgā Batma? Vai viņa bija apvainojusies uz savu vedeklu? Protams, ka bija. Bet dzīves pieredze un gudrā sirds viņai teica, ka dažkārt cilvēki kādu nepatiesi un pārāk viegli nosoda. Ne jau svešiem Altinaja pametusi savu dēlu! Kas par bērnu rūpētos un gādātu vairāk nekā viņa ar Nuraku? Pat īstā māte to nevarētu, jo tagad mātes, it īpaši pilsētā, savu bērnu redz tikai rītos un vakaros, pārējā laikā sēž darbā un

skraida pa veikaliem. Un ne jau tādēj Altinaja piecus gadus mācījusies institūtā, lai pēc tam pamestu savu darbu, arī tas ir jāsaprot. Bet — kāpēc nebija sagaidījusi viņus toreiz, arī nav zināms — varbūt viņa patiešām ir slima, varbūt raksta patiesību, ka nespējusi pati atvest bērnu līdz apmetnei? Kā to zināt!

Tautā saka, ka nevar savu laimi celt uz otra nelaimes. Iespējams, ja Altinajai viss būtu labi veicies, viņa paņemtu Amanatu pie sevis. Tomēr māte ... «Lai kā mēs ar veco. bēdātos, kā lūgtos, tomēr būtu jāatdod,» Batma bieži domāja. «Un atkal mūsu māja stāvētu tukša, un atliktu tikai izlūgties no allāha ātrāku nāvi.»

Nesaņēmusi atbildi uz savu pirmo vēstuli, Altinaja uzrakstīja otru, tad trēšo. Bet viss veltīgi. Viņa nezināja, ko domāt, meklēja izskaidrojumu, kas varētu viņu nomierināt. Nu, pieņemsim, ka Mūsas vecāki ir analfabēti. Pilnīgi iespējams. Bet viņi taču varēja palūgt kādu no jaunajiem, lai izlasa viņiem vēstules un uzraksta atbildi?

Apvainojusies uz Mūsas vecākiem, viņa vairs nerakstīja, nolēmusi, ka, tikko kaut cik atveseļosies, pati aizbrauks uz kalnu apmetni, neprasīdama ārstiem atļauju. Viņai taču galu gala jāpārliecinās, ka viņas puisītis ir sveiks un vesels!

Taču Altinaja arī pati saprata, ka pagaidām braukt kalnos viņai nav iespējams. Viņas veselība neuzlabojās. Un reiz viņa saprata, ka palikusi bez profesijas. Ģeoloģija nebija viņai pa spēkam. Par kādām ģeoloģiskām ekspedīcijām, par kādu dzīvi pārgājienos var runāt, ja pat ierastajos pilsētas apstākļos viņa tik tikko kuļas uz priekšu?

Un Altinaja atkal jutās dziļi nelaimīga.

65

5 — 2137

KAPS AR ZILAJIEM AKMEŅIEM

Bezveidīgais, milzīgais melnais akmens pie Nurakovu jurtas bija Amanata iemīļota vieta. Arī tagad, paklājis vecu aitādu, zēns sēž ar sakrustotām kājām, un viņa roka ātri zib virs komuza, kā liek tai mūzika, kuru Amanats sacer. Liekas, visa daba jautri dejo šīs līksmās melodijas pavadījumā.

Virs kalniem jau bija uzlēkusi skaidra rīta saule, tā apspīdēja kalnu virsotnes un koku vainagus, apzeltīja upes ātro straumi. Spožs stars iespraucas caur Amanata garajām skropstām acīs, un viņš viebjas un spēlē, gandrīz neredzēdams stīgas.

Klusītiņām, lai netraucētu mazdēlu, garām pagāja Nuraks un Batma. Vectēvs vienmēr ļoti vērīgi izturējās pret Amanata aizraušanos ar mūziku, centās, lai apkārtnē neviens netrokšņotu un netraucētu zēnam sapņot, domāt un ieklausīties komuza skaņās, kam viņš uzticēja savas domas un jūtas.

Amanatam bija apbrīnojami smalka dzirde. Viņa spēle bija sevišķi tīra un skaidra, ar tik daudzveidīgiem motīviem, it kā viņš būtu pieredzējis, virtuozs komu-zists, nevis zēns, kuru neviens, izņemot vectēvu, nav mācījis. Šīs smalkās dzirdes dēļ reiz viņš gandrīz aizvainoja vecmāmiņu. Tas notika tajā dienā, kad viņa piestiprināja pie komuza trīs skaistas kreļ|u virtenes.

Sākumā Amanats ļoti nopriecājās: komuzu tā rotāja daudzkrāsainās, spožās krellītes! Bet, tikko sāka spēlēt, dzirdēja — kaut kas nav kārtībā. Kaut kas lieks iejaucies skaņā un traucē.

— Ieklausies, vectētiņ! — viņš lūdza. — Vai komuzs neskan citādāk nekā parasti?

Nuraks uzmanīgi un ilgi klausījās, tad teica:

— Tev tā liekas, dēliņ. Komuzs ir pilnīgā kārtībā, tici man.

To, ko nesaklausīja vecais komuzists Nuraks, skaidri dzirdēja mazais muzikants.

Un Amanatam bija jāpielieto viltība. Viņš palūdza vecmāmiņai atjauju pakārt krellītes virs savas gultas', bet neteica, kāpēc.

Kādu citu reizi viņš pamanīja, ka nekur viņa komuzs neskan'tik jauki un melodiski kā uz melnā granīta akmens. Viena un tā pati melodija pavisam citādi skan jurtā, upes krastā un uz akmens.- Amanatam likās, ka šis akmens pastiprina skaņu, padara to varenāku un brīvāk plūstošu.

Par šo savu novērojumu zēns pastāstīja vectēvam. Bet tas atbildes vietā tikai pasmaidīja.

— Tu nu gan visu izdomā, dēliņ! Vienkārši tev šis akmens patīk, un tāpēc tu tam piedēvē brīnumainas īpašības. Bet akmens ir akmens.

Taču Amanats skaidri zināja, ka arī šoreiz vectēvs kļūdās.

Tomēr vienā ziņā Nuraks laikam nekļūdījās. Viņš redzēja, ka mūzika ir mazdēla īstā pasaule, viņa valoda un dzīves uztveres veids. Visu — katru iespaidu, katru pārdzīvojumu viņš uztver ar skaņām.

Un arī pašlaik, kad Batma pastāstīja Amanatam par tēvu, Nuraks saklausīja mazdēla spēlē šo stāstu. Melodijas radās no viņa jūtām, no tā, ko viņš redzēja sev apkārt, par ko domāja.

Kādā vakarā Amanats ilgi nevarēja aizmigt, viņš grozījās no viena sāna uz otru, un vectēvs domāja, ka mazdēls būs saslimis.

— Kas tev ir, dēliņ? — viņš jautāja, apsēdies uz zēna gultas malas. — Kāpēc tu neguli?

— Pats nezinu, — zēns atbildēja. — Gribu tev kaut ko palūgt, bet baidos, ka tu sadusmosies.

— Nu ko tu, kamielēn! Kad es esmu uz tevi dusmojies? Pasaki...

— Zini, vectētiņ, es jau esmu liels. Es jau visu zinu par tēvu un ari to, kā viņš gāja bojā. Aizved mani pie viņa kapa. Es gribu izlasīt uzrakstu uz akmens un tuvumā redzēt klinti.

Večuks ilgi skatījās mazdēlam acīs, bet viņš vectēva skatienu izturēja mierīgi, ar cieņu, kā īsts vīrs. Kā viņš ir nobriedis kopš tās dienas, kad Batma viņam pastāstīja par Mušu! Laikam jau neko nevar darīt — būs jā aizved ...

— Labi, dēliņ. Tu pacenties aizmigt, un var būt, ka rīt arī aizbrauksim, — viņš apsolīja. — Es tūlīt palūgšu vecmāmiņu, lai sagatavojas ... Paņemsim līdzi dažas sievietes, kas dziedās aizlūgumu. Un plāceņi ejjā jāizvāra, un kumisa ādas maiss jāpaburza — droši vien pavisam sažuvis. To tu pareizi izdomāji, brauksim. Mēs šogad vēl neesam apciemojuši Mušu ...

Un, sakārtojis mazdēla noslīdējušo segu, Nuraks aizgāja.

Bet Amanāts arī pec vectēva Nuraka aiziešanas nespēja aizmigt.

«Tagad,» viņš domāja, «viņi sāks gatavoties. Savāks kumisu, sagatavos visādu ēdamo un to visu paņems līdzi. Bet ko es aiznesīšu uz kapu? Vai tiešām iešu ar tukšām rokām? ...»

Amanata sirds dobji pukstēja, priekšā stāvošais brauciens zēnu tā satrauca, it kā viņam būtu jāsatiekas ar dzīvu tēvu. Pārdomādams viņš atcerējās, ka tautā ir divi paradumi: iemest kapā smilšu sauju un uzlikt uz kapa puķes. Sī pēdējā paraša ir jauna, tā nākusi no pilsētas. Bet nevar taču iemest smilšu sauju kapā cilvēkam, kurš miris pirms desmit gadiem.

No rīta, tūlīt pēc brokastīm, Amanats aizgāja kalnos pēc puķēm. «Jāsaplūc tādas, kuras ilgi nenovīst. Piemēram, kalnu lietussardziņi, kurus tautā sauc par ulānu ziediem. Tās ir labas, skaistas puķes, bet kapam neder — tūlīt nobirst. ..»

Turēdamies pie krūmu zariem, zēns sāka kāpt arvien augstāk. Viņš meklēja puķes ar lokanu, stingru kātu un biezām, sulīgām lapām. Tādas arī nedēļu nesakaltīs. Kad dzina zirgu ganāmpulku, to šeit bija daudz. Kur tās.palikušas? Ja kaut trīs četrus ziediņus atrastu, tad pietiktu un viņš ietu mājās, citādi vecmāmiņa uztrauksies.

Kāpēc tā mēdz būt? Kad puķes nebija vajadzīgas, to bija ļoti daudz. Kad ievajadzējās — nevienas! Nē! Tur ir viena! Un arj otra ...

Divi ziediņi ar gaišzilu ziedlapiņu apmalīti lepni šūpojās uz saviem garajiem, resnajiem kātiem, bet nebija nemaz tik viegli tos noplūkt. Kāti bija tik stipri un dzelkšņaini, ka Amanats, kamēr ziedi nokļuva viņa rokās, pagura un sadurstīja pirkstus. Skaisti... Ļoti skaisti. Tikai vai nav par maz? Bet vēl meklēt nav vairs laika ...

Tuvodamies mājām, viņš saoda vārītās gaļas, plāceņu un kumisa jauko smaržu un skrēja ātrāk. Viņa izstieptajā rokā šūpojās divas kalnu puķes garos, slaidos kātos.

Tajā dienā viņi nekur neaizbrauca, agrāk nekā parasti aizgāja gulēt un rītausmā devās ceļā.

Nuraka seglu soma bija piebāzta ar dažādu ēdamo. Amanats veda ādas maisiņu ar kumisu, ko tautā dēvē par spēkavīru dzērienu. Zirgus nesteidzināja: kāpēc

69

steigties? Turklāt ceļš bija grūts: kalnu nogāze biezi saaugusi ar arču, bārbelēm un baltajām mežrozītēm. Zirgi ar grūtībām lauzās tām cauri.

Sievietes bija tērpušās jaunos samta kamzoļos, ar baltiem lakatiem un tibeteikām, mirdzošos, mīkstos zābakos, viņas izskatījās greznas — tādas jātnieces mēdz būt tikai kalnos. Cienīgi viņas jāja aiz vīriešiem un visu ceļu klusēja, baidīdamās izjaukt brīža svinīgumu.

Bet Amanats, kā redzams, bija vēl par mazu, lai visu saprastu. Viņš vicināja pātagu, svilpoja kaut ko jautru, biedēja melnos strazdus, kas lēkāja no egles eglē, ieklausījās putnu dziesmās. Kad ceļā gadījās bārbeļu krūms, plūca ogas veseliem ķekariem un tūlīt tos bāza mutē. Vai zēns varēja zināt, ka kapam jātuvojas klusējot un jādomā nevis par putniņiem un ogām, bet par to, kas sagaidāms?

Aiz viņa svārku siksnas bija aizsprausti divi balti ziedi ar zilām ziedlapiņu apmalītēm. Amanats ik pēc brītiņa tos paostīja. Neviens nepievērsa uzmanību šiem ziediem.

Tikai ap pusdienlaiku viņi nonāca melnās klints pakājē, klusēdami nokāpa no zirgiem un piesēja tos vienu pie otra.

Zem augstas egles, kas plaši bija izpletusi savus sirmos zarus, Amanats ieraudzīja ar ziliem akmeņiem apklātu pauguru. Visi ap to nometās ceļos. Arī viņš. Sievietes jautājoši paskatījās uz Nuraku, tas nolika zemē lūgšanu paklājiņu, piespieda rokas pie krūtīm un uzsāka lūgšanu.

Vecā vīra balss skanēja dobji un svinīgi, un neviens pat neiedrošinājās pakustēties, kamēr viņš nebija beidzis. Ar grūtībām stāvēja ceļos arī Amanats, kuram gribējās ātrāk piecelties un ieraudzīt plāksnīti, uz kuras uzrakstīts viņa tēva vārds.

Beidzot vectēvs pacēla roku svētīšanai, un Amanats uzlēca kājās, bet tūlīt sastinga, ieklausīdamies žēlabu dziesmā, ko sāka dziedāt vecmāmiņa Batma:

Zem melnas un augstas klints,

Zem arčas mūžigi zaļās Atdusas kumeliņš mans,

Mūsa, mans mīļais dēliņš.

Viņš ļaudīm meklēja laimi Pie klintīm šīm domīgajām.

Un viņa vārdu glabās Granīts, kas sastindzis žēlabās.

— Pietiek, pietiek, sieva! — Nuraks pārtrauca dziesmu. — Neplosi dvēseli. Labāk izklāj galdautu, sameklē ēdamo un sarīkosim mūsu nabaga dēla piemiņas mielastu.

Batma pat neatsaucās.

Nuraks atskatījās. Viņa stāvēja, apklājusi galvu ar vieglu, baltu šalli, un sāpju pilnām, iekaisušām, sausām acīm skatījās uz melno klinti. Tad paskatījās uz Amanatu, kas bija rokās sažņaudzis divas lielas, baltas puķes.

— Mēs gaidām, — Nuraks viņai atgādināja.

— Nesteidzieties, tēvoci Nurak, — klusu teica viena no sievietēm. — Ļaujiet viņai atvieglot dvēseli, pateikt dēlam tos vārdus, kurus viņš gaida. Viņa taču te nav bijusi gandrīz gadu!

— Jā, jā, — otra sieviete turpināja. — Nevajag traucēt nabaga māti, lai dzied, lai runā ...

Vai nu Batma agrāk bija sacerējusi savas dziesmas, vai arī sacerēja tieši dziedot, bet tajās bija gan jutās,-gan domas, gan ilgas ... Viņa dziedāja:

Es dēla tev atvedu, Masa, —

Tavu pēdējo velti nabaga senčiem.

Es tencinu tevi un debesis,

Kas dāvājušas mums Amanatu.

Tavs dēls pēc tēva ilgojas, Mūsa.

Viņš atnesis ir tev baltus ziedus . ..

Viņa dvēsele — skaidra kā rasa,

Viņš izaugs tev lidzigs, Mūsa ...

«Puķes?» - Amanats iedomājās. «Tātad vecmāmiņa sapratusi, ka es tās noplūcu tēvam, taču klusēja?»

Bet sievietes vairs nespēja savaldīties. Viņas raudāja, slaucīdamas acis ar savu lakatu bārkstīm, vaimanāja un lauzīja rokas. Un pirmo reizi Amanats redzēja sev pievērstus līdzjūtības skatienus, kuru ietekmē arī viņam sāka kņudēt degunā, kakls sažņaudzās. Lai nesāktu raudāt, viņš notupās un paslēpa galvu starp vectēva ceļgaliem. Večuks noglāstīja viņa matu cekulu un gandrīz bargi teica sievai:

— Vai dzirdi? Pietiek! Jau tā visi raud no taviem vārdiem.

Ērtāk apsēdies, viņš sāka skaitīt otru lūgšanu, nenovērsdams acis no Batmas. Viņas acis bija sausas — kā redzams, šajos desmit gados viņa bija izraudājusi visas asaras.

Pamazām nomierinājās arī sievietes.

Pabeidzis lūgšanu, Nuraks piecēlās, piespieda sev klāt mazdēlu un nomāktā balsī teica:

— Tā nu mēs esam tevi atveduši pie tēva kapa, Amanat. Viņš gribēja uzrāpties šīs klints virsotnē, lai dabūtu mirdzošu, melnu akmeni, bet nokrita un aizgāja bojā. Uz šīs plāksnes draugi iekaluši viņa vārdu, — viņš ar roku norādīja. — Izlasi.

Plāksne bija plakana, mirdzoša, ar nelīdzenām malām. Amanats izlasīja:

Mūsa Nurakovs

Un, pakāpies kapa uzkalniņā, viņš nolika pie granīta plāksnes divus baltus z-iedus.

Kopš šīs dienas Mūsas tēls Amanata apziņā ieguva lielāku realitāti: zēns savām acīm bija redzējis pauguru, zem kura dus tas cilvēks, kās bijis viņa tēvs, vecmāmiņas un vectētiņa dēls, kuriem viņš arī šodien ir visdārgākā atmiņa un visskaudrākā sāpe. Un vēl Amanats saprata: vecmāmiņa dziesmā, kuru pašlaik dziedāja, ir ielikusi visas savas sāpes un visu savu prieku. Bet viņas prieks un mierinājums tagad ir vienīgi viņš, Mūsas dēls Amanats.

Šīs domas Amanatam bija grūti izteikt vārdos, drīzāk gan tās nebija domas, bet jūtas, tāpēc ka, lai arī zēns bija gudrs, tomēr vēl bērns, un viņa vārdu krājumā nebija tādu vārdu, ar kuriem spētu izteikt visas sarežģītās izjūtas, kas viņā radušās pie tēva kapa.

Vecīši tūlīt pamanīja, ka šis brauciens atstājis pēdas: biežāk nekā parasti Amanats ar savu komuzu viens pats devās gan pie upes, gan pie melnā akmens, kam uzticēja savu jauno dziesmu — gari stieptu un bēdīgu. Kā redzams, viņš sacerēja dziesmu par tēvu, bet negribēja to pastāstīt vecīšiem.

Bet viņi neko nejautāja. — Allāhs lai ir ar viņu, — reiz Batma teica Nurakam, kad viņš satraukts dalījās ar sievu domās par mazdēla noskaņojumu. — Laiks arī to sadziedēs... Varbūt tomēr mēs par agru viņam visu atklājām: bērna dvēsele pārāk jūtīgi uztver tādus pārdzīvojumus!

SŪTNIS

Tuvojās rudens un brīvlaika beigas. Aizbrauks puisis uz savu internātu, stāsies pie grāmatām un burtnīcām, un neatliks viņam laika pārdomām par jautājumiem, kas nav domāti bērniem. Trešā klase nav nekāds joks! Gribot negribot viņš dzīvos līdzi biedru interesēm, tāpat kā pērn piedalīsies dažādos pārgājienos un pastaigās. Tomēr cilvēkos viņš ir jautrāks, un arī skolotāja pret viņu ir mīļa — vai nu žēlo viņu, vai arī viņai patīk, ka nav jānoņemas kā ar slaistiem. Viņa pat reiz teica Nurakam, ka labāk būtu, ja Amanats pārceltos uz pilsētas internātu: viņš, rau, esot ļoti apdāvināts zēns un pilsētā vairāk spēšot sasniegt.

— Tur tagad ir atvērtas ļoti labas internātskolas, — skolotāja Mirzagula teica, — bērni dzīvo un mācās pieredzējušu pedagogu uzraudzībā.

Nu nē, Nurakam šis priekšlikums nebija pa prātam. Lai arī cik labi būtu tajos internātos, bet tuvāk pie mājām ir labāk. Šeit zēns kaut vai brīvajās dienās izjūt gan maigumu, gan izpratni, bet no turienes diezin vai svētdienās varēs atbcaukt.

Taču pēc tam večuka dvēselē tomēr sāka iezagties šaubas: vai mēs ar savu mīlestību ncapzogam zēnu? Katrs saprot, ka Frunzē ir labākas skolas un dzīve interesantāka. Ko viņš, viņu mazdēls, redz šeit? Atbrauc uz vienu dienu un vai nu sēž stundām ilgi ar ko-muzu.rokās, vai sarunājas ar vecmāmiņu, un tas viss! Bet tur, saki, ko gribi, ir pavisam citādi. Kad Mūsa atbrauca brīvlaikā, viņš stāstīja gan par teātri, gan par filmām, kuras redzējis, gan par grāmatām, kuras izlasījis. Protams, to nevar salīdzināt ar šo dzīvi.

Vairākas reizes večuks pamazām un it kā starp citu savās domās dalījās ar sievu. Sākumā viņš domāja, ka viņa jau pirmajā mirkli sacelsies, pat dzirdēt negribēs par šķiršanos no zēna. Bet Batma neteica neko, un bija jūtams, ka viņas dvēselē cīnās vispretrunīgākās jūtas.

— Ka pilsētā mācīties ir labāk — tas, manu vanag, katram ir skaidrs. Bet tu tikai iedomājies, ka viņš, mūsu kamielēns, aizbrauks tik tālu. Kā mēs dzīvosim? Un tad, es tev teikšu, tur arī visādu nejēdzību ir vairāk, ka tikai nesamācās visādas muļķības. Šejienes bērnus mēs jau zinām ...

— Bet varbūt pilsētas bērni pārņems no viņa labo? — Nuraks iebilda. — Mūsējo samaitāt nebūs viegli, to tev katrs teiks.

— Nu, nu... — Batma nenoteikti novilka. — Tu labāk zini. Ko vajag, to arī dari, lai tikai zēns izaugtu par mācītu cilvēku kā viņa tēvs.

— Tas nav tik vienkārši izlemjams, — večuks pakasīja pakausi. — Viegli tev uz mani novelt. Izlem, tā sacīt, pats . ..

— Tagad par agru izlemt, — Batma teica. — Tu vēl neesi ar viņu pašu runājis. Ja nu atsakās? Ar varu, cerams, mēs viņu uz Frunzi nesūtīsim?

Tā šī saruna beidzās: Nuraks nolēma aprunāties ar kolhoza vadītājiem, jo bez viņu palīdzības laikam gan neizdosies pārcelt zēnu uz pilsētu. Runā, ka tur pieņemot bērnus, kam neesot kas mājās pieskata. Bet, kā par nelaimi, neviens no priekšniecības sen nav rādījies kalnu ganībās. Bija tā, ka nevarēja ne atkauties — brauc un brauc, bet, kad gaidi, — nerādās.

Ar Amanatu večuks runāt nesāka, negribēja pirms laika satraukt, jo nezin kā vēl viss nokārtosies! Bet domāja, ka mazdēls būtu priecīgs. Un jebkurš zēns viņa vietā censtos izmantot iespēju mācīties lielā pilsētā.

Kādu ritu Nuraks pamanīja tālumā jātnieku. «Nu tad beidzot ieradušies!» viņš nodomāja un sāka apsvērt, kā uzsākt sarunu.

Viņš gāja pretim, mēģinādams uzminēt, vai tur brauc pats priekšsēdētājs vai ari kāds no valdes vīriem.

Bet tas bija tikai kurjers, jocīgais Dalbajs, kurš neprata izrunāt burtu «r». Viņš vienmēr bez ierunām izpildīja katru kolhoza vadības uzdevumu.

«Tikai, tevis vien te trūka!» Nuraks pikti nodomāja un būtu griezies atpakaļ, bet Dalbajs kaut ko viņam uzsauca, sāka māt ar roku un nepacietīgi dīdīties seglos.

Kolhozā kurjers pēdējā laikā bija pamatīgi uzblīdis, kļuvis tik resns, ka nabaga zirga mugura zem viņa smaguma bija ielīkusi kā loks.

— Ei, ei, tēvoci Nulak! — vrņš kliedza. — Sveicinātā! Kulp tu sklien? Laikam ne jau mani, bet pliekš-niecību gaidīji, tā alī pasaki! Jums visiem tikai pliekš-niecība vajadzīga, bet kuljelu jūs neuzskatāt pal cilvēku!

— Nu ko tu runā, Dalbaj! — Nuraks iebilda. īpaši viņu mulsināja tas, ka kurjers gluži kā bija uzminējis viņa domas:.jā, priekšniecība viņam pašlaik bija daudz nepieciešamāka ....

Un, gFibēdams tikt vaļā no nepatīkamās situācijas, večuks paņēma no Dalbaja pavadu, pats piesēja zirgu pie stabiņa, kurš no ilgās kalpošanas bija gluži kā nopulēts.

Gāzelēdamies kā aptaukojusies, pārēdusies zoss, Dalbajs čāpoja blakus Nurakam uz viņa jurtu un savā nodabā plati smaidīja. Viņa milzīgie kirzas zābaki bija līdz spīdumam uzspodrināti, cepure braši atbīdīta pakausī, baltais krekls bez pogām atsedza varenas, spalvainas krūtis. Dalbaja velveta bikses bija tik -platas, ka brīvi plandījās pat ap viņa resnajam ciskām.

— Ailā, tēvoci Nulak, — viņš teica, — visi il sveiki un veseli. Es tev atvedu labu vēsti — gatavo dāvaniņu, citādi neko neteikšu. Uzlēkšu zilgani mugulā — un tik tu mani ledzēji.

— Dāvanu, tu saki? — Nuraks spēji apstājās un pētījoši paskatījās kurjera sviedrainajā, sasārtušajā sejā, mēģinādams kaut pēc viņa sejas izteiksmes uzminēt, vai šis resnītis nejoko.

— Jā, jā! — Dalbajs apstiprināja. — Pal diviem kumisa maisiem es tev visu izstāstīšu.

— Esmu ar mieru, — Nuraks atbildēja. — Tikai saki, nestiep garumā.

— Dod savu loku! — Dalbajs teica un pastiepa večukam delnu, kas bija plata kā lāpsta. Tad iebāza roku vai līdz ceļgalam dziļā kabatā un izvilka aploksni.

— Tuli... Tas il no paša pliekšsēdētāja.

Nuraks vēstuli neņēma.

— Izlasi pats, — viņš teica, kaunēdamies par savu slikto lasīšanas prasmi, — es paklausīšos.

— Nē, nelūdz, es nelasīšu svešas vēstules. — Un Dalbajs iegrūda Nurakam rokā aploksni.

Nuraks ilgi lūkojās plānajā papīra lapiņā, ilgi kustināja lūpas, pirms izrunāja:

— «Tēvoci Nurak ...» — bet tālāk nelasīja. — Te nav rakstīts drukas burtiem, — viņš teica. — Un burti ir pārāk sīki. Ja tu negribi — palūgšu Amanatu.

— Kul viņš il?

— Lūk, tur, — večuks pamāja ar roku, — palīdz vecaiinātei piesiet kumeļus. Drīz jāslauc ķēves.

— Es pēc viņa aizskliešu, — Dalbajs piedāvājās.

Skriet viņam bija ļoti grūti — to darīt neļāva paša

ķermeņa smagums, un tāpēc viņš drīz sāka iet soļiem, bet pēc tam pavisam apstājās un, pielicis rokas pie mutes, griezīgi iekliedzās:

— Amana-at! Amana-at!

— U-ū-ū! — zēna sīkā balss atsaucās, un, palēkdamies kā kazlēns, viņš steidzās uz saucienu.

Pazinis kurjeru, Amanats nobrīnījās: kāpēc viņš ievajadzējies Dalbajam? Var būt, ka meklē vectētiņu.

— Sklien ātlāk, — Dalbajs mudināja zēnu. — Vectēvs Nulaks tevi sauc.

Tikko zēns pienāca, večuks viņam pasniedza vēstuli:

— Palasi, kas tur rakstīts, šie greizie burtiņi nav domāti manām acīm.

Amanats vēl nebija atvilcis elpu no ātrā skrējiena, tāpēc rindiņas lēkāja acu priekšā.

«Tēvoci Nurak,» — vēstule sākās šādi. «Kā jūs tur dzīvojat? Kā ar veselību, kā ganāmpulks? Nosūtu pie tevis kurjeru Dalbaju. Lieta tāda, ka drīz notiks republikāniskā pašdarbības skate. Man lika pateikt, lai Amanats noteikti uzstājas, viņu ielūdz pats Žunuss Šerovs. Zēns ir jāsagatavo, labāk jāapģērbj. Un matus mazliet apgrieziet, lai nav tik pinkains. Un mazliet naudas iedodiet katram gadījumam, bet, ja jums nav, mēs paši iedosim no kolhoza kases. Dalbajs lai pie jums pārnakšņo, bet rīt paņems zēnu sev līdzi, te viņu gaida... Un neatsakieties, pašiem būs patīkami, ja Amanats labi uzstāsies.

Pagājušo rudeni, Nurak, tu pats zini, kā iznāca: Amanatu nelaida uz rajona skati, kaut gan viens otrs no mūsējiem tur bija. Internātā teica, ka esot vēl pārāk mazs un neesot viņam ko braukāt un uzstāties, viņu tas vēl varot samaitāt. Skolotāja un direktors ne vien man atteica, bet arī rajona komitejas priekšsēdētājam, kurš ar šo skati noņēmās. Priekšsēdētājs, protams, sāka strīdēties, viņam esot likuši katrā ziņā atvest zēnu, par kuru Zunuss Šerovs visiem ausis piedziedājis. Arī rajona komitejas sekretārs zināja, ka mūsu ailā parādījies tāds interesants puisēns. Bet internāts, vienalga, Amanatu nelaida. Skolotāja teica, ka viņš tāpat jau ir nervozs. Bet nu tagad, tēvoci, puisim būs jābrauc. Tu pats padomā, kādu godu viņam parāda! Uz republikānisko skati taču izvirza tikai tos, kuri piedalījušies rajona skatē un labi uzstājušies. Piemēram, no mūsu aila divpadsmit cilvēku brauca uz rajonu, bet izraudzījās tikai vienu — kareivi dejotāju, tu viņu zini. Bet Amanats vispār nekur nav piedalījies, tikai internāta pašdarbības vakaros, tā ka tas jums ir liels gods. Ja atteiksies, mūs visus pamatīgi iznesīsi cauri. Nu, vispār — uz redzēšanos.

Kolhoza priekšsēdētājs.»

Sākumā Amanats it kā nesaprata, ka runa ir par viņu, lasīja mierīgi, neko nejuzdams. Bet tad vienā brīdī asinis pēkšņi sāka pulsēt deniņos, vaigi iekvēlojās, un roka, kurā viņš turēja vēstuli, sāka trīcēt. Zēns jautājoši paskatījās uz vectēvu. Bet tas pats, kā redzams, bija pamatīgi apjucis, tāpēc ka ilgi klusēja, un tikai pēc nomācošas pauzes teica:

^ — Skrien, dēliņ, pēc vecāsmātes ...

Vēl pirms kādas stundas vecais Nuraks piktojās, ka tik ilgi uz ganībām neatbrauc neviens no priekšniecības un viņam nav ar ko parunāt par mazdēla iekārtošanu pilsētas internātā. Bet tagad, kad ir pienākusi šī vēstule, uztraucās, nezinādams, ko darīt: laist zēnu vai nelaist... Bet runa taču bija par dažām dienām!

Galvu domīgi nodūris, Amanats lēnām gāja pie vecmāmiņas. Aiz viņa, gāzelēdamies no vienas kājas uz otru, smagi soļoja Dalbajs un kaut ko bubināja viņam aiz muguras, bet Amanats īpaši neklausījās, jo bija iegrimis domās.

— Ja vecīši tevi nelaidīs, — Dalbajs teica, — tev, vienalga, jāblauc uz Plunzi. Zini, cik intelesanti tul būs! Pat tava galva sāks gliezties. Līt mēs al tevi blauksim lejā, ielejā, bet tul jau alī Plunze nav aiz kalniem ...

Amanats nekad nedomāja ne par Frunzi, ne par kādu citu lielu pilsētu — nedomāja un nesapņoja. Viņam arī šeit bija ļoti labi, brīvi, interesanti. Vecmāmiņa, vectētiņš, bērni, komuzs, kas vēl vajadzīgs? Protams, ja pats priekšsēdētājs raksta, ka jābrauc, — laikam būs jābrauc.-Bet vai tad Kirgīzijā nav īstu komuzistu, ka viņu, Amanatu, aicina uz šo skati? Vai tiešām Žunuss Serovs atcerējies, ka mazā kirgīzu ailā ir zēns, kam patīk spēlēt komuzu? Laikam gan tā būs. Reiz viņš bija ieradies viņu internātā uz pašdarbības, vakaru ...

... Nuraks un Batma sačukstējās tieši tik ilgi, cik vajadzīgs, lai sāktu vārīties tēja, tad no pelēkās tūbas jurtas atskanēja vecā vīra balss:

— Ei, Dalbaj! Amanat! Nāciet šurp!

Kurjers saspieda Amanata roku savā platajā, sasvīdušajā delnā, it kā baidoties, ka zēns aizbēgs.

— Nu kā, salunājāt? — viņš jautāja, apstājies tieši uz sliekšņa.

Nuraks norādīja uz aitādu, kas bija noklāta zemē uz tūbas. Dalbajs neveikli novietoja uz tās savu smago ķermeni un nogaidoši paskatījās uz jurtas saimnieku.

— Tad nu tā, brālīt Dalbaj! — Nuraks ierunājās. — Rīt mēs visi kopā dosimies uz aiļu un tikai tur izlemsim. Pašdarbība mani maz interesē. Man jānoskaidro pie priekšsēdētāja, vai viņš var iekārtot Amanatu pilsētas internātā. Ja atteiks, nekur mans mazdēls nebrauks, viņam arī šeit nav slikti. Vai es pareizi runāju, dēliņ? — vecais vīrs jautāja mazdēlam.

— Bet kāpēc uz citu intērnātu? — zēns brīnījās.

— Labāk es braukšu uz to skati un atgriezīšos šurp.

— Nu, par to mēs vēl parunāsim, — Nuraks teica.

— Es taču gribu, lai tu mācītos lielā pilsētā, tur pavisam citādi internāti, kam mūsējais netiek līdzi.

— Paleizi, paleizi! — Dalbajs piekrita. — To jūs, tēvoci Nulak, gudli esat izdomājis. Plunzē Amanatu sāks labi mācīt!

Bet Amanats nezināja, vai viņam priecāties vai bēdāties, un visu laiku samulsis skatījās no vectēva uz vecmāmiņu un otrādi.

Batma nolēma beidzot teikt arī savu vārdu. Viņa redzēja, cik uztraukts ir mazdēls, un gribēja viņu kaut kā uzmundrināt.

— Vēl nekas nav skaidrs, manu kumeliņ, — viņa maigi teica. — Tās jau tikai runas ... Ja tevi arī uzņems pilsētas internātā', tad tu tur ne jau viens pats būsi! Saka, ka vientulim pats dievs sniedzot roku. Nu, mēs ar vectēvu tevi neatstāsim, brauksim pie tevis, nav jau tas tik tālu.

Amanats apsēdās vecmāmiņai blakus, cieši pie viņas piespiedās, apskāva un, baidīdamies, ka sāks raudāt, iespieda seju viņas mīkstajā plecā.

— Izmācīsies tur, Frunzē, — Batma maigi turpināja,

— kļūsi tikpat liels un gudrs, kāds bija tavs tēvs Mūsa, un tad mums ar vectēvu nebūs nekādu raižu. Tu taču mūs vecumā nepametīsi?

— Nu ko tu runā, vecmāmiņ! — Amanats iesaucās.

— Kaut ātrāk varētu izaugt, bet tad ...

... Nobraukuši ielejā, Nuraks ar Dalbaju un mazdēlu gaja tieši uz priekšsēdētāja māju, bet Batma kautri devās uz mājām, lai netraucētu vīru sarunas.

Uzklausījis večuku, priekšsēdētājs teica:

— Tas tiesa, Amanatam, protams, jāmācās pilsētā. Saprātīgs zēns! Es pacentīšos visu nokārtot. Sākumā viņam jāparāda sevi republikāniskajā skatē, tas varētu palīdzēt. Visi redzēs, cik viņš ir spējīgs. Šeit taču nav neviena, kas varētu viņam mācīt mūziku.

— Patiesi, tev, priekšsēdētāj, taisnība, — večuks piekrita. — Neviens nepērk zirgu, nepaskatījies tam zobos. Lai Amanats brauc. Ja labi spēlēs — slava allā-ham, bet, ja nepatiks, atgriezīsies ar savu komuzu mājās. Ne jau mūzika ir galvenais. Es gribu, lai viņš kļūtu par mācītu cilvēku.

— Protams! — priekšsēdētājs nopriecājās, ka ietiepīgais Nuraks piekritis palaist mazdēlu. — Rudenī pacentīsimies visu nokārtot, bet, ja Frunze atteiks, — neņem ļaunā ...

Tā arī viņi nolēma.

LIELAJĀ PILSĒTĀ

Tautas talantu republikāniskajai skatei gatavojās ļoti daudzi dziedātāji, muzikanti, dejotāji: jauni, padzīvojuši un pat pavisam veci sirmgalvji. Amanats starp viņiem bija vienīgais bērns, un viņš jutās ļoti nedroši, uztraucās, kaut arī neizrādīja večukiem savu noskaņojumu.

Pirmajā uzstāšanās dienā zēns pavisam zaudēja drosmi. Un kā gan lai būtu citādi? Viņš redzēja aizkulisēs sirmus komuzistus, kuru vārds bija pazīstams ne tikai Kirgīzijā. Tie bija īsti muzikanti. Viņi pat Maskavā bija uzstājušies. Kāpēc gan viņu, puisēnu no aila, šurp atveduši, ja viņš spēlē tikai pats sev, vectētiņam un vecmāmiņai, un vēl ciema internāta pašdarbības

82

sarīkojumos? Izgāzīsies ar troksni — tad arī mājās būs kauns atgriezties ...

Viņš stāvēja īsta, liela teātra aizkulisēs, no uztraukuma notirpušiem pirkstiem cieši spiezdams vectēva dāvināto komuzu, un kā caur miglu redzēja ar zaļu drānu apklātu garu galdu. Galds stāvēja tieši pretī skatuvei, un pie tā sēdēja daudz cilvēku, vīrieši un sievietes, цп katram priekšā atradās papīra lapas, zīmuļi un pildspalvas... Kad kāds uzstājās, šie cilvēki uzmanīgi klausījās, tad klusu sarunājās savā starpā, katrs uz sava papīra kaut ko pierakstīja ...

Amanats sajuta uz pleca vieglu rokas pieskārienu un pacēla acis. Viņam priekšā stāvēja glīti safrizēta jauna sieviete kleitā līdz pašai zemei, bet nezin kāpēc gluži bez piedurknēm. Kleita spīdēja un laistījās kā zvīņas, bet no kleitas apakšas bija redzamas baltas kurpes, kam nebija slēgtā papēža, tikai purngals un tievs papēdītis. «Kā gan viņa nepakrīt?» Amanats paguva nodomāt un izdzirda:

— Nu kā, Amanatiņ? Vai esi gatavs? Tūlīt tev būs jāiet...

Amanats gribēja atbildēt, bet uztraukumā balss neklausīja, un viņš tikai pamāja ar galvu.

Vieglā gaitā, papēdīšiem klaudzot, sieviete izgāja uz skatuves un skanīgā balsī teica:

— Uzstājas Amanats Nurakovs. Kugurlinas rajons. — Un viņa, paskatīdamās aizkulisēs, kur stāvēja Amanats, laipni viņam uzsmaidīja.

Viņš neatcerējās, kā uznāca milzīgas skatuves vidū, kā apsēdās krēslā, kurš bija viņam par augstu un neērts: savam vecumam Amanats bija pārāk mazs un sīks.

Zālē smējās, kāds aplaudēja, kāds pat skaļi teica:

— Drošāk, mazais!

Amanats nesaskatīja sejas. Spilgta prožektoru gaisma viņam dūrās acīs, zēns nolaida plakstus un pieskārās ar pirkstiem stīgām, uzmanīgi ieklausīdamies to skaņā un pieliecis galvu pie pleca. Tad pēkšņi viņš aizmirsa to, ka sēž uz īsta teātra skatuves, un pārpildīto, skatītāju zāli, un cilvēkus aiz garā zaļā galda. Viņam likās, ka viņš ir uz sava iemīļotā melnā akmens, ka līdzās stāv vectēva jurta un visapkārt plešas kalnu ganības,' un dzirdama putojošās, straujās upes ierastā burbuļošana ... Brīnumainā kārtā viņam izdevās izslēgties no visa, kas bija apkārt, just mieru un liego aprikozes koka siltumu, no kā bija izgatavots viņa vectēva komfuzs.

Amanats sāka spēlēt. Notirpušie pirksti atkal kļuva lokani un viegli, zālē valdīja klusums — ne skaņas, vienīgi tās, kuras plūda no skatuves un ar kurām * Amanats pilnīgi saplūda.

Tikko zēns bija beidzis spēlēt, zālē nodārdēja aplausi. Amanats uzlēca no krēsla un metās aiz kulisēm, bet skaistā sieviete zvīļojošajā kleitā paņēma viņu pie rokas un atkal uzveda avanscēnā.

Aplausi nerimās, kāds sauca:

— Ma-la-cis! Ma*la-cis!

Amanats nezināja, ko darīt. Viņš būtu aizmucis, bet sieviete nelaida vaļā no savas maigās delnas viņa roku. Tad, viegli pie viņa noliekusies, čukstus pajau-tāja:

— Vai tu vari vēl kaut ko uzspēlēt?

— Varu, — Amanats aizsmacis atbildēja.

Laikam cilvēki pie zaļā galda dzirdēja, ko. viņš teica,' un sāka aplaudēt.

— Lūdzam! Lūdzam! — teica sirms vīrietis, kas sēdēja pašā centrā.

Visvairāk Amanatam gribējās uzspēlēt un nodziedāt «Ak, skaidrā avota ūdens lāse», bet viņš to pat nenosauca. Kāpēc šiem jautrajiem un grezni tērptajiem cilvēkiem jādzird vecmāmiņas skumjā dziesma? Nē, to var spēlēt tikai mājās, jurtā vai uz melnā akmens. Šī dziesma nav domāta visiem.

Amanatam ilgi neļāva aiziet, kaut arī viņš juta, ka klausītājiem ne visas melodijas vienādi labi patika. Bet viņu pavadīja ar skaļiem aplausiem un atzinības saucieniem, un skaistā sieviete līdz zemei garajā kleitā vairākas reizes aiz rokas viņu uzveda uz skatuves un klusu teica: «Paklanies, paklanies ...» Bet viņš nezināja, kā tas jādara, un tāpēc stavēja zāles priekšā, pie krūtīm spiezdams komuzu.

— Koncerts beidzies! — sieviete skaļi paziņoja, un visi sāka celties no vietām, bet cilvēki, kuri sēdēja pie zaļā galda, savākuši savus papīrus, devās uz aizkulisēm.

Viens otrs piegāja pie Amanata, sāka ar viņu runāt, bet zēns, satraukts no visa, ko bija nācies piedzīvot, atbildēja strupi. Pateica tikai, ka neviens, izņemot vectēvu, viņam nav mācījis spēlēt komuzu, ka viņš spēlē jau sen, bet, cik ilgi, — neatceras.

— Kurā klasē tu tagad mācies? — apskāvis viņa plecus, jautāja padzīvojis vīrietis gariem, sirmiem matiem, pats galvenais no tiem, kuri sēdēja pie garā galda.

— Pārgāju uz trešo, — Amanats klusi atbildēja.

— Vai tu gribētu pa īstam nodarboties ar mūziku?

— Kā teiks vectētiņš, — Amanats atbildēja. — Vec

tētiņš grib mani no mūsu ciema aizsūtīt uz internātu — šeit, Frunzē. \

— Nu redzi, tu sāki runāt, — Amanatu uzlielīja

žūrijas komisijas priekšsēdētājs. — Nu ko, ja pārcelsies uz Frunzi, mēs tev palīdzēsim mācīties mūziku.

— Vectētiņš ne jau par mūziku domā, — Amanats iebilda. — Viņš grib, lai es būtu mācīts, kā mans tēvs Mūsa. Viņš teica, ka viņam arī tāpat patīk manī klausīties, ne jau mūzikā, saka, ir galvenais ...

— Nu, nu, tad jau redzēsim, — teica sirmais vīrietis, bet viņu kaut kur pasauca, un tā saruna pārtrūka.

Tad skates dalībniekus iesēdināja lielas kravas mašīnas kastē un aizveda cauri visai pilsētai.

Amanats nekad nebija varējis iedomāties tik lielu un skaistu pilsētu. Viņš grozīja galvu, cenzdamies neko nepalaist garām, brīnījās par augstajām, skaistajām mājām, milzīgajiem veikaliem, saulē zaigojošajiem reklāmas uzrakstiem, par bezgalīgajiem stabiem un vadiem, kuri stiepās kaut kur līdz pašam apvārsnim. Viņam iepatikās spilgti zaļie ūdens krāni ar līkajiem krāniņiem, no kuriem nepārtraukti tecēja dzidrs, tīrs ūdens, — pieej klāt un dzer, cik tīk. Bet veikali! Kaut varētu ieiet kādā no tiem un paskatīties, ko tur pārdod! Varbūt kaut kur var atrast pat tādu mugursomu, kāda bijusi tēvam? Bet nē, mugursoma^ viņam nepietiks naudas, tā laikam dārgi maksā ...

Viesnīcā teica, ka skates dalībniekiem šodien brīvu vietu neesot. No rajona sabraukuši kaut kādi pilnvarotie un ieņēmuši visas istabas, tā ka atbraukušajiem māksliniekiem pagaidām būšot jāmitinās pie radiem un paziņām.

Amanats nobijās ne pa jokam: viņam Frunzē neviena nebija, kur lai viņš pārnakšņo? Bet tad administrators, kurš no sava augstā lodziņa aiz stiklotās barjeras tūlīt nebija pamanījis mazo zēnu, iznāca ārā un teica:

— Tu, puisi, paliksi pie mums. Tev atradīsies gultasvieta kopējā istabā.

Viņš zēnu uzveda augšā, plašā istabā, kur stāvēja ne mazāk par desmit kārtīgi saklātām gultām, un parādīja vietu pie loga.

— Lūk, te tu pārgulēsi, bet tad tālāk redzēsim...

Amanats apgūlās un drīz iegrima dziļā, ilgā miegā.

VĒL VIENA DIENA

No rīta pie viņa iegāja tā pati skaistā sieviete, tikai tagad viņai mugurā bija ļoti īsi svārki un raiba blūzīte.

— Iesim, Amanat, brokastīs, — viņa teica. — Vai tu jau nomazgājies?

— Zēns ir patstāvīgs, — Amanata vietā atbildēja kaimiņš, krievs, kas gulēja savā gultā ar avīzi rokās. — Pats pamodās, pats atrada vannas istabu, — es viņu novēroju.

— Nu lieliski! — sieviete teica. — Ņem komuzu, un iesim. Šodien tev ir ļoti atbildīga diena, Amanat: tu esi izvirzīts noslēguma skatei un spēlēsi Kultūras pilī.

— Es labāk gribētu braukt mājās, — pašam sev par pārsteigumu teica Amanats. — Tur mani vectētiņš un vecmāmiņa gaida ...

Sieviete skaļi iesmējās.

— Muļķīti! — viņa iesaucās. — Tu vakar tā visiem iepatikies! Kāpēc braukt projām? Kad beigsies skate — tevi pavadīs mājās, vēl pacieties.

Brokastis Amanats gandrīz nemaz neēda. Pareizi vectētiņš teica, ka pie pilsētas ēdiena' jāpierod, tas pavisam citāds nekā ailā. Mājās viņš rītos dzēra svaigu kumisu, bet šeit meiča baltā priekšautā nolika viņam priekšā glāzi ar kaut ko nesaprotamu un teica:

— Dzer kafiju ...

Viņš pagaršoja, bet nevarēja iedzert —• likās rūgts, negaršīgs.

Gaļa bija apbārstīta ar kaut'kādu zāli, un, lai kā Amanats pūlējās to nokasīt, smaka tomēr palika. Viņš pabikstīja šķīvī ar dakšiņu, pamēģināja ēst, bet ēdiens nemaz nebija līdzīgs tam, ar ko viņu baroja vecmāmiņa Batma. Toties saldā smalkmaizīte ar riekstiņiem Amanatam garšoja. Viņš paņēma to un ēda, iedams ārā no ēdnīcas līdzi pārējiem skates dalībniekiem.

Autobuss jau gaidīja. Drīz viņi piebrauca pie lielas, gaišas ēkas, uz kuras milzīgiem burtiem bija rakstīts: «Kultūras nams».

Pirms Amanata uzstājās dejotāju grupa, tad sirmgalvis komuzists, tad dziedātāja, kurai bija augsta, griezīga balss. Viņus visus saņēma un pavadīja ar vājiem aplausiem, pavisam ne tā, kā vakar teātrī.

Beidzot nosauca Amanata Nurakova vārdu.

Pēc vakardienas aplausiem Amanatam pirmajā mirklī likās, ka zālē vispār neviena nav, — tik klusu tur bija. It kā neviens pat nebūtu pamanījis, ka viņš uznācis uz skatuves. Uzskaņodams komuzu, zēns caur pieri paglūnēja skatītāju zāles pustumsā. Nē, zāle bija pilna. Tur sēdēja cilvēki baltos kreklos, daudziem bija kaklasaites, kaut arī valdīja liels karstums. Viņi pacietīgi gaidīja, kad viņš sāks spēlēt, neuzmundrināja viņu ar aplausiem, un Amanatam šķita, ka viņus vispār neinteresē ne viņš, ne viņa komuzs. «Kāpēc lai es viņiem spēlēju?» viņš nodomāja, bet, sapratis, ka atkāpties vairs nevar, sāka spēlēt.

Viņš nospēlēja pēc kārtas trīs melodijas — visskaistākās, kādas zināja, tad piecēlās un, gluži kā putekļos izvārtījies bullēns, galvu nokāris, nogāja no skatuves. Viņam nopakaļ skanēja skopi aplausi.

«Nu lai jau,» viņš domāja. «Ja nepatīk — nevajag. Kaut ātrāk varētu braukt projām no šejienes uz mājām, uz kalnu ganībām! Tur ir tik labi, daudz gaismas un gaisa, un vectētiņš ar vecmāmiņu gaida, uztraucas ...»

Lielajā telpā, kur sēdēja visi skates dalībnieki, gan tie, kuri jau bija uzstājušies, gan tie, kuri vēl gaidīja uzstāšanos, valdīja troksnis, burzma un smacīgums. Amanats sameklēja brīvu krēslu kaktiņā pie loga un apsēdās. Neviens viņu neievēroja, neviens nepateica ne vārdiņa, un viņš jutās |oti aizvainots.

«Vai tiešām es tik slikti spēlēju, ka viņi man pat kautrējas to pateikt? Es taču joti centos. Centos pat vairāk nekā vakar, tāpēc ka redzēju, kādi nopietni cilvēki sēž zālē. Es pats dzirdēju, ka melodijas skanēja tīri, dzidri, gandrīz tā kā uz mana melnā akmens ... Ek, allāhs ar viņiem!» zēns nolēma un ātri izgāja no istabas.

Uz ielas bija tik karsti, ka zem kājām grima asfalts. Amanats gāja un domāja, ka, ja tagad gadītos mašīna uz to pusi, tūlīt brauktu mājās, nevienam neko neteicis. Kolhozā viņš atrastu Dalbaju, tas viņu pavadītu kalnos.

Ak, kā nopriecātos par viņa atgriešanos vectēvs un vecmāmiņa!

Viņš sataustīja kabatā naudu, ko viņam bija iedevis vectēvs Nuraks, un nolēma, ka vispirms kaut ko nopirks dāvanai vecīšiem un tad mēģinās atrast mašīnu, kura dodas uz viņu kolhozu.

Veikalu bija daudz un dažādu. Vienā, joti lielā, pārdeva visādas kleitas, kostīmus un mēteļus. Tik skaistus Amanats vēl nevienam mugurā nebija redzējis, Uet viņš saprata, ka šajā veikalā ar savu naudu nav ko meklēt. Vectētiņš viņam bija iedevis ēšanai un atpa-

kalceļam. Kaut ko nopirkt, bet pēc tam — kā? Iet kājām? ...

Viņam iegribējās ēst. Par laimi, līdzās lielajam veikalam atradās ēdnīca. Amanats ilgi svārstījās, vai tur iet: nezin ko par viņu nodomās pieaugušie, kas sēdēja pie daudzkrāsainiem, spīdīgiem galdiņiem!

Bet tomēr viņš iegāja.

— Ko tu vēlies, puisīt? — pie viņa pienāca apaļīga sieviete ar priekšautu uz vēdera. — Vai gribi ēst?

— Jā, — Amanats bikli nomurmināja. — Vai drīkst?

— Nu, ja tev ir nauda, protams, drīkst, — sieviete pasmaidīja.

— Jā, jā, vectēvs man iedeva naudu, — Amanats pasteidzās sievieti pārliecināt. Un parādīja sagumzīto trijnieku.

— Vai, tu taču esi bagātnieks, — sieviete iesaucās. — Ko tad tev iedot?

— Lūk, šo, — Amanats ar pirkstu parādīja uz šķīvi ar lagmanu. Šķīvis bija nolikts priekšā pilsētnieciski ģērbtam cilvēkam, bet viņš neēda, tikai kaut kā nevērīgi un gausi braukāja pa to ar dakšiņu.

Sieviete apsēdināja Amanatu pie brīva galdiņa, paņēma no viņa rokām komuzuy' novietoja uz krēsla un drīz nolika sava mazā klienta priekšā karstu lagmanu.

Amanats ātri ēda, oficiante pati piegāja pie kases, samaksāja, atnesa viņam atlikumu un atvadoties laipni pamāja ar roku.

— Ienāc vēl pie mums, mazais, neaizmirsti!

— Nē, es braukšu mājās, kalnos, — Amanats atbildēja un izgāja ārā.

Viņš vēl ilgi klīda pa ielām, iegāja veikalos, bet neko nepirka, kamēr nonāca pie izkārtnes «Grāmatas».

Amanats gribēja nopirkt mācību grāmatas trešajai klasei, bet pārdevēja stingri noteica:

— Vai tad tu nezini, ka mācību grāmatas pārdod skolās?

— Bet mums internātā visiem neiznāk, — Amanats centās palikt pie sava.

— Kurā internātā tad nepietika grāmatu? — pārdevēja neticēja. — Pirmo reizi dzirdu!

— Es nemācos Frunzē... Es mācos rajona internātā, ciematā.

— Nekas, nekas, šogad arī rajonu internāti dabūs, cik vajadzīgs, — sieviete aiz letes kļuva mazliet laipnāka.

— Vai Puškina pasakas var nopirkt? — Amanats jautāja un baidījās, ka ārī to viņam atteiks.

— Var gan. Dod šurp naudu ... — Un viņa pastiepa roku.

Sieviete ietina papīrā -lielu grāmatu ar spilgtu, skaistu vāku, pārsēja to ar aukliņu un atvadoties teica:

— Lasi Puškinu, tas nav mazāk,noderīgs kā mācību grāmatas.

Amanats ļoti izbrīnījās, bet pateicās.

Pie pašas veikala ieejas kāds viņu cieši satvēra aiz pleca. Amanats izbijās, pagriezās un ieraudzīja puisi. Tas bija no viņu aila, Amanats viņu tūlīt pazina. Nesen viņš bija atgriezies no armijas un tagad dejoja mākslinieciskās pašdarbības pulciņā. Šodien viņš arī uzstājās Kultūras pilī.

— Kur tu klīsti? — viņš uzbruka zēnam. — Es visu pilsētu esmu apskrējis! Tevi izsauc žūrijas locekļi! Kāpēc tu viens pats aizgāji no pils?

— Ko es tur esmu pazaudējis? — Amanats noskaitās. — Nekur neiešu, gribu uz mājām!

— Ak tā gan! — puisis iesaucās un katram gadījumam saņēma Amanatu pie rokas. — Bet kas tev atļaus aizbraukt?

— Es gribu uz mājām! — Amanats, gandrīz raudādams, atkārtoja.

— Drīz mēs brauksim visi kopā, — puisis centās viņu nomierināt. — Kāpēc tu esi apvainojies? Kas tev nodarījis pāri?

— Neviens!

— Tu ļoti labi spēlēji! — puisis viņu uzslavēja.

— Es pat sāku dejot aiz kulisēm ... — Un, neizlaizdams no savas cietās plaukstas Amanata roku, gandrīz vilkšus aizvilka viņu pa ielu.

— Ķo tu piesējies? — zēns pretojās. — Vai tu esi muļķis, vai? ...

Tagad Amanats vairs nespēja savaldīties, viņš sāka raudāt un tāds, šņukstošs un ar elkoni asaras slaukošs, stājās priekšā kādai nepazīstamai sievietei, kura sēdēja pie galda dziļā, mīkstā krēslā. Tā bija tā pati aktieru istaba, no kuras Amanats, neviena nepamanīts, nesen bija izslīdējis.

— .Rau, kur viņš ir! — dejotājs uz sliekšņa paziņoja.

— Gandrīz ar varu atvilku — neparko negribēja nākt.

Sieviete piecēlās, piegāja pie Amanata un mīļi noglāstīja viņa plecu.

— Esi noilgojies pēc mājām? — viņa maigi pajautāja.

Amanats klusēdams pamāja ar galvu.

— Nu, paldies, — sieviete teica dejotājam. — Varat iet, es pati ar viņu aprunāšos.

Tajā mirklī istabā ienāca neliela auguma kalsns cilvēks. Ar vienu roku viņš bija atbalstījies uz nūjas, bet ar otru cilāja kruķi.

Cilvēka kreisā kāja celi bija saliekta, un viņš pārvietojās ar grūtībām.

Viņu ieraudzījusi, sieviete pasmaidīja un izgāja ārā, it kā nododama Amanatu ienācējam.

Cilvēks pienāca klāt, saņēma zēnu aiz zoda un viegli pacēla viņa galvu. Pienācēja acis bija lielas un skumjas.

— Iepazīsimies, Amanat Nurakov, — viņš teica un pastiepa mazo, šauro plaukstu. — Es esmu 2unuss Šerovs. Varbūt esi dzirdējis manu vārdu?

Un kā vēl! Amanats labi atcerējās šo mākslinieku. Viņš pat viņu internātā reiz bija iegriezies — dziedāja, spēlēja komuzu. Viņš arī pats sacer mūziku. Pa radio ziņo: «Zunusa Serova mūzika. Izpilda autors ...» Internātā mūzikas stundās arī viņa dziesmas mācījās. Bet kāda interese viņam, pazīstamam māksliniekam, par kalnu aila zēnu? Kāpēc viņš viņu sauca, kāpēc pēc viņa sūtīja to puisi?

— Nu tā, Amanat, — ievērojamais mākslinieks teica. — No visiem, kas bija ieradušies no jūsu rajona, žūrija atzinīgi izteicās tikai par tavu uzstāšanos. Protams, bija arī citi labi numuri, bet tu... Vispār es gribētu ar tevi nodarboties, mācīt tevi...

Amanats apjuka. Viņš taču redzēja, cik atturīgi viņu Šodien noklausījās, uzskatīja, ka ir galīgi izgāzies, bet nu pēkšņi šāda saruna.

— Nezinu, — viņš atbildēja. — Kā vectētiņš teiks ...

— Bet es dzirdēju, ka vectēvs pats gribot tevi iekārtot internātā Frunzē.

— Jā. Taču citā nolūkā. Lai es mācītos dažādas zinātnes.

— Bet mūzika? Tu taču esi ļoti spējīgs zēns, var teikt, pat talantīgs. Bet talants nedrīkst piederēt vienam cilvēkam, tas jāatdod tautai.

— Taču mans vectevs uzskata, ka par īstu muzikantu kurš katrs nevar kļūt.

— Tas tiesa! — 2unuss Serovs piekrita. — Bet es jau to saku, ka tu, pēc manām domām, to spēsi. Tikai jāmācās, jāapgūst mūzikas teorija un tehnika.

«Tehnika?» Amanats sevī nobrīnījās. «Kāds sakars ar tehniku mūzikai? Tehnika — tās ir dažādas mašīnas, bet mūzika — pavisam kas cits,-tas, ko dzied dvēsele.» Bet slavenajam māksliniekam, protams, neiebilda neko. Tikai atkārtoja kā iepriekš:

— Kā teiks vectētiņš ...

— Es redzu, ka tu vienkārši baidies šķirties no vectēva un vecāsmātes, vai ne? — Serovs pasmaidīja. — Nu, atzīsties!

— Nu nē, — Amanats nenoteikti atbildēja, brīnīdamies, ka dziedātājs uzminējis viņa domas. — Man jau vienalga. Bet vispirms vēl jāpanāk, lai mani uzņemtu pilsētas internātā.

— Nu, par to mēs parūpēsimies, — Serovs pārliecināti teica.

Amanatam likās, ka slavenais mākslinieks Žunuss Serovs ir ļoti labs cilvēks. Bet te atgriezās tā sieviete un teica:

— Tev, Amanat, laimējies. Daudzi ir sapņojuši par tādu labu un gudru skolotāju, bet tev viņš pats piedāvā savu uzmanību un laiku. Vai tu saproti, ko tas nozīmē?

— Saprotu, — Amanats padevīgi atbildēja, kaut gan līdz saprašanai viņam bija vēl tālu.

— Nu kā, norunāts? — Mākslinieks atkal pasmaidīja un pasniedza Amanatam sievišķīgi šauru, mazu plaukstu.

— Paldies, — zēns teica. — Bet vispirms man jāaizbrauc uz mājām un par visu jāpārrunā ar vectēvu un vecomāti.

— Katrā ziņā aizbrauksi, — Žunuss Šerovs piekrita, — tikai ne tagad. Vēl kāds laiks mums būs nepieciešams, lai visu nokārtotu. Un pa šo laiku es uzlūdzu tevi pie sevis.

— Kāpēc? — Amanats jautāja. — Tajā viesnīcā man ir laba gulta, es arī tur varu pabūt.

— Kāpēc viesnīcā? Visi jūsējie šodien Vai rīt aizbrauks, tu paliksi viens pats lielā pilsētā. Tā nav labi. Bet pie manis vietas diezgan, es dzīvoju viens pats,— mākslinieks klusu piebilda.

SKOLOTĀJS

Tā Amanats nokļuva Žunusa Serova mājā, pie tā paša cilvēka, kura dziesmas tik bieži bija dzirdējis pa radio. Taču vispirms Serovs viesi aizveda uz kādu darbnīcu.

Garā istabā aiz gariem galdiem sēdēja sievietes un šuva. Viegli sisināja šujmašīnas, prasmīgajās rokās ātri zibēja adatas.

«Vecmāmiņa mani tik skaisti apģērbusi, izvadot ceļā,» Amanats nodomāja. «Kāpēc mani atveda šurp?»

Drīz pie viņiem pienāca jauns, straujš cilvēks. Serovs kaut ko viņam pateica, un, nezaudēdams laiku, cilvēks, kam kaklā karājās centimetru mērs, sāka nomērīt Amanatu. Kad mērs bija zem padusēm, Amanatam kutēja un viņš iesmējās, bet jaunais cilvēks tam nepievērsa uzmanību — viņš turpināja mērīt un pierakstīt kaut kādus skaitļus uz papīra. Tad īsi izmeta: «Viss!» — un, pamājis Šerovam, iegāja citā istabā.

— Kad būs gatavs? — Serovs paguva pajautāt. — Mums taču rit ir koncerts.

— Zinu, — piegriezējs atbildēja. — Palūgšu, lai meitenes pasteidzas. Rit ap pusdienlaiku viss būs gatavs.

Viņam bija skaļa un spalga balss.

Zunuss Serovs viegli palocījās un devās uz izeju. Amanats gribēja pajautāt, kāpēc viņu nomērīja, kāpēc viņam būs jauns uzvalks, ja šis vēl nav novalkājts, un kas par koncertu būs vēl rīt, bet kautrējās. Vecmāmiņa viņam daudzkārt bija teikusi, ka uzdot jautājumus vecākiem cilvēkiem ir nepieklājīgi, bet, ja pašam kaut ko jautā, tad noteikti jāatbild. To atcerējies, Amanats nolēma nogaidīt, kamēr viss tāpat kļūs skaidrs.

Ievērojamā mākslinieka mājā bija plašums un klusums. Amanatam uzklāja guļasvietu lielajā istabā uz dīvāna, un, ātri ieēdis vakariņas, zēns drīz aizmiga.

Viņš pamodās līdz ar pirmajiem saules stariem, kas bija ielauzušies pa atklāto logu. Viņš paskatījās apkārt, ieklausījās ... Kā redzams, saimnieks vēl gulēja: mājā valdīja pilnīgs klusums.

Amanats ieraudzīja skapi ar skaistiem traukiem. Uz skapja stāvēja apaļš pulkstenis ar skaidri saredzamu ciparnīcu. Pulkstenis rādīja seši. Klusu, lai netraucētu mājas saimnieku, zēns izgāja uz ielas.

Rīta gaiss bija svaigs un tīrs, kaut kur tālumā skanēja apslāpētas balsis.

Amanats jutās labi. Pirmo reizi kopš tā brīža, kad viņš bija ieradies pilsētā, zēns bija gandrīz tikpat laimīgs kā dzimtajā jurtā vai uz melnā akmens, vai pie upītes ... Un viņš gribēja dziedāt — skaļi, pilnā balsī, kā to mēdza darīt mājās.

• Taču šeit to nedrīkst. Šeit visapkārt ir sveši cilvēki, un viņi vēl guļ ...

Kalnos nekad nav tāda klusuma. Tur gan zirgi zviedz, gan govis mauj, gan gaiļi dzied vai suņi rej ... Bet šeit viss gluži ka izmiris.

Amanatam šis rīta klusums pilsētā likās smags, viņš to nespēja panest, gribējās to pārtraukt, atdzīvināt ar skaņām.

Zēns uz pirkstgaliem iegāja mājā, paņēma savu komuzu un izgāja ārā, nevis uz ielas, bet pagalmā, kas bija nožogots ar šauriem dēlīšiem. Uzirdinātajās vagās auga kartupeļi un kāpostgalvas. Zem vientuļa koka atradās ērts, pazems soliņš ar izliektu atzveltni.

Sākumā Amanats spēlēja ļoti klusu, bet pamazām, pats to nejuzdams, viņš sāka spēlēt skaļāk un tāpēc tūlīt nesaklausīja aiz muguras klusu balsi:

— Drošāk, drošāk, mazais .. .

Amanats spēji apgriezās. Atspiedies ‘uz nūjas, aiz viņa stāvēja Žunuss Šerovs. Baltā krekla piedurknes bija atlocītas līdz elkoņiem, atsegdamas kalsnas un bālas rokas, kājās viņam bija mīksti mājas apavi.

Zēns uzlēca kājās. Serovs izņēma no viņa rokām komuzu, apsēdās ērtāk un sāka uzskaņot instrumentu.

— Es tikko dzirdēju tavu spēli, — viņš ierunājās. — Tu, Amanat, labi spēlē, bet tu viss esi melodijas varā. Vai saproti?

— Nē, — Amanats atzinās.

— Nu labi, par to mēs vēl parunāsim. Taču tu sēdi nepareizi, kaut kā salīcis, un nepacel galvu, nenolaid acis no stīgām. Bet jāsēž taisni, bez sasprindzinājuma. Es pamēģināšu tev parādīt...

Kaut kādā brīnumainā veidā Šerovs ieņēma tādu pozu, ka neviens tagad nevarētu pamanīt viņa kroplo kāju. Viņš sēdēja skaisti, stalti,, un viss bija pārvērties. Un viņa lielās acis skatījās kaut kur uz priekšu,

gluži kā skatītāju zālē, uzacis virs tām melnēja kā divi spārni...

Negaidot muzikanta labā roka viegli uzlidoja virs komuza, pazibēja gaisā tā, ka likās, pirksti nemaz nepieskaras stīgām ...

Amanats nenovērsa no viņa acis. Mākslinieks bija viņu apbūris ar savu spēli, visu savu izskatu, roku kustībām, ar melodiju, kas liegi plūda zem viņa slaidajiem pirkstiem.

«Rau, kā ir jāspēlē,» Amanats nodomāja un tūlīt pats sev sarūgtināts atzinās: «Es to nekad neiemācīšos. Tad kāpēc palikt pilsētā, tālumā no vecmāmiņas un vectēva? Kaut kā es jau protu spēlēt, man pietiks ar to pašu ...»

Un atkal ievērojamais mākslinieks Amanatā izraisīja izbrīnu, jo likās, it kā viņš būtu dzirdējis, ko zēns domā.

— Ja tev pietiks pacietības, tu būsi īsts muzikants, — viņš teica, — un, lai to sasniegtu, ir vajadzīgs laiks. Bet spējas tev, mazais, ir, citādi es nebūtu vēlējies tevi mācīt.

Šajā rītā Žunuss Šerovs sniedza Amanatam pirmo īsto stundu.

— Spēlē, es klausos, — viņš teica, bet tūlīt apstādināja Amanatu. — Pagaidi. Mazliet citādāk... — un parādīja, kur zēns ir kļūdījies. — Atkārto ... Vēlreiz, vēl... Lūk, tā! ...

Viņa balsī bija jūtama gan labestība, gan stingrība, gan vēlēšanās paskaidrot tā, lai skolnieks saprastu, ko no viņa vēlas. Vectētiņš Nuraks zēnu mācīja pavisam citādi, visu laiku slavēja un glāstīja galvu. «Malacis, manu kamielēn,» viņš runāja, «tu spēlē kā īsts komu-zists!»

«Ek, ja viņš tagad dzirdētu Žunusu Šerovu, pavisam ko citu teiktu,» Amanats nodomāja.

Viņš jau jutās noguris. To pamanījis, skolotājs pārtrauca stundu.

... Pēc pusdienām viņi atkal devās uz darbnīcu, kur vakar Amanatam tika pasūtīts kaut kāds tērps. Tieši kāds — to viņš tā arī neuzzināja, un tāpēc, kad viņu pielaikošanas telpā nostādīja liela spoguļa priekšā un saposa, zēns tik tikko sevi pazina.

Krekls bija plats, no bāli rozā zīda, virs tā — gaišzils samta kamzolis ar izšuvumiem uz piedurknēm un apkaklītes. Zila velveta bikses, baltajai cepurītei galā sarkans pušķis.

Amanats uztraucās: ja nu pēkšņi viņam vai vectēvam paprasīs naudu par šo dārgo tērpu? Kur lai to ņem? Bet par naudu neviens neteica ne vārda. Apskatījis savu audzēkni, Žunuss Šerovs apmierināts iesaucās:

— Nu, tagad tu esi īsts džigits! Tādā izskatā nav kauns iziet uz skatuves.

— Uz kādas skatuves? — Amanats-jautāja par to, kas viņu uztrauca jau kopš vakardienas.

— Šodien mums būs uzvarētāju parāde, — Žunuss Serovs teica. — Rādīs pašus labākos priekšnesumus.

Amanats satraucās. Kāpēc viņam tas vajadzīgs? Un kas viņš par uzvarētāju? Viņš šodien dzirdēja .savu ' skolotāju un saprata, kas ir īsta mūzika. Vai tad atkal jāiet uz skatuves un jāpiedzīvo kauns?

Ap septiņiem vakarā viņi izgāja no mājas. Amanatam mugurā bija jaunais tautas tērps, un daudzi uz ielas par viņu nopriecājās. Viņš mulsa un domāja, ka labāk būtu doties vecajā apģērbā un tur, teātrī, pārģērbties, kā to dara visi mākslinieki.

Pie Kultūras nama šoreiz drūzmējās daudz zēnu, viņi visi izbrīnā blenza uz uzposto vienaudzi, bet viens no viņiem bez jebkāda iemesla Amanatam sāpīgi iebelza ar dūri sānos. Tas bija iededzis puika baltā sporta krekliņā un zilās biksītēs. Netīrajās kājās viņam bija izmīdītas sandales, kas acīm redzami bija par lielām. Puika izskatījās kā jocīgs, badīgs kazlēns, bet no tā Amanatam vieglāk nekļuva, jo vairāk tāpēc, ka, izvairīdamies no kaušļa, viņš paklupa un nokrita ar savu jauno uzvalku putekļos.

— Ko tu piesējies? — Zunuss Šerovs stingri jautāja •puikam. — Ko viņš tev nodarījis?

Puika atkal pielēca pie Amanata un sāka ar netīro roku notīrīt putekļus.

Pārējie zēni smējās.

— Skatieties, — kāds no viņiem iesaucās, — vispirms Zafars viņu noglaudīja, bet tagad grib nogludināt!

Jokā nebija nekā smieklīga, bet zēni kļuva vēl jautrāki. Zunuss Šerovs, uzmetis viņiem niknu skatienu, paņēma Amanatu pie rokas un kopā ar viņu pazuda aiz Kultūras nama smagajām durvīm.

Šoreiz zāle mazo muzikantu uzņēma ar apsveikuma saucieniem un aplausiem. Viņš nospēlēja tos pašus trīs gabalus, ko iepriekšējā rītā, bet nezin kāpēc viņam tagad ilgi aplaudēja, vairākas reizes izsauca, bet aizkulisēs Zunuss Šerovs maigi noglāstīja zēna matus un viņu uzslavēja:

— Malacis, mazais. Man šķiet, ka pat mūsu pirmā stunda tev ir kaut ko devusi. Tu skaisti sēdēji, neslēpi no publikas acis un vispār izturējies, kā pienākas īstam

* māksliniekam. Domāju, ka mums veiksies labi.

Mājās viņi atgriezās jau vēlu kājām, un Amanats pirmo reizi redzēja Frunzi naktī: daudz uguņu, augstie,

tumšie koki met garas ēnas, pustumsā balto staltas mājas.

Lai gan bija vēls, pa asfaltu klusu slīdēja lielas un mazas melnas, baltas, pelēkas un pat spilgti sarkanas automašīnas. Tās Amanatam šķita kā kumeļi, kas skrien cits aiz cita pa kalnu ganībām.

Daudzu māju logi bija plaši atvērti, un no tiem plūda apslāpēta gaisma — dzeltena, zaļgana, gaišzila. «Kad tad šie cilvēki guļ?» Amanats nodomāja, jo viņam jau sen nāca miegs.

Tad viņš sāka domāt par tēvu. Varbūt arī tēvs staigājis pa šīm pašām ielām un viņam spīdējušas šīs pašas spuldzes? Var būt, ka viņam blakus gājusi arī Altinaja un uz viņu kritušas šo papeļu pūkas...

Skolotājs klusēja. Kā redzams, viņš bija noguris, un viņa soļi pašlaik bija sevišķi smagi.

«Kāpēc gan viņam gandrīz nemaz nelokās kāja?» Amanats ar žēlumu nodomāja. Pa šīm dienām zēns bija paguvis viņam pieķerties un Žunusa Serova mājā jutās tā, it kā būtu viņu pazinis jau daudzus gadus.

No rīta skolotājs teica, ka Amanats var pastaigāties pa pilsētu, bet tikai mājas tuvumā. Un katram gadījumam iebāza zēnam kabatā zīriuti ar savu adresi.

Amanats nopriecājās. Viņam gribējās mierīgi, brīvi paklaiņot pa Frunzi, tuvāk iepazīties ar pilsētu, kurā bija mācījies viņa tēvs.

Vectēvs bija teicis, ka lielās pilsētās cilvēki ātrāk kļūstot gudri un pieauguši. Var būt, ka tā arī ir, tikai pagaidām Amanats nejuta nekādas pārmaiņas. Nē, viņš vēl arvien ir tāds pats, kāds bija kalnu apmetnē, tikai staigā pa platām, skaistām ielām, kuru malās paceļas lielas mājas. Un neviens viņu šeit nepazīst, neviens nevar apstādināt.

Viņš iegriezās bulvārī. Caur augsto koku kuplo lapotni saules stari gandrīz neizlauzās, bija vēss, patīkami, kā kalnos. Interesanti, ko teiktu vecmāmiņa Batma, redzēdama, kā viņas mazdēls viens pats soļo pa pilsētas bulvāri! Droši vien nobītos līdz nāvei. Viņam jau arī pašam, patiesību sakot, mazliet bail. Protams, būtu daudz labāk, ja labajā pusē ietu vectēvs, bet kreisajā — vecmāmiņa. Vai arī otrādi. Bet ko lai dara, ja viņu nav līdzās! Kaut nu tikai nesastaptu vakardienas puikas, kuri var vienkārši tāpat, bez iemesla, iedunkāt. Atkaujies nu no viņiem, ja esi viebs, bet viņu — vesels bars. Bet nē, šodien puikās viņu nemaz nepamanītu. Viņus laikam bija saērcinājis skaistais tautas tērps. Vienkārši viņi apskauda Ama-natu ...

Pats sevi nomierinājis, Amanats jau drošāk devās lejup pa bulvāri. Viņš ļoti vēlējās atrast universitātes ēku un istabu, kurā mācījušies ģeologi. Kaut vai ar vienu aci ielūkoties tajā istabā, lai pēc tam pastāstītu vecmāmiņai un vectēvam, ka viņš ir tur bijis. Tikai droši vien neviens viņu neielaidīs universitātē. Laikam tur arī, tāpat kā viesnīcā, stāv tēvoeis un raida projām visus, kam tur nav ļauts ieiet. Un arī viņu aizdzīs: ej projām no šejienes, bērniem te nav ko darīt.

«Palūgšu skolotāju, lai viņš. ar mani kopā aiziet. Viņu taču visi pazīst. Viņu neizdzīs,» Amanats nolēma un, sasprindzinājis atmiņu, lai nenomaldītos, steidzās mājās.

Pa ceļam viņš domāja, ka uzrakstīs vēstuli, kurā pastāstīs, ka bijis universitātē, redzējis to pašu istabu, kurā mācījies tēvs. Bet, ja izdosies pierunāt skolotāju aizvest viņu uz internātu, aprakstīs arī internātu, kurā mācīsies.

Vectētiņam un vecmāmiņai tas loti interesēs, kāpēc tad viņiem gaidīt, kamēr viņš atgriezīsies?

Amanats gāja gar lielu, skaistu teātri, pie kura drūzmējās cilvēki. Daudzi jautāja, vai nav lieku biļetīšu, tāpēc ka visi gribēja paklausīties un paskatīties vislabākos .pašdarbības māksliniekus, kuri tika izraudzīti noslēguma koncertiem. Amanats zināja, ka ne viņu vien atstājuši Frunzē. Daudz citu jaunu izpildītāju no rajoniem tagad šeit iegūs speciālo izglītību. Citus mācīs dejot, citus — spēlēt, citus — dziedāt. Un iespējams, ka ar laiku viņi kjūs par īstiem māksliniekiem. Starp citu, šajā skatē piedalījās arī tādi muzikanti, kuri laikam nav daudz sliktāki par visievērojamākajiem izpildītājiem. Sevišķi Ainanatam patika komuzisti aksakali, kurus viņš dzirdēja uzstājamies. Viņu vidū bija arī gluži sirmi vīri, droši vien daudz vecāki par vectēvu Nuraku.

«Un kāpēc viņu neuzaicināja?» Amanats brīnījās. «Viņš taču arī skaisti spēlē!»

Visatbildīgākā uzstāšanās vēl bija priekšā. Speciālai žūrijai bija jāizraugās no visiem izpildītājiem, kas piedalījušies skates trijās kārtās un uzstājušies paraug-koncertos, visspēcīgākie un interesantākie, un tikai tad notiks liels koncerts Operas teātrī.

Amanats pat nedomāja, ka būs šī koncerta dalībnieku vidū. Melodijas, kuras viņš zināja, spēlēja veseli komuzistu ansambļi, un viņu izpildījumā pazīstamā mūzika skanēja nesalīdzināmi varenāk. Viņš jau nu netiek līdzi šiem meistariem!

Bet Žunuss Serovs nezin kāpēc viņu gatavoja šim koncertam tik cītīgi, ka Amanats sajuta nogurumu.

«Kāpēc viņš mani moka?» zēns domāja. «Pats taču redz, ka ansambļiem viss izdodas labāk nekā man, un aksakali uzstājas tā, ka nenoklausīties. Kāpēc mums

jāsēž tik daudzas stundas pēc kārtas? Man jau tirpst rokas ... Es, protams, esmu viņam, manam skolotājam, joti pateicīgs gan par stundām, gan par skaisto tērpu, tikai labāk būtu, ja viņš mani sūtītu mājās. Pietiek, diezgan esmu izciemojies... Ja uzņems internātā, tad vectēvu un vecmāmiņu pavisam reti redzēšu, tad kaut tagad pabūt kopā ar viņiem kalnos ...»

Tā Amanats sprieda.

Skolotājs jau bija pamanījis, ka zēns ilgojas pēc mājām, ka viņš gatavs kaut tūlīt aizbēgt no Frunzes. Bet viņš neatlaidīgi turpināja zēnu gatavot noslēguma koncertam.

— Vēl kādu stundiņu paspēlē — un es tevi atlaidīšu, — viņš teica.

Taču pagāja stunda, divas stundas, bet mācības nebeidzās. Žunuss Šerovs modri sekoja katrai Amanata kustībai, vērīgi ieklausījās katrā skaņā, kas plūda zem viņa pirkstiem, pārtrauca spēli, rādīdams, kā jāspēlē, un Amanats pats juta, ka šīs nogurdinošās stundas nav veltīgas: jau tagad viņš spēlē pavisam citādi nekā mājās. To saprotot, zēna garastāvoklis uzlabojās, vaigus klāja tumšs sārtums, acis mirdzēja. Viņš jutās jautri un viegli, it kā tikko nemaz nebūtu ilgojies pēc mājām, nebūtu sapņojis atgriezties pie saviem vecīšiem.

LIELAIS KONCERTS

Un tā beidzot pienāca šis vakars.

Stāvēdams milzīgas, spoži apgaismotas skatuves aizkulisēs, Amanats vēroja savu skolotāju. Katram, kas uzstājās, viņš pateica kādu labu vārdu, visus uzmundrināja, spieda roku, mīļi apskāva, visiem vēlēja panākumus, no sirds dzīvoja līdzi.

Kad sākās priekšnesumi, viņš, smagi atbalstīdamies •uz kruķa un nūjas, stāvēja aiz kulisēm, uzmanīgi vērodams izpildītājus, un viņa sejā atspoguļojās gan prieks, gan skumjas, gan bažas.

Amanats visu laiku neatgāja no viņa.

«Interesanti, kā viņš skatīsies uz mani,» zēns domāja. «Ar smaidu vai nopietni? Žēl, ka es to nevarēšu redzēt: skolotājs stingri piekodinājis skatīties zālē un negrozīt galvu uz visām pusēm.»

Kāds ansamblis ilgi klanījās, atbildot aplausiem un tad rindā cits aiz cita nogāja no skatuves.

— Nu, Amanat, tagad tu, — Žunuss Serovs klusītiņām teica. — Neuztraucies, atceries, ko es tev teicu.

Viņš sakārtoja tibeteiku uz zēna galvas, izvilka piķa melno matu cirtu, uzlika uz kamzoļa rozā krekla apkaklīti un atstāja roku uz Amanata pleca, lai vajadzīgajā brīdī viņu uzbīdītu uz skatuves.

Jauna meitene ar garām, tumšām bizēm skanīgā balsī pieteica vispirms kirgīziski, tad krieviski:

— Melodija «Maš botojs». Uz komuza atskaņo Amanats Nurakovs. *

— Nebaidies, dēliņ! Spēlē jautrāk, dedzīgāk...

Amanats ātri uzgāja uz gaismas pielietās skatuves.

Tibcteika viņam bija braši atstumta pakausī, rokas cieši turēja komuzu. Zēnam likās, ka krēsls, uz kura viņam bija jāapsēžas, stāvēja ļoti tālu, un ceļš līdz tam šķita bezgalīgs. Bet, tikko viņš apsēdās, jutās mierīgs un gluži vai aizmirsa par skatītāju zāli, kur skanēja atzinīgi smiekli, kur cilvēki viņam aplaudēja.

Nē, tagad jau Amanats bija pavisam mierīgs! Spilgtā gaisma žilbināja acis, bet viņš arī to nejuta. Apsēdies ērtāk un novietojis uz ceļiem komuzu, viņš pirmo reizi pārlaida acis pāri zālei un sāka spēlēt.

Ne tikai Amanata rokas pakļāvās mūzikai, — likās, ka visa viņa būtne tai atsaucās. Tumšās, biezās uzacis savilkās, acis it kā uzņēma visu gaismu, kas plūda no prožektoriem, apaļīgās bērna lūpas kustējās, it kā zēns pie sevis klusu atkārtotu komuza melodijas. Šodien viņš spēlēja neparasti, pats to juta, un viņam likās, ka jaunais spēlē ienācis no tās pašas «tehnikas», par kuru skolotājs nebeidza atkārtot.

Kādā mirkli Amanatam šķita, ka milzīgajā skatītāju zālē sēž viņa vectētiņš un vecmāmiņa Batma. Vectēvs atzinīgi māj ar galvu, bet vecmāmiņa novelk no galvas uz pleciem savu šalli, lai atbrīvotu ausis un labāk sadzirdētu mazdēla spēli. Nē, šī, liekas, vispār nav skatītāju zāle, tā ir kalnu apmetne, kuru ieskāvuši stāvi, mežiem apauguši kalni un kurā šalc ātrās kalnu upes. Visa daba viņā klausās. Un viņš sēž nevis uz krēsla, bet uz sava iemīļotā melnā akmens pie tūbas jurtas. Un nevis zāles augstais kupols uztver un pastiprina «Alaš botoja» skaņas, bet gan aizas un kalnu nogāzes, kas ieskauj dzimto aiļu ...

Klaudzinādama augstos papēdīšus, pie viņa pienāca meitene ar garajām bizēm un pajautāja, ko viņš vēl spēlēs, un, piegājusi pie orķestra bedres, skaļi atkārtoja viņa vārdus. Amanats atrāvās no savām atmiņām, atkal sāka spēlēt, labi zinādams, kur viņš atrodas, kā priekšā sēž, kā par viņu uztraucas skolotājs.

Pie skatuves visu laiku nāca kaut kādi cilvēki, klikšķināja fotoaparātus, vicināja rokās kaut kādus spilgtus zibeņus, kuri tūlīt apdzisa.

Melodija kāpa augstāk un kļuva ātrāka, komuzs zibēja Amanata rokās, visa viņa būtne bija pilnīgi, līdz galam saplūdusi ar mūziku, bet seju rotāja laimīgs, rāms smaids.

Amanatu ilgi nelaida projām no skatuves, ilgi viņam aplaudēja, izsauca vēl un vēlreiz, un beidzot viņš atjūdzās aiz kulisēm, Žunusa Serova apskāvienos, kurš, kā likās, arī bija laimīgs.

— Malacis, dēliņ! — viņš atkārtoja. — Malacis. Jāatzīstas, ka es negaidīju tādus panākumus. Es loti priecājos, šodien klausoties tavu spēli.

Viņš pievilka zēnu sev klāt, viegli noglāstīja viņa matus, tad noskūpstīja sasarkušo vaigu.

Amanats jutās aizkustināts. Kurš vēl, izņemot vectēvu un vecmāmiņu, bija pret viņu tik maigs un labs? Un, apskāvis veco mākslinieku, viņš arī cieši to noskūpstīja un tūlīt apmulsa, juzdams pateicības un mīlestības jūtas pret svešo cilvēku.

PIRMĀ TIKŠANĀS

Otrā rītā skolotājs kaut kur aizgāja, Amanats mājās palika viens pats. Viņš negribēja nekur iet, bija aizrāvies ar mazo tranzistoru, ko vakar viņam pēc koncerta bija uzdāvinājuši* Pagriez ritentiņu — runā Maskava, vēl pagriez — koncerts no Alma-Atas, pārslēdz kaut kādu daiktu sānos —.sveša, nemierīga mūzika, juceklīga un griezīga, it kā liels orķestris uzskaņo instrumentus un nekādi nevar to izdarīt.

Amanats domāja, kā priecāsies vectēvs un vecmāmiņa, kad viņš atvedīs mājās šo uztvērēju. Jurtā to var pakārt un klausīties mūziku, cik vien tīk. Bet var arī ganībās paņemt līdzi. Un vectētiņam Nurakam nebūs garlaicīgi, kad viņš tur paliks viens pats ar saviem zirgiem.

Nemitīgi zvanīja telefons, un Amanats beidzot iedrošinājās nocelt klausuli.

— Skolotāja nav mājās, — viņš teica, negaidīdams balsi no vada viņa gala.

— Hallo! Hallo! — atskanēja klausulē. — Palūdziet, lūdzu, Amanatu ...

Amanats pārsteigumā sastinga. Kas viņu varētu saukt? Neviena sieviete no viņu aila nebrauca uz Frunzi, neviens viņu šeit nepazīst. Laikam kāda kļūda.

Bet klausulē kliedza nepazīstama sievietes balss, tā bija smalka kā bērnam:

— Hallo! Amanat! Vai tu mani dzirdi? Kāpēc tu klusē?

— Ei, kas tur ir? — Amanats, saņēmis drosmi, atsaucās. — Kas mani sauc?

— Tā esmu es, Amanat, — vājā balsī nopīkstēja klausule. — Te no radiokomitejas .. .

— No kādas komitejas? Es neko nezinu, — Amanats teica un jau gribēja nolikt klausuli.

Bet balss tajā neatlaidīgi lūdza:

— Paklausies, paklausies, Amanat, man noteikti tevi jāsatiek!

— Kāpēc jāsatiek? Es apsolīju skolotājam, ka sēdēšu mājās un nekur neiešu.

— Tu sēdi mājās, protams! — nezin kāpēc nopriecājās telefona klausule. — Es pati pie tevis aizbraukšu. Mēs gribējām ierakstīt tavu spēli un tad pārraidīt pa radio. Un visi klausīsies, — vai gribi?

— Nezinu, — Amanats galīgi apjuka. — Skolotāja nav mājās ...

— Tas nav svarīgi, — klausule teica. — Tu sēdi un gaidi, es drīz atbraukšu.

Un telefonā atskanēja īsi signāli — tū-tū-tū-tū ...

Tikai tad, kad bija nolicis klausuli, Amanats mazliet nomierinājās un nodomāja: «Tas nu gan būs vareni! Es te spēlēšu, bet vectēvs un vecmāmiņa tur, ailā,

varēs mani dzirdēt! Lai jau viņa atbrauc, šī pīkstošā sieviete no kaut kādas tur komitejas.' Pat interesanti ...»

Drīz vien pie durvīm atskanēja zvans. Amanats ātri ■sabāza kreklu biksēs, ar delnu noglauda matus un aizgāja atvērt durvis.

Uz sliekšņa stāvēja jauna, bāla, loti vāja sieviete ar skaistu ādas čemodāniņu, kas garā siksnā karājās pār plecu. Sieviete bija skaista, ar lielām, tumšām acīm un bieziem, melniem matiem, kas krita pār pleciem. «Gluži kā aktrise!» Amanats paguva nodomāt un pamanīja, ka svešā sieviete it kā gribēja viņu apskaut, bet tūlīt nolaida rokas. Viņa sāka mirkšķināt acis, lūpas nodrebēja, likās, ka viņa tūlīt sāks raudāt.

Amanats apjuka — viņš nebija gaidījis kaut ko tamlīdzīgu. Bet sieviete teica:

— Nu, iepazīsimies.

Viņas balss aizlūza.

Sieviete nolika uz galda gaiši dzelteno čemodāniņu, tad nedroši tuvojās Arrtanatam. Viņš pasniedza roku, viņa to saspieda savā siltajā plaukstā un ilgi nelaida vaļā, un visu laiku nenovērsa acis no zēna sejas, it kā pētīdama to vai gribēdama kaut ko uzminēt.

Amanats jutās ļoti nelāgi, mīņājās no vienas kājas uz otru un mēģināja viegli, nemanāmi atbrīvot pirkstus no svešās sievietes siltās plaukstas.

— Mani sauc Aļa Temirova, — beidzot viņa ierunājās. — Es strādāju radio, bērnu redakcijā. Vai tu kādreiz klausies radio?

. — Jā, internātā mēs bieži klausāmies, — Amanats teica.

— Nu, redzi! Tieši mūsu redakcija gatavo visas, bērnu pārraides. Vai tu man uzspēlēsi?

— Var, —.Amanats apjucis atbildēja.

— Sākumā mazliet aprunāsimies ... Vai tu zini, Amanat, es esmu tik priecīga, ka tiekos ar tevi!

— Jā? — Zēns nesaprata, kāpēc viņai būtu jāpriecājas: viņi taču nekad agrāk nebija tikušies, viņa pat nezināja, ka viņš ir pasaulē.

— Iedomājies, tieši tā! — sieviete atbildēja. —Un man patīk tavs "vārds — Amanats. Vai tu zini, ko nozīmē šis vārds?

— Nezinu, — viņš strupi 'atbildēja, jo nepavisam negribēja dalīties ar svešu sievieti sava vārda izcelsmē.

Viņa vēl arvien neatlaidīgi skatījās zēnā, bet tagad Amanats nenovērsa acis. Viņš redzēja, kāda viņai jauna, bāla seja, cik skaisti vijas garie, zīdainie mati, kas guļ uz pleciem kā melni aplīši. Mugurā viņai bija šaura, spilgta kleita, uz kreisās rokas — mazs pulkstenītis ar aproci, varbūt pat no zelta. Bet tādas kurpes Amanats vispār nevienam nebija redzējis — no šaurām baltas ādas siksniņām, ar vara sprādzi sānos. Pirksti bija brīvi, pēda arī, vispār ne kurpes, bet kaut kādas plēvītes ar papēžiem.

Tā viņi skatījās viens uz otru, nepazīstami cilvēki, māte un dēls, trīsdesmit gadus veca sieviete, kas bija līdzīga vājai meitenei, un desmit gadus vecs zēns, kuram pēc izskata nevarētu dot vairāk par septiņiem gadiem.

AJa Temirova beidzot palaida vaļā Amanata roku, pagāja sāņus un apsēdās uz krēsla, viņai bija grūti elpot. «Ne tūlīt...» viņa sevi pierunāja. «Tikai ne uzreiz ... Lai iepazīst mani, bet tad, ar laiku, viņš varbūt arī pieradīs. Tikai nevajag steigties, lai viņu nenobiedētu. Bet, ja Amanats mani negribēs atzīt, ja negribēs būt kopā ar mani, ko tad? ...»

— Vai tu zini, Amanat, ka sauc tavu tēvu? — viņa pajautāja un nobijās par savu tiešo jautājumu.

— Mans tēvs ir Mūsa. Bet vectēvs — Nuraks, — Amanats stingri atbildēja. Kaut kas traucēja viņam būt atklātam pret sievieti, negribējās viņai stāstīt to, ko drīkst zināt tikai tuvi cilvēki.

— Jā, jā, es dzirdēju, — Ala ātri noteica. — Es dzirdēju, ka šis labais cilvēks ir ar garu, sirmu bārdu un ka viņš labi spēlē komuzu. Vai viņš bija tavs pirmais skolotājs?

Amanatam patika, ka par viņa vectēvu tik labi runā.

— Vai jūs esat viņu redzējusi? Pazīstat viņu?

— Nē, puisīt, nē. Žunuss Šerovs man stāstīja, ka spēlēt komuzu tev iemācījis vectēvs.

— Bet kā jūs zināt, kāda ir vectēva bārda? Mans skolotājs vectēvu nekad nav redzējis.

Aļa sāka smieties, rādīdama baltus kā rīsa graudi zobus.

— Rau, kā tu mani noķēri! Nu, vienkārši es zinu, ka gandrīz visiem vectēviem-ir-skaistas, sirmas bārdas. Vai tā nav?

— Pareizi, — Amanats piekrita. — Bet vai par manu vecmāmiņu jūs arī esat dzirdējusi?

— Nē, — Aļa teica, — nav gadījies.

— Ak, viņa man ir īpaša! — Amanats teica. — Viņa tādas dziesmas prot sacerēt, ka jūs pat neticēsiet!

— Un viņi tev nekad nedara pāri? — Aļa it kā starp citu iejautājās.

*— Ko jūs! Viņi taču neprot pāri nodarīt!

Aļa bija priecīga, ka zēns kaut mazliet kļuvis runīgāks, vairs nekautrējas.

— Es tūlīt ieslēgšu magnetofonu un ierakstīšu lentē mūziku un dziesmas, kuras tev iemācījusi vecmāmiņa ar vectētiņu. Bet pēc tam tu pats noklausīsies.

— Kā tad tā? — Amanats nesaprata. — Es varu sevi dzirdēt tikai tad, kad spēlēju, bet ne pēc tam.

Aļa atkal iesmējās, atvēra savu čemodāniņu, un Amanats ieraudzīja divus ritenīšus, kas griezās, un kaut kādu brūnu lenti, kas pārtinās no viena ritenīša uz otru.

— Tu saki, ka vari klausīties sevi tikai tad, kad spēlē, — viņa teica. — Bet vakar vakarā teātrī tevi jau ierakstīja. Vai gribi paklausīties?

— Gribu, — Amanats atbildēja, vēl arvien neticēdams, ka tas ir iespējams. — Tikai varbūt tas nemaz neesmu es?

— Nu, paklausies, tad saki...

Sieviete nospieda kādu podziņu, ritenīši sāka griezties ātrāk, vispirms Amanats dzirdēja dunoņu, pēc tam pazīstamu balsi: «Melodija «Mas botoj». Uz komuza atskaņo Amanats Nurakovs ...»

Tā taču meitene ar bizēm, kura vadīja vakardienas koncertu! Amanats klausījās sevī ar izbrīnu. Kāds brīnumains čemodāniņš, kurš spēj spēlēt cilvēka vietā! Būs par to jāiztaujā skolotājs, viņš visu zina un visu prot izskaidrot...

Iegrimis domās, Amanats nemanīja, ka sieviete piespiedusi citu podziņu un ritenīši apstājušies.

— Nu, pamēģināsim? — viņa jautāja. — Tu pacenties aizmirst par magnetofonu, dziedi, kā parasti esi dziedājis, tad labi izdosies.

— Pamēģināšu, —■' Amanats piekrita. — Es nodziedāšu vecmāmiņas dziesmu, vai drīkst?

— Protams!

Zēna kreisā roka kustējās pa dēku, ar labās rokas

pirkstiem viņš saka viegli sist pa stigām, un tas atsaucās pazīstamā melodijā:

Zēns trinkšķina komuziņu,

Bet viņš vēl nav muzikants.

Lai tiešām apgūtu mūziku,

Nāks talkā pūles un talants ...

Sieviete sasita plaukstas.

— Kāda jauka dziesma! Vai tiešām to sacerējusi ve'tmāmiņa?

— Jā. Viņai ir arī citas dziesmas, vēl skaistākas, tikai tagad es vairāk negribu dziedāt.

— Nu, ja negribi — nevajag, — Aļa nobijās. Viņai likās, ka Amanatam ir mainījies garastāvoklis. Varbūt ■ atcerējies savus vecīšus un sailgojies pēc viņiem?

— Bet sevi paklausīties gribi? *

Negaidīdama atbildi, viņa pārtina lenti, un Amanats

sadzirdēja savu balsi. Tiesa, ne gluži savu, nedaudz izmainītu, bet viņu viegli varēja pazīt.

— Kāds jums interesants čemodāniņš, — viņš teica.

— Es nekad tādu neesmu redzējis.

— Tas, Amanatiņ, ir magnetofons. Pacenties atcerēties — magnetofons.

— Magnetofons, — Amanats tekoši atkārtoja. — Ļoti laba manta!

Aļa iesmējās un tad arī Amanats. Viņam jau bija labi kopā ar šo nepazīstamo sievieti, tik viegli, it kā viņš sen viņu būtu pazinis, nevis tikko kā ieraudzījis.

Un, kad viņa gribēja aizvērt čemodāniņu, cerēdama, ka nākamajā tikšanās reizē zēns būs ar mieru dziedāt tālāk, Amanats nobijās: tūlīt viņa aizies — un viss, vairāk viņi neredzēsies, un viņš vairs nedzirdēs magnetofona balsis.

— Zināt, es vēl vienu vecmāmiņas dziesmu atcerējos, — viņš ar viltu teica. — Tikai tā ir bēdīga ...

— Nu, lūdzu, Amanatiņ, nodziedi! — Aļa nopriecājās. — Ļoti tevi lūdzu ...

Kad viņš sāka spēlēt bēdīgo, aizkustinošo melodiju, sievietes sejā smaids nozuda. Ieslēgusi magnetofonu, viņa atspieda galvu rokās un nekustēdamās skatījās uz Amanatu.

Ak, lāse no dzidrākā avota ūdens!

Ak, rīkste, no šmaugākā kļavzara griezta!...

No pilieniem laika gaitā dzimst upes,

No zariem aug koki ar lapotni biezu,

Tie koki, kuru paēnā klusā

Gūs mazdēla senči mieru un dusu ...

Viņš atrāva skatienu no stīgām un paskatījās uz sievieti. Pa viņas bālajiem vaigiem ritēja divas lielas asaras.

— Nu lūk, es taču teicu, ka tā ir bēdīga dziesma, — Amanats satraucās. — Pati lūdzāt, bet tagad ...

— Nekas, nekas, — viņa klusi teica. — Nepievērs uzmanību.

«Kāpēc viņa tā?» Amanats nodomāja. «Tik skaista sieviete, dzīvo pilsētā, viņai ir pat magnetofons, bet raud par sveša aila zēna dziesmu ... Laikam ir ļoti laba, ja pažēloja viņai nepazīstamus sirmgalvjus. Bet varbūt arī viņai ir kādas bēdas?»

Viņš jutās vainīgs, ka viņu satraucis.

— Es negribēju, lai jūs raudātu, — Amanats teica. — So dziesmu vecmāmiņā man bieži dziedāja, es izaugu kopā ar to ... Jūs vēlējāties paklausīties, un es dziedāju ...

— Tu neesi vainīgs. — Aļa teica un paskatījās Ama-natā ar acīm, kas bija kā tumši zilas plūmes, ko

nomazgājis lietus. — Tu esi labs zēns, es priecājos, ka vectēvs un vecmāmiņa ir izaudzinājuši tevi par krietnu cilvēku. Tu taču viņus mīli, vai ne?

— Pat ļoti mīlu! — Amanats dedzīgi iesaucās.

Viņa skatījās uz zēnu, uz viņa kārtīgo apģērbu, tīro kreklu, jaunajiem zābakiem un ar pateicību domāja par sava Mūsas vecākiem. «Cik gudrs un atsaucīgs Amanats pie viņiem uzaudzis ... Tāds zēns droši vien ātri pieradīs pie pilsētas dzīves ...»

Pieradīs ... Bet vai viņš gribēs pierast? Vai šī tikšanās ar dēlu nekļūs viņai atkal par jaunu pārbaudījumu, jaunu nelaimi? Jo tagad, kad viņa iepazina dēlu — pieaugušu, sapratīgu, tikpat skaistu, kāds bijis Mūsa, tikpat krietnu un turklāt vēl apveltītu ar brīnumainām spējām mūzikā, — tagad viņai būs vēl grūtāk no zēna šķirties nekā toreiz, pirms desmit gadiem. Bet vai viņš piekritīs? Vai piekritīs vecīši šķirties no iemīļotā mazdēla? Un, beidzot, vai viņai ir tiesības pēc tik daudziem gadiem pat domāt par to?

Ak, kāpēc agrāk, pirms pieciem gadiem, kad Bakirs centās viņu pierunāt ņemt zēnu uz pilsētu, — kāpēc toreiz viņa pat nemēģināja to darīt? Viņas vīrs ir augstsirdīgs, lielisks cilvēks, turklāt kādreizējais Mūsas draugs. Beidzis institūtu, viņš pēc sadales trīs gadus strādāja tālu no Frunzes, kaut kūr Urālos, bet atgriezies tūlīt sameklēja Altinaju, un viņi apprecējās. Viņai tajā laikā bija galīgi jāatsakās no ģeoloģijas, un viņa sāka strādāt radio. Sākumā .veica tehnisku darbu, tad pamazām iemācījās rakstīt reportāžas, informatīvas piezīmes un beidzot viņai piedāvāja darbu bērnu raidījumu daļā. Jaunā profesija viņai iepatikās, aizrāva viņu. Altinaja saņēma daudz vēstuļu no berniem un viņu vecākiem, centās visiem atbildēt, izpildīt katru lūgumu, katru vēlēšanos.

Bet sirdi visu laiku māca smagums, pastāvīgas, nepārejošas ilgas pēc dēla. Viņa zināja, ka Mūsas vecāki uz viņu apvainojušies, jo viņi pat nevēlējās atbildēt uz vēstulēm.

«Nu ko,» Altinaja domāja, «laikam jau viņiem ir sava taisnība. Viņi man neticēja, kad es rakstīju par savu slimību, laikam nolēma, ka es gluži vienkārši nevēlējos ar viņiem tikties. Un nekādi apgalvojumi nespēja viņus pārliecināt. Turklāt vēl — un tas laikam ir pats galvenais — Nurakovi baidījās, ka es parādīšos un" iejaukšos viņu dzīvē ar savām mātes tiesībām ...»

Viņa darba biedriem neslēpa, ka kalnu ailā viņai aug dēls, un, kad reportieri brauca uz to rajonu, viņi pamazām uzzināja par Amanata dzīvi. Reiz viņas paziņa mākslinieks Zunuss Šerovs devās sniegt koncertu rajona internātā, kurā mācījās viņas dēls, viņš noklausījās zēna spēlē, iztaujāja par viņu skolotājus un pārbraucis visti pastāstīja Altinajai.

Altinaja iemīlēja Bakiru un bija ar viņu laimīga.

Tikai bērns . ..

«Pamēģini paņemt pie mums Amanatu,» daudzreiz teica Bakirs. «Mūsas dēls būs arī mans dēls, tu redzēsi . . .»

Bet kā lai paņem? Tā taču nav lieta, tas ir mazs ' cilvēks, un, ja viņš nevēlēsies, nevienam nav tiesību šķirt viņu no vecvecākiem. Un arī viņu žēl! Kas viņiem palicis pēc Mūsas bojāejas? Nekas, vienīgi viņa dēls. Vai tad drīkst nabaga cilvēkiem atņemt pēdējo, kas viņiem ir? Vai tā nebūtu nepiedodama cietsirdība un nepateicība?

Altinaja centās no vīra slēpt savus pārdzīvojumus, savas ilgas, bet tas ne vienmēr izdevās.

Tikšanās ar dēlu viņu tā satrieca, ka Bakirs nopietni nobijās. Viņš Altinaju pierunāja nesteigties, zēnam tuvoties pamazām, lai viņu nenobiedētu ar nevajadzīgu vaļsirdību. Viņš teica, ka tad, kad Amanats sāks mācīties internātā Frunzē, viņa dēlu bieži redzēs, varbūt pat svētdienās ņems pie sevis mājās. Paies gadi, un pati dzīve rādīs, pie kā viņš paliks, ko izvēlēsies ...

OTRĀ TIKŠANĀS

Nākamajā dienā Altinaja ieradās Zunusa Šerova mājā agri no rīta. Viņa baidījās, ka nesastaps Ama-natu: viņš taču var kaut kur aiziet! Bērnam, kas atbraucis no nomaļa aila, viss interesē lielā un skaistā pilsētā.

Bet zēns bija dārzā. Viņš sēdēja uz soliņa, kaut ko spēlēja uz sava komuza un klusītiņām dziedāja.

— Amanat! — Altinaja klusu viņu uzrunāja.

— A, tā esat jūs! — viņš atsaucās, un viņa balsī bija dzirdams prieks.

— Vai vēlies ar mani pastaigāties pa pilsētu? — Altinaja jautāja maigi, neko neuzspiežot, juzdama, cik ļoti baidās no atteikuma.

Bet Amanats tūlīt piekrita.

— Es ļoti gribu apskatīt divas vietas. — Un viņš pacēla rādāmo un vidējo pirkstu.

— Ko tieši?

— Internātu, kur mani droši vien pārcels mācīties, — viņš salieca vienu pirkstu, — un vēl universitāti, kurā mācījās tēvs. Viņš bija ģeoloģijas nodaļā, es gribu apskatīt viņa klasi.

— Manu m!|o, kādu klasi! — Altinaja iesaucās. — Tikai skolēniem ir klases, studenti mācās daudzās auditorijās.

— Nu parādiet man kaut vienu no tām.

— Katrā ziņā! Posies ātrāk.

Amanats ienesa mājā komuzu, uzāva jaunos zābakus, un viņi ar Altinaju devās ceļā.

Altinaja Amanatu veda pie rokas. Viņš jutās mazliet neveikli, — nav jau maziņš, bet, baidīdamies viņu aizvainot, cieta. Viņš atcerējās vakardienas asaras un vēl arvien viņu žēloja un domāja: «Kāpēc viņa raudāja? Kas viņu apbēdinājis?»

— Tātad tagad tu mācīsies Frunzē? — Altinaja jautāja it kā starp citu.

— Jā, tā vēlējās mans vectētiņš. Un vecmāmiņa piekrita. Viņi saka, ka šeit es spēšot vairāk uzzināt, kļūšot mācīts cilvēks, kāds bija viņu dēls Mūsa. Tikai nezinu, vai mani uzņems.

Diena bija skaidra, bez mākoņiem, pilsētā uz visām pusēm gāja cilvēki, likās, ka visi kaut kur steidzas, ir par kaut ko norūpējušies.

Skvērs pie stacijas, ap kuru auga Kaukāza plūmes, slīga spilgtos ziedos, bet aiz stacijas tālē zilgmoja kalni, un Amanats skaidri saskatīja to dīvainos apveidus.

Viņš smagi nopūtās. Šie tālie kalni viņam atgādināja dzimto aiļu, kalnu ganības, vecmāmiņu, vectētiņu, straujās, brāzmainās upītes, skāņo kumisu, pelēko jurtu, akmeni, uz kura tik fauki skanēja vectēva vecais komuzs ...

Altinaja viņu pasauca. Viņa stāvēja pie atvērtām taksometra durvīm un ar mājienu aicināja zēnu.

Viņi apsēdās viens otram blakus pakaļējā sēdeklī, un mašīna traucās uz universitātes pusi.

Universitātes ēka Amanatu pārsteidza ar savu varenumu. Tā bija skaistāka un lielāka par visām mājām, kādas Amanats līdz šim bija redzējis.

Amanats un Altinaja ilgi gāja pa garajiem gaiteņiem, ielūkojās kaut kādos kabinetos, zālēs, bibliotēkās.

Altinaja klusēja. Atmiņas kā rūgts kamols žņaudza viņas kaklu.

Šeit, šajā auditorijā, viņa ar Mušu pirmo reizi runāja par turpmāko dzīvi, kala plānus, lēma, sapņoja, minēja ... Vai nepastāstīt par to Ainanatam? Nē, viņš vēl ir pārāk mazs. Un viņai nav tādu tiesību. Viņai vispār nav uz zēnu nekādu «tiesību, kamēr nebūs tikusies ar vecajiem Nurakoviem un dabūjusi viņu atļauju atklātai sarunai ar savu dēlu. Lūk, cik rūgts ir viņas liktenis!

— Bet vai jūs, Aļas tante, šeit mācījāties? — Amanats jautāja, tikko viņi bija izgājuši no universitātes.

— Es? — viņa nobijus'ies pārjautāja. — Bet kāpēc tu tā jautā?

Viņš klusēja.

— Saki, Amanatiņ, nekautrējies — kāpēc tu man to jautāji?

— Es domāju, ja jūs šeit esat mācījusies, tad varbūt esat redzējusi manu tēti? Mušu Nurakovu?

— Bet tu? Vai tu pats viņu esi redzējis? — viņa izvairījās no atbildes, tāpēc ka nezināja, nebija izlēmusi, ko atbildēt.

— Es? Protams, ka redzēju! Tikai uz fotogrāfijas. Viņš taču gājis bojā, kad manis vēl nebija pasaulē.

— Nabaga zēns! — Altinaja neviļus iesaucās.

Bet Amanats šiem vārdiem nepievērsa uzmanību. Viņš pārāk bieži bija tos dzirdējis savā ailā. Visi zināja, cik viņam labi dzīvot pie vectēva un vēcināmi-ņas, tomēr nezin kāpēc runāja: «Nabaga zēns!» Kāpēc tad viņš tāds nabags? ...

— Vai brauksim ar mašīnu vai iesim kājām? — Altinaja jautāja; pārtraukdama viņa pārdomas.

— Vai tas ir tālu?

— Jā, tu droši vien nogursi.

Viņi atkal apsēdās blakus, bet šoreiz Altinaja iedrošinājās zēnu apskaut ap pleciem. Viņš neatvirzījās, un Altinaja jutās laimīga.

«Ak kungs, kas būs? Kas būs tālāk?» viņa domāja, juzdama zem delnas dēla vājos plecus. «Kā es no viņa šķiršos?»

— Pastāsti man kaut ko, Amanatiņ, — Altinaja palūdza. Viņa gribēja atvairīt savas smagās domas un cerēja, ka, klausoties dēlu, kaut mazliet aizmirsīsies.

Amanats apmulsa. Ko gan viņš var pastāstīt pilsētas sievietei, kura droši vien zina tūkstoš reižu vairāk nekā viņš? Par melno akmeni? Par nemierīgo kalnu upi, kas .čalo aiz viņu jurtas? Par augsto klinti, pie kuras viz ar zilajiem akmeņiem klātais tēva kaps? Par zirgu ganāmpulku, kuru vectēvs dodas ganīt? Bet vai tas viņu interesēs? Jeb varbūt pastāstīt notikumu ar Rudo?

— Zināt, — viņš sāka stāstīt, — mums bija tāds gadījums... Mums bija kāda jauna ķēve... Vai jums interesē par ķēvi? — Amanats pēkšņi atjēdzās, baidīdamies, ka viņai šis notikums liksies smieklīgs, viņa nespēs saprast, kā viņi visi toreiz uztraucās: gan vectēvs, gan vecmāmiņa, gan viņš pats. Jo zirgus taču mīl tie, kuri dzīvo ailos, bet pilsētā viņš visās šajās dienās nevienu pašu zirgu nebija redzējis — tikai mašīnas, mašīnas, mašīnas ...

— Protams, interesē! — Altinaja teica. — Lūdzu, pastāsti!

Viņas balss skanēja sirsnīgi, un Amanats nodomāja: «Varbūt viņa patiesi mīl dzīvniekus? Vecmāmiņa vienmēr teica, ka labi cilvēki mīl gan zirgus, gan suņus, gan putnus un nekad tiem nedara pāri.»

— Nu tā, — viņš sāka stāstīt. — Tātad mums bija jauna ķēvīte. Ne mums, protams, bet vectēva Nuraka ganāmpulkā. Un viņai piedzima kumeliņš — tāds maziņš, ruds, ar tievām, garām kājiņām. Bet kumeliņa māte negribēja viņu barot, dzina projām, un viņš varēja nomirt. Sākumā viņu kaut kā dzirdināja ar citu ķēvju pienu, bet tas bija grūti — jo katrai taču bija savs kumeliņš, — vai jūs saprotat?

— Saprotu, Amanatiņ. Un kas tālāk?

— Bet mūsu ķēve — viņu sauc par Bēro — tieši tajā laikā zaudēja savu kumeliņu, viņš noslīka. Ak, tante Aļa, ja jūs būtu redzējusi, cik tas bija skaists, jautrs kumeliņš! Viņš aizgāja bojā, bet Bērā tā skuma, ka mēs domājām — viņa nomirs. Neēda, nedzēra, staigāja gar krastu un meklēja viņu. Vectēvs uz viņu skatījās, skatījās, redz — būs slikti, un nolēma Tel-tora vietā — tā mēs viņu saucām — pielaist Bērajai svešu kumeļu, Rudo.

— Pielaist? Sava vietā — svešu? — domīgi un skumji jautāja Altinaja.

— Nūja! Un zināt, tante Aļa, sākumā Bērā to negribēja, bet tad samierinājās, sāka viņu barot, skraidīja kopā ar viņu, rotaļājās. Viņa iemīlēja viņu ... Vecmāmiņa teica — paša māte pameta, bet sveša — pieņēma ...

— Labi, Amanatiņ, — Altinaja pārtrauca zēnu. — Labi, nevajag vairāk stāstīt.

— Es jau zināju, ka jums tas neinteresē, — Ama-nats apvainojās. — Bet jūs taču lūdzāt!

— Jā, jā, es pati lūdzu, — Altinaja teica. — Bet man tik ļoti žēl tās Bērās un viņas bojā gājušā kumeliņa, un Rudā, ka labāk nevajag.

Amanats paskatījās uz viņu. Ja^ laikam gan tantei Alai patiešām grūti to klausīties. Cik viņa tomēr jocīga! Liekas, var sākt raudāt no jebkura vārda. Nē, labāk lai pati stāsta, bet viņš klausīsies. Kā redzams, nav tik vienkārši sarunāties ar pilsētas sievietēm. Jeb varbūt tikai viņa ir tāda žēlsirdīga? ...

Klausīdamās dēlu, Altinaja vienu brīdi nodomāja, vai tikai viņš tīšām neatcerējās tieši šo gadījumu, varbūt pat gribēja, lai viņa saprastu, kā viņš neieredz ķēvi, kura pametusi savu kumeļu likteņa varā, un cik pateicīgs otrai, kura pieņēmusi svešu dēlu.

«Vai tiešām tas tā ir? Nē, nevar būt. Zēns vēl ir par mazu, lai rīkotos tik rafinēti, tik viltīgi. Vienkārši sagadīšanās! Bet tik mokoša, šausmīga! Kaut kad, varbūt pat ļoti drīz, es viņam izstāstīšu to, ko līdz šim nav pastāstījuši vecīši. Viņš ir ļoti gudrs, viņš spēs saprast... Bet ko saprast?

Jā, es patiešām atdevu savu bērnu viņa tēva vecākiem. Bet vai es tajā laikā varēju rīkoties citādi? Un tad — viņi taču bija tik nelaimīgi, vecmāmiņa Batma tā lūdzās! Zēns viņiem bija nenovērtējama velte, viņu saviem bārajiem vecākiem gluži kā novēlējis, pats Mūsa. Viņi tā arī zēnu nosauca — Amanats, tāpēc ka šis vārds nozīmē — vislielākā velte, kādu viens cilvēks spēj uzdāvināt otram.

Es atdevu viņiem dēlu un pazudu. Jā, vecīši jutās aizvainoti, es zinu, bet citādi rīkoties nevarēju. Bet, ja sieviete spēj šķirties no sava bērna, tad tikai reizi dzīvē. Es toreiz pati sev zvērēju, ka nemeklēšu tikšanos ar dēlu, lai ari kā mani māktu ilgas. Man tikai bija jāzina, vai viņš ir dzīvs, vesels, vai viņam labi klājas. Bet to es zināju visus šos deviņus gadus. -

Pirmajos gados es vēl cerēju, ka, ja apprecēšos, tad man būs otrs bērns. Un tā es apprecējos ar Bakiru. Bet par māti kļūt шап nebija iespējams. Man nebija tiesību riskēt: ja nu pēkšņi bērns kļūs bārenis? Ko lai dara, ja man slikta veselība!

Bakirs bieži teica, ka pienāks diena, kad Amanats būs kopā ar mums. Jā, es ceru, ka tā notiks. Dzīvoju no cerībām. Bet kā lai no viņa tagad šķiras? Ja arī visu izstāstīšu Amanatam un ja viņš pēkšņi teiks, ka ir ar mieru palikt kopā ar mani, — vai tas ir iespējams? Tur, kalnos, mīt divi vecīši, kuriem viņš ir viss viņu dzīves saturs. Viņi mani nolādētu, un viņiem droši vien būtu taisnība. Vai var atmaksāt ar nepateicību par cēlsirdību un labestību? Un ne jau svešiem cilvēkiem, bet nelaimīgā Mūsas vecākiem?!

Nē, to es nedarīšu. Kā būs, tā būs. Es nedrīkstu savas bēdas uzvelt citu pleciem. Katram sava nasta ir jānes ...»

Apmēram tā domāja Altinaja un tad, pārliekusies priekšējam sēdeklim, teica:

— Lūdzu, šoferīt, aizvediet mūs uz Togoloka-Moldo ielu.

— Uz mājām? — Amanats brīnījās. — Bet ne uz skolu?

— Es jūtos slikti, Amanatiņ. Uz internātu mēs brauksim rīt, — Altinaja atbildēja vainīgā balsī. — Lūdzu, neapvainojies.

Pie mājas durvīm Amanats izkāpa un ilgi skatījās nopakaļ mašīnai, kurā aizbrauca Altinaja. Ir nu gan! Tāda jauna un tik vārga! Gan nobālē, gan spiež roku pie sirds, gan asaras pašas līst no viņas acīm. Kas viņai kait? Un vai viņa spēs rīt atbraukt? Ja nu piepeši pavisam sasirgs un nevarēs piecelties?

VĒL VIENS JAUNUMS

Žunuss Šerovs sen viņu gaidīja un sāka jau uztraukties.

— Kur jūs tik ilgi bijāt? — viņš jautāja zēnam.

— Aļas tante mani veda uz universitāti. Tad mēs vēl gribējām aizbraukt uz to internātu, kur es mācīšos, bet Aļas tantei kļuva slikti. Kas viņai kait, skolotāj? Vai viņa ir slima?

— Jā, dēliņ, Aļa nav gluži vesela. Slimās sirds dēļ viņai pat bija jāpamet ģeoloģija un jāsāk nodarboties ar žurnālistiku ...

— Kā? Vai tad Aļas tante arī ir ģeoloģe?

— Nu, protams! Gan viņa, gan viņas vīrs Bakirs Temirovs. Viņi kopā mācījušies. Bakirs turklāt vēl ir dzejnieks. Daudz dziesmu ir uzrakstīts ar viņa vārdiem, mēs tā arī iepazināmies: es atskaņoju viņa dziesmas. Bet tad viņš un Aļa kļuva man tuvi draugi. Es viņus ļoti mīlu — lieliski cilvēki!

Bakirs Temirovs ...

Amanats atcerējās, ka kirgīzu valodas mācību grāmatā viņš redzējis Bakira Temirova dzejoļus, pat mācījies tos no galvas. Bet vai zēns varēja iedomāties, ka kaut kad sastaps īstu akinu? Dzejnieki viņa iztēlē bija īpaši cilvēki, kas dzīvo savā teiksmainā pasaulē. Taču izrādās, ka pat ģeologs var būt akins! Savādi.Lūk, kādu vīru izvēlējusies Aļas tante! Vai varbūt otrādi — viņš izvēlējies viņu?

— Patiesību sakot, lielākā daļa manu dziesmu uzrakstītas ar Bakira vārcļiem, — Žunuss Serovs turpināja.

— Viņš ir apdāvināts cilvēks un, kas man sevišķi

patīk, ļoti vienkāršs. Agri zaudējis vecākus, izaudzis bērnunamā, tad mācījies universitātē. Bet dzejoļus viņš sācis rakstīt gandrīz vai bērnībā. Kā redzi, viņam ir divas profesijas. Starp citu, ja vēlies, es jūs iepazīstināšu, tas nav grūti. '

Amanats tā apjuka, ka tūlīt nespēja atbildēt. Viņš domāja, ka, ja dzejnieks Temirovs nevēlēsies iepazīties « ar puišeli no aila, tad viņam būs taisnība. Bet viņam, Amanatam, protams, tas būs aizvainojoši. Tad varbūt labāk vispār atteikties?

— Nezinu, — viņš teica. — Kā jūs pats, skolotāj, nolemsiet.

Pieslējis kruķi pie gultas, Žunuss Serovs ar grūtībām apsēdās uz krēsla.

— Zini, Amanat, — viņš lēni ierunājās, it kā vēl pārdomādams, vai uzsākt šo sarunu vai arī atlikt.

— Kā redzams, kamēr vēl netiks atrisināts jautājums par tavu pārcelšanu uz pilsētas internātu, tev vajadzētu labāk palikt Frunzē. Vai maz kas var gadīties? Ja nu pēkšņi direktors gribēs ar tevi iepazīties, aprunāties, lai skaidri zinātu, kurā klasē tu vari mācīties.

— Bet es taču pārgāju uz trešo klasi! — Amanats iebilda. — Kas tur vēl ko runāt?

— Rajona internātā ir mazliet citāda programma,— Žunuss Serovs paskaidroja. — Labāk tūlīt visu izdarīt nekā vēlāk mētāties no klases klasē.

#

— Es esmu noilgojies pēc mājām, — Amanats atzinās, un viņa lūpas iedrebējās. — Bet, ja vajag, vēl mazliet pagaidīšu. Tikai jāuzraksta vectēvam.

— Es jau uzrakstīju un visu paskaidroju, — skolo-

tājs teica. — Та ka neuztraucies, ludzu! Taču ne jau tas ir galvenais.

— Kas tad?

— Redzi, puisīt, man tagad sākas grūts laiks, es būšu joti aizņemts. Drīz eksāmeni konservatorijā, Kultūras pilī mēs tagad gatavojam plašu programmu jaunās sezonas atklāšanai. Man būs jābraukā pa rajoniem. Tu tač.u redzi, es dzīvoju viens. Pie kā lai es tevi atstāju?

— Es varu arī viens dzīvot, — Amanats paziņoja.

Žunuss Serovs iesmējās.

— Nē, drosmīgo zaķēn, — viņš teica, — tas nav iespējams. Ko tu ēdīsi?. Ko viens pats darīsi šajā mājā?

— Bet ko tad darīt?

— Ļoti vienkārši. Kādu laiku padzīvosi pie tantes Aļas un tēvoča Bakira. Tur tev nebūs slikti.

Amanats galīgi apjuka. Kāpēc viņš tiem būtu vajadzīgs? Kāpēc viņiem jānoņemas ar svešu puiku? Cik savādi! ... Protams, tante Aļa ir laba sieviete, ar viņu ir interesanti un labi. Bet viņa tik vārga, un te vēl liekas rūpes ...

— Ko tu klusē? — Žunuss Serovs pajautāja. — Vai piekrīti?

— Kā jūs teiksiet, — Amanats padevīgi atbildēja, kaut gan tas viss viņam ne sevišķi patika.

TREŠĀ TIKŠANĀS

Amanats bija pieradis celties līdz ar pirmajiem saules stariem. Viņš nezināja, ka pilsētā no rītiem guļ ilgāk, bet gulēt iet vēlāk. No septiņiem rītā zēns sēdēja uz palodzes, gaidīdams Altinaju, bet ap deviņiem jau uztraucās ne pa jokam. Vai tiešām viņa būtu viņu apmānījusi? Vai varbūt ir saslimusi? Vai ari vienkārši nolēmusi viņa dēļ nešķiest laiku?

Pulksten vienpadsmitos atskanēja telefona zvans.

Amanats ātri paņēma .klausuli.

— Kas tur? — viņš kliedza. — Kas runā?

— Tā esmu es, tante Aļa!

Amanats gribēja viņai pārmest nokavēšanos, bet neiedrošinājās, tikai smagi nopūtās.

— Kas tev kait, .Amanatiņ? Skaties, ka govs nesa-zelē tavu kreklu! Es drīz atbraukšu . ..

«Interesanti, kā viņa zina šo sakāmvārdu?» Ama-nats nodomāja, nolikdams klausuli. «Vecmāmiņa tā vienmēr saka: «Ko tu pūt? Skaties, ka govs nesazelē tavu kreklu.» Bet tante Aļa atkārtoja vecmāmiņas vārdus. Vai tiešām arī pilsētā tā runā?»

Viņš nolēma pagaidīt Aitiņajn uz ielas un ātri izskrēja no mājas.

Altinaja šodien bija jautra, rosīga, visu ceļu sarunājās ar Amanatu, un viņam patika, ka viņai tāds labs garastāvoklis. Viņš pats ielika roku viņas plaukstā, un tā viņi ilgi gāja pa ielām, ļoti ilgi, tāpēc ka internāts bija pašā nomalē. Balta māja stāvēja biezā parkā, kurā auga daudz dažādu koku, pat augļu koki. Smagajos zaros karājās lieli āboli, bumbieri, persiki ... Amanats brīnījās, ka tos vēl neviens nav novācis: pār-gatavosies un sapūs ...

Pie ieejas atradās liela, raiba puķu dobe, līdzās strūklaka, un zilganais ūdens' sitās augstu gaisā, gandrīz līdz apkārtējo koku lapu vainagiem.

Ūdens šalkoņa Amanatam atgādināja kalnu ūdenskritumus, uz kuriem viņš tur, mājās, varēja stundām ilgi raudzīties ar izbrīnu.

— Pagaidi mani šeit, Amanatiņ, — Altinaja teica.

— Es uzzināšu, vai ir atsūtīti tavi dokumenti.

Noilgojies pēc dabas, Amanats ar patiku ieelpoja

vēso, valgo gaisu strūklaku tuvumā, pavērsa sakarsušo seju uz smago, auksto lāšu pusi, kuras šķīda uz visām pusēm. Caur mitrajām skropstām viņš skatījās uz skaisto, balto māju un priecīgs domāja, ka drīz tajā dzīvos un mācīsies, skraidīs pa šo parku ar citiem zēniem, skatīsies uz strūklaku, plūks augļus no šiem smaguma pilnajiem zariem — laikam tas visiem atļauts?

Altinaja atgriezās daudz ātrāk, nekā viņš bija gaidījis. Viņa nezin kāpēc smaidīja, ‘un, nolēmis, ka viss ir kārtībā, zēns metās viņai pretī.

— Vai uzņēma? — Viņš ieskatījās Altinajai acīs.

Altinaja nolēma, ka vispareizāk būtu pateikt visu,

kā ir.

— Es pati neko nesaprotu, — viņa ierunājās.

— Tavi dokumenti ir atsūtīti, tos ir izskatījuši, tu biji ieskaitīts, bet pēkšņi tos pieprasījusi Izglītības ministrija. Es, protams, visu noskaidrošu, neuztraucies...

Bet Amanats jau raudāja. Viņš raudāja tik rūgti kā varbūt vēl nekad agrāk, viņa pleci drebēja, pa vaigiem ritēja lielas asaras.

«Kāpēc viņi tā rīkojušies?» viņš domāja. «Vispirms uzņēma, bet pēc tam pārdomāja. Es taču esmu lopkopja dēls, man apsolīja... Ko tagad teikt vecmāmiņai un vectētiņam? Man vienalga, man pat labāk ir mājās, bet viņi tā gribēja, lai es mācītos Frunzē!»

Altinaja nezināja, kā nomierināt zēnu. Viņa centās iestāstīt, ka viss nokārtosies, viņa pati ies uz ministriju un panāks, lai Amanatu uzņem.

— Neraudi, neraudi, — viņa atkārtoja. — Tici man, viss būs tā, kā tu vēlies .. .*

Amanats atgriezās mājās ar aiztūkušām acīm un drīz aizmiga. Bet miegā viņš vēl ilgi nopūtās un uztrūkās, un sapnī redzēja biezu parku un koši baltu māju, kas spīdēja caur kuplo, zaļo lapotni.

Viņu pamodināja skaļas balsis, smiekli, trauku šķindoņa ... Vispirms viņš nodomāja, ka vēl sapņo, ka laikam redz sapnī internāta ēdnīcu, kur viņš pusdieno kopā ar saviem jaunajiem biedriem. Bet nē, atvēris acis, Amanats ieraudzīja skolotāju, tanti Aļu un kaut kādu gara auguma vīrieti ar biezu, melnu matu cekulu. Visi trīs jautri sarunājās. Uz galda atradās konfektes, āboli, žāvēti aprikozi...

«Mani neuzņēma internātā, bet viņiem ir jautri!» zēns aizvainots nodomāja. «Ko tagad teiks vectētiņš?»

Viņam ļoti gribējās ēst, gribējās ābolus un žāvētos aprikozus ...

Altinaja pirmā pamanīja, ka Amanats ir pamodies, un pieskrēja viņam klāt:

— No tevis pienākas ķīla, Amanatiņ! Ātrāk celies augšā, nav ko gulēt, kad viss tik labi izdevies.

Viņa pastiepa zēnam rokas, it kā gribēdama palīdzēt piecelties.

— Ķīla? — Amanats miegainā balsī jautāja. — Vai tiešām uzņēma? — viņš jautāja, pats vēl tam neticēdams.

— Jā, jā! — dobjā balsī atsaucās cirtainais vīrietis, kas sēdēja pie galda. — Tu nu gan guli, varoni! Ar lielgabalu neuzcelsi!

Vīrietis piegāja pie dīvāna, saķēra rokās apmulsušo Amanatu un pasvieda viņu tik augstu, gandrīz līdz pašiem griestiem. Pēc tam satvēra, nostādīja sev līdzās un teica, pastiepis milzīgu, melnīgsnēju roku:

— Būsim pazīstami. Es esmu Bakirs Temirovs. Bet tu, cik man zināms, esi Amanats Nurakovs?

— Jā, — Amanats klusu atbildēja.

— Vai tas pats Amanats Nurakovs, kuru ieskaitīja mūzikas skolā internātā? — Bakirs pasmaidot jautāja.

— Es neko nezinu ...

— Bet mēs zinām! — tante Ala jautri iesaucās. — Un tāpēc, ka tevi uzņēma, no tevis pienākas ķīla.

— Bet man nekā nav, — zēns apjucis iepleta rokas.

— Kā tā — «nekā»? — Bakirs nopietni iebilda. — Tev ir dziesmas! Nospēlē mums kādu dziesmu — un būsim norēķinājušies!

Kā redzams, viņš bija jokdaris, šis dziesminieks Te-mirovs. Amanatam kļuva jautri no viņa vārdiem. Bet tad viņš atkal sadrūma:

— Vectētiņš nedomāja par mūzikas skolu ...

— Nu ko tu, dēliņ! — Zunuss Serovs teica. — Tev pats dievs novēlējis mācīties tieši mūzikas skolā!

— Tur es taču nekļūšu par mācītu cilvēku! Bet vectētiņš to vien gribēja.

— Nē, Amanat, tu vienkārši nezini. Mūzikas internātā bērni mācās tos pašus priekšmetus, ko ikvienā skolā, — Altinaja teica, viņu maigi apskaudama. — Toties tu arī mūziku nepametīsi. Skolotājs 2unuss saka, ka tu nedrīkstot aizmirst mūziku ...

Amanats atkal kļuva jautrs. Ak, kā priecāsies vectēvs un vecmāmiņa par tādu veiksmi! Viņi bija domājuši par parastu, visparastāko pilsētas internātu, bet tagad, izrādās, viņu mazdēls mācīsies ne tikai aritmētiku, fiziku un dažādas citas zinātnes, bet vēl arī mūziku. Kaut ātrāk varētu viņiem to visu izstāstīt! Un, galvenais, to visu laikam nokārtojusi tante Aļa. Cik viņa laba! Vecmāmiņa teiktu, ka pats allāhs atsūtījis man palīgā tādu krietnu, labu sievieti ...

VECĀS BATMAS DZIESMA

Saule kā nokaitēts vara šķīvis sastinga virs kalnu ganībām, bet šeit, Tjanšana kalnos, tā nekad nav tik svelmaina kā ielejās. Tā ir spilgta, milzīga, bet it kā saudzē gan cilvēkus, gan dabu, un tāpēc zāīe nogāzēs līdz pašam rudenim ir za}a un sulīga, gluži kā pavasarī.

Kirgīzu lopkopji un zirgkopji mīl Augšējās kalnu ganības, kur gaiss ir-tik tīrs un saule cilvēku nenovārdzina, tikai priecina viņa dvēseli ar saviem maigajiem stariem.

Uz šejieni, uz nepārskatāmajām kalnu ganībām, arī pārcēlies vecais zirgkopis Nuraks Nurakovs kopā ar savu pelēko tūbas jurtu un rāmo, gudro sievu Batmu.

Līdz šim viņa jurta stāvēja pie milzīga, melna laukakmens lejas kalnu ganībās, Tarkapčagajā, kas nozīmē — Šaurā aiza. Tur arī bija gan brīvi, gan skaisti. Bet vai to var salīdzināt ar Augšējām ka-lnu ganībām? Te ganības ir plašākas, nav ne mežaudžu un neizbrie-ņamu krūmāju, ne vēja nogāztu koku. Un zāle ir garāka un sulīgāka, un nogāzes lēzenākas, — kur arī atrastos, visur var saskatīt zirgu ganāmpulku, nekur tas nevar noslēpties.

Nurakovu jurta arī redzama jau pa gabalu, dāpēc ka stāv uz neliela paugura, atklātā vietā, un nekas to neierobežo no apkārtējās pasaules.

Batma pavēra smago aizkaru un izgāja ārā. Viņa līdz ceļgaliem brida pa košām puķēm, kas zibēja visur, kur vien paskatījās. Gaisā nav ne mušas, ne sīcoša oda, ne nikna dundura — tādā augstumā tie nedzīvo. Tikai kā perlamutrs vizoši taurenīši plivinās no ziediņa uz ziediņu. Un gaiss ir tik tīrs, tik dzidrs un smaržīgs, ka nenopriecāties.

♦ Lejas kalnu ganībās zirgu ganāmpulks dažreiz izklīda, meklēdams svaigu zāli, aizgāja vairākas verstis no jurtas — meklē nu rokā. Bet šeit barība aug zem zirgu pakaviem, ja vien nav slinkums, noliec galvu un ēd, cik tīk.

Paēdušie, brangie zirgi smagi nogulstas zālē, svētlaimīgi aizver mēļās acis un snauž. Lūk, arī Bērā — nolikusies līdzās savam audžudēlam un jūtas svētlaimīga. Bet Rudo tagad nevar pazīt. Kārnais, vārgulīgais kumeliņš bārenītis kļuvis par staltu zirdziņu, spalva laistās, smailās ausis vērīgi klausās, it kā baidoties palaist garām kādu skaņu. Bet acis viņam lielas, gandrīz kā bērna dūrīte. Viņš skatās uz visām pusēm — ziņkārīgs lopiņš! — un trinas gar savas otrās mātes krustiem, jautri vicinādams kuplo astīti.

Daudz ko atceras vecā Batma, skatoties uz laimīgo, mazo kumeliņu un paēdušo, apmierināto Bēro. Un atceroties domās sacer dziesmu, vienu no neskaitāmajām dziesmām, kuras pašas no sevis rodas viņas dvēselē. Ar šo dziesmu viņa aicina Amanatu ātrāk atgriezties mājās un sasildīt viņas veco sirdi, kas noilgojusies pēc mazdēla:

Es gaidu, kad tu atgriezīsies, Amanat,

Mans mazdēliņš tu, kamielēns tu mans ...

Vai lielpilsētas troksni nav vēl aizmirsies Tev tukšais, klusējošais tēva nams?...

Ne kalnos vairs, ne puķēs prieku nerodu,

Kad tālumā no jurtas klīsti tu.

Ak, manu dārgumiņ, ak, kamielēn,

Kad beidzot atgriezīsies mājās, zēn?

Tā savā nodabā dziedāja vecā Batma un visu laiku skatījās uz to pusi, no kurienes bija jāparādās viņas

vīram Nurakam. Iepriekšējā dienā viņš bija devies uz ciematu, cerēdams sastapt mazdēlu, un sieviete gaidīja viņus abus ar nepacietību un satraukumu.

Lūk, beidzot tālumā parādījās jātnieks. Tas ir viņš, viņas Nuraks, viņa tūlīt pazina pēc tā, kā viņš taisni un skaisti sēdēja seglos, — ne katrs jaunais uz zirga izskatās pēc īsta džigita! Bet Amanats nebija redzams aiz vecā vīra platās muguras, varbūt tīšām ir paslēpies?

Zirgs soļoja viegli un ātri. «Steidzas mans vanags iepriecināt savu vecenīti,» Batma pateicīgi nodomāja.

Kad jātnieks bija jau gluži tuvu, sieviete saprata, ka vecais vīrs atgriežas viens pats. Citādi Amanats noteikti skatītos aiz vectēva muguras vai arī nolēktu zemē un skrietu pie viņas, savas vecmāmiņas, pēc kuras nevarēja būt nenoilgojies, — to nu viņa skaidri zina!

Košais, biezais ziedu paklājs zem kājām sievietei šķita kaila, pelēka zeme. Viņai kļuva baigi. Gandrīz veselu mēnesi zēns nav bijis mājās, bet priekšsēdētājs taču bija apsolījis, ka pēc nedēļas Dalbajs viņu atvedīs uz kalnu ganībām. Kas gan varēja būt noticis? Mācības vēl nav sākušās, vēl gandrīz mēnesis līdz tām. Kāpēc bērnam jānīkst tveicīgā pilsētā, svešos cilvēkos? Vai tikai viņš nav saslimis no neierastā ēdiena?

Nuraks ļoti steidzās, tas bija redzams, un Batma vēl vairāk uztraucās. Ja zēna nav viņam līdzi, tad kāpēc tā dzīties? Var būt, ka ved sliktu vēsti. Sliktai vēstij, saka, esot ātras kājas .. .

Tikai piejājis tuvāk, vecais vīrs pieturēja zirgu, kurš pēc tam soļoja lēni un mierīgi... Nē, tas viss neko labu nevēsta ...

Augstu paceltu galvu sieviete sastinga uz vietas. Viņa tagad izskatījās kā koka tēls. Acis pievērstas

jātniekam. Viņa nešaubījās, ka tas ir Nur-aks, bet nevarēja saprast, kas tā par balsi, ko viņa sadzirdēja, — tāda augsta, skanīga un, galvenais, sievietes balss. Nevienas sievietes seglos nebija, Nuraks jāja viens ...

Batmai likās, ka viņa zaudē prātu.

Vecais vīrs apturēja zirgu un viegli nolēca. Viņa seja bija, bāla un apjukusi, pie jostas karājās kaut kāda kastīte, no kuras skanēja dziesma.

— O, allāh! — Batrna iesaucās. — Kas tev tur dzied, manu vanag?'Es no bailēm gandrīz zaudēju prātu, kad ieraudzīju, ka tu jāj viens pats, bet dziesmu dzied sieviete.

— Vai pārbijies? — Nuraks ar* pūlēm iesmējās. — Kaš tur ko baidīties? Šo mantu tavam mazdēlam uzdāvinājuši par to, ka tu viņam iemācīji skaistas dziesmas. Ņem, — atraisījis siksniņu, viņš pasniedza sievai tranzistoru,. — ņem un klausies dažādas dziesmas, cik vien sirds vēlas.

Batma ar trīcošu roku paņēma uztvērēju, uzmanīgi to aplūkoja un pielika pie auss.

— O, kamielēn! — viņa saviļņota iesaucās. — Kā viņš priecē savus vecīšus! Bet kur ir viņš pats, mūsu puisēns? Kāpēc tu, vecais, klusē?

— Viņš pagaidām ir Frunzē.

— Kāpēc Frunzē? — vecā jautāja. — Kāda Frunze var būt brīvdienās?

— Viņu uzņēmuši internātā, tagad viņš mācīsies tajā pašā pilsētā, kur mācījies’viņa tēvs un mūsu dēls.

— Kā tu to visu uzzināji?

— Atbrauca no Frunzes cilvēks, atveda mums, lūk, šo dāvanu no Amanata, arī vēstulīti, un pastāstīja, kā viņam klājas. Un ko gan tu domā, vecenīt? Mūsu mazdēlu mūzikā māca pats ievērojamais dziedonis Žunuss Šerovs!

— Vai tas, kurš pie viņiem internātā bija ieradies?

— Kā tad! Viņš tur, Frunzē, gandrīz visu mūziku vada, viņu visi zina. Sākumā Amanats pie viņa dzīvoja, bet tagad pārgājis pie kaut kādiem viņa draugiem, tāpēc ka Serovs ir ļoti aizņemts, bet sievas viņam nav.

— Nu, un ko viņš, mūsu kamielēns, raksta? Palasi!

Vecais vīrs izvilka no kabatas salocītu papīriņu,

atvēra to, sakoncentrējās un lēni izlasīja:

— «Dārgais vectētiņ un vecmāmiņ, Jums raksta Jūsu mazdēls Amanats. Es dzīvoju pie labiem cilvēkiem, tantes Aļas un viņas vīra — tēvoča Bakira. Viņš ir akins un'ģeologs, mācījies kopā ar manu tēvu Mušu. Viņš sacer dziesmas, bet mans mūzikas skolotājs Žu-nuss Serovs sacer tām mūziku un pēc tam dzied. Nosūtu Jums mazu radio, var būt, ka tajā dzirdēsiet mana skolotāja balsi, viņš bieži uzstājas.

Jūs neslimojiet, bet par mani neuztraucieties. Drīz jau sāksies nodarbības mūzikas internātā. Cik labi būtu, ja Jūs varētu pie manis rudenī atbraukt, jo bez Jums man ir skumji. Amanats.»

Kamēr vecais vīrs lasīja vēstuli, pa vecās sievietes’ melnīgsnējiem, grumbainajiem vaigiem ritēja asaras, bet, noklausījusies līdz galam, viņa teica:

— Ko lai dara! Putnēni vienmēr aizlido no dzimtajām ligzdām. Kaut tikai viņam būtu-labi...

Un te nu Nuraks redzēja, cik ļoti sievu satriekusi vēsts, ka Amanats paliek Frunzē.

Viņi iegāja jurtā. Vecenīte pakāra uz naglas uztvērēju, apsēdās un skatījās tajā sausām, prasīgām acīm.

«Nu, ko tu teiksi?» it kā jautāja viņas naidīgais acu skatiens. «Ko tu teiksi man par mazdēlu? Jeb arī tā tarkšķēsi pa tukšo un melsīsi dažādus niekus? Kāpēc mans Amanats palicis Frunzē? Līdz mācību sākumam vēl ir tālu, un nav viņam tur ko darīt pie svešiem cilvēkiem. Vai tiešām viņš neilgojas pēc mums? Atsūtījis savā vietā runājošu kasti un domā, ka mums ar to diezgan? Bet vai tu, runājošā kaste, nevari nedziedāt svešās balsīs, bet gan mana mazdēla balsī?...»

Bet radio pašlaik moži ziņoja par kaut kādiem sasniegumiem, par plānu pārsniegšanu, par ražas novākšanu un piena izslaukumiem ...

Batma tik tikko valdīja niknas asaras. Skatoties uz viņu, Nuraks gaidīja sašutuma uzliesmojumu. Viņš reti kad bija redzējis sievu tādā stāvoklī — parasti viņa bija mierīga un piekāpīga. Bet, ja viņas dvēselē kaut kas plosījās, viņa varēja arī pārskaisties.

— Tu, necienīgais veci, pie visa esi vainīgs! —' Batma pēkšņi iekliedzās. — Tu sadomāji dzīt bērnu nezin kur! Lai allāhs ir tavs soģis, ka tu man atņēmi vienīgo prieku. Kā es tagad dzīvošu?

— Labi, labi, sieviete! — Nuraks stingri noteica. — Pārāk esi sākusi trokšņot. Pacieties mazliet — un mēs aizbrauksim pie viņa ciemos. Tad pati redzēsi, vai es esmu labi izdarījis, kad nolēmu, lai mūsu mazdēls kjūtu par mācītu cilvēku.

Viņš piecēlās un izgāja no jurtas, lai šī saruna beigtos.

BAKIRA DZIESMA

Uz rakstāmmašīnā‘ieliktās balta papīra lapas bija uzrakstīts dzejoļa sākums — tikai astoņas rindiņas, bet tās lika zēnam daudz ko pārdomāt.

<rAmanats» — kāds teiksmains vārds!

Cik daudz laimes, ceribu ir tajā!

Neticu, ka atkal kādu reizi Aiziesi no mūsu miļās mājas ...

Nepamet mūs, Amanat, nekad,

Nebēdz prom, lai ari kā tev klājas,

Vienīgais tu atalgojums bēdām,

Ko ir izcietusi Attina ja.

Apjukumā zēns atslīga uz krēsla pie Bakira rakstāmgalda. Viņš nespēja saprast, priecāties vai bēdāties, bet juta, ka tie nav tikai vienkārši vārdi, ka tos ir diktējusi Bakira sirds. Bet kāpēc viņiem vajadzīgs svešs zēns? Kāpēc viņiem nav savējā, ja viņi tā vēlas, lai mājā būtu bērns?

Nē, laikam viņam nevajadzēja ieiet šajā istabā, kuru tante Aļa dēvē par kabinetu. Bet, ja ir ienācis, tad nevajadzēja lasīt šo dzejoli, jo tēvocis Bakirs viņam to nelūdza darīt!

Uz liela galda stāvēja divas grāmatu grēdas, rakstāmpapīrs, caurspīdīgā glāzītē atradās spalvaskāti un zīmuļi. Galda vidū mirdzēja gaiša metāla rakstāmmašīna. Nekad vēl Amanats nebija redzējis tik skaistu lietu. Tā ir pat interesantāka par tantes Aļas magnetofonu un pat par mazo radio, kuru viņš aizsūtīja vectētiņam un vecmāmiņai.

Amanats apskatīja rakstāmmašīnu. Neviļus uzmanību atkal piesaistīja rindas:

«Amanats» — kāds teiksmains vārds!

Cik daudz laimes, ceribu ir tajā!

Tālāk viņš nelasīja.

««Teiksmains vārds»!... Kas tajā ir teiksmains? Vārds kā jau vārds! Un kāda tajā var būt cerība? Nē, to tēvocis Bakirs laikam nav vēl līdz galam izdomājis, vēlāk pasēdēs, padomās — un viss kļūs saprotams.

Jā, viņi mani ir iemīlējuši, es pats to redzu, viņi ir pret mani labi. Bet pret viesiem arī jābūt labiem, un es esmu viesis! Viņi pastaigājas ar mani pa pilsētu, tur no abām pusēm pie rokas, it kā vestu mazuli. Bija aizveduši uz bērnu kino'— par mazajiem-partizāniem un viņu gudro suni. Interesants kino! . . .»

Trešo reizi viņš pievērsās dzejoja rindiņām, tās zēnam nedeva miera. Tad viņš paņēma no glāzītes resnu, zilu zīmuli un sāka pasvītrot atsevišķas rindas, cenzdamies tās saprast. «Nekad no mums neaizej .. .» Viņš pasvītroja un nodomāja: «Interesanti... Vai es esmu kaķis vai suns, kam vienmēr jāpaliek pie saimnieka?. Nu, nē! Tikko mani galīgi uzņems internātā, es aizbraukšu uz kalnu ganībām pie vecmāmiņas. Tūlīt aizbraukšu, un nekādas tēvoča Bakira dziesmas mani nenoturēs.»

Viņš atcerējās ziediem izraibinātās pļavas un noras, ātros kumeļus, kumisu, kuru pilsētā ne par kādu naudu nedabūsi... Tiesa, reiz tēvocis Bakirs atnesa mājās dažas pudeles kumisa, bet izrādījās, ka tas nav tāds kā mājās, pavisam citāds. Mājās viņš nemaz tik bieži nedzēra kumisu, tur, kalnu ganībās, ir vēss. Bet šeit visu laiku gribas dzert ...

Viņš aplaizīja lūpas un piecēlās, lai ietu padzerties, bet viņa skatiens pievērsās augstajiem, stiklotajiem grāmatu plauktiem. Sājā istabā divas sienas līdz pašiem griestiem aizņēma grāmatas. Kuru palasīt? Tā taču ir vesela bibliotēka, daudz lielāka nekā viņu rajona internātā!

Viens skapis bija pieblīvēts ar dzejoļu krājumiem, akinu grāmatām. Laikam, ja to visu izlasītu, tūlīt kļūtu gudrāks. Vectētiņš ne velti sacīja, ka pilsētā cilvēks

ātrāk kļūstot pieaudzis un gudrs. Un kā gan citādi, ja apkārt tik daudz grāmatu! Droši vien, lai tās izlasītu, nepietiek ar vienu mūžu ...

Pirms dažām dienām Bakirs pats ieveda Amanatu šajā istabā un, norādījis ar roku uz sienām, teica:

— Lūk, šeit glabājas visa mana bagātība...

Tieši tā arī teica. Amanats toreiz nodomāja, cik tas

ir savādi: vai tiešām pilsētnieki vāc grāmatas kā bagātību, bet ne tāpēc, lai tās lasītu?

Nē, laikam viņš nav gluži pareizi sapratis tēvoci Bakiru. Neliekas, ka viņš un tante Aļa dzītos pēc kaut kādām bagātībām. Viņiem nav ne paklāju, ne dārgu mantu, istabā atrodas tikai visnepieciešamākais. Bet grāmatas viņiem laikam ir vajadzīgas darbam.

Priekšnamā spalgi iezvanījās telefons. Amanats devās pie tā skriešus, nocēla klausuli, bet nepaguva ne vārda pateikt, kad izdzirdēja:

— Hallo, Amanatiņ! Kā tev klājas? Ko tu dari? Vai tev nav garlaicīgi?

Tā bija tantes Aļas balss.

— Kāpēc tu klusē, Amanat?

— Bet kad jūs atnāksiet? — zēns jautāja. Viņš juta, ka patiesi .garlaikojas un ļoti vēlas, lai viņa ātrāk atgrieztos.

— Drīz ...

Amanats smagi nopūtās. )

— Atkal govs zelē tavu kreklu! — tante Aļa iesmējās. — Kāpēc tu nopūties? Labāk aizej pie ledusskapja, izņem augļus un paēd, bet es pacentīšos neaizkavēties.

— Labi, — Amanats gurdi noteica un aizgāja uz virtuvi.

Bet augļus viņš nevēlējās. Zēns atgrieza krānu, pieliecās un sāka dzert tieši no šaurās strūklas, izšļaksti-nādams ūdeni uz visām pusēm. Tad ar delnu noslau-

cīja lūpas un nodomāja: «Pilsētas ūdens ir negaršīgs, ož pēc kaut kādām zālēm. Pavisam kas cits ir pie mums, kalnos!»

No aukstā ūdens nemaz nekļuva vēsāk. Amanats nosvīda, novilka virskreklu un apakšējo krekliņu un apgūlās ēdamistabā uz dīvāna.

Ēdamistabas logi bija vērsti uz ziemeļiem, tiem priekšā aizvilkti biezi aizkari, un istabā valdīja tveicīga pustumsa. Amanats gulēja un domāja: kāpēc gan viņš neatgriezās mājās līdz mācību sākumam? Tagad jau skaidrs, ka internātā viņu uzņēmuši. Vēl atlikušas apmēram trīs nedēļas. Kāpēc šeit sēdēt?

Viņš par to nesen bija runājis ar 2unusu Serovu, bet tas teica: «Kamēr braukāsi turp un atpakaļ, cik daudz laika un spēka patērēsi! Tavas kalnu ganības ir gandrīz vai pasaules malā! Nē, dzīvo šeit, iepazīsies ar pilsētu, bet vectēvs ar vecomāti, iespējams, apciemos tevi septembrī. ..»

Viņš gulēja uz dīvāna un gandrīz vai raudāja. Kāpēc viņš bija piekritis skolotājam? Tagad zēns pat uzskatīja, ka ne vien skolotājs, bet arī vectētiņš ir vainīgs, atļaudams viņam palikt Frunzē. Un vispār kāpēc vectēvam bija ievajadzējies, lai mazdēls noteikti mācītos tajā pašā pilsētā, kur mācījies Mūsa? Vai tad tas ir obligāti?

Protams, kā tante Aļa, tā tēvocis Bakirs ir labi cilvēki, neko sliktu neteiksi, paldies skolotājam, ka Ama-natu ar viņiem iepazīstinājis. Gribētos, lai kādreiz vectētiņš un vecmāmiņa viņus ielūgtu ciemos uz kalnu ganībām, pacienātu ar garšīgu cienastu un kumisu ...

Amanats nejuta, kā iemiga. Karstuma nogurdināts, viņš gulēja tik cieši, ka nedzirdēja, kā Altinaja un Bakirs ilgi un neatlaidīgi zvanīja pie durvīm, jo viņiem nevienam nebija līdzi atslēgas.

Stāvēdami aiz durvīm, viņi klausījās, bet no dzīvokļa nebija dzirdama ne skaņa.

— Var būt, ka izskrējis pagalmā un rotaļājas ar bērniem. — Bakirs prātoja un nosteidzās lejā.

Aitiņa ja sekoja vīram.

Pagalmā nebija neviena — ne bērnu, ne pieaugušo.

— Dīvaini... — Bakirs domīgi novilka.

— Vai viņš nav aizmucis uz mājām? — Altinaja nočukstēja no izbailēm stingām lūpām. — Puisēns noilgojies, tas redzams ...

— Nu, ko tu! — Bakirs iebilda, kaut gan arī pats tā jau bija nodomājis. — Tas nav iespējams! Viņš mums katrā'ziņā palūgtu dot iespēju aizbraukt mašīnā, kas dodas uz to pusi, vai arī ar autobusu.

Klusēdami viņi atkal lēnām kāpa augšā pa kāpnēm. Bakirs redzēja, ka pa Altinajas bālo seju tūlīt sāks ritēt asaras, taču mierināt viņu nespēja.

— Kas tad ir noticis? — Altinaja jautāja. — Es taču tikai pirms divām stundām runāju ar viņu pa telefonu! Man nepatika viņa balss, es jutu, ka viņš ļoti garlaikojas. Vai tiešām bija nolēmis aizbēgt? .

Bakirs pieliecās pie atslēgas cauruma un priecīgi iesaucās:

— Ek, kāds es esmu muļķis! Atslēga taču ir durvīs! Tātad viņš vienkārši ir aizmidzis! Un kāpēc es tūlīt neiedomājos pārliecināties?

Altinaja bikli pasmaidīja un atkal spēcīgi piespieda zvana pogu.

Aiz durvīm atskanēja basu kāju dipoņa. Amanats atvēra durvis. Viņš bija samiegojies, sasārtis un pat neapjēdza, kā atradās tantes Aļas apskāvienos.

— Manu puisīt! Manu puisīt! — viņa dedzīgi čukstēja.

Bet Bakirs tikai pateica:

— Tu nu gan mūs nobiedēji, Amanat. Mēs jau nezinājām, ko domāt: zvanām, zvanām, bet tu neatver.

— Es loti gribu gulēt, — Amanats teica, atbrīvojies no tantes Aļas ciešajiem apskāvieniem, un atkal devās uz ēdamistabu.

— Nu, guli, guli. Pirms vakariņām es tevi uzmodināšu.

PIRMAIS SOLIS UZ PATIESĪBU

Ienākdams kabinetā, Bakirs tūlīt saprata, ka pieļāvis kļūdu, atstādams dzejoli rakstāmmašīnā. Viņš ieraudzīja rindas, ko bija pasvītrojis Amanats, un pasauca Altinaju.

— Ko tagad darīt? — viņa jautāja, noklausījusies vīra stāstījumu, bet tūlīt sevi nomierināja: — Nē, viņš vēl ir par mazu, lai kaut ko šajā dzejolī saprastu!

— Bet pasvītrotās rindas? — Bakirs jautāja.

— Blēņošanās! Vienkārši bērnišķīga blēņošanās! — Altinaja pārliecināti atbildēja. — Un aizmirsīsim to.

— Nē, Aļa, tu maldies, — Bakirs iebilda. — Amanats noteikti ir sapratis, kas šeit uzrakstīts. Ek, kāds nelabais man lika atstāt lapu mašīnā!

— Tu patiesi domā, ka viņš ir sapratis?

— Esmu pārliecināts! — Bakirs stingri noteica.

— Mēs taču negribējām zēnam visu atklāt pirms tikšanās ar vecīšiem. Mums nav tiesību to darīt!

Bakirs tikai paraustīja plecus. Bija redzams, ka viņš patiešām ir satraukts par notikušo un pats nevar atrast izeju.

— Bakir! Bakir! Nu ko tu klusē?

— Zini, ко, — viņš beidzot teica. — Atnes, lūdzu, savu fotogrāfiju albumu. Mēs neko Amanatam neteiksim, nebaidies, bet kaut ko pamēģināsim.

Nākamajā dienā, sēdēdama savā redakcijā, Altinaja neko nespēja darīt. Darbs neveicās, viss krita no rokām, nepadevās, un viņa nemitīgi skatījās pulkstenī, nepacietīgi gaidīdama darba dienas beigas.

«Nabaga Amanats,» viņa domās teica dēlam. «Bēgt projām no mums, Amanatiņ, nevajag, mēs ar varu tevi neturēsim, kaut arī baidāmies pat domāt par to, ka tu varētu aiziet...»

Vakar vakarā, kad Amanatu uzmodināja, viņš viņiem šķita neparasti noslēgts, pat atsvešinājies. Vakariņas neēda, mazliet pasēdēja pie galda un atkal devās gulēt. No rīta viņš ne uz vienu neskatījās, bija nerunīgs un domīgs. Par Bakira dziesmu neviens no viņiem neteica ne vārda.

Kad viņi devās projām no mājas, Amanats bikli vaicāja:

— Vai es drīkstu līdz mācību sākurbam aizbraukt uz kalnu ganībām?

— Vakarā aprunāsimies, — Bakirs atbildēja. — Tev taču drīz sāksies mācības ...

Viņi izgāja uz ielas gluži nomākti. Abi redzēja, ka zēns noslēdzies sevī, mokoši domā par kaut ko tādu, ko vēl nespēj patstāvīgi izprast. Bet nejautā aiz lepnuma. Viņš ir lepns un saviem gadiem neparasti patmīlīgs.

Bet Amanats, viņus pavadījis, kaut ko pārdomādams, mazliet pastāvēja ēdamistabā, atvēra klavieru vāku un sāka ar vienu pirkstu spēlēt kādu melodiju. Šī nodarbošanās viņam patika, atvairīja drūmās domas, un viņš nemanīja, ka ir pienācis pusdienlaiks.

Amanats paņēma futbolbumbu, ko viņam bija uzdāvinājis Bakirs, un izgāja pagalmā.

Altinaja tajā dienā jutās slikti. Redakcijas vadītājs, pamanījis viņas bālumu un drudžaini mirdzošās acis, pajautāja:

— Vai tu esi slima? Varbūt atkal sirds?

— Jūtos nevesela, — Altinaja atbildēja. — Pārņēmuši drebuļi...

— Ej mājās, paguli, mēs paši tiksim galā.

Altinaja viņam bija pateicīga un jau pēc piecpadsmit

minūtēm atradās pie mājas.

Pamanījis viņu pagalmā, Amanats paspēra sānis bumbu un vaicāja:

— Kāpēc jūs šodien tik agri?

— Izdevās tikt ātrāk... Gribu pabūt kopā ar tevi. Amanats, skraidot pa pagalmu, bija sakarsis, viņš

iespieda padusē bumbu un kopā ar Altinaju kāpa augšā.

Pie pašām durvīm viņa, it kā gribēdama pārbaudīt zēna noskaņojumu, noglāstīja Amanata galvu. Viņš neizvairījās, bet ar smaidu pieņēma viņas glāstu. Viņš vispār tagad nebija tik drūms kā iepriekšējā vakarā un šorīt.

— Kāpēc tu rotaļājies viens pats? — viņa jautāja. — Kur ir citi bērni? Tu taču ar dažiem esi pazīstams?

— Neviens neiznāca ārā, — viņš teica. — Vispār gandrīz visi kur nu kurais ir izbraukuši brīvlaikā. Daži laimīgie — pat uz kalnu ganībām ...

Viņa saprata šo mājienu un atkal sadrūma. Kā viņu velk uz turieni! Kā redzams, visas viņa domas, visas vēlmes ir tur, pie vecajiem Nurakoviem, ar viņu zirgiem, kumeļiem, pie bezrūpīgās brīvās dzīves plašajās

ganībās. Nu ko, tas ir saprotams. Zēns tur ir uzaudzis, tā ir viņa stihija

Viņa iegāja kabinetā. Fotogrāfija, kurā Musam bija nedaudz vairāk par divdesmit gadiem, stāvēja tajā pašā vietā, kur viņi ar vīru vakar bija nolikuši. Un līdzās — otra. Kā redzams, tās neviens nebija aizticis. Laikam Amanats nebija iegājis šajā istabā. Bet zēns it kā kļuvis nedaudz priecīgāks — vēl jau bērns, ātri aizmirst sarūgtinājumu.

Un tomēr Altinajai likās, ka viņa vairs ne dienu nespēs nodzīvot, slēpdama no dēla patiesību. Katra stunda, ko viņi kopā pavadīja, viņai likās kā nodeva meliem, kuriem pienācis laiks darīt galu. Viņi taču gluži vienkārši māna bērnu, ļaunprātīgi izmanto bērna uzticību un labsirdību.

Vannas istabā šalca ūdens. Durvis nebija cieši aizvērtas, un pa šķirbiņu Altinaja ieraudzīja, ka Amanats, sēdēdams vannā, šļakstinās, sprauslo un nirst.

Viņa ilgi vēroja dēla draisko peldi. Tad viņš pietrūkās, pastiepa roku pēc dvieļa un sāka slaucīt muskuļaino, spēcīgo, iedegušo ķermeni. Uz ķeblīša gulēja viņa biksītes un katūna krekliņš. Amanats ātri apģērbās un iznāca ārā. Altinaja laikus paspēja atlēkt no durvīm un, it kā nekas nebūtu noticis, sāka griezt telefona ripu.

«Diezgan,» viņa nodomāja, «pietiek! Tūlīt ievedīšu viņu kabinetā un parādīšu fotogrāfijas...»

— Cik labi pie jums mazgāties! — zēns viņai teica. — Ūdens, cik vēlies, lej nežēlodams ...

— Jā? — viņa izklaidīgi jautāja, neiedziļinādamās zēna vārdos.

Amanats atkal ievēroja, ka viņai laikam kļuvis slikti: pirksti drebēja, nevarēdami uzgriezt numuru, seja bija

bāla. «Nu redz, atkal saslimusi!» viņš nodomāja. «Laikam tāpēc arī pārnākusi no darba agrāk.»

— Iesim, Amanat, es tev kaut ko parādīšu, — viņa teica un cieši satvēra zēna roku.

Ienākdama istabā, Altinaja smagi atlaidās krēslā un sāka novērot dēlu. Zēns tūlīt ieraudzīja divas lielas fotogrāfijas, kuras agrāk, kā viņš atcerējās, tur nebija manījis. Vienu no tām viņš pazina. Viņš ilgi skatījās uz to, it kā neticēdams pats sev, bet Altinaja sastinga, gaidot viņa jautājumu, un baidījās pat paskatīties uz to pusi.

— Ai, tas taču ir Mūsa! — viņš teica, it kā nopriecādamies par negaidīto tikšanos. — Kā viņš šeit nokļuvis? Tas ir tētis! Tēvs!

— Ļoti vienkārši! — Altinaja ar grūtībām atbildēja. — Viņš bija mūsu draugs un uzdāvināja mums šo fotogrāfiju.

— Ak, jā! Es atcerējos! Tēvocis Bakirs mācījies kopā ar viņu! Viņš man līdzīgs, vai ne?

Viņa pastiepās uz zēna pusi un saņēma puisēna roku.

— Nē, Amanat, tu esi viņam līdzīgs.

Amanats plati un apmierināti pasmaidīja. Jā, viņš ir līdzīgs tēvam! Vecmāmiņa un vectētiņš bieži par to runājuši. Viņi vēl teikuši, ka viņš, Amanats, ir Mūsas turpinājums, mantojums, kuru viņš viņiem atstājis.

Zēna skatiens pievērsās otrai fotogrāfijai, un viņš izbrīnā iesaucās:

— Ai, Aļas tante! Tā esat jūs, kopā ar manu tēvu! Vai ne?

— Jā ... — Viņai likās, ka pienācis izšķirošais brīdis, laikam tūlīt viņa pateiks zēnam visu.

Pastiepusi roku, viņa paņēma fotogrāfiju un pasniedza Amanatam.

— Paņem par piemiņu... Tādas tev mājās taču nav?

— Nav, — viņš atbildēja un pamanīja fotogrāfijas otrajā pusē uzrakstu. «Mūsa un Altinaja,» viņš izlasīja. Bet, sev neticēdams, izlasīja vēlreiz: «Mūsa un Altinaja ...»

Altinaja!...

Dzejas rindās, kuras viņš vakar bija izlasījis tēvoča Bakira istabā, arī bija šis vārds. «Par nabaga Altina-jas ciešanām», liekas, tur bija rakstīts. Bet vecmāmiņa viņam jau sen bija stāstījusi, ka viņa tēva līgavu sauc Altinaja.

— Altinaja! Altinaja! — Amanats iekliedzās, un nebija saprotams, vai viņa balsī skanēja vilšanās vai arī niknums.

Un no viņa kliedziena sievietei gar acīm nošķīda spilgti, krāsaini apli, galva noreiba, viņa gandrīz nokrita no krēsla uz grīdas.

— Tu esi Altinaja? — viņš stingrā balsī turpināja. — Vai tu esi Altinaja vai tante Aļa? Pasaki man, kas tu esi!

Viņa pastiepa zēnam abas rokas, pievilka sev klāt un spēcīgi piespieda pie krūtīm.

— Jā, dēliņ, mani sauc Altinaja ... Par Aju mani sauc Bakirs.

Ne viņas maigā balss, ne rokas, kuras glāstīja viņa plecus un galvu, nelika atmaigt Amanata sirdij. Viņš jutās apmānīts, viņš negribēja, lai šī sieviete viņu glāstītu un skūpstītu, viņam tas nav vajadzīgs, viņam ir vecmāmiņa Batma, kas viņu uzaudzinājusi, viņš, vienalga, būs kopā ar viņu!...

— Tātad tu biji mana tēva līgava? — atvirzīdamies no Altinajas, viņš jautāja.

— Jā, — viņa klusu izdvesa, it kā būtu spiesta atzīties par kaut ko apkaunojošu.

— Bet kāpēc tu mani pameti, kad es piedzimu?

Viņa bija gaidījusi visu ko, tikai ne tādu cietsirdīgu,

tiešu, bērnam neraksturīgu jautājumu. Kā lai viņam paskaidro to, kas bija noticis? Kā lai atgriež atpakaļ kaut vai to labo, kas bija radies viņu starpā šajā laikā? Viņš raugās viņā gandrīz ar naidu. Lūk, kad viņa patiešām zaudē dēlu uz visiem laikiem!

— Amanat, manu puisīt, tev mani jāuzklausa, — Altinaja sāka lūgties.

— Es taču paliku viena, gluži viena, slima un izmocījusies. Kā mani, tā tevi izglāba tava tēva vecāki, un es nekad neaizmirsīšu viņu labestību. Tu esi viņu īstenais bērns, viņu Mūsas pēctecis. Bet es? Es viņiem esmu sveša! Tu viņiem biji vajadzīgs kā glābiņš pēc Mūsas bojāejas. Bet es ļoti ilgi biju slima. Pacenties to saprast, tu taču vairs neesi maziņš. Kā gribēsi, tā būs, tev neko ar varu neuzspiedīs. Tikai dzīvi bez tevis es vairs nespēju iedomāties.

Asaras viņu smacēja, bet viņa runāja, vairs nespēdama apstāties, aizmirsdama, ka viņai priekšā sēž bērns, kurš daudz ko var arī nesaprast un tāpēc viņai nepiedos ...

Bet Amanats juta viņas bēdas, redzēja viņas asaras, saprata, cik viņa ir nesaudzīga pret sevi un ar kādu cieņu, ar kādu pateicību izsakās par viņa tēva vecākiem — viņa mīļajiem vecīšiem. Jā, Altinaja, viņa māte, par visu vaino tikai sevi. Bet vai tad viņa ir vainīga, ka Mūsa gājis bojā, ka viņa bijusi slima, ka viņai nebija bijis ne mājas, ne darba?... Arī viņa ir jāžēlo. Pat tagad, kad viņai ir gan labs vīrs un dzīvoklī tik ērta vannas istaba, kurā var plunčāties kaut vai visu dienu, un tik daudz labu grāmatu, — pat

tagad viņas ir ļoti žēl, tāpēc ka viņa dēlu mīl un gribētu vienmēr būt kopā ar viņu. Laikam Altinaja visu laiku slimo arī dēļ bēdām, tāpēc ka viņas dēls aug bez viņas .. .

Amanats atmaiga, viņam pat bija kauns par savu niknumu, kuru viņš nebija spējis apvaldīt. Piespiedies pie mātes, zēns ilgi un klusi raudāja, žēlodams gan viņu, gan arī pats sevi.

Cik laimīga jutās Altinaja, redzot šīs labās asaras! Amanats spējis viņu saprast, labais, gudrais zēns. Un vai tagad viņš būs ar viņu kopā vai nebūs, bet viņa sirdī vairs nepaliks rūgtums un nicinājums pret māti.

— Nebaidies, dēliņ, nebaidies, es tevi ar varu neatņemšu taviem vecīšiem, — Altinaja teica, viņu skūpstīdama. — To es nedarīšu. Ja negribēsi no viņiem šķirties, nevajag. Tikai izdari tā, lai viņi man piedotu, atļautu tevi apciemot, kad brīvlaikā brauksi mājās. Es tagad nespēju pat iedomāties, ka tevi ilgi neredzēšu.

— Jā, jā, viņi ir labi, viņi visu aizmirsīs, — Amanats caur asarām apgalvoja. — Viņi nekad par tevi nav sliktu teikuši, vienkārši klusēja manā klātbūtnē. Tie bija citi cilvēki, kuri pastāstīja, kā tu mani atvedi un atstāji, nepabarojusi ar pienu un nesagaidījusi vectēvu un vecmāmiņu ...

— Bet tā nebiju es ...

Viņa pastāstīja viņam arī par to briesmīgo dienu un redzēja, ka viņš tic katram vārdam. Viņas sirdī līdzās maigumam pret dēlu pamodās tādas pateicības jūtas, kādas .nav vārdos izsakāmas.

... Bakirs mājās sastapa klusumu un mieru. Altinaja, ātra un veikla, virtuvē saimniekoja, Amanats uz klavierēm spēlēja kādu melodiju. Acis abiem bija aiz-tūkušas, sasarkušas, — kā redzams, ne mazumu asaru viņi te ir lējuši, kamēr iestājies šis klusums.

Viņš ievēroja, ka sieva it kā kjuvusi jaunāka, viņas seju rotāja smaids, vaigi.sārtojās.

«Tātad pats grūtākais ir garām,» Bakirs nosprieda. «Noslēpuma vairs nav, un, ja patiesība ir ienākuši šajā mājā ne bez ciešanām, tomēr tas ir labāk nekā meli, kaut arī svēti meli.»

Viņš iegāja savā istabā, nolēmis neko neizprašņāt, — ja gribēs, paši pastāstīs pie vakariņu galda, kas viņiem te bija noticis.

Cauri pievērtajām durvīm atskanēja klavieru skaņas. «Spējīgs zēns! Visu savu īso mūžu viņš bija spēlējis tikai uz trim komuza stīgām, par klavierēm viņam nebija nekādas sajēgas. Un nu jau iemācījies uz tām nospēlēt savas iemīļotās melodijas. Apbrīnojama dzirde!»

Viņš iztēlojās, ka drīz Amanats pārbrauks uz internātu, tātad ar viņu varēs šad tad redzēties, varbūt tikai svētdienās. Un atkal mājā būs klusums, neskanēs Amanata dzidrā balss. Nē, patiess ir kirgīzu sakāmvārds: «Māja ar bērniem — tirgus, māja bez bērniem — tuksnesis.»

...Pie vakariņu galda Amanats atkal bija bēdīgs, gurdens, sēdēja, skatīdamies šķīvī, un klusēja.

— Kas tev ir, dēliņ? — Altinaja uztraucās un ar šausmām nodomāja: «Vai tiešām niknums viņa sirdī atkal ir ņēmis virsroku? Likās, ka viņš visu bija spējis saprast, un viņa asaras bija labas asaras.»

Bakirs pamanīja, ka viņa pirmo reizi uzrunāja zēnu — «dēliņ». Tātad patiešām viss jau ir pateikts un tagad tikai jānogludina tie iespaidu asumi, kuri nevarēja nerasties bērnam no tik negaidīta atklājuma. Nav joka lieta desmit gadus nodzīvot pārliecībā, ka tev nav mātes, uņ pēkšņi viņu atrast, nonākt saskarē

ar mātes jūtām, kas viņam uzkritušas kā pēkšņs akmens nogruvums kalnos.

— Tu patiesi šodien neesi tāds kā parasti, — viņš iesaistījās sarunā. — Saki, Amanat, — kas ir noticis?

— Nekas... Vienkārši es gribu līdz mācību sākumam paciemoties pie vectētiņa un vecmāmiņas. Man Joti nepieciešams viņiem kaut ko pastāstīt. — Viņš caur pieri paskatījās uz Altinaju: vaiv viņa saprot, ko tieši viņš steidzas pastāstīt vecvecākiem?

— Nu, ja tā, — tātad jābrauc, noteikti jābrauc! — Bakirs teica. — Vai gribi, lai es tevi aizvedu?

— Gribu! — Amanats nopriecājās. — Ļoti gribu!

— Bet kā ar mani? — Altinaja samulsusi jautāja.

— Tu kopā ar mums, — Amanats teica. — Bez tevis nemaz nav iespējams.

Cik laimīga jutās Altinaja, dzirdot šos vārdus!

Bet Bakirs teica:

— Baidos, ka tu neizturēsi. Viņi taču tagad ir Augšējās kalnu ganībās, — vai tu zini, cik tas ir augstu?

— Nē, izturēšu, izturēšu! — Altinaja iesaucās kā spītīga meitene un pat piecirta kāju. — Es toreiz nevarēju, es biju slima un nelaimīga. Bet tagad man ir ļoti labi, Bakir, nu lūdzu, nu piekrīti!

— Kā zini, — viņš atbildēja, saprazdams, ka cits lēmums nav iespējams. Domā pati.

— Es jau esmu izdomājusi. Man viss jānoved līdz galam. Mēs ar Amanatu sapratām viens otru, tagad palikuši Mūsas vecāki. Kamēr es nebūšu ar viņiem salabusi, vienalga, miera nebūs.

— Nu ko, parīt brauksim. Nolemts.

Amanats līdz šim brīdim pats .nezināja, kā paguvis iemīlēt tēvoci Bakiru. Kas viņš par cilvēku! Vectēvs, kad visu uzzinās, noteikti par viņu teiks: «Tas ir īsts džigits! Vārdus nekaisa vējā!» Bet par vecmāmiņu nav

ne runas: cilvēks, kurš atvedis viņai mazdēlu, būs viņas dārgākais viesis. Ak, kaut ātrāk paietu rītdiena! Un kaut nesaslimtu no uztraukumiem Altinaja, nē, ne Altinaja, bet māte! Viņa spēs aizbraukt līdz kalnu apmetnei, viņš ir pārliecināts, tāpēc ka saprot, cik tas ir svarīgi. Tas ir svarīgi visiem: gan vectēvam un vecmāmiņai, gan Altinajai, gan tēvocim Bakiram un, protams, viņam pašam.

Bet ja nu pēkšņi vectēvs Nuraks negribēs salabt ar savu vedeklu? Ko tad? Tad taču viņa tā uztrauksies, ka droši vien atkal saslims, viņa aizbrauks ar tēvoci Bakiru, un Amanats viņus vairs neredzēs. Viņš pat nespēj īsti pateikt, ko vairāk iemīlējis — māti vai tēvoci Bakiru, bet ne no viena viņš neatteiksies. Vectēvs arī ir labs, viņš varbūt sākuma noskaitīsies, bet tad sapratīs, ka nabaga Altinaja nav vainīga ne viņa, ne viņa mazdēla priekšā, jo viņa gandrīz nomira aiz bēdām, zaudējusi savu Mušu. Tagad Amanats visu zina un ne no svešiem ļaudīm, ne no zēniem, kuri atkārtoja visādas pieaugušo tenkas, bet tieši no savas mātes. Bet viņa nespētu dēlam melot.

«Viss būs labi, viss būs ļoti labi,» Amanats sev apgalvoja. «Kaut tikai ātrāk paietu rītdiena!»

Un tā diena pagāja.

ATKAL MĀJĀS

Mašīna ātri un viegli slīdēja pa līdzenumu, bet, jo augstāk kāpa ceļš, jo tās gaita kļuva gausāka, it kā mašīna būtu nogurusi un kustētos ar pēdējiem spēkiem.

Amanats sēdēja blakus šoferim. Atskata spogulītī viņš mēģināja ieraudzīt Altinaju un redzēja, kā viņa nervozē — gan sarkst, gan bālē... Tad tēvocis Bakirs

saņem viņas rokas un saspiež tās savās platajās delnās.

— Nevajag, nevajag, — viņš klusu saka. — Viss būs labi, tu redzēsi. Es visu laiku būšu kopā ar tevi...

Viņa pasmaidīja, būdama vīram pateicīga par visu. Nē, bez sava Bakira viņa diezin vai būtu riskējusi ierasties pie vecīšiem. Bakirā apslēpts viņas spēks, vīrišķība, noteiktība. Viņā un tagad, protams, arī Aina-natā, mazajā puisēnā ar stingru, vīrišķīgu raksturu.

Sājā naktī Amanats slikti gulēja. Viņš visu laiku mēģināja iedomāties, kāda būs tikšanās ar vecmāmiņu un vectēvu, ko viņš viņiem teiks un ko viņi atbildēs... Vectēva seju viņš redzēja gan vēsu, svešu, gan atmaigušu, mīlīgu. Bet vecmāmiņa, viņš domāja, raudās un slaucīs asaras ar savas brūnās šalles galiem. Vecmāmiņa — tas ir pavisam kas cits, ar viņu viegli salabt, bet cilvēkiem pāri nodarīt viņa nemaz neprot.

Neizgulējies, satraukts par priekšā stāvošo braucienu, Amanats uzcēlās agrā gaismiņā un sāka gaidīt, kad pamodīsies Altinaja un Bakirs. Bet tagad mašīnā zēns nogura. Viņš aizmiga, atmetis galvu uz sēdekļa atzveltnes, un nogulēja gandrīz visu ceļu.

Pie pašas kalnu apmetnes Bakirs viņam pieskārās:

— Nu, dēliņ, rādi ceļu uz jurtu, tu taču šeit visu zini.

Amanats ar grūtībām atvēra acis, bet, atcerējies, kur viņš atrodas un kurp brauc, mirklī atjēdzās:

— Ai, mēs taču jau esam gandrīz mājās!

Pēc dažām minūtēm mašīna apstājās. Līdz Nura-kovu jurtai bija pavisam netālu. Pasažieri nepaspēja izkāpt, kad nezin no kurienes saskrējušie cilvēki apstāja pelēko pobedu. Spraukdamies cauri pūlim, Nu-raks, bet pēc viņa Batma nokļuva priekšā.

— Vectētiņ! Vecmāmiņ! — Amanats iesaucās. — Es esmu atbraucis! Mēs esam atbraukuši! — viņš izlaboja, pec kārtas mezdamies ap kaklu gan vectēvam, gan vecaimātei.

Viss bija gandrīz tā, kā viņš naktī bija iztēlojies.

Vecmāmiņa no prieka raudāja un slaucīja asaras brūnajā šallē; vectēvs Nuraks, apskāvis mazdēlu, piesardzīgi skatījās uz maliņā- stāvošajiem negaidītajiem viesiem.

— O, pie mums taču pati mūsu vedekla ir ieradusies! — ar izbrīnu un neslēptu izsmieklu viņš teica, beidzot pazinis Altinaju. — To nu mēs negaidījām! ...

— Vectētiņ, vectētiņ, neaizvaino viņu! — Amanats iekliedzās un metās pie mātes, it kā vēlēdamies viņu aizstāvēt. — Neaizvaino viņu! — viņš atkārtoja ar asarām balsī. — Viņa ir laba! Un arī tēvocis Bakirs! Es viņus mīlu! — viņš iesaucās, ieraudājās un ieskrēja-jurtā.

-— Ve-dekla? — neticēdama savām ausīm, Batma novilka. — Tad tā esi tu, Altinaj?

— Jā, māt, tā esmu es, — tikai ar lūpām, gandrīz bez skaņas, Altinaja teica un, pieskrējusi pie vecenītes, apskāva viņu.

Tā apskāvušās, viņas iegāja jurtā — divas raudošas sievietes: viena — veca, saulē un vējā nobrūnējušu seju, ko izvagojušas dziļas grumbiņas, un otra — vēl pavisam jauna, trausla, maziņa, gaišu seju, īsos, pil-sētnieciskos svārciņos un gaišā jaciņā. Aizmugurē gāja Nuraks gara, stalta vīrieša pavadībā, kam bija mazliet izvalbītas acis, vaigu bārda un biezi, melni, sprogaini mati.

Kādu laiku jurtā valdīja klusums, tikai šņukstēja sievietes un raudāja Amanats, gulēdams ar seju pret sienu.

— Kāpēc tu raudi, puisīt? — Bakirs apsēdās pie Amanata un uzlika viņam roku uz pleca. — Par ko tu raudi? — viņš atkārtoja. — Tu taču tā ilgojies atgriezties pie vectētiņa un vecmāmiņas, gribēji, lai arī mēs pie viņiem atbraucam, vai atceries? Tu teici, ka viņi ir labi, ka neaizvainos ne mani, ne tavu māti...

Bakirs to visu runāja ne tik daudz, lai nomierinātu Amanatu, cik vecīša dēj: lai dzird, kā viņu mīl mazdēls, lai zina, ka viņš, Amanats, uzstājās, lai Altinaja un viņas vīrs atbrauktu pie Mūsas vecākiem.

Bet Nuraks jau pats apkaunējās, ka neviesmīlīgi uzņēmis ciemiņus. Lai kas viņi būtu, tie ir viesi.

— Nu labi, labi, vecā, — viņš ierunājās. — Pietiks tev liet asaras! Jāpriecājas, ka pie mums bērni atbraukuši, cienasts jāsagatavo, bet tu raudi... — Un, vērsdamies pie Bakira, piebilda: — Ja viņai bēdas — raud, ja prieki — arī raud, ej nu saproti!

Lepnais Nuraks sāka runāt vispirms ar Altinajas vīru, un to visi pamanīja. Pat Amanats saprata, cik daudz tas nozīmē. Bet vecā Batma sāka vēl vairāk raudāt un caur asarām notSica:

— Tūlīt, manu vanag, nedusmojies, es tūlīt...

«Mans vanags» — tā bija balva vecajam vīram par

augstsirdību. Bet to novērtēt spēja tikai pats Nuraks un viņa mazdēls.

PIE MŪSAS KAPA

Gandrīz līdz pašai rītausmai Nurakovu jurtā spīdēja dzeltena uguntiņa.

Saimnieki un viesi klusu tērzēja, reizēm paskatīdamies uz gujošo puisēnu, viņu dēlu, viņu mazdēlu, mazo

cilvēciņu, kas spējis ienest mieru uzreiz divās ģimenēs un saliedēt tās vienā.

Nākamajā dienā viņi gatavojās doties uz Mūsas kapu, bet Altinaja nespēja piecelties no gultas. Lai kā viņa centās vīram un vecākiem slēpt savu stāvokli, bet-jau iepriekšējā dienā Bakirs redzēja, ka viņai ir slikti, satraukts ieklausījās viņas smagajā, saraustītajā elpošanā. Bet viņš klusēja, cerēdams, ka viss būs labi, un domāja, ka ne vien augsto kalnu gaiss, bet arī pārdzīvojumi ietekmējuši Altinajas veselību.

Viņa pamodās ar aiztūkušām acīm, bāla un izmocīta. Brokastīs piala ar kumisu drebēja viņas rokās, bet ēst viņa nemaz nevarēja.

— Nu, lūk, — Bakirs teica. — Tieši no tā arī es baidījos. Es zināju, ka tu nedrīksti braukt.

— Vai tev slikti, māmiņ? — Amanats izbijās. — Es redzu! Es pats redzu, ka tu atkal esi slima.

— Nē, nē, drīz viss pāries, — Altinaja teica. Viņa jutās neērti vecīšu dēļ: lūk, kāda ieradusies! Noņemies nu ar viņu! ...

— Nu, nebēdā, vedekliņ, — Batma mīļi teica. — Kas viss negadās! Šodien mēs nekur nebrauksim, tu pagulēsi, allāhs ir žēlīgs, rīt būsi atkopusies, un mēs tevi paņemsim līdzi.

— Bet man nav izdevīgi šodien braukt. Man jābūt pie ganāmpulka, — Nuraks paziņoja. — Rīt gan — cita lieta, tad lūdzu ...

Batma pateicīgi paskatījās uz vīru. Viņa zināja, ka šodien viņam nekur nav jāiet, viņš jau vakar bija brīdinājis zirgu ganus, lai viņu negaida, bet tagad, lai Altinaja būtu mierīga, izdomājis sev steidzamu darbu. Tāds cilvēks ir jāpameklē ... •

— Varbūt brauksim abi? — večuks jautāja Bakiram. — Es tev tādus zirdziņus parādīšu, ka ne acis atraut!

Un, protams, arī tā bija viltība. Večuks vienkārši gribēja palikt vienatnē ar cilvēku, kurš būs Amanata tēvs, gribēja parunāt kā vīrietis ar vīrieti, labāk viņu izprast.

— Es esmu gatavs! — Bakirs atsaucās un teica sievai: — Vai tu mani palaidīsi?

— Protams! — Altinaja atbildēja. — Ar māti un Amanatu man būs ļoti labi.

... Cik ļoti visu to dienu vecā Batma rūpējās par savu vedeklu! Gan spilvenu uzbužināja, gan segu sakārtoja, gan kumisu pienesa ...

— Dzer, dzer, Altinaja! Dzer par varītēm. Mūsu kumisā ir apslēpts spēks, tas katru nostādīs uz kājām...

Ap pusdienlaiku Altinaja cieši aizmiga un vakarā jutās jau daudz labāk. Acis kļuva skaidras, izzuda bālums. Bakirs atgriezies nopriecājās:

— Nu, lūk, pavisam kas cits! Bet es sev pārmetu, ka tev piekāpos un atvedu kalnos.

— Tātad rīt brauksim? — ar cerībām jautāja Altinaja.

— Ja spēsi — tad brauksim, ja ne — pagaidīsim vēl dažas dienas, — Nuraks teica. — Mums nav kur steigties...

Bet no rīta Altinaja jutās lieliski.

— Es jau pieradu pie jūsu gaisa, — viņa teica. — Esmu gluži vesela. Laikam jūsu kumiss palīdzēja. Vai ne, māt?

— Protams! — vecenīte atbildēja. — Ne velti es tevi par varītēm dzirdīju. Kumiss ir labāks par jebkurām jūsu pilsētas zālēm, tā es domāju.

Vecais Nuraks atveda labus zirgus, vienu, mazāko, pieveda pie Altinajas.

Viņa apjuka, samulsa.

— Es neprotu ... Es nevarēšu ... •

Amanats sāka smieties.

— Neproti jāt? Es tevi pamācīšu.

— Nē, es baidos, — Altinaja atzinās. — Un man ir šauri svārki, un es galu galā nokritīšu.

— Nekas, māmiņ, nebaidies, — Amanats teica. — Tu jāsi kopā ar mani.

Otru reizi viņš vecīšu klātbūtnē Altinaju nosauca par māti, un viņai likās, ka zēns to darījis tīšām, — lai tie nešaubītos, ka viņš no visas sirds atzinis viņu par māti.

Vecīši izlikās to nemanām. Batma nodomāja: «Slava allāham, kad mūs vairs nebūs, viņam būs māte.» Bet Nuraks sprieda pēc sava prāta: «Kādreiz tam bija jānotiek....»

Amanats uzlēca savā zirgā, Bakirs pieliecās un pagrieza Altinajai savu plato muguru, Altinaja uzkāpa uz tās, mazliet pastiepās un, nolikusi abas kājas uz vienu pusi, ērti apsēdās cieši aiz zēna.

«Kāda laime, ka es neprotu jāt,» viņa nodomāja. «Tagad visu ceļu jutīšu viņu sev blakus, turēšos pie viņa, dzirdēšu viņa elpošanu ...»

— Kirgīzu sievietei jāprot jāt, — Nuraks piezīmēja. — Rīt tev to mācīsim, vedekliņ.

— Labi, es pacentīšos ...

— Nu, labi, labi, — vecais piebilda, juzdamies apmierināts par viņas pazemību.

Viņš jāja pa priekšu, un Altinaja priecājās, redzot, cik lepni, jauneklīgi un stalti izskatās šis sirmbārdai-nais vīrs seglos.

Viņa atskatījās. Batma un Bakirs lēnām jāja līdzās un par kaut ko klusu sarunājās, bet, par ko, — to viņa nedzirdēja un arī necentās sadzirdēt. Altinaja zināja, kā viņas vīrs prot iegūt jebkura, pat gluži sveša cil-

vāka labvēlību, prot atrast tādus vārdus, ka viņu saprot un tic viņa sirsnībai. Ne velti cilvēki mīl viņa dzejoļus un dziesmas, jo tajās vienmēr strāvo īstas jūtas... Tagad viņš izstāstīs vecaimātei visu, visu viņu dzīvi: gan to, kā viņa, Altinaja, dzīvoja pirms viņa, cik vientuļa bija, slima un nelaimīga. Batma viņam ticēs, un viņas dvēselē vairs nepaliks aizvainojums pret savu vedeklu, Amanata māti.

Viņi ilgi sēdēja pie Mūsas kapa. Uz zilajiem akmeņiem, kuri klāja kapa kopiņu, Altinaja un Amanats uzlika trauslās augusta puķes. Tad Nuraks noslīga uz paklājiņa, noskaitīja lūgšanu, bet Batma nodziedāja dziesmu, kuru bija sacerējusi nesen, kad pirmo reizi bija atvedusi Amanatu pie tēva kapa:

Es dēlu tev atvedu, Mūsa, —

Tavu pēdējo velti nabaga senčiem.

Es tencinu tevi un debesis,

Kas dāvājušas mums Amanatu.

Tavs dēls pēc tēva ilgojas, Mūsa.

Viņš atnesis ir tev baltus ziedus ...

Viņa dvēsele — skaidra kā rasa,

Viņš izaugs tev lidzigs, Mūsa....

Altinaja nejuta, ka pa viņas vaigiem rit asaras. Kādas jūtas mājo mātē, ja viņas sirdī rodas tādi sāpju pilni un skaisti vārdi!

Bakirs sēdēja, nodūris galvu, un, kad viņš paskatījās uz Altinaju, viņa saprata, ka arī viņu, dzejnieku, aizkustinājušas patiesās jūtas dziesmā, ko sacerējusi vienkārša kirgīzu sieviete, kas zaudējusi dēlu.

Batma izklāja galdautu, salika uz tā ēdienu, visi

klusēdami sasēdās apkārt un uzsāka piemiņas mie-.lāstu.

— Es tev stāstīju pa ceļam par melno klinti, kura pazudinājusi manu dēlu, — Batma teica Bakiram.

— Rau, kur tā ir ...

Viņa izstiepa uz augšu dzīslainu, tumšu dūri, un Bakiram likās, ka nelaimīgā sieviete draud akmens milzenim, nolād to, grib tam uzsūtīt pērkonus un zibeņus, kuri to satriektu pīšļos.

— Ieskaties labāk, tēvoci Bakir, — Amanats teica.

— Vai redzi, rau, tur, pašā virsotnē, kaut kas zaigo un laistās? Tas ir tas pats akmens, kuru gribēja dabūt mans tēvs Mūsa. Sī akmens dēļ viņš iekrita bezdibenī.

— Jā, es to redzu, — Bakirs atbildēja. — Tas kā melns dimants mirdz saulē. Apbrīnojams akmens!

Bakirs piecēlās kājās, pastāvēja brīdi pārdomās un noteiktā balsī teica:4

— Tūlīt es pamēģināšu uzrāpties un atskaldīt no tā kaut gabaliņu. Un šo šķembu mēs uzliksim uz Mūsas kapa.

Viņš pagriezās, paspēra dažus soļus, kad pēkšņi izdzirda aiz muguras sirdi plosošu Amanata kliedzienu:

— Nē, nē! Tu turp neiesi! Es negribu, es baidos, nevajag!...

Bakirs apstājās. Viņš redzēja, ka zēns raudāja, svaidījās, skrēja no vectēva pie vecāsmātes, tad pie Alti-najas un caur asarām sauca:

— Turiet viņu! Nelaidiet! Es negribu, ka viņš ietu bojā!...

Bakirs pieskrēja pie Amanata, pacēla viņu uz rokām, piespieda sev klāt. Zēns cieši apskāva viņa kaklu. Viņš vēl arvien raudāja, bet caur asarām bija dzirdami vārdi:

— Es tevi nelaidīšu! Es negribu, ka tu ietu bojā! Iesim, iesim projām no šejienes ātrāk, man bail. Es tevi nelaidīšu! ...

— Nu labi, dēliņ, nomierinies, es nekur neiešu, — maigi centās nomierināt Amanatu aizkustinātais un pārsteigtais Bakirs. — Es būšu kopā ar tevi ... Mēs būsim kopā visi — vecmāmiņa, vectētiņš, Altinaja, tu un es ... Saki — vai tu to vēlies? Nu, neraudi, neraudi, diezgan!

— Vai tas ir tiesa, vectētiņ? — neatlaizdams ap Bakira kaklu apvītās rokas, Amanats jautāja vecajam Nurakam. — Vai mēs drīkstam būt kopā?

Vecais vīrs ilgi un smagi klusēja.

— Nu ko tu, manu vanag! Nomierini mūsu kamie-lēnu, mēs nekad neesam redzējuši, ka viņš tik rūgti raudātu. Atvieglini bērna sirdi, un allāhs tevi neatstās. Pasaki viņam, ka tagad mēs esam viena ģimene.

— Jā, mēs varam būt kopā, — Nuraks klusu teica. — Mēs būsim kopā ... — Strauji piecēlies, viņš piemetināja: — Bet tagad — viss. Laiks atgriezties mājās.

Un viņš aizgāja atsiet zirgus.

saturs

Brīvlaiks .....

Nuraka iemīļotais zirgs .

Nelaime.....

Vecās ķēves bēdas .

Altinaja.....

Brauciens kalnos Pārestība ....

Kaps ar zilajiem akmeņiem

Sūtnis.....

Lielajā pilsētā Vēl viena diena .

Skolotājs . '.

Lielais koncerts .

Pirmā tikšanās .

Otrā tikšanās Vēl viens jaunums .

Trešā tikšanās .

Vecās Patmas dziesma . Bakira dziesma .

Pirmais solis uz patiesību Atkal mājās .... Pie Mūsas kapa .

Шукурбек Бейшеналиев. АМАНАТ. Повесть Рига «Лиссма» 1981. /га латышском языке Перевела с русского Антонина Бри вере Иллюстрировала Ингмара Михайлова ИБ № 3172

Vidējā skolas vecuma bērniem Sukurbeks Beišanalijevs. AMANATS Redaktors A. Melnalksnis. Māksi. red. A. Sprūdžs. Tehn. red.

M. Romanovska. Korektors E. Sudmalis.

Nodota salikšanai 21.10.80. Parakstīta iespiešanai 03.04.81. Formāts 70X108/32. Tipogrāfijas papīrs N5 3. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 7,35 uzsk. iespiedi.; 7,70 uzsk. kr. nov. 7,57 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt.№ 2137(B). Cena 35 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 82/30847/B-632. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē II.

1

Vārsmas grāmatā atdzejojis Māris Melgalvs.

2

Ķomuzs — kirgīzu tautas stīgu instruments.

3

Ukuruks — gara kārts, kam gala piestiprināta zirgu ķeramā cilpa.

4

Bismilla — ar dievpalīgu.

Content

Beišenalijevs Šukurbeks Amanats

saturs

1