Montgomerija Lūsija Moda

Anna no zaļajiem jumtiem

Lūsija Moda Montgomerija

Anna no zaļajiem jumtiem

.

I MISIS REIČELAS LINDIJAS PĀRSTEIGUMS

Misis Reičelas Lindijas nams atradās tur, kur Eivonlijas galvenais ceļš nolaidās lejup nelielā ieplakā. Uz tās nogāzēm kuploja alkšņu puduri un kazrozes, un cauri tai tecēja neliela upite; tās izteka bija meklējama attālāk, vecajos Katbertu īpašuma mežos, un zinātāji teica, ka tur, savā sākotnējā, mežainajā posmā, šī upīte esot neaprēķināma un pārgalvīga, ar tumšiem, noslēpumainiem atvariem un krāčainiem kritumiem, taču, sasniegusi Lindiju "Ieplaku", tā jau tecēja rātni un paklausīgi, jo misis Reičelas Lindijas namdurvīm pat nieka strautiņš nevarēja paskriet garām, neievērodams pieklājības normas un neveltīdams pienācīgu uzmanību glītam izskatam; šķiet, tas zināja, ka misis Reičela sēž pie loga un modri vēro ikvienu garāmgājēju, vai tas būtu bērns vai strauts, un, pamanījusi kaut ko dīvainu vai neiederīgu, viņa vairs neliksies mierā, iekams nebūs noskaidrojusi visus iespējamos "kā" un "kāpēc".

Eivonlijā un tās apkārtnē dzīvoja daudz cilvēku, kuri mēdza sīki ievērot visas savu kaimiņu darīšanas, pametot novārtā paši savējās, taču misis Reičela

Lindija piederēja pie tām apbrīnojamām būtnēm, kas tiek gala gan ar savām, gan ar citu cilvēku rūpēm. Viņa bija teicama namamāte, viņas pienākumi allaž bija paveikti, turklāt labi paveikti; viņa "vadīja" šūšanas pulciņu, palīdzēja vadīt svētdienas skolu un bija visstiprākais balsts baznīcas palīdzības komitejā un ārzemju misiju nodaļā. Un tomēr misis Reičela atrada pietiekami daudz laika, lai stundām ilgi sēdētu pie virtuves loga un no kokvilnas diegiem adītu gabaliņu segas viņa esot noadījusi veselas sešpadsmit, bijīgā balsī apgalvoja Eivonlijas mājsaimnieces, un turklāt modri vērotu galveno ceļu, kas šķērsoja ieplaku un tālāk uzvijās augstā, sarkanīgā pakalnā. Tā kā Eivonlija veidoja nelielu trijstūrainu pussalu, kas iesniedzās Sentlorensa līcī, un no divām pusēm to apskaloja ūdens, tad ikvienam, kurš te gribēja ienākt vai no šejienes iziet, vajadzēja doties pa šo pauguraino ceļu un, pašam nezinot, nokļūt misis Reičelas visuredzošo acu lokā.

Tur viņa sēdēja arī kādā vasarīgā pēcpusdienā jūnija sākumā. Saules stari silti un spoži mirdzēja logā, augļu dārzs nogāzē lejpus mājas slīga baltsārtu ziedu kupenās, pa kuram sanēdamas lidinājās neskaitāmas bites. Piekalnes tīrumā aiz šķūņa rosījās Tomass Lindijs pabikls, neliela auguma vīrietis, kuru Eivonlijas iedzīvotāji mēdza saukt par "Reičelas Lindijas vīru", sēdams kāļus vēlīnai ražai, un tur, aiz upītes, lielajā, sarkanbrūnajā lauka pie "Zaļo jumtu" mājas to pašu vajadzēja darīt Metjū Katbertam. Misis Reičela to zināja pavisam skaidri, jo iepriekšējā vakarā bija dzirdējusi šo vīru Viljama

Dž. Blēra veikalā, Kārmodijā, apgalvojam, ka sēšot kāļus nākamās dienas pēcpusdienā. Protams, Pīters viņam par to bija apjautājies, jo neviens nekad nebija dzirdējis, ka Metjū Katberts kaut ko kādreiz sāktu stāstīt par sevi bez īpaša pamudinājuma.

Un tomēr tas nenoliedzami bija Metjū Katberts, kurš pulksten pusčetros rosīga darba cēliena pēcpusdienā mierīgi sēdēja ratos un brauca cauri ieplakai augšup kalnā; vēl vairāk: viņš bija ģērbies baltā krekla un savā labākajā uzvalkā, un tas skaidri liecināja, ka šis cilvēks grasās doties kaut kur ārpus Eivonlijas, turklāt viņš bija izraudzījies ratus ar jumta pārsegu un iejūdzis tajos savu bēro ķēvi, un tas nepārprotami nozīmēja, ka viņš saposies kaut kur krietni patālu. Kurp tad Metjū Katberts varētu doties, un kāpēc viņš to dara?

Ja viņa vietā būtu jebkurš cits Eivonlijas vīrietis, misis Reičela, visu atjautīgi apsvērdama, būtu varējusi atrast itin drošu atbildi uz abiem jautājumiem. Taču Metjū no mājām izbrauca tik reti, ka iemeslam vajadzēja būt ļoti svarīgam un neparastam; šis cilvēks bija neredzēti bikls un kautrīgs un ļoti nelabprāt gāja svešā sabiedrībā vai jebkurā vietā, kur nāktos ar kādu sarunāties. Metjū, kurš baltā kreklā sēž apjumtos ratos, nepavisam nebija ikdienišķa parādība. Lai arī kā misis Reičela lauzīja galvu, to viņa izskaidrot nespēja, un pēcpusdienas tīkamā noskaņa viņai bija sabojāta.

"Vajadzēs pēc launaga aizstaigāt uz "Zaļajiem jumtiem" un izdibināt no Marillas, kurp tas cilvēks devies un kāpēc," cienījamā sieviete beigu beigās nosprieda.

"Šajā gadalaikā viņš uz pilsētu nemēdz braukt, un ciemos viņš vispār neiet; ja mājās būtu pietrūcis kāļu sēklu, viņam nevajadzētu tā saposties un ņemt ratus ar jumtu, un tik ātri viņš nebrauca, kā kad vajadzētu doties pēc daktera. Un tomēr kopš vakarvakara kaut kas ir noticis, ja jau viņam vajadzēja posties ceļā. Es galīgi neko nesaprotu, un man ne brītiņu nebūs miera, kamēr nezināšu, kas šodien aizrāvis Metjū Katbertu projām no Eivonlijas."

Ta nu, padzērusi pēcpusdienas tēju, misis Reičela devās ceļā; tālu jāiet viņai nebija, jo lielā Katbertu maja ar vairākām piebūvēm un augļu dārzu visapkārt atradās nepilnu ceturtdaļjūdzi no Lindiju nama. Tiesa, nepilnu ceturtdaļjūdzi pa galveno ceļu pēc tam vēl vajadzēja iet krietnu gabalu pa garo taku, kas aizveda līdz pašai mājai. Metjū Katberta tēvs, tikpat mazrunīgs un nesabiedrisks kā viņa dēls, savulaik tika iekārtojis mājvietu tik tālu no līdzcilvēkiem, cik vien iespejams, neaizejot pilnīgi meža biezoknī. "Zaļo jumtu" mājas bija uzceltas pašā attālākajā Katbertu zemes gabala daļā, un turpat tās slējās ari šodien, tik tikko saskatāmas no galvenā ceļa, gar kuru tik draudzīgi bija izvietojušās visas pārējās Eivonlijas mājas. Misis Reičela uzskatīja, ka dzīvot "šādā vieta vispār nenozīmē dzīvot.

"Tas nozīmē vienkārši mitināties, vairāk neko," viņa sevī noteica, nogriezdamas uz zalainā sānceļa ar dziļajām ratu grambām un mežrožu krūmiem abās malās. "Nav nekāds brīnums, ka Metjū un Marilla abi ir maķenīt dīvaini, dzīvodami tik tālu nost no citiem. Koki tak nav nekāda sabiedrība ja būtu, tad jau nu gan par tās

trūkumu nevarētu žēloties. Es tomēr labāk skatos uz cilvēkiem. Tā jau gan liekas, ka šie abi ir tīri apmierināti, bet laikam tak pieraduši. Cilvēks var pierast pie visa, pat pie karāšanās cilpā, kā teica tas īrs."

Ar šādām domām misis Reičela iegāja "Zaļo jumtu" pagalma. Ļoti zaļā, koptā un kārtīgā pagalmā, kuru no vienas puses norobežoja lieli, senatnīgi vītoli, no otras staltas Lombardijas papeles. Nekur nemētājās neviens neiederīgs koka gabals vai akmens, jo tādu misis Reičela tūlīt būtu pamanījusi. Viņa nodomāja, ka Marilla laikam slauka šo pagalmu tikpat bieži kā istabu. Šeit uz zemes mierīgi varētu ieturet maltīti, nebaidoties, ka ēdienā varētu iekļūt kāda netīrumu drusciņa.

Misis Reičela enerģiski pieklauvēja pie virtuves durvīm un, dzirdējusi aicinājumu ienākt, pārkāpa pāri slieksnim. "Zaļo jumtu" virtuve bija omulīga telpa, pareizāk sakot, varētu būt omulīga, ja tā nebūtu tik nomācoši tīra, ka gandrīz vai atgādināja neizmantotu viesistabu. Tās logi pavērās uz austrumiem un uz rietumiem: pa rietumu puses logu, aiz kura pletās pagalms, virtuvi apspīdēja rāmā jūnija pēcpusdienas saule, bet austrumu pusē cauri mežvīnu lapotnei varēja saskatīt augļu dārza ķiršziedu baltumu un slaidos, līganos bērzus ieplakā pie upītes. Kad Marillai Katbertai atlika laiks apsēsties, viņa allaž apmetās tieši pie šī loga, jo saules gaisma viņai šķita tāda kā neuzticama pārlieku šaudīga un bezatbildīga šai nopietnajai pasaulei; turpat viņa sēdēja arī tagad ar adīkli rokās, un aiz muguras gaidīja uzklāts vakariņu galds.

Pirms vēl misis Reičela bija kārtīgi aizvērusi durvis, viņa jau paguva ielāgot visu, kas atradās uz šī galda. Tur bija trīs šķīvji, tātad Marilla gaida kādu kopā ar Metjū ierodamies uz tēju, taču trauki bija tie paši ikdienišķie, un uz galda atradās tikai mežābolu ievārījums un viena pati kūku šķirne, tātad gaidāmā sabiedrība nevarēja būt nekas īpašs. Bet ko tad lai domā par Metjū balto kreklu un bēro ķēvi? Misis Reičelu arvien neizturamāk mulsināja šis neparastais noslēpums klusajā "Zaļo jumtu" namā, kurā nekā noslēpumaina nemēdza būt.

-   Labvakar, Reičela! Marilla mundri teica. Kāds brīnumjauks vakars, vai ne? Lūdzu, nāc apsēdies! Kā klājas visiem tavējiem?

Starp Marillu Katbertu un misis Reičelu allaž bija pastāvējis kaut kas tāds, ko piemērota vārda trūkuma dēļ varētu nosaukt par draudzību par spīti abu sieviešu atšķirīgajai dabai vai varbūt tieši tās dēļ.

Marilla bija gara, kalsna sieviete, kuras izskatā dominēja taisnas, nevis liektas līnijas; tumšie, nu jau iesirmie mati allaž bija savīti nelielā, stingrā mezglā, kuru saturēja divas enerģiski iespraustas metāla matadatas. Viņa izskatījās pēc sievietes, kuras dzīve rit ierobežotos ietvaros un sirdsapziņa ir stingra un nelokāma, un tāda viņa tiešām bija, taču ap muti viņai jautās kaut kāds nenosakāms un tikko jaušams vaibsts, kas, mazlietiņ spilgtāk iezīmēdamies, varētu liecināt par humora izjūtu.

-   Mums visiem iet labi, atbildēja misis Reičela. Es tā kā baidījos, ka varbūt jums kaut kas lēcies, jo redzēju Metjū aizbraucam prom pa ceļu. Domāju, varbūt pēc daktera.

Marillas lūpas saprotoši savilkās. Viņa bija gaidījusi Reičelas apciemojumu un labi zinājusi, ka Metjū piepešais prombrauciens būs pārāk liels pārbaudījums kaimiņienes ziņkārībai.

-   Ai nē, ar veselību mums viss kārtībā, kaut gan vakar mani atkal mocīja galvassāpes, viņa atbildēja. Metjū aizbrauca uz Braitriveru. Mēs taisāmies pieņemt zēnu no Jaunskotijas bāreņu patversmes, un šovakar viņš ar vilcienu ieradīsies Braitriverā.

Ja Marilla būtu paziņojusi, ka Metjū aizbraucis uz Braitriveru, lai tur sagaidītu ķenguru no Austrālijas, diezin vai misis Reičela justos vairāk pārsteigta nekā šobrīd. Piecas sekundes viņa sēdēja gluži bez valodas. Likās neiespējami, ka Marilla varētu zoboties par viņu, tomēr misis Reičela gandrīz bija gatava pieļaut šādu iespēju.

-    Vai tu runā nopietni, Marilla? atguvusi balsi, viņa noprasīja.

-    Nu, protams, Marilla atbildēja, itin kā pieņemt zēnus no Jaunskotijas bāreņu patversmēm būtu ierasta pavasara darbu daļa ikvienā kārtīgā Eivonlijas saimniecībā, nevis pilnīgi nedzirdēts jaunievedums.

Misis Reičela jutās gluži kā saņēmusi smagu morālu triecienu. Viņas domas spēja veidot vienīgi izsaukuma teikumus. Zēnu! Lai nu kurš, bet Marilla un Metjū Katberti! Pieņemt audzināšanā zēnu! No bāreņu patversmes! Nē, nudien, pasaule ir vienkārši jukusi prātā! Tagad viņu nekas vairs nepārsteigs! Nekas!

-    Kā jums kaut kas tāds varēja ienākt prātā? viņa noprasīja ar bargu pārmetumu balsī.

Tā kā šis lēmums bija pieņemts, neprasot viņas padomu, tas varēja pelnīt vienīgi pārmetumu.

Mēs jau ilgāku laiku par to domājām patiesībā jau visu ziemu, atbildēja Marilla. Kādu dienu pirms Ziemsvētkiem pie mums bija atnākusi misis Aleksandra Spensera, un viņa mums pastāstīja, ka pavasarī taisoties pieņemt no Houptaunas bāreņu patversmes kādu meitenīti. Houptaunā dzīvo viņas māsīca, un misis Spensera tur ir bijusi un visu zina par tām lietām. Bet mēs ar Metjū pēc tam sākām domāt un runāt par to un atkal un atkal pie tā atgriezāmies. Un izdomājām, ka mums vajadzētu pieņemt zēnu. Metjū kļūst arvien vecāks, pati saproti viņam jau sešdesmit, un skaidrs, ka nav vairs tik žirgts kā agrāk. Sirds arvien biežāk liek sevi manīt. Un tu jau zini, cik grūti ir atrast algotus palīgus. Neko citu nav iespējams dabūt kā tikai tos muļķīgos franču puišeļus, un, līdzko tu pagūsti kādam kaut ko iemācīt un ierādīt, viņš ir atkal prom uz kādu omāru konservu fabriku vai uz Savienotajām Valstīm. Vispirms Metjū ierosināja pieņemt kādu no ieceļotāju zēniem. Bet tur nu es uzreiz pateicu nē. ''Varbūt viņi ir gluži labi cilvēki, es negribu teikt neko sliktu, bet man šie klejotāji neder," tā es viņam teicu. "Ja ņemam, tad vismaz ņemam dzimušu šejienieti. Risks, protams, būs jebkurā gadījumā. Tomēr man prāts būs mierīgāks un miegs naktī labāks, ja mēs pieņemsim dzimušu kanādieti." Beigu beigās mēs nolēmām palūgt misis Spenseru, lai viņa, braukdama pēc savas meitenītes, izvēlas kādu bērnu arī mums. Pagājušā nedēļā uzzinājām, ka viņa pošoties ceļā, tāpēc aizsūtījām viņai ziņu ar Ričarda Spensera radu starpniecību, jo tie dzīvo Kārmodijā, lai atved mums ņipru, jauku zēnu, gadus desmit vai vienpadsmit vecu. Mēs nospriedām, ka tāds vecums būtu vispiemērotākais pietiekami daudz gadu, lai tūlīt varētu sākt kaut ko palīdzēt, un pietiekami maz, lai vēl varētu izskolot tādu, kā vajag. Mēs gribam sagādāt viņam labus mājas apstākļus un izglītību. Šodien saņēmām no misis Aleksandras Spenseras telegrammu pastnieks atnesa taisni no stacijas -, un tur bija teikts, ka viņi atgriežoties šovakar ar vilcienu piecos trīsdesmit. Tā nu Metju aizbrauca uz Braitriveru šim zēnam pretī. Misis Spensera tur izlaidīs viņu no vilciena. Pati viņa, protams, brauks tālāk uz Vaitsendas staciju.

Misis Reičela allaž lepojās ar to, ka vienmēr atklāti pasaka savas domas, un to viņa darīja arī tagad kad bija izdevies saskaņot savas domas un attieksmi ar šo satricinošo jautājumu.

Nu, zini, Marilla, es tev pateikšu atklāti, ka, pēc manām domām, tu dari kaut ko ļoti aplamu un ļoti riskantu, tā nu tas ir! Tev nav ne jausmas, ko tev atvedīs. Tu paņem mājā svešu bērnu un neko nezini par viņu ne viņa noslieces, ne to, kas bijuši viņa vecāki, ne to, kāds viņš var izaugt. Nupat, pagājšnedēļ, es taisni lasīju avīzē, kā viens pāris kaut kur rietumu pusē paņēmis sev zēnu no bāreņu patversmes un tas puika naktī pielaidis mājai uguni tīšām pielaidis, Marilla, un gandrīz vai sadedzinājis viņus abus gultā. Un vēl es zinu vienu gadījumu, kad adoptēts zēns sūcis jēlas olas un viņu no tā nekādi nav varējuši atradināt. Ja tu būtu aprunājusies ar mani, Marilla, es nu gan būtu teikusi: Dieva dēļ, nedari tādu muļķību!

Šī pamācošā un diezin vai nomierinošā runa Marillu, šķiet, nedz aizvainoja, nedz satrauca. Viņa mierīgi turpināja adīt.

-    Nenoliegšu, ka tev ir zināma taisnība, Reičel. Arī es esmu raizējusies par to pašu. Bet Metju tik ļoti to vēlējās! Es to jutu un tāpēc padevos. Metjū tik reti izrāda kādu vēlēšanos, ka tajās retajās reizēs, kad tas notiek, es uzskatu, ka mans pienākums ir piekāpties. Un, par risku runājot, tas pastāv gandrīz ikvienā lietā, ko cilvēks šai pasaulē dara. Ja jau par to runājam, risks ir arī audzinat pašiem savus bērnus vienmēr jau tie neizaug tādi kā vajag. Turklāt Jaunskotija atrodas pavisam netālu no mums. Nebūs jau tas zēns ne no Anglijas, ne no Savienotajām Valstīm. Viņam nevajadzētu īpaši atšķirties no mums.

-    Nu, cerēsim, ka viss būs labi, misis Reičela noteica tādā tonī, kas nepārprotami pauda viņas šaubas par šādu iespēju. Bet, ja viņš nosvilinās "Zaļos jumtus" vai sabērs akā strihnīnu, tad nesaki, ka es neesmu tevi brīdinājusi. Ņūbransvikā bija gadījums, kad bērns no bāreņu patversmes saindēja aku, un visa ģimene mira briesmīgās mokās. Tikai toreiz tā bija meitene.

-    Nu, bet mēs neizvēlēsimies meiteni, atbildēja Marilla, itin kā aku saindēšana būtu tīri sievišķīga nodarbošanās, par ko zēna pieņemšanas gadījumā nav jābaiļojas. Es neparko nepiekristu audzināt meiteni. Brīnos, ka misis Aleksandra Spensera sadūšojusies to darīt. Bet viņa jau būtu spējīga adoptēt kaut vai veselu bāreņu namu, ja ieņemtu to galvā.

Misis Reičela labprāt būtu gribējusi uzkavēties līdz tam brīdim, kad mājās parradīsies Metjū ar jauniegūto bāreni. Taču, izrēķinājusi, ka tas nozīmētu gaidīt vēl vismaz pāris stundu, viņa nosprieda, ka labāk jāaizstaigā līdz Roberta Bella namam un jāpastāsta viņiem dzirdētie jaunumi. Tā būs nepārspējama sensācija, un misis Reičelai ļoti patika pavēstīt sensācijas. Tā nu viņa piecēlās uz promiešanu, jāatzīst, par zināmu atvieglojumu Marillai, kura misis Reičelas iespaidā juta atkal uzplaiksnījām agrākās šaubas un bažas.

Nē, tas nu gan ir kaut kas vienreizējs! laimīgi nokļuvusi uz takas, misis Reičela iesaucās. Nudien, tīri vai jādomā, ka esmu sasapņojusies! Nē, man no tiesas žēl tā nabaga puisēna. Metjū un Marilla taču neko nesaprot no bērniem un droši vien gribēs, lai viņš būtu gudrāks un prātīgāks par savu vectēvu, ja viņam vispār ir bijis tāds vectēvs, par ko es stipri šaubos. Un vispār "Zaļajos jumtos" tak bērns liekas kaut kas galīgi neiespējams, jo tur nekad nav dzīvojuši bērni kad uzcēla jauno māju, Metjū un Marilla jau bija pieauguši… ja viņi vispār kādreiz ir bijuši bērni, par ko tā vien gribas šaubīties, kad viņus uzlūko. Es neparko negribētu būt tā bārenīša ādā. Nudien, man viņa žēl, no sirds žēl!

Tā misis Reičela izkratīja savu pārpilno sirdi ceļmalas mežrozīšu krūmiem; bet, ja šī krietnā sieviete būtu varējusi redzēt pašu bērnu, kurš tobrīd pacietīgi gaidīja Braitriveras stacijā, viņas žēlums būtu daudz dziļāks un pamatīgāks.

II METJŪ KATBERTA PĀRSTEIGUMS

Bērā ķēve omulīgā riksī vizināja Metjū Katbertu pa astoņas jūdzes garo ceļu uz Braitriveras staciju. Ceļš bija acij tīkams un veda gar glītām lauku mājām, palaikam izmezdams līkumu pa smaržīgu eglaini vai ieplaku ar gaisīgos ziedu mākoņos slīgstošām savvaļas plūmēm. Gaisā vēdīja neskaitāmo ābeļdārzu dvaša, un pļavas stiepās līdz pat apvārsnim, kur ietinās pērļaini violetā dūmakā, bet putni dziedāja tā,

… itin kā vasaras dienai šai Visā gadā lemts palikt vienīgai.

Metjū priecājās par braucienu sev raksturīgajā veidā, tikai ne tajos brīžos, kad ceļā sastapa sievietes, kurām vajadzēja pamāt sveicienu, jo Prinča Edvarda salā pieņemts sveicināt ikvienu, ko gadās sastapt uz ceļa, vienalga, vai tas ir pazīstams vai ne.

Metjū baidījās no visām sievietēm, izņemot Marillu un misis Reičelu; viņam allaž bija tāda neomulīga sajūta, it kā šīs mīklainās būtnes klusībā smietos par viņu. Un pilnīgi iespējams, ka viņam bija taisnība, jo Metjū bija diezgan neparasta izskata cilvēks, lempīgs un neveikls, ar gariem, tēraudpelēkiem matiem, kas sniedzās līdz pat salīkušajiem pleciem, un kuplu, mīkstu, brūnu bārdu, ko viņš tika audzējis jau kopš divdesmit gadu vecuma. Patiesību sakot, divdesmit gadu vecumā Metjū bija izskatījies

gandrīz tāds pats kā šodien, sešdesmit gadu vecumā; vienīgi mati viņam toreiz vēl nebija sākuši sirmot.

Kad viņš ieradās Braitriveras stacijā, nekāds vilciens tur nebija manāms, un Metjū nosprieda, ka ieradies par agru; piesējis zirgu nelielās Braitriveras viesnīcas pagalmā, viņš aizsoļoja uz stacijas ēku. Garais perons bija gandrīz tukšs; vienīgā redzamā būtne bija kāda meitene, kas sēdēja pašā perona galā uz oļu kaudzes. Metjū, tik tikko paguvis pamanīt, ka tā ir meitene, pasteidzās tai garām, cik aši vien spēdams un neskatīdamies uz tās pusi. Ja viņš tomēr būtu paskatījies, diez vai pat viņam paliktu nepamanīta meitenes saspringtā, gaidošā poza un sejas izteiksme. Viņa sēdēja un kaut ko vai kādu gaidīja, un, tā kā tobrīd tā bija viņas vienīgā iespējamā nodarbošanās, viņa sēdēja un gaidīja ar visu sirdi un dvēseli.

Metjū sastapa stacijas pārzini, kurš tobrīd slēdza ciet biļešu kasi, lai dotos mājās paēst vakariņas, un apvaicājās, vai vilciens, kuram jāpienāk piecos trīsdesmit, drīz būšot klāt.

-    Vilciens piecos trīsdesmit jau atbrauca un aizbrauca pirms pusstundas, pārzinis lietišķi paskaidroja. Bet viena kundze izlaida ārā kādu braucēju, laikam priekš jums tur to meitēnu. Viņa sēž ārā uz akmeņiem. Es piedāvāju, lai iet uz dāmu atpūtas telpu, bet viņa nopietni paziņoja, ka labāk gribot palikt ārā. "Te paveras plašāks lauks iztēlei," tā viņa man teica. Nudien, interesants bērns.

-    Meiteni es negaidu, Metjū bez aplinkiem paziņoja. Es atbraucu pakaļ zēnam. Viņam vajadzētu būt šeit. Bija norunāts, ka misis Aleksandra Spensera atvedīs viņu man no Jaunskotijas.

Stacijas pārzinis iesvilpās.

-    Būs kāds pārpratums, viņš noteica. Misis Spensera pati izkāpa no vilciena kopā ar šo meiteni un nodeva viņu manā gādībā. Teica, ka jūs ar māsu pieņemot viņu no bāreņu nama un drīz būšot viņai pakaļ. Tas ir viss, ko es zinu, un nevienu citu bāreni es te nekur neesmu noslēpis.

-    Es neko nesaprotu, bezpalīdzīgi noteica Metjū, vēlēdamies, kaut līdzās būtu Marilla, kas zinātu, ko šādā brīdī iesākt.

-    Varbūt pajautājiet meitenei pašai, stacijas pārzinis bezrūpīgi izmeta. Droši vien viņa zinās, kas par lietu. Mēle viņai ir īstajā vietā, tas tūlīt manāms. Varbūt tāda zēna, kādu jūs gribējāt, vienkārši nebija.

Pārzinis mundrā solī devās projām, lai apmierinātu izsalkumu, un Metjū palika viens tāda uzdevuma priekšā, kas likās grūtāks nekā došanās lauvu midzenī, viņam jāpieiet pie meitenes, svešas meitenes, bāreņu nama meitenes, un jāpajautā, kāpēc viņa nav zēns! Izdvesis nedzirdamu vaidu, Metjū pagriezās un šļūcošā gaitā sāka iet pa peronu uz meitenes pusi.

Meitene bija vērojusi viņu jau kopš tā brīža, kad viņš tai pagāja garām, un vēroja viņu joprojām. Metjū uz viņu neskatījās un, ja būtu skatījies, tikpat neredzētu, kāda viņa īsti ir, taču parasts vērotājs būtu redzējis, lūk, ko: uz oļu kaudzes sēdēja gadus vienpadsmit veca meitene ļoti īsā, ļoti šaurā, ļoti neglītā dzeltenpelēka auduma kleitā. Galvā viņai bija izbalojusi, brūngana matroža uzvalciņa cepure, no kuras apakšas pār muguru stiepās divas ļoti biezas un nepārprotami sarkanas bizes. Sejiņa bija sīka, bāla un kalsna, klāta vasaras raibumiem; mute bija liela, un lielas bija ari acis, kas vienā apgaismojumā izskatījās zaļas un citā pelēkas.

Tik daudz redzētu parasts vērotājs; acīgāks cilvēks vēl varētu pamanīt to, ka zods viņai pasmails un izvirzīts uz priekšu, ka lielajās acīs mirdz neparasta dzīvība un spars, ka lūpas ir glīti veidotas un izteiksmīgas, ka piere ir plata un augsta; īsāk sakot, mūsu acīgais vērotājs varētu secināt, ka šis nezināmās sievietes bērns, kas šobrīd tik ļoti biedēja biklo Metjū Katbertu, glabā sevi visai neikdienišķu dvēseli.

Tomēr mokošie pirmie uzrunas vārdi Metjū tika aiztaupīti, jo, līdzko meitene aptvēra, ka svešais dodas pie viņas, tā pielēca kājās, ar vienu kalsno, brūngano roku satvēra noplukušas, vecmodīgas audekla somas rokturi un otru pastiepa pretī nācējam.

Jūs droši vien esat misters Metjū Katberts no "Zaļajiem jumtiem"? viņa sacīja neparasti dzidrā, jaukā balsī. Es ļoti priecājos, jūs redzot! Sāku jau baiļoties, ka jūs nemaz neatbrauksiet man pakaļ, un iztēlojos visādus iemeslus, kāpēc jūs neesat ticis. Es biju nolēmusi tā: ja jūs šovakar neatbrauksiet, aiziešu pa uzbērumu tur līdz tam lielajam ķirsim pie pagrieziena un uzkāpšu tajā pavadīt nakti. Man nemaz nebūtu bail, un savvaļas ķiršu kokā gulēt būtu tik burvīgi, vai ne? Balti, balti ziedi un mēnesnīca… Var pilnīgi iedomāties, ka dzīvo marmora zālē, vai ne? Un es skaidri zināju ja ne šodien, tad rīt jau jūs atbrauksiet man pakaļ!

Metjū bija neveikli saņēmis mazo, kalsno rociņu savējā, un turpat uz vietas viņš izlēma, ko darit.

Pateikt šim bērnam ar mirdzošajām acim, ka noticis pārpratums, viņš nekādi nespēj, tāpēc vedīs to uz mājām, lai visu, kas sakāms, pasaka Marilla. Braitriveras stacijā meitene tik un tā nevar palikt, tāpēc visi jautājumi un paskaidrojumi var mierīgi pagaidīt, kamēr viņš atgriežas drošajā "Zaļo jumtu" patvērumā.

-Atvainojos, ka nokavējos, viņš stomīgi teica. Nāc nu! Zirgs gaida tur, pagalmā. Dod man somu!

Ak, es jau pati varu panest! meitene mundri atsaucās. Tā nav smaga. Tajā ir visi mani pasaulīgie krāmi, bet tā nav smaga. Un, ja to nenes vienā noteiktā veidā, tad nāk ārā rokturis, tāpēc es labāk nesīšu pati, jo zinu, kā ar to jāapietas. Tā ir šausmīgi veca soma. Ai, kā es priecājos, ka jūs atbraucāt, kaut arī man ļoti būtu paticis pārgulēt savvaļas ķiršu kokā. Mums ir diezgan tālu jābrauc, vai ne? Misis Spensera teica, ka astoņas jūdzes. Tas ir labi, jo man patīk braukt. Ai, cik tas brīnišķīgi, ka es tagad dzīvošu pie jums un skaitīšos jūsējā! Man nekad nav bijis neviena savējā tā pa īstam ne. Bet patversme bija pavisam briesmīga. Es tur biju tikai četrus mēnešus, bet man pilnīgi pietika. Jūs droši vien nekad neesat dzīvojis bāreņu patversmē, tāpēc diez vai sapratīsiet, kā tas ir. Sliktāk, nekā jūs varētu iedomāties. Misis Spensera teica, ka man neklājoties tā runāt, tas esot ļauni, bet es nemaz negribētu būt ļauna. Cik viegli var būt ļauns, pašam nezinot, vai ne? Viņi jau bija labi, tie patversmes cilvēki. Bet patversmē ir tik maz vietas iztēlei vienīgi pārējie bāreņi. Par tiem jau bija interesanti visu ko iztēloties, piemēram, ka tā meitene tev blakām patiesībā ir kāda grāfa meita un kāda nejauka aukle viņu nozagusi vecākiem jau pavisam maziņu un pati nomirusi, nepaspēdama atzīties. Es daudzreiz naktīs gulēju nomodā un iztēlojos visu ko tamlīdzīgu, jo dienā man nebija laika. Droši vien tāpēc es esmu tik vāja es esmu briesmīgi vāja, vai ne? Man galīgi nav miesas uz kauliem. Man patīk iztēloties, ka es esmu tāda glītiņa, apaļa un uz elkoņiem man ir bedrītes.

Šai vietā Metjū ceļabiedrene apklusa, daļēji tāpēc, ka bija palikusi bez elpas, un daļēji tāpēc, ka viņi bija atnākuši līdz ratiem. Meitene vairs neizrunāja nevienu vārdu, līdz viņi bija izbraukuši no ciemata un devās lejā pa nelielu, bet stāvu nogāzi, kuras mīkstajā smiltī ceļš bija iegrimis tik dziļi, ka abas tā malas, gar kurām rindojās ziedoši savvaļas ķirši un slaidi, balti bērzi, atradās vairākas pēdas viņiem virs galvas.

Meitene izstiepa roku un nolauza savvaļas plūmes zariņu, kas trinās gar ratu malu.

-   Vai nav skaists? Ko jums atgādina tāds ceļmalai pārliecies koks, viss vienās baltās mežģīnēs?

-   Hm… es nezinu, atteica Metjū.

-    Nu, protams, līgavu līgavu viscaur baltā un ar brīnumjauku, caurspīdīgu plīvuru! Es tādu neesmu redzējusi, bet varu iztēloties, kāda viņa izskatās. Pati es gan laikam nekad nebūšu līgava. Es esmu tik neizskatīga, ka neviens mani negribēs precēt ja nu vienīgi kāds ārzemju misionārs. Man tā liekas, ka ārzemju misionārs varbūt nebūtu pārāk izvēlīgs. Bet es ceru, ka man kādreiz varbūt tomēr būs balta kleita. Tā man šķiet pasaulīgās svētlaimes augstākais ideāls. Man šausmīgi patīk skaistas drēbes. Es neatceros, ka man kādreiz mūžā būtu bijusi skaista kleita, bet taisni tāpēc vēl vairāk patīk par to sapņot nākotnē, vai ne? Un tad es iztēlojos, ka esmu pasakaini apģērbusies… Šorīt, braucot projām no patversmes, man tik ļoti bija kauns vilkt šo veco, briesmīgo kleitu! Tādas vajadzēja valkāt visiem bāreņiem. Viens tirgonis no Houptaunas pagājušajā ziemā ziedoja patversmei trīssimt jardus pusvilnas auduma. Daži teica, viņš to darot tapec, ka nevarot pārdot, bet es drīzāk domāju, ka tas bija no labas sirds, vai jums tā neliekas? Kad mēs iekāpām vilcienā, man likās, ka visi skatās uz mani un nožēlo mani. Bet es paņēmu šuvekli un iedomājos, ka man mugurā ir brīnumskaista, bāli zila zīda kleita kad jau kaut ko iedomājas, tad prātīgāk ir iedomāties to vislabāko un galvā liela platmale ar puķēm un spalvu pušķiem, un uz rokas zelta pulkstenis, un vēl smalkadas cimdi, un kājās zābaciņi. Man uzreiz kļuva labāk ap sirdi, un brauciens uz Salu man sagādaja lielu prieku. Un uz kuģa man nemaz nebija nelabi. Misis Spenserai arī ne, kaut gan parasti viņai kuģī esot slikta dūša. Viņa teica, ka neesot vaļas domāt par savu dūšu, jo visu laiku jāskatoties, vai tikai es neiekritīšu ūdenī. Viņa pirmoreiz redzot, ka cilvēks tik daudz var ložņāt pa visām malām un visur bāzt degunu. Bet, ja jau viņai tāpēc izpalika sliktā dūša, tad jau bija labi, ka es tā ložņāju, vai ne? Un man tiešām gribējās redzet visu, kas uz kuģa ir redzams, jo es nezināju, vai man vēl kādreiz būs tāda izdevība. Vai, te ir vēl tik daudz ziedošu ķiršu koku! Šī sala ir visziedošākā vieta pasaulē. Es jau esmu to iemīlējusi, un man tāds prieks, ka es te dzīvošu! Es jau agrāk biju dzirdējusi, ka Prinča

Edvarda sala esot visskaistākā vieta pasaulē, un es iztēlojos, ka tur dzīvoju, bet nemūžam nedomāju, ka tā notiks pa īstam. Cik tas ir brīnišķīgi, kad iedomātais piepildās, vai ne? Bet šie sarkanīgie ceļi nu gan ir jocīgi! Kad mēs Šarlottaunā iekāpām vilcienā un gar acīm sāka zibēt tādi sarkani ceļi, es jautāju misis Spenserai, kāpēc tie ir sarkani, bet viņa atbildēja, ka nezinot un lai es, Dieva dēļ, viņai vairs neko nejautājot. Es viņai jau esot uzdevusi vismaz tūkstoš jautājumu, tā viņa teica. Droši vien tā bija, bet kā tad cilvēks lai kaut ko uzzina, ja neuzdod jautajumus? Un kāpēc tie ceļi galu galā ir tādi sarkani?

-   Mmm… es nezinu, Metjū atbildēja.

-   Nu tad tas kādreiz ir jānoskaidro. Vai nav brīnišķīgi domāt par visām daudzajām lietām, kas ir jānoskaidro? Tad rodas prieks, ka tu dzīvo, jo pasaule ir tik interesanta! Ja mēs visu jau zinātu, tā nebūtu ne uz pusi tik interesanta, vai ne? Tad nebūtu vietas iztēlei, vai nav pareizi? Bet varbūt es pārāk daudz runāju? Tā man cilvēki daudzreiz saka. Vai jums labāk gribētos, lai es nerunāju? Ja jus tā teiksiet, es apklusīšu. Kad es saņemos, tad varu apklust, kaut gan tas ir diezgan grūti.

Metjū, pats sev par pārsteigumu, jutās ļoti labi. Kā vairumam klusas dabas cilvēku, viņam patika runīgie, ja vien tie runāja paši un negaidīja, lai viņš turētos tiem līdzi. Taču viņš nepavisam nebūtu domājis, ka prieku var sagādāt mazas meitenes sabiedrība. Sievietes jau pašas par sevi nav nekas patīkams, bet ar mazām meitenēm ir vēl ļaunak. Metjū necieta, kā tās tramīgi mēdz paslīdēt garām, uzmetot slepenus skatienus, it kā baidītos, ka viņš tās aprīs uz vietas, ja tās sadomās teikt kādu vārdu. Tādas viņam likās Eivonlijas labi audzinātās meitenes. Bet šī vasarraibumainā raganiņa bija pavisam citāda, un, kaut gan Metjū ar savu lēno domāšanu lāgā nespēja tikt līdzi viņas zibošajai iztelei, viņš nosprieda, ka "šī čalošana ir tīri patīkama". Tāpēc viņš, kā allaž, bikli atbildēja:

-   Runā vien, cik tik tev patīk. Man nav nekas pretī.

-    Ai, kā es priecājos! Es zinu, ka mēs abi lieliski sapratīsimies. Ir tik patīkami runāt, kad gribas to darīt un kad nav jāklausās, ka bērniem esot jābūt tikai redzamiem, nevis dzirdamiem. Man tas ir sacīts miljoniem reižu. Un cilvēki smejas par mani, tāpēc ka es lietojot skaļus vārdus. Bet, ja galva ir skaļas domas, kā tad lai citādi tās pasaka, ja ne ar skaļiem vārdiem, vai nav tiesa?

-    Ta jau nu liekas gan, atteica Metju.

-    Misis Spensera teica, ka man mēle esot par vaļīgu. Bet nav vis tā man stingri turas savā vietā. Misis Spensera teica, ka jūsu mājas saucot "Zaļie jumti". Es viņai visu izprasīju par tām. Un viņa teica, ka tur apkārt esot daudz koku. Es biju vienkārši sajūsmā. Man šausmīgi patīk koki. Patversmes tuvumā to nebija nemaz, tikai pašā priekšā tādi sīki stiebriņi ar nobalsinātiem žodziņiem apkart. Viņi paši izskatījās pēc bāreņiem, tie nabaga kociņi. Pilnīgi raudiens nāca, kad skatījos uz viņiem. Un es viņiem teicu: "Ak jūs, mazie nabadziņi! Ja jūs būtu kaut kur lielā mežā starp citiem kokiem un jums uz saknēm augtu sūnas un zvaniņi, un garām tecētu strautiņš, un zaros dziedātu putni, jūs varētu izaugt lieli, vai ne? Bet šai vietā jūs to nevarat. Es pilnīgi saprotu, kā jūs jūtaties, mani kociņi!" Man šorīt bija žēl viņus atstāt. Tādām lietām var dikti pieķerties, vai ne? Vai "Zaļo jumtu" tuvumā arī ir kāds strautiņš? Aizmirsu misis Spenserai pajautāt.

-   Mmm… Vispār jā, lejāk aiz mājas ir gan.

-   Vienreizēji! Es vienmēr esmu sapņojusi, kaut varētu dzīvot netālu no strautiņa. Bet es nedomāju, ka tas piepildīsies. Sapņi jau parasti nepiepildās, vai ne? Vai nebūtu jauki, ja tomēr piepildītos? Bet pašlaik gan es jūtos gandrīz pavisam laimīga, tāpēc ka… Kā jūs teiktu, kas šitā ir par krāsu?

Meitene pārmeta pāri kalsnajam plecam vienu no garajām, spīdīgajām bizēm un pacēla to Metjū acu priekšā. Metjū nebija radis spriest par damu matu nokrāsām, taču šajā gadījumā atbilde likās pietiekami skaidra.

-   Nu, sarkana, vai? viņš atteica.

Meitene atsvieda bizi atpakaļ aiz muguras ar tik dziļu nopūtu, ka tā šķita nākam no kāju pirkstgaliem un nesam sev līdzi visas pasaules bēdas.

-    Jā, sarkana, viņa grūtsirdīgi piekrita. Tagad jūs redzat, kāpēc es nevaru justies pavisam laimīga. To nevar neviens, kam ir sarkani mati. Par citu es tik daudz nebēdāju par vasaras raibumiem, savām zaļajām acīm un par to, ka visi kauli spiežas ārā. Es varu iztēloties, ka nekā tāda nav. Varu iztēloties, ka man ir rožaina sejas krāsa un skaistas, vizbulīšu zilas acis. Bet es nespeju iztēloties sevi bez sarkaniem matiem. Cenšos, cik varu. Pasaku sev: "Tagad mani

mati ir mirdzoši melni, melni kā kraukļa spārns." Bet visu laiku es zinu, ka tie ir un paliek sarkani, un no tā man sirds plīst pušu. Tās man būs bēdas visa mūža garumā. Reiz es lasīju vienu grāmatu par meiteni, kurai bija bēdas visa mūža garumā, bet viņai mati nebija sarkani. Viņai tie bija kā zelta viļņi, kas ietver alabastra pieri. Bet kas tas ir alabastrs? Man neizdevās noskaidrot. Varbūt jūs zināt?

-   Mmm… Laikam nezinu vis, atteica Metjū, kam pamazām sāka griezties galva. Viņš jutās apmēram tā kā pirms daudziem gadiem, jaunības dienās, kad cits zēns piknika bija pierunājis viņu pavizināties ar karuseli.

-   Nu, lai kas tas būtu, tam vajadzēja būt kaut kam skaistam, jo tā meitene bija brīnumskaista. Vai jūs kādreiz esat iztēlojies, kā jūtas cilvēks, kurš ir brīnumskaists?

-    Mmm… Nē, neesmu vis, Metjū vaļsirdīgi atzinās.

-   Es gan to mēģinu bieži. Kāds jūs gribētu but, ja varētu izvēlēties, brīnumskaists, žilbinoši gudrs vai krietns kā eņģelis?

-   Mmm… Es… es lāgā nezinu.

-   Es arī ne. Nekad nevaru izdomāt. Bet nav jau tik svarīgi, ja tikpat tas nevar piepildīties. Pavisam droši, ka es nekad nebūšu krietna kā eņģelis. Misis Spensera saka… Ai, mister Katbert! Ai, mister Katbert!! Ai, mister Katbert!!!

Neko tādu gan misis Spensera, protams, nebija teikusi, arī no ratiem meitene nebija izkritusi, un Metjū nebija izdarījis neko īpaši pārsteidzošu. Viņi

vienkārši bija iegriezušies ceļa likumā un nokļuvuši tā dēvētajā "avēnijā".

"Avēnija", kuru tā sauca Ņūbridžas iemītnieki, bija četrsimt vai piecsimt jardu garš ceļa posms, virs kura pletās blīva jumta velve no milzīgu, plati zarotu ābeļu lapotnēm; šīs ābeles pirms daudziem gadiem bija iestādījis kāds vecs fermeris, kuru citi uzskatīja par dīvaini. Virs galvas stiepās garš sniegbaltu, smaržīgu ziedu pārklājs. Zem lielajiem zariem valdīja violeta puskrēsla, bet tālu priekšā mirdzēja krāšņu saulrieta debesu laukums liels, sārts logs katedrāles ejas galā.

Šīs vietas skaistums šķita meiteni pilnīgi paralizējam. Viņa izslējās taisni, rokas sažņaugusi un sajūsmināto seju pacēlusi augšup pret balto krāšņumu virs galvas. Pat tad, kad viņi jau bija izbraukuši no gatves un pa garo, lēzeno nogāzi tuvojās Ņūbridžai, meitene joprojām nekustējās un nerunaja ne vārda. Joprojām aizgrābtu izteiksmi sejā viņa lūkojas saulrieta debesīs, un viņas acis šķita redzam tajās mirdzošas vīzijas. Joprojām klusēdami, viņi izbrauca cauri Ņūbridžai, mazam, rosīgam ciematiņam, kur viņus aprēja suņi, puišeļi pavadīja ar kliedzieniem un pa logiem raudzījās ziņkārīgas sejas. Kad nobrauktas bija vēl trīs vai četras jūdzes, meitene nebija teikusi ne vārda. Bija redzams, ka viņa spēj klusēt tikpat aizrautīgi kā runāt.

Tu droši vien esi nogurusi un gribi ēst, Metjū beidzot uzdrīkstējās ierunāties, izskaidrodams meitenes ilgo klusēšanu ar vienīgo iemeslu, ko spēja iedomāties. Bet nu jau vairs nav tālu tikai vēl viena jūdze.

Ar dziļu nopūtu meitene atguvās no sapņiem un paskatījās uz viņu ar aizplīvurotu skatienu kā gars, kas aizklīdis kaut kur tālumā, zvaigžņu ceļos.

-    Ai, mister Katbert, viņa čukstus sacīja, tā vieta, caur kuru mēs braucām… tā baltā vieta… kas tā bija?

-    Mmm… Laikam tu domā Avēniju, brīdi labi padomājis, teica Metjū. Tā ir diezgan jauka vieta.

-    Jauka? Ai, "jauka" gan te nav īstais vārds. Arī "skaista" ne. Tie izsaka pārāk maz. Ai, tā bija brīnišķīga brīnišķīga! Pirmo reizi es redzēju kaut ko tadu, ko iztēle nespēj uzlabot. Mani šeit pārņēma tāds apmierinājums, un viņa uzlika roku uz krūtīm, tāda jocīga, sāpīga sajūta, un tomēr tik patīkami sāpīga. Vai jūs kādreiz esat izjutis tāda veida sāpes, mister Katbert?

-    Mmm… Tā kā neatceros vis.

-    Man tā daudzreiz ir bijis, vienmēr, kad redzu kaut ko sevišķi skaistu. Bet šo vietu nevajadzētu saukt par Avēniju. Tads vārds neko neizsaka. To vajadzētu saukt par… pagaidiet… par Balto Laimes ceļu! Vai tas nav skaists un tēlains nosaukums? Ja man nepatīk kādas vietas vai cilvēka vārds, es vienmēr izdomāju citu un domās lietoju tikai to. Patversmē bija viena meitene, kuru sauca Hepziba Dženkinsa, bet es viņu iztēlojos par Rozalīnu Devēru. Lai citi sauc to vietu par Avēniju, bet man tas vienmēr bus Baltais Laimes ceļš. Vai mums līdz mājām patiešām atlikusi tikai viena jūdze? Man par to gan prieks, gan arī žēl. Žēl tāpēc, ka šis brauciens bija tik jauks, un man vienmēr ir žēl, kad jaukas lietas ir galā. Var jau būt, ka vēlāk notiks kaut kas vēl patīkamāks, bet nekad jau nevar zināt. Un tik bieži gadās, ka nekas patīkams vairs nenotiek. Vismaz tāda ir mana pieredze. Bet man prieks, ka mēs tuvojamies mājām. Redziet, kopš vien es sevi atceros, man nekad nav bijis īstu māju. Kad es domāju par īstām mājām, mani atkal pārņem tās patīkamās sāpes. Ai, kāds brīnišķīgs skats!

Viņi bija pārbraukuši pāri kalna virsotnei. Lejā mirgoja dīķis, tik garš un līkumots, ka izskatījās gandrīz pēc upes. Pa vidu tam stiepās tilts, un no turienes līdz zemākajam galam, kur no attālā, tumšzila līča to nošķīra dzintardzeltena kāpu josla, ūdens zaigoja visdažādākajos toņos un nokrāsās nenosakāmās krokusu un rožu ziedlapu varavīksnēs, gaisīgi zaļā mirdzumā un vēl dažnedažādās krāsās, kam neviens nav atradis vārdu. Otrpus tiltam dīķa gals ievijās egļu un kļavu audzēs, un zem to kustīgajām ēnam ūdens pletās mirdzošs un tumšs. Šur tur pār krastu liecās kāda savvaļas plūme, kā balti tērpusies meitene, kura aplūko savu attēlu ūdenī. No purva dīķa galā bija dzirdama skanīgā, vienmuļi tīkamā varžu kurkstēšana. Tālāk uz nogāzes balta ābeļdārza vidū slējās maza, pelēka mājiņa, un, kaut gan vēl nebija īsti tumšs, vienā no tās logiem spīdēja gaisma.

-    Tas ir Barija dīķis, Metjū teica.

-    Ai, šis vārds man ari nepatīk! Es to saukšu… pagaidiet… par Mirdzošo Ūdeņu ezeru. Jā, tas ir īstais vārds. To es zinu pēc trīsām. Kad man laimējas uztrāpīt īsto vārdu, mani pārņem trīsas. Vai jus arī kādreiz pārņem trīsas?

Metjū padomāja.

-    Mmm… jā. Mani vienmēr pārņem tādas kā trīsas, kad es gurķu dobēs redzu tos nejaukos, baltos kāpurus. Es tos nevaru ciest.

-    Ai, man liekas, ka tās nevar būt tādas pašas trīsas. Vai jūs domājat, ka var? Starp kāpuriem un mirdzošu ūdeņu ezeriem, šķiet, nav lielas līdzības. Bet kāpēc citi to sauc par Barija dīķi?

-     Laikam jau tāpēc, ka tai mājā dzīvo misters Bārijs. Viņa māju sauc "Pakalna dārzs". Ja aiz tās nebūtu tas lielais krūms, tu no šejienes jau redzētu "Zaļos jumtus". Bet mums vēl jābrauc pār tiltu un ar likumu apkārt pa ceļu, tā ka vēl sanāk vairāk par pusjūdzi.

-    Vai misteram Barijam ir kāda maza meitene? Nu, ne pavisam maza, apmēram tāda kā es.

-    Viņam ir vienpadsmit gadus veca meita. Diāna vārdā.

-   Ai! meitene dziļi ievilka elpu. Kāds nepārspējami skaists vārds!

-   Mmm… Es nezinu. Man tas izklausās dikti pagānisks. Man labāk patīk Mērija vai Džeina, vai tamlīdzīgi jēdzīgi vārdi. Bet, kad piedzima šī Diāna, pie viņiem dzīvoja kāds skolotājs, un viņi lika tam izraudzīties vārdu, un tas viņu nosauca par Diānu.

-    Tad es ļoti gribētu, kaut manā dzimšanas laikā tuvumā būtu bijis tāds skolotājs. A, nu jau mēs esam pie tilta. Es tūlīt aizmiegšu acis. Man vienmēr bail braukt pār tiltiem. Katrreiz liekas: līdzko tiksim līdz vidum, tilts salieksies kā atspernazis un sakniebs mūs ciet. Tāpēc es aizmiedzu acis. Un tomēr, kad es jutu, ka tuvojos vidum, man tās atkal jātaisa vaļā. Jo redziet, ja tas tilts patiešām rautos kopā, es gribētu redzēt, kā tas notiek. Ai, cik vareni rīb! Tas man vienmēr patīk vislabāk. Vai nav brīnišķīgi, ka pasaulē ir tik daudz kā tāda, kas var patikt? Nu re, pāri esam! Tagad es paskatīšos atpakaļ. Arlabunakti, Mirdzošo Ūdeņu ezer! Es vienmēr saku arlabunakti visam, kas man patīk, tāpat kā cilvēkiem. Man liekas, arī lietām tas ir patīkami. Ūdens izskatās tāds, it kā smaidītu man pretī.

Kad viņi bija uzbraukuši nākamajā pakalnā un nogriezušies aiz līkuma, Metjū teica:

-    Nu jau esam tikpat kā mājās. "Zaļie jumti" ir, rau, tur…

-   Ai, nesakiet! meitene aizrautu elpu pārtrauca viņu un satvēra viņa pa pusei pacelto roku, reizē aizmiegdama acis, lai neredzētu Metjū kustību. Ļaujiet man uzminēt! Es noteikti uzminēšu pareizi.

Viņa atvēra acis un paskatījās apkārt. Rati atradās kalna virsotnē. Saule jau kādu bridi bija pazudusi aiz apvāršņa, tomēr ainava košajā atblāzmā bija gluži skaidri pārskatāma. Rietumu pusē pret kvēlojošajām debesīm slējās tumša baznīcas smaile. Zemāk pletās neliela ieleja, bet aiz tās stiepās gara, lēzena piekalne ar omulīgu lauku mājiņu rindu. Meitenes aizrautīgais, sapņainais skatiens zibēja tām pāri no citas uz citu. Beidzot tas apstājās pie kādas mājas projām pa kreisi, tālu no ceļa, krēslaini blāvā ziedošu koku ielenkumā. Virs šīs mājas skaidrajās dienvidrietumu debesīs mirdzēja liela, spoži balta zvaigzne kā ceļa rādītājs un solījums.

-   Droši vien tā, vai ne? Viņa izstiepa roku.

Metjū iepriecināts uzšāva ar grožiem ķēvei pa muguru.

-    Āre, uzminēji gan! Bet misis Spensera jau tev droši vien to aprakstīja, tā ka nebija grūti trāpīt.

-     Nē, viņa neko man neaprakstīja. Viss, ko viņa stāstīja, varēja tikpat labi būt par šīm pārējām mājām. Man nebija īsta priekšstata, kāda jūsu māja izskatās. Bet, līdzko es to ieraudzīju, tā sapratu, ka tās ir mājas. Ai, man liekas, ka es sapņoju! Ziniet, man laikam roka ir vienos zilumos, jo es visu dienu pati sev kniebju. Ik pa laikam mani pārņem tāda briesmīga, stindzinoša sajūta, un man kļūst bail, ka tas viss ir sapnis. Un tad es sev kniebju, lai saprastu, ka tā ir īstenība, līdz beidzot aptveru pat tad, ja tas butu sapnis, es labprātāk sapņotu tālāk, cik ilgi vien var, un tad es mitējos sev kniebt. Bet tā patiešām ir īstenība, un mēs jau gandrīz esam mājās!

Jūsmīgi nopūtusies, viņa apklusa. Metjū neveikli sakustējās. Viņš jutās atvieglots, ka nevis viņam, bet Marillai vajadzēs pasacīt šai bārenei: šī ilgotā māja tomēr nebūs viņas mājoklis. Viņi izbrauca cauri Lindiju "Ieplakai", kur jau bija satumsis, taču nebija vēl tik tumšs, lai misis Reičela no sava loga nevarētu redzēt, kā viņi pabrauc garām, uzbrauc piekalnē un iegriežas garajā "Zaļo jumtu" sānceļā. Kamēr viņi tuvojās mājai, Metju arvien vairāk pārņēma kāda dīvaina atklāsme, turklāt ar tādu sparu, ka viņš jutās samulsis. Viņš nedomāja par sevi vai par Marillu, nedz arī par neērtībām, ko šis parpratums viņiem sagadājis, bet par mazās meitenes vilšanos. Kad viņš iedomājās, kā tiks apdzēsta sajūsmas gaisma viņas acīs, sajūta bija tāda, it kā viņš grasītos būt slepkavības līdzdalībnieks apmēram tā viņš jutās vienmēr, kad vajadzēja nogalēt jēru, teļu vai citu nevainīgu un bezpalīdzīgu radījumu.

Kad rati iebrauca pagalmā, tas bija pavisam tumšs, un virs galvas maigi šalkoja papeļu lapotnes.

Dzirdiet, kā koki miegā sarunājas! meitene nočukstēja, kad viņš to izcēla no ratiem. Viņi noteikti redz jaukus sapņus!

Tad, cieši satvērusi savu audekla somu, kurā glabājās visi viņas "pasaulīgie krāmi", meitene sekoja Metjū uz namdurvju pusi.

III marillas KATBERTAS PĀRSTEIGUMS

Kad Metjū atvēra durvis, Marilla steigšus devās viņam pretī. Bet, ieraudzījusi taisnajā, neglītajā kleitā tērpto dīvaino, sīko stāvu ar garajām, rudajām bizēm un aizrautībā mirdzošajām acīm, viņa pārsteigta apstājās uz vietas.

-   Metjū Katbert, kas tad tas? viņa iesaucās. Kur ir mūsu zēns?

-    Zēna tur nebija, nelaimīgs juzdamies, Metjū paskaidroja. Tikai viņa.

Viņš pamāja uz meitenes pusi, atcerēdamies, ka nav pat noskaidrojis, kā viņu sauc.

-     Nebija? Bet vajadzēja taču būt! Marilla nerimās. Mēs aizsūtījām misis Spenserai ziņu, ka gribam zēnu!

-     Bet viņa neatveda zēnu. Viņa atveda šito meiteni. Es pajautāju stacijas pārzinim. Un man bija jāved viņa uz mājām. Tur tak bērns palikt nevarēja, vienalga, ka tas pārpratums butu noticis.

-   Nu, tas tik ir varens numurs! Marilla iesaucās.

Šis īsās sarunas laikā meitene bija stāvējusi klusēdama, skatienam zibot no viena runātāja pie otra, un no jūsmīgās sejiņas izzuda viss dzīvīgums. Viņa pēkšņi bija sapratusi visa dzirdētā nozīmi. Nomezdama zemē savu dārgo audekla somu, viņa paspēra soli uz priekšu un sažņaudza rokas.

-     Jūs mani negribat! viņa iesaucās. Jus mani negribat, tāpēc ka es neesmu zēns! To man vajadzēja paredzēt. Mani nekad neviens nav gribējis. Man vajadzēja zināt, ka tas viss ir parak skaisti, lai varētu turpināties! Man vajadzēja zināt, ka mani taču īstenībā neviens negrib! Ai, ko lai es daru? Es tūlīt sākšu raudāt!

Un tā ari notika. Apsēdusies uz krēsla līdzās galdam un paslēpusi seju rokās, viņa sāka nevaldāmi raudāt. Metjū un Marilla pārmetoši saskatījās. Neviens nesaprata, ko teikt un ko darīt. Beidzot Marilla neveikli mēģināja izkļūt no bēdīgā stāvokļa.

-   Nu, nu, tāpēc jau nav tik briesmīgi jāraud.

-    Ir gan jāraud! Meitene ātri pacēla galvu, un skatienam atklājās asaraina seja un drebošas lūpas. Arī jūs raudātu, ja butu bārene un atbrauktu uz kādu vietu, domājot, ka tās tagad būs jūsu mājas, bet izrādītos, ka tur jūs negrib, tāpēc ka jus neesat zēns.

Ai, šī ir visbriesmīgākā ti*aģēdija, kāda ar mani jebkad notikusi!

Marillas drūmo sejas izteiksmi atmaidzināja tāds kā negribīgs smaids, ierūsējis no ilgas bezdarbības.

-    Mitējies nu raudat! Šovakar mēs tevi netaisāmies mest ārā. Tev vajadzēs palikt šeit, līdz mēs noskaidrosim, kas un kā. Kā tevi sauc?

Meitene brītiņu vilcinājās.

-   Vai jūs nevarētu saukt mani par Kordēliju? viņa lūdzoši jautāja.

-    Par Kordēliju? Vai tad tas ir tavs vārds?

-   N-nē, tas nav gluži mans vārds, bet man ļoti gribētos, lai mani sauc par Kordēliju. Tas ir tik vienreizēji elegants vārds!

-    Es nesaprotu, kā tu to domā. Ja tevi nesauc par Kordēliju, kā tad tevi īsti sauc?

-Anna Šērlija, negribīgi izstomīja šī vārda īpašniece, bet, lūdzu, lūdzu, sauciet mani par Kordēliju! Jums taču tas nevar būt svarīgi, ja jau es te būšu tikai īsu laiciņu, vai ne? Un Anna ir tik šausmīgi parasts vārds!

-     Kas tās par blēņām! atmeta neiežēlināmā Marilla. Anna ir ļoti labs un kārtīgs vārds. Par to nu gan nav jākaunas.

-    Nē, es jau nekaunos, paskaidroja Anna, tikai Kordēlija man patīk labāk. Es vienmēr esmu iztēlojusies, ka mans vārds ir Kordēlija, vismaz pēdējos gados es tā daru. Agrāk, bērnībā, mans iedomātais vārds bija Džeraldina, bet tagad man labāk patīk Kordēlija. Bet, ja jūs tomēr gribat saukt mani par Annu, protams, es ar to samierināšos.

-    Nu labi, Anna, tad varbūt tu vari mums pastāstīt, kā šis pārpratums gadījās? Mēs aizsūtījām ziņu, lai misis Spensera atved mums zēnu. Vai patversmē zēnu nebija?

-   Vai, zēnu tur bija ļoti daudz! Bet misis Spensera pavisam noteikti sacīja, ka jūs gribot apmēram vienpadsmit gadus vecu meiteni. Un pārzine teica, ka, pēc viņas domām, varētu derēt es. Jūs nevarat iedomāties, kādā es biju sajūsmā! Visu nakti aiz prieka nevarēju gulēt. Ak vai, viņa pārmetoši pagriezās pret Metjū, kāpēc jūs man jau stacija nepateicāt, ka jums mani nevajag, un neatstājāt mani turpat? Ja es nebūtu redzējusi Balto Laimes ceļu un Mirdzošo Ūdeņu ezeru, man vismaz nebūtu tik smagi!

-   Par ko viņa tur runā? Marilla noprasīja, neizpratnē skatīdamās uz Metjū.

-   Viņa… viņa atceras kādu mūsu sarunu uz ceļa, Metju steigšus paskaidroja. Es iešu izjiigt ķēvi, Marilla. Kad ienākšu atpakaļ, dzersim tēju.

-   Vai misis Spensera atveda sev līdzi vēl kādu vai tikai tevi? Marilla taujāja tālāk, kad Metjū bija izgājis.

-    Viņa paņēma pati sev Liliju Džonsu. Lilijai ir tikai pieci gadi, un viņa ir ļoti skaista. Viņai ir brūni mati. Ja es būtu ļoti skaista un man būtu brūni mati, vai tad jūs mani paturētu pie sevis?

-    Nē. Mums vajadzīgs zēns, kas palīdzētu Metjū lauku darbos. Ar meiteni mēs neko nevarētu iesākt. Ņem nost cepuri! Es nolikšu to un tavu somu priekšistabā uz galdiņa.

Anna paklausīgi noņēma cepuri. Drīz atgriezās Metjū, un visi sēdās pie vakariņu galda. Taču Anna neko nevarēja ieēst. Gluži mehāniski viņa knibinājās gar maizi un sviestu un paņēma tikko saskatāmu drusciņu mežābolu ievārījuma no mazā stikla trauciņa blakus savam šķīvim. Viss ēdiens viņas priekšā patiesībā palika neaizskarts.

-    Tu taču neko neēd, Marilla skarbi aizrādīja, skatīdamās uz meiteni tā, it kā šis būtu nopietns trūkums.

Anna nopūtās.

-    Nevaru. Es esmu dziļa izmisumā. Vai jūs varat kaut ko ieēst, kad esat dziļā izmisumā?

-    Es nekad neesmu bijusi dziļā izmisuma, tāpēc nevaru to pateikt, atbildēja Marilla.

-   Neesat? Bet varbūt jūs esat mēģinājusi iztēloties, ka ir, kad cilvēks ir dziļā izmisumā?

-   Nē, neesmu vis.

-    Tad jūs to droši vien nevarat saprast. Tā ir bezgala mokoša sajūta. Kad mēģina ēst, uzpeld kaut kads kamols un iesprūst taisni rīklē, un neko nevar norīt, pat šokolādes karameli ne. Vienreiz pirms diviem gadiem es ēdu šokolādes karameli, un tā bija vienkārši dieviga. Kopš tā laika es daudzreiz esmu sapņojusi, ka man ir vesela kaudze šokolādes karameļu, bet, tikko gribu tās ēst, pamostos. Es ļoti ceru jūs neņemsiet ļaunā, ka nevaru ieēst. Viss ir ļoti garšīgs, bet es vienkārši nevaru ieest.

-   Man šķiet, viņa ir nogurusi, sacīja Metjū, kurš pec atgriešanās no staļļa nebija teicis ne vārda. Labāk liec viņu gulēt, Marilla.

Marilla prātoja, kur lai meiteni noliek gulēt. Viņa bija sagatavojusi gultu gaidāmajam un gribētajam zēnam mazajā istabiņā aiz virtuves. Bet, kaut gan tā bija kārtīga un tīra, viņai nez kāpēc likās, ka meitenei tā nav gluži piemērota vieta. Taču par brīvās viesu guļamistabas ierādīšanu pieņemtam bērnam nevarēja būt ne runas, tāpēc atlika vienīgi austrumu puses jumtistaba. Marilla aizdedzināja sveci un lika Annai sekot; meitene grūtsirdīgi devās viņai līdzi, paņēmusi pa ceļam no priekšistabas galdiņa savu cepuri un audekla somu. Priekšistaba bija satriecoši tīra, bet mazā jumtistabiņa, kura meitene drīz nokļuva, šķita vēl tīrāka.

Marilla nolika sveci uz trijstūrveida galdiņa ar trim kājām un atsedza gultu.

-    Naktskrekls tev droši vien ir? viņa apvaicājās.

Anna pamāja ar galvu.

-    Jā, man ir veseli divi. Patversmes pārzine uzšuva. Abi ir briesmīgi šauri. Patversmē jau lāgā nav kur apgriezties, tāpēc visas lietas ir mazas un šauras vismaz tik trūcīgā patversmē kā mūsējā. Man šausmīgi nepatīk šauri naktskrekli. Bet sapņot tajos var tikpat labi kā tais skaistajos, kuplajos, ar mežģīnēm ap kaklu, un tas ir labs mierinājums.

-    Nu tad aši ģērbies nost un liecies gulēt! Es pēc maza brītiņa atnākšu pakaļ svecei. Pašai to nodzēst tev nevaru uzticēt. Nodedzināsi vēl māju.

Kad Marilla bija aizgājusi, Anna sērīgi palūkojās apkārt. Nobalsinātās sienas bija tik smeldzīgi kailas, ka meitene nodomāja droši vien tām sāp šis kailums. Arī grīda bija kaila, vienīgi pašā vidū apaļš, tamborēts paklājiņš, kādu Anna nekad agrāk nebija redzējusi. Kaktā stāvēja gulta augsta, vecmodīga, ar četriem tumšiem, pazemiem stabiem stūros. Otrā kaktā stāvēja jau minētais trijkāju galdiņš, uz kura gulēja biezi piebāzts sarkana samta adatu spilventiņš, tik stingrs, ka neļautu izļodzīties no vietas pat visuntumainākajai adatai. Virs tā karājās neliels spogulis. Starp gultu un galdu atradās logs ar sniegbaltu muslma aizkariņu, un tam pretī stāvēja mazgājamais paliktnis. Visa telpa atstāja vārdos grūti aprakstamu saltas stingrības iespaidu, kas Annai lika nodrebināties līdz sirds dziļumiem. Šņukstēdama viņa aši nometa drēbes, uzvilka šauro naktskreklu un, ielēkusi gultā, ienira ar seju spilvenā un pārvilka segu pāri galvai. Kad Manila atnāca pēc sveces, par meitenes klātbūtni šajā telpā liecināja vienīgi dažādi nožēlojama izskata apģērba gabali, kas nekārtīgi mētājās pa grīdu, un gultas neizlīdzinātā virsma.

Marilla savaca Annas drebes, kārtīgi novietoja tās uz vienkāršā, dzeltenā krēsla un, paņēmusi sveci, piegāja pie gultas.

-   Arlabunakti! viņa mazliet neveikli, tomēr laipni teica.

Annas bālā seja un lielās acis negaidīti strauji iznira no segas apakšas.

-   Kā jūs varat runāt par labu nakti, ja zināt, ka šī man būs visļaunākā nakts mūžā? viņa pārmetoši iesaucās.

Un meitene atkal pazuda zem segas.

Marilla lēni nokāpa lejā virtuvē un saka mazgāt vakariņu traukus. Metjū smēķēja, un tā bija nepārprotama satraukuma pazīme. Viņš reti smēķēja, jo Marilla to uzskatīja par nosodāmu netikumu, bet īpašās reizēs un laikos viņš tomēr tvērās pie tabakas, un tad Marilla centās to neievērot, uzskatīdama, ka vājajai cilvēka dabai palaikam vajadzīgs kāds ventilis emociju noplūdei.

-    Jā, esam nu gan iekūlusies ķibelē, viņa pikti teica. Tā, lūk, notiek, kad grib iztikt ar ziņu sūtīšanu, nevis aizbraukt pats. Roberta Spensera radi acīmredzot kaut ko saputrojuši. Vienam no mums rīt vajadzēs doties pie misis Spenseras nekas cits neatliek. Jāsūta tā meitene atpakaļ uz patversmi.

-   Jā, droši vien, Metjū negribīgi novilka.

-   Droši vien? Vai tad tu par to šaubies?

-    Mmm… viņa ir ļoti jauks bērns, Marilla. Tīri žēl viņu sūtīt atpakaļ, kad jau cilvēks tik ļoti grib te palikt.

-    Metju Katbert, tu taču negribēsi teikt, ka mums viņu vajadzētu paturēt?!

Marilla laikam nejustos vairāk pārsteigta, ja Metjū būtu izteicis vēlēšanos stāvēt uz galvas.

-Mmm… nē, laikam tak ne… ne jau tīri vajadzētu,Metjū sastomījās, nelaimīgs, ka ir spiests precizēt savu vārdu nozīmi. Es domāju, to no mums diezin vai varētu prasīt.

-   Nu skaidrs, ka ne! Kāds mums no viņas būtu labums?

-   Viņai varētu būt kāds labums no mums, Metju piepeši un negaidīti paziņoja.

-     Metjū Katbert, tas skuķis tak laikam ir tevi apbūris! Es redzu skaidrāk par skaidru, ka tu gribi viņu paturēt!

-   Mmm… Viņa patiešām ir ļoti interesants bērns,Metjū palika pie sava. Būtu tu dzirdējusi, kā viņa runāja atceļā no stacijas!

-    Nu, runāt viņa prot, kas ir, tas ir. To es uzreiz ievēroju. Bet tas viņai par labu nenāk. Man nepatīk bērni, kas grib pārāk daudz runāt. Es negribu ņemt meiteni no bāreņu nama un, ja gribētu, tad izraudzītos pavisam citādu. Šai Annai piemīt kaut kas tāds, ko es nevaru saprast. Nē, viņa ir taisnā ceļā jāsūta atpakaļ, no kurienes nākusi.

-   Es varētu nolīgt sev darbam kādu franču puiku, Metjū teica, un tev ar' būtu sava kompānija.

-   Es neilgojos pēc kompānijas, Marilla strupi atteica. Un netaisos viņu te paturēt.

-    Nu jā, tā jau ir, kā tu saki, Marilla, Metjū sacīja un piecēlies nolika pīpi malā. Es eju gulēt.

Un Metjū aizgāja gulēt. Un, novākusi traukus, gulēt aizgāja ari Marilla ar skarbu apņēmības rievu pierē. Un augšstāvā, austrumpuses jumtistabā, gulēja raudoša, vientuļa, visu atstumta meitene.

IV RĪTS "ZAĻAJOS JUMTOS"

Bija jau gaiša diena, kad Anna pamodās un piecēlās gultā sēdus, samulsusi raudzīdamās logā, pa kuru pretī mirdzēja priecīgi saules stari un aiz kura uz zilo debesu fona viļņoja kaut kas balts un gaisīgs.

Pirmajā brīdī meitene nevarēja atcerēties, kur atrodas. Vispirms viņu pārņēma sajūsmas trīsas, kā jaušot kaut ko ļoti patīkamu, pēc tam uzvilnīja mokošas atmiņas. Šie ir "Zaļie jumti", kuros viņu negrib paturēt, tāpēc ka viņa nav zēns!

Taču bija rīts, un, ak jā, tas aiz loga ir ķirsis pašā ziedu plaukumā! Meitene izlēca no gultas un aizskrēja līdz logam. Viņa pabīdīja augšup loga rāmi tas likās iestrēdzis un čīkstēja, it kā sen nebūtu kustināts, un tā tas tiešam bija, turklāt tas bija tik stingrs, ka paceltā stāvoklī turējās pats no sevis bez jebkāda atbalsta.

Anna nometās uz ceļiem un ar sajūsmā mirdzošām acīm lūkojās ārā jūnija rītā. Ai, cik brīnišķīgi! Vai ši nav skaista vieta? Ja arī viņai nav lemts te palikt… Var taču iztēloties, ka tas notiek. Te paveras plašs lauks iztēlei.

Ārpusē auga milzīgs ķirsis, kurš atradās tik tuvu mājai, ka tā zari sitās pret sienu, un tas bija ietinies tik biezā ziedu mākonī, ka nebija redzama gandrīz neviena lapiņa. Mājai abās pusēs pletās liels augļu dārzs vienā pusē ābeles, otrā ķirši, un visi koki bija pilnos ziedos, bet zālē zem tiem bagātīgi ziedēja pienenes. Zemākajā darza daļā kuploja ceriņi, piebārstīti violetiem čemuriem, un rīta vējš nesa logā to reibinoši saldo smaržu.

Vēl zemāk pletās zaļš sulīga āboliņa lauks, kas nolaidas lejup pa nogāzi līdz pat ieplakai ar strautiņu un daudziem baltiem bērziem; to slaidie stumbri bezbēdīgi kuploja virs mīksta, zaļa paklāja, ko veidoja, iespējams, papardes, sūnas vai citi meža augi. Aiz strauta slējās pakalns, apaudzis mīkstām, tumšzaļam eglēm; vietā, kur šajā zaļumā pavērās plaisa, vīdēja nelielas mājiņas pelēkais jumtgals to viņa bija redzējusi no Mirdzošo Ūdeņu ezera otras puses.

Kreisajā pusē pacēlās lieli šķūņi, un aiz tiem tālumā zaļo, lēzeno lauku viņā pusē mirgoja tikko saskatāms jūras zilums.

Annas skaistuma alkstošās acis kavējās pie šīs ainavas, kāri tverot visu, kas redzams; nabaga meitene savā mūžā bija skatījusi daudz pievilcīgu vietu, bet tas, ko viņa redzēja šeit, likās skaistāks par visu, ko iespējams nosapņot vai iztēloties.

Ta viņa tupēja uz ceļiem, visu aizmirsusi, redzēdama vienīgi skaistumu sev apkārt, līdz sajuta roku uz sava pleca. Mazajai sapņotājai nedzirdot, istabā bija ienākusi Marilla.

-    Būtu laiks ģērbties, viņa īsi noteica.

Marilla īsti nesaprata, kā ar meiteni runāt, un šī

neveiklā neziņa darīja viņu skarbu un strupu, kaut arī viņa nemaz negribēja tāda būt.

Anna piecēlās un dziļi ievilka elpu.

-    Ai, vai tas nav brīnišķīgi? viņa teica, pamādama ar roku jaukajai pasaulei aiz loga.

-    Koks ir liels, sacīja Marilla, un tas skaisti zied, bet no augļiem nekad nekā prātīga nav sīki un tārpaini.

-   Ak, es nedomāju koku; jā, protams, arī koks ir skaists, tas ir brīnumskaists un zied no visas sirds… Bet es domāju par visu kopā, par dārzu, strautiņu, mežu, par visu lielo, mīļo pasauli. Vai jums nav tāda sajūta, ka jūs šadā rītā mīlat visu pasauli? Un es varu dzirdēt, kā strautiņš smejas visu savu garo ceļu. Vai jūs esat ievērojusi, cik strautiem ir priecīga daba? Tie vienmēr smejas. Pat ziemā es esmu dzirdējusi viņu balsis zem ledus. Es ļoti priecājos, ka "Zaļo jumtu" tuvumā ir strauts. Varbūt jūs domājat, ka man tas ir vienalga, ja jau mani te netaisās paturēt, bet nav vis vienalga. Man vienmēr patiks atcerēties, ka "Zaļo jumtu" tuvumā bija strauts, pat tad, ja es to vairs neredzēšu. Ja šeit nebūtu strauta, mani vienmēr vajātu neomulīga sajuta, ka tādam te vajadzēja būt. Šorīt es vairs neesmu dziļā izmisumā. No rītiem man tā nekad nav. Vai nav lieliski, ka ir tādi rīti? Bet man ir ļoti skumji. Es nupat iztēlojos, ka jūs tomēr gribējāt tieši mani un ka es te palikšu un dzīvošu vienmēr. Tas bija ļoti patīkami un nomierinoši. Bet iztēlošanās skumjākā daļa ir tā, ka reiz pienāk brīdis to pārtraukt, un tad ir sāpīgi.

-    Beidz tagad iztēloties un apģērbies, un pēc tam nāc lejā, teica Marilla, līdzko varēja iespraust kādu vārdu no savas puses. Brokastis gaida. Nomazgā seju un sasukājies. Logu atstāj vaļā un gultas veļu saliec kājgalī. Rīkojies, cik veikli vari!

Anna acīmredzot vajadzības gadījumā spēja rīkoties ļoti veikli, jo pēc desmit minūtēm viņa jau bija lejā, kārtīgi saģērbusies, sasukājusi un sapinusi matus, nomazgājusi seju, apmierināta par to, ka izpildījusi Marillas prasības. Tomēr patiesībā viņa bija aizmirsusi salikt kājgalī gultas veļu.

-    Šorīt man ļoti gribas ēst, viņa paziņoja, apsēzdamās krēslā, kuru viņai nolika Marilla. Pasaule man vairs nešķiet tāds baismīgs tuksnesis kā vakar vakarā. Es priecājos, ka šis rīts ir saulains. Bet man patīk ari lietaini riti. Visādi rīti ir interesanti, vai jums tā neliekas? Nevar zināt, kas notiks pa dienu, un paveras plašs lauks iztēlei. Tomēr es priecājos, ka šis rīts nav lietains, jo saulainā laikā ir vieglāk saglabāt možu prātu un paciest bēdas. Es jūtu, ka to bēdu man sanāks diezgan daudz. Ir jau viegli lasīt par bēdām un iztēloties, ka pats tās varonīgi pārciet, bet nemaz nav tik jauki, kad tās gadās īstenībā, vai ne?

-    Dieva dēļ, pievaldi savu mēli! sacīja Marilla. Tu runā krietni vairāk, nekā tādai mazai meitenei pieklātos.

Pēc tam Anna valdīja savu mēli tik paklausīgi un pamatīgi, ka ieilgušais klusums darīja Marillu diezgan nervozu kā viss, kas nav gluži dabisks. Arī Metjū cieta klusu bet tas vismaz bija dabiski -, tāpēc maltīte pagāja gandrīz pilnīgā klusumā.

Brokastu laikā Anna pamazām kļuva arvien izklaidīgāka; viņa ēda gluži mehāniski, un lielās acis stingi un neredzoši lūkojās debesīs aiz loga. Tas darīja Marillu vēl nervozāku nekā iepriekš, un viņai radās neomulīga sajūta, it kā pie galda atrastos tikai šīs dīvainās meitenes ķermenis, bet viņas gars klejotu kaut kur tālu mākoņos, kur to aiznesuši iztēles vieglie spārni. Kurš gan gribētu turēt savās mājās tādu bērnu?

Un tomēr, lai cik savādi, Metjū taču grib viņu paturēt! Marilla juta, ka viņš šorīt grib to ne mazāk kā vakar vakarā un ka šī vēlēšanās netaisās pāriet. Tāds jau Metjū ir ja ieņems kaut ko galvā, tad pieķersies tam ar apbrīnojamu, mēmu neatlaidību, un šī neatlaidība ir desmitkārt spēcīgāka un iespaidīgāka savā mēmumā neka tad, ja viņš par to runātu skaļi.

Kad brokastis bija paēstas, Anna atguvās no sapņiem un piedāvājās nomazgāt traukus.

-    Vai tu proti kārtīgi mazgāt traukus? Marilla neuzticīgi noprasīja.

-    Protu diezgan labi. Bērnus pieskatīt gan man padodas labāk. Tur man ir daudz pieredzes. Cik žēl, ka jums šeit nav neviena, ko es varētu pieskatīt.

-    Man nav ne mazākās vēlēšanās, lai man šobrīd būtu vēl kāds pieskatāms bērns. Pilnīgi pietiek klapatu ar tevi. Nesaprotu, ko ar tevi lai iesāk. Metjū ir vienkārši smieklīgs!

-    Man viņš liekas ļoti jauks, Anna pārmetoši iebilda. Viņš ir tik ļoti iejūtīgs. Viņam nekas nebija pretī, ka es tik daudz runāju, man liekas, viņam pat patika. Tiklīdz es viņu ieraudzīju, jutu, ka te ir man radniecīga dvēsele.

-    Jūs abi esat stipri dīvaini, tur būs visa tā radniecība, Marilla ar nicīgu vīpsnu atmeta. Labi, vari nomazgāt traukus. Ņem labi daudz karsta ūdens un pēc tam kārtīgi noslauki. Man šorīt ir pietiekami daudz citu rūpju, jo pēcpusdienā vajadzēs aizbraukt uz Vaitsendu pie misis Spenseras. Tu brauksi līdzi, un tad mēs norunāsim, ko ar tevi iesākt. Kad būsi pabeigusi mazgāt traukus, ej augšā un sakārto gultu!

Traukus Anna nomazgāja diezgan prasmīgi to secināja Marilla, kura vērīgi uzmanīja šo norisi. Vēlāk ar gultas kārtošanu viņai tik labi gan neveicās, jo meitenei nekad nebija gadījies cīnīties ar pēli. Tomēr beigu beigās viņa ar to kaut kā tika galā, un Marilla, lai atkratītos no viņas, pateica, ka tagad meitene var iet ārā un pakavēties savā vaļā līdz pusdienas laikam.

Starojošu seju un mirdzošām acīm Anna metās uz durvīm. Uz paša sliekšņa viņa apstājās, apsviedās apkārt, atnāca atpakaļ un apsēdās pie galda; starojošais mirdzums viņas sejā bija izgaisis tik pēkšņi, it kā to kāds būtu nopūtis kā degošu sveces liesmu.

-    Kas tad nu? Marilla noprasīja.

-    Es nespēju iziet ārā, Anna atbildēja tādā balsi kā mocekle, kas atsakās no visiem zemes priekiem. Ja es nevaru palikt šeit, man nav jēgas iemīlēt "Zaļos jumtus". Bet, ja es iziešu ārā un iepazīšos tuvāk ar visiem šiem kokiem un puķēm dārzā, un ar strautu, es tos gribot negribot iemīlēšu. Ir jau tapat diezgan grūti, tāpēc es negribu visu padarīt vēl grūtāku. Man ļoti gribas iziet ārā, man liekas, itin viss mani aicina: "Anna, Anna, nāc pie mums! Anna, Anna, mēs gribam draugu!" bet labāk es to nedarīšu. Nav taču vērts mīlēt to, no kā tevi drīz atraus, vai ne? Tāpēc es biju tik priecīga, kad vēl domāju, ka šeit dzīvošu. Domāju, man te būs tik daudz, ko mīlēt, un nekas mani nekavēs to darīt. Bet tas īsais sapnis ir beidzies. Tagad es esmu samierinājusies ar savu likteni un tāpēc negribu iet ārā ja nu pēkšņi šī samierināšanās izgaist? Sakiet, lūdzu, kā sauc to ģerāniju uz palodzes?

-   Tā ir ābolu ģerānija.

-     Ak, es nedomāju nosaukumu. Es domāju vārdu, ko tai esat devusi jūs pati. Vai jūs tai nedevāt nekādu vārdu? Varbūt tad es drīkstu to kaut kā nosaukt? Vai drīkstu to nosaukt par… pagaidiet… par Skaistuli, tā būs labi… Vai drīkstu saukt to par Skaistuli, kamēr esmu šeit? Lūdzu, atļaujiet!

-   Ak tētīt, man tak vienalga! Bet kāda jēga ir dot vārdu ģerānijai?

-   Ā, man patīk visām lietām dot vārdus, kaut arī tās būtu tikai ģerānijas. Tad tās kļūst līdzīgākas cilvēkiem. Kā jūs zināt, varbūt ģerāniju aizvaino, ka to sauc vienīgi par ģerāniju un nekā citādi? Jums taču arī nepatiktu, ja jūs visu laiku sauktu tikai par sievieti. Jā, es to saukšu par Skaistuli. Tam ķirsim aiz manas guļamistabas loga es ari šorīt iedevu vārdu. Es nosaucu to par Sniega Karalieni, tapec ka tas ir tik balts. Protams, vienmēr tas neziedēs, bet to jau var iztēloties, vai ne?

-    Kaut ko tamlīdzīgu es nemūžam neesmu ne redzējusi, ne dzirdējusi, murmināja Marilla, iedama uz pagrabu pēc kartupeļiem. Savā ziņā viņa patiešām ir interesanta, kā saka Metjū. Es jau jūtu, ka ar interesi gaidu, ko viņa atkal pateiks. Būs arī mani apbūrusi, vai? Metjū jau nu pavisam droši ir noburts. Tas skatiens, ko viņš man uzmeta, ārā iedams, vēlreiz pateica visu to pašu, ko viņš izmeta un lika manīt vakar vakarā. Būtu tak viņš kā citi cilvēki, kas skaidri pasaka, ko domā! Tad var atbildēt, pastrīdēties un vest tādu pie prāta. Bet ko lai dara ar cilvēku, kurš tikai skatās vien?

Kad Marilla atgriezās no ceļojuma uz pagrabu, Anna atkal bija iegrimusi sapņos, saņēmusi zodu plaukstās un pievērsusi skatienu debesim. Ta ari Marilla viņu atstāja sēžam, līdz galdā tika pasniegtas pusdienas.

-    Cerams, es varu šopēcpusdien ņemt ķēvi un ratus, Metjū? Marilla apjautājās.

Metjū pamāja ar galvu un skumīgi paskatījās uz Annu. Marilla ievēroja šo skatienu un drūmi noteica:

-    Es braukšu uz Vaitsendu un nokārtošu šo lietu. Annu es ņemšu līdzi, un misis Spensera droši vien zinās, kas darāms, lai viņu tūlit varētu aizsūtīt atpakaļ uz Jaunskotiju. Izvārīšu tev tēju jau iepriekš un uz govju slaukšanu būšu mājās pati.

Metjū joprojām neteica ne vārda, un Marillu pārņēma tāda sajūta, it kā viņa veltīgi tērētu vārdus un elpu. Nav nekā apgrūtinošāka par vīrieti, kurš nerunā pretī, ja nu vienīgi tāda pati sieviete.

Metjū iejūdza bēro ķēvi ratos, un Marilla kopā ar Annu devās ceļā. Metjū atvēra viņām pagalma vārtus, un, kamēr rati lēnām brauca tiem cauri, viņš itin kā pats pie sevis noteica:

Šorīt te bija atnācis mazais Džerijs Bots no "Līčiem", un es viņam teicu, ka droši vien nolīgšu viņu uz šito vasaru.

Marilla neko neatbildēja, tikai neganti uzšāva nabaga ķēvei ar pātagu, un labi barotais dzīvnieks, pārsteigts par šādu apiešanos, sašutumā straujā riksī metās projām pa taku. Vienu reizi Marilla pameta skatienu atpakaļ un redzēja, ka sadrūmušais Metjū stāv, pārliecies pār vārtiem, un pavada viņas ar sērīgu skatienu.

V ANNAS DZĪVESSTĀSTS

Vai zināt ko, Anna paļāvīgi sacīja, es esmu nolēmusi šai braucienā justies labi. Es esmu pārliecinājusies, ka cilvēks gandrīz vienmēr var justies labi, ja tā īsti cieši apņemas. Protams, apņemties vajag ļoti cieši. Es šī brauciena laika nedomāšu par atgriešanos patversmē. Es domāšu tikai par pašu braucienu. Ai, paskatieties, lūk, kur izplaukusi viena no pirmajām mežrozītēm! Vai nav brīnišķīga? Kā jums šķiet, vai nav liels prieks būt rozei? Vai nebūtu lieliski, ja rozes mācētu runāt? Viņas noteikti pastāstītu mums daudz ko jauku. Un vai rozā nav pati apburošākā krāsa pasaulē? Man tā šausmīgi patīk, bet es tādu nedrīkstu valkāt. Sarkanmataini cilvēki nevar valkāt rozā drēbes, pat iztēlē ne. Vai jūs kādreiz esat dzirdējusi, ka bērnībā kādai meitenei mati būtu sarkani, bet vēlāk, pieaugušai, mainītos uz citu krāsu?

-    Nē, neesmu vis neko tādu dzirdējusi, Marilla nesaudzīgi atbildēja, un nedomāju, ka tā varētu notikt ar tevi.

Anna nopūtās.

-    Nu tad vēl viena cerība pagalam. Visa mana dzīve ir apraktu cerību kapsēta. Šadu teikumu es izlasīju vienā grāmatā, un es mēdzu to atkārtot, lai mierinātu sevi, kad atkal gadās vilšanās.

-    Nesaprotu gan, kur te kāds mierinājums, sacīja Marilla.

-   Nu, tas izklausās tik skaisti un romantiski, it kā es būtu grāmatas varone, saprotat? Man ļoti patīk viss, kas ir romantisks, un apraktu cerību kapsēta ir ārkārtīgi romantisks teiciens. Man gandrīz prieks, ka man tāda ir. Vai mēs brauksim pari Mirdzošo Ūdeņu ezeram?

-   Barija dīķim pāri mēs nebrauksim, ja tas ir tavs Mirdzošo Ūdeņu ezers. Brauksim pa krasta ceļu.

-    Krasta ceļš, tas skan skaisti, Anna sapņaini teica. Vai tas izskatās tikpat skaists kā izklausās? Tikko jūs teicāt "krasta ceļš", es tūlit pat jau to redzēju acu priekšā! Un Vaitsenda arī ir skaists vārds, bet man tas nepatīk tik labi kā Eivonlija. Eivonlija ir brīnumjauks vārds. Skan pilnīgi kā mūzika. Cik tālu ir līdz Vaitsendai?

-     Piecas jūdzes; un, tā kā tu acīmredzot taisies visu laiku runāt, tad labāk parunāsim par kaut ko prātīgāku, piemēram, pastāsti man, ko tu zini par sevi!

-   Ak, tas, ko es zinu par sevi, patiesībā nav stāstīšanas vērts! Anna atrauca. Ja vien jūs ļautu man stāstīt, ko es iztēlojos par sevi, tas jums būtu daudz interesantāk.

-   Nē, tavu iztēlošanos es negribu klausīties. Stāsti tikai konkrētus faktus. Sāc no sākuma! Kur tu esi dzimusi, un cik tev gadu?

-    Šogad martā man palika vienpadsmit, atbildēja Anna, ar nopūtu samierinādamas, ka jāiztiek ar konkrētiem faktiem. Un es esmu dzimusi Bolingbrokā, Jaunskotijā. Manu tēvu sauca Volters Šērlijs, un viņš strādāja par skolotāju Bolingbrokas vidusskolā. Manu māti sauca Berta Šerlija. Vai Volters un Berta nav skaisti vārdi? Man ir liels prieks, ka maniem vecākiem bija skaisti vārdi. Būtu tak kauns, ja tēvs sauktos… piemēram, Džededija, vai ne?

-    Es gan teiktu, ka cilvēka vārds nav svarīgs, ja vien viņš uzvedas, kā pienākas, noteica Marilla, juzdama, ka te ir piemērots brīdis atgādināt krietnu un derīgu morāli.

Nu, es nezinu, Anna izskatījās domīga. Vienā grāmatā es izlasīju, ka roze smaržotu tikpat skaisti, ja to sauktu nevis par rozi, bet vienalga kādā vārdā, taču es nekad neesmu varējusi tam ticēt. Es neticu, ka roze būtu tikpat skaista, ja to sauktu par dadzi vai par kāpostu. Droši vien mans tēvs būtu bijis krietns cilvēks arī tad, ja viņa vārds būtu Džededija, bet tas noteikti būtu bijis liels apgrūtinājums. Mana māte arī bija vidusskolas skolotāja, bet, kad viņa apprecējās ar tēvu, viņa, protams, aizgāja no darba. Pietika rūpju ar vīru. Misis Tomasa teica, ka viņi esot bijuši kā divi bērni un vēl pliki kā baznīcas žurkas. Viņi apmetās dzīvot kādā maziņā Bolingbrokas mājiņā. Es to māju nekad neesmu redzējusi, bet tūkstošiem reižu esmu to iztēlojusies. Man liekas, tur vajadzēja būt sausserdim virs viesistabas loga un ceriņiem mājas priekšā, un maijpuķītēm tūlīt aiz vārtiņiem. Jā, un pie visiem logiem droši vien bija muslīna aizkari. Muslīna aizkari mājai piešķir kaut ko tik īpašu! Es tajā mājiņā piedzimu. Misis Tomasa teica, ka es esot bijis visneglītākais bērns, kādu viņa jebkad redzējusi, šausmīgi kaulaina un sīciņa, tik vien kā acis un vairāk nekā, bet mana māte domāja, ka es esmu ļoti skaista. Es uzskatu, ka māte var labāk spriest nekā viena nabaga sieva, kas nāk mazgāt grīdas, vai ne? Šā vai tā, es priecājos, ka viņa bija apmierināta ar mani; būtu ļoti skumīgi domāt, ka esmu sagādājusi viņai vilšanos, jo, redziet, viņa vairs ilgi pēc tam nenodzīvoja. Nomira ar drudzi, kad man bija tikai trīs mēneši. Kā man gribētos, kaut viņa būtu nodzīvojusi tik ilgi, lai es atcerētos, kā saucu viņu par māti! Man liekas, saukt kādu par māti jābūt tik jauki, vai nav tiesa? Un tēvs arī nomira ar drudzi četras dienas pēc tam. Tā es kļuvu par bāreni, un cilvēki bija nesaprašanā, ko ar mani iesākt, vismaz tā teica misis Tomasa. Redziet, mani jau toreiz neviens negribēja. Laikam tas ir mans liktenis. Gan tēvs, gan māte bija nākuši no tālienes, un bija zināms, ka viņiem nav neviena radinieka. Beidzot misis Tomasa pateica, ka ņemšot mani pie sevis, kaut gan viņa bija nabadzīga un vīrs viņai bija dzērājs. Viņa baroja mani no pudelītes. Vai jūs nezināt, kas tur slēpjas kapec no pudelītes barotiem bērniem jaizaug labākiem nekā pārējiem? Tāpēc, ka vienmēr, kad es uzvedos slikti, misis Tomasa teica, kā es varot būt tik slikta meitene, kad viņa mani barojusi no pudelītes, un tas bija tads kā pārmetums.

Misters un misis Tomasi pārcēlās no Bolingbrokas uz Marisvilu, un es nodzīvoju pie viņiem līdz astoņu gadu vecumam. Palīdzēju vākt Tomasu bērnus viņiem bija veseli četri, visi jaunaki par mani, un, teikšu, kā ir, tur bija ko noņemties. Un tad misters Tomass gāja bojā zem vilciena, un viņa māte aicināja misis Tomasu ar bērniem pie sevis, bet mani viņa negribeja. Misis Tomasa bija nesaprašanā, ko ar mani iesākt. Tad pie mums atnāca misis Hamonda, kura dzīvoja pie upes, gabaliņu uz augšu, un teica, ka ņemšot mani pie sevis, jo es protot tikt galā ar bērniem, un es pārcēlos pie viņas, tadā izcirtumā pie upes, kur visapkārt celmi. Ta bija ļoti vientulīga vieta. Es tur nekādi nebūtu varējusi dzīvot, ja man nebūtu iztēles. Misteram Hamondam tur bija neliela kokzāģētava, un misis Hamondai bija astoņi bērni. Trīs reizes pa dvīņiem. Man patīk bērni mērenā daudzumā, bet trīs reizes pa dvīņiem, tas gan ir par daudz. Tā es misis Hamondai skaidri pateicu, kad piedzima pēdējie divi. Es briesmīgi noguru, viņus nēsādama un auklēdama.

Tur, pie upes, es nodzīvoju kopā ar Hamondiem vairāk nekā divus gadus, un tad misters Hamonds nomira, un misis Hamonda likvidēja visu savu saimniecību. Bērnus viņa izdalīja radiniekiem un pati aizbrauca uz Savienotajām Valstīm. Man vajadzēja braukt uz Houptaunas bāreņu patversmi, tāpēc ka mani neviens negribēja ņemt pie sevis. Patversmē arī mani negribēja, teica, ka tur tāpat jau esot pārpildīts. Bet viņiem vajadzēja vien pieņemt mani, un es tur nodzīvoju četrus mēnešus un tad atbrauca misis Spensera.

Anna pabeidza savu stāstu ar vēl vienu nopūtu, bet šoreiz tā pauda atvieglojumu. Acīmredzot viņai nepatika stāstīt par savām gaitām pasaulē, kas viņu nav gribējusi.

-   Vai tu esi gājusi skolā? noprasīja Marilla, pagriezdama bēro ķēvi uz krasta ceļa pusi.

-    Diezgan maz. Sāku iet pēdējā gadā, kad dzīvoju pie misis Tomasas. Bet, kad aizgāju dzīvot tur, pie upes, skola bija tik tālu, ka ziemā es nevarēju izstaigāt, un vasarā bija brīvlaiks, tāpēc varēju iet tikai pavasarī un rudenī. Bet patversmē, protams, es gāju skolā. Lasīt es protu labi un zinu daudzus dzejoļus no galvas "Hohenlindenas kauju", "Bingenu pie Reinas", "Edinburgu pēc Flodenas kaujas", daudz ko

no "Ezera valdnieces" un lielāko daļu no Džeimsa Tompsona "Gadalaikiem". Vai jums arī patīk dzeja, kas liek skudriņām skraidīt pa muguru uz augšu un atpakaļ? Piektās klases lasāmgrāmatā ir viens gabals "Polijas krišana", viscaur pilns ar tādām skudriņām. Man jau, protams, piektās klases grāmatas nebija, es biju tikai ceturtajā, bet lielās meitenes man šad tad aizdeva savējo palasīt.

-    Vai tās sievietes misis Tomasa un misis Hamonda bija labas pret tevi? jautāja Marilla, ar acs kaktiņu vērodama Annu.

-   Ē… Anna sastomijas. Viņas dzīvā sejiņa piepeši pietvīka sarkana, un acīs iezagās mulsums. Nu… viņas gribēja tādas būt es zinu, ka viņas gribēja būt, cik labas un laipnas spej. Un, kad cilvēki grib būt labi pret tevi, nevar dusmoties, ja viņi gluži vienmēr tādi nav. Redziet, viņām abām bija daudz pašām savu rūpju. Ar dzērāju viru jau ir ļoti grūti, un trīsreiz pēc kārtas dabūt dvīņus ari nav joks, vai ne? Bet es skaidri zinu, ka viņas gribēja būt labas pret mani.

Marilla vairs neko nejautāja. Anna nodevās klusai jūsmošanai par krasta ceļu, un Marilla izklaidīgi vadīja zirgu, iegrimusi dziļās pārdomas. Pēkšņi viņas sirdi bija uzbangojis žēlums pret meiteni. Salta dzīve bez mīlestības, trūkums, grūts darbs un pamestība novārtā… Marilla bija pietiekami attapīga, lai Annas stāstā dzirdētu ari nepateikto un apjaustu patiesību. Nav nekāds brīnums, ka meitene tā priecājās, cerēdama iegūt īstas mājas. Žēl gan, ka jāsūta viņa atpakaļ. Bet ja nu viņa, Marilla, izdabatu Metjū neizprotamajai kaprīzei un ļautu meitenei palikt? Viņš tak

no tiesas to ieņēmis galvā, un meitene šķiet gluži patīkama, tāda, kurai var kaut ko iemācīt.

"Briesmīgi daudz grib runāt," Marilla prātoja, "bet no tā viņu varētu atradināt. Un valoda gluži pieklājīga, bez žargona vai citiem neglītiem vārdiem. Itin labas manieres. Izskatās, ka vecāki bijuši kārtīgi cilvēki."

Krasta ceļš bija mežains un pirmatnēji vientulīgs. Pa labi pletās punduregļu biezoknis, kas, ilgus gadus cīnīdamies ar līča vējiem, nelikās zaudējis savu sparu un sīkstumu. Kreisajā pusē stiepās stavas, sarkanas smilšakmens klintis, kas vietām pienāca tik tuvu ceļam, ka nemierīgākas dabas zirgs nevis tāds kā šī uzticamā, bērā ķēve varētu savu braucēju padarīt itin nervozu. Gar klinšu pamatni rindojās viļņu nogludinātu akmeņu kaudzes un nelielas smilšu aliņas, ko rotāja oļi vai citi okeana dārgumi; aiz klinšu joslas zila un mirdzoša pletās jūra, un virs tās lidinājās kaijas, kuru spārnu gali saulē zaigoja kā sudrabs.

Vai jūra nav brīnišķīga? sacīja Anna pēc ilga, apbrīnas pilna klusuma. Vienreiz, kad es dzīvoju Marisvilā, misters Tomass noīrēja speciālu furgonu un aizveda mūs visus pavadīt dienu piejūras, desmit jūdzes no mūsu mājas. Tā bija vienreizēji skaista diena no rīta līdz vakaram, kaut arī man visu laiku vajadzēja pieskatīt bērnus. Pēc tam es gadiem ilgi par to sapņoju vislaimīgākos sapņus. Bet šis krasts ir skaistāks par Marisvilas krastu. Vai tās kaijas nav burvīgas? Vai jūs gribētu but kaija? Es laikam jā tas ir, ja es nevarētu būt cilvēku bērns. Iedomājieties, vai nebūtu brīnišķīgi pamosties saullēktā un pacelties spārnos virs ūdens, un visu dienu lidināties virs šī skaistā, zilā klajuma, un vakarā laisties atpakaļ uz savu ligzdu? Ai, es pilnīgi varu iztēloties, kā es to daru! Sakiet, lūdzu, kas ir tā lielā māja tur, priekšā?

-    Tā ir Vaitsendas viesnīca. Tās saimnieks ir misters Kirke, bet pašlaik vēl sezona nav sākusies. Vasarā te brauc ļoti daudz atpūtnieku no Amerikas. Viņiem šis krasts ir lielā cieņā.

-    Es baidījos, ka tā būs misis Spenseras māja, drūmi noteica Anna. Man negribas nokļūt tajā. Ta vien liekas, ka tad būs visam beigas.

VI marilla PIEŅEM LĒMUMU

Tomēr tajā viņas nokļuva itin drīz. Misis Spensera dzīvoja lielā, dzeltenā mājā pie Vaitsendas līča, un, kad viņa parādījās durvīs, labsirdīgajā sejā atplaiksnīja gan pārsteigums, gan prieks.

-Ak vai! viņa iesaucās. Jūs nu gan šodien nepavisam negaidīju, bet es ļoti priecājos! Vai vedīsiet zirgu iekšā? Un kā tev iet, Anna?

-    Man iet tikpat labi kā vienmēr, paldies, Anna bez smaida atbildēja. Pār viņu šķita nolaidies nelaimes smagums.

-    Mēs varbūt brītiņu uzkavēsimies, kamēr ķēve atpūšas, sacīja Marilla, bet es solīju Metjū, ka ilgi nebūšu projām. Lieta tāda, misis Spensera, ka noticis dīvains pārpratums, un es atbraucu noskaidrot, kā tas gadījies. Mēs ar Metju aizsūtījām ziņu, lai jūs mums no patversmes atvedat zēnu. Lūdzām jūsu brālim Robertam, lai viņš pasaka, ka mums vajadzīgs desmit vai vienpadsmit gadus vecs zēns.

-   Ko jūs sakāt, Marilla! misis Spensera satraukta iesaucās. Roberts atsūtīja ziņu ar savu meitu Nensiju, un viņa mums teica, ka jūs gribot meiteni, vai tā nebija, Flora Džeina? viņa griezās pie savas meitas, kura bija iznākusi uz kāpnēm.

-   Taisni tā viņa teica, mis Katberta, Flora Džeina nešaubīgi apstiprināja.

-    Man ārkārtīgi žēl, misis Spensera teica. Pavisam nelāgi iznācis, bet tā patiešām nebija mana vaina, mis Katberta. Es darīju, ko varēju, un biju pārliecināta, ka rīkojos pēc jūsu prāta. Nensija ir šausmīgi gaisīga. Es daudz reižu esmu viņu rājusi par neuzmanību.

-    Tā bija mūsu pašu vaina, Marilla sērīgi noteica. Mums vajadzēja atbraukt pie jums pašiem, nevis ļaut, lai šāda svarīga ziņa ceļo no mutes mutē. Šā vai tā pārpratums ir noticis, un atliek tikai to izlabot. Vai mēs varam aizsūtīt meiteni atpakaļ uz patversmi? Viņi taču noteikti ņems to pretī, vai ne?

-   Droši vien, misis Spensera domīgi atbildēja, bet varbūt nemaz nevajadzēs sūtīt viņu atpakaļ. Vakar te bija atnākusi misis Blūeta un teica, cik žēl, ka neesot laikus padevusi man ziņu, jo viņai būtu ļoti derējusi kada meitene, kas palīdzētu mājas darbos. Misis Blūetai ir liela ģimene, un viņai grūti atrast mājkalpotāju. Anna viņai īsti labi noderētu. Es teiktu, gluži vai likteņa pirksts.

Marilla turpretī nemaz neizskatījās pēc tādas, kam liktenis piešķīris laimīgu nejaušību. Te nu ir necerēti veiksmīga iespēja tikt vaļa no šīs nevēlamās bārenes, un viņa nemaz nejūtas par to iepriecināta!

Misis Blūetu viņa pazina tikai pēc izskata tā bija sīka, ķildīga sieviete, sausa kā žagars. Marilla bija daudz dzirdējusi par viņu. Misis Bluetai piemita lielas strādnieces un nesaudzīgas citu nostrādinātājas slava, un neviena vien atlaista kalpone stāstīja briesmu stāstus par viņas nikno dabu un skopulību un par viņas izlutinātajiem, ķildīgajiem berniem. Iedomādamās, ka Anna tiks nodota tādā pajumtē, Marilla sajuta sirdī ieduramies pārmetuma adatiņu.

-    Labi, ieiesim iekšā un aprunāsimies, viņa noteica.

-    Saki nu vienam cilvēkam! Tā tak taisni ir misis Blueta, kas tur nāk šurp pa taku! izsaucās misis Spensera, vezdama viešņas caur priekštelpu uz viesistabu, kur viņas apņēma negaidīts saltums, itin kā āra gaiss, lauzdamies caur tumšzaļajiem, cieši aizvilktajiem aizkariem, būtu zaudējis pēdējo siltuma drusciņu. Tā nu gan ir veiksmīga sagadīšanās, jo mēs visu tūlīt uz vietas varēsim nokārtot. Sēdieties tur, atpūtas krēslā, mis Katbertal Anna, tu apsēdies tur uz dīvāna un nedīdies! Dodiet man savas cepures! Flora Džeina, ej uzliec ūdeni tējai! Labdien, misis Blūeta! Mēs nupat runājām, cik tas labi, ka jus tieši tagad atnācāt šurp. Ļaujiet man jūs iepazīstināt. Misis Blūeta, mis Katberta. Ludzu mirklīti mani atvainot! Es aizmirsu pieteikt Florai Džeinai, lai izņem no cepeškrāsns maizītes.

Atvilkusi aizkarus, misis Spensera izsteidzās ārā. Anna, kas klusi sēdēja uz dīvāna ar klēpī sažņaugtām rokām, nenovērsdamās skatījās uz misis Blūetu. Vai viņu atdos šai sievietei ar pikto seju un piktajām acīm? Meitene juta kaklā kāpjam kamolu, un acis viņai smeldzīgi iesūrstējās. Viņa jau sāka baiļoties, ka nespēs novaldīt asaras, kad atgriezās misis Spensera, pietvīkusi un starojoša, apzinādamās savu prasmi ņemt savā ziņā jebkādas grūtības fiziskas, garīgas, dvēseliskas un tas veiksmīgi nokārtot.

-    Izrādās, ka ar šo meiteni iznācis pārpratums, misis Blūeta, viņa teica. Es domāju, ka misters un mis Katberti grib pieņemt meiteni. Vismaz tā man tika paziņots. Bet izrādās, ka viņi ir gribējuši zenu. Tāpēc ja kopš vakardienas jūsu plāni nav mainījušies jums ir iespēja dabūt tieši to, kas vajadzīgs.

Misis Blūetas acis aši pārskrēja Annai no galvas līdz kājām.

-    Cik tev gadu, un kā tevi sauc? viņa noprasīja.

-Anna Šērlija, meitene sagumusi izstomīja, un

man ir vienpadsmit gadu.

-    Ahā! Nekāda izcilā jau nu tu neizskaties. Bet tāda stiegraina gan. Pēc manas pieredzes, taisni tās stiegrainās galu galā ir vislabākās. Nu, ja es tevi ņemšu, tev vajadzēs būt labai labai, izdarīgai un pieklājīgai. Sava uzturēšana ir godam jānopelna, tādas ir manas domas. Jā, man šķiet, ka es varētu jūs atbrīvot no viņas, mis Katberta. Mans mazākais ir briesmīgi niķīgs, un es esmu pārmocījusies, noņemdamās ar viņu. Ja gribat, varu meiteni ņemt līdzi kaut tūlīt pat.

Marilla paskatījās uz Annu, uz bālo sejiņu, kas pauda mēmu izmisumu, un viņas sirds atmaiga, redzot šo bezpalīdzīgo būtni, kas jūtas vēlreiz iekļuvusi lamatās, no kurām tik tikko izbēgusi. Marillu pārņēma neomulīga apziņa, ka šis lūdzošais skatiens, ja viņa to noraidīs, vajās viņu līdz kapa malai. Turklāt misis Blūeta viņai nepavisam nepatika. Atdot jūtīgu, emocionālu bērnu šādai sievietei? Nē, kaut ko tādu viņa uz savas sirdsapziņas neņems!

-    Es gan nezinu, viņa lēni sacīja. Es neteicu, ka mēs ar Metju esam pilnīgi izlēmuši viņu nepaturēt. Patiesībā man jāteic, ka Metjū ir noskaņots viņu paturēt. Es tikai atbraucu noskaidrot, kā gadījies tāds pārpratums. Man šķiet, ka vajadzētu aizvest viņu atpakaļ mājās un apspriesties ar Metjū. Nebūtu pareizi, ja es izlemtu kaut ko tadu bez viņa ziņas. Ja nolemsim meiteni nepaturēt, tad rītvakar atvedīsim vai aizsūtīsim viņu pie jums. Ja neviens neierodas, tas nozīmē, ka viņa palikusi pie mums. Vai tā jūs esat ar mieru, misis Blūeta?

-   Kas tad cits atliek, misis Blūeta neapmierināta noteica.

Kamēr Marilla runāja, Annas sejā atplauka gaišs mirdzums. Vispirms pazuda izmisums, pēc tam atmirdzēja vārgs cerības stars, un- viņas acis iedzirkstījās ka rīta zvaigznes. Meitene šķita pilnīgi pārvērtusies, un brīdi vēlāk, kad misis Spensera un misis Blūeta izgāja no istabas sameklēt kāda ēdiena recepti, ko atnācēja gribēja aizņemties, viņa pielēca kājās un metās pāri istabai pie Marillas.

-Ai, mis Katberta, vai patiesi jus teicāt, ka varbūt ļausiet man palikt "Zaļajos jumtos"? viņa bez elpas nočukstēja, it kā skaļi vārdi varētu sadragāt brīnišķo iespēju. Vai patiešām jūs tā teicāt? Vai varbūt es tikai to iztēlojos?

-    Man šķiet, Anna, ka tev būtu jāmācās apvaldīt savu iztēli, ja tu nevari atšķirt, kas ir īstenība, kas ne, Marilla skarbi atbildēja. Jā, tā es patiešām teicu, un tas bija viss. Mēs vēl neesam izlēmuši un varbūt nospriedīsim, ka tev tomēr jāiet pie misis Blūetas. Viņai tu katrā ziņā esi vajadzīga daudz vairāk nekā man.

-    Es labāk braucu atpakaļ uz patversmi nekā eju pie viņas! Anna dedzīgi iebilda. Viņa izskatās… pilnīgi kā tāds urbis!

Marillas smaidu apslāpēja apziņa, ka par tādu runāšanu Anna jānorāj.

-   Tik mazai meitenei kā tev nu gan ir kauns tā runāt par cienījamu dāmu un vēl svešu cilvēku, viņa bargi noteica. Ej atpakaļ, sēdi rāmi un pievaldi mēli! Un uzvedies, kā kārtīgai meitenei pieklājas!

-   Es centīšos darīt visu, ko jūs gribēsiet, un būt tāda, kā jūs gribēsiet, ja vien jūs atstāsiet mani pie sevis, apsolīja Anna, paklausīgi aiziedama atpakaļ uz dīvānu.

Kad viņas tovakar atgriezās "Zaļajos jumtos", Metjū sagaidīja braucējas jau uz takas. Marilla iztālēm bija pamanījusi, ka viņš vēro ceļu, un saprata, kads tam iemesls. Viņa nebija pārsteigta par atvieglojumu Metjū sejā, kad tas redzēja, ka Anna vismaz ir atvesta atpakaļ. Tomēr viņa neko vairāk par notikušo nestāstīja, līdz abi devās uz pagalmu aiz šķūņa slaukt govis. Tad Marilla īsumā izstāstīja viņam par Annas pagātni un tikšanos ar misis Spenseru.

-    Tai sievietei Blūetai es nedotu pat ne suni, kas man mīļš, Metjū ar neparastu dedzību paziņoja.

-   Arī man viņa lāgā nepatīk, Marilla atzinās, bet, ja nepaturam Annu paši, tad nekas cits neatliek, Metjū. Un, tā kā man izskatās, ka tu viņu gribi paturēt, tad laikam arī es būtu ar mieru, kas tad man cits atliek. Es par šo iespēju domāju, līdz beigās apradu ar to. Tas gan ir nopietns pienākums. Es nekad neesmu audzinajusi bērnu un meiteni nepavisam; baidos, ka man var iet pavisam aplam. Bet es darīšu, ko varēšu. Ciktāl runa ir par mani, Metjū, viņa var palikt tepat.

Metjū biklā seja staroja sajūsmā.

-    Mmm… Es jau tā cerēju, ka tu apdomāsies, Marilla, viņš teica. Viņa ir tik interesants cilvēciņš.

-    Labak būtu, ja varētu sacīt: noderīgs cilvēciņš, Marilla atmeta, bet es centīšos gādāt, lai viņa par tādu kļūtu. Un iegaumē, Metjū, tā ka tu nejauktos manās audzināšanas metodēs! Var jau būt, ka vecmeita daudz neko nesaprot no bērnu audzināšanas, bet vairāk jau nu saprot nekā vecpuisis. Tāpēc atstāj viņu mana ziņā! Ja cietīšu neveiksmi, varēsi iejaukties pēc tam.

-    Ko nu, ko nu, Marilla, dari tak visu, kā redzi, Metjū samierinoši atrūca. Bet esi pret viņu tik laba un laipna, cik tas iespējams, viņu neizlutinot. Man viņa izskatās tāda, kas bus visu gatava darīt priekš tevis, ja vien tu panāksi, ka viņa tevi iemīļo.

Marilla nicīgi nosēcās, pauzdama savu attieksmi pret Metjū uzskatiem jebkādos sievišķīgos jautājumos, un, paņēmusi spaiņus, devās uz piena kambari.

"Šovakar labāk neteikšu Annai, ka viņa var palikt te," kāsdama pienu separatorā, Marilla prātoja. "Tad viņa tā satrauksies, ka negulēs visu nakti. Marilla Katberta, tu nu vienreiz esi iekūlusies pamatigā ķezā! Vai tev kādreiz naca prāta, ka tu vienā jaukā dienā pieņemsi audzināšanā meiteni no patversmes? Tas jau ir brīnums, bet vēl lielāks brīnums ir tas, ka pie visa vainīgs Metjū cilvēks, kurš vienmēr baidījies no meitenēm kā no nāves! Nu, šā vai tā, esam nolēmuši izmēģināt spēkus, un Dievs vien zina, kas no tā visa iznāks."

VII ANNA SKAITA LŪGŠANU

Uzveduši Annu guļamistabā, Marilla tovakar dzedri teica:

-    Anna, vakar vakarā es ievēroju, ka tu pēc noģērbšanās pameti visas drebes mētājamies uz grīdas. Tas ir ļoti slikts ieradums, un es to nepavisam nevaru pieļaut. Līdzko tu esi kaut ko novilkusi, tulit to kārtīgi saloki un noliec uz krēsla. Man nav ko iesākt ar nekārtīgu meiteni.

-    Vakar es biju tik nelaimīga, ka par drēbēm nemaz nedomāju, Anna paskaidroja. Šovakar es tās nolikšu kārtīgi. Patversmē mūs vienmēr ta mācīja. Es gan daudzreiz to aizmirsu, jo briesmīgi steidzos ātrāk tikt gultā, kur klusuma var iztēloties tik daudz ko jauku.

-   Ja tu paliksi šeit, tev tas tomēr būs jāatceras, paziņoja Marilla. Lūk, tā jau ir labāk. Tagad noskaiti lūgšanu un liecies gultā.

-    Es nekad neskaitu lūgšanas, Anna pavēstīja.

Marilla izskatījās satriekta un pārsteigta.

-     Ko tu runa, Anna? Vai tev nekad nav mācīts skaitīt lūgšanu? Dievs vienmēr grib, lai mazas meitenes skaitītu lūgšanas. Vai tad tu nezini, kas ir Dievs, Anna?

-   Dievs ir gars, bezgalīgs, mūžīgs un nemainīgs savā esībā, gudrībā, spēkā, svētumā, taisnīgumā, krietnumā un patiesīgumā, Anna tekoši un gludi noskaitīja.

Marillas sejā parādijas atvieglojums.

-    Tātad tu, paldies Dievam, kaut ko tomēr zini! Mežonēns gluži neesi. Kur tu to iemācījies?

-Ak, patversmes svētdienas skolā. Mums lika iemācīties visu katķismu. Man tas tīri labi patika. Daži vārdi ir tik krāšņi! "Bezgalīgs, mūžīgs un nemainīgs." Vai tas neskan lieliski? Kā dobji zvani, kā milzu ērģeles. Par dzeju to laikam īsti nevar saukt, bet izklausās diezgan līdzīgi, vai ne?

-    Mēs tagad nerunājam par dzeju, Anna, mēs runājām par lūgšanām. Vai tu nezini, ka iet gulēt bez lūgšanas ir ļoti slikti? Tu laikam esi ļoti slikta meitene.

-    Ja jums butu sarkani mati, jūs redzētu, ka sliktai būt ir daudz vieglāk nekā labai, Anna pārmetoši atbildēja. Cilvēki, kuru mati nav sarkani, vispār nezina, kas ir nelaime. Misis Tomasa man teica, ka Dievs man devis sarkanus matus ar nodomu, un kopš tā laika es vairs par Viņu negribu dzirdēt. Un vispār, vakaros es vienmēr biju tā nogurusi, ka man lūgšanas nenāca ne prātā. No tiem, kam jāauklē dvīņi, nevar prasīt, lai viņi skaitītu lūgšanas. Vai tiešām jūs domājat, ka viņi to spēj?

Marilla nosprieda, ka Annas reliģiska izglītošana jāsāk tūlīt uz vietas. Te nu skaidri redzams, ka nedrīkst zaudēt laiku.

-    Kamēr tu dzīvo zem mana jumta, tev jāskaita lūgšanas, Anna.

-    Jā, protams, ja jūs tā gribat! Anna moži piekrita. Es darīšu visu, ko jūs prasāt. Bet šoreiz jums vajadzēs pateikt man priekšā, kas jāsaka. Kad ielīdīšu gultā, es izdomāšu īstu, skaistu lūgšanu un turpmāk vienmēr to skaitīšu. Tagad, kad es sāku par to domāt, man šķiet, ka tas būs ļoti interesanti.

-   Tev jānometas ceļos, Marilla apmulsusi teica.

Anna nometās ceļos un nopietni paskatījās augšup.

-    Kāpēc, lūgšanu skaitot, jāmetas ceļos? Ja es pa īstam gribētu skaitīt lūgšanu, vai zināt, ko es darītu? Viena pati izietu kaut kur lielā laukā vai dziļā, dziļā mežā un skatītos debesīs, augšup augšup augšup, brīnišķi zilās debesīs, kuru zilumam nav gala. Un tad es lūgšanu vienkārši izjustu. Labi, es esmu gatava. Kas man jāsaka?

Marilla jutās vairāk apmulsusi nekā jebkad. Viņa bija gribējusi iemācīt Annai bērnu klasisko lūgšanu "Nu es gribu gulēt iet". Bet, kā jau iepriekš teikts, viņa bija sieviete ar zināmu humora izjutu, un tas nozīmē vienkārši to, ka cilvēks pareizi izjūt lietu savstarpējo atbilstību; tā nu Marilla piepeši apjauta, ka šī vienkāršā, bērnišķa lūgšana, kas ir tik svēta balti tērptam mazulim līdzās gadīgai mātei, nepavisam neder šai vasarraibumainajai raganiņai, kura nenieka nezina un nebēdā par Dieva mīlestību, jo nekad nav to izjutusi ar cilvēku mīlestības starpniecību.

-    Tu esi pietiekami liela, lai lūgtu pati, Anna, viņa beidzot sacīja. Vienkārši pateicies Dievam par visu, ko Viņš tev devis, un pazemīgi lūdz, ko tu gribētu saņemt.

-   Labi, es darīšu, ko varēšu, apsolīja Anna, iespiezdama seju Marillai klēpī. Augstais debesu Tēvs… Tā saka mācītāji baznīcā, tāpēc tā droši vien var teikt arī privātā lūgšanā, vai ne? viņa iestarpināja, brīdi paceldama galvu. Augstais debesu Tēvs, es pateicos Tev par Balto Laimes ceļu un Mirdzošo Ūdeņu ezeru, un Skaistuli, un Sniega Karalieni. Es patiešām jūtos bezgala pateicīga par to visu. Es gan šobrīd nevaru iedomāties, ko vēl Tu man būtu devis un par ko es varētu pateikties. Ja runa ir par to, ko es gribētu, tādu lietu ir tik šausmīgi daudz, ka, visas nosaucot, paietu parak daudz laika, tāpēc es minēšu tikai divas galvenās vēlēšanās. Lūdzu, atļauj man palikt "Zaļajos jumtos" un, lūdzu, dari tā, lai es izskatītos glīta, kad izaugšu liela. Palieku Tava vienmēr uzticamā Anna Šērlija.

-   Nu, vai bija labi? meitene pieceldamās dedzīgi vaicāja. Ja man būtu bijis vairāk laika, es to visu būtu izveidojusi krietni krāšņāku.

Nabaga Marillu no pilnīgas panikas glāba vienīgi apziņa, ka šīs gauži savdabīgās lūgšanas cēlonis ir nevis necieņa, bet tikai garīgas izglītības trūkums. Viņa ievīstīja meiteni segā, apņemdamās jau nākamajā dienā iemācīt bāreni sacīt lūgšanu, un devās ārā pa durvīm, nesdama līdzi sveci, bet tad Anna pasauca viņu atpakaļ.

-   Es nupat atcerējos. Man vajadzēja sacīt "āmen!", nevis "palieku Tava vienmēr uzticamā", vai ne? Tā, kā dara mācītāji. Es to biju aizmirsusi, bet man likās, ka lugšanu vajag kaut kā pabeigt, tāpēc pieliku citas beigas. Kā jums šķiet, vai tam būs liela nozīme?

-   Es… es domāju, ka ne, atbildēja Marilla. Guli nu, kā labam bērnam pieklājas. Arlabunakti!

-     Šovakar es varu teikt "arlabunakti" no tīras sirds, sacīja Anna, tīksmīgi iegrimdama spilvenos.

Marilla nokāpa lejā, sparīgi nolika sveci virtuvē uz galda un zibošām acīm paskatījās uz Metjū.

-    Metjū Katbert, ir pēdējais laiks kādam šo bērnu pieņemt savā ģimenē un sākt viņai kaut ko mācīt! Viņa ir gandrīz īsts mežonēns. Tici vai ne, šovakar viņa pirmoreiz mūžā noskaitīja lūgšanu! Rīt pat es sūtīšu viņu uz mācītāja māju un aizņemšos dažas grāmatas, tas nu ir skaidrs. Un, tiklīdz es viņai sagādāšu kaut cik pieklājīgas drēbes, viņa ies uz svētdienas skolu. Nojaušu, ka man būs darba pilnas rokas. Nu, ko lai dara, nevar jau gribēt dzīvot šai pasaulē bez savas rūpju nastas. Līdz šim man ir bijusi diezgan viegla dzīve, bet nu beidzot mans laiks ir pienācis un acīmredzot vajadzēs ar to samierināties.

VIII sĀkas ANNAS AUDZINĀŠANA

Tikai Marillai pašai zināmu iemeslu dēļ viņa līdz pat nakamās dienas pēcpusdienai neatklāja Annai savu lēmumu paturēt viņu "Zaļajos jumtos". Priekšpusdienā viņa nodarbināja meiteni ar dažādiem uzdevumiem un vērīgi noraudzījās, kā tie tiek paveikti. Līdz pusdienlaikam Marilla bija nospriedusi, ka Anna ir attapīga un paklausīga, gatava strādāt un spējīga aši apgūt mācīto; šķita, ka viņas nopietnākais trūkums ir bieža aizsapņošanās kāda pienākuma laika, un tad viņa aizmirsa darāmo līdz pat brīdim, kad skarbs atgādinājums vai izklaidības dēļ notikusi liksta atsauca viņu atpakaļ uz zemes.

Kad Anna bija nomazgājusi pusdienu traukus, viņa piepeši pagriezās pret Marillu ar tādu izteiksmi sejā, kāda ir cilvēkam, kurš izmisīgi apņemies uzzināt visļaunāko. Vājais augumiņš drebēja no galvas līdz kājām, seja bija pietvīkusi, acis ieplestas tik platas, ka izskatījās gandrīz vai melnas; meitene cieši saņēma rokas un lūdzošā balsī iesaucās:

-    Ak, lūdzu, mis Katberta, vai jūs nevarētu man pateikt, vai sūtīsiet mani projām vai ne? Es visu rītu centos būt ļoti pacietīga, bet ilgāk patiešam vairs nevaru izturēt neziņā. Tā ir briesmīga sajūta! Lūdzu, pasakiet!

-   Tu vēl neizskaloji trauku lupatu tīrā, karstā ūdenī, kā es tev teicu, Marilla nesatricināmi paziņoja. Ej un izdari to, Anna, un jautājumus vari uzdot pēc tam.

Anna paņēma trauku lupatu un aizgāja izdarīt teikto. Pēc tam viņa atgriezās pie Marillas un pievērsa tai neatlaidīgu, lūdzošu skatienu.

-    Nu tā, iesāka Marilla, neredzēdama vairs nekādu aizbildinājumu atbildes atlikšanai uz vēlāku laiku, tagad varu tev arī pasacīt. Mēs ar Metjū esam nolēmuši tevi paturēt tas ir, ja tu centīsies būt laba meitene un izturēsies ar pateicību. Vai, kas tev notika, bērns?

-    Raudiens nak, Anna apjukusi izdvesa. Pati nezinu, kāpēc. Es taču esmu tik priecīga, cik vien var būt. Ai, nē, "priecīga" nu gan nav īstais vārds! Priecīga es biju par Balto Laimes ce]u un ziedošajiem ķiršiem, bet tagad! Tas ir kaut kas daudz vairāk. Es esmu tik laimīga! Es centīšos būt ļoti laba. Tas droši vien būs tikpat kā iet pret kalnu, jo misis Tomasa man bieži teica, ka es esot briesmīgi nejauka. Bet es tomēr centīšos, cik spēšu. Tikai kāpēc es raudu, vai jūs nezināt?

-    Droši vien tāpēc, ka tu esi ļoti satraukta un pārāk uzkurinājusi sevi, Marilla nosodoši teica. Apsēdies tur, uz krēsla, un mēģini nomierināties. Man šķiet, ka tev pārāk viegli nāk gan raudas, gan smiekli. Jā, tu vari palikt šeit, un mēs centīsimies, lai tev klātos labi. Tev būs jāiet skolā, bet līdz brīvlaikam palikušas vairs tikai divas nedeļas, tāpēc vajadzēs pagaidīt līdz nākamajam mācību gadam, kas sākas septembrī.

-    Kā lai es jūs saucu? jautāja Anna. Vai vienmēr par mis Katbertu? Varbūt varu saukt jūs par Marillas tanti?

-   Nē, sauc mani vienkārši par Marillu. Es neesmu pieradusi, ka mani uzrunā par mis Katbertu, un tas mani padarītu nervozu.

-     Vienkārši "Marilla" izklausās briesmīgi necienīgi, Anna iebilda.

-   Ja vien tu pratīsi runāt ar cieņu, nekā necienīga tur, manuprāt, nebūs. Eivonlijā visi, gan jauni, gan veci, sauc mani par Marillu, vienīgi mācītājs ne. Viņš saka "mis Katberta" cik nu viņš vispār to saka.

-    Man ļoti patiktu saukt jūs par Marillas tanti, Anna skumīgi teica. Man nekad nav bijis ne tantes, ne citu radinieku, pat vecmāmiņas ne. Tad es justos tā, it kā pa īstam būtu jūsējā. Vai nevaru saukt jūs par Marillas tanti?

-    Nē. Es neesmu tava tante un neatzīstu, ka cilvēkus sauc neīstos vārdos.

-     Bet mēs varētu iztēloties, ka jūs esat mana tante.

-   Es nevarētu, Marilla drūmi noteica.

-   Vai jūs nekad nemēģināt izteloties kaut ko citādu, nekā tas ir īstenībā? Anna plati ieplestām acīm vaicāja.

-Nē.

-Ai! Anna dziļi ievilka elpu. Ai, mis… Marilla, cik daudz jaukuma jūs zaudējat!

-   Es neatzīstu tādu iztēlošanos, it kā pasaule būtu citāda, nekā ir, Marilla noskaldīja. Kad Tas Kungs mums ierāda noteiktu vietu un apstākļus, Viņš negaida, lai mēs tos iedomātos citādus. Un tas man atsauc atmiņā vēl kaut ko. Aizej uz dzīvojamo istabu, Anna,tikai apskaties, vai tev tīras kājas-, un neielaid iekšā mušas, un atnes man to krāsaino kartīti, kas atrodas uz kamīna malas! Uz tās ir rakstīta tevreize Tā Kunga lūgšana, un šajā pēcpusdienā tev vajadzēs pavadīt savu brīvo laiku, mācoties to no galvas. Tādas lūgšanas kā vakar vakarā vairs nedrīkst būt.

-    Laikam jau man tas iznāca ļoti muļķīgi, Anna vainīgi sacīja, bet saprotiet, man nav nekādu iemaņu. Nevar taču gribēt, lai lūgšana izdotos labi jau pirmajā reizē, vai ne? Kad aizgāju gulēt, es sacerēju lielisku lūgšanu, kā jau jums apsolīju. Tā bija gandrīz tik gara kā mācītāja sprediķis un tik dzejiska. Bet vai varat iedomāties? Šorīt, kad pamodos, nevarēju vairs atcerēties neviena vārda. Un man šķiet, ka otru tik labu lugšanu es nekad vairs neizdomāšu. Tas, ko dara otrreiz, nekad vairs neizdodas tik labi. Vai jūs esat to ievērojusi?

-   Es gribētu, lai tu kaut ko iegaumē, Anna. Kad es lieku tev kaut ko izdarīt, tad gribu, lai tu paklausītu uzreiz, nevis stāvētu uz vietas un spriedelētu par to. Lūdzu, ej un dari, ko teicu!

Anna tūdaļ devās cauri priekštelpai uz dzīvojamo istabu, bet atpakaļ neatnāca; nogaidījusi desmit minūtes, Marilla nolika adīkli un ar drūmi bargu izteiksmi sejā gāja viņai pakaļ. Viņa ieraudzīja Annu nekustīgi stāvam pie kādas gleznas, kura karājās pie sienas starp abiem logiem; meitenes plaukstas bija cieši saņemtas aizmugurē, seja pavērsta augšup un acis sapņaini mirdzēja. Balti zaļganā gaisma, kas stravoja caur ziedošajām ābelēm un vīnstīgām aiz loga, piešķīra aizgrābtībā sastingušajam sīkajam stāvam gandrīz nereālu mirdzumu.

-    Anna, par ko tu īsti domā? skarbi noprasīja Marilla.

Anna satrūkdamās atgriezās īstenībā.

-    Par to, viņa atbildēja, norādīdama uz gleznu diezgan spilgtu daudzkrāsainu litogrāfiju ar nosaukumu "Kristus svētī bērnus", un es iztēlojos, it ka pati butu viena no viņiem, tur tā mazā meitene zilajā kleitā, tā, kas stāv nomaļus, it kā nevienam nebūtu vajadzīga, tāpat kā es. Viņa izskatās skumja un vientuļa, vai jums tā neliekas? Droši vien viņai nav ne mātes, ne tēva. Bet viņa arī gribēja saņemt svētību, tāpēc neuzkrītoši piezagās klāt cerībā, ka neviens viņu nepamanīs tikai Viņš. Es pilnīgi saprotu, kā viņa jutās. Viņai noteikti dauzījās sirds un rokas kļuva aukstas tāpat kā man, kad es jums jautāju, vai varēšu te palikt. Viņa baiļojās, ka Viņš viņu nepamanīs. Bet Viņš taču noteikti pamanīja, vai ne? Es cenšos to visu iztēloties kā tā meitene virzās arvien tuvāk, līdz beidzot ir tikusi Viņam pavisam tuvu, un tad Viņš uz to paskatās un uzliek tai roku uz galvas, un, ai, kāds prieks tad pārņem šo meiteni! Bet man gribētos, kaut mākslinieks nebūtu uzgleznojis Viņu tik skumju. Tādas ir visas bildes ar Viņu, varbūt jūs esat ievērojusi. Bet es neticu, ka Viņš patiešām izskatījās tik skumjš, jo tad jau bērni no Viņa būtu baidījušies.

-    Anna, Marilla sacīja, pati nesaprazdama, kāpēc jau pirms laba brīža nav pārtraukusi šo garo runu, tā tev neklājas runāt. Tā ir necieņa visīstākā necieņa.

Annas acis izbrīnā iepletās.

-    Bet es taču jutu visdziļāko cieņu un bijību! Es nepavisam negribēju izrādīt necieņu.

-    Droši vien tā bija, bet… nav pareizi, ka tu par šādām lietām runā tik familiāri. Un vēl kas, Anna, kad es tevi pēc kaut kā sūtu, tev tas jāatnes uzreiz, nevis jāiegrimst sapņos un iztēlē gleznu priekšā. Atceries to! Paņem kartīti, pēc kuras tevi sūtīju, un nāc tieši uz virtuvi. Tā, un tagad apsēdies tur, kaktā, un mācies šo lūgšanu no galvas.

Anna atbalstīja kartīti pret krūzi ar ābeļziediem, kurus bija ienesusi pusdiengalda rotāšanai Marilla bija uzmetusi tiem greizu skatienu, tomēr neko nebija iebildusi -, iespieda zodu plaukstās un vairākas minūtes klusēdama nodevās studēšanai.

-   Man tā patīk, viņa beidzot paziņoja. Skaista! Es to esmu jau dzirdējusi vienreiz patversmes svētdienas skolas pārzinis runāja mums to priekšā. Bet toreiz man nepatika. Viņam bija tāda kā ieplaisājusi balss, un viņš runāja tik drūmi! Man pat likās, ka viņš lūgšanu uzskata par nepatīkamu pienākumu. Šī nav dzeja, bet rada man tādu pašu sajutu kā dzeja. "Musu Tēvs debesīs, svētīts lai top Tavs vārds." Pilnīgi kā mūzika. Es ļoti priecājos, ka jūs iedomājāties likt man to iemācīties, Marilla.

-    Nu tad mācies un ciet klusu! Marilla strupi atteica.

Anna pievilka vāzi ar ābeļziediem tuvāk, lai varētu veltīt ašu skupstu vienam no rožsārtajiem pumpuriem, un tad vēl kādu laiku turpināja cītīgi mācīties.

-   Marilla, pēc kāda brīža viņa jautāja, kā jums šķiet, vai man Eivonlijā kādreiz bus sava sirdsdraudzene?

-   Kas kāda draudzene?

-     Sirdsdraudzene nu, ļoti tuva draudzene, īsti radniecīga dvēsele, kurai es varētu uzticēt visus savas sirds slepenos stūrīšus. Es vienmēr esmu sapņojusi, ka tādu reiz satikšu. Patiesība jau neticēju, ka tas notiks, bet nu pēkšņi ir piepildījušies tik daudzi mani jaukākie sapņi, ka varbūt piepildās arī šis. Kā jums šķiet, vai tas ir iespējams?

-     "Pakalna dārzā" dzīvo Diāna Barija, meitene apmēram tavā vecumā. Viņa ir ļoti patīkams bērns un varbūt kļūs tev par rotaļu draudzeni, kad atgriezīsies mājās. Pašlaik viņa ciemojas Karmodija pie tantes. Bet tev vajadzēs ļoti daudz domāt par savu uzvešanos. Misis Barija ir ļoti stingra un kārtīga sieviete. Viņa neļaus Diānai spelēties ar meiteni, kas nav laba un neprot uzvesties, kā pieklājas.

Anna cauri ābeļu zariem pievērsa Marillai jūsmīgu skatienu, un acīs mirdzēja dzīva interese.

-    Kāda tā Diāna izskatās? Viņai taču nav sarkani mati, vai ne? Ai, cerams, ka ne! Ir jau pietiekami slikti, ka pašai ir sarkani mati, bet sirdsdraudzenei gan es tos nevarētu paciest.

-    Diāna ir ļoti glīta meitene. Viņai ir melni mati un acis un sārti vaigi. Viņa ir kārtīgā un čakla, un tas ir daudz svarīgāk par skaistumu.

Marillai tikpat labi patika morāles pamacibas kā Brīnumzemes Hercogienei, un viņa bija cieši pārliecināta, ka tādas jāpievieno ikvienai piezīmei, kas tiek izteikta audzināmam bērnam.

Taču Anna nevērīgi pastūma morāli malā un pievērsās vienīgi aizraujošajām iespējām, kas viņai pavērās.

-   Ai, kā es priecājos, ka viņa ir glīta! Iegūt skaistu sirdsdraudzeni ir gandrīz tikpat lieliski kā būt skaistai pašai un tas man nav iespējams. Kad es dzīvoju pie misis Tomasas, viņai dzīvojamā istabā bija grāmatu skapis ar stikla durvīm. Grāmatu tajā nebija; misis Tomasa tur glabāja savus labākos traukus un ievārījumu tad, kad ievārījumi vispār bija. Viena durvju puse bija saplīsusi. To saplēsa misters Tomass, kad vienu vakaru atnaca mājās drusku iedzēris. Bet otra puse bija vesela, un es mēdzu iztēloties, ka mans atspulgs tajā ir cita meitene, kas dzīvo tepat blakus. Es viņu nosaucu par Ketiju Morisu, un mēs bijām tuvas draudzenes. Es varēju runāties ar viņu stundām, it sevišķi svētdienas, un izstāstīt viņai itin visu. Ketija bija manas dzīves prieks un mierinājums. Mēs izlikāmies, it ka grāmatu skapis būtu apburts, un, ja vien es zinātu īstos vārdus, es varētu atvērt durvis un ieiet istabā, kur dzīvo Ketija Morisa, nevis nokļūt misis Tomasas ievārījumu un trauku plauktos. Un tad Ketija Morisa paņemtu mani pie rokas un izvestu ārā brīnišķīgā vietā, kur ir puķes, saule un fejas, un tur mēs dzīvotu laimīgi līdz mūža galam. Kad es pārcēlos dzīvot pie misis Hamondas, man pilnīgi sirds plīsa pušu, ka jāšķiras no Ketijas Morisas. Ari viņa to ļoti pārdzīvoja, to es zinu pavisam droši, jo viņa raudāja, kad atvadoties noskūpstīja mani caur grāmatskapja durvīm. Misis Hamondai nebija grāmatu skapja. Bet gabaliņu no mājas, augstak pa upi, bija gara, zaļa ieleja, un tur mājoja pati skaistākā atbalss. Tā atbalsoja ikvienu izteikto vārdu pat tad, ja tas netika sacīts skaļi. Tā nu es iztēlojos, ka tā ir maza meitene, vārdā Violeta, un mēs esam lielas draudzenes, un es viņu iemīlēju gandrīz tāpat kā Ketiju Morisu ne nu pilnīgi tāpat, bet gandrīz, saprotat? Vakarā pirms braukšanas uz patversmi es atvadījos no Violetas, un, ai, kā viņas atvadu sveiciens man atsaucās un tik bēdīgā, bēdīgā tonī! Es tik ļoti biju viņai pieķērusies, ka neuzdrīkstējos vairs patversmē izgudrot citu sirdsdraudzeni, ja ari tur būtu bijis kāds izteles lauks.

-    Labi vien ir, ka nebija, Marilla sausi piemetināja. Es tādas sapņošanas neatzīstu. Izskatās, ka tu gandrīz vai tici savām iztēles bildēm. Tev tiešām derētu kāda īsta, dzīva draudzene, lai tu varētu izmest tos niekus no galvas. Bet, misis Barijai dzirdot, labāk nepļāpā par savām Ketijām Morisām un Violetam, citādi viņa domās, ka tev patīk melst blēņas.

-   Ai, nē, nē! Es nevaru par viņām runāt ar katru šis atmiņas man ir pārāk svētas. Bet man likās, ka jums gan es to izstāstīšu. Ai, paskatieties, re, liela bite nupat izlīda no ābeļzieda! Iedomājieties, cik brīnišķīgi ir dzīvot tādā vietā ābeļzieda iekšienē! Padomājiet, cik jauki ir tur gulēt, kad zaru šūpo vējš! Ja es nebūtu meitene, tad vislabak laikam gribētu būt bite un dzīvot starp puķēm.

-    Vakar tu gribēji būt kaija, Marilla pavīpsnaja. Man šķiet, ka tu esi ļoti nepastavīga un svārstīga. Es teicu, lai tu mācies lūgšanu un nerunā. Bet izskatās, ka tu nemaz nespēj nerunāt, ja vien ir kāds, kas tevī klausās. Tāpēc ej augšā savā istaba un mācies tur!

-   Ak, es jau to gluži labi zinu, tikai pedejo rindu īsti vel ne.

-    Labi, labi, dari, ka teicu! Ej uz savu istabu un iemācies visu, kā nākas, un paliec augšā, līdz es saukšu tevi palīgā klāt tējas galdu.

-    Vai drīkstu ņemt līdzi ābeļu ziedus, lai man ir kompānija? Anna lūdza.

-   Ne, istabu nevajag piekraut ar ziediem. Tos vispār vajadzēja atstāt ārā kokā.

-    Man drusciņ arī tā likās, Anna atzinās. Es nodomāju, ka nevajadzētu plūcot saīsinat viņu tāpat jau īso mužu, ja es būtu ābeļzieds, es negribētu, lai mani noplūc. Taču vilinājums bija neatvairāms. Ko darāt jūs, kad sastopaties ar neatvairāmu vilinājumu?

-Anna, vai tu nedzirdēji, ka es liku tev iet uz savu istabu?

Anna nopūtās, devās uz austrumu jumtgali un apsēdās krēslā pie loga.

-    Tā… Es jau zinu to lūgšanu. Pēdējo rindu iemācījos, kāpdama augšā. Tagad mēģināšu iztēloties šo istabu tadu, kādai tai būs jābūt arī turpmāk. Uz grīdas ir balts samta paklājs ar sārtam rozēm, un pie logiem karājas sārti zīda aizkariņi. Sienas ir iztapsētas ar zeltītu un sudrabotu brokātu. Mēbeles ir no sarkankoka. Es nekad neesmu redzējusi sarkankoku, bet tas izklausās tik grezni! Un te ir dīvāns, kas apkrauts ar daudziem krāšņiem zīda spilveniemrozā, ziliem, koši sarkaniem un zeltainiem, un es pati sēžu pa vidu, graciozi atlaidusies tajos. Es redzu savu attēlu greznajā, lielajā spogulī, kas karājas pie sienas. Es esmu slaida un karaliska, tērpusies garā, baltā mežģīņu ģērbā, uz krūtīm man ir pērļu krustiņš un matos pērļu rota. Mani mati ir pusnakts melnumā, un mana āda ir balta kā ziloņkauls. Mani sauc lēdija Kordēlija Ficdžeralda. Nē, nesanāk… to es nespēju iztēloties kā īstenību.

Viņa palēkdamās aizskrēja līdz mazajam spogulītim un ieskatījās tajā. Pretī lūkojās vasarraibumaina seja un svinīgi nopietnas, pelēkas acis.

-    Tu esi tikai Anna no "Zaļajiem jumtiem", viņa nopietni teica, un es tevi redzu tieši tādu, kāda tu pašlaik izskaties, lai ka censtos iztēloties lēdiju

Kordēliju. Un tomēr tūkstoš reižu labāk ir būt Annai no "Zaļajiem jumtiem" neka Annai ne no kurienes, vai ne?

Viņa paliecās uz priekšu, sirsnīgi noskūpstīja savu spoguļattēlu un aizsteidzās pie atvērtā loga.

Labdien, mīļā Sniega Karaliene! Un labdien, mīļie bērzi lejā ieplakā! Un labdien, mīļā, pelēkā māja pakalnē! Interesanti, vai Diāna būs mana sirdsdraudzene? Es ceru, ka bus, un es viņu ļoti mīlēšu. Bet es nekad nedrīkstu aizmirst Ketiju Morisu un Violetu. Viņām tas ļoti sāpētu, un es negribētu nevienu sāpināt, pat mazu grāmatskapja meiteni un mazu atbalss meiteni ne. Man jācenšas viņas atcereties un katru dienu sūtīt viņām sveicienus.

Un Anna tūlīt pameta divus gaisa skūpstus cauri ziedošajiem ķiršu zariem, tad saņēma zodu plaukstās un cēli, jūsmīgi aizpeldeja sapņu jūra.

IX MISIS REIČELA LINDIJA IR PILNĪGI SATRIEKTA

Anna jau divas nedēļas bija nodzīvojusi "Zaļajos jumtos", kad viņu apskatīt ieradās misis Reičela Lindija. Jāteic, ka misis Reičelu par šo kavēšanos nevarēja vainot. Spēcīgs un gadalaikam pavisam neatbilstošs gripas uzbrukums šo krietno dāmu bija piesaistījis mājai jau kopš pēdējā "Zaļo jumtu" apmeklējuma. Misis Reičela nemēdza bieži slimot un juta nepārprotamu nicinājumu pret tiem, kuriem piemita šāda vājība, tomēr gripa, kā viņa pati atzina, atšķiras no visām citām pasaules slimībām un to var uzlūkot par īpašu likteņa piemeklējumu. Līdzko ārsts atļāva misis Reičelai spert kaju ārā no mājas, viņa tūdaļ steidzās uz "Zaļajiem jumtiem", degdama ziņkārē ātrāk redzēt Metju un Marillas bāreni, par kuru Eivonlijā jau klejoja dažnedažādi stāsti un prātojumi.

Anna šajās divās nedēļās bija teicami izmantojusi katru nomoda brīdi. Viņa jau pazina katru koku un krūmu majas apkārtnē. Viņa bija atklajusi, ka nogāzē zem ābeļdārzā sākas taka, kura iet cauri meža ielokam, un to viņa bija izpētījusi līdz pat talākajam galam, iepazīdama visus tās negaidītos jaukumus strautiņu ar tiltu, egļu jaunaudzi, savvaļas ķirsi, paparžu pudurus un sānceļus ar kļavām vai pīlādžiem gar malu.

Viņa bija sadraudzējusies ar avotiņu ieplakā brīnišķi dziļo, dzidro, ledusauksto avotiņu; gar ta krastiem stiepās gludi, sarkanīgi smilšakmens vaļņi, virs kuriem auga lieli, palmām līdzīgi paparžu puduri, bet tālāk tecēja strautiņš, kam pāri veda baļķu tilts.

Pa šo tiltu Annas kājas dejodamas uzskrēja otrā pusē kalnā, kas bija apaudzis ar mežu, kur zem slaidajām, cieši saaugušajam eglēm valdīja mūžīga krēsla; vienīgās puķes tur bija bezgaldaudzie "jūnija zvaniņi", šie kautrākie un jaukākie no visiem meža ziediem, un dažas bālas, gaisīgas septiņstarītes, kas atgadināja pērno puķu rēgus. Starp zariem kā sudraba pavedieni mirguļoja tīmekļi, un egļu zari šķita čukstam draudzīgus vārdus.

Visi šie aizrautīgie ceļojumi pa jaunapgūstamām vietām notika Annas brīvajos brīžos, kad viņa bija atlaista rotaļāties, un atgriezusies meitene aizgūtnēm stāstīja par saviem atklajumiem Metjū un Marillai, līdz tiem sāka griezties galva. Metjū, protams, neiebilda, tikai klausījās visu pēc kārtas ar apmierinātu smaidu sejā; Marilla pacieta "pļāpāšanu" līdz brīdim, kad attapās, ka klausās ar pārāk lielu interesi, un tad steigšus apklusinaja Annu ar strupu pavēli rimties.

Kad ieradās misis Reičela, Anna bija aizgajusi paklejot pa augļu dārzu un patīksmināties par kuplo, viļņoto zāli, uz kuras vakarīgā saule meta sārti rūsganus atspulgus; tāpēc krietnajai dāmai bija lieliska iespēja sīki apcerēt savu slimību, aprakstot katru sāpi un straujāku sirdspukstu ar tik manāmu labpatiku, ka Marilla nodomāja pat gripai acīmredzot ir savas labās īpašības. Kad visi sīkumi bija pieminēti, misis Reičela darīja zināmu sava nāciena īsto iemeslu.

-   Pārjums ar Metjū stāsta brīnumu lietas.

-   Diez vai tev tas viss ir lielāks brīnums nekā man pašai, atbildēja Marilla. Nupat jau esmu sākusi pierast pie šī brīnuma.

-    Slikti gan, ka gadījās tāds pārpratums, misis Reičela līdzjūtīgi noteica. Vai tad jūs nevarējāt aizsūtīt viņu atpakaļ?

-   Droši vien varējām, bet nolēmām nesūtīt. Brālim viņa iepatikās. Un jāteic, ka arī man pašai viņa patīk lai gan nevar noliegt, ka viņai ir savi trūkumi. Jau tagad mūsu māja šķiet kļuvusi pavisam citāda. Tāds ašs, dzīvības pilns meitēns.

Marilla bija pateikusi vairāk, nekā sākumā gribējusi, jo misis Reičelas sejā redzēja paradamies noraidošu izteiksmi.

-   Tu esi uzņēmusies milzigu atbildību, cienījamā dāma drūmi sacīja, jo sevišķi tāpēc, ka tev nav nekādas pieredzes ar bērniem. Tu droši vien neko lāgā nezini par šo meiteni un par viņas nosliecēm, un grūti paredzēt, kas var izaugt no šāda bērna. Bet es, protams, negribu tevi iebaidīt, Marilla.

-   Mani tik vienkārši nevar iebaidīt, Marilla sausi atbildēja. Ja esmu kaut ko nolēmusi, tad pie tā ari palikšu. Tu droši vien gribēsi Annu redzēt. Es viņu tūlīt pasaukšu.

Anna tūlīt atskrēja šurp, acīm sajūsma mirdzot pēc klejojumiem augļu dārzā, taču, negaidot attapusies sveša cilvēka klātbūtnē, viņa apmulsa un palika stāvam durvīs. īsajā, šaurajā kokvilnas kleitā, kas meitenei bija nākusi līdzi no patversmes, Anna patiesi izskatījās pēc diezgan dīvaina, sīka radījuma ar tievām, lempīgi garām kājām. Vasarraibumi viņas sejā likās bagātāki un redzamāki nekā jebkad; vējš bija savēlis rudos matus spilgtā ērkulī virs galvas, un tie šķita vēl sarkanāki nekā parasti.

-    Viens nu ir skaidrs izskata dēļ viņi tevi neizraudzījās, misis Reičela Lindija ar uzsvaru noteica. Misis Reičela piederēja pie tiem brīnišķīgajiem un iemīļotajiem cilvēkiem, kuri mēdz lepoties ar to, ka vienmēr un visur saka to, ko domā. Viņa ir briesmīgi kaulaina un neglīta, Marilla. Nāc tuvāk, bērns, lai es varu tevi apskatīt. Ak debess, kur vēl ir redzēti tādi vasaras raibumi? Un mati sarkani kā burkāni! Nu nāc tak šurp, bērns, es tev saku!

Anna nāca arī bet ne gluži tā, kā misis Reičela bija gaidījusi. Vienā stiepiena viņa pārskrēja pāri virtuvei un nostājās misis Reičelas priekšā niknumā pietvīkušu seju, drebošām lūpām, un viss viņas sīkais augums trīcēja no galvas līdz kājām.

-    Es jūs ienīstu! viņa iekliedzās aizžņaugtā balsī un piecirta kāju pie grīdas. Ienīstu, ienīstu, ienīstu! Un katram atkārtojumam sekoja arvien ska|āks kajas piecirtiens. Kā jūs drīkstat saukt mani par kaulainu un neglītu? Kā jūs drīkstat teikt, ka esmu vasarraibumaina un sarkanmataina? Jūs esat rupja, nepieklājīga, bezjūtīga sieviete!

-Anna! Marilla šausmās iesaucās.

Bet Anna bezbailīgi turpinaja raudzīties misis Reičelai sejā izslietu galvu, zibošām acīm, sažņaugtām plaukstām, un no visas viņas būtnes strāvoja kvēls, nevaldāms sašutums.

-    Kā jūs drīkstat tā runāt ar mani? viņa neapturamā dedzībā atkārtoja. Kā jums patiktu, ja citi tā runātu par jums? Kā jums patiktu, ja citi teiktu, ka jūs esat resna un lempīga un jums droši vien nav ne kripatiņas no dzīvas iztēles? Man nemaz nav žēl, ka tas aizskar jūsu jūtas! Es gribētu, kaut tā būtu! Jūs manējās aizskārāt vairāk nekā jebkad jebkurš cits, pat misis Tomasas piedzērūšais vīrs! Un es nekad jums to nepiedošu nekad, nekad!

Un grīda atkal nodunēja zem kājas cirtiena.

-   Kur vēl redzēts tik briesmīgs raksturs? satriekta misis Reičela iesaucās.

-   Anna, ej uz savu istabu un paliec tur, kamēr es uzkāpšu pie tevis! sacīja Marilla, ar pūlēm atguvusi runas spējas.

Asarām birstot, Anna aizskrēja līdz priekšistabas durvīm un aizcirta tās tik stipri, ka lieveņa skārds ārpusē nodrebēja aiz līdzjūtības, tad izskrēja cauri priekšistabai un kā viesulis uzdrāzās augša pa kāpnēm. Apslāpēts dārdiens virs galvas liecināja, ka austrumu jumtgales durvis aizcirstas ar tādu pašu niknumu.

-    Nu, Marilla, es neapskaužu tevi par šādu audzināmo, misis Reičela nepārspējami svinīgā balsī noteica.

Marilla atvēra muti, lai kaut ko sacītu varbūt kādus atvainošanās vai nosodījuma vārdus. Taču tas, ko viņa pateica, pārsteidza viņu pašu un palika pārsteigums arī turpmāk.

-   Tev nevajadzēja izsmiet meiteni par viņas izskatu, Reičel.

-    Marilla Katberta, vai tiešām tu gribi teikt, ka aizstāvi tik drausmīgu nesavaldību, kādu mēs tikko pieredzējām? misis Reičela sašutusi noprasīja.

-    Nē, Marilla leni atbildēja, es viņu nedomāju aizbildināt. Viņa uzvedās ļoti slikti, un man ar viņu par to būs nopietni jārunā. Bet mums viņa ir jāsaprot. Viņai nekad nav mācīts, kā jauzvedas. Un tu patiešām biji pret viņu pārāk nežēlīga, Reičel.

Marilla nevarēja nepiebilst šo pēdējo teikumu, kaut gan atkal pati jutās par to pārsteigta. Misis Reičela, kuras pašcieņa bija aizskarta, piecēlās.

-    Nu, acīmredzot turpmāk man vajadzēs uzmanīgi apdomāt katru savu vārdu, Marilla, ja jau nez no kurienes atvestu bāreņu pārsmalcinātās jūtas liekamas pirmajā vietā. Ak nē, es to neņemu ļaunā, neuztraucies! Man tevis pārāk žēl, lai vēl varētu dusmoties. Pietiks tev pašai savu raižu ar šo bērnu. Bet, ja gribi dzirdēt manu padomu un droši vien jau negribi, kaut gan es esmu izaudzinājusi desmit bērnus un apglabājusi divus, tad tā nopietnā runāšana, uz kuru tu taisies, izdarāma ar vienu kārtīgu bērza žagaru. Šitādam bērnam tas būs visiedarbīgākais līdzeklis un vissaprotamakā valoda. Tikpat ellīga daba kā tie mati, tā es teiktu. Nu tad arlabvakar, Marilla! Ceru, ka tu mani apciemosi tikpat bieži kā agrāk. Bet mani gan te tik drīz negaidi, ja jau es varu tikt šādi izlamāta un apvainota. Tas nu manā līdzšinējā pieredze ir kaut kas jauns.

To teikusi, misis Reičela izmetās ārā un prom bija-ja vien var sacīt "izmetās" par resnu sievieti, kas parasti iet gāzelēdamās, un Marilla ar ļoti nopietnu seju devas augšā uz austrumu jumtistabu.

Kāpdama pa kāpnēm, viņa prātoja, kā tagad vajadzētu rīkoties. Nupat notikušais viņu bija patiesi satriecis un apbēdinājis. Cik nelāgi, ka Anna tā uzliesmoja tieši misis Reičelas Lindijas acu priekšā! Tad Marilla ar piepešiem sirdsapziņas pārmetumiem apjauta, ka šis pazemojums dara viņai vairak raižu nekā bēdīgais atklājums par tik nevēlamu noslieci Annas raksturā. Un kā lai meiteni soda? Maigais ieteikums ķerties pie berza žagara par kura iedarbīgumu brīnišķīgi liecināja visi misis Reičelas pašas bērni, Marillai nebija pieņemams. Viņa nejutās spējīga pērt bērnu. Ne, jaatrod cits veids, cits sods, lai liktu Annai saprast, cik briesmīgi viņa uzvedusies.

Marilla atrada Annu guļam uz mutes gultā un rūgti raudam; dubļainie apavi uz gultas pārklāja bija pilnīgi aizmirsti.

-Anna, viņa gandrīz laipni teica.

Atbildes nebija.

-Anna, Marilla atkārtoja jau bargākā balsī, tūlīt pat celies augšā no gultas un paklausies, ko es tev teikšu!

Anna notrausās no gultas un stīvi apsēdās uz krēsla tai līdzās; seja viņai bija pietūkuši un asaraina un acis spītīgi piekaltas grīdai.

-   Nu tu gan lieliski uzvedies, Anna! Vai tev nemaz nav kauna?

-    Viņai nebija tiesību saukt mani par neglītu un sarkanmatainu! Anna izvairīgi un izaicinoši atcirta.

-    Tev nebija tiesību tā aizsvilties un tā runāt ar viņu, Anna. Man bija kauns par tevi milzīgs kauns par tevi. Man gribējās, lai tu misis Lindijai parādi sevi no labās puses, bet tu, tieši otrādi, man sagādāji kaunu. Es nesaprotu, kāpēc tev vajadzēja tik ļoti zaudēt savaldīšanos tāpēc vien, ka misis Lindija tevi nosauca par sarkanmatainu un neizskatīgu. Tu taču pati to daudzreiz esi teikusi.

-   Bet ir taču milzīga starpība, vai kaut ko saka pats vai arī dzird to no citiem, Anna šņukstēja. Pats var zināt, ka ir šāds vai tāds, un tomēr cerēt, ka citi varbūt tā nedomā. Droši vien jūs domājat, ka man ir šausmīgi nesavaldīga daba, bet es tur neko nevarēju līdzēt. Kad viņa visu to pateica, man te kaut kas sagriezās riņķī, saskrēja uz augšu un gandrīz aizžņaudza kaklu. Man vienkārši vajadzēja visu to izgāzt viņai priekšā.

-    Jā, tu sevi lieliski parādīji, neko teikt. Misis Lindijai tagad būs ko stāstīt par tevi, un skaidrs, ka viņa to darīs. Tas bija briesmīgi, ka tu tā aizsvilies, Anna!

-   Bet iedomājieties, kā justos jūs, ja kāds jums acīs pateiktu, ka esat kaulaina un neglīta! Anna lūdzošā balsī caur asarām iesaucās.

Pēkšņi Marillas atmiņā uznira kāda sena epizode. Būdama pavisam maza, viņa bija dzirdējusi, kā viena viņas tante saka otrai: "Žel gan, ka viņa ir tāda tumša un neglīta!" Līdz piecdesmit gadu vecumam Marilla nebija spējusi gaisinat šo atmiņu smeldzīgo sūrumu.

-    Es nedomāju, ka misis Lindija darīja labi, teikdama to, ko teica, Anna, viņa sacīja mazliet laipnāk. Reičela mēdz runāt pārak tieši. Bet tas neattaisno tik briesmīgu uzvešanos. Viņa bija svešs cilvēks, vecāks cilvēks un mana viešņa visi trīs iemesli ir pietiekami nopietni, lai tu izturētos pret viņu ar cieņu. Tu biji rupja un bezkaunīga, un, Marilla piepeši attapas, kāds sods butu vispiemērotākais, tev jāaiziet pie viņas un japasaka, ka tu nožēlo savu izturēšanos, un jālūdz viņai piedošana.

-    To es nevaru, Anna ar drumu apņēmību teica. Jūs varat sodīt mani, kā gribat, Marilla. Jus varat ieslodzīt mani tumšā, drēgnā pagrabā, kur mājo čūskas un krupji, un barot mani ar maizi un ūdeni, un es nežēlošos. Bet es nevaru lugt misis Lindijai piedošanu.

-    Mēs nemēdzam sodīt cilvēkus tumšos, drēgnos pagrabos, Marilla sausi atbildēja, jo vairāk tāpēc, ka tādu Eivonlijā nav daudz. Bet tev ir jāatvainojas misis Lindijai, un tu to darīsi, un tagad paliksi savā istabā tik ilgi, līdz varēsi man pateikt, ka esi gatava to darīt.

-    Tad man te vajadzēs palikt visu mūžu, Anna sērīgi novilka, jo es nevaru sacīt misis Lindijai, ka nožēloju to, ko viņai pateicu. Kā lai es to varu? Es taču nenožēloju. Man žēl, ka es sagādāju uztraukumu jums, bet par to, ko teicu viņai, es priecājos. Tas bija liels gandarījums. Es taču nevaru teikt, ka nožēloju to, ko īstenībā nenožēloju, vai ne? Es pat nespeju iztēloties, ka man žēl.

-    Varbūt rīt tava iztēle darbosies labāk, Marilla sacīja un piecēlās kajas. Naktī tu varēsi apdomāt savu uzvešanos un varbūt nonākt pie pareizāka lēmuma. Tu teici, ka centīšoties būt ļoti laba meitene, ja mēs paturēšot tevi "Zaļajos jumtos", bet šovakar man nepavisam tā neizskatās.

Pēc šī pēdējā cirtiena Annas versmojošajās krūtīs Marilla devās lejā uz virtuvi ar satrauktu prātu un raižpilnu dvēseli. Viņa dusmojās pati uz sevi ne mazāk kā uz Annu tāpēc ka ikreiz, kad atmiņā atausa misis Reičelas satriektā seja, viņas lūpas uzjautrinājumā noraustījās un viņu parņēma pavisam nepiedienīga vēlēšanās ļaut vaļu smiekliem.

X ANNAS ATVAINOŠANĀS

Tovakar Marilla neko nestāstīja Metjū par notikušo, bet, kad Anna arī nākamajā rītā bija tikpat stūrgalvīga, vajadzēja kaut kā izskaidrot viņas prombūtni brokastu laikā. Marilla izstāstīja Metjū visu pec kārtas, cenzdamās pēc iespējas pārliecinošāk nosodīt Annas nepieļaujamo uzvešanos.

-   Eku labi, ka Reičela Lindija dabūja pa degunu, tā tak ir viena uzbāzīga žagata! Metju tikai apmierināts izmeta.

-    Metjū Katbert, es brīnos par tevi! Tu taču zini, ka Anna uzvedās briesmīgi, un tomēr nostājies viņas pusē! Vēl tikai trūka, lai tu teiktu, ka viņa vispār nav jāsoda!

-    Mmm… ne nu gluži tā, Metjū neveikli novilka. Drusku jau laikam jāsoda ir. Bet neesi pārāk barga, Marilla. Atceries, ka viņu nekad neviens nav mācījis, kā uzvesties. Tu taču… tu taču uznesisi viņai kaut ko ēdamu, vai ne?

-   Vai tu kādreiz esi dzirdējis, ka es turētu cilvēkus badā, lai piespiestu viņus labi uzvesties? Marilla sašutusi noprasīja. Viņa edīs tāpat kā vienmēr, un es pati uznesīšu viņai ēdienu. Bet viņa paliks savā istabā, līdz būs ar mieru atvainoties misis Lindijai, un tas ir mans pēdējais vārds, Metjū.

Brokastis, pusdienas un vakariņas pagāja neparastā klusumā, jo Anna joprojām palika pie sava. Pēc katras maltītes Marilla uznesa pilnu paplāti austrumu jumtistabā un vēlāk nonesa to lejā tik tikko aizskartu. Pēdējo reizi Metjū pavadīja to ar manāmam bažām skatienā. Vai Anna vispār kaut ko ir ēdusi?

Kad Marilla tovakar izgāja āra, lai atvestu mājā govis no tālākajām ganibam, Metjū, kurš, rosīdamies ap šķūņiem, bija gaidījis šo bridi, kā zaglis ielavījās māja un uzkāpa augšstāvā. Parasti Metjū mēdza apgrozīties starp virtuvi un mazo guļamistabu priekštelpas otrā pusē, kur viņš gulēja; paretam viņš uzdrīkstējās neveikli ieiet viesistabā vai dzīvojamā istabā, kad pie viņiem uz tēju bija ieradies mācītājs. Taču pats savas mājas augšstāvā viņš nebija uzgājis kopš ta pavasara, kad palīdzēja Marillai izlīmēt tapetes brīvajā guļamistabā, un tas notika pirms četriem gadiem.

Uz pirkstgaliem viņš pārgāja pari priekštelpai un vairākas minūtes nostāvēja pie austrumu jumtgales durvīm, pirms saņēma dūšu pieklaudzināt pie tām un tad pavērt tās un paskatīties iekšā.

Anna sēdēja uz dzeltenā krēsla pie loga un skumji lūkojās ārā dārzā. Viņa izskatījās ļoti sīciņa un nelaimīga, un Metjū sirds sažņaudzās. Viņš klusi aizvēra durvis un uz pirkstgaliem piegāja meitenei klāt.

-Anna, viņš klusi nočukstēja, it kā baidītos, ka to var izdzirdēt, kā tev iet, Anna?

Anna grūtsirdīgi pasmaidīja.

-    Var iztikt. Es daudz ko sapņoju un iztēlojos, un tas palīdz aizvadīt laiku. Protams, ir jau vientulīgi. Bet ko lai dara, jāpierod.

Anna atkal pasmaidīja, domās varonīgi skatīdama gaidāmos garos un vientulīgos ieslodzījuma gadus.

Metjū nosprieda, ka viņam jāpasaka savs sakāmais tūlīt, nezaudējot laiku, jo, kas zina, Marilla var atgriezties drīzāk nekā parasti.

-     Mmm… Anna, vai nebūtu labāk, ja to izdarītu, un gatavs? viņš nočukstēja. Zini, agrāk vai vēlāk jau tas būs jāizdara, jo Marilla ir briesmīgi nepiekāpīga sieviete briesmīgi nepiekāpīga, Anna. Es tev saku, izdari drīzāk, un miers!

-   Tas ir, lai es atvainojos misis Lindijai?

-    Jā… atvainojies… tas ir īstais vārds, Metjū steigšus apstiprināja. Tā sakot, izlīdzini to lietu. Taisni to es gribēju teikt.

-   Varbūt es to varētu izdarīt, jums par prieku, Anna domīgi teica. Būtu gluži godīgi teikt, ka es nožēloju, jo tagad man patiešām ir žēl. Vakar vakarā man nebija žēl ne drusciņas. Es biju briesmīgi pārskaitusies un tā jutos visu nakti. To es zinu droši, jo pamodos trīs reizes un katru reizi biju šausmīgi nikna. Bet šorīt viss pārgāja. Es vairs nebiju nikna, tikai briesmīgi nomākta. Un man bija ari kauns par sevi. Bet es nevarēju iedomāties, ka man vajadzētu iet un pateikt to misis Lindijai. Tas būtu tik pazemojoši. Es nolēmu, ka drīzāk palikšu šeit ieslēgta visu mūžu nekā darīšu kaut ko tadu. Un tomēr… jūsu dēļ es butu ar mieru izdarīt jebko… ja jūs tā patiešām gribat…

-    Mmm… jā, gribētu jau nu gan, skaidrs. Lejā bez tevis ir briesmīgi vientulīgi. Aizej un izlīdzini to lietu, tad būs viss tā, kā vajag.

-   Labi, Anna, kā samierinādamās ar likteni, noteica. Kad Marilla uznāks augšā, es pateikšu viņai, ka esmu nožēlojusi savu rīcību.

-    Tas ir labi… tas ir labi, Anna. Bet nesaki Marillai, ka es esmu runājis ar tevi. Viņa domās, ka es maisos pa vidu, un es viņai apsolīju to nedarīt.

-    Pat savvaļas zirgi neizvilks no manis šo noslēpumu, Anna svinīgi apsolīja. Bet kā vispār savvaļas zirgi var no kāda izvilkt noslēpumu?

Tacu Metjū jau bija pazudis, izbijies pats par savu veiksmi. Viņš steigšus aizbēga uz zirgu ganību vistālāko stūri, lai tikai Marillai neienāktu prātā, ko viņš ir pastrādājis. Savukārt Marilla, atgriezdamās mājās, sev par patīkamu pārsteigumu, izdzirda no augšas pāri kāpņu margām atskanam žēlabainu balsi: Marilla!

-   Jā? viņa atsaucās, ieiedama priekštelpā.

-    Es nožēloju, ka zaudēju savaldīšanos un sarunaju rupjības, un esmu gatava iet un to pateikt misis Lindijai.

-   Ļoti labi. Marillas dzedrā balss neļāva nojaust viņas lielo atvieglojumu. Viņa bija izmisīgi prātojusi, ko gan lai iesāk, ja Anna nepadosies. Kad izslaukšu govis, aizvedīšu tevi uz turieni.

Tā nu pēc slaukšanas Anna kopā ar Marillu devās projām pa taku viena stalta un triumfējoša, otra sagumusi un nomākta. Taču pusceļā Annas nomāktība izzuda kā pēc burvja mājiena. Viņa izslēja galvu un sāka iet viegli un moži, pievērsusi skatienu saulrieta debesīm, un ap viņu jautās tāda kā apslāpētas sajūsmas gaisotne. Marilla neatzinīgi vēroja šo pārmaiņu. Šī nu nebija pazemīga nožēlniece, kādu pieklājas vest apvainotās misis Lindijas priekšā!

-   Par ko tu domā, Anna? viņa skarbi noprasīja.

-   Cenšos izdomāt, kas man jasaka misis Lindijai, Anna sapņaini atbildēja.

Tā bija apmierinoša atbilde vismaz tadai tai vajadzēja but. Tomēr Marilla netika vaļā no sajūtas, ka viņas sodīšanas plānā kaut kas ir nogājis greizi, Annai nebija nekādu tiesību izskatīties tik sajūsminātai un starojošai.

Sajūsmināta un starojoša Anna nogāja visu ceļu līdz pat misis Lindijai, kura sēdēja pie sava virtuves loga un adija. Tad starojoša izteiksme pazuda. Sērīga nožēla iegula ikvienā meitenes vaibstā. Pirms vēl kāds bija paguvis kaut ko sacīt, Anna pēkšņi nokrita ceļos pārsteigtās misis Lindijas priekšā un lūdzoši izstiepa rokas.

Ai, misis Lindij, man ir tik bezgala žēl! viņa drebošā balsī iesaucās. Es nespeju izteikt savu nožēlu vārdos, un man nepalīdzētu pat vesela vārdnīca! Jums tas vienkārši jāiztēlojas. Es pret jums izturējos šausmīgi un apkaunoju savus dārgos draugus Metjū un Marillu, kuri ļāva man palikt "Zaļajos jumtos", kaut arī es neesmu zēns. Es esmu šausmīgi ļauna un nepateicīga meitene un esmu pelnījusi, lai godājami ļaudis mani sodītu un izstumtu no sava vidus uz visiem laikiem. Bija ļoti nejauki no manis tā pārskaisties par to, ka jūs man pateicāt patiesību. Tā bija patiesība, katrs jusu vārds bija patiess. Man ir sarkani mati, es esmu vasarraibumaina, kaulaina un neglīta. Tas, ko es teicu jums, arī bija patiesība, bet man nevajadzēja to teikt. Ai, misis Lindij, lūdzu, lūdzu, piedodiet man! Ja jūs man nepiedosiet, tās man būs bēdas mūža garumā. Jus taču negribēsiet sagādāt bēdas mūža garumā nabaga bārenei pat tad, ja viņai ir nesavaldīga daba, vai ne? Ai nē, es zinu, ka negribēsiet! Lūdzu, sakiet, ka piedodat man, misis Lindij!

Anna saņēma rokas, nolieca galvu un gaidīja tiesas brīdi.

Viņas patiesīgumu nebija pamata apšaubīt tas dvašoja no katra izteiktā vārda. Gan Marilla, gan misis Lindija nemaldīgi uztvēra šo skanējumu. Taču Marilla satriekta apjauta, ka Anna ar prieku bauda sava pazemojuma dziļumu, tīksminās par šo sevis noniecināšanu. Kur tad nu ir tas veselīgais sods, ar kuru viņa, Marilla, bija lepojusies? Anna to pārvērtusi par nepārprotamu izpriecu!

Krietnā misis Lindija, kura necieta no tāda uztveres asuma, nekā tamlīdzīga neredzēja. Viņa aptvēra tikai to, ka Anna izteikusi ļoti pamatīgu atvainošanos, un viss aizvainojums pazuda no viņas lādzīgās, kaut arī mazliet uzbāzīgās sirds.

-    Nu, nu, celies tak augšā, bērns! viņa sirsnīgi teica. Protams, es tev piedodu. Laikam jau pati biju drusku skarba pret tevi. Bet es esmu tāds atklats cilvēks. Tev to nevajag ņemt ļaunā. Nevar jau noliegt, ka tavi mati ir briesmīgi sarkani, bet es reiz pazinu vienu meiteni patiesībā mēs kopā gājām skolā -, kurai bērnībā bija tieši tikpat sarkani mati ka tev, taču, kad viņa kļuva vecāka, tie tapa tumšāki un pieņēma skaistu, kastaņbrūnu toni. Es nemaz nebrīnītos, ja ar tevi būtu tāpat, itin nemaz.

-   Ai, misis Lindij! Anna dziļi ievilka elpu un piecēlās kājās. Jūs esat devusi man cerību. Es vienmēr skatīšos uz jums kā uz labdari. Ai, es būtu ar mieru paciest jebko, ja vien zinātu, ka mani mati vēlāk kļūs skaisti kastaņbrūni! Ar skaisti kastaņbrūniem matiem būtu daudz vieglāk kļūt krietnai, vai nav tiesa? Un vai es tagad drīkstu iziet jūsu dārzā un apsēsties tur uz tā soliņa zem ābelēm, kamēr jūs ar Marillu aprunāsieties? Tur ir tik ļoti plašs lauks iztēlei.

-   Ak Dievs, bērns, protams! Un tu drīksti salasīt pušķīti balto narcišu tur, tajā stūrī, ja vēlies.

Kad durvis aiz Annas aizvērās, misis Lindija žigli piecēlās, lai iedegtu virtuvē gaismu.

-    Viņa patiesi ir dīvains radījums. Ņem šo krēslu, Marilla, šis ir vieglāks nekā tas, kurā tu esi apsēdusies. To es turu mūsu algotajam zēnam. Jā, viņa patiesi ir dīvains bērns, bet viņai galu galā tomēr piemīt kaut kas visai pievilcīgs. Es vairs nebrīnos, ka jūs ar Metjū viņu paturējat, un nejūtu arī vairs tādu nožēlu pret jums. Tur var izaugt tīri laba meitene. Protams, viņai ir savāds runas veids drusku par daudz… nu, pacilāts, vai; bet tagad, kad viņa dzīvos starp civilizētiem ļaudīm, tas droši vien pāries. Jā, ātra jau nu viņa ir, to var just, bet ir viens mierinājums: bērns, kurš ātri uzliesmo un noplok, nekad nebūs viltīgs vai melīgs. Visumā es teikšu, Marilla, man viņa patīk.

Kad Marilla devās mājup, no darza smaržīgās puskrēslas iznira Anna ar baltu narcišu pušķi rokās.

-    Es skaisti atvainojos, vai ne? meitene lepni teica, kad abas kopā devās projām pa taku. Es domāju ta: ja jau man tas jādara, tad labāk izdarīt to spoži.

-    Spoži jau nu tev izdevās gan, to nevar noliegt, atteica Marilla. Lāga sievieti mocīja sirdsapziņas pārmetumi par to, ka viņai, atceroties šo brīdi, ikreiz gribējās smieties. Turklāt Marillu māca neomulīga sajūta, ka vajadzētu Annu sarāt par tik spožu atvainošanos, bet tas taču būtu smieklīgi! Viņa pieklusināja savu sirdsapziņu, bargi noteikdama: Ceru, ka tev nebūs vajadzības bieži sacīt tādu atvainošanās runu. Ceru, ka tu centīsies būt savaldīgāka, Anna.

-     Tas nemaz nebūtu grūti, ja vien cilvēki liktu mieru manam izskatam, Anna nopūzdamās sacīja. Par citām lietām es tā neaizsvilstos, bet ķircināšanās par maniem matiem ir mani tā nomocījusi, ka tūlīt lecu no ādas arā. Vai jūs domājat, ka man vēlāk patiešām būs skaisti, kastaņbruni mati?

-   Nevajag tik daudz domāt par savu izskatu, Anna. Man šķiet, ka tu esi pārlieku iedomīga meitene.

-    Kā es varu būt iedomīga, ja zinu, ka esmu neglīta? Anna iebilda. Es mīlu skaistas lietas, un man ļoti nepatīk skatīties spogulī, ja redzu tur kaut ko neglītu. Tad es kļūstu tik skumja tāpat kā ikreiz, kad skatos uz kādu neglītu lietu. Man tas ir žēl, tāpēc ka tā nav skaista.

-   Nejau ārējais skaistums ir svarīgs, sacīja Marilla.

-   Tas man ir teikts neskaitamas reizes, bet es par to šaubos, noteica neticīgā Anna, iebāzusi degunu savā puķu pušķī. Ai, cik šīs puķes ir jaukas! Cik laipni, ka misis Lindija atļāva man tās saplūkt! Es nemaz vairs nedusmojos uz misis Lindiju. Kad lūdz piedošanu un to saņem, rodas tāda jauka, nomierinoša sajūta, vai ne? Redziet, cik šonakt spožas zvaigznes! Ja jus varētu dzīvot uz kadas no tām, kuru jūs izvēlētos? Es laikam to tur, lielo, spožo virs tā tumšā pakalna.

-Anna, paliec jel klusu! uzsauca Marilla, nespēdama izsekot meitenes ņirbošajām domām.

Anna vairs neko neteica, līdz viņas iegriezās savā sānceļā. Nācējas sagaidīja viegls, draiskulīgs vējš, kas nesa sev līdzi jaunu paparžu spēcīgo smaržu. Iztālēm, cauri tumsai un koku stumbriem, mirdzēja "Zaļo jumtu" virtuves loga priecīgā gaismiņa. Anna piepeši pienāca Marillai pavisam klāt, un viņas plauksta ieslīdēja sievietes cietajā delnā.

-   Cik jauki ir iet mājās un zināt, ka tās ir mājas! meitene sacīja. Es jau tagad mīlu "Zaļos jumtus", un es nekad vēl neesmu īsti mīlējusi nevienu vietu. Neviena vieta nebija gluži kā mājas. Ai, Marilla, es esmu tik laimīga! Es tūlīt pat varētu skaitīt lūgšanu, un man tas nemaz neliktos grūti.

Kaut kas silts un tīkams uzviļņoja Marillas krūtīs, kad viņa sajuta šo kalsno, mazo roku savējā, varbūt apjauta par neizbaudīto matēs prieku. Šī neierastā un saldi sāpīgā sajūta viņu mulsināja. Marilla steidzās atgūt līdzsvaru un agrāko mieru, ņemdama palīgā morāles pamācību.

-   Ja tu būsi laba meitene, tu vienmēr būsi laimīga, Anna. Un sacīt lūgšanu nekad nedrīkst būt grūti.

-   Sacīt lūgšanu nav gluži tas pats, kas lūgt Dievu, Anna domīgi teica. Bet tagad es iedomāšos, ka esmu vējš, kas pūš tur, virs galvas kokos. Kad koki man apniks, es maigi nolaidīšos lejā, šajās papardēs, un tad aizlidošu uz misis Lindijas dārzu un likšu puķēm sašūpoties dejā un tad ar vienu pamatīgu brāzmu traukšos pāri āboliņa laukam un tad pūtīšu pāri Mirdzošo Ūdeņu ezeram un viscaur sakrokošu to mazos, mirdzošos vilnīšos. Ai, kādu plašu iztēles lauku dod vējš! Tāpēc es tagad vairs nerunāšu, Marilla.

-   Nu tad paldies Dievam! Marilla ar patiesu atvieglojumu nopūtās.

XI annas iespaidi SVĒTDIENAS SKOLĀ

-   Nu, kā tev tās patīk? Marilla vaicāja.

Anna stāvēja savā istabā, nopietni lūkodamās uz trim jaunām kleitām, kas bija izklātas uz gultas. Viena bija šūta no dzeltenīgi bruņa, svītraina kokvilnas auduma, ko Marilla pagājušā vasarā bija nopirkusi no kāda sīktirgotāja viņa bija padevusies kārdinājumam tāpēc, ka audums izskatījās izturīgs un ilgi valkājams; otra bija no melnbalti rūtota satina, kuru viņa ziemā bija dabūjusi par pazeminātu cenu, un trešā no pabieza, apdrukata katūna neizskatīgi zilā tonī bija pirkta šonedēļ Kārmodijas veikalā.

Marilla kleitas bija šuvusi pati, un visas trīs tas bija vienādas taisni, vienkārši svārki sašūti kopā ar taisnu, vienkāršu augšdaļu, un tikpat taisnas, vienkāršas piedurknes, tik piegulošas un gludas, cik piedurknēm iespējams.

-   Es iztēlošos, ka man tās patīk, Anna apņēmīgi teica.

-   Es negribu, lai tu to iztēlojies, Marilla aizskarta sacīja. -Ā, es redzu, ka tev šis kleitas nepatīk! Kas tām par vainu? Vai tad tās nav kārtīgas, tīras un jaunas?

-    Ir gan.

-   Kāpēc tad tev tās nepatīk?

-   Tās… tās… nav skaistas, Anna negribīgi novilka.

-    Skaistas! Marilla nicīgi nošņācās. Es jau nu nelauzīju galvu par to, lai tavas drēbes būtu skaistas. Es neatzīstu ārišķības un necentišos tas veicināt,

Anna, to es tev pasaku uzreiz. Šis kleitas ir labas, praktiskas un izturīgas, bez jebkādām muļķīgām krokām un kruzuļiem, un šovasar tu neko citu nedabūsi. Brūni svītrainā un zilā tev derēs skolai, kad sāksies macibas. Satina kleita ir baznīcai un svētdienas skolai. Gādā, lai tās ir tīras un kārtīgas, un pacenties nesaplēst! Es gan domāju, ka tu varētu justies pateicīga pēc visām tām šaurajām, neglītajām kokvilnas kleitiņām, ko valkaji līdz šim.

-   Jā, es esmu pateicīga! Anna paskaidroja. Bet vēl pateicīgāka es būtu, ja… ja tu kaut vienu butu pašuvusi ar kuplām piedurknēm. Kuplas piedurknes pašlaik ir ļoti modernas. Tas man būtu tik vienreizējs pārdzīvojums, Marilla, ja es varētu uzvilkt kleitu ar kuplām piedurknem!

-   Nu, bez šī pārdzīvojuma tev vajadzēs iztikt. Man nebija tik daudz auduma, lai tērētu to kuplām piedurknēm. Un vispār es uzskatu, ka tās ir smieklīgas. Man daudz labāk patīk gludās un jēdzīgās.

-    Es gan labprātāk izskatītos smieklīga, tāpat kā visi citi, nevis gluda un jēdzīgi ģērbta kā neviens, Anna skumīgi iebilda.

-    Kā tad tam es ticu! Tagad kārtīgi pakar šis kleitas skapī, tad apsedies un iemācies svētdienas skolas uzdevumus. Es saņēmu ziņu no mistera Bella, un rīt tu iesi uz svētdienas skolu, noteica Marilla un, dziļi aizvainota, devās lejā pa kāpnēm.

Anna saņēma rokas un paskatijas uz jaunajām kleitām.

-    Un es tā cerēju, ka viena būs balta ar kuplam piedurknēm! viņa nelaimīga nočukstēja. Es pat lūdzu Dievu par to, bet lielu ceribu jau nebija. Tā jau es domāju, ka Dievam diez vai būs laika lauzīt galvu par vienas bārenes kleitu. Es jau zināju, ka viss būs atkarīgs no Marillas. Nu, par laimi, es varu iztēloties, ka viena ir no sniegbalta muslīna ar skaistiem mežģīņu volāniem un ļoti kuplām piedurknēm.

Nākamajā rītā stipras galvassāpes neļāva Marillai pavadīt Annu uz svētdienas skolu.

Tev vajadzēs vispirms iegriezties pie misis Lindijas, Anna, viņa teica. Misis Lindija parūpēsies, lai tu ieietu īstajā klasē. Tad nu, lūdzama, uzvedies, kā pieklājas. Vēlāk paliec uz sprediķi un palūdz, lai misis Lindija tev parāda, kurš baznīcas sols ir mūsējais. Te būs viens cents ziedojumiem. Nepēti citus cilvēkus un nedīdies! Kad atnāksi mājās, pastāstīsi man sprediķa saturu.

Anna devās ceļā, kārtīgi saposusi es melnbaltajā satina kleitā, kura gan bija pietiekami gara un ērta, lai nebūtu uzskatāma par trūcīgu ietērpu, tomēr tiecās izcelt katru kalsnā augumiņa nelīdzenumu. Galvā meitenei bija neliela, lēzena, spīdīga cepure, kuras uzsvērtā vienkāršība bija sagādājusi Annai tādu pašu vilšanos kā kleitas, jo meitene klusībā bija sapņojusi par lentīšu un puķu rotājumiem. Tomēr puķes nokļuva savā vietā, pirms vēl Anna bija tikusi līdz lielajam ceļam, jo gabaliņu no mājas, takas malā, meitene ieraudzīja zeltainu, vējā trīsošu gundegu klajumu un krāšņus mežrozīšu ziedus un tūdaļ pat dāsni izgreznoja savu cepuri ar šo puķu viju. Lai ko par šo rotu domātu citi, Annai tā bija pa prātam, un viņa priecīgi devās tālāk pa ceļu, lepni izslējusi savu rudo galvu ar sārti dzelteno rotājumu.

Nonākusi misis Lindijas mājās, Anna uzzināja, ka krietnā sieviete jau aizgajusi. Neļaudamās raizēm, meitene devās uz baznīcu viena pati. Uz kāpnēm viņa sastapa pulciņu meiteņu, kas bija tērpušās baltas, zilās un sārtās kleitās, un tās ziņkārām acīm noskatījās svešiniecē ar dīvaino galvas rotu. Eivonlijas meitenes jau bija dzirdējušas neparastus stāstus par Annu: misis Lindija teica, ka viņai esot briesmīgi nevaldāma daba, Džerijs Bots, "Zaļo jumtu" algotais palīgs, stāstīja, ka viņa visu laiku sarunājoties vai nu pati ar sevi, vai arī ar kokiem un puķēm, gluži kā jukusi. Meitenes meta skatienus uz Annu un sačukstējās, slēpdamās aiz savām baznīcas grāmatam. Neviena nemēģināja viņai draudzīgi tuvoties ne sakumā, ne vēlāk, kad ievada nodarbība bija galā un Anna nokļuva mis Rodžersones klasē.

Mis Rodžersone bija pusmūža dāma, kas mācījusi bērnus svētdienas skolā divdesmit gadus. Viņas mācību metode bija uzdot grāmata rakstītos jautājumus un bargi paskatīties pāri gramatas malai uz meiteni, no kuras gaidīja atbildi. Viņa ļoti bieži tā skatījās uz Annu, un Anna, pateicoties Marillas centībai, atbildēja bez aizķeršanās, taču ir pamats šaubīties, vai viņa daudz saprata gan no jautājuma, gan no atbildes.

Anna nosprieda, ka mis Rodžersone viņai nepatīk, turklāt viņa jutās ļoti nožēlojama pusei klases meiteņu bija kleitas kuplām piedurknēm. Annu pārņēma izjūta, ka dzīve bez kuplām piedurknēm nav nenieka vērta.

Nu, kā tev patika svētdienas skola? Marilla vaicāja, kad Anna atgriezās mājās. Tā kā vainags bija novītis, Anna to bija izmetusi takas malā, tāpēc pagaidām Marillai tika aiztaupītas raizes par šo greznojumu.

-    Nemaz nepatika. Tā bija briesmīga!

-Anna Šērlija! Marilla pārmetoši iesaucās.

Anna ar garu nopūtu iekrita šūpuļkrēslā, noskūpstīja vienu no Skaistules lapam un pamāja ar roku ziedošajai fuksijai.

-    Viņas varbūt jutās vientuļas, kamēr es biju projām, meitene paskaidroja. Jā, par to svētdienas skolu. Es uzvedos labi, ka tu man pieteici. Misis Lindijas nebija mājas, bet es aizgāju uz baznīcu pati. Iegāju iekšā kopā ar citām meitenēm, sēdēju sola gala pie loga, kamēr notika ievada nodarbība. Misters Bells teica šausmīgi garu sprediķi. Es būtu galīgi pārmocījusies, kamēr viņš to norunā, ja nebutu laimīgi apsēdusies pie loga. Logs izgāja tieši uz Mirdzošo Ūdeņu ezeru, un es skatījos uz to un iztēlojos daudz ko brīnišķīgu.

-   Nekā tamlīdzīga tev nevajadzēja darīt. Tev vajadzēja klausīties misterā Bellā.

-   Bet viņš jau nerunaja ar mani, Anna iebilda. Viņš runāja ar Dievu, un izskatījās, ka viņam tas nemaz nav interesanti. Man liekas, viņam Dievs šķita pārāk tālu prom, lai īpaši pūlētos. Bet es pati klusībā noskaitīju mazu lūgšanu. Ezera malā auga gara baltu bērzu rinda, tie tiecās pāri ūdenim, un saule spīdēja tiem cauri lejup dziļi, dziļi ūdeni. Ai, Marilla, tas bija kā skaists sapnis! Man pārskrēja trīsas, un es teicu: "Paldies tev par to, Dievs," divas vai trīs reizes no vietas.

-     Ceru, ka tu to nedarīji skaļi, Marilla bažīgi sacīja.

-    Ak nē, pavisam klusu. Nu, un tad misters Bells beidzot tika līdz galam, un man lika iet uz klasi pie mis Rodžersones. Tur bija vēl deviņas meitenes. Visām bija kuplas piedurknes. Es mēģināju iztēloties, ka manējās arī ir kuplas, bet nevarēju. Kāpēc es to nevarēju? Kad biju viena savā istabā, es to varēju iztēloties pavisam viegli, bet starp citam meitenēm, kurām patiešām bija kuplas piedurknes, tas nācās briesmīgi grūti.

-     Tev nevajadzēja svetdienas skolā domāt par savām piedurknēm. Tev vajadzēja sekot stundai. Es ceru, ka tu to zināji.

-Ak jā, un es atbildēju uz daudziem jautājumiem. Mis Rodžersone ļoti daudz jautāja. Manuprāt, nebija godīgi, ka viņa viena pati uzdeva jautājumus. Es daudz ko būtu gribējusi pajautāt viņai, bet nejautāju, jo viņa man nelikās radniecīga dvēsele. Tad visas citas meitenes skaitīja parafrazes. Viņa jautāja, vai es arī kādu mākot. Es teicu, ka nemāku, bet varu noskaitīt "Suni pie saimnieka kapa", ja viņa grib. Tas ir trešās klases lasāmgrāmatā. Tā gan nav īsti reliģiska dzeja, bet tik skumja un sērīga, ka varētu gandrīz būt. Bet viņa teica, tas nederēšot, un lika man uz nākamo svētdienu iemācīties deviņpadsmito parafrāzi. Vēlāk es baznīcā to izlasīju, un tā ir brīnišķīga. Tur ir divas rindas, kas mani sevišķi saviļņo: '

Kā saļima apkautais karapulks Midiana nelaimes dienā.

Es nezinu, kas tas par karapulku un kas tas par Midianu, bet cik traģiski izklausās! Es pilnīgi nevaru sagaidīt nākamo svētdienu, kad varēšu to noskaitīt. Mācīšos visu nedēļu. Pēc svētdienas skolas es pajautāju mis Rodžersonei jo misis Lindijas nebija tuvumā -, kurš ir jūsu baznīcas sols. Sēdēju, cik klusi vien varēju, un teksts bija Jaņa atklāsmes grāmata, trešā nodaļa, otrais un trešais pants. Tas bija dikti garš teksts. Ja es būtu mācītājs, tad gan izvēlētos īsākus, kodolīgākus gabaliņus. Arī sprediķis bija dikti garš. Laikam jau mācītājam vajadzēja to pieskaņot tekstam. Man nemaz nelikās interesanti, kā viņš runāja. Man šķiet, nelaime ir tā, ka viņam nav pietiekami daudz iztēles. Es viņa daudz neklausījos. Ļāvu domam vaļu un izdomājos visvisādus brīnumus.

Marilla juta, ka vajadzētu Annu sabārt par visu šo runāšanu, taču nespēja to izdarīt ta neapstrīdamā iemesla dēļ, ka daļa no meitenes teiktā, it īpaši attiecība uz mācītāja sprediķiem un mistera Bella lūgšanām, pilnīgi saskanēja ar to, ko viņa pati sirds dziļumos jutusi jau gadiem ilgi, tikai nekad nav izteikusi vārdos. Viņu pārņēma tāda sajūta, it ka šis slepenās, neizpaustās, kritiskās domas piepeši būtu iemiesojušās redzamā un dzirdama soģi šajā vaļsirdīgaja cilvēkbērnā no atstumtas pasaules daļiņas.

XII SVINĪGS ZVĒRESTS UN SOLĪJUMS

Tikai nākamajā piektdienā Marilla padzirdēja par puķu vainagu uz Annas cepures. Pārnākusi majas no misis Lindijas nama, viņa pasauca Annu, lai uzzinātu par notikušo no meitenes pašas.

-   Anna, misis Reičela stāsta, ka tu pagājušā svētdienā esot ieradusies baznīcā, izspokojusi savu cepuri ar rozēm un gundegām. Kā tev kaut kas tāds ienāca prātā?! Varu iedomāties, pec kāda erma tu izskatījies!

-    Ak jā, es zinu, ka rozā un dzeltens man nepiestāv, iesāka Anna.

-   Kāds tur rozā vai dzeltens! Smieklīgas bija pašas puķes uz cepures, nejau to krāsa. Tu esi viens neredzēti neizturams bērns!

-    Es nesaprotu, kāpēc piestiprināt puķes pie cepures ir smieklīgāk nekā piespraust tās pie kleitas, Anna protestēja. Daudzām meitenēm pie kleitas bija puķu pušķītis. Kāda tur starpība?

Marilla neļava aizvest sevi no droša pamata šaubīgas vispārīgu apcerējumu takās.

-   Nerunā man pretī, Anna! Tas bija ļoti muļķīgi no tavas puses. Raugies, lai es nekad neko tādu vairs nedzirdētu. Misis Reičela teica, viņai licies, ka tūlīt nokritīs zemē, kad ieraudzījusi tevi tadu ienākam parejo vidu. Viņa netika uzreiz tev klāt un nevarēja pateikt, lai tu ņem nost tās puķes, un pēc tam jau bija par vēlu. Cilvēki visu laiku esot sačukstējušies par tevi. Protams, tagad viņi domās, ka esmu galīgi bez prāta, palaizdama tevi tādu no mājas.

-   Vai, man tik ļoti žēl! Anna izdvesa, un acīs viņai sakāpa asaras. Man ne prātā nenāca, ka tev būtu kas pretī. Tās rozītes un gundegas bija tik skaistas un smaržīgas, ka man likās pie cepures izskatīsies ļoti glīti. Daudzām meitenēm pie cepures bija mākslīgās puķes. Man bail, ka tev bus liela mocība ar mani. Varbūt tev tomēr vajadzētu sūtīt mani atpakaļ uz patversmi. Tas būtu briesmīgi, un droši vien es to neizturetu, varbūt dabutu diloni, es jau tāpat esmu tik vāja. Bet tas butu labāk nekā palikt tev par nastu.

-     Muļķības! atmeta Marilla, juzdamās nelaimīga, ka saraudinājusi meiteni. Uz patversmi jau nu es tevi netaisos sūtīt. Gribu tikai to, lai tu uzvedies tāpat kā citas meitenes un nepadari sevi smieklīgu. Beidz nu raudat! Man ir kaut kas jauns, ko tev pastāstīt. Šodien pēcpusdiena mājās atgriezās Diana Barija. Es grasos iet pie misis Barijas, lai aizņemtos svārku piegrieztni, un, ja gribi, vari nākt man līdzi un iepazīties ar Diānu.

Anna sažņaugtām rokām piecēlās kājās; uz vaigiem viņai joprojām mirdzēja asaras, un trauku dvielis, ko meitene pirms tam bija sākusi apvīlēt, nemanīts nokrita uz grīdas.

-Ai, Marilla, man bail… tagad, kad tas patiešām notiks, man ir briesmīgi bail! Ja nu es viņai nepatiku? Ta butu manas dzīves vissmagakā vilšanas!

-    Nu, nu, nekrīti taču panikā! Un es tev ieteiktu nelietot tik skaļus vārdus. No mazas meitenes mutes tie izklausās ļoti jocīgi. Gan jau tu Diānai patiksi, un viss būs labi. Vairak jadoma par viņas mati. Ja tu nepatiksi viņai, tad nebūs svarīgi, vai Diānai tu patīc vai ne. Ja viņa ir dzirdējusi par tavu uzbrukumu misis Lindijai un par ierašanos baznīcā ar gundegām pie cepures, tad grūti paredzēt, ko viņa doma. Tev jabut pieklājīgai un uzvedīgai, un nesāc tikai atkal kādu satriecošu runu! Ak tētīt, tas bērns taču pilnīgi dreb!

Anna patiešām drebēja. Viņas seja bija bāla un saspringta.

-    Ai, Marilla, tu taču arī uztrauktos, ja ietu pie meitenes, kuru cerētu iegūt par sirdsdraudzeni, bet viņas mātei tu varētu nepatikt, Anna nobēra, steigdamās sameklēt savu cepuri.

Viņas devās uz "Pakalna dārzu" pa īsāko ceļu pār strautiņu un caur mežaino piekalni. Kad Marilla pieklauvēja pie virtuves durvīm, tajās parādījās misis Barija. Viņa bija gara auguma sieviete ar melnām acīm un melniem matiem, un ļoti apņēmīgu vaibstu ap muti. Misis Barija bija plaši pazīstama ar savu stingrību bērnu audzinašanā.

-   Sveicināta, Marilla! viņa draudzīgi teica. Nāciet iekšā! Tātad šī ir tā meitenīte, kuru tu pieņēmi audzināšanā, vai ne?

-   Jā, tā ir Anna Šērlija, atbildēja Marilla.

Misis Barija sarokojās ar abām atnācējām un laipni

apvaicājās:

-   Kā tev klājas?

-   Paldies, kundze, miesīgi es jutos labi, bet dvēselē esmu drusciņ satricināta, Anna nopietni un svinīgi atbildēja. Pēc tam viņa pusbalsī pačukstēja sāņus Marillai: Tur taču nebija nekā satriecoša, Marilla, vai ne?

Diāna sēdēja uz dīvāna, lasīdama grāmatu, kuru nometa malā, līdzko viešņas ienāca istabā. Viņa bija ļoti glīta meitene ar mātes melnajam acīm un matiem, ar sārtiem vaigiem un jautru sejas izteiksmi, kas bija mantota no tēva.

-    Šī ir mana meita Diāna, sacīja misis Barija. Diāna, tu vari izvest Annu dārza un parādīt viņai savas puķes. Tas tev būs noderīgāk nekā piepūlēt acis ar lasīšanu. Viņa man pārlieku daudz lasa… ši piebilde bija domāta Marillai, jo meitenes jau pazuda pa durvīm. … Un es tur neko nevaru darīt, jo tēvs to veicina un atbalsta. Viņa arvien sēž, ieurbusies grāmatā. Es priecājos, ka viņai tagad varbūt būs draudzene tad viņa vairāk izies ārā.

Tikmēr dārzā, kuru no rietumu puses dāsni apmirdzēja caur tumšajām, vecajām eglēm krītošie saulrieta stari, stāvēja Anna un Diāna, bikli lūkodamās viena otra pari krāšņām ķeizarkroņu pudurim.

Bāriju dārzs bija ēnaina savvaļas puķu valstība, kas jebkurā mazak liktenīgā bridi butu spēcīgi ielīksmojusi Annas sirdi. To ietvēra lieli, veci vītoli un garas egles, zem kuram kuploja enu mīlošās puķes. Pa vidu tam stiepās taisnas, kārtīgās taciņas, kuras gar malām norobežoja rūpīgi saliktu gliemežvāku rindas; kā miklas, sarkanīgas lentes tās šķērsoja dārzu un, nokļuvušas līdz veclaicīgo puķu dobēm, izklīda savā vaļa. Te auga sartas lauztās sirdis, lielas un krāšņas tumšsarkanās peonijas, baltas, smaržīgas narcises un ērkšķainas, saldi smaržīgas mežrozītes, sārtas, zilas un baltas tūtenes un gaiši violetās ziepenes, dievkociņu un dažādu mētru puduri, violetas Ziemeļamerikas orhidejas, dzeltenās narcises un veseli klājieni smaržīga āboliņa ar smalkām starveida ziedlapām; tas bija dārzs, kurā saule centās pakavēties ilgāk un bites nemitējās dūkt cauru dienu, un pat vēji padevās vilinājumam pierimt un uzkaveties šeit, maigi šalcot un žūžojot.

Ai, Diāna, Anna beidzot teica, sažņaugdama rokas un runādama gandrīz čukstus, vai tev liekas…

ai, vai tev liekas, ka es tev drusciņ varētu patikt nu, tik daudz, lai tu butu mana sirdsdraudzene?

Diāna iesmejās. Viņa allaž mēdza iesmieties, pirms sāka runāt.

-    Es domāju gan! viņa atklati teica. Es briesmīgi priecājos, ka tu atnāci dzīvot uz "Zaļajiem jumtiem". Tas ir ļoti jauki, ka tagad būs kāds, ar ko paspēleties. Te tuvumā nedzīvo neviena cita meitene, ar ko es varētu draudzēties, un masas man tādā vecumā nav.

-   Vai tu vari apzvērēt, ka būsi mana draudzene uz mūžīgiem laikiem? Anna dedzīgi taujāja.

Diāna izskatījās pārsteigta un samulsusi.

-    Es gan nezinu, kā to dara, viņa šaubīdamās teica.

-   Tur nav nekā slikta. Tas tikai nozīmē dot svinīgu solījumu.

-   Nu, tad man nekas nav pretī, Diana ar atvieglojumu piekrita. Bet kā to dara?

-    Mums jasadodas rokās, lūk, tā, Anna nopietni un svinīgi teica. Tam jānotiek virs tekoša ūdens. Tāpēc iedomāsimies, ka šī taka ir tekošs ūdens. Es teikšu zvēresta vārdus pirmā. Svinīgi apzvēru vienmēr būt uzticīga savai sirdsdraudzenei Dianai Barijai, kamēr vien debesīs mirdz saule un mēness. Tagad tu saki to pašu un ieliec tur manu vārdu.

Diāna atkārtoja "zvērestu", jautri iesmiedamās gan pirms, gan pēc svinīgajiem vārdiem. Tad viņa teica:

-    Tu esi savāda meitene, Anna. Es to jau agrāk biju dzirdējusi. Bet man liekas, ka tu man ļoti iepatiksies.

Kad Marilla ar Annu devās mājup, Diana pavadīja viņas līdz pat baļķu tiltiņam. Abas meitenes gaja blakām, cieši sadevušās rokās. Pie strautiņa viņas atvadījās, daudzreiz solīdamas viena otrai pavadīt nakamo pēcpusdienu kopā.

-   Nu, vai Diāna tev likās radniecīga dvēsele? jautāja Marilla, kad viņas jau gāja caur "Zaļo jumtu" dārzu.

-    Jā gan! Anna tiksmīgi nopūtās, nemanīdama zobgalību Marillas vārdos. Ak, Marilla, es pašlaik esmu vislaimīgākā meitene Prinča Edvarda salā. Tici man, es šovakar skaitīšu vakara lūgšanu tik patiesīgi kā vel nekad! Rīt mēs ar Diānu celsim spēļu namiņu mistera Viljama Bella birztala. Vai es drīkstēšu paņemt tās porcelāna lauskas, kas stāv mūsu šķūnītī? Diānai dzimšanas diena ir februārī, bet man marta. Kā tev šķiet, vai tā nav dīvaina sagadīšanās? Diāna man dos izlasīt vienu savu grāmatu. Viņa saka, ta esot vienkārši brīnišķīga un šausmīgi aizraujoša. Un viņa man paradis mežā vietu, kur aug savvaļas lilijas. Vai tu esi ievērojusi, ka Diānai ir ļoti dvēseliskas acis? Diāna man iemācīs dziesmu "Nellija lazdu gravā". Un viņa man iedos vienu bildīti, ko pielikt istabā pie sienas; tā esot šausmīgi skaista bilde smalka dāma gaišzila zīda kleitā. To viņai iedevis viens ceļojošs šujmašīnu tirgotājs. Žēl, ka man nav nekā, ko Dianai iedot. Es esmu par veselu collu garaka nekā Diāna, viņa toties ir krietni apaļīgāka, un viņa apgalvo, ka gribētu but tievāka, jo tas izskatoties smalkāk, bet to viņa droši vien izdomāja, lai iepriecinātu mani. Kādu dienu mēs aiziesim uz liedagu salasīt gliemežvākus. Mēs nolēmām nosaukt to avotiņu pie baļķu tilta par Nimfu urgu. Vai tas nav ideāls un elegants vārds? Es kādreiz lasīju stāstu par avotiņu ar tadu nosaukumu. Nimfa ta ir kaut kas līdzīgs pieaugušai fejai, vai ne?

-    Es ļoti ceru, ka tu ar savu runāšanu nenomocīsi Diānu līdz nāvei, sacīja Marilla. Bet pirmām kārtām atceries vienu, Anna. Tu nevarēsi cauru dienu spēlēties un dienas lielāko daļu arī ne. Vispirms tev būs jāpadara savs darbs, un tas vienmēr paliks galvenais.

Annas laimes kauss bija pilns līdz malām, un Metjū parūpējās, lai tas pārplūstu. Viņš nupat bija atgriezies no brauciena uz Kārmodijas veikalu un kaunīgi izvilka no kabatas nelielu paciņu, ko iedeva Annai, pamezdams biklu skatienu uz Marillas pusi.

-   Es dzirdēju, tu teici, ka tev garšojot šokolādes karameles, tapec atvedu tev kadu drusciņu, viņš teica.

-    Phe! Marilla nošņācās. To tikai vajag, lai sabojatu zobus un magu! Nu nekas, nekas, nekļūsti tik drūma. Tu vari tās ņemt un ēst, ja jau Metjū tev atvedis. Labāk gan būtu pircis piparmētras. Tās ir veselīgākas. Tikai neapēd visas uzreiz, lai nesametas slikta duša!

-    Ai, ne, nekādā ziņā! Anna dedzīgi iesaucās.

-   Šovakar es apēdīšu tikai vienu, Marilla. Un es taču drīkstēšu pusi atdot Dianai, vai ne? Ja es tā izdarīšu, otra puse man garšos daudz labāk. Cik brīnišķīgi, ka man būs kaut kas, ko viņai iedot!

-    Vienu par to bērnu var droši teikt, sacīja Marilla, kad Anna bija uzkāpusi augšā savā istabā,

-   viņa nav skopa. Par to es ļoti priecājos, jo no visiem trukumiem skopums man bērnos nepatīk visvairāk. Ak vai, viņa taču šeit ir tikai trīs nedēļas, bet pilnīgi liekas, ka viņa te butu dzīvojusi jau sen. Es šo māju bez viņas vairs nevaru iedomāties. Un tu neskaties uz mani ar šo "es jau tev teicu" izteiksmi, Metjū! Tāds skatiens pat no sievietes nav ciešams, kur nu vel no vīrieša! Jā, jā, es atzīstu, ka priecājos par savu toreizējo lēmumu paturēt viņu šeit un ka man viņa patīk arvien vairāk, bet tu jau nu man nebāzīsi to degunā, Metjū Katbert!

XIII PRIEKPILNĀS GAIDAS

-Annai būtu laiks nakt iekšā un ķerties pie šūšanas, noteica Marilla, paskatījusies pulkstenī un pēc tam pametusi skatienu ārā, dzeltenīgajā augusta pēcpusdienā, kuras karstums visu darīja gurdenu. Noskraidījās ar Diānu vairāk nekā pusstundu pāri atļautajam laikam un tagad, rau, sēž uz malkas kaudzes un pļāpā ar Metju par deviņiem mēmiem, kad labi zina, ka laiks būt piedarba. Un, protams, šis klausās vaļēju muti ka viens nejēga. Pirmoreiz redzu, ka vīrieša cilvēks var tapt tik apmāts! Jo vairak un jo lielākas blēņas viņa runā, jo šim lielāks prieks, tas tak ir redzams. Anna Šērlija, tūlīt pat nāc iekšā, vai tu mani dzirdi?

Izdzirdusi pie rietumu loga klauvējienus, kas īsi un skarbi sekoja cits citam, Anna skriešus ielidoja no pagalma virtuvē; acis viņai mirdzēja, vaigi sārti kvēloja, un atrisušie mati ka dzirkstoši viļņi plūda pari mugurai.

-    Ai, Marilla! viņa aizelsusies iesaucās. Nākamajā nedēļā būs svētdienas skolas pikniks mistera Harmona Endrū laukā, tieši pie Mirdzošo Ūdeņu ezera! Un misters superintendents Bells un misis Reičela Lindija taisīs saldējumu iedomājies, Marilla, saldējumu! Ai, Marilla, vai es drīkstēšu tur piedalīties?

-     Esi tik laipna un paskaties pulkstenī, Anna! Cikos es tev pieteicu but mājās?

-    Divos… bet vai tas nav vienreizēji, par to pikniku? Lūdzu, vai es drīkstēšu iet? Ai, es nekad neesmu bijusi piknikā esmu gan sapņojusi par to, bet nekad…

-    Pareizi, es tev pieteicu atgriezties divos. Un tagad ir bez ceturkšņa trīs. Es gribētu zināt, kāpēc tu nepaklausīji, Anna.

-   Ak, Marilla, es gribēju paklausīt, patiešām gribēju! Bet tu nevari iedomāties, cik Puķupils ir vilinoša! Un pēc tam man, protams, vajadzēja izstāstīt Metjū par pikniku. Metjū tik ļoti labprāt klausās. Lūdzu, vai es drīkstēšu iet?

-   Tev tomēr būs jāiemācās pārvarēt puķu un tamlīdzīgus vilinājumus. Ja es tev piesaku būt mājās noteiktā laikā, tad es tevi gaidu tieši tajā laikā, nevis pusstundu vēlāk. Un tev nav arī jāapstājas ceļā pie katra, kurš labprāt tevī klausās. Ja runājam par pikniku, tu, protams, varēsi tajā piedalīties. Tu esi svētdienas skolas audzēkne, un es neliegšu tev iet tur, kur iet visas pārējās meitenes.

-     Bet… bet… Anna sastomījās. Diana teica, katram esot jāņem līdzi groziņš ar kaut ko ēdamu. Tu jau zini, ka es neprotu gatavot neko ēdamu, Marilla, un… un… es tik daudz neskumstu, ka jāiet uz pikniku bez kuplām piedurknēm, bet man būtu briesmīgi kauns, ja vajadzētu iet bez sava groziņa. Tas plosa manu sirdi jau kopš tā brīža, kad Diāna man to pateica.

-    Nu tad lai vairs neplosa. Es tev kaut ko izcepšu.

-    Ai, mīļa, labā Marilla! Ai, cik tu esi laba pret mani! Ai, cik es tev esmu pateicīga!

Pēc visiem šiem "ai!" Anna apkrita Marillai ap kaklu un sirsnīgi noskūpstīja dzeltenīgo vaigu. Ši bija pirmā reize Marillas mūžā, kad bērna lūpas no brīva prāta sniegušās viņai pie sejas. Atkal viņu pārņēma piepešas, saldi smeldzīgas prieka trīsas. Sirds dziļumos sieviete jutās ļoti iepriecināta par Annas maiguma uzplūdu un droši vien tieši tāpēc paskarbi atmeta:

-     Beidz nu bučoties! Labāk dari visu tieši tā, kā sacīts. Kas attiecas uz ēdienu gatavošanu, es tev tuvākajā laikā taisos šo to pamācīt. Bet tu esi tik gaisīga, Anna, ka es visu laiku gaidu, lai tu drusku atjēgtos un kļūtu prātīgāka, pirms sākam nodarboties ar tādām lietam. Gatavojot edienu, vienmēr ir jādomā līdzi un nedrīkst kaut ko pusē pārtraukt un palaist domas klīstam pa visu pasauli. Tagad ej paņem savu šuvekli un pacenties līdz tējas laikam piešūt pārklājam jaunu kvadratiņu.

-    Man nepatīk šūt pārklājus no kvadrātiņiem, Anna sērīgi teica, sameklēdama savu šūšanas piederumu groziņu un ar nopūtu apsēzdamās pie kaudzītes ar sarkaniem un baltiem rombiem. Man šķiet, ka daži šūšanas veidi varētu būt tīri patīkami, bet tādā gabaliņu šūšanā galīgi nav vietas iztēlei. Šuj tikai vienu sīku vīlīti blakam otrai, un tā vien izskatās, ka nekur netiec. Bet, protams, es labāk gribu būt Anna no "Zaļajiem jumtiem", kam jāšuj pārklājs no gabaliņiem, nekā Anna no citas vietas, kas neko nedara, tikai spēlējas. Un tomēr man patiktu, ja, gabaliņus šujot, laiks man aizskrietu tikpat atri, kā spēlējoties ar Diānu. Ai, cik mes vienreizēji pavadām laiku, Marilla! Visa izdomāšana un iztēlošanās gan ir jāveic man, bet to es varu gluži labi. Diana ir brīnišķīga visādā ziņa. Vai zini to mazo gabaliņu aiz strauta, kas iet augšup pa vidu starp mūsu un Bāriju daļu? Tas pieder misteram Viljamam Bellām, un tieši stūrī tur ir tāds baltu bērzu pudurisšausmīgi romantiska vieta, Marilla! Tur mums ar Diānu ir sava rotaļu mājiņa. Mēs to saucam par Puķupili. Vai tas nav dzejisks vārds? Zini, man diezgan ilgi vajadzēja domāt, līdz atradu īsto. Es gandrīz visu nakti pirms tam gulēju nomodā. Un tad, taisni pirms iemigšanas, uznaca apskaidrība, un vārds bija roka. Diāna bija stāvā sajūsmā, kad es viņai to pateicu. Mēs ļoti eleganti iekārtojām savu māju. Tev jāatnāk to apskatīt, Marilla, labi? Mums tur ir lieli apsūnojuši akmeņi tie ir sēdekļi, un no koka uz koku ir pārlikti dēļi tie ir plaukti. Uz tiem stāv visi mūsu trauki. Visi, protams, ir saplēsti, bet nav jau grūti iedomāties, ka tie ir veseli. Viens šķīvja gabals ir ar sarkanām un dzeltenam puķēm, un tas ir pats skaistākais. To mēs turam viesistabā, un tur mums ir arī burvju stikls. Tas gan ir skaists ka sapnis! Diāna to atrada starp kokiem aiz cāļu būdas. Tas ir pilns ar varavīksnēm ar maziņām, jaunām varaviksnitem, kas vēl nav izaugušas, un Diānas māte teica, ka tas esot viņu vecās lampas gabals. Bet interesantāk ir iedomāties, ka to pazaudējušas fejas, kad viņām nakti bijusi balle burvju dārzā, un tāpēc mēs saucam to par burvju stiklu. Metjū mums uztaisīšot galdu. Ā, un mēs nosaucām to mazo dīķīti mistera Barija laukā par Vītolāju. To vārdu es atradu grāmatā, kuru man iedeva Diāna. Vienreizēja grāmata, Marilla! Galvenajai varonei ir pieci pielūdzeji. Man pietiktu ar vienu, un tev? Tā varone ir briesmīgi skaista, un viņai jāiziet cauri lieliem pārbaudījumiem. Un viņa ļoti ātri krīt ģībonī. Man arī patiktu krist ģīboni, un tev, Marilla? Tas ir tik romantiski! Bet es ar visu savu vājumu esmu ļoti veselīga. Turklāt man liekas, ka es kļūstu apaļāka. Vai tev tā neliekas? Es katru rītu, tiklīdz pieceļos, apskatu savus elkoņus, vai nesāk veidoties bedrītes. Diānai šuj jaunu kleitu, un tai būs piedurknes līdz elkoņiem. Viņa to vilks uz pikniku. Ai, kā es ceru, ka nākamā trešdiena būs lieliska! Es laikam nepārdzīvotu, ja man kaut kas gadītos un es netiktu uz pikniku. Nē, droši vien jau pārdzīvotu, bet tās man butu bēdas mūža garumā. Kaut arī es turpmākajos gados tiktu uz neskaitāmiem citiem piknikiem, tie man neatsvērtu šī viena zaudējumu. Būšot brauciens ar laivām pa Mirdzošo Ūdeņu ezeru un saldējums, es jau tev teicu! Es nekad neesmu ēdusi saldējumu. Diāna man mēģināja izstāstīt, kāds tas ir, bet laikam gan saldējums ir kaut kas tāds, ko iztēloties nav iespējams.

-Anna, tu esi norunājusi apaļas desmit minūtes no vietas, teica Marilla. Tagad tīrās ziņkārībās pēc paskatīsimies, vai tu esi spējīga tikpat ilgi paklusēt.

Anna cieta klusu, kā teikts. Taču visu atlikušo nedeļas daļu viņa runāja par pikniku, domāja par pikniku un sapņoja par pikniku. Sestdien lija lietus, un meitene ļoti satraucās, ka tas varētu nepāriet līdz trešdienai un pašā trešdienā, tāpēc Marilla uzdeva viņai piešūt pārklājam vēl vienu papildu kvadrātiņu, uzskatīdama, ka tas nomierina nervus.

Svētdien atceļā no baznīcas Anna atzinās Marillai, ka tobrīd, kad mācītājs par gaidāmo pikniku paziņojis no kanceles, viņai sameties viscaur auksti aiz uztraukuma.

-   Man tadi drebuļi pārskrēja par muguru un atkal atpakaļ, Marilla! Laikam es līdz tam nemaz īsti neticēju, ka tāds pikniks patiešām ir paredzēts. Man reizēm metās bail, vai tikai es pati neesmu to izdomājusi. Bet, ja kaut ko pasaka mācītājs no kanceles, tad jātic vien ir.

-     Tu pārlieku viegli aizraujies ar visu, Anna, Marilla nopūzdamās teica. Es baidos, ka tev dzīvē bus jāpārcieš daudzas vilšanās.

-Ai, Marilla, kaut ko gaidīt un cerēt jau vien ir puse no prieka! Anna iesaucās. Var gribēto nemaz nedabūt, bet gaidīšanas un cerēšanas prieku neviens nevar atņemt. Misis Lindija saka: "Svētīti tie, kas neko negaida, jo tie nepiedzīvo vilšanos." Bet man liekas, ka neko negaidīt būtu ļaunāk nekā piedzīvot vilšanos.

Marilla todien, tāpat kā katrā baznīcas apmeklējuma, bija piespraudusi savu ametista brošu. Marilla to valkāja ikreiz, kad gāja uz baznīcu. Nepiespraust to viņai butu licies gandrīz vai zaimojoši tikpat kā aizmirst Bībeli vai savu ziedojuma tiesu. Šī ametista broša bija Marillas visvērtīgākais īpašums. Kāds tēvocis jūrnieks bija reiz dāvājis to Marillas mātei un tā savukārt to nodevusi tālāk Marillai. Tā bija vecmodīga, ovāla broša, un tajā glabājas Marillas matēs matu šķipsna; gar malu tai rindojās ļoti skaisti, vērtīgi ametisti. Marilla parak maz zinaja par dārgakmeņiem, lai aptvertu ametistu patieso vērtību, taču viņai tie likās ļoti skaisti, un viņa allaž patīkami apzinājās violeto mirgojumu pie kārtīgās, bruņās satina kleitas, kaut arī pati to nevareja redzēt.

Kad Anna šo brošu ieraudzīja pirmoreiz, viņu pārņēma sajūsma un apbrīna.

Ai, Marilla, cik tā skaista un eleganta! Es nesaprotu, kā tu vari domāt par sprediķi vai lūgšanam, kad tā tev piesprausta. Es zinu, ka es to nevarētu. Man šķiet, ka ametisti ir vienkārši brīnišķīgi. Tie ir tādi, kādus es biju iedomājusies dimantus. Kaut kad sen, kad es nevienu dimantu nebiju redzējusi, es par tiem lasīju un mēģināju iztēloties, kādi tie izskatās. Es iedomājos, ka tie ir skaisti mirdzoši, violeti akmentiņi. Kad es kadu dienu ieraudzīju vienai dāmai gredzenā īstu dimantu, es jutos tik vīlusies, ka apraudājos. Protams, tas bija jauks, bet nepavisam ne tāds, kādu es biju iedomājusies dimantu. Vai drīkstu mirklīti paturēt šo brošu rokā, Marilla? Kā tu domā, varbūt ametisti ir krietno vijolīšu dvēseles?

XIV annas atzĪŠanĀs

Pirmdienas vakarā, divas dienas pirms gaidītā piknika, Marilla nonāca lejā no savas istabas ar norūpējušos izteiksmi sejā.

-Anna, viņa uzrunāja sīko cilvēkbērnu, kurš pie nevainojami tīrā galda lobija zirņus un dziedāja "Nelliju lazdu gravā" ar tādu aizrautību un izteiksmi, kas darīja godu Dianas skološanas prasmei, vai tu neesi kaut kur redzejusi manu ametista brošu? Man šķiet, ka es to iespraudu adatu spilventiņā, kad vakar vakarā pārnācu no baznīcas, bet tagad es to nekur nevaru atrast.

-   Es… es to redzēju šodien pēcpusdienā, kad tu biji aizgājusi uz Palīdzības komiteju, Anna, mazliet vilcinādamās, atbildēja. Es gāju garam tavai istabai un ieraudzīju, ka tā tur guļ, iesprausta spilventiņā, un iegāju iekšā, lai paskatītos uz to tuvāk.

-   Vai tu to aiztiki? Marilla bargi noprasīja.

-  J-jā, Anna atzinās, es to paņemu un piespraudu sev pie krūtīm, lai redzētu, kā tā tur izskatīsies.

-    Tu neko tamlīdzīgu nedrīkstēji darīt. Ir ļoti nepareizi, ja mazas meitenes ložņā, kur nevajag. Pirmkārt, tev nevajadzēja iet manā istabā, un, otrkārt, tev nevajadzēja aiztikt brošu, kas nepieder tev. Kur tu to noliki?

-    Ak, turpat atpakaļ uz galdiņa. Es pat minūti neturēju to sev klāt. Es nudien negribēju ložņāt, Marilla! Man tobrīd neienāca prāta, ka nav labi iet iekšā un pielaikot tavu brošu, bet tagad es to saprotu un nekad tā vairs nedarīšu. Ta vismaz man ir viena laba īpašība. Es nekad nedaru vienu un to pašu aplamību divreiz.

-   Tu to nenoliki atpakaļ, sacīja Marilla. Brošas uz galdiņa vairs nav. Tu to esi nolikusi citur vai iznesusi ārā no istabas, Anna.

-   Es patiešam noliku to atpakaļ! Anna aši atsaucas, bet Marillai viņas balss likās izaicinoša. Es īsti neatceros, vai iespraudu to atpakaļ adatu spilventiņā vai ari noliku uz porcelāna šķīvīša. Bet es zinu pavisam droši, ka noliku to atpakaļ.

-   Es aiziešu un paskatīšos vēlreiz, sacīja Marilla, nolēmusi būt taisnīga. Ja tu noliki brošu atpakaļ, tad tai tur jābūt. Bet, ja tās tur nebūs, es zināšu, ka tu to neesi nolikusi, un viss skaidrs!

Marilla atgriezās savā istabā un to pamatīgi pārmeklēja ne tikai galdiņu, bet visas iespejamas vietas, kur broša varētu atrasties. Panakumu nebija, un viņa devās atpakaļ uz virtuvi.

-Anna, broša ir pazudusi. Tu pati atzini, ka esi bijusi pēdējā, kas ap to darbojusies. Saki ko tu ar to izdarīji? Pastāsti taisnību tūlīt! Vai tu to iznesi ārā un pazaudēji?

-    Nē, Anna noteikti atbildēja, lūkodamās tieši Marillas dusmīgajā sejā. Es neesmu nesusi brošu ārā no tavas istabas, un tā ir patiesība, kaut vai mani vestu uz ešafotu, es gan īsti nezinu, kas tas ešafots ir. Lūk, tā, Marilla!

Annas "lūk, tā" bija domāts tikai kā uzsvars teiktajiem vārdiem, bet Marilla to uztvēra kā izaicinājumu.

-   Man šķiet, ka tu man stāsti nepatiesību, Anna, viņa bargi teica. Es zinu, ka tā ir. Un tagad, lūdzu, nesaki vairs nevienu vārdu, pirms nebūsi apņēmusies stāstīt pilnīgu patiesību. Ej uz savu istabu un paliec tur, kamēr būsi gatava atzīties!

-    Vai lai ņemu zirņus līdzi augšā? Anna padevīgi jautāja.

-    Nē, es pabeigšu lobīt pati. Dari, kā es tev teicu!

Kad Anna bija aizgājusi, Marilla ķērās pie vakara

darbiem ar ļoti nemierīgu sirdi. Viņa raizējās par savu vērtīgo brošu. Ja nu Anna to pazaudējusi? Un cik nejauki, ka meitene tā liedzas, ir taču skaidrs, ka viņa to paņēmusi! Un vēl rada tik nevainīgu seju!

"Nezinu, ko man no viņas vēl mazak gribētos piedzīvot," Marilla domāja, nervozi lobīdama zirņus. "Protams, nozagt jau nu viņa to netaisijas. Vienkārši paņēma paspēlēties vai varbūt atkal nez ko iztēloties. Skaidrs taču, ka viņa to paņēma, jo tajā istaba pec tam neviens vairs netika iegājis līdz manai pārnākšanai to viņa pati saka. Un broša ir nepārprotami pazudusi. Acīmredzot viņa to pazaudējusi un baidās atzīties, lai netiktu sodīta. Cik briesmīgi apzinaties, ka viņa melo! Tas ir daudz ļaunāk nekā tāds ātrs dusmu uzplūds. Ja mājā ir bērns, kuram nevar uzticēties, tas ir pavisam nelāgi. Izlikšanos un nepatiesīgumu to, lūk, viņa parādīja. Jāteic, ka tas mani uztrauc krietni vairāk nekā pati broša. Ja vien viņa butu pateikusi patiesību, es ne tuvu tā neraizētos."

Visu vakaru Marilla ik pa laikam uzgāja savā istabā, lai atkal un atkal meklētu brošu, taču neko neatrada. Saruna Annas istaba pirms gulētiešanas neko nemainīja. Anna turpināja noliegt, ka būtu nesusi brošu ārā no istabas, bet Marilla arvien ciešāk ticēja, ka tieši tā noticis.

Nākamajā rītā viņa izstāstīja par notikušo Metjū. Lādzīgais virs likās satriekts un apmulsis viņš nespēja tik viegli zaudēt ticību Annai, taču bija spiests atzīt, ka apstākļi liecina pret meiteni.

-   Vai tu droši zini, ka ta nav aizkritusi aiz galdiņa?viņš izteica vienīgo pieļāvumu, ko spēja iedomāties.

-    Es atbīdīju galdiņu no sienas, pārbaudīju visas atvilktnes un izskatīju visus kaktus un šķirbas, Marilla pārliecinoši atbildēja. Brošas tur nav, meitene to ir paņēmusi un melo. Tāda ir klajā, drūmā patiesība, Metjū, un mums atliek tikai skatīties tai sejā.

-    Un ko tu domā darīt? Metju nomākts jautāja. Klusībā viņš jutās pateicīgs, ka nevis viņam, bet Marillai jātiek galā ar sarežģīto stāvokli. Šoreiz viņam nebija nekādas vēlēšanās iejaukties.

-    Viņa paliks savā istabā, līdz atzīsies, Marilla drūmi noteica, atcerēdamās šī paņēmiena veiksmīgo iznākumu iepriekšējā reizē. Pēc tam redzēsim. Varbūt izdosies atrast brošu, ja vien viņa pateiks, kur to aiznesusi, bet šā vai tā viņu vajadzēs nopietni sodīt, Metjū.

-    Mmm… nu, tas jādara tev, teica Metjū, sniegdamies pēc cepures. Es tur nejaukšos iekšā. Atceries, tu pati tā gribēji.

Marilla jutās pamesta un bezpalīdzīga. Viņa pat nevarēja doties pie misis Lindijas pēc padoma. Ar ļoti nopietnu seju viņa uzkāpa austrumu jumtistabā un nokapa lejā vēl nopietnāka. Anna stūrgalvīgi atteicās atzīties. Viņa joprojām apgalvoja, ka nav paņēmusi brošu. Annas seja bija saraudāta, un Marilla juta žēlumu, ko tūlīt nesaudzīgi apslāpēja. Līdz vakaram sieviete jutās, kā pati sacīja, galēji pārmocīta.

-    Tu paliksi šajā istabā, kamēr atzīsies, Anna. To liec vērā, viņa noteikti sacīja.

-    Bet rīt taču ir pikniks, Marilla! Anna iesaucās. Uz to taču tu man neliegsi iet, vai ne? Tu mani izlaidīsi ārā tikai uz šo vienu pēcpusdienu, vai ne? Pēc tam es te sēdēšu tik ilgi, cik vien tu gribēsi, un ar prieku. Bet uz pikniku man jāiet\

-    Tu neiesi ne uz pikniku, ne citur, kamēr nebūsi atzinusies, Anna.

-Ai, Marilla! Anna izdvesa.

Bet Marilla jau bija izgājusi no istabas un aizvērusi durvis.

Trešdienas rīts uzausa tik skaidrs un jauks, cik vien šādā piknika diena varētu vēlēties. Visapkart "Zaļajiem jumtiem" dziedāja putni, neredzamas vēja pūsmas nesa no dārza liliju smaržu, kas plūda iekšā pa visiem logiem un durvīm un piepildīja istabas un gaiteņus kā svētības gari. Ieplakas berzi priecīgi māja ar zariem, kā gaidīdami Annas ierasto rīta sveicienu no austrumu jumtgales loga. Taču Annas pie loga nebija. Kad Marilla uznesa viņai augšā brokastis, viņa ieraudzīja meiteni stingi sēžam uz gultas ar bālu un apņēmīgu seju, cieši sakniebtām lūpām un kvēlošu skatienu acīs.

-   Marilla, es esmu gatava atzīties.

-   Ā! Marilla nolika paplāti ar edienu. Viņas audzināšanas paņēmiens vēlreiz bija vainagojies ar sekmēm, taču šīs sekmes viņai šķita gauži rūgtas. Nu tad stāsti, kas tev stāstāms, Anna!

-    Es paņēmu ametista brošu, Anna saka runāt, kā atstāstīdama uzdoto. Kā jau tu teici, es to paņēmu. Es nebiju domājusi to ņemt, kad iegāju istabā. Bet tā izskatījās tik skaista, Marilla, kad es to sev piespraudu pie krūtīm, ka mani pārņēma neparvarams kārdinājums. Es iedomājos, cik vienreizēji aizraujoši būtu aiziet ar to uz Puķupili un izteloties, ka esmu lēdija Kordēlija Ficdžeralde. Man butu daudz vieglāk iztēloties sevi par lēdiju Kordēliju, ja man butu īsta ametista broša. Mēs ar Diānu taisījām krelles no mežrozīšu ogam, bet kas tas ir salīdzinājumā ar ametistu? Un tā es to brošu paņemu. Nospriedu, ka paspēšu atlikt to atpakaļ pirms tavas pārnākšanas. Gāju pa apkārtceļu, lai paildzinatu šo brīdi. Kad sāku iet pa tiltu pār Mirdzošo Ūdeņu ezeru, es brošu uz brīdi noņēmu, lai vēlreiz paskatītos uz to. Ai, kā tā mirdzēja saulē! Un tad vienā brīdi, kad es pārliecos pāri tilta malai, tā izslīdēja man no pirkstiem re, tā -, iekrita ūdenī un nogrima. Ta krita lejuplejup lejup, visu laiku violeti mirdzēdama, un uz visiem laikiem pazuda Mirdzošo Ūdeņu ezera dibenā. Tas ir viss, ko es varu atzīties, Marilla.

Marilla atkal juta krūtīs uzbangojam jaunu, kvēlu dusmu vilni. Paņēmusi viņas dārgo, loloto ametista brošu un pazaudējusi, un tagad mierīgi sēž, uzskaitīdama visus šīs epizodes sīkumus bez jebkādas redzamas nožēlas un pārdzīvojuma!

-   Anna, tas ir briesmīgi, viņa teica, cenzdamās runāt mierīgi. Tu esi visnejaukākais bērns, kādu man gadījies redzet.

-Jā, droši vien, Anna rāmi piekrita. Un es zinu, ka man jāsaņem sods. Sodīt mani ir tavs pienākums, Marilla. Vai tu, lūdzu, nevarētu darīt to tūlīt, jo es gribētu iet uz pikniku bez šīs nastas uz sirds.

-    Ak uz pikniku! Tu neiesi ne uz kādu pikniku, Anna Šērlija! Tāds būs tavs sods. Un tas ir krietni par vieglu tavam nodarījumam.

-    Neiešu uz pikniku? Anna pielēca kājās un sagrāba Marillas roku. Bet tu taču man apsolīji, ka es varēšot iet! Ai, Marilla, man ir jāiet uz pikniku! Tikai tāpēc es atzinos. Sodi mani, ka gribi, bet tikai ne tā! Ai, Marilla, lūdzu, lūdzu, ļauj man iet uz pikniku! Iedomājies to saldējumu! Varbūt es nekad mūžā vairs nedabūšu nogaršot saldējumu!

Marilla salti atbrīvoja roku no Annas tvēriena.

-   Nelūdzies, Anna! Uz pikniku tu neiesi, un tas ir mans pēdējais vārds. Nē, ciet klusu!

Anna saprata, ka Marillu neiežēlinās. Viņa sažņaudza rokas, izgrūda griezīgu kliedzienu, tad iekrita uz mutes gultā, raudadama un locīdamās ka galējās mokās un izmisumā.

-   Žēlīgā debess! Marilla izdvesa, steigdamās lejā pa kāpnēm. Man liekas, tas bērns nav pie pilna prāta. Neviens normāls bērns taču neuzvedisies tā kā viņa! Un, ja viņa ir normāla, tad ir gauži slikta. Ak vai, baidos, ka Reičelai jau no paša sakuma bija taisnība. Bet nu jau par vēlu griezties atpakaļ.

Tas bija bezgala drūms rīts. Kad Marilla vairs nevarēja atrast citu darbu, viņa sāka neganti berzt lieveņa grīdu un pienkambara plauktus. Tas nebija vajadzīgs ne plauktiem, ne grīdai tas bija vajadzīgs

Marillai. Pēc tam viņa devās ārā un sāka slaucīt pagalmu.

Kad pusdienas bija gatavas, viņa aizgāja līdz kāpnēm un pasauca Annu. Augša virs margām paradījās saraudāta, traģiska seja.

-   Nāc lejā pusdienās, Anna!

-    Es negribu pusdienas, Marilla, Anna šņukstēdama atbildēja. Es neko nevaru ieēst. Mana sirds ir salauzta. Kādreiz tevi droši vien mocīs sirdsapziņa, ka tu to salauzi, bet es tev piedodu. Kad tas brīdis pienāks, tad atceries, ka es tev piedevu. Bet, lūdzu, neliec man tagad neko ēst, nepavisam jau ne vārītu cūkgaļu ar dārzeņiem. Vārīta cūkgaļa un dārzeņi ir tik neromantiski, kad cilvēks ir dziļās bēdās.

Marilla satriekta atgriezās virtuvē un izklāstīja visu savu bēdu stāstu nabaga Metjū, kurš, mocīdamies starp taisnīguma apziņu un neatļautu līdzjūtību pret Annu, jutas pavisam nožēlojams.

-   Nūjā, Marilla, viņai jau nevajadzeja gan ņemt to brošu un vēl tev melot, viņš atzina, sērīgi skatīdamies savā šķīvī ar neromantisko cūkgaļu un dārzeņiem, it kā viņam, tapat kā Annai, šāds ediens liktos nepiemērots dvēseles krīzes brīdī, bet viņa tak vēl ir bērns… un pie tam tik interesants bērns. Vai nav par bargu nelaist viņu uz pikniku, kad viņa to ir tik briesmīgi sagribējusies?

-     Metjū Katbert, es brīnos par tevi! Manuprāt, viņa tika cauri pārlieku viegli. Un izskatās, ka viņa neaptver, cik slikti ir rīkojusies, un tas man dara vislielākās raizes. Ja viņa patiešam nožēlotu notikušo, tad vēl nebūtu tik ļauni. Un man izskatās, ka arī tu to neaptver tu visu laiku mēģini viņu kaut kā aizbildināt, tas ir labi redzams!

-     Mmm… bet viņa tak vēl ir maziņa, Metjū nevarīgi protestēja. Un pret viņu jābūt iecietīgiem. Tu tak zini, ka viņai nav bijis nekādās audzināšanas.

-   Nu tad tagad viņai tā ir! atcirta Marilla.

Varbūt ši atbilde nepārliecināja, taču vismaz

apklusināja Metjū. Pusdienas pagāja ļoti drūmā noskaņojumā. Vienīgais cilvēks labā noskaņojumā bija Džerijs Bots, Katbertu algotais palīgs, un Marilla izjuta viņa jautrību gandrīz kā personisku apvainojumu.

Kad trauki bija nomazgāti, mikla maizei iejaukta un vistas pabarotas, Marilla atcerējās, ka pirmdienas pēcpusdienā, pec atgriešanas no Palīdzības komitejas, pamanījusi savā labakajā, melnajā mežģīņu šallē nelielu plīsumiņu. Viņa nolēma to sameklēt un salāpīt.

Šalle atradās kārbā viņas čemodānā. Kad Marilla to izņēma, saules stari, izlauzušies cauri aiz loga biezi saaugušajam vīnstīgām, atdūrās pret kādu šallē ieķērušos nelielu priekšmetu, kas mirdzēja un zaigoja ar violetu spīdumu. Marilla, skaļi ievilkdama elpu, to satvēra plaukstā. Tā bija ametista broša, kuras aizdares adata ieķērusies mežģīnēs!

-   Lai visi labie gari stāv man klat! Marilla apstulbusi iesaucās. Ko tas nozīmē? Te ir mana broša sveika un vesela, kad tai vajadzēja gulēt Barija dīķa dibenā! Ko tā meitene domaja, stāstīdama man, ka to paņēmusi un pazaudējusi? Nē, nudien, "Zaļie jumti" laikam ir apburti. Tagad es atceros kad pirmdien noņēmu šalli, es to uz bridi noliku istabā uz galdiņa. Acīmredzot broša tajā kaut ka ieķērusies. Nē, nudien!

Turēdama brošu roka, Marilla aizsteidzās uz austrumu jumtistabu. Anna bija noraudājusies līdz nespēkam un tagad apātiski sēdēja pie loga.

-   Anna Serlija, Marilla svinīgi teica, es nupat atradu savu brošu, kas bija ieķērusies manā mežģīņu šallē. Tagad es gribu zināt, ko nozīmēja tas savārstījums, ko tu man šorīt noskaitīji.

-    Nu, tu taču teici, ka nelaidīšot mani ārā no istabas, kamēr es neatzišoties, Anna gurdi atbildēja, un tāpēc es nolēmu atzīties, jo noteikti gribēju tikt uz pikniku. Vakar vakarā, kad nolikos gulēt, es gudroju atzīšanos un centos, lai tā būtu pēc iespējas interesantāka. Es to noskaitīju vairākas reizes pēc kārtas, lai man neaizmirstos. Bet tu tik un tā mani nelaidi uz pikniku, tāpēc visas pulēs bija veltīgas.

Marilla pati pret savu gribu iesmējās. Taču tūdaļ viņa sajuta mokošus sirdsapziņas pārmetumus.

-    Anna, tu esi nepārspējama! Bet es rīkojos nepareizi tagad es to saprotu. Man nevajadzēja šaubīties par taviem vārdiem, ja nebija gadījies pieredzēt, ka tu stāstītu nepatiesību. Protams, tev nevajadzēja atzīties nodarījumā, kuru neesi pastrādājusi,tas bija pavisam aplam. Bet es tevi negribot piespiedu. Tāpēc, ja vari, piedod man, Anna, ari es piedodu tev, un salīgsim mieru! Un tagad žigli posies uz pikniku!

Anna ka bulta pielēca kājās.

-Ai, Marilla, vai tad nav jau par veļu?

-     Nē, pulkstenis vēl ir tikai divi. Viņi nupat ir sākuši pulcēties un tēju dzers varbūt pec kadas stundas. Nomazgā seju, sasukājies un uzvelc svītraino kleitu! Es tev uztaisīšu groziņu. Cepumu un maizīšu mājās ir diezgan. Un es pateikšu Džerijam, lai iejūdz bēro ķēvi un aizved tevi līdz pulcēšanās vietai.

-    Ai, Marilla! iegavilējās Anna, skriedama pie mazgajamā galda. Pirms piecām minūtēm es biju tik nelaimīga, ka vēlējos, kaut nekad nebutu nākusi pasaulē, un šobrīd es negribētu mainīties pat ar eņģeli!

Tovakar Anna atgriezās "Zaļajos jumtos" bezgala laimīga, bezgala pārguruši un tādas sajūsmas pārņemta, ko grūti aprakstīt vārdos.

-    Ai, Marilla, šī bija vienkārši debešķīga diena! "Debešķīgs" man ir jauns vārds, ko es iemācījos šodien. Dzirdēju to no Alises Mērijas Bellas. Vai tas nav ļoti izteiksmīgs? Viss bija tik burvīgi! Mēs lieliski padzeram tēju, un tad misters Harmons Endrū izvizināja mūs visus ar laivu pa Mirdzošo Ūdeņu ezeru pa sešiem vienā reizē. Un Džeina Endrū gandrīz pārvēlās pari malai. Viņa liecās pec ūdensrozes, un, ja misters Endrū nebūtu pedejā brīdī saķēris viņu aiz jostas, viņa droši vien būtu iekritusi ūdeni un noslīkusi. Kaut tas būtu noticis ar mani! Tas būtu vienreizēji romantisks piedzīvojums gandrīz noslīkt. Un tik aizraujošs stāsts, ko stāstīt citiem! Un mēs ēdām saldējumu. Man trūkst vārdu, lai aprakstītu saldējumu, Marilla, es tikai varu teikt, ka tas bija dievišķīgs!

Tovakar Marilla, sēdēdama ar lāpāmo groziņu rokās, izstāstīja visu Metjū.

-    Man jāatzīst, ka es kļūdījos, viņa vaļsirdīgi noteica, bet tā man būs maciba. Kad atceros Annas "atzīšanos", man gribas smieties, lai gan tas laikam nav pareizi, jo tā taču bija nepatiesība. Tomēr tas nav tik ļauni, kā būtu bijis pretējā gadījumā, turklāt es pati pie ta biju vainīga. Šo bērnu daudzējādā ziņā ir grūti saprast. Un tomēr man šķiet, ka viņa izaugs par labu meiteni. Bez tam viens ir skaidrs mājā, kurā dzīvos viņa, nemūžam nebūs garlaicīgi!

XV VĒTRA SKOLAS TĒ JASGLĀZĒ

-    Kāda brīnišķīga diena! sacīja Anna, dziļi ievilkdama elpu. Vai nav labi šādā dienā vienkārši būt pasaulē? Man žel to cilvēku, kas vēl nav piedzimuši, jo viņiem ta iet garām. Protams, viņiem bus citas labas dienas, bet nekad nebūs šī. Un vēl lieliskāk ir tas, ka uz skolu jāiet pa tik skaistu ceļu, vai ne?

-    Šis ceļš ir daudz labāks nekā lielais apkartceļš, jo tur ir tik putekļains un karsts, Diāna lietišķi pievienojās, iemezdama skatienu pusdienu groziņa un domas apsvērdama: ja trīs sulīgos, kārdinošos aveņu pīrāga gabalus, kas tur guļ, vajadzēs sadalīt starp desmit meitenēm, cik kumosu katrai no viņām sanāks?

Eivonlijas skolā meitenes allaž savas pusdienu devas salika vienkopus, un apēst trīs aveņu pīrāga gabalus vai pat dalīties tikai ar savu labāko draudzeni nozīmētu vainīgajai meitenei uz visiem laikiem iegūt "šausmīgas skopules" slavu. Un tomēr, kad augļu pīrāgi tika sadalīti starp desmit meitenēm, katra dabūja tieši tik daudz, lai mokoši kārotos vairak.

Ceļš, pa kuru Anna un Diāna gāja uz skolu, patiešām bija skaists. Annai likās, ka šos gājienus kopa ar Diānu uz skolu un atpakaļ nevar uzlabot pat iztēle. Mest likumu pa galveno ceļu būtu bijis tik neromantiski, taču iet pa Mīlētāju taku gar Vītolāju, cauri Vijolīšu ielejai un Bērzu gatvei bija tik romantiski, cik vien iespējams.

Mīlētāju taka sākās lejpus "Zaļo jumtu" augļu dārza un aizstiepās prom mežos līdz pat Katbertu saimniecības robežām. Pa šo ceļu tika vestas govis uz talakajām ganībām un ziemā no meža atgādata malka. Anna bija nosaukusi to par Mīlētāju taku jau tad, kad "Zaļajos jumtos" bija pavadījusi mazāk par mēnesi.

Mīlētāji gan tur nestaigā, viņa paskaidroja Marillai, bet mēs ar Diānu pašlaik lasām vienu burvīgu grāmatu, un tajā ir Mīlētāju taka. Un mēs sev arī tādu gribam. Un tas ir ļoti skaists vārds, vai ne? Tik romantisks! Zini, mēs pilnīgi varam izteloties mīlētājus uz šīs takas. Man tā patīk tāpēc, ka tur var skaļi domāt un nebaiļoties, ka cilvēki sauks tevi par jukušu.

No rīta Anna izgāja no mājas viena un pa Mīlētāju taku aizskrēja līdz strautam. Tur viņai piebiedrojās Diāna, un abas meitenes kopā devās tālāk pa taku zem kuplajām kļavu lapotnēm "Kļavas ir tik draudzīgi koki," Anna mēdza sacīt, "tās vienmēr čalo un kaut ko tev čukst," līdz sasniedza veclaicīgu tiltiņu. Tad viņas atvadījās no takas un devās caur mistera Barija lauku un gar Vītolāju. Aiz Vitolāja sākās Vijolīšu ieleja neliela, zaļa ieplaka mistera Endrīi Bella lielo mežu ēnā. Protams, pašlaik tur vijolīšu nav, Anna sacīja

Marillai, bet Diāna stāsta, ka pavasari to esot milzum daudz. Ai, Marilla, vai tad tu nevari tās vismaz iedomāties? Tas pilnīgi aizrauj elpu! Es to nosaucu par Vijolīšu ieleju. Diāna saka, neviens nemākot tik trāpīgi atrast vietām īstos vārdus kā es. Ir patīkami, ja kaut kas padodas, vai ne? Bet Diana izdomāja Bērzu gatvi. Viņa tā gribēja, tāpēc es piekritu, bet es noteikti būtu izgudrojusi kaut ko poētiskāku par tādu parastu Bērzu gatvi. Tādu vardu var izdomāt jebkurš. Bet Bērzu gatve ir viena no skaistākajām vietām pasaulē, Marilla.

Ta bija taisnība. Tā domaja ne tikai Anna, bet ari citi, kam šajā vietā gadījās nonākt. Tā bija neliela, šaura, līkumota taka, kura vijas lejup pa garu piekalni tieši caur mistera Bella mežiem, un gaisma, kas tajā iekļuva, tika izsijāta caur tik daudziem smaragda sietiem, ka bija dzidra kā dimants. Visā garuma gar to rindojās slaidi, jauni bērzi ar baltiem stumbriem un līganiem zariem; tās malās auga papardes, prīmulas un savvaļas kreimenes, gaiss allaž saldi un spēcīgi smaržoja, un iespaidu vēl pastiprināja nerimtīgā putnu mūzika un meža vēju smiekli kokos virs galvas. Laiku pa laikam, ja gājējs uzvedās klusi, pāri ceļam pārskrēja kāds trusis, taču Diānai un Annai bija maz cerību to ieraudzīt. Lejā, iēlejā, taka piekļāvās galvenajam ceļam, un tad atlika vairs tikai neliels gabals pa eglēm apaugušo piekalni līdz skolai.

Eivonlijas skola bija balti nobalsināta ēka ar zemām dzegām un platiem logiem; klase rindojās ērti, masīvi, vecmodīgi skolas soli ar izvelkamām un aizbīdāmām virsmām, kuras no vienas vietas rotāja triju skolēnu paaudžu iniciāļi un hieroglifi. Skolas ēka atradās gabaliņu nost no ceļa, un aiz tas pletās ēnains egļu mežs; turpat tecēja strautiņš, kura bērni no rīta ielika savas piena pudeles, lai dzeramais līdz pusdienlaikam saglabātos vēss un svaigs.

Pirmajā septembra dienā Marilla bija pavadījusi Annu uz skolu ar daudzām klusām bažām sirdī. Anna taču ir tik savāda meitene. Kā viņa sapratīsies ar pārējiem bērniem? Un kā, nudien, kā viņa spēs nosēdēt klusu visas garās mācību stundas?

Tomēr viss ievirzījās labak, nekā Marilla bija domājusi. Tovakar Anna atnāca mājās ļoti labā noskaņojumā.

-     Man liekas, šī skola man patiks, viņa paziņoja. Pats skolotājs gan diez kas neliekas. Visu laiku skrullē ūsas un met acis uz Prisiju Endrū. Tu jau zini, Prisija ir gandrīz pieaugusi. Viņai ir sešpadsmit gadu, un viņa gatavojas iestājeksāmeniem Karalienes akadēmijā Šarlottauna. Tillija Boltera saka, skolotājs esot kā jucis pēc viņas. Viņai ir skaista sejas krāsa un cirtaini, brūni mati, un viņa tos prot tik eleganti sakārtot! Viņa sēž aizmugurē, garajā solā, un viņš lielāko tiesu arī tur sež lai paskaidrotu viņai mācības, tā viņš saka. Bet Rūbija Gillisa esot redzējusi, ka viņš kaut ko uzraksta viņai uz tafelītes, un pēc tam Prisija, to izlasījusi, nosarkusi kā biete un sākusi ķiķināt, un Rūbija Gillisa netic, ka tam būtu bijis kāds sakars ar skolas mācībām.

-    Anna Šērlija, es vairs negribu dzirdēt, ka tu tā runā par savu skolotāju, Marilla skarbi aizradīja. Tu neej uz skolu tāpēc, lai kritizētu skolotāju. Es domāju, ka tev viņš tomēr var kaut ko iemācīt, un tavs uzdevums ir mācīties. Un liec aiz auss, ka tu te mājās netaisīsi nekādu aprunāšanu. To es nedomāju atbalstīt. Ceru, ka tu biji laba meitene.

Nudien, biju, Anna apmierināta atbildēja. Un tas nemaz nebija tik grūti, kā varētu likties. Es sēžu kopā ar Diānu. Mūsu sols ir taisni pie loga, un mēs varam skatīties ārā uz Mirdzošo Ūdeņu ezeru. Skolā ir daudz jauku meiteņu, un mēs debešķīgi pavadījām pusdienu starpbrīdi. Ir tik jauki, ka apkart ir daudz meiteņu, ar ko spēlēties. Bet Diāna man, protams, patīk vislabāk, un tā tas paliks. Es dievinu Dianu. Es esmu šausmīgi atpalikusi mācībās salīdzinājumā ar citiem. Viņi jau lasa piektās klases gramatu, bet es vēl tikai ceturtās. Par to man ir drusku kauns. Toties nevienam nav tādas iztēles kā man, un to es atklāju pavisam drīz. Šodien mums bija lasīšana, ģeogrāfija, Kanādas vēsture un diktāts. Misters Filipss teica, ka ar pareizrakstību man ejot drausmīgi, un pacēla manu tāfeliti ar visiem labojumiem, lai visi to varētu apskatīt. Es jutos briesmīgi satriekta, Marilla, un es domāju, ka pret jaunatnācēju viņš varēja but laipnāks. Rubija Gillisa iedeva man ābolu, un Sofija Slouna uz vienu dienu aizdeva skaistu rozā kartīti ar uzrakstu "Vai drīkstu jūs pavadīt mājās?". Rīt man tā jaaiznes atpakaļ. Un Tillija Boltera visu pēcpusdienu ļāva man nēsāt viņas pērlīšu gredzenu. Vai es drīkstētu noārdīt dažas pērlītes no vecā adatu spilventiņa, kas stāv bēniņos, un uztaisīt pati sev gredzenu? Ak, jā, Marilla, un Džeina Endrū man teica, ka Minnija Makfērsone esot viņai teikusi, ka viņa esot dzirdējusi, ka Prisija Endrū saka Sārai Gillisai, ka man esot ļoti glītiņš deguns. Marilla, tas ir pirmais kompliments, ko es savā mūžā esmu dzirdējusi, un tu nemaz nevari iedomāties, kas ta par savādu sajūtu! Marilla, vai man patiešām ir glīts deguns? Es zinu, ka tu man sacīsi patiesību.

-    Tavam degunam nav nekādas vainas, Marilla īsi atbildēja. Klusībā viņa domāja, ka Annas deguns patiešām ir neparasti glīts, taču netaisījās viņai to teikt.

Tas notika pirms trim nedēļām, un līdz šim viss bija ritējis bez sarežģījumiem. Un tagad, šaja spirgtajā septembra rītā, Anna un Diāna mundrā solī tecēja pa Bērzu gatvi un jutās divas laimīgākās meitenes Eivonlijā.

-   Man šķiet, ka šodien skolā būs ari Gilberts Blaits,Diāna teica. Viņš visu vasaru ciemojas Ņūbransvikā pie radiem un tikai sestdienas vakarā atgriezās majas. Viņš ir šausmīgi skaists, Anna. Un viņš briesmīgi ķircina meitenes. Pilnīgi bendē mūsu dzīvi!

Diānas tonis lika domāt, ka viņai šī dzīves bendēšana ir gluži pa prātam.

-   Gilberts Blaits? Anna pārjautāja. Vai tas pats, kura vārds ir uzrakstīts uz priekšnama sienas blakām Džulijas Bellas vārdam un pa virsu lieliem burtiem "Lieciet vērā!"?

-   Jā, atbildēja Diāna, atmezdama galvu, bet man liekas, ka viņam Džūlija Bella nemaz tik labi nepatīk. Es esmu dzirdējusi, ka viņš saka: esot mācījies reizrēķina tabulu pēc viņas vasaras raibumiem.

-    Ak, nerunā ar mani par vasaras raibumiem! Anna lūdzoši teica. Tas nav taktiski, kad man to ir tik daudz. Bet tādi uzraksti uz sienām par zēniem un meitenēm gan man liekas briesmīgi muļķīgi. Lai tikai kāds pamēģina uzrakstīt kāda zēna vārdu kopā ar manējo! Protams, to jau neviens nedarīs, viņa steigšus piemetināja.

Anna nopūtās. Viņai tiešam negribējās, lai viņas vardu šādi rakstītu uz sienas. Tomēr drusku pazemojoši bija apzināties, ka šādas briesmas viņai nedraud.

-    Muļķības! atmeta Diana, kuras melnās acis un mirdzošās bizes bija radījušas tik daudz nemiera Eivonlijas skolas zēnu sirdīs, ka viņas vārds šādos uzrakstos bija parādījies vismaz reizes sešas. Tas jau ir tikai joks. Un nesaki vis, ka tavu vārdu nerakstīs. Čārlijs Slouns tevi ir pamatīgi ieķēries. Viņš ir teicis savai mātei iedomājies, mātei! ka tu esot visattapīgākā meitene visā skolā. Tas ir labāk nekā būt tikai izskatīgai vien.

-    Nav vis, nepiekrita Anna, sievišķīga līdz sirds dziļumiem. Man labāk patiktu būs skaistai nekā gudrai. Un Čārliju Slounu es nevaru ciest. Man nepatīk, ka zēnam ir tik izvalbītas acis. Ja kads kaut kur uzrakstītu manu vārdu kopa ar viņējo, es nekad to nepārdzīvotu, Diana. Tomēr ir patīkami, ka es varu tikt līdzi un pat turēties klases priekšgala.

-    Tagad klasē bus Gilberts, sacīja Diāna, un viņš ir pieradis būt savas klases priekšgalā, tas ir kā likts. Viņš gan lasa tikai ceturtās klases gramatu, kaut arī viņam jau gandrīz četrpadsmit gadu. Pirms četriem gadiem saslima viņa tēvs, viņam vajadzēja braukt ārstēties uz Albertu, un Gilberts aizbrauca līdzi. Viņi tur nodzīvoja trīs gadus, un Gilberts tikpat kā negāja skolā, līdz atgriezās šeit. Tev tagad vairs nebūs tik viegli noturēties priekšgalā, Anna.

-    Tas ir labi, Anna nopriecājās. Es nevaru īsti lepoties ar to, ka turos priekšā maziem deviņus un desmit gadus veciem skolēniem. Vakar mēs rakstījam pareizrakstības kontroldarbu. Džosija Paja bija labakā, bet, iedomājies, viņa lureja grāmata. Misters Filipss to neredzēja, jo viņš skatījās uz Prisiju Endrū, bet es gan redzēju. Uzmetu viņai saltu, nicinošu skatienu, un viņa nosarka ka biete un beigās tikpat ielaida kļūdu.

-   Tās Paju meitenes ir ļoti blēdīgas, Diana sašutusi paziņoja, kad abas gājējās kāpa pari sētai, kas stiepās gar galvenā ceļa malu. Gērtija Paja vakar ielika savu piena pudeli strauta tur, kur to vienmēr lieku es. Tu vari iedomāties?! Es ar viņu vairs nerunāju.

Kad misters Filipss atradās klases aizmugurē, kur klausījās, kā Prisija Endrū atbild latiņu valodu, Diana pačukstēja Annai:

-   Re, Gilberts Blaits ir tas, kurš sēž ejas otrā pusē, taisni tev pretī, Anna. Paskaties uz viņu un pasaki vai tev neliekas, ka viņš ir skaists?

Anna paskatījās norādītajā virzienā. Tas viņai grūtības nesagādāja, jo Gilberts Blaits tobrīd bija ļoti aizņemts viņš pie sola atzveltnes centās nemanot piespraust priekšā sēdošās Rūbijas Gillisas garo, dzelteno bizi. Viņš bija gara auguma zēns ar cirtainiem, brūniem matiem, šķelmīgām, gaišbrūnām acīm un zobgalīgā smaidā savilktu muti. Drīz Rūbijai Gillisai vajadzēja celties, lai uzrādītu skolotājam izrēķināto uzdevumu, un viņa iekliegdamās atkrita atpakaļ sēdeklī, šausmās domādama, ka mati tiek izrauti ar visām saknēm. Visi paskatījās uz viņu, un misters Filipss veltīja meitenei tik bargu skatienu, ka Rūbija sāka raudāt. Gilberts jau bija izvilcis vainīgo spraudīti un pētīja savu vēstures grāmatas lappusi ar visnevainīgāko seju pasaulē; bet, kad satraukums pierima, viņš paskatījās uz Annu un, ērmīgi saviebies, pamirkšķināja viņai ar aci.

Manuprāt, skaists tas tavs Gilberts Blaits tiešām ir, Anna pačukstēja Diānai, bet viņš liekas ļoti pārdrošs. Diez vai pieklājas mirkšķināt ar aci svešai meitenei.

Taču galvenie notikumi sāka risināties pēcpusdiena.

Misters Filipss sēdēja klases aizmugurē, skaidrodams Prisijai Endru kādu algebras problēmu, un pārējie skolēni darīja lielākoties to, ko paši gribēja, ēda zaļus ābolus, sačukstējās, zīmēja uz tāfelītēm karikatūras un vilka turp un atpakaļ pa solu ejam auklā piesietus circeņus. Gilberts Blaits centās panākt, lai Anna Šērlija paskatītos uz viņu, un tas viņam nekādi neizdevās, jo Anna tobrīd bija pilnīgi aizmirsusi ne tikai Gilberta Blaita, bet arī visu citu skolēnu un pašas Eivonlijas skolās eksistenci. Atbalstījusi zodu plaukstas un acis pievērsusi Mirdzošo Ūdeņu ezera zilgmei aiz rietumu puses loga, viņa klejoja pa brīnišķu sapņu zemi, redzēdama un dzirdēdama vienīgi savas iztēles ainas.

Ja Gilberts Blaits pūlējās pievērst sev kādas meitenes uzmanību, viņš nebija radis ciest neveiksmi. Tai jāpaskatās uz viņu, šai sarkanmatainajai Šerlijai ar smailo zodu un lielajām acīm, kuras nebija līdzīgas nevienas citas meitenes acīm Eivonlijas skolā.

Gilberts pasniedzās pari ejai, satvēra aiz gala Annas garo, sarkano bizi, pastiepa uz savu pusi un griezīgā pusčukstā novilka:

-    Burkān! Burkan!

Tad gan Anna beidzot paskatījās uz viņu!

Un ne tikai paskatījās vien. Viņa pielēca kājās, ļaudama krāšņajām vīzijām sairt pīšļos. Acis, kuru niknos zibšņus atri aizmigloja tikpat niknas asaras, raidīja Gilbertam iznicinošu skatienu.

-   Nejaukais, pretīgais puika! viņa tam uzkliedza ar visu sirds degsmi. Kā tu uzdrošinies!

Un tad brākš! Annas tāfelite triecās lejup pret Gilberta galvu, un tajā tāfelite, nevis galvā paradijas plaisa no vienas malas līdz otrai.

Skandāls Eivonlijas skola allaž tika uzņemts ar sajūsmu. Un šis bija īpaši iepriecinošs. Visi sajūsmā noelsās: "Vai!" Diāna paklusi iekliedzās. Rūbija Gillisa, kurai bija nosliece uz histēriju, saka raudat. Tomijs Slouns ļāva saviem circeņiem aizbēgt nezināmā virziena un pats ar vaļēju muti blenza notiekošajā.

Misters Filipss cienīgi atsoļoja šurp pa solu eju un smagi uzlika roku Annai uz pleca.

-   Anna Šērlija, ko tas nozīmē? viņš dusmīgi noprasīja.

Anna neatbildēja ne vārda. Tas nu bija krietni par daudz prasīts no cilvēka lai viņa visas skolas priekšā pateiktu, ka ir nosaukta par "burkānu"! Tad varonīgi piecēlās Gilberts.

-    Tā bija mana vaina, mister Filips. Es viņu kaitināju.

Misters Filipss nepievērsa Gilbertam uzmanību.

-    Man ļoti žēl, ka mana skolniece izrāda tādu nesavaldību un tik atriebīgu garu, viņš svinīgi noskandēja, it kā apziņa "es esmu viņa skolnieks" jau pati par sevi dzēstu jebkādas grēcīgas tieksmes vienkāršo mirstīgo dvēseles. Anna, ej klases priekšā un stāvi visu pārējo pēcpusdienu uz paaugstinājuma pie tāfeles!

Annai daudz labāk būtu paticis pēriens nekā šāds soda veids, kas bija smags cirtiens viņas jūtīgajai dabai. Nobālušu, saspringtu seju meitene paklausīja. Misters Filipss paņēma krītu un uzrakstīja uz tāfeles viņai virs galvas:

"Anna Šērlija ir ļoti nesavaldīga. Annai Šērlijai jāmācās apvaldīt savas dusmas."

Pēc tam viņš to izlasīja skaļi, lai pat jaunākā klase, kas vēl neprata lasīt rakstītus burtus, visu saprastu.

Tā nu Anna nostāvēja visu pecpusdienu ar šo uzrakstu virs galvas. Viņa neraudāja un nenodūra galvu. Pārāk spēcīgi viņā vēl mutuļoja dusmas, un tas palīdzēja sasparoties un pārciest uzlikto pazemojumu. Ar nikni zibošām acīm un kvelojošiem vaigiem viņa vienlīdz stalti izturēja gan Diānas līdzjūtīgo skatienu, gan Čārlija Slouna sašutuma pilnos galvas mājienus, gan Džosijas Pajas indīgos smaidiņus. Uz Gilbertu Blaitu viņa vispār neskatījās. Viņa uz to neskatīsies vairs nekādi Un nekad vairs nerunās ar viņu!

Kad stundas beidzās, Anna izsoļoja no klases, augstu izslējusi sarkanmataino galvu. Gilberts Blaits mēģinaja notvert viņu pie priekšnama durvīm.

-    Es šausmīgi atvainojos, ka zobojos par taviem matiem, Anna, viņš pazemīgi nočukstēja. Man patiešām žēl. Nedusmojies tāpēc mūžīgi uz mani!

Anna nicinoši aizsteidzās viņam garām, it ka neko nebutu dzirdējusi, un pat nepaskatījās uz viņu.

-   Ai, ka tu tā varēji, Anna? pa pusei ar pārmetumu, pa pusei ar apbrīnu izdvesa Diana, kad abas meitenes devās projām pa ceļu. Diāna juta, ka viņa gan nebūtu spējusi palikt kurla pret Gilberta lūgumu.

-   Es nemūžam nepiedošu Gilbertam Blaitam, Anna nelokāmi noteica. Dzelzs roka ir sažņaugusi manu dvēseli, Diāna.

Diānai nebija ne jausmas, ko Anna ar to grib sacīt, taču viņa nojauta, ka tas ir kaut kas briesmīgs.

-   Nevajag tā ņemt pie sirds, ka Gilberts zobojās par taviem matiem, viņa mierinoši teica. Viņš taču ķircina visas meitenes. Par maniem matiem viņš smejas tāpēc, ka tie ir tik melni. Viņš mani nez cik reižu ir nosaucis par vārnu, un es nekad vēl neesmu piedzīvojusi, ka viņš atvainotos.

-   Ir milzīga starpība, vai tevi nosauc par vārnu vai par burkānu, Anna ar lepnu pašcieņu atbildēja. Gilberts Blaits ir šaušalīgi aizskāris manas jutas, Diāna.

Iespējams, ka šis starpgadījums būtu nogrimis pagātnē bez jaunām šaušalām, ja nebūtu noticis vēl kas cits. Kā zināms, nelaime nekad nenāk viena.

Eivonlijas skolēni bieži pavadīja pusdienlaika brīvstundu, vākdami sveķus mistera Bella eglainē gar kalna nogāzi vai arī viņa plašajās ganībās. No turienes viņi varēja pārredzēt ībena Raita namu, kurā dzīvoja skolotājs. Līdzko skolēni redzeja misteru Filipsu iznākam pa durvīm, visi tūdaļ drāzās atpakaļ uz skolas ēku, bet, tā ka attālums no turienes bija trīsreiz garāks par mistera Raita taku, bērni skolā allaž ieradas aizelsušies un dažas minūtes par vēlu.

Nākamajā dienā misteru Filipsu bija pārņēmusi kārtējā audzināšanas iedvesma, un pirms aiziešanas pusdienās viņš paziņoja, ka atgriezdamies gribot redzēt visus skolēnus kārtīgi sēžam solos. Ikviens, kas nokavēšoties, tikšot sodīts.

Visi zēni un dažas meitenes kā parasti devās uz mistera Bella eglaini, nolēmuši uzkavēties tur tikai tik ilgi, lai "sameklētu kādu košļājamo". Taču egļu audzes medz but vilinošas un zeltainie sveķu kamoli musinoši, tāpēc bērni klīda, meklēja un klaiņoja, līdz par laika ritējumu tiem atgadinaja tikai Džimija Glovera sauciens no vecas dižegles galotnes: Skolotājs nāk!

Meitenes, kuras staigāja pa zemi, metās skriešus pirmās un tika līdz skolai laikā, taču pēdējā mirklī. Zēni, kuriem vispirms vajadzēja norāpties no kokiem, ieradās vēlāk, bet Anna, kas nelasīja sveķus, bet, laimīgi sapņodama, ar savvaļas liliju vainagu galvā kā ēnaino biezokņu dieve klīda pa eglaines tālāko malu, kur papardes sniedzās viņai līdz viduklim, un klusiņām dziedāja, atskrēja pati pedeja. Anna spēja skriet kā vējš un to arī darīja, taču rezultāts bija tads, ka viņa panāca zēnus pie pašām skolas durvīm un iebrāzās klasē kopā ar tiem tieši tai brīdī, kad misters Filipss lika uz pakaramā savu platmali.

Mistera Filipsa īsā audzināšanas iedvesma bija pagaisusi, un viņš nejuta nekādu velēšanos sodīt veselu duci skolēnu, tomēr kaut kas bija jādara, lai nezustu ticība viņa vārdam, tāpēc viņš sāka lūkoties pēc piemērota grēkāža un atrada to Annā, kura elsodama bija atkritusi savā solā. Piemirstais liliju vainags šķībi karājās meitenei pār vienu ausi un piešķīra viņai īpaši dumpīgu un nekārtīgu izskatu.

-   Anna Šērlija, tā kā tev acīmredzot tik ļoti patīk zēnu sabiedrība, mēs šajā pēcpusdienā izdabāsim tavai gaumei, viņš dzēlīgi teica. Izņem no matiem tās puķes un ej sēdēt blakus Gilbertam Blaitam!

Pārējie zēni iespurdzās. Diāna, nobālusi aiz līdzcietības un žēluma, izņēma vainagu no Annas matiem un cieši saspieda viņas roku. Anna stingi lūkojās skolotājā, gluži kā pārakmeņojusies.

-    Vai tu dzirdēji, ko es teicu, Anna? misters Filipss bargi noprasīja.

-   Jā, ser, Anna lēni atbildēja, bet es nedomāju, ka jūs to sakāt nopietni.

-    Pavisam nopietni, vēlreiz atskanēja dzēlīgais tonis, kuru visi bērni, un jo īpaši Anna, necieta ne acu galā. Tas koda visvārīgākajās vietās. Tūlīt paklausi!

Bridi izskatījās, ka Anna tomēr neklausīs. Tad, saprazdama, ka glābiņa nebūs, viņa ar saltu augstprātību sejā piecēlās, pārgāja ejas otrā pusē, apsēdās blakus Gilbertam Blaitam un nolika galvu uz rokām. Rūbija Gillisa, kura īsu mirkli redzēja lejupslīdošo seju, vēlāk mājupceļā stāstīja citām meitenēm, ka viņa nekad neko tādu neesot redzējusi, "tā bija galīgi balta ar baismīgiem, sarkaniem plankumiem".

Annai tās bija beigas. Ir pietiekami ļauni, ja tevi izvēlas sodīšanai no desmit vai divpadsmit vienlīdz vainīgiem, vēl ļaunāk, ja tev liek apsesties blakus zēnam; bet tas apstāklis, ka šis zēns ir Gilberts Blaits, Annas aizvainojuma sūrumu nokveldināja līdz neizturamai pakāpei. Meitene juta, ka to viņa izturēt nevar un nav nozīmes pat censties. Visa viņas būtne kūsāja un mutuļoja kaunā, dusmas un pazemojumā.

Sakumā pārejie skolēni skatījās, sačukstējās, sabikstījās un ķiķināja. Bet, tā ka Anna ne reizes nepacēla galvu, savukārt Gilberts rēķināja daļskaitļu uzdevumus ar tādu aizrautību, it kā visa viņa dvēsele piederētu vienīgi tiem, visi drīz atgriezās pie saviem pienākumiem un Annu pamazām aizmirsa. Kad misters Filipss izsauca vēstures klasi, ari Annai vajadzēja celties, taču viņa nepakustējās, un, tā kā misters Filipss pirms šī rīkojuma bija rakstījis dzejoļus "Prisillai" un joprojām centās izdomāt kādu nepaklausīgu atskaņu, viņš nemaz nepamanīja, ka Annas starp izsauktajiem nav. Kāda brīdī, kad neviens neskatījās uz viņu pusi, Gilberts paņēma no sava sola mazu, sārtu karameles sirdi ar zeltītu uzrakstu "Tu esi brīnišķa" un iebāza to Annas elkoņa līkumā. Tad Anna pacēla galvu, klīrīgi paņēma sārto sirdi divos pirkstos, nosvieda zemē, ar papēdi saberza drumslās un ieņēma agrāko stāvokli, pat nepūlēdamās pamest īsu skatienu uz Gilberta pusi.

Kad stundas beidzās, Anna stīvi aizsoļoja līdz savai vietai, demonstratīvi izņēma no sola visus savus piederumus grāmatas, rakstāmrīkus, ticības mācības un aritmētikas pierakstus un visu rūpīgi sakrāva uz ieplaisājušās tāfelītes.

Kāpēc tu to visu nes mājās, Anna? Diāna taujāja, kad abas bija izgājušas uz ceļa. Agrāk jautāt viņa nebija uzdrīkstējusies.

-   Es vairs neiešu uz skolu, Anna atbildēja.

Diāna skaļi ievilka elpu un paskatījās uz Annu,

gribēdama izprast, vai viņa runā nopietni.

-   Vai tad Marilla ļaus tev palikt mājās? viņa jautāja.

-   Būs jāļauj, Anna atbildēja. Es nekad vairs neiešu tur pie tā cilvēka.

-    Ai, Anna! Diāna, likās, nupat sāks raudāt. Tagad nu gan tu esi nejauka! Ko tad es lai daru? Misters Filipss liks man sēdēt blakus tai neciešamajai Gērtijai Pajai es zinu, tā bus, jo viņa sēž viena. Lūdzu, nāc atpakaļ, Anna!

-    Tevis dēļ, Diāna, es būtu gatava darīt gandrīz visu, Anna bēdīgi teica. Es ļautu sevi kaut vai saplosīt gabalos, ja tas tev dotu kadu labumu. Bet atpakaļ iet es nevaru, tāpēc, lūdzu, to neprasi. Tu dur manā dvēselē ar kvēlošu iesmu.

-    Tu tikai padomā, cik daudz prieka tev ies garām! Diāna žēlabaini turpināja. Mēs lejā pie strauta taisāmies būvēt burvīgu, jaunu mājiņu, un nākamnedēļ mēs spēlēsim bumbu, un tu taču vēl neesi spēlējusi bumbu, Anna! Tas ir vienreizeji aizraujoši. Un mēs mācīsimies jaunu dziesmu Džeina Endrū pašlaik to izmēģina, un Alise Endrū nākamnedēļ atnesis jaunu grāmatu, un mēs visi to lasīsim skaļi, leja pie strautiņa, visas nodaļas pēc kārtas. Un tev taču tik ļoti patīk lasīšana balsī, Anna!

Nekas nespēja grozīt Annas apņemšanos. Lēmums bija galīgs un nepārsūdzams. Uz skolu pie mistera Filipsa viņa vairs neies, un, pārnākusi mājās, viņa to paziņoja Marillai.

-    Blēņas, atteica Marilla.

-   Tās nav nekādas blēņas, atbildēja Anna, skatīdamās uz Marillu svinīgi nopietnām, pārmetošam acīm. Kā tu nesaproti, Marilla? Es esmu smagi apvainota.

-   Kas tās par muļķībām! Rīt tu iesi uz skolu tāpat kā parasti.

-Ai, nē! Anna papurināja galvu. Es turp vairs neiešu, Marilla. Es mācīšos mājas, būšu tik laba, cik vien iespējams, un visu laiku cietīšu klusu, ja to vispār var izdarīt. Bet atpakaļ uz skolu es neiešu, tas ir skaidrs.

Marilla redzēja Annas mazajā sejiņā pārsteidzošu apņēmību un nepiekāpību. Viņa saprata, ka to būs grūti pārvarēt, un saprātīgi nolēma šobrīd neko vairs nesacīt.

"Aiziešu vakarā līdz Reičelai un aprunāšos ar viņu," Marilla nolēma. "Pašlaik ar Annu nav jēgas strīdēties. Meitene ir pārāk satraukusies, un es jūtu, ka viņa var būt ārkārtīgi stūrgalvīga, ja kaut ko ieņem galva. Cik varu spriest no viņas stāsta, misters Filipss patiešām ir pārcenties. Bet Annai es to nedrīkstu sacīt. Aprunāšos ar Reičelu. Viņai skolā gājuši desmit bērni, un viņa šo to varētu zināt. Un nu jau šis notikums droši vien būs sasniedzis arī viņu."

Marilla sastapa misis Lindiju, kā allaž, mundri un cītīgi meistarojam kārtējo segu.

-    Tu jau droši vien zini, kāpēc esmu atnākusi, viņa itin kā nokaunējusies iesāka.

Misis Reičela pamāja ar galvu.

-    Droši vien sakarā ar Annas ķibeli šodien skolā, viņa atbildēja. Tillija Boltera mājupceļā bija ieskrējusi pie manis un visu izstāstīja.

-    Es nezinu, ko lai ar viņu iesāk, sacīja Marilla. Viņa paziņoja, ka uz skolu vairs neiešot. Nekad neesmu redzējusi, ka bērns spēj tik ļoti satraukties. Mani jau māca bažas kopš pirmajām dienām, kad viņa sāka iet skolā. Tā jau likās, ka pārāk ilgi viss iet gludi. Viņa ir pārlieku jūtīga. Ko tu man ieteiktu darīt, Reičela?

-    Nu, ja tu gribi dzirdēt manas domas, Marilla, misis Lindija labprāt atbildēja jo misis Lindijai ļoti patika, ja citi gribēja zināt viņas domas, tad es viņai šoreiz drusku izdabātu, redz, tā es darītu. Es esmu pārliecinātā, ka misters Filipss rīkojās nepareizi. Protams, tas bērniem nav jāsaka. Un, protams, vakar viņš rīkojās pilnīgi pareizi, sodīdams Annu par nesavaldību. Bet šodien bija citādi. Ja sodīja, tad vajadzēja sodīt arī visus citus, kuri nokavējās reize ar Annu. Un es neatzīstu, ka par sodu liek meitenēm sēdēt kopā ar zēniem. Tā neklājas darīt. Tillija Boltera bija no tiesas sašutusi. Viņa pilnīgi bija Annas pusē un teica, ka visi citi skolēni domājot tapat. Izskatās, ka Anna ir visai iecienīta pārējo vidu. Es nebiju domājusi, ka viņa tik labi sapratīsies ar citiem.

-   Tātad tu patiešām domā, ka man vajadzētu atļaut viņai palikt mājās? Marilla pārsteigtā jautāja.

-    Ja. Tas ir, es nepieminētu skolu līdz tam brīdim, kad viņa sāks par to runāt pati. Vari man ticēt, Marilla, apmēram pec nedēļas viņa būs nomierinājusies un pati gribēs atgriezties skola, bet, ja tu par visu varu spiedīsi viņu iet tagad, Dievs vien zina, kādu numuru viņa atkal izstrādās, un tad būs vēl vairāk nepatikšanu. Jo mazāka brēka, jo labāk, tā es teiktu. Un, ja ir runa par mācībām, neko lielu viņa tur garām nepalaidīs. Misters Filipss nudien nav nekāds labais skolotājs. Pie viņa nav nekādas kārtības, mazos viņš atstaj novārtā un visu laiku veltī tiem lielajiem, kurus gatavo Karalienes akadēmijai. Viņš nekad nebūtu atstāts skolā uz vēl vienu gadu, ja viņa tēvocis nebutu viens no aizbildņiem patiesībā galvenais aizbildnis, jo tos pārējos divus var viegli vazāt aiz deguna, tā, redz, tas ir. Es nudien nesaprotu, kas notiks ar izglītību mūsu Salā.

Misis Reičela pakratīja galvu, kā gribēdama teikt, ka viss būtu daudz labāk, ja Prinča Edvarda salas izglītības sistēmu vadītu viņa.

Marilla paklausīja misis Reičelas padomam un vairs neteica Annai ne vārda par atgriešanos skolā. Anna mācījās mājās, darīja mājas darbus un rudenīgi violetajās krēslas stundās rotaļājās ar Diānu, taču, kad uz ceļa vai svētdienas skolā satika Gilbertu Blaitu, viņa tam pagāja garām ar ledainu nicinājumu sejā, ko nekādi nespēja atkausēt zēna neslēptā velēšanas izlīgt. Pat Diānas centieni abus salabināt cieta pilnīgu neveiksmi. Anna acīmredzot bija apņēmusies nīst Gilbertu Blaitu līdz pat mūža galam.

Tikpat spēcīgi, kā Anna ienīda Gilbertu, viņa mīlēja Diānu mīlēja ar visu savu mazo, dedzīgo sirdi, kas vienlīdz aizrautīgi kvēloja kā mīlestībā, tā naidā. Kādu vakaru Marilla, ienākdama no dārza ar ābolu grozu rokā, ieraudzīja Annu sēžam pie austrumu loga, raugāmies krēslā un gauži raudam.

-   Kas tev noticis, Anna? viņa bija neizpratnē.

-   Es par Diānu, Anna aizgūtnēm šņukstēja. Es tik ļoti mīlu Diānu, Marilla, ka nevaru bez viņas dzīvot. Bet es labi zinu kad mēs izaugsim lielas, Diana apprecēsies, aizies no šejienes un atstās mani. Un, ak Dievs, ko es tad darīšu? Es ienīstu viņas vīru ienīstu kā rūgtu nāvi! Es visu to redzu sev acu priekša, kazas un visus notikumus Diana sniegbaltā tērpā, ar plīvuru galvā, tik skaista un ceļa kā karaliene, un es, līgavas māsa, ari skaistā kleitā, ar kuplām piedurknēm, bet aiz manas smaidošās sejas slēpjas salauzta sirds. Un tad es saku Diānai ardieva-a-as… Tālāk Anna vairs netika, jo sabruka nevaldāmās raudās.

Marilla ātri aizgriezās, lai paslēptu smaidu, kas lauzās sejā, taču tas nelidzeja, un viņa atkrita tuvākaja krēslā, tik sirsnīgi un neierasti smiedamās, ka Metjū, kurš pašlaik gāja pāri pagalmam, pārsteiguma apstājās. Kad tad Marilla vispār ir dzirdēta tā smejamies?

Nu, vai zini, Anna Šērlija, beidzot atguvusi runas spējas, Marilla teica, ja nu tev katra ziņa jāmeklē nelaime, tad, Dieva deļ, meklē to kaut kur tuvāk! Tik daudz iztēles taču tev, jādomā, ir!

XVI DIĀNAS VIESOŠANĀS PIE ANNAS UN TRAĢISKĀS SEKAS

Oktobris "Zaļajos jumtos" bija skaists mēnesis ieplakas bērzi kļuva zeltaini kā saulrieta debesis, kļavas aiz augļu darza ietērpās karaliski sarkanos tērpos, un savvaļas ķirši gar takas malām saka kvēlot pasakainos tumšsārtos un zaļi zeltainos toņos, bet pļavās kuploja atāls.

Anna nemitējās jūsmot par krasu pasauli sev apkart.

-Ai, Marilla! viņa iesaucās, kādā sestdienas rītā iedejodama pa durvīm ar krāšņu zaru klēpi rokās. Kā es priecājos, ka dzīvoju tadā pasaulē, kurā ir oktobris! Būtu briesmīgi, ja mēs vienkārši pārlēktu no septembra uz novembri, vai ne? Paskaties uz šim kļavu lapam! Vai tev no tam nemetas trīsas daudzas, daudzas? Es ar tām izrotāšu savu istabu.

-   Nekārtība vien bus, noteica Marilla, kuras estētiskā izjūta nebija pārmēru attīstīta. Tu pārak piekrauj savu istabu ar visādiem āra krāmiem, Anna. Guļamistabas ir domātās gulēšanai.

-   Un arī sapņošanai, Marilla! Un tici man, sapņot daudz labāk var tāda istabā, kurā ir skaistas lietas. Es ielikšu šos zarus vecajā, zilajā krūzē un aiznesīšu uz savu galdu.

-   Nu tad skaties, ka nenokaisi visas kāpnes ar lapām! Es pēcpusdienā došos uz Kārmodiju, uz Palīdzības komitejas sanāksmi, Anna, un droši vien atgriezīšos tikai tumsā. Tev vajadzēs uzlikt Metju un Džerijam vakariņas, tāpēc neaizmirsti uzliet ievilkties tēju, pirms sēdies pie galda, kā tu aizmirsi pagajušajā reizē.

-   Briesmīgi jau bija, ka es tā aizmirsu, Anna vainīgi teica, bet tas notika tajā pēcpusdienā, kad es centos izdomāt vārdu Vijolīšu ielejai, un tā man citas lietas izskrēja no prāta. Metjū bija tik labs! Viņš it nemaz nebārās. Uzlēja tēju pats un teica, ka mēs varot itin labi pagaidīt. Un, kamēr mēs gaidijam, es viņam izstāstīju vienu jauku pasaku, tāpēc tas laiks viņam nemaz nelikās garš. Ta bija skaista pasaka, Marilla. Es tikai aizmirsu beigas, tāpēc izdomāju tās pati, un Metjū teica, ka neesot pamanījis, kurā vietā es tās pieliku klāt.

-   Metju neiebilstu arī tad, ja tu sadomātu pasniegt pusdienas nakts vidū, Anna. Šoreiz tomēr pacenties saglabāt skaidru galvu. Un vēl es gan nezinu, vai ir prātīgi tev sacīt, jo varbūt tev vēl vairāk sagriezīsies galva, bet tu vari uzaicināt pie sevis Diānu pavadīt pecpusdienu kopā un pacienāt viņu ar tēju.

-    Ai, Marilla! Anna sažņaudza rokas. Cik tas brīnišķīgi! Tu tomēr spēj kaut ko iztēloties, citādi tu nebūtu sapratusi, cik ļoti es esmu ilgojusies pēc kaut kā tāda! Tas bus tik jauki un tā kā lielajiem. Nē, nē, es neaizmirsīšu uzlikt tēju ievilkties, ja man būs tada sabiedrība. Ai, Marilla, vai es drīkstu ņemt tējas servīzi ar rožu pumpuriem?

-    Kas vēl nebūs! Servīzi ar pumpuriem! Un ko tu vēl sagribēsi? Tu taču zini, ka šo servīzi es lieku vienīgi Palīdzības komitejas dāmām vai mācītājam. Tu ņemsi veco, brūno servīzi. Bet tu drīksti attaisīt mazo, dzelteno māla podiņu ar ķiršu ievārījumu. Ir jau laiks sakt to lietot citādi vēl ierugs. Un vari nogriezt gabaliņu no augļu kūkas un paņemt dažus cepumus.

-    Es jau varu iztēloties, kā sēžu galda galā un leju tasītēs tēju, Anna sacīja, sapņaini aizvērdama acis. Un jautāju Diānai, vai viņa liek klāt cukuru. Es zinu, ka neliek, bet es, protams, apvaicāšos tā, it kā nezinātu. Un tad skubināšu viņu ņemt vel vienu kūkas gabaliņu un vēl drusku ievārījumā. Ai, Marilla, cik brīnumjauki ir to iedomāties! Vai drīkstu ievest viņu brīvaja viesu istabā, lai viņa tur noliek savu cepuri? Un pēc tam iet pasēdēt lielajā istabā?

-    Nē. Ēdamistaba jums bus pietiekami laba. Bet mums no iepriekšējā baznīcas sarīkojuma palika pāri puspudeles aveņu dzeriena. Tā atrodas ēdamistabas skapi, otrajā plauktā, un jūs ar Diānu varat to dzert, ja gribat, un pieēst klāt kādu cepumu, jo Metjū uz tēju droši vien ieradīsies vēlu viņš šodien vedīs nodot kartupeļus.

Anna metās lejā cauri ieplakai, garām Nimfu urgai un augšup pa eglēm apaugušo taku uz "Pakalna dārzu", lai uzaicinatu Dianu uz tēju. Tā nu drīz pēc tam, kad Marilla bija aizbraukusi uz Kārmodiju, ieradās Diāna sava otrajā labākajā kleitā, izskatīdamās tieši tik saposusies, kā pienākas cilvēkam, kurš uzaicināts uz tēju. Citkārt viņa izskrēja cauri pagalmam un iemetās virtuvē bez klauvēšanas, bet šoreiz cienīgi pieklaudzina)a pie galvenajām durvīm. Un, kad Anna, arī ietērpusies savā otrā labākajā kleitā, tikpat cienīgi tās atvēra, meitenes tik nopietni sarokojās, it kā tiktos pirmo reizi mūžā. Šis nedabiskais svinīgums turpinājās ari tad, kad Diana bija uzvesta austrumu jumtistabā nolikt cepuri un pēc tam desmit minūtes nosēdējusi ar cieši kopā saliktiem kurpju purngaliem.

-    Kā klājas tavai mātei? Anna pieklājīgi apvaicājās, it kā no rīta nebūtu redzējusi misis Bāriju možu un veselu lasām dārzā ābolus.

-    Ļoti labi, paldies! Misters Katberts laikam šodien ved nodot kartupeļus, vai ne? jautāja Diāna, kura šorīt Metjū ratos bija aizbraukusi līdz Harmona Endrū mājai.

-   Jā. Šogad mums ir ļoti laba kartupeļu raža. Ceru, ka arī tavam tēvam labi auguši kartupeļi?

-    Diezgan labi, paldies! Vai jūs jau esat nolasījuši daudz ābolu? ļ

-    Jā, milzīgu lērumu! atsaucās Anna, aizmirsdama visu cienīgumu un aši pielēkdama kājās. — Iziesim dārza sameklēt kādus sarkanos, saldos, Diāna. Marilla teica, ka varot ēst visus, kas palikuši kokā. Marilla ir ļoti devīga. Viņa teica, ka mēs varot ēst augļu kuku un ķiršu ievārījumu pie tējas. Bet tas gan neskaitās smalki stāstīt viesiem, ko dos viņiem ēst, tāpēc es tev nestāstīšu, ko viņa mums atļāva dzert. Tikai to, ka tas sakas ar "a" un ir koši sarkanā krāsā. Man ļoti garšo sarkani dzērieni, un tev? Tie ir uz pusi garšīgāki par visām citām krāsām.

Augļu dārzs ar nolīkušajiem, lielajiem zariem, kurus augļu smagums lieca pie zemes, bija tik pievilcīgs, ka meitenes tajā pavadīja pēcpusdienas lielāko daļu, sēdēdamas zālainā stūri, kur salna vēl nebija nokodusi visu zaļumu, un rāmajā rudens saulē ēzdamas ābolus un risinādamas daždažādas sarunas. Diānai bija daudz, ko stāstīt Annai par skolu. Viņai jāsēž blakām Gertijai Pajai, un viņa to nevar ciest, jo Gērtija visu laiku čirkstina savu zīmuli un Diānai no tā skrien skudriņas pār muguru; Rūbija Gillisa, tici vai netici, nodzinusi sev visas karpas ar burvju akmeni, ko viņai iedevusi vecā Mērija Džo no "Līčiem".

Vajag tikai ieberzēt ar šo akmeni kārpas un tad aizsviest to pāri kreisajam plecam, kad spīd jauns mēness, un visas kārpas ir prom. Cārlija Slouna vārds uzrakstīts uz priekšnama sienas kopā ar Emas Vaitas vārdu, un Ema Vaita par to ir šausmīgi nikna; Sems Bolters stundā bijis nekaunīgs pret misteru Filipsu, un misters Filipss viņu nopēris, un tad uz skolu atnācis Sema tēvs un pateicis misteram Filipsam, lai tikai viņš mēģina vēlreiz pielikt roku viņa bērniem; un Metijai Endru ir jauna sarkana cepure un zils džemperis ar pušķīšiem, un vienkārši pretīgi skatīties, cik viņa uz to iedomīga; un Lizija Raita vairs nerunā ar Mamiju Vilsoni, tāpēc ka Mamijas Vilsones lielā māsa nocēlusi Lizijas Raitas lielajai māsai kavalieri; un visiem tik ļoti pietrūkst Annas, un visi tā grib, lai viņa atgriežas skolā; Gilberts Blaits…

Taču Anna negribēja dzirdēt par Gilbertu Blaitu. Viņa steigšus pielēca kajas un aicināja Diānu istaba nogaršot aveņu dzerienu.

Anna paskatījās ēdamistabas skapja otrajā plauktā, taču tur pudeles ar aveņu dzērienu nebija. Pēc rūpīgākas meklēšanas tā atradās dziļāk augšējā plauktā. Anna uzlika to uz paplātes un aiznesa kopā ar glāzēm uz galda.

-   Lūdzu, cienājies, Diāna, viņa laipni teica. Es pašlaik vēl negribu. Es pec tiem āboliem laikam tik drīz neko nevarēšu ieēst.

Diāna piepildīja savu glāzi, jūsmīgi paskatījās uz koši sarkano krāsu, tad nodzēra dažus malkus.

-    Tas gan ir garšīgs aveņu dzēriens, Anna, viņa teica. Es nemaz nezināju, ka tas tik labi var garšot.

-    Es priecājos, ka tev garšo. Dzer, cik vien vēlies. Es iziešu sabikstīt uguni. Mājas saimniecībā allaž ir tik daudz pienākumu, vai ne?

Kad Anna atgriezās istabā, Diāna tukšoja otro aveņu dzēriena glāzi, un, kad Anna laipni piedāvāja, viņa neatteicās arī no trešās. Glāzes bija lielas un dzēriens neapšaubāmi garšīgs.

-    Tik garšīgu es vel nebiju dzērusi, Diāna paziņoja. Daudz labaks par to, kas ir misis Lindijai, kaut gan viņa tā lepojas ar savējo. Šim ir pavisam citāda garša.

-    Es nemaz nešaubos, ka Marillas aveņu dzēriens ir daudz garšīgāks nekā misis Lindijas dzēriens, Anna pārliecinoši sacīja. Marilla ir lieliska pavāre. Viņa arī man cenšas kaut ko iemācīt, bet zini, Diāna, tas iet smagi. Ēdienu gatavošana ir tik maz vietas iztēlei. Vienkārši jāievēro noteikumi. Kad es iepriekšejo reizi cepu kūku, es aizmirsu pielikt miltus. Es tobrīd domāju vienu brīnišķu stāstu par tevi un mani, Diāna. Iedomājos, ka tu esi smagi slima ar bakām un visi tevi pametuši, bet es drosmīgi eju pie tavas gultas un kopju tevi, līdz atgriežu tev dzīvību, un tad es pati saslimstu ar bakam un nomirstu, un mani apglabā kapsētā zem tam papelēm, un tu iestādi uz mana kapa rožu krūmu un laisti to ar savām asaram, un tu nekad, nekad neaizmirsti savu jaunības draudzeni, kura tevis dēļ ziedoja dzīvību. Ai, cik tas bija patētisks stāsts, Diāna! Man visu laiku, kamēr es maisīju mīklu, pār vaigiem lija asaras. Bet es aizmirsu miltus, un kūka iznāca briesmīga. Redzi, milti kūkām ir ļoti svarīgi. Marilla bija ļoti pikta, un skaidrs, ka viņai ir daudz klapatu ar mani. Pagājušā nedeļā viņa bija briesmīgi satriekta par pudiņa mērci. Mēs otrdien pusdienās ēdam rozīņu pudiņu, un puse palika pari, un vēl atlika vesela krūze mērces. Marilla teica, ka tur pietikšot vēl vienām pusdienām, un lika man aiznest to visu uz pieliekamo un apsegt ar vāciņu. Un es tieši tā gribēju darīt, Diāna, bet, kamēr nesu, es iztēlojos, ka esmu mūķene es, protams, piederu pie protestantiem, bet tobrīd iztēlojos sevi par katolieti -, kura nolēmusi paglabāt savu salauzto sirdi klostera savrupībā, un tā es aizmirsu uzlikt pudiņa mērcei vāku. Nākamajā rītā es to atcerējos, Diāna, un tūlīt skrēju uz pieliekamo. Iedomājies manas šausmas, kad es pudiņa mērcē ieraudzīju noslīkušu peli! Es to ar karoti izvilku ārā un izmetu pagalmā, un pēc tam nomazgāju karoti trijos ūdeņos. Marilla tobrīd slauca govis, un es nolēmu pajautāt, kad viņa ienāks iekša, vai to mērci dot cūkām, bet tad, kad viņa ienāca, es iztēlojos, ka esmu salnu feja, kas iet caur mežu un pārvērš kokus sarkanus un dzeltenus, kā tie paši vēlas, un tā es atkal aizmirsu par to pudiņa mērci, un Marilla aizsūtīja mani lasīt ābolus. Bet torīt pie mums atbrauca misters un misis Česteri Rosi no Spenserveilas. Tu jau zini, ka viņi ir ļoti smalki ļaudis, it sevišķi misis Čestera Rosa. Kad Marilla pasauca mani istabā, pusdienas jau bija gatavas un visi sēdēja pie galda. Es centos uzvesties, cik pieklājīgi un cienīgi vien spēju, jo gribēju, lai misis Čestera Rosa domā, ka es esmu labi audzināta meitene, kaut ari ne visai glīta. Viss bija labi līdz brīdim, kad es ieraudzīju Marillu ienākam ar pudiņa bļodu vienā rokā un mērces krūzi otrā un tā mērce bija uzsildīta! Diāna, tas bija briesmīgs brīdis. Es visu atcerējos, pielēcu kājās un iebrēcos: "Marilla, to pudiņa mērci nevar ēst! Taja bija noslīkusi pele. Es tev aizmirsu pateikt." Ai, Diāna, es nekad neaizmirsīšu to briesmīgo brīdi, kaut arī nodzīvotu līdz simts gadiem. Misis Čestera Rosa tikai paskatījās uz mani, un es domāju, ka ielīdīšu zemē aiz kauna. Viņa pati ir tik nevainojama namamāte, un ko viņa tagad par mums nodomāja! Marilla pietvīka tumši sarkana, bet tajā bridi neteica ne vārda. Tikai aiznesa mērci ar visu pudiņu prom un atnesa zemeņu ievārījumu. Viņa pat piedāvāja to arī man, bet es nevareju norit nevienu karoti. Man bija pilnīgi kā karstas ogles uz galvas. Kad ciemiņi aizgāja, Marilla mani šausmīgi nostrostēja. Kas tad nu, Diāna, kas tev noticis?

Diāna bija ļoti nedroši piecēlusies, bet tad viņa atkal apsēdās un saņēma galvu rokās.

-   Es… man ir šausmīgi nelabi, viņa teica tādā kā neskaidrā balsī. Es… man… jāiet mājās.

-    Tu taču nevari iet mājas, nepadzērusi tēju! izmisusi iesaucās Anna. Es to tūlīt atnesīšu tas būs īss mirklis!

-    Man jāiet mājās, truli, bet apņēmīgi atkārtoja Diāna.

-    Ļauj vismaz atnest tev kaut ko ēdamu, Anna lūdzās. Kādu gabaliņu augļu kūkas un drusciņ ķiršu ievārījuma. Atgulies mazliet uz dīvāna, un tev kļūs labāk. Kas tev īsti kait?

-   Man jāiet mājās, Diana atkartoja, un neko citu no viņas vairs nevarēja izdabūt. Anna lūdzās veltīgi.

-    Kur tas dzirdēts, ka viesi ietu mājās, nepadzēruši tēju? viņa sūrojās. Ai, Diana, vai patiešām tu varētu būt saslimusi ar bakām? Ja ta būs, es iešu un tevi kopšu, vari būt droša. Es nekad tevi nepametīšu. Bet man tik ļoti gribētos, lai tu paliec uz tēju. Kas tev īsti kait?

-    Šausmīgi reibst galva, Diana izgrūda.

Viņa patiešām gāja kā apreibusi, ļoti nedrošiem soļiem. Ar vilšanās asarām acīs Anna aizgaja pēc Diānas cepures un pavadīja viņu līdz Bāriju sētai. "Atceļā uz "Zaļajiem jumtiem" viņa visu laiku raudāja un pārnākusi nolika aveņu dzēriena atlikumu atpakaļ plauktā, tad uzvārīja tēju Metju un Džerijam, zaudējusi jebkādu interesi par šo norisi.

Nakamā diena bija svētdiena, un no rīta līdz pat vakaram lietus gāza kā ar spaiņiem, tāpēc Anna neizgāja no mājas. Pirmdienas pēcpusdienā Marilla aizsūtīja meiteni kāda sīkā vajadzībā pie misis Lindijas. Pēc īsa brītiņa Anna atskrēja pa taku atpakaļ, un pār vaigiem viņai aumaļām plūda asaras. Viņa iemetās virtuvē un izmisusi nokrita uz dīvāna, paslēpdama seju.

-    Kas tad nu atkal, Anna? Marilla ar bažām un neziņu vaicaja. Es ļoti ceru, ka tu atkal neaizsvilies un nesarunāji misis Lindijai rupjības?

Atbildes nebija, tikai arvien vētraināki šņuksti un asaru plūdi.

-    Anna Šērlija, ja es kaut ko jautāju, tad gribu dzirdēt atbildi. Tūlīt pat piecelies sēdus un pastāsti man, par ko tu raudi!

Anna piecēlās sēdus dzīvs traģēdijas iemiesojums.

-    Misis Lindija šodien bijusi pie misis Barijas, un misis Barija esot šausmīgi pārskaitusies, Anna vaimanāja. Viņa saka, es esot Diānu sestdien piedzirdījusi un aizsūtījusi mājās apkaunojošā stāvoklī! Un viņa saka, ka es esot caur un cauri slikta un samaitāta meitene un viņa nekad, nekad vairs neļaušot Diānai ar mani spēlēties! Ai, Marilla, es nomiršu aiz bēdām!

Marilla stāvēja pārsteigta, plati ieplestām acīm.

-    Piedzirdījusi Diānu? viņa jautāja, kad beidzot bija atguvusi balsi. Anna, es nesaprotu, kura no jums ir jukusi tu vai misis Barija? Ko tad tu, žēlīgā debess, devi viņai dzert?

-    Neko citu kā aveņu dzērienu, šņukstēja Anna. Man ne prātā nenāca, ka no aveņu dzēriena var piedzerties, Marilla, pat tad, ja izdzer trīs lielas glāzes kā Diāna. Ai, tas izklausās tik… tik… it kā runātu par misis Tomasas vīru! Bet es taču negribēju viņu piedzirdīt!

-    Kas tās par muļķībām! iesaucās Marilla, aizsteigdamās pie ēdamistabas skapja. Uz plaukta stāvēja pudele, kuru viņa tūlīt pazina, taja bija viņas trīs gadus vecais pašdarinātais jāņogu vīns, ko slavēja visa Eivonlija; tiesa, daži cilvēki ar stingrākiem uzskatiem, to starpā arī misis Barija, šadu mantu bargi nosodīja. Un tad Marilla atcerējās, ka pudeli ar aveņu dzērienu nonesusi lejā uz pagrabu, nevis nolikusi ēdamistabas skapī, kā bija teikusi Annai.

Paņēmusi pudeli, viņa devās atpakaļ uz virtuvi. Par spīti visam, Marilla tik tikko noturējās nesmējusies.

-     Tev patiešām ir īpašs talants iekļūt nepatikšanās, Anna. Tu esi iedevusi Diānai jāņogu vīnu aveņu dzēriena vietā. Vai tad tu nejuti atšķirību?

-    Es nemaz to nepagaršoju, Anna atbildēja. Domāju, ka tas ir pareizais dzeriens. Man tik ļoti gribējās būt… nu, viesmīlīgai! Diānai kļuva briesmīgi nelabi, un viņa gribēja iet mājās. Misis Barija teikusi misis Lindijai, ka Diāna bijusi piedzērusies līdz nemaņai. Kad māte jautājusi, kas noticis, viņa tikai muļķīgi smējusies, pēc tam aizmigusi un ļoti ilgi gulējusi. Māte pec viņas elpas sapratusi, ka viņa piedzērusies. Vakar Diānai visu dienu šausmīgi sāpējusi galva. Misis Barija ir ļoti pārskaitusies. Viņa noteikti domā, ka es to izdarīju tīšām.

-    Drīzāk derēja nostrostēt Diānu, ka nevajag būt tik alkatīgai un izdzert trīs lielas glāzes pēc kārtas, Marilla strupi noteica. No trim tik lielam glāzēm varēja samesties nelabi pat tad, ja tas tiešam butu aveņu dzēriens. Nu, tas būs lielisks kumoss tiem, kuri tā nosoda mani par jāņogu vīna raudzēšanu, kaut arī būs jau trīs gadi, kopš neesmu to darījusi uzzināju, ka arī mācītājam tas nepatīk. Tā pudele vēl stāvēja slimības reizēm. Nomierinies nu, bērns, un beidz raudāt! Tavu vainu es te neredzu, kaut ari, protams, žēl, ka tā noticis.

-    Kā lai es neraudu? Anna šņukstēja. Mana sirds ir salauzta! Laikam zvaigznes ir pret mani, Marilla. Mēs ar Diānu esam šķirtas uz mužu. Ak, Marilla, vai man tas naca prātā, kad pirmoreiz devām viena otrai draudzības zvērestu!

-    Nerunā nu niekus, Anna! Misis Barija nomierināsies, kad uzzinās, ka notikušais nav tava vaina.

Droši vien viņa domā, ka tas no tavas puses bija muļķigs joks vai kaut kas tamlīdzīgs. Vislabāk šovakar pat aizej pie viņas un visu izstāsti!

-    Man zūd pēdējās drosmes paliekas, kad iedomājos aizskarto Diānas māti, Anna smagi nopūtās. Vai labak nevaretu aiziet tu pati, Marilla? Tu vismaz esi cienījams cilvēks. Tevī viņa klausīsies drīzāk nekā manī.

-   Nu labi, Marilla piekrita, nospriezdama, ka tā patiešām būs gudrāk. Rimsties nu raudāt, Anna! Gan viss būs labi.

Bet, kad Marilla atgriezās no "Pakalna darza", viņa vairs gluži tā nedomāja. Anna gaidīja viņu pārnākam un steigšus metās pretī pie durvīm.

-Ai, Marilla, es jau no tavas sejas redzu, ka nekas nav iznācis, viņa nelaimīga iesaucas. Tātad misis Barija man negrib piedot?

-    Ek, misis Barija! Marilla pikti atmeta. Tik nesaprātīgu sievieti es vēl neesmu redzejusi. Skaidrāk par skaidru izstāstīju viņai, ka notikusi kļūme un tu neesi vainīga, bet viņa man gluži vienkārši netic. Un, protams, ar patikšanu iegrūda man degunā par to jāņogu vīnu kā es vienmēr esot teikusi, ka no tā nevar būt nekāda ļaunuma. Tad nu es arī viņai pateicu, ka jāņogu vīns nav jādzer trīs lielas glāzes pēc kārtas un, ja kads bērns ir tik rijīgs, tad viņš vienkārši ir pelnījis kārtīgu pērienu.

Marilla iemetās virtuvē, satraukta un aizvainota, un uz sliekšņa palika stavam sīks, ļoti nelaimīgs cilvēkbērns. Pēc kāda laika Anna tāda pati, neapģērbusies, devās uz priekšu un ienira dzestrajā rudens krēslā; ļoti apņēmīgi un noteikti viņa izgāja cauri dzeltenīgajam āboliņa laukam, pārgāja pāri baļķu tiltiņam un devās augšup pa eglēm apaugušo piekalni, ko apgaismoja tikai bāls mēness debess pamalē virs rietumpuses mežiem.

Misis Barija, pēc biklā klauvējiena atvērusi durvis, ieraudzīja uz sliekšņa stavam nobālušu būtni lūdzošām acīm.

Viņas seja skarbi savilkās. Misis Barija bija sieviete ar stingriem aizspriedumiem un nelokāmu nepatiku pret dažām dzīves parādībām, un dusmas viņai mēdza būt saltas un drūmas tās rāmo cilvēku dusmas, ko visgrūtāk parvarēt. Taisnības labad jāteic, ka viņa patiešām bija pārliecināta: Anna piedzirdījusi Diānu tīšām, ar nekrietnu nolūku. Un viņa no visas tiesas vēlējās atturēt savu meitu no turpmākas nelabvēlīgas saskarsmes ar šādu sliktu bērnu.

-    Ko tu gribi? viņa dzedri noprasīja.

Anna saņēma rokas.

-   Ai, misis Barija, lūdzu, piedodiet man! Es negribēju Diānu… piedzirdīt. Kā man tas varēja ienākt prātā? Iedomājieties, ja jūs būtu nabaga bārene, ko adoptējuši laipni ļaudis, un jums visā pasaule būtu viena pati sirdsdraudzene! Vai tad jums nāktu prātā viņu tīšām piedzirdīt? Es patiešām domāju, ka tas ir tikai aveņu dzēriens. Es par to biju pilnīgi pārliecināta. Ak, lūdzama, nesakiet, ka vairs neļausiet Diānai ar mani rotaļāties! Ja jus to teiksiet, jus uzvelsiet manai dzīvei smagu bēdu nastu!

Šī runa, kas ātri vien butu atmaidzinājusi krietnās misis Lindijas sirdi, neatstāja nekādu iespaidu uz misis Bāriju varbūt vienīgi satracināja viņu vēl vairāk. Annas izteiksmīgie vārdi un dramatiskie žesti viņai likās aizdomīgi, un viņa iedomājās, ka meitene tīši cenšas viņu izzobot. Tāpēc misis Barija salti un nežēlīgi paziņoja:

-    Pēc manām domām, tu neesi tāda meitene, kuras sabiedrība Diānai būtu vēlama. Ej mājās un mācies uzvesties!

Annas lūpas iedrebējās.

-    Vai jūs neļautu man vismaz vienreiz vēl tikties ar Diānu, lai atvadītos? viņa lūdza.

-    Diana kopā ar tēvu aizbrauca uz Kārmodiju, atbildēja misis Barija un, iegājusi iekšā, aizvēra durvis.

Anna atgriezās "Zaļajos jumtos" izmisusi un apātiska.

-    Ir zudusi mana pēdējā cerība, viņa sacīja Marillai. Es pati aizgāju pie misis Barijas un tikos ar viņu, un viņa izturējās ļoti aizskaroši. Marilla, man šķiet, ka viņa nav labi audzinata sieviete. Man atliek lūgt Dievu, bet es neko lielu neceru, Marilla, jo man šķiet, ka Dievs tik ietiepīgai sievietei kā misis Barija neko nevarēs iestāstīt.

-    Anna, tā neklājas runāt, Marilla pārmetoši teica, cenzdamās pārvarēt ķecerīgo tieksmi smieties, ko nespēja nomākt nekādi pašpārmetumi. Toties vakarā, atstāstīdama notikušo Metjū, viņa no sirds izsmējās par Annas vārdiem.

Bet, kad Marilla pirms gulētiešanas uzgāja austrumu jumtistabā un redzēja, ka Anna ir raudājusi līdz pat iemigšanai, viņas sejā iegula neierasts maigums.

Nabaga mazā sirsniņa, viņa nomurmināja, atbīdīdama atrisušu matu šķipsnu no meitenes saraudātās sejas. Tad Marilla noliecās un noskūpstīja sasarkušo vaigu.

XVII JAUNAS INTERESES

Nākamajā pēcpusdienā Anna, sēdēdama pie virtuves loga ar šuvekli rokā, paskatījās ārā un ieraudzīja lejā pie Nimfu urgas Diānu, kura viņai noslēpumaini māja ar roku. Pēc mirkļa Anna jau bija ārā no mājas un, pārsteigumiem un cerībai bangojot krūtīs, drāzās uz ieplaku. Taču tad, kad Anna ieraudzīja Diānas skumīgo seju, cerība atkal noplaka.

-   Tava māte tomēr nav piekāpusies? viņa izdvesa.

Diāna sērīgi papurināja galvu. « Nē… Ai, Anna, viņa saka, ka es nekad vairs nedrīkstēšot ar tevi spēlēties! Es tik ļoti raudaju un stāstīju viņai, ka tā nebija tava vaina, bet viss velti. Tik tikko izlūdzos, lai ļauj man atnākt uz šejieni un atvadīties no tevis. Viņa palaida tikai uz desmit minūtēm un gaida mājās ar pulksteni rokā.

-   Desmit minūtes ir pārāk īss laiks, lai atvadītos uz mūžu, Anna caur asarām teica. Ai, Diāna, vai tu apsoli, ka nekad neaizmirsīsi mani, savu uzticamo bērnības draudzeni, lai cik dārgi draugi tevi apskautu nākotnē?

-   Es to apsolu, šņukstēja Diāna, un man nekad nebūs citas sirdsdraudzenes es negribu citu! Es nevienu vairs nevarētu mīlēt tik ļoti kā tevi.

-Ai, Diāna! Anna iesaucās, saņēmusi rokas. Tātad tu mīli mani?

-    Kā nu protams! Vai tad tu nezināji?

-    Nē! Anna dziļi ievilka elpu. Es, protams, cerēju, ka tev patiku, bet nedomāju, ka tu mani varētu mīlēt. Ai, Diāna, es vispār nebiju domājusi, ka mani kads varētu mīlēt! Kopš sevi atceros, neviens mani nekad nav mīlējis. Ai, cik tas brīnišķīgi! Tas ir gaismas stars, kas vienmēr apmirdzēs manu tumšo ceļu nošķirtība no tevis, Diāna. Ai, pasaki to vēlreiz!

-    Es tevi mīlu no sirds, Anna, Diāna apņēmīgi atkārtoja, un vienmēr mīlēšu, vari man ticēt.

-    Un ari es vienmēr mīlēšu tevi, Diāna sacīja Anna, svinīgi izstiepdama roku. Visus turpmākos gadus atmiņas par tevi spīdēs kā zvaigznes pār manu vientuļo dzīvi, kā teikts tajā stāstā, kuru mēs pēdējo lasījām abas kopā. Diana, vai tu man varētu šķiroties uzdāvināt matu cirtu no savām melnajām bizēm, lai es to mūžam glabātu kā dārgumu?

-    Vai tev ir kaut kas, ar ko to nogriezt? vaicāja Diana, noslaucīdama asaras, ko no jauna bija izvilinājusi Annas daiļrunība, un pāriedama pie praktiskākiem jautājumiem.

-    Jā. Par laimi, man priekšauta kabatā ir šķēres no šuvekļa groziņa, sacīja Anna. Tad viņa svinīgi nogrieza vienu Diānas matu cirtu. Lai tev labi klājas, mana mīļotā draudzene! Turpmāk mums jādzīvo kā svešiniecēm, kaut arī mūsu mājas paliks tepat blakam. Bet mana sirds vienmēr bus tev uzticīga.

Anna stāvēja un nolūkojās, kā Diāna attālinās, sērīgi pamādama ar roku ikreiz, kad draudzene atskatījās. Tad viņa atgriezās mājās, romantiskās šķiršanas iespaidā gandrīz vai nomierinājusies.

-    Viss ir beidzies, viņa pavēstīja Marillai. Man nekad nebūs citas draudzenes. Patiesībā man tagad ir vēl ļaunāk neka agrāk, jo man nav arī Ketijas Morisas un Violetas. Pat ja būtu, tas vairs nebūtu tas. Sapņu meitenes pēc īstas draudzenes vairs nedod gandarījumu. Mums ar Diānu nupat leja pie avotiņa bija tik aizkustinoša šķiršanās! Ta man mūžam paliks svētā piemiņā. Es runāju tik patētiski, cik vien maceju. Diāna iedeva man savu matu cirtu, un es pašūšu mazu maisiņu, kur to ielikt, un visu mūžu nēsāšu to sev kaklā. Lūdzu, apglabājiet to kopā ar mani, jo es neticu, ka vairs ilgi dzīvošu. Kad misis Barija redzēs mani guļam saltu un mirušu, varbūt viņa jutis nožēlu par to, ko izdarījusi, un ļaus Diānai nākt uz manām bērēm.

-    Nedomāju vis, ka tev draudētu nāve aiz bēdām, ja tu spēj tik daudz runāt, Anna, Marilla bez kādas līdzcietības atbildēja.

Nākamaja pirmdienā Anna pārsteidza Marillu, apņēmīgi sakniebtām lūpām nonakdama lejā no savas istabas ar grāmatu groziņu uz rokas.

-    Es atgriezīšos skolā, viņa paziņoja. Tas ir viss, kas manā dzīvē palicis, kopš no manis nežēlīgi atrauta mana draudzene. Skolā es varēšu skatīties uz viņu un sapņot par aizgājušajām dienām.

-    Labāk pamēģini pasapņot par mācībām, noteica Marilla, cenzdamās noslēpt savu prieku par šādu pavērsienu. Ja nu tu dodies atpakaļ uz skolu, es ceru, ka mums vairs nebūs jādzird par tāfelītēm, kas salauztas citiem pret galvu, un tamlīdzīgi. Uzvedies, kā pieklājas, un dari, ko skolotājs liek!

Es centīšos but paraugskolniece, Anna sērīgi piekrita. Droši vien tas būs ļoti neinteresanti. Misters Filipss teica, ka Minnija Endrū esot paraugskolniece, un viņā nav ne drusciņas iztēles un īstas dzīvības. Viņa vienkārši ir garlaicīga un pelēka, un viņai, šķiet, nekad nav jautri vai interesanti. Tomēr es jūtos tik nomākta, ka varbūt man tagad tas padosies viegli. Iešu apkārt pa ceļu. Es nespētu iet pa Berzu gatvi viena. Tad man būtu jāraud rūgtas asaras.

Annu skolā saņēma atplestām rokām. Rotaļās bija ļoti pietrūcis viņas iztēles, dziedāšanā viņas balss un pusdienas brīvstundas kopīgajos lasījumos viņas aktrises dotību. Rūbija Gillisa ticības mācības laikā pamanījās slepus atsūtīt viņai trīs zilas plūmes, Ella Meja Makfersone uzdāvināja meitenei lielu, dzeltenu atraitnīti, ko bija izgriezusi no puķu kataloga vāka, tas bija Eivonlijas skolā ļoti iecienīts solu rotāšanas veids. Sofija Slouna apsolījās iemācīt Annai adīt sevišķi elegantu mežģīņrakstu, ar kuru tik brīnišķīgi varot izrotāt priekšautu. Ketija Boltera iedeva viņai tukšu smaržu pudelīti, kurā glabāt ūdeni tāfelītei, un Džūlija Bella uz bālrozā lapiņas ar izrobotiem stūriem rūpīgi uzrakstīja šādu daiļskanīgu vārsmu:

Annai!

Kad vēji vakardziesmu čukst Un tālē zvaigznes mirdz, Tad atceries, ka kaut kur pukst Tev mīļa drauga sirds.

-   Cik jauki ir izjust, ka tevi novērtē! vakarā stāstīdama piedzīvoto Marillai, Anna jūsmīgi nopūtās.

Un ne jau tikai meitenes viņu "novērtēja". Kad Anna pēc pusdienas pārtraukuma atgriezās savā vietā misters Filipss bija nosēdinājis viņu blakus paraugskolniecei Minnijai Endru -, viņa uz sava sola ieraudzīja lielu, sulīgu zemeņābolu. Anna to aši satvēra, grasīdamās jau nokost kumosu, bet tad atcerējās, ka vienīgā vieta Eivonlijā, kur aug zemeņāboli, ir vecais Blaitu augļu dārzs viņpus Mirdzošo Ūdeņu ezera. Anna nometa ābolu, it ka tas butu kvēlošs ogles gabals, un ar uzkrītošu rupību noslaucīja pirkstus kabatlakatā. Ābols neaiztikts gulēja uz viņas sola līdz nakamajam rītam, kad mazais Timotijs Endrū, kurš tīrīja skolu un uzraudzīja uguni, piesavinājās to kā sava darba blakuspeļņu. Turpretī Čārlija Slouna zīmulis, kas bija bagatigi izrotāts ar sarkanām un dzeltenām papīra strēmelem un tapec maksāja divus centus, nevis vienu kā parasti zīmuļi, tika pieņemts ar laipnu labvēlību, kad tas pēc pusdienu brīvstundas pievienojās Annas veltēm. Anna turklāt apbalvoja devēju ar tik saulainu smaidu, ka zens jutās kā septītajās debesīs un aiz sajūsmas ielaida diktātā tik daudz kļūdu, ka misters Filipss paturēja viņu pēc stundām un lika visu pārrakstīt.

Tomēr Annas gandarījumu ievērojami aptumšoja tas, ka nevienu atzinības vai prieka izpausmi viņa nesaņēma no Diānas Barijas, kura tagad sēdēja blakām Gērtijai Pajai.

-   Diāna gan varēja man kaut vai reizi uzsmaidīt,viņa tovakar pažēlojās Marillai. Taču nākamajā rītā

Anna saņēma apbrīnojami sīki salocītu zīmīti un nelielu paciņu.

"Mīļā Anna," tur bija rakstīts, "māte man aizliedza spēlēties un sarunāties ar Tevi pat skolā. Tā nav mana vaina, tāpēc nedusmojies uz mani, jo es Tevi mīlu tāpat kā agrāk. Man Tevis briesmīgi pietrūkst, jo nav kam izstāstīt visus noslēpumus, un Gērtija Paja man nepavisam nepatīk. Es Tev uztaisīju grāmatzīmi no zīdpapīra. Tās tagad ir šausmīgi modernas, un tikai trīs meitenes visā skolā prot tādas taisīt. Kad skatīsies uz to, atceries savu uzticamo draudzeni

Diānu Bāriju."

Anna izlasīja zīmīti, noskūpstīja grāmatzīmi un nevilcinādamās nosūtīja uz klases viņu galu atbildes vēstuli.

"Mana visumīļā Diāna!

Es nemazam nedusmojos uz Tevi, jo Tev ir jāklausa savai mātei. Sirdī un garā mēs paliekam vienotas. Es mūžam glabāšu tavu skaisto dāvanu. Minnijci Endrū ir ļoti jauka meitene, kautarī viņai nav iztēles, bet pēc draudzības ar Diānu es vairs nevaru būt viņas sirdsdraudzene. Lūdzu, piedod manas rakstības kļūdas, jo nēsmu vēl īsti labi apguvusi pareizrakstību, tiesa, tā ir labāka nekā agrāk.

Tava līdz nāvei, kas vienīgā var mūs šķirt,

Anna jeb Kordēlija Šērlija.

P.S. Šonakt Tava vēstule dusēs zem mana spilvena."

Marilla pesimistiski rēķinājās ar jaunām nepatikšanām, kopš Anna atkal sākusi iet skolā. Taču nekas nenotika. Varbūt Annai bija pielipis kaut kas no Minnijas parauguzvedības; vismaz ar misteru Filipsu viņa turpmāk satika nevainojami. Viņa ar sirdi un dvēseli iegrima mācībās, apņemusies nevienā priekšmetā nepalaist sev garām Gilbertu Blaitu. Ši sāncensībā drīz vien kļuva labi redzama; no Gilberta puses tā bija gluži draudzīga un labdabīga, bet to pašu nekādi diemžel nevarēja sacīt par Annu, kurai nenoliedzami piemita īpaša spēja neaizmirst vecus rēķinus. Viņā vienlīdz dedzīgi mēdza kvēlot kā naida, tā mīlestības jutas. Anna neparko neatzītu, ka mācībās sacenšas ar Gilbertu, jo tas nozīmētu atzīt viņa eksistenci vispār, un to viņa stūrgalvīgi ignorēja; tomēr sāncensība bija nepārprotama, un panākumi visu laiku svārstījās te vienam, te otram par labu. Te Gilberts ieņēma pirmo vietu pareizrakstība, te atkal Anna, sparīgi atmetusi garās, sarkanās bizes, izlauzās viņam priekšā. Vienu ritu Gilberts izrēķināja pareizi visus uzdevumus, un viņa vārds parādījās uz tāfeles goda vietā; nakamajā rītā Anna, visu iepriekšējo vakaru neganti cīnījusies ar daļskaitļiem, ieņēma pirmo vietu. Gadījās pat tada briesmīga diena, kad abi turējās plecu pie pleca un abu vārdi tika uzrakstīti blakām. Tas bija tikpat briesmīgi kā pārīšu vārdi uz priekšnama sienas, un Annas sašutums bija tikpat redzams kā Gilberta apmierinājums. Kad katra mēneša beigās notika rakstiskās pārbaudes, sasprindzinājums bija gandrīz neizturams. Pirmajā mēnesi Gilberts ieguva par trim punktiem vairāk. Nākamajā mēnesī Anna aizskrēja viņam priekšā par pieciem. Tomēr viņas triumfu sabojāja tas apstāklis, ka Gilberts viņu sirsnīgi apsveica visu skolēnu priekšā. Annai labāk būtu paticis, ja sakāve būtu viņam kodusi kaulā.

Varbūt misters Filipss nebija nekāds labais skolotājs, taču skolēns, kas tik nelokāmi apņemies mācīties kā tobrīd Anna, gūtu panākumus pie jebkura skolotāja. Ceturkšņa beigās Anna un Gilberts tika pārcelti piektajā klasē un varēja sākt mācīties "nozaru" pamatus proti, latīņu valodu, ģeometriju, franču valodu un algebru. Par smagāko pārbaudījumu Annai kļuva ģeometrija.

Tas vienkārši ir kaut kas briesmīgs, Marilla! viņa vaidēja. Kaut ko tādu es nemūžam nespēšu saprast. Tur nav ne mazākās vietas iztēlei. Misters Filipss saka, es esot ģeometrijā vislielākā nejēga, kādu viņš jebkad redzējis. Un Gil… tas ir, daži citi ar to tik labi tiek galā! Tā ir visīstākā mocība, Marilla. Pat Diānai veicas labak nekā man. Bet es neskumstu, ja Diana ir tā, kas mani pārspēj. Kaut gan mēs tagad tiekamies ka svešinieces, es joprojām mīlu viņu ar nedzēšamu mīlestību. Reizēm man ir ļoti skumji, domājot par viņu. Bet saproti, Marilla, cilvēks jau nevar ilgi būt skumjš tik interesantā pasaulē, vai nav tiesa?

XVIII ANNA GLĀBĒJA

Visi lielie notikumi medz cieši savīties ar mazajiem. Pirmajā brīdī nevienam neienāktu prātā, ka Kanādas premjerministra lēmumam iekļaut savā politiskajā turnejā Prinča Edvarda salu varētu būt jebkāds sakars ar mazās Annas Šērlijas likteni "Zaļajos jumtos". Un tomēr tā bija.

Premjerministrs ieradās janvari, lai milzīgā masu mītiņā Šarlottaunā uzrunātu savus uzticamos atbalstitajus un tos neatbalstītājus, kuri tur vēlētos ierasties. Vairums Eivonlijas iedzīvotāju atbalstīja premjerministra politiku, un tāpēc mītiņa vakarā gandrīz visi ciemata vīrieši un krietna daļa sieviešu bija devušies trīsdesmit jūdžu tālajā ceļā uz Šarlottaunu. Ari misis Reičela Lindija bija aizbraukusi uz turieni. Misis Reičela Lindija bija kaismīga politiķe un nebūtu varējusi iedomāties, ka šada politiska sanāksme varētu notikt bez viņas līdzdalības, kaut ari viņas viedoklis bija tieši pretējs. Tāpēc viņa devās ceļā un paņēma līdzi arī savu vīru kādam taču būs jāpieskata zirgs! un Marillu Katbertu. Arī Marillā gruzdēja slēpta interese par politiku, un, nospriedusi, ka varbūt šī būs vienīgā izdevība redzēt īstu, dzīvu premjerministru, viņa nekavējās to izmantot, un Anna ar Metjū palika uzraudzīt māju līdz nākamajai dienai, kad paredzēta atgriešanās.

Tā nu, kamēr Marilla un misis Reičela lieliski pavadīja laiku masu mītiņā, Anna un Metju divatā baudīja omulīgu vakaru "Zaļo jumtu" virtuvē. Veclaicīgajā plīti kvēloja spoža uguns, un uz logu rūtīm zaigoja zilganbalti sala kristāliņi. Metjū, uz dīvāna snauduļodams, lasīja "Fermera padomdevēju", un Anna pie galda ar drūmu apņēmību gatavoja stundas, kaut ari viņas skatiens ik pa laikam skumīgi pieversās pulksteņa plauktiņam, uz kura gulēja Džeinas Endrū aizdotā jaunā grāmata. Džeina bija pārliecinoši apgalvojusi, ka tā pavisam noteikti izraisīšot viņai daudzkārtējas trīsas vai vismaz kaut ko līdzīgu, un Annas roka tā vien sniedzās to paņemt. Taču tas nozīmētu Gilberta Blaita triumfu nākamajā dienā. Anna pagrieza pulksteņa plauktiņam muguru un centās iztēloties, ka tada tur vispār nav.

-   Metju, vai tu mācījies ģeometriju, kad gāji skolā?

-    Mmm… nē, nemācījos vis, Metju atbildēja, uztrūkdamies no snaudas.

-    Žēl gan, Anna nopūtās, jo tad tu varētu just man līdzi. Ja tu to nekad neesi mācījies, tad pa īstam līdzi just nevari. Tas ir melns mākonis virs manas dzīves. Es tajā esmu tik šausmīga nejēga, Metjū.

-     Mmm… es nu gan nezinu, — Metjū mierinoši novilka. Man liekas, tev viss veicas ļoti labi. Misters Filipss man pagajšnedeļ Kārmodijā, Blera veikalā, teica, ka tu esot visatjautīgākā no visām skolniecēm un strauji ejot uz priekšu. Taisni tā viņš teica. Daži gan tenko par Tediju Filipsu un runā, ka viņš neesot nekāds labais skolotājs, bet man liekas, viņš ir gluži bez vainas.

Metju ikviens, kurš slavētu Annu, liktos "gluži bez vainas".

-    Man noteikti ietu labāk ar ģeometriju, ja viņš nemainītu burtus, Anna sūkstījās. Es iemācos teorēmu no galvas, un tad viņš to uzšvikā uz tāfeles un saliek pavisam citus burtus nekā grāmatā, un man viss sajūk. Man šķiet, ka skolotājam nevajadzētu tik nekrietni izmantot savas priekšrocības, vai nav tiesa? Mēs pašlaik mācāmies lauksaimniecību, un es beidzot esmu noskaidrojusi, kapec ceļi ir tadi sarkani. Tas ir liels apmierinājums. Interesanti, kā pašlaik iet Marillai un misis Lindijai. Misis Lindija saka, ja Otavā turpināšot tādu politiku, Kanāda drīz izputēšot, un tas esot nopietns brīdinājums veletajiem. Viņa saka, ja sievietem butu balsstiesības, mes drīz piedzīvotu brīnumainas pārmaiņas. Par ko tu balso, Metjū?

-    Par konservatīvajiem, Metjū bez stomīšanās atbildēja. Balsošana par konservatīvajiem bija daļa no Metjū reliģijas.

-    Tad es arī esmu par konservatīvajiem, Anna apņēmīgi teica. Es ļoti priecājos, tāpēc ka Gil… tāpēc ka daži zēni mūsu skolā ir par liberāļiem. Man šķiet, ari misters Filipss, jo Prisijas Endrū tēvs arī atbalsta liberāļus, un Rubija Gillisa saka tā: ja vīrietis aplido kādu meiteni, viņam vienmēr reliģijā jābūt vienis prātis ar tās māti un politikā ar tās tēvu. Vai tā ir taisnība, Metju?

-    Mmm… es nezinu, novilka Metjū.

-   Vai tu kādreiz esi kadu aplidojis, Metjū?

-    Mmm… nē, tā kā nebūtu vis, atbildēja Metju, kurš par kaut ko tādu savā mūžā noteikti nebija pat domājis.

Anna, zodu plaukstās atspiedusi, domīgi lūkojās taluma.

-    Bet tam jābūt diezgan interesanti, vai tev tā neliekas, Metjū? Rūbija Gillisa saka kad viņa izaugšot liela, tad tišot ap pirkstu veselu baru pielūdzēju un visus tos pataisīšot trakus, bet man liekas, tur būtu parak daudz klapatu. Man labāk patiktu viens un nevis traks, bet normālā prātā. Bet Rūbija Gillisa par tām lietām zina daudz vairak, jo viņai ir daudzas lielas māsas, un misis Lindija saka, Gillisu meitenes esot izskrējušas pie vīriem kā karstas kūkas no pannas. Misters Filipss iet pie Prisijas Endrū gandrīz katru vakaru. It ka tapec, lai palīdzētu viņai tikt galā ar mācībām, bet Miranda Slouna ari gatavojas iestājeksāmeniem, un viņai daudz vairak vajadzētu palīdzēt neka Prisijai, jo viņa ir daudz dumjāka, bet pie viņas misters Filipss nekad pa vakariem neiet. Pasaulē ir daudz kā tada, ko es īsti nevaru saprast, Metju.

-    Mmm… jāteic, es jau ar gluži visu nesaprotu, atzina Metju.

-    Labi, man taču beidzot jātiek gala ar mācībām. Neļaušu sev ķerties pie tās jaunās gramatas, ko man iedeva Džeina, kamēr nebušu beigusi. Bet kārdinājums ir briesmīgs, Metju. Pat tad, kad es tai pagriežu muguru, es to redzu pavisam skaidri. Džeina teica, ka lasīdama esot galīgi noraudājusies. Man ļoti patīk grāmatas, no kuram ir jāraud. Bet varbūt es labāk aiznesīšu to grāmatu uz ēdamistabu, ieslēgšu ievārījumu skapīti un atdošu atslēgu tev. Un tu nekādā ziņā nedod man to atpakaļ, Metjū, kamēr es nebūšu izmācījusies, kaut vai es tevi uzceļiem lūgtos. Ir jau viegli pateikt pretojies kardinajumam, bet pretoties ir daudz vieglāk, ja nevar dabūt atslēgu. Un vēl es varbūt nokāpšu pagrabā pēc āboliem, Metjū, labi? Vai tu gribētu kadu ābolu?

-   Mmm… nez, varbūt gribētu ar, piekrita Metjū, kuram pašam Annas iecienītie rūsganie āboli negāja pie sirds, taču viņš zinaja, cik ļoti tie garšo Annai.

Tieši tad, kad Anna ar triumfu sejā atgriezās no pagraba, nesdama savu iemīļoto ābolu šķīvi, arā uz sasalušā celiņa atskanēja skrejoši soļi, nākamajā brīdī durvis atsprāga vaļa un virtuvē ieskrēja Diāna Barija nobālušu seju, bez elpas, steigā apmestu šalli ap galvu. Anna pārsteigumā palaida vaļa gan šķīvi, gan sveci, un šķīvis, svece un āboli kopā nolidoja lejā pa pagraba kāpnēm un nakamaja diena atradās uz pagraba grīdas sakusušos sveķu taukos, kur Marilla tos savāca, slavēdama Dievu, ka maja nav izcēlies ugunsgrēks.

-   Kas noticis, Diāna? Anna iesaucās. Vai tava māte beidzot piekāpusies?

-Ai, Anna, nāc atri man līdzi! Diāna satraukta lūdza. Minnija Meja ir briesmīgi slima viņai esot krups, saka Mērija Džo -, un tēvs ar māti abi aizbraukuši uz pilsētu, un neviens netiek pēc ārsta. Minnijai Mejai ir šausmīgi slikti, un Merija Džo nezina, ko iesākt… Ai, Anna, kā man bail!

Metjū, ne vārda neteicis, pasniedzas pec cepures un meteļa, paslīdēja Diānai garām un pazuda pagalma tumsā.

-   Viņš aizgāja iejūgt bero ķevi, lai brauktu uz Karmodiju pēc ārsta, teica Anna, steigšus vilkdama mugurā jaku un meklēdama cepuri. To es zinu tikpat skaidri kā tad, ja viņš butu ta pateicis. Mēs ar Metjū esam tik radniecīgas dvēseles, ka es varu izlasīt viņa domas bez jebkādiem vārdiem.

-    Es neticu, ka viņš Kārmodijā atradīs ārstu, Diāna šņukstēja. Es zinu, ka doktors Blērs aizbrauca uz pilsētu un droši vien doktors Spensers arī, un Mērija Džo nekad nav redzējusi nevienu krupa slimnieku, un misis Lindijas nav mājās. Ai, Anna!

Neraudi, Diāna! Anna mundri teica. Es zinu, kas krupa gadījumā darāms. Neaizmirsti, ka misis Hamondai trīs reizes bija dvīņi. Kad jāpieskata trīs dvīņu pāri, tad gribot negribot rodas pieredze. Viņiem visiem savu reizi bija krups. Tikai pagaidi, kamēr es sadabūšu ipekakuanas pudeli varbūt jums mājās šobrīd nav. Tagad ejam!

Rokās saķērušās, meitenes izskrēja no mājas un steidzās lejup pa Mīlētāju taku un pār salā čaukstošo lauku, jo sniegs bija pārāk dziļš, lai ietu pa īsāko meža ceļu. Kaut gan Anna juta patiesu žēlumu pret Minniju Meju, nevar noliegt, ka viņa ar patiku tvēra notikuma romantisko pusi un priecājās, ka var atkal dalīties šai romantikā ar radniecīgu dvēseli.

Nakts bija skaidra un salta, ēnu melnums mijās ar sniegotās nogāzes sudrabu, lielas zvaigznes zaigoja pār klusajiem laukiem, vietvietām slējās tumšas egles ar smailām galotnēm un apsnigušiem zariem, kuros svilpoja vējš. Annai šķita gluži pasakaini iet cauri šai skaistajai, noslēpumainajai pasaulei kopā ar sirdsdraudzeni, kura tik ilgi bijusi šķirta no viņas.

Trīs gadus vecā Minnija Meja patiešām bija ļoti slima. Viņa gulēja uz virtuves dīvāna, nemierīgi mētādamās drudzī, un viņas smagā elpa skanēja pa visu maju. Merija Džo, jauna, apaļīga franču meitene no "Līčiem", kuru misis Barija bija ataicinajusi pie bērniem savas prombūtnes laikā, jutās bezpalīdzīga un apjukusi; viņa nezinaja, ko darīt, un, ja zinātu, diez vai spētu to izdarīt.

Anna aši un lietpratīgi ķērās pie darba.

-    Minnijai Mejai patiešām ir krups, un viņai iet diezgan slikti, bet es esmu redzējusi vēl smagākus gadijumus. Vispirms vajag labi daudz karsta ūdens. Paklau, Diāna, tējkannā ir labi ja tases tiesa! Tā, es pielēju pilnu, un tu, Mērij Džo, varētu piemest plītī malku! Es negribu tevi apvainot, bet tu, nudien, būtu varējusi to iedomāties agrāk, ja vien tev būtu kaut cik iztēles. Tagad es noģērbšu Minniju Meju un nolikšu gultā, bet tu tikmēr mēģini sameklēt kādas mīkstas flaneļa lupatas, Diāna! Vispirms es viņai iedošu ipekakuanas devu.

Minnija Meja labprāt vis negribēja dzert piedāvātās zāles, taču Anna ne velti bija aprūpējusi trīs dvīņu pārus. Zāles ielija slimajā rīklē ne tikai šoreiz, bet vēl daudzas reizes šai garajā, raižpilnajā naktī, kamēr abas meitenes pacietīgi darbojās ap nabaga Minniju Meju, bet Mērija Džo, no sirds gribēdama būt noderīga, bez mitas kurināja uguni un uzkarsēja tik daudz ūdens, ka būtu pieticis veselai bērnu slimnīcai.

Pulkstenis bija jau trīs, kad ieradās Metju ar ārstu, jo viņam bija vajadzējis braukt tam pakaļ visu garo ceļu uz Spenserveilu. Taču kritiskais bridis bija pāri. Minnija Meja jutās daudz labāk un gulēja, cieši aizmigusi.

-   Es jau biju galīgā izmisumā, stāstīja Anna. Viņai visu laiku kļuva arvien sliktāk un sliktāk, un beigās viņa bija slimāka, neka jebkad bijuši mani Hamondu dvīņi; pat pēdējie divi, kam gāja visgrūtāk, tik traki nemocījās. Tā vien likās, ka viņa kuru katru brīdi nosmaks. Izlietoju visu to ipekakuanas pudeli līdz pēdējai pilei, un, kad viņa norija beidzamo malku, es sev teicu pati sev, nevis Diānai vai Mērijai Džo, jo negribēju viņas vēl vairāk uztraukt, bet pati sev gan to pateicu, jo man kaut ka vajadzēja to nogrūst no sirds: "Te nu aiziet pēdējā cerība, un man bail, ka tā būs veltīga." Bet pēc trim minūtēm viņa izklepoja gļotu kamolu, un pēc tam viņai kļuva labak. Jus varat tikai mēģināt iztēloties manu atvieglojumu, dakter, jo vārdos izteikt es to nevaru. Jūs droši vien zināt, ka ir lietas, kuras nevar izteikt vārdos.

-    Jā, es to zinu, ārsts pamaja ar galvu. Viņš lūkojās Annā ar tadu skatienu, it kā domātu par viņu to, ko ari nevar pateikt vārdos. Tomēr vēlāk viņš šīs domas izpauda misteram un misis Barijiem.

-    Ta mazā, sarkanmatainā Katbertu meitene ir tik attapīga, cik vien vispār var būt. Man jāsaka skaidri, ka viņa izglāba šai mazajai dzīvību, jo līdz manai atnākšanai jau būtu bijis par vēlu. Tada prasme un aukstasinība viņas vecumā ir vienkārši apbrīnojama. Un tās acis, kad viņa man visu to stāstīja, kaut ko tādu es vēl neesmu redzējis!

Anna bija devusies mājas brīnumskaistā, balti saltā ziemas rītā, nogurusi pēc negulētās nakts, tomēr bez mitas runādama ar Metjū, kamēr abi uzkāpa pa garo, balto nogāzi un soļoja pa pasakaini mirgojošo eju zem Mīlētāju takas kļavām.

-    Ai, Metjū, vai šis nav brīnišķīgs rīts? Pasaule izskatās tāda, it kā Dievs to butu izdomājis pats savam priekam, vai ne? Tie koki izskatās tādi, it kā es varētu aizpūst tos ar dvašu vien uff! Cik es esmu priecīga, ka dzīvoju pasaule, kurā ir baltas ziemas, un tu? Un vēl vairāk es priecājos par to, ka misis

Hamondai bija trīs dvīņu pāri, par spīti visam. Ja to nebutu bijis, es varbūt nebūtu zinājusi, kā palīdzēt Minnijai Mejai. Man patiešām žēl, ka es kādreiz dusmojos uz misis Hamondu par šiem dvīņiem. Bet, ak vai, Metjū, kā man nak miegs! Es nevarēšu iet uz skolu. Tāpat zinu, ka man acis kritīs ciet un es neko nesapratīšu. Bet man ļoti negribas palikt mājās, jo tad Gil… daži citi man aizies priekšā, un ir tik grūti atkal atgūt savu vietu. Bet, protams, jo grūtāk, jo vairāk gandarījuma, kad tas tomēr izdodas, vai tā nav?

-     Mmm… es domāju, ka tu gluži labi tiksi līdzi, teica Metju, skatīdamies Annas bālajā sejiņa ar tumšajiem lokiem zem acīm. Tu tikai ej un liecies gulēt, un izgulies, kā pienākas. Es pats tikšu galā ar māju.

Anna paklausīja un nogulēja tik ilgi un pamatīgi, ka bija jau iestājusies balti sārta ziemas pēcpusdiena, kad viņa beidzot pamodās un nokāpa lejā virtuvē. Marilla, kura tikmēr bija pārbraukusi mājās, sēdēja krēslā un adīja.

-Ai, Marilla, vai tu redzēji premjerministru? Anna tūdaļ iesaucās. Kads viņš izskatījās?

-    Nu, izskata dēļ viņš noteikti nekļuva par premjerministru, Marilla atbildēja. Ar tādu degunu! Bet runāt viņš prot. Es jutos lepna, ka esmu no konservatīvajiem. Reičelai Lindijai, kas atbalsta liberāļus, protams, tur liela ieguvuma nebija. Pusdienas ir cepeškrāsnī, Anna, un tu vari paņemt no pieliekamā zilo plūmju ievārījumu. Tu droši vien esi izsalkusi. Metjū man izstāstīja par pagājušo nakti. Tas patiešām ir lieliski, ka tu zināji, ko darīt. Es pati neko nebūtu zinājusi, jo man nekad nav iznācis saskarties ar krupu. Labi, labi, nesāc runāt, iekams neesi paēdusi pusdienas! Es jau no tava izskata redzu, ka tev ir bezgala daudz kas sakams, bet tas nekur neaizbēgs.

Arī Marillai bija kas sakāms Annai, tomēr viņa nogaidīja, labi zinādama, ka pretējā gadījumā Annas pacilātība un satraukums neizbēgami aizraus viņu tālu prom no tik pasaulīgām jomām kā ēstgriba un pusdienas. Tikai tad, kad Anna bija notiesājusi savu plūmju ievārījuma porciju, Marilla teica:

-    Šodien te bija atnākusi misis Barija, Anna. Viņa gribēja tevi satikt, bet es nebiju ar mieru tevi modināt. Viņa teica, tu esot izglābusi Minnijai Mejai dzīvību un viņa ļoti nožēlojot, ka toreiz tā izturējusies tajā gadījumā ar jāņogu vīnu. Tagad viņa droši zinot, ka tu negribējusi Diānu piedzirdīt, un cerot, ka tu viņai piedosi un atkal draudzēsies ar Diānu. Ja gribi, šovakar vari aiziet uz turieni, jo Diāna nevar iet ārā viņa pagājušā naktī pamatīgi apsaldējusies. Dieva dēļ, Anna Šērlija, lūdzama, neuzlido tūlīt stāvus gaisā!

Brīdinājums bija īsti vietā, jo Anna acumirklī pielēca kājās pacilata un aizgrābta, cik vien iespējams, un viņas seja staroja, gluži kā iekšējas uguns apmirdzēta.

-Ai, Marilla, vai es varu iet tūlīt nenomazgājusi traukus? Es tos nomazgāšu, kad pārnākšu, bet šadā neatkārtojamā brīdī es nekādi nespēju ķerties pie tik neromantiska darba!

-    Jā, jā, skrien! Marilla iecietīgi atļāva. Anna Šērlija, vai tu esi pie pilna prata? Tūlīt pat nac atpakaļ un uzvelc kaut ko mugurā! Nu, tikpat labi varētu saukt vēju. Prom ir bez cepures, bez apmetņa. Nu, paskat, kā drāžas prom pa dārzu, mati plīvo vien! Tā nu būs debesu žēlsirdība, ja viņa tagad nesaķers pamatīgas iesnas!

Anna atgriezās dejodama cauri sniegotajam klajumam, kad pār to saka nolaisties violetā ziemas vakarkrēsla. Tālu dienvidrietumu puse mirdzēja spožā, perlei līdzīgā vakarzvaigzne, un virs dzirkstošā baltuma un tumšajām egļu gravām pletās bāli zeltainas un viegli iesārtas debesis. Cauri saltajam gaisam no sniegotajiem pakalniem kā zvani no pasaku valstības šurp skanēja kamanu zvārgulīšu šķindas, tomēr vēl jaukāka nekā to mūzika bija prieka dziesma Annas sirdī un lūpās.

Tu redzi savu acu priekšā vislaimīgāko cilvēku pasaulē, Marilla! viņa paziņoja. Es esmu pilnīgi laimīga jā, pat ar visiem sarkanajiem matiem. Vismaz šobrīd mana dvēsele stāv pāri jebkādai matu krāsai. Misis Barija noskūpstīja mani, apraudājās un teica, ka viņai esot tik ļoti žēl un viņa man nekad nevarēšot atlīdzināt. Es biju šausmīgi apmulsusi, Marilla, bet centos atbildēt, cik pieklājīgi vien varēju: "Es neļaunojos uz jums, misis Barija. Es tikai vēlreiz un par visām reizēm apgalvoju, ka negribēju piedzirdīt Diānu, un turpmāk es šo notikumu atdošu pagātnes aizmirstībai." Tas taču ir pietiekami cienījami sacīts, Marilla, vai ne? Es jutu, ka esmu sakrājusi kvēlošas ogles uz misis Barijas galvas. Un mēs ar Dianu tik jauki pavadījām pēcpusdienu! Diāna man parādīja jaunu mežģīņtamborējuma veidu, ko viņai iemācījusi tante Kārmodijā. To neviens cits Eivonlijā neprot, vienīgi mēs abas, un mēs devām svinīgu solījumu neatklāt to nevienam citam. Diana uzdavinaja man skaistu kartīti ar rožu vainagu un dzejolīti virsu:

Ja mani mīli kā tevi es, Tad tikai nāvē šķirsimies mēs.

Un tā ir taisnība, Marilla. Mēs palūgsim misteru Filipsu, lai ļauj mums skolā atkal sēdēt blakus, un Gērtija Paja var iet pie Minnijas Endru. Mēs tik eleganti dzērām tēju! Misis Barija izņēma savu vislabāko porcelāna servīzi, Marilla, it ka es butu pati lepnākā sabiedrība. Es nemaz nevaru pateikt, kads tas man bija pārdzīvojums. Neviens vēl nekad manis dēļ nav licis galda savu labako servīzi. Un mēs ēdām augļu kūku un drupano kuku, un taukos vārītus pīrādziņus, un divu šķirņu ievārījumu, Marilla! Un misis Barija man apjautājās, vai es dzerot tēju, un teica: "Tēv, vai tu nevarētu pasniegt Annai tos cepumus?" Laikam pieaugušam būt ir ļoti jauki, Marilla, ja jau ir tik patīkami pat tad, kad pret tevi izturas kā pret pieaugušu.

-   Nu, par to es neesmu pārliecināta, Marilla, īsi nopūtusies, atbildēja.

-    Nu, šā vai tā, Anna apņēmīgi teica, kad es būšu pieaugusi, es vienmēr sarunāšos ar mazām meitenēm tā, it kā viņas butu tadas pašas kā es, un nekad nesmiešos, ja viņas lietos skanīgus vārdus. Es zinu no savas bēdīgās pieredzes, cik ļoti tas var sāpināt. Pēc tējas mēs ar Diānu vārījām īrisus. Tie gan nekādi labie neiznāca, jo ne es, ne Diāna tādus nekad vēl nebijām vārījušas. Diāna atstāja mani maisīt katlu, kamēr pati ietaukoja šķīvjus, bet es aizmirsu to un piededzināju, un pēc tam, kad tā ķēpa jau bija ielieta šķīvjos un nolikta atdzesēt, vienā šķīvī iekāpa kaķis, un to vārījumu vajadzēja izmest ārā. Bet pati vārīšana tik un tā bija viena liela izprieca. Un, kad es devos mājās, misis Barija teica, lai es nākot ciemos, cik bieži vien gribot, un Diāna stāvēja pie loga un meta man gaisa skūpstus visu ceļu līdz pat Mīlētāju takai. Tik tiešām, Marilla, šovakar man ļoti gribas skaitīt lugšanu, un es sacerēšu pilnīgi jaunu, īpašu lugšanu par godu šim lielajam notikumam.

XIX KONCERTS, KATASTROFA UN ATZĪŠANĀS

-    Marilla, vai es drīkstu aizskriet uz brītiņu pie Diānas? jautāja Anna, kādā februāra vakarā nosteigusies lejā no savas austrumu jumtistabas.

-    Nesaprotu gan, kāpēc tev pa tumsu jāskrien projām no mājas, Marilla strupi atbildēja. Jūs ar Diānu reizē atnācat no skolas un pēc tam vēl nostāvējāt sniegā vismaz pusstundu, bez mitas pļāpādamas un čukstēdamas. Tāpēc es nedomāju, ka jums jau vajadzētu beigties nost aiz ilgām vienai pēc otras.

-   Bet viņa grib mani satikt, Anna lūdzās. Viņai man jāsaka kaut kas ļoti svarīgs.

-    Kā tu to zini?

-    Tāpēc, ka viņa nupat man deva zīmi no sava loga. Mēs norunājām sazināties ar svecēm un kartona gabalu. Mēs noliekam sveci uz loga un zibsnījam, bīdot kartonu turp un atpakaļ sveces priekšā. Noteikts zibšņu skaits nozīmē noteiktu ziņu. Ta bija mana ideja, Marilla.

-   Par to es ne brīdi nešaubos, Marilla izteiksmīgi sacīja. Un nākamais būs tas, ka tu ar savu zibsnīšanu pielaidīsi uguni aizkariem.

-    Nē, mēs esam ļoti uzmanīgas, Marilla. Un tas ir tik interesanti! Divi zibšņi nozīmē: "Vai tu esi tur?" Trīs nozīmē "jā", bet četri "nē". Pieci nozīmē: "Nāc šurp, cik ātri vien vari, jo man tev jāpavēsta kaut kas svarīgs!" Diāna nupat nozibsnīja piecas reizes, un es tagad mokos neziņā, ko tas nozīme.

-     Labi, nemokies vairs, Marilla zobgalīgi noteica. Vari iet, bet skaties, lai pēc desmit minūtēm būtu atpakaļ!

Anna to ievēroja un noteiktajā laikā atgriezās, kaut gan grūti iedomāties, ko viņai nozīmēja iespiest svarīgo sarunu ar Diānu desmit minušu rāmjos. Taču vismaz tās viņa bija izmantojusi godam.

-   Ai, Marilla, vai vari iedomāties? Tu jau zini, ka rīt ir Diānas dzimšanas diena. Un viņas māte teikusi, lai uzaicinot mani nākt kopā mājās no skolas un palikt pie viņiem visu nakti. Un viņas māsīcas brauks šurp no Ņūbridžas lielās kamanās, lai rītvakar apmeklētu Pārrunu kluba koncertu valdesnamā. Un viņas paņems mūs ar Diānu līdzi uz koncertu tas ir, ja tu mani laidīsi. Tu taču laidīsi, Marilla, vai ne? Ai, kā man dauzās sirds!

-     Tad es tev iesaku nomierināties, jo tu nekur neiesi. Tev jāguļ mājās pašai savā gultā, un tāds kluba koncerts ir tīrās blēņas, kur mazām meitenēm nekas nav meklējams.

-     Pārrunu kluba pasakumi vienmēr ir ļoti cienījami, lūdzoši iebilda Anna.

-    Ļoti iespejams, par to es nestrīdos. Bet tev par agru sākt skraidīt uz koncertiem un pavadīt vakarus ārpus mājas. īstā nodarbošanas tik jauniem berniem! Brīnos, ka misis Barija Diānai kaut ko tādu atļauj.

-    Bet tas ir pavisam īpašs gadījums, Anna, tikko valdīdama asaras, skaidroja. Diānas dzimšanas diena ir tikai vienu reizi gada. Dzimšanas dienas taču nav ikdienišķi atgadījumi, Marilla! Prisija Endrū deklamēs "Lai šonakt neskan trauksmes zvans". Tā ir tik laba un pamācoša dzeja. Man noteikti naktu ļoti par labu to noklausīties. Un koris dziedās četras skaistas, patētiskas dziesmas, pilnīgi tādas ka himnas. Un, jā, Marilla, tur būs arī mācītājs, goda vārds, un viņš uzrunās ļaudis. Tas taču ir tikpat ka sprediķis! Lūdzu, vai es drīkstēšu iet, Marilla?

-   Tu taču dzirdēji, ko es teicu, Anna. Velc nost zabakus un ej gulēt! Ir jau pari astoņiem.

-   Un vēl kaut kas, Marilla, Anna mēģināja izspēlēt savu pēdējo kārti. Misis Barija teikusi Diānai, ka mēs varēšot pārgulēt brīvajā viesu guļamistabā. Iedomājies, kads gods tiek paradīts tavai mazajai Annai gulēt viesu guļamistaba!

-    Bez tā goda tev vajadzēs iztikt. Ej gulēt, Anna, un neliec man ilgāk to visu klausīties!

Kad Anna, asaram pār vaigiem ritot, bija uzkāpusi augšā, Metjū, kurš visas sarunas laikā šķita saldi snaužam atzveltnes krēsla, atvēra acis un apņēmīgi teica:

-    Man šķiet, Marilla, ka tev vajadzētu Annu laist uz turieni.

-    Bet man tā nešķiet! Marilla atcirta. Kurš audzina šo bērnu, Metjū, tu vai es?

-   Nu, tu, atzina Metju.

-   Tatad nejaucies vidū!

-    Mmm… es nejaucos. Tā nav jaukšanās, kad cilvēks pasaka savas domas. Un manas domas ir, ka tev vajag Annu laist uz turieni.

-    Tev liktos, ka man vajag Annu laist kaut vai uz Mēnesi, ja viņa to ieņemtu galvā, par to es nešaubos! Marilla atmeta. Es vēl būtu ar mieru palaist viņu pa nakti pie Diānas, ja ar to viss beigtos. Bet es nepiekrītu braukšanai uz koncertu. Viņa, visticamakais, ceļā saaukstētos un vēl piebāztu galvu ar visādām blēņām un satracinātu sevi. Un pēc tam veselu nedēļu nevarētu atjēgties. Es viņas dabu pazīstu un labāk par tevi zinu, kas viņai nāk par labu, kas ne, Metju.

-   Es domāju, ka tev vajag Annu laist, Metju nesatricināmi atkārtoja. Pierādīt un pamatot viņš diezin kā neprata, bet nelokāmi turēties pie savām domām gan. Marilla bezpalīdzīgi nopūtās un klusēdama devās projām. Nākamajā rītā, kamēr Anna mazgāja brokastu traukus, Metjū, iedams uz šķūni, pie durvīm apstājās un atkal teica Marillai:

-   Es domāju, ka tev vajag Annu laist, Marilla.

īsu brīdi Marilla izskatījās tāda, ko grūti aprakstīt

vārdos. Tad viņa padevās nenovēršamajam un sirdīgi noskaldīja:

Nu labi, lai tad arī iet, ja jau tu citādi neesi nomierināms!

Anna atlidoja pie viņiem ar pilošu trauklupatu rokā.

-Ai, Marilla, Marilla, pasaki vēlreiz šos debešķīgos vārdus!

-Ar vienu reizi pilnīgi pietiek. Tas ir Metjū pirksts, un es tur vairs iekšā nejaucos. Ja tu dabūsi plaušu karsoni, gulēdama svešā vieta vai arī pusnaktī nākdama ārā no piekarsušās zāles, tad mani nevaino vaino Metjū. Anna Šērlija, tu esi pielaistījusi visu grīdu ar taukainu ūdeni! Nudien, es neesmu redzējusi tik neuzmanīgu meiteni!

-Ai, es zinu, ka tev ir lielas klapatas ar mani, Marilla, Anna vainīgi teica. Es daru tik daudz aplamību! Bet tad es cenšos domāt par visām iespējamām aplamībām, kuras es tomēr neizdaru. Tūlīt ienesīšu smiltis un noberzīšu tos traipus vēl pirms iešanas uz skolu. Ai, Marilla, man tik briesmīgi gribējās iet uz to koncertu! Es nekad mūžā vēl neesmu bijusi uz koncertu, un, kad citas meitenes skola runā par tiem, es jūtos tik atstumta. Tu vienkārši nezināji, kā es jūtos, bet Metju, luk, zināja. Metjū mani saprot, un tas ir tik patīkami tikt saprastai, Marilla!

Anna jutās pārāk satraukta-, lai pietiekami labi atbildētu stundās. Torīt Gilberts Blaits pieveica viņu gan pareizrakstībā, gan matematika. Annas sarūgtinājums tomēr nebija tik liels, ka tas butu citkārt, jo viņas domas kavējas pie koncerta un brīvās viesu guļamistabas. Viņas ar Diānu visu dienu tik daudz par to runāja, ka pie stingrāka skolotāja būtu izpelnījušās pamatīgu brāzienu.

Annai kļuva pilnīgi skaidrs: ja Marilla nebūtu viņu palaidusi uz koncertu, viņa to vispār nespētu pārdzīvot, jo todien skola ne par ko citu vispār netika runāts. Eivonlijas Pārrunu klubā, kurš sanāca ik pa divām nedēļām, palaikam notika dažādi sīkāki izklaidējoši pasākumi, kas bija bez maksas, bet šis koncerts bija ievērojams notikums, un ieejas biļete maksāja desmit centus, kas bija paredzēti bibliotēkas fondam. Eivonlijas jaunieši bija strādājuši pie programmas jau nedēļām ilgi, un koncertu aizrautīgi gaidīja visi skolēni, jo tajā piedalījās daudzu bērnu vecākie brāļi un māsas. Turp gatavojās iet visi, kas vien vecāki par deviņiem gadiem, tikai ne Kerija Slouna, kuras tēvam par mazu meiteņu klātbūtni vakara koncertos bija tadi paši uzskati kā Marillai. Kerija Slouna pieraudāja visu savu gramatikas grāmatu un vispār vairs nevēlējās dzīvot šajā pasaule.

Annai lielais pārdzīvojums tā īsti sākās pēc stundām un nemitīgi auga augumā, līdz vainagojās ar pilnīgu ekstāzi paša koncerta laikā. Meitenes "ārkārtīgi eleganti" padzēra tēju, un sekoja aizraujošais pārģērbšanās un pošanās bridis Diānas mazajā augšstāva istabiņā. Diāna sasukāja Annas matus priekša pēc jaunās pompadūra modes, un Anna sasēja Diānas lentes tā, kā to prata tikai viņa, un vēl tika izmēģināti daudzi dažādi matu kārtošanas veidi pakausī. Beidzot draudzenes bija gatavas, un vaigi abām koši kvēloja un acis satraukti mirdzēja.

Tiesa, Annai sirdī iedūrās maza adatiņa, kad viņa salīdzināja savu vienkāršo, melno cepurīti un bezveidīgo pašausta pelēka auduma meteli, kam turklāt bija pavisam šauras piedurknes, ar Diānas glīto kažokādas cepuri un eleganto virsjaku. Tomēr viņa laikus atcerējās, ka pastāv taču iztēle un to var izmantot.

Tad ieradās Diānas māsīcas Marejas no Ņūbridžas, un visi kopā sasēdās lielajas kamanās. Anna ar sajūsmu baudīja braucienu līdz valdesnamam; kamanas gludi slīdēja pa līdzenajiem ceļiem, un sniegs gurkstēja zem zirgu kājām. Debesīs kvēloja krāšņs saulriets, un sniegotie pakalni un Sentlorensa līča zilie, dziļie ūdeņi šķita aptveram ugunīgo klajumu ka milzu trauks ar pērļu un safīru rotātām malām, kura iekšpusē mutuļo uguns un vīns. No visam pusēm skanēja kamanu zvaniņi un tālīni smiekli, gluži kā meža elfu gaviles.

-   Ai, Diāna, izdvesa Anna, saspiezdama Diānas cimdoto roku zem siltās kažokjakas, vai tas nav brīnumains sapnis? Vai es patiešām izskatos tāda pati kā parasti? Es jutos tā, it ka viss būtu citādi un man arī vajadzētu izskatīties citādi!

-    Tu izskaties šausmīgi jauki, atbildēja Diana, kura nupat bija uzklausījusi savas māsīcas komplimentu un juta, ka tas jānodod tālāk. Tev ir ļoti skaista sejas krāsa.

Tāvakara programma bija nemitīga satraucošu pārdzīvojumu virkne vismaz vienam no daudzajiem klausītajiem, un, kā Anna apgalvoja Diānai, katrs nākamais pārdzīvojums pārspēja iepriekšējo. Kad Prisija Endrū, tērpusies jauna, sārtā zīda ņieburā ar pērļu virteni ap gludo, balto kaklu un īstām neļķēm matos klīda baumas, ka skolotājs tās viņai esot meklejis pa visu pilsētiņu, "kāpa pa valgajām kāpnēm, kuras naktsmelna tumsa tin", Anna trīsēja jūsmīga līdzcietībā; kad koris dziedāja "Augstu virs maigajiem pīpeņu ziediem", Anna lūkojās griestos, it kā tos rotātu freskas ar eņģeļu tēliem; kad Sems Slouns izpildīja savu humoristisko priekšnesumu, Anna smējās tik sirsnīgi, ka visi tuvuma sēdošie viņai piebiedrojas, vairāk aiz solidaritātes pret Annu neka aiz uzjautrinājuma par samērā nodeldētajiem jokiem, kuri nelikās interesanti pat Eivonlijai; un, kad misters Filipss teica Marka Antonija runu pie mirušā Cēzara miesām un darīja to sirdi aizgrābjošā tonī, katra teikuma beigās skatīdamies uz Prisiju Endrū, Anna juta, ka spētu celties uz dumpi tūdaļ pat uz vietas, ja kaut viens romietis radītu ceļu.

Tikai viens programmas priekšnesums nespēja izpelnīties viņas interesi. Kad Gilberts Blaits deklamēja "Bingenu pie Reinas", Anna paķēra Rodas Marejas bibliotēkas grāmatu un lasīja to, līdz viņš bija beidzis, pēc tam meitene sēdēja stīva un nekustīga, kamēr Diana blakām sita plaukstas, līdz tās sāka sūrstēt.

Pulkstenis bija jau vienpadsmit, kad meitenes atgriezās mājās, pagurušas no jutu parpilnības, tomēr pilnas jūsmīga prieka par to, ka tas viss vēl tiks pārspriests un pārrunāts. Izskatījās, ka visi mājinieki jau aizgājuši gulēt, un māja bija tumša un klusa. Anna un Diana ietipinaja uz pirkstgaliem viesistabā, garā, šaurā telpā, no kuras izgāja durvis uz viesu guļamistabu. Te bija patīkami silts, un telpu blāvi apgaismoja pusizdegušās kamīna ogles.

-     Noģērbsimies tepat, sacīja Diāna. Te ir tik jauki un silti!

-   Vai tas nebija brīnišķīgs vakars? Anna jūsmīgi nopūtās. Laikam gan ir vienreizēja sajūta, kāpjot tur uz skatuves un deklamējot. Kā tu domā, vai mūs ari kādreiz aicinās to darīt, Diāna?

-    Protams, kādreiz aicinās. Viņi jau vienmēr ņem lielākos. Ari Gilbertu Blaitu, un viņš ir tikai divus gadus vecāks par mums. Ai, Anna, kā tu spēji izlikties, ka neklausies viņā? Kad viņš runāja rindu:

ir vēl kāda, bet ne māsa,

viņš skatījās taisni uz tevi!

-    Diāna, Anna ar pašcieņu teica, tu esi mana sirdsdraudzene, bet pat ar tevi es nevaru sarunāties par šo personu. Vai tu esi gatava gulētiešanai? Ejam skrieties kura pirmā tiks līdz tai gultai!

Diānai šāds ierosinājums bija pa prātam. Abas sīkās, baltos naktskreklos ietērptās būtnes metās skriešus prom pa garo istabu, izskrēja cauri guļamistabas durvīm un reizē ielēca gultā. Un tad… kaut kas zem viņām sakustējās… atskanēja skaļš elpas vilciens un kliedziens… un kāds apslāpēta balsī izgrūda:

-   Lai Dievs žēlīgs!

Anna un Diāna palika neziņā par to, kā izlēkušas no gultas un izkļuvušas no istabas. Viņas zināja tikai to, ka pēc paniska skrējiena abas drebēdamas attapās augšstāvā.

-Ai, kas tas bija… un vai tas bija dzīvs vai ne? zobiem klabot aiz aukstuma un bailēm, nočukstēja Anna.

-   Tā bija Džozefines tante, Dianas elsām jau lauzās cauri smiekli. Ai, Anna, tā bija Džozefines tante, tikai es nezinu, kā viņa tur gadījās. Vai, un es zinu, cik viņa būs nikna! Tas ir drausmīgi… patiešām drausmīgi… bet vai vēl lielāku joku var iedomāties, Anna?

-    Kas tā ir par Džozefines tanti?

-    Viņa ir mana tēva tante un dzīvo Šarlottaunā. Šausmīgi veca kādus septiņdesmit gadus, vai, un es vispār neticu, ka viņa kādreiz ir bijusi maza meitene. Mēs gaidījām viņu ciemos, bet ne tik drīz. Viņa ir šausmīgi stingra un pareiza, un tagad viņa būs pārskaitusies, tas nu ir skaidrs. Nu, tad jau mums vajadzēs gulēt blakus Minnijai Mejai bet tu nemaz nezini, kā viņa spārdās.

Mis Džozefīne Barija agrajās rīta brokastis neieradās. Misis Barija laipni uzsmaidīja abām meitenēm.

-   Vai jums vakar gāja labi? Es centos jūs sagaidīt un palikt nomodā līdz jūsu atnākšanai, jo gribēju pateikt, ka ieradusies Džozefines tante un jums tomēr būs jāguļ augšstāvā, bet aiz noguruma nemanot aizmigu. Ceru, ka jūs neiztraucējāt tanti, Diana.

Diāna cieta klusu, bet abas meitenes pāri galdam pārmija slepenus vainīga uzjautrinājuma smaidus. Anna pēc brokastīm steidzās mājās, tādējādi palikdama laimīgā neziņā par sarežģījumiem Bāriju namā līdz pat vēlai pēcpusdienai, kad Marilla aizsūtīja viņu kādā vajadzībā pie misis Lindijas.

-    Tātad jūs ar Diānu pagājušajā naktī pārbiedējāt nabaga veco mis Bāriju līdz nāvei, ko? misis Lindija bargi noprasīja, tomēr acīs viņai zibēja šķelmīgas uguntiņas. Te nupat bija iegriezusies misis Barija pa ceļam uz Kārmodiju. Viņa ir nopietni noraizējusies. Mis Barija šorīt esot piecelusies briesmīgi saniknota, un, kad Džozefīne Barija saniknojas, tad vairs nav nekādi joki, to es labi zinu. Viņa ar Diānu vispār vairs nerunā.

-   Tā nebija Diānas vaina, Anna nelaimīga teica.

-     Vainīga biju es. Ierosināju skrieties, kura pirmā tiks līdz gultai.

-    Tā jau es domāju! misis Lindija iesaucās, sajūsmināta par savu prasmīgo minējumu. Es zināju, ka ideja noteikti nāca no tevis. Jā, tas nu viņiem ir izraisījis krietnus sarežģījumus. Veca mis Barija atbrauca ciemos uz veselu mēnesi, bet tagad paziņojusi, ka nepalikšot ne dienu ilgāk, un jau rīt taisās braukt atpakaļ uz pilsētu. Pat svētdienu atsakās pavadīt pie viņiem. Butu jau šodien aizbraukusi, ja kāds būtu varējis viņu aizvest. Viņa bija apsolījusi Diānai apmaksāt mūzikas stundas nakamajam gada ceturksnim, bet tagad saka, tādas dauzoņas labā neko nedarīšot. Varu iedomāties, cik pie viņiem šorīt gāja jautri! Bariji droši vien ir pavisam satriekti. Vecā mis Barija ir bagata, un viņiem tak patiktu uzturēt labas attiecības ar viņu. Protams, to misis Barija man neteica, bet es jau labi zinu, kāda ir cilvēka daba, tas man nav jāstāsta.

-    Kāda es esmu neveiksminiece! Anna nopūtās.

-     Es vienmēr iekuļos nepatikšanās un turklāt vēl ievelku tajās savus labākos draugus tos, kuru laba atdotu visu! Vai jūs man varat pateikt, kāpēc tā notiek, misis Lindija?

-   Tāpēc, ka tu esi pārlieku neapdomīga un impulsīva, bērns, tā tas ir. Tu nekad neapsver, ko dari, kā tikai ienāk kaut kas prātā, tu tūlīt to saki vai dari, ne mirklīti neapdomājusies.

-    Ai, bet tas taču ir pats jaukākais! Anna iebilda. Ja kaut kas aizraujošs iešaujas prātā, ir tik lieliski ļauties tam tūlīt uz vietas! Ja sāk par to domāt, viss prieks ir pagalam. Vai jūs to neesat izbaudījusi, misis Lindija?

Nē, misis Lindija neko tādu nebija izbaudījusi. Viņa prātīgi papurināja galvu.

-   Tev jāiemācās drusku apdomāties, Anna, ta nu tas ir. Tev jāvadās pēc teiciena "Dari ko darīdams, apdomā galu", kaut arī runa būtu tikai par lēcienu gultā.

Misis Lindija apmierināta pasmējās, taču Annas seja palika nopietna un domīga. Viņa šajā situācijā neko smieklīgu nesaskatīja. Izgājusi no misis Lindijas nama, viņa devās pār sala čaukstošajiem laukiem uz "Pakalna dārzu". Virtuves durvīs viņu sagaidīja Diāna.

-   Tava Džozefines tante bija briesmīgi dusmīga, vai ne? Anna nočukstēja.

-    Jā, atbildēja Diāna, apspiezdama smiekliņu un pamezdama bažīgu skatienu pār plecu uz aizvērtajām viesistabas durvīm. Kā viņa ārdījās, Anna! Vai, kā lamājas! Teica, es esot visneuzvedigākā meitene, kādu viņa jebkad redzējusi, un maniem vecākiem vajagot kaunēties, ka viņi mani tadu izaudzinājuši. Viņa te nepalikšot, bet par to nu gan es neskumstu. Tikai žēl, ka tēvs un māte uztraucas.

-    Kāpēc tu nepasacīji, ka tā bija mana vaina? Anna noprasīja.

-   Tā tikai vēl trūka! Diāna nicinoši atsaucās. Es neesmu nekāda sūdzētāja, Anna Šērlija, un bez tam pati biju tikpat vainīga kā tu.

-    Nu, tad es pati viņai to pateikšu, Anna apņēmīgi paziņoja.

Diāna skatījās viņā ieplestām acīm.

-    Anna Šērlija, tu taču nedoma nopietni… Ko tu runā! Viņa tevi dzīvu aprīs!

-    Tu mani nenobaidīsi vairak, kā es esmu nobijusies pati, sacīja Anna. Labāk es līstu lielgabala stobrā! Tomēr man tas jadara, Diāna. Tā bija mana vaina, un man ir jāatzīstas. Par laimi, man ir pieredze vainas atzīšana.

-    Nu… viņa ir savā istabā, sacīja Diāna. Vari tur ieiet, ja gribi. Es nu to nedarītu. Un neticu, ka tev izdosies kaut ko vērst uz labu.

Šāda iedrošinājumā pavadīta, Anna apņēmīgi devās uz lauvas midzeni, proti, aizsoļoja līdz atbilstošās istabas durvīm un bailīgi pieklauvēja. Atskanēja skarbs: Iekšā!

Mis DžozefTne Barija, kalsna, manierīga un stīva, sēdēja pie kamīna un pikti adīja; viņas dusmas nebūt nebija rimušas acis meta niknus zibeņus caur brillēm zeltītā ietvarā. Viņa apgriezās krēslā apkārt, domadama, ka ieraudzīs Diānu, bet viņas priekša stāvēja bāla, sveša meitene, kuras lielajās acīs jautās reizē izmisīga drosme un paniskas bailes.

-   Kas tu tada esi? misis Džozefine Barija bez ceremonijām noprasīja.

-    Es esmu Anna no "Zaļajiem jumtiem", mazā viešņa bikli atbildēja, sev raksturīgajā manierē sažņaugdama rokas, un es atnācu atzīties, ja jūs man to ļautu.

-    Kā tā atzīties?

-    Atzīties, ka tā bija tikai mana vaina nu, kad mēs pagājušā naktī ielēcām jūsu gultā. Tas bija mans ierosinājums. Diānai nekas tāds nebūtu ienācis prātā. Diāna ir ļoti labi audzināta meitene, mis Barij. Saprotiet, ir ļoti netaisni vainot notikušajā viņu.

-Ak tā gan? Es teiktu, ka Diana tai lēkšanā piedalījās ar visu sparu. Tadas lietas vienā cienījamā majā!

-    Bet tas bija tikai pa jokam, Anna neatlaidas. Man šķiet, ka jums vajadzētu mums piedot, mis Barij, tagad, kad esam atvainojušās. Vismaz piedodiet, lūdzu, Diānai, un neliedziet viņai tās mūzikas stundas. Diāna no visas sirds ilgojas pēc mūzikas stundām, mis Barij, un es zinu gauži labi, ko tas nozīmē ilgoties no visas sirds un nedabūt. Ja jums uz kādu jādusmojas, tad dusmojieties uz mani. Es jau no mazām dienām esmu pieradusi, ka citi uz mani dusmojas, tāpēc pacietīšu to vieglāk nekā Diāna.

Līdz šim brīdim no vecās dāmas acīm jau bija pagaisusi krietna daļa pirmītējā spīvuma un tā vietā iezagusies jautra interese. Tomēr viņa bargi paziņoja:

-    Tas nu gan nav nekāds attaisnojums "pa jokam"! Manās jaunajās dienās mazas meitenes nekad šādus jokus neatļāvās. Tu jau nezini, ko tas nozīmē, kad pēc gara un nogurdinoša ceļojuma tevi no cieša miega uzrauj divas lielas meitenes, kas tev vienkārši uzlec virsū!

-    Zināt nezinu, bet varu iztēloties, Anna steidzās paskaidrot. Tas noteikti bija ļoti nepatīkami! Bet, redziet, tam visam ir arī otra puse, tā sakot, mūsējā. Vai jums ir iztēle, mis Barij? Ja ir, iedomājieties sevi mūsu vietā. Mēs nezinājām, ka tajā gultā kāds guļ, un jūs mūs pārbiedējāt līdz nāvei. Vai, cik tā bija drausmīga sajuta! Turklāt mēs nevarējām gulēt viesu guļamistabā, kā mums tika apsolīts. Jūs droši vien esat pieradusi nakšņot brīvās viesu guļamistabās. Bet meģiniet iztēloties, kā jus justos, ja būtu maza barenīte, kas nekad nav piedzīvojusi šādu godu!

Nu jau no vecas dāmas acīm bija pazudis viss spīvums. Mis Barija pat iesmējās, un šī skaņa izvilināja milzīgu atvieglojuma noputu Diānai, kura sastingusi gaidīja ārpusē pie virtuves durvīm.

-    Mana iztēle gan būs drusku ierūsējusi gauži sen neesmu to lietojusi, mis Barija teica. Jāteic, ka tavas prasības pēc līdzcietības ir tikpat pamatotas kā manējās. Viss atkarīgs no tā, kā uz to skatās. Apsēdies un pastāsti man par sevi!

-    Man ļoti žēl, bet es nevaru, Anna noteikti atbildēja. Es to darītu ļoti labprāt, jo jūs, manuprāt, esat interesanta kundze, un var pat gadīties, ka mums ir radniecīgas dvēseles, kaut gan no pirmā skatiena tam grūti ticēt. Taču mans pienākums šobrīd ir doties mājās pie Marillas Katbertas. Mis Marilla Katberta ir ļoti laipna dāma, kas uzņemusies mani audzināt. Viņa dara visu, ko spēj, bet šis darbs nav viegls. Nekādā ziņā nevainojiet viņu par to, ka es ielēcu jūsu gultā. Bet, pirms es aizeju, man ļoti gribētos zināt, vai jūs piedosiet Diānai un paliksiet Eivonlijā tik ilgi, cik bijāt nolēmusi.

-    Varbūt es tiešām tā darīšu, ja tu apsoli šad tad atnākt pie manis un aprunāties, mis Barija atbildēja.

Tovakar mis Barija uzdāvināja Diānai sudraba rokassprādzi un pavēstīja vecākajiem ģimenes locekļiem, ka esot sākusi izkravāt savas mantas.

-   Es nolēmu palikt vienkārši tādēļ, lai labāk iepazītos ar šo jūsu Annu, viņa vaļsirdīgi sacīja. Viņa ir tik uzjautrinoša, un manā vecumā reti gadās sastapt cilvēku, kurš uzjautrina un izklaidē.

Kad šo notikumu uzzināja Marilla, viņas vienīga piezīme bija: Vai es neteicu? Ta bija domāta Metju ausim.

Mis Barija palika viesoties "Pakalna dārza" ilgāk nekā mēnesi. Viņa bija patīkamaka viešņa nekā citkārt, jo Anna uzturēja viņai labu garastāvokli. Abas kļuva par lielām draudzenēm.

Projām braukdama, mis Barija pieteica:

-   Atceries, Anna, kad atbrauksi uz pilsētu, tev noteikti jāapciemo mani, un es tevi nolikšu pārgulēt savā visbrīvākajā no brīvajām viesu guļamistabam.

-   Mis Barija patiešam ir man radniecīga dvēsele, Anna atzinās Marillai. Paskatoties uz viņu, to nevarētu iedomāties, bet tā tas ir. To nevar atklāt uzreiz, kā bija ar Metjū, bet pēc kāda laiciņa tas tik un tā kļūst skaidrs. Radniecīgas dvēseles, izrādās, nemaz nav tāds retums, kā man likās. Cik brīnišķīgi ir pārliecināties, ka pasaule tādu ir daudz!

XX IZTĒLE AIZIET NECEĻOS

"Zaļajos jumtos" atkal bija atnācis pavasaris skaistais, kaprīzais, negribīgais Kanadas pavasaris, kas atnesa sev līdzi jaukas, spirgtas un vēsas aprīļa un maija dienas, košsārtus saulrietus un atdzimšanas un plaukšanas brīnumu. Mīlētāju takas kļavas rotāja sarkani pumpuri, un ap Nimfu urgu no zemes spraucās mazas, sprogainas papardes. Tālāk, aiz mistera Sailesa Slouna mājām, ziedēja cīruļpuķes sārti baltas zvaigznītes zem brūnganajām lapām. Visi skolas zēni un meitenes pavadīja tur vienu brīnišķu pēcpusdienu, lasīdami tās līdz pat krēslai, un atgriezās mājās pa dzidro, atbalšu pilno novakari ar ziedu pilnām rokām un groziņiem.

Man tik ļoti žel to cilvēku, kuri dzīvo vietās, kur neaug cīruļpuķes! sacīja Anna. Diāna saka: viņiem varbūt esot kaut kas vēl labāks, bet kas tad var but vēl labāks par cīruļpuķēm, Marilla? Un Diāna saka: ja viņi nezinot, kādas tās ir, tad neizjūt to trūkumu. Bet man šķiet, ka tas jau ir pats bēdīgākais. Man liekas, tas būtu vienkārši traģiski, Marilla, nezināt, kādas ir cīruļpuķes, un nejust to trūkumu. Vai zini, kas man šīs puķes liekas, Marilla? Man šķiet, ka tās ir pagājušā vasarā mirušo puķu dvēseles un šis ir viņu debesis. Ši bija brīnišķīga diena, Marilla! Mēs ēdām pusdienas lielā, sūnainā ieplakā pie vienas vecas akas, brīnumromantiskā vietā. Cārlijs Slouns izaicināja Ārtiju Gillisu lēkt pār aku, un Ārtijs pārlēca, jo nedrīksteja nepieņemt izaicinājumu. Neviens skolā nerīkotos citādi. Izaicinājumi ir ļoti modē. Misters Filipss atdeva visas savas cīruļpuķes Prisijai Endrū, un es dzirdēju, ka viņš teica: "Skaistākās skaistākajai." Es jau zinu, ka tas teiciens ir no kādas grāmatas, un tomēr tas nozīmē, ka viņam ir kaut cik iztēles. Man arī piedāvāja cīruļpuķes, bet es tās ar nicinājumu atraidīju. Devēja vārdu es tev nevaru nosaukt, jo esmu zvērējusi nemūžam to neizrunāt. Mēs nopinām ciruļpuķu vainagus un uzlikām tos uz cepurēm, un, kad pienāca laiks doties mājās, mēs visi rindā soļojām pa ceļu pāros pa divi, izrotājušies ar ziedu pušķiem un vainagiem, un dziedājām '"Mans nams augstu kalnā". Vai, tas bija vienreizēji, Marilla! No mistera Sailesa Slouna mājām izskrēja visi ļaudis, un ari citi, ko satikām ceļā, apstājās un noskatījās mums pakaļ. Mēs izraisījām veselu sensāciju!

-   Nav nekāds brīnums! Ar šitādu mažošanos, Marilla īsi atmeta.

Cīruļpuķēm sekoja vijolītes, un visa Vijolīšu ieleja kļuva par violetu paklāju. Anna gaja tai cauri uz skolu, bijīgi sperdama soļus un lūkodamās apkārt ar dievišķu jūsmu acīs, it kā ietu pār svētu zemi.

-    Zini ko, viņa pavēstīja Diānai, kad es eju tur cauri, man pat vairs nerūp, vai Gil… vai kads cits klasē aizsteigsies man priekšā vai ne. Bet, kad nokļūstu skolā, viss mainās, un man tas atkal rūp tikpat daudz ka agrāk. Manī laikam mīt daudzas un dažādas Annas. Reizēm es domāju varbūt tieši tāpēc ar mani ir tik grūti tikt galā. Ja es butu tikai viena un tā pati Anna, dzīve butu krietni ērtāka, bet tad ta nebutu ne uz pusi tik interesanta.

Kāda jūnija vakarā, kad augļu dārzi atkal tērpās balti sārtos ziedos, kad Mirdzošo Ūdeņu ezera purvainajā galā sudrabaini skanīgi muzicēja varžu koris un gaiss bija pilns smaržu no āboliņa pļavām un egļu mežiem, Anna sēdēja pie savas jumtistabas loga.

Viņa bija gatavojusi skolas uzdevumus, taču krēsla bija pārāk sabiezējusi, lai varētu saskatīt burtus, tāpēc meitene bija ieslīgusi bijīgā apkartnes apbrīnošanā un lūkojās caur Sniega Karalienes zariem, kas atkal bija piebērti krāšņiem ziediem.

Galvenajos vilcienos neliela jumtistaba bija palikusi tāda pati kā agrāk. Sienas bija tikpat baltas, adatu spilventiņš tikpat ciets, krēsli tikpat stingri un dzelteni, ar tikpat taisnām atzveltnēm. Un tomēr istabas kopskats bija ievērojami mainījies. Telpa bija jūtama jauna, vitāla, pulsējoša personība, kas pastāvēja itin kā neatkarīgi no skolas grāmatām, kleitām un matu lentēm, un pat no ieplaisājušās zilās krūzes ar ziedošiem ābeļu zariem uz galda. Gandrīz vai likās, ka visi istabas redzamās iemītnieces neredzamie miega un nomoda sapņi ieguvuši saskatāmu, kaut arī nemateriālu formu un izrotājuši telpas kailās sienas ar krāšņiem varavīkšņu un mēnessgaismas šķidrautiem. Drīz istabā iesteidzās Marilla ar vairākiem nupat izgludinātiem Annas skolas priekšautiem. Nolikusi tos uz krēsla atzveltnes, viņa nopūtās un apsēdās. Šajā pēcpusdienā viņu atkal bija mocījušas galvassāpes, un, kaut ari tās bija pierimušas, Marilla jutās nespēcīga un sagurusi. Anna palūkojās uz viņu ar līdzcietības pilnām acīm.

-   Es no visas sirds gribētu, kaut man sāpētu galva tavā vietā, Marilla. Tevis dēļ es to paciestu ar prieku.

-   Tu jau savu daļu paveici, apdarīdama darbus un ļaudama man atpūsties, sacīja Marilla. Tev izdevās gluži labi, un kļudu bija mazāk nekā citkārt. Protams, nebija nekādas vajadzības iestivināt Metjū kabatlakatus! Un, ja cilvēks ieliek pīrāgu cepeškrāsnī, lai to sasildītu, tad parasti viņš to karstu izņem āra un ēd, nevis atstāj iekšā tik ilgi, kamēr tas pārvēršas par ogli. Bet tas jau neizskatītos pec tevis.

Galvassāpes allaž uzurdīja Marillā dzēlīgu skarbumu.

-   Vai, man ļoti žēl! Anna vainīgi teica. Kopš es to pīrāgu ieliku krāsni, man tas pilnīgi aizmirsās līdz pat šim brīdim, kaut arī es instinktīvi jutu, ka uz pusdiengalda kaut kā pietrūkst. Kad tu šorīt visu nodevi manā ziņā, es cieši apņēmos neko neiztēloties, bet tikai domāt par konkrētām lietām. Un man gāja tīri labi lidz tā pīrāga sildīšanai, bet tad man uznāca neatvairāms kārdinājums iztēloties, ka es esmu apburta princese, kura ieslodzīta vientuļā tornī, un skaists bruņinieks uz ogļmelna kumeļa traucas mani glābt. Un tā es to pīrāgu aizmirsu. Es nemaz nezināju, ka esmu iestīvinājusi kabatlakatus. Visu laiku, kamēr tos gludināju, es centos izdomāt vārdu vienai jaunai salai, ko mēs ar Diānu atklājām upītē augšup pa straumi. Tā ir vienkārši satriecoša vieta, Marilla! Tur aug divas kļavas, un upīte plūst tai apkart. Beidzot man iešāvās prātā, ka būtu lieliski nosaukt to par Viktorijas salu, jo mēs to atklājām tieši karalienes dzimšanas dienā. Mēs abas ar Diānu esam ļoti uzticamas savai karalienei. Bet par pīrāgu un kabatlakatiem man ļoti žel. Es šodien gribēju būt īpaši laba, jo šī ir ievērojama gadadiena. Vai tu atceries, kas notika šajā dienā pirms gada, Marilla?

-   Nē, es neko īpašu nevaru iedomāties.

-    Ai, Marilla, šī ir diena, kad es ierados "Zaļajos jumtos"! To es nemūžam neaizmirsīšu. Tas bija pavērsiens manā dzīvē. Protams, tev tas nevar likties tik svarīgi. Es esmu šeit nodzīvojusi veselu gadu un bijusi ļoti laimīga. Protams, man ir bijušas savas nedienas, bet nedienas ir pārvaramas. Vai tu nožēlo, ka paturēji mani "Zaļajos jumtos", Marilla?

-    Nē, nenožēloju vis, atbildēja Marilla, kura reizēm brīnījās, kā varējusi dzīvot "Zaļajos jumtos" pirms Annas ierašanās, to nu es nevarētu teikt. Ja tu esi izmācījusies, Anna, es gribētu, lai tu aizskrien pie misis Barijas un palūdz viņu aizdot man Diānas priekšauta piegrieztni.

-Ai… bet… ir jau tik tumšs! Anna iesaucās.

-    Tumšs? Nupat tikai sāk krēslot. Un tu taču nez cik reižu esi skrējusi arī pilnīgā tumsā!

-    Es aiziešu agri no rīta, Anna steidzīgi piesolījās. Piecelšos līdz ar saullēktu un tūlīt aizskriešu, Marilla.

-     Kas tad tev atkal uznācis, Anna Šērlija? Man vajag piegrieztni jau šovakar, lai varu izgriezt tev jaunu priekšautu. Ej vien tūlīt un pasteidzies!

-   Nu tad man vajadzēs iet apkārt pa ceļu, Anna noteica, negribīgi sniegdamās pēc cepures.

-    Ko vēl ne iet ar līkumu un iztērēt veselu pusstundu! Tad jau es pati varu izdarīt to ātrāk.

-   Es nevaru iet caur Spoku mežu, Marilla! Anna izmisīgi iesaucās.

Marilla skatījās viņā platām acīm.

-     Spoku mežu? Vai tu esi zaudējusi saprašanu? Kas tas pēkšņi par Spoku mežu, es gribētu zināt?

-    Tas eglājs strauta viņā pusē, Anna čukstus atteica.

-    Kas tās par blēņām! Tādu spoku mežu vispār nekur nav! Kas tev sastāstījis tādas muļķības?

-    Neviens, Anna atzinās. Mēs ar Diānu vienkārši iztēlojamies, ka tai mežā spokojas. Visas vietas šai apkārtnē ir tik… tik… ikdienišķas. Mēs to izdomājām tīrās izklaidēšanas pēc. Mēs sākām to aprīlī. Spoku mežs ir tik romantisks, Marilla! Un mēs izvēlējāmies to eglaju tāpēc, ka tas ir tads drūms un ēnains. Ai, ko tikai mes tur neesam iztēlojušās! Šaja vakara stundā gar strautu staigā balta dāma, kas lauza rokas un žēli vaimana. Viņa parādās tad, kad ģimenē kādam jāmirst. Un to stūri aiz Puķupils apsēdis maza, nonāvēta bērna rēgs; tas piezogas no aizmugures un satver tavu roku ar saviem aukstajiem pirkstiem re, tā! Ai, Marilla, man jau, iedomājoties vien, skrien drebuļi pār kauliem! Un pa taku turp un atpakaļ soļo kāds vīrs bez galvas, un pa zaru starpām uz tevi glūn skeleti. Ai, Marilla, tagad es tumsā vairs neparko nevaru iet caur Spoku mežu. Tie baltie rēgi, kas slēpjas kokos, noteikti mani sagrābs!

-    Nē, kur tas dzirdēts! iesaucās Marilla, pārsteiguma gluži apstulbusi. Anna Šērlija, vai tu gribi man iestāstīt, ka tici visām šim savas iztēles radītajām nejēdzībām?

-   Ne jau nu gluži ticu, Anna sastomījās. Vismaz dienas gaismā neticu. Bet, kad iestājas tumsa, tad viss ir citādi, Marilla. Tad pienāk spoku laiks.

-   Tadu spoku vispār nav, Anna.

-   Nē, ir gan, Marilla! Anna dedzīgi iesaucās. Es zinu cilvēkus, kas tos ir redzējuši. Un tie ir godājami cilvēki. Čārlijs Slouns saka, viņa vecāmāte esot redzējusi, kā viņa vectēvs vienu vakaru dzen mājās govis, un vecais virs jau gadu bijis zem zemes. Saproti taču, ka Čārlija Slouna vecāmāte neies tāpat vien stāstit niekus. Viņa ir ļoti reliģioza sieviete. Un misis Tomasas tēvu vienu vakaru mājupceļā vajāja ugunīgs jērs ar nocirstu galvu, kas karājās tikai ādas strēmelē. Viņš teica, ka tas noteikti bijis viņa braļa gars, un tas esot brīdinājums, ka pēc deviņām dienām viņam jāmirst. Viņš gan nenomira pēc deviņām dienām, bet pēc diviem gadiem, tomēr nomira, tā ka taisnība jau vien bija. Un Rūbija Gillisa saka…

-    Anna Šērlija, Marilla viņu stingri pārtrauca, es tādas muļķības nekad vairs negribu dzirdēt! Man jau pašā sākumā bija šaubas, vai ar tavu iztēli viss ir kārtībā, un, ja nu tā aiziet tādos neceļos, es to nepieļaušu. Tu tūdaļ pat iesi uz Bāriju māju, turklāt tieši pa īso ceļu caur to pašu eglāju, lai tā tev ir mācība un brīdinājums. Un lai man nekad vairs nebūtu jāklausās ne par kādiem spoku mežiem!

Veltīgas bija Annas lūgšanās un asaras un to bija ne mazums, jo viņas bailes bija patiesas. Iztēle meiteni tā bija pārņēmusi, ka viņa tumsā no eglāja juta nāves bailes. Bet Marilla bija nepielūdzama. Viņa aizvadīja pārbiedēto fantazētāju līdz avotiņam un lika tai doties tālāk pār tiltu krēslainajā raudošo dāmu un bezgalvaino vīru valstībā.

-Ai, Marilla, kā tu spēj būt tik cietsirdīga? Anna šņukstēja. Kā tu jutīsies, ja kāds balts rēgs sagrābs mani un aiznesīs projām?

-    Es tomēr riskēšu, neiežēlināmā Marilla atbildēja. Tu zini, ka es vienmēr palieku pie tā, ko saku. Es tevi izārstēšu no spoku iztēlošanas. Soļo nu!

Un Anna soļoja arī. Pareizāk būtu sacīt, ka viņa klupdama pārstreipuļoja pāri tiltam un drebēdama metās projām pa briesmīgo, pustumšo taku. Anna mūžam neaizmirsa šo gājienu. Tagad viņa rūgti nožēloja, ka ļāvusi savai iztēlei tik lielu vaļu. Pašas iedomu rēgi uzglūnēja viņai no katras ēnas, stiepdami savas aukstās, kaulainās rokas pēc pārbiedētās meitenes, kas tos bija radījusi. Balta bērza tāss, ko vējš pūta augšup no ieplakas pa brūno meža grīdu, lika viņas sirdij gluži pamirt aiz šausmam. Divi veci, lieli zari, kas čīkstēdami berzās viens pret otru, bija pietiekams iemesls, lai meitenes piere pārklātos saltiem sviedriem. Sikspārņu šaudīšanās tumsā virs galvas viņai bija tikpat kā lidojošo rēgu spārnu vēdas. Kad Anna nokļuva līdz mistera Bella laukam, viņa metās pār to tādā ātrumā, it kā pakaļ dzītos vesela balto spoku armija, un Bāriju virtuvē meitene ieskrēja tā aizelsusies, ka tik tikko spēja izsacīt savu vajadzību. Diānas nebija mājās, tātad neradās iemesls pirms atpakaļceļa brīdi uzkavēties. Vajadzēja vien atkal mērot drausmīgo ceļu. To Anna nogāja aizvērtam acīm, nolēmusi, ka labāk ir pārsist galvu pret koku nekā ieraudzīt savā priekšā kādu no baltajiem rēgiem. Kad viņa beidzot pārstreipuļoja pāri baļķu tiltam, viņai izlauzās gara, dreboša atvieglojuma nopūta.

Tātad neviens tevi nenogrāba vis? bez jebkādas līdzjūtības noprasīja Marilla.

-Ai, Mar-Marilla, Anna izgrūda, turpmāk m-man 1-1-laikam p-p-pilnīgi p-p-pietiks ar ikdienišķām v-v-vietām!

JAUNS ATKLĀJUMS GARŠVIELU LIETOŠANĀ

-   Vai dieniņ, misis Lindijai patiešām taisnība pasaule notiek tikai nemitīgas tikšanās un šķiršanās! Anna žēlabaini pavēstīja, jūnija pēdējā dienā pārnākusi no skolas un nolikusi uz virtuves galda savu tāfelīti un grāmatas; pēc tam viņa noslaucīja sarkanās acis pavisam slapjā kabatlakata. Vai nebija labi, Marilla, ka es šodien paņēmu līdzi uz skolu vēl vienu kabatlakatiņu? Man jau bija tāda priekšnojauta, ka var ievajadzēties.

-    Man ne prātā nenāca, ka tev tik ļoti patīk misters Filipss, lai tu viņa prombraukšanas dēļ pieraudātu divus kabatlakatus, noteica Marilla.

-    Man liekas, es nemaz neraudāju tāpēc, ka man viņš tik ļoti patiktu, Anna atzinās. Raudāju vienkārši tāpēc, ka raudāja visas citas. Pirmā iesāka Rūbija Gillisa. Viņa vienmēr ir teikusi, ka neciešot misteru Filipsu, bet, tikko viņš piecēlās, lai sacītu atvadu runu, Rūbija sāka raudat pilnā sparā. Un pēc tam cita aiz citas sāka raudat arī pārējās. Es mēģināju turēties, Marilla. Pūlējos atcerēties to reizi, kad misters Filipss mani nosēdināja blakām Gil… blakam puikam, un to reizi, kad viņš par mani rakstīja uz lielās tāfeles, un kā viņš mani ir saucis par vislielāko nejēgu ģeometrijā un ka smejies par manām rakstības kļūdām, un visas reizes, kad viņš bijis tik nejauks un dzēlīgs, bet tas neko nelīdzēja, Marilla, man vienkārši bija jāraud, un cauri. Džeina Endrū jau veselu mēnesi runāja par to, cik priecīga būšot, kad misters Filipss aizbraukšot, un apgalvoja, ka nenobirdināšot nevienu asaru. Un zini, viņa brēca trakāk par visām citām, un viņai vajadzēja aizņemties brāļa kabatlakatu puikas jau, protams, neraudāja -, jo pati savu viņa nemaz nebija paņēmusi līdzi pārliecībā, ka nevajadzēs. Ai, Marilla, mums sirds plīsa vai pušu! Misters Filipss teica aizgrābjošu atvadu runu, kas sākās ar vārdiem: "Nu mūsu šķiršanās brīdis ir klāt." Tas bija tik aizkustinoši! Un viņam pašam ari bija asaras acis, Marilla. Ai, cik man bija briesmīgi žēl, ka es esmu tik daudz runājusi stundu laikā un zīmējusi viņu uz savas tāfelites, un zobojusies par viņu un Prisiju. Varu tev atzīties man gribējās, kaut es būtu bijusi tāda paraugskolniece kā Minnija Endrū. Viņai vismaz bija tīra sirdsapziņa. Meitenes raudāja visu ceļu mājup no skolas. Kerija Slouna ik pa brīdim atkārtoja: "Nu mūsu šķiršanās brīdis ir klāt," un mēs atkal sākām no gala un tā daudzreiz pēc kārtas, kad vien draudēja briesmas aizmirsties un ļaut vaļu jautrībai. Man ir bezgala skumji, Marilla. Bet cilvēks taču nevar krist dziļā izmisumā, kad priekšā ir divus mēnešus garš brīvlaiks, vai ne? Turklāt mēs satikām jauno mācītāju un viņa sievu, kas nāca no stacijas. Kaut arī es tik ļoti sēroju par mistera Filipsa prombraukšanu, man tomēr bija ari zināma interese par jauno mācītāju, un tas taču saprotams, vai ne? Viņam ir ļoti skaista sieva. Tas ir, ne nu gluži izcila skaistule, bet mācītājam par sievu jau nemaz laikam nederētu izcila skaistule, jo tas varētu būt slikts paraugs. Misis Lindija saka -

Ņūbridžas mācītāja sieva rādot ļoti sliktu paraugu, jo pārāk moderni ģērbjoties. Mūsu jaunā mācītāja sieva bija ģērbusies zilā muslīna kleitā ar burvīgām, kuplām piedurknēm, un cepure viņai bija izgreznota ar rozēm. Džeina Endrū teica, ka, pēc viņas domām, kuplas piedurknes mācītāja sievai esot pārak pasaulīgas, bet es gan neko tik nežēlīgu neteicu, Marilla, jo es zinu, ko nozīmē ilgoties pēc kuplām piedurknēm. Turklāt viņa taču pavisam nesen kļuvusi par mācītāja sievu, tāpēc viņai šis tas ir piedodams, vai ne? Viņi apmetīsies pie misis Lindijas, kamēr mācītāja maja būs savesta kārtībā.

Ja Marillu, tovakar ejot pie misis Lindijas, vadīja vēl kads cits motīvs, ne tikai vēlēšanās atdot iepriekšeja ziemā paņemtos šuvekļa rāmīšus, kā apgalvoja viņa pati, tad tā bija gluži cilvēciska vājība, kas piemita vairumam Eivonlijas iedzīvotāju. Tovakar misis Lindijas mājās atgriezās ne viena vien lieta, ko viņa savulaik bija kādam aizdevusi, reizēm pat necerēdama sagaidīt atpakaļ. Jauns mācītājs, turklāt vēl ar visu sievu, bija gluži likumīgs ziņkāres objekts klusā lauku ciematā, kur spilgtu notikumu nebija daudz un tie negadījās bieži.

Vecais misters Bentlijs, mācītājs, kuram Anna savulaik tika piedēvējusi iztēles trūkumu, bija nostrādājis Eivonlijā astoņpadsmit gadus. Viņš šajā vieta ieradās, būdams atraitnis, un atraitnis bija palicis līdz šai dienai, kaut arī vietējās tenkotājas viņu ik gadu pieprecināja te vienai, te otrai, te vēl kādai trešai ciemata sievietei. Pagājušā gada februārī viņš bija atkāpies no amata un aizbraucis, draudzes locekļu žēlabu pavadīts; vairums no tiem bija pieķērušies savam vecajam, labajam draudzes ganam ilgstošās saskarsmes dēļ, par spīti viņa visai necilajām runātāja dotībām. Kopš tā laika Eivonlijas draudze bija klausījusies daudzus un dažādus kandidātus un aizvietotājus, kuri katru svētdienu ieradas ar izmēģinājuma sprediķiem. Par viņu spējām sprieda augstāk stāvoši soģi un lietpratēji, taču tas netraucēja kādai mazai, sarkanmatainai meitenei vecā Katbertu sola galā izdarīt savu slēdzienu, ko viņa vēlāk pārsprieda kopā ar Metju, Marilla principā neatļāvās nedz izteikt, nedz uzklausīt kritiskas runas par mācītājiem, lai kādi tie būtu.

Es nedomāju, ka mums būtu derējis misters Smits, Metjū, Anna sprieda. Misis Lindija saka viņa runa esot bijusi pavisam bēdīga, bet man šķiet, ka viņa galvenā nelaime ir tāda pati kā misteram Bentlijam, viņam nav iztēles. Misteram Terijam turpretī tās ir par daudz, un viņš ļāva tai pārāk lielu vaļu, tāpat kā es savējai toreiz ar to Spoku mežu. Bez tam misis Lindija domā, ka viņa teoloģijas pamati neesot pietiekami droši. Misters Grešems bija ļoti jauks un ļoti reliģiozs, bet viņš stāstīja pārāk daudz joku, un cilvēkiem baznīcā bija jāsmejas, un viņš nelikās pietiekami cienīgs, bet mācītājam taču ir jābūt cienīgam, vai ne, Metju? Man ļoti pievilcīgs likās misters Māršals, bet misis Lindija saka, viņš esot neprecēts un pat saderinājies neesot viņa to visu jau bija noskaidrojusi un Eivonlijai nepavisam nederēšot jauns, neprecēts mācītājs, jo tad viņš varot ieprecēties draudzē un izraisīt visādus sarežģījumus.

Misis Lindija ir ļoti tālredzīga sieviete, vai ne, Metjū? Es ļoti priecājos, ka pieņēma misteru Alanu. Man viņš patika, tāpēc ka viņa sprediķis bija interesants, un viņš teica lūgšanu tā, it kā patiešām to izjustu, nevis skaitītu aiz paraduma. Misis Lindija saka, nekāds idealais arī viņš neesot, bet nevarot jau cerēt uz ideālu mācītāju par septiņsimt piecdesmit dolāriem gadā, un galvenais, viņa teoloģijas pamati esot pilnīgi droši, jo viņa jau paguvusi misteru Alanu iztaujāt par visiem galvenajiem ticības jautājumiem. Turklāt viņa pazīst mācītāja sievas ģimeni, un tur visi esot ļoti cienījami cilvēki un visas sievietes esot labas mājsaimnieces. Misis Lindija domā, ka labas teoloģijas zināšanas vīram un laba mājas saimniecība sievai ta esot mācītājā ģimenes vislabākā kombinācijā.

Jaunais mācītājs un viņa sieva bija jaunlaulats, patīkams paris, kam vēl nebija beidzies medusmēnesis, un abi ar aizrautību un lieliskam iecerem grasījās ķerties pie sava izraudzītā pienākuma.

Eivonlijai viņi iepatikās jau pašā sākumā. Gan vecajiem, gan jaunajiem bija pa prātam atklātais, možais vīrietis ar saviem augstajiem ideāliem un dzīvības pilnā, piemīlīga dāma, kura uzņēmās mācītājā majas saimnieces pienākumus. Anna uz vietas un no visas sirds iemīlējās misis Alanā. Viņa bija atklajusi vēl vienu radniecīgu dvēseli.

Misis Alana ir vienkārši burvīga, viņa kādā svētdienas pēcpusdienā paziņoja. Viņa ir uzņēmusies vadīt musu klasi, un viņa ir lieliska skolotājā. Viņa jau pašā sākumā pateica, ka neesot taisnīgi, ja visus jautājumus uzdod tikai skolotājs, un zini, Marilla, tas ir taisni tas, ko es vienmēr esmu domājusi. Viņa teica, ka mēs varot viņai jautāt visu, ko vien gribot, un es jau uzdevu daudzus jautājumus. Es labi protu uzdot jautājumus, Marilla.

-    Par to es nešaubos, Marilla izteiksmīgi piemetināja.

-    Citi gan neko nejautāja, tikai vēl Rubija Gillisa, un viņa gribēja zināt, vai šovasar arī būšot tāds svētdienas skolas pikniks. Man liekas, tas nebija īsti iederīgs jautajums, jo tam nebija nekāda sakara ar stundu stunda bija par Daniēlu lauvu midzenī -, bet misis Alana tikai pasmaidīja un teica, ka laikam jau būšot. Misis Alana mak ļoti jauki smaidīt, un viņai vaigos ir tik burvīgas bedrītes! Kā man gribētos tādas bedrītes, Marilla! Es vairs ne tuvu neesmu tik kaulaina kā toreiz, kad atnācu uz šejieni, bet bedrīšu man tomēr nav. Ja būtu, varbūt es varētu ietekmēt citus cilvēkus uz labu. Misis Alana teica, ka mums vienmēr vajagot censties ietekmēt citus cilvēkus uz labu. Viņa tik jauki runāja par visu! Es agrak pat iedomāties nevarēju, ka reliģija ir kaut kas tik patīkams. Man tā vienmēr likusies tada skumīga joma, bet ar misis Alanu tā nav, un es gribētu būt tada kristiete kā viņa, ja vien varētu. Nevis tada kā misters superintendents Bells.

-    Ļoti neglīti, ka tu tā runā par misteru Bellu, Marilla bargi teica. Misters Bells ir ļoti krietns cilvēks.

-     Nu, protams, krietns, Anna piekrita, bet izskatās, ka tas viņam nedod nekādu prieku. Ja es varētu būt krietna, es dejotu un dziedātu cauru dienu, jo man par to būtu prieks. Misis Alana gan laikam ir par vecu, lai dejotu un dziedātu, un tas jau arī mācītāja sievai nepiederētos. Bet es vienkārši jūtu, ka viņai ir prieks būt kristietei un viņa tāda būtu pat tad, ja varētu tikt debesīs arī bez tā.

-     Mums laikam vajadzētu kādu dienu uzaicināt misteru un misis Alanu uz tēju, Marilla domīgi teica. Viņi jau ir bijuši pie daudziem, bet pie mums vēl ne. Jāpadomā… To varētu nākamo trešdien. Tikai nesaki neko Metjū ja viņš to zinās iepriekš, tad noteikti izgudros kādu iemeslu tai dienā nebūt mājās. Pie mistera Bentlija viņš jau bija pieradis, bet iepazīties ar jaunu mācītāju viņam būs grūti, un jauna mācītāja sieva vispār nobiedēs viņu līdz nāvei.

-     Es klusēšu kā kaps, Anna apsolīja. Bet, lūdzu, Marilla, vai tu ļausi man šai dienai par godu izcept kūku? Man ļoti gribētos kaut ko izdarīt misis Alanas dēļ, un tu jau zini, ka kūkas man tagad izdodas gluži labas.

-    Tu vari izcept kārtaino kūku, piedāvāja Marilla.

Pirmdien un otrdien "Zaļajos jumtos" ritēja rosīgi sagatavošanās darbi. Mācītāja un viņa sievas apciemojums bija nopietns un svarīgs pasakums, un Marilla bija apņēmusies neļaut citām Eivonlijas saimniecēm atstāt viņu ēnā. Anna staigāja satraukuma un līksmības pārņemta. Viņa pārrunāja gaidāmo notikumu ar Diānu, kad iepriekšējā vakarā abas sēdēja krēslā uz lielajiem sarkanajiem akmeņiem pie Nimfu urgas un ar egļu sveķos samērcētiem zariņiem veidoja ūdenī varavīksnes.

-    Mums viss jau ir gatavs, Diāna, tikai mana kūka vēl ne, jo to es cepšu rīt no rīta, un vēl Marilla grib tieši pirms tējas laika izcept cepumus. Zini, Diāna, mums ar Marillu divas dienas bija darba pilnas rokas. Tā ir milzīga atbildība uzņemt mācītāju un viņa sievu. Man vēl nekad tas nav bijis jadara. Ja tu redzētu mūsu pieliekamo! Tur ir ko paskatīties. Mums būs cālis želejā un auksta mēle. Un divas želeju šķirnes, sarkana un dzeltena, un putukrējums, un ķiršu pīrāgs, un trejādi cepumi, un augļu kūka, un Marillas slavenais dzelteno plūmju ievārījums, ko viņa glabā īpaši mācītāju apciemojumiem, un drupanā kūka, un kārtainā kuka, un svaiga un pastāvējusi maize abas divas, jo var taču gadīties, ka jaunajam mācītājam ir gremošanas traucējumi un viņš svaigu maizi nevar ēst. Misis Lindija apgalvo, ka mācītājiem parasti esot gremošanas traucējumi, bet man liekas, misters Alans nav vēl tik ilgi strādājis šai amatā, lai ciestu no sekām. Man pilnīgi auksti drebuļi skrien, kad es domāju par savu kārtaino kūku! Ai, Diāna, ja nu tā neizdodas laba! Pagājušajā naktī es sapņoju, ka mani vajā kāds briesmīgs rēgs ar kartaino kūku galvas vietā.

-    Iznāks taču laba! apgalvoja Diāna, kura, īsta draudzene būdama, mācēja nomierināt un uzmundrināt. Tas gabaliņš no tavas ceptās kūkas, ko mēs pirms divām nedēļām ēdām Puķupilī, bija vienkārši lielisks.

-    Jā, bet kūkām ir tāds nelabs paradums iznākt sliktām tieši tad, kad sevišķi gribas, lai tās iznāktu labas, nopūtās Anna, iemezdama straumē īpaši labi iesveķotu zariņu. Bet nekas cits neatliek kā paļauties uz likteni un uzmanīgi piebērt miltus. Ai, paskaties, Diāna, kas par brīnišķīgu varavīksni! Vai tev neliekas, ka pēc mūsu aiziešanas virs ūdens iznirs nimfa un paņems to sev par plecu šalli?

-   Tu taču zini, ka tādu nimfu nemaz nav, iebilda Diāna. Viņas māte bija uzzinājusi par Spoku mežu un pamatīgi sadusmojusies. Kopš tā laika Diāna atturējās no fantazijas lidojumiem un aiz tīrās piesardzības neatļāvās ticēt pat tik nekaitīgām būtnēm kā nimfām.

-    Bet var taču viegli iedomāties, ka ir, iebilda Anna. Katru vakaru pirms gulētiešanas es paskatos pa logu un iztēlojos, ka te, lejā, patiešām sēž nimfa un, avotā spoguļodamās, sukā savas cirtas. Reizēm es skatos, vai neieraudzīšu rīta rasā viņas pēdas. Ai, Diāna, neatmet ticību nimfām!

Pienaca trešdienas rīts, Anna piecēlās jau saullēktā, jo satraukums viņai neļāva ilgāk gulēt. Pēc vakardienas bradāšanas pa ūdeni viņa bija saķērusi pamatīgas iesnas, taču diez vai pat ar plaušu karsoni pietiktu, lai šorīt noplaktu viņas velēšanās cept kūku. Pēc brokastīm viņa stājās pie darba. Kad beidzot bija aizvērtas cepeškrāsns durtiņas, meitene dziļi ievilka elpu.

-    Šoreiz nu gan es neko neaizmiršu, Marilla. Bet kā tu domā, vai tā pacelsies? Ja nu pēkšņi cepamais pulveris nav labs? Es ņēmu no jaunās kārbiņas. Un misis Lindija saka šodien viss esot tik atšķaidīts, ka nekad nevarot zināt, vai izdosies nopirkt labu cepamo pulveri. Misis Lindija domā, ka valdībai vajadzētu ņemt to savā ziņā, bet to jau nu mēs nepiedzīvošot, ka toriju valdība darītu kaut ko tādu. Marilla, bet ko lai iesāk, ja tā kuka nepaceļas?

-     Mums tāpat būs pietiekami daudz, ko ēst, Marilla nesatricināmā miera atbildēja.

Kūka tomēr pacēlās un, izņemta no cepeškrāsns, šķita viegla un mīksta kā zeltainu putu vērpete. Anna, priekā pietvīkusi, zieda sarkanās želejas kārtas un iztēle jau redzeja, kā misis Alana to ēd un varbūt pat palūdz vēl vienu gabaliņu!

-    Tu taču liksi galdā vislabāko tējas servīzi, Marilla, vai ne? viņa jautāja. Vai es drīkstu izrotāt galdu ar papardēm un mežrozītēm?

-   Tā nu ir tīrā blēņošanās, Marilla atmeta. Pēc manām domām, svarīgs ir ēdiens, nevis kaut kādi tur rotājumi.

-     Bet misis Barijai bija izrotāts galds, sacīja Anna, kurai nebija gluži sveša vecvecā čūskas viltība, un mācītājs par to viņai izteica jauku komplimentu. Tā esot bauda gan acij, gan garšai.

-    Nu, dari, kā zini, atteica Marilla, cieši apņēmusies neļaut sevi pārspēt nedz misis Barijai, nedz kādai citai namamātei. Tikai skaties, ka paliek vieta traukiem un ēdieniem!

Anna nodevās galda rotāšanai ar tādu aizrautību, ka misis Barija varēja vienīgi palikt ēnā. Ar rožu ziediem un papardēm, un ar savu īpašo māksliniecisko gaumi viņa galdu padarīja tik krāšņu, ka mācītājs ar sievu, apsēzdamies pie tā, ar sajūsmu uzteica tā skaistumu.

-    To jau Anna, Marilla paskaidroja ar dzedru taisnīguma apziņu, un Anna juta, ka misis Alanas atzinīgais smaids dara viņu gandrīz vai pārāk laimīgu šai pasaulei.

Kā Metju bija iesaistīts šajās viesībās, to zināja tikai labie eņģeļi un Anna. Viņš bija juties tik bikls un nervozs, ka Marilla jau bezcerībā atmeta ar roku, taču Anna apvārdoja veco viru tik veiksmīgi, ka tagad viņš sēdēja pie galda savās labākajās drēbēs un kreklā ar baltu apkaklīti un gluži pieņemami sarunājās ar mācītāju. Misis Alanai gan viņš neteica ne vārda, bet to jau diezin vai varēja gaidīt.

Viss ritēja gludi un jautri kā kāzu svinībās līdz tam brīdim, kad tika pasniegta Annas kārtainā kūka. Misis Alana, kura jau jutās pietiekami daudz baudījusi, sākumā atteicās. Bet Marilla, redzēdama vilšanos Annas sejā, smaidīdama teica:

-      Jums tomēr kāds gabaliņš jānogaršo, misis Alana. Anna to cepa tieši jums.

-    Tad nu gan es neatteikšos, misis Alana iesmējās un uzlika sev uz šķīvīša prāvu trijstūri, un to pašu darīja mācītājs un Marilla.

Misis Alana nokoda gabaliņu no savas kūkas, un viņas seja parādījās visai savdabīga izteiksme; tomēr viņa neteica ne vārda un cītīgi ēda tālāk. Marilla, pamanījusi viņas seju, steidzās nogaršot savu kūkas gabalu.

-    Anna Šērlija! viņa iesaucās. Ko tu īsti tai kūkai esi pielikusi?

-   Tikai to, kas teikts receptē, Marilla! Anna nelaimīga iesaucās. Ko, vai patiešām tā atkal nav laba?

-    Laba? Tā ir vienkārši briesmīga! Misis Alana, necentieties to ēst! Anna, pagaršo pati! Kadas garšvielas tu lietoji?

-     Vaniļu, atbildēja Anna ar tumši pietvīkušu seju, jo nupat bija pagaršojusi savu kūku. Tikai vaniļu. Ai, Marilla, vainīgs noteikti ir cepamais pulveris! Man jau uzreiz bija aizdomas, ka…

-    Blēņas! Aizej un atnes man to vaniļas pudelīti, kuru tu lietoji!

Anna aizskrēja uz pieliekamo un atgriezās ar mazu pudelīti, kura līdz pusei bija pilna ar brūnu šķidrumu: virsū tai bija dzeltena etiķete ar uzrakstu "Augstākā labuma vaniļa".

Marilla to paņēma, atkorķēja un paoda.

-    Lai Dievs žēlīgs, Anna, tu esi izmantojusi par garšvielu pretsāpju emulsiju! Man pirms nedeļas saplīsa emulsijas pudelīte, un es atlikumu salēju tukšā vaniļas pudelītē. Tā nu pa pusei ir mana vainavajadzēja tevi brīdināt -, bet vai tad tu tiešām nesajuti starpību pēc smaržas?

Annai sāka līt asaras par šo divkāršo negodu.

-   Nē… man bija briesmīgas iesnas! viņa izgrūda un skriešus metās ārā no istabas, uzdrāzās augšā savā jumtistabā, iekrita gultā un raudāja tik gauži kā cilvēks, kas nav īsā laikā nomierināms.

Drīz kāpnēs atskanēja viegli soļi, un kāds ienāca viņas istabā.

-    Ai, Marilla! Anna, nepaceldama galvu, šņukstēja. Es esmu apkaunota līdz mūža galam. Es nekad nespēšu to pārdzīvot. Visi par to uzzinās Eivonlijā vienmēr visi visu uzzina. Diana jautās, ka izdevās mana kuka, un man vajadzēs pateikt viņai patiesību. Un es vienmēr visiem būšu tā meitene, kas kūkai garšvielu vietā pielika pretsāpju emulsiju. Gil…

puikas skolā nekad nebeigs par mani smieties. Ai, Marilla, ja tevī ir kaut drusciņa kristīgas līdzcietības, tad neliec man tagad iet leja un mazgāt traukus. Es tos nomazgāšu, kad mācītājs ar sievu būs aizgājuši, bet es nekad vairs nevarēšu skatīties misis Alanai acis. Varbūt viņa domās, ka es gribēju viņu noindēt. Misis Lindija zinot kadu bāreni, kas mēģinājusi noindēt savu labdari. Bet emulsija nav indīga. Ta ir domāta iekšējai lietošanai, protams, nejau kūkās. Vai tu to nevaretu pateikt misis Alanai, Marilla?

-    Labāk celies un pasaki viņai pati! sacīja mundra balss.

Anna pielēca kājās un ieraudzīja pie gultas stāvam misis Alanu, kas lūkojās viņā ar jautrām liesmiņām acīs.

-     Mīļā meitenit, tev nepavisam nevajag tā raudāt, viņa teica, patiesi norūpējusies par Annas traģisko izskatu. Tā taču ir tikai nieka kļūda, kas varēja gadīties jebkuram.

-     Ai nē, uz tādu kļūdu esmu spējīga tikai es, Anna izmisusi sacīja. Un man ta gribējās izcept jums sevišķi garšīgu kuku, misis Alana!

-   Jā, mīļā, es zinu. Un vari man ticēt, ka es esmu tikpat priecīga un pateicīga par tavu laipmbu un gādību, kā būtu tad, ja kuka būtu izdevusies labi. Tagad neraudi vairs un nāc man parādīt savu puķu dārzu. Mis Katberta stāsta, ka tev esot pašai savs dārza stūrītis. Man gribētos to redzet, jo mani ļoti interesē puķes.

Anna ļāva novest sevi lejā un nomierināt un domāja tas patiesi ir laimīgs liktenis, ka misis Alana ir radniecīga dvēsele. Par kuku vairs netika runāts, un, kad viesi aizgāja, Anna apjauta, ka šis vakars viņai pagājis krietni patīkamāk, nekā varētu cerēt, ņemot vērā briesmīgo negadījumu. Tomēr viņai vajadzēja smagi nopūsties.

-   Marilla, vai nav patīkami domāt, ka rīt būs jauna diena, kurā vēl nav izdarīta neviena kļūda?

-   Gan jau paspēsi izdarīt ne vienu vien, atbildēja Marilla. Kļūdās un pārpratumos tevi neviens nevar pārspēt, Anna.

-   Jā, to es zinu, sērīgi apstiprināja Anna. Bet vai tu esi ievērojusi mani vienu cerīgu īpašību, Marilla? Es nekad neizdaru vienu un to pašu kļūdu divreiz.

-   Nez, vai no tā ir kāds labums, ja tu vienmēr atrodi iespēju izdarīt jaunas.

-   Vai, kā tu nesaproti, Marilla? Ir taču jābūt robežai, cik kļūdu viens cilvēks var izdarīt, un, kad es tikšu līdz galam, tad kļūdu vairs nebūs. Tā ir ļoti mierinoša doma.

-    Ej labāk un atdod to kūku cukam, sacīja Marilla.Neviens cilvēks jau tādu neēdīs pat Džerijs Bots ne.

XXII ANNA TIEK IELŪGTA UZ TĒJU

Nu, kāpēc tev atkal acis sprāgst no pieres ārā? noprasīja Marilla, kad Anna pēc gājiena uz pastu bija atgriezusies mājās. Vai esi atklājusi vel kadu radniecīgu dvēseli?

Saviļņojums kā mākonis aptvēra Annu no galvas lidz kājām, mirdzēja viņas acis un kvēloja katrā sejas vaibstā. Viņa bija skrējusi šurp pa taku, dejodama kā vēja nests gars, kas traucas caur rāmo augusta pievakares saulesgaismu un kūtrajām ēnām.

-   Nē, Marilla, bet vai tu vari iedomāties? Es esmu ielūgta rīt pēcpusdienā uz tēju mācītāja mājā! Misis Alana man pasta atstājusi vēstuli. Tu tikai paskaties, Marilla! "Mis Annai Šērlijai "Zaļajos jumtos"." Pirmo reizi mani kāds nosaucis par "mis"! Kādas trīsas mani pārņēma! Es šo vēstuli mūžam glabāšu starp saviem lielākajiem dārgumiem.

-     Misis Alana man teica, ka gribot pēc kārtas ielūgt pie sevis visas savas svētdienas skolas audzēknes, sacīja Marilla, gaužam vesi uzņemdama šo ārkārtējo notikumu. Tev tāpēc nebūt nav tik briesmīgi jāsatraucas. Mācies taču uzņemt jaunumus mierīgi, bērns!

Bet Annai uzņemt jaunumus mierīgi nozīmētu pilnīgi mainīt savu dabu. Viņas kaismīgo dvēseli visi dzīves prieki un pārestības skāra ar trīskāršu kvēli. Marilla to juta un drusku raizējās, apjauzdama, ka dzīves kāpumi un kritumi var pārlieku sāpīgi skart šo impulsīvo būtni, bet neaptverdama, ka to var līdzsvarot un vēl vairāk nekā līdzsvarot vienlīdz spēcīgi prieka un līksmes pārdzīvojumi. Tapec Marilla uzskatīja, ka viņas pienākums ir ievirzīt Annas emocijas rāmi vienveidīgā gultnē, kas meitenei būtu tikpat sveša un nepieņemama kā saules staram strautā. Marilla bija spiesta skumīgi atzīt, ka sevišķu panākumu viņai nav. Lolotas cerības vai plāna iziršana gremdēja Annu "izmisuma dziļumos". To piepildīšanās uzšūpoja viņu reibinošos sajūsmas augstumos. Marillai jau sāka zust cerība, ka izdosies šo nevaldāmo garu pārveidot mazā paraugmeitene ar izsmalcinātām manierēm un nevainojamu uzvešanos. Diez vai viņa arī atzītu to vienkāršo patiesību, ka viņai Anna vislabāk patīk tieši tada, kāda ir.

Anna tovakar aizgāja gulēt dziļi nelaimīga, jo Metjū bija pateicis, ka iegriezies ziemeļaustrumu vējš un viņš baidoties, ka rit līs lietus. Papeļu lapotņu šalkas ap maju viesa viņā nemieru, jo tās tik ļoti izklausijas pec lietus lāšu čaboņas, un dobjais, tālais līča troksnis, kurā meitene citkārt klausījās ar prieku, jo viņai patika viļņu svešatnais, skanīgais, satraucošais ritms, šobrīd šķita kā vētras un nelaimes vēstnesis sīkajai meitenei, kura tik ļoti vēlējās skaistu dienu. Annai likās, ka viņa nekad nespēs sagaidīt rītu.

Taču visam reiz pienāks gals, ari naktij pirms dienas, kurā esam ielūgti macitaja mājā uz tēju. Rīts, par spīti Metju pareģojumam, atausa skaidrs, un Annas noskaņojums uzbangoja laimīgos augstumos.

-Ai, Marilla, mani šodien ir pārņēmis kaut kas tāds, kas man liek mīlēt ikvienu, ko es redzu! viņa iesaucās, mazgādama brokastu traukus. Tu nemaz nevari iedomāties, cik es vienreizēji jūtos! Vai nebutu lieliski, ja tas turpinātos mūžam? Es noteikti varētu būt paraugmeitene, ja mani katru dienu kāds ielūgtu uz teju. Bet, Marilla, tas ir ari svinīgs notikums. Es esmu ļoti satraukta. Ja nu es neprotu uzvesties, kā pienākas? Tu jau zini, ka es nekad neesmu bijusi mācītājā mājā uz tēju, un es neesmu droša, ka zināšu visus uzvešanās noteikumus, kaut arī es cītīgi mācījos Etiķetes nodaļu no "Ģimenes vēstneša", jau kopš ierados šajā mājā. Man tik ļoti bail, ka izdarīšu kaut ko muļķīgu vai aizmirsīšu kaut ko svarīgu, kas jāatceras. Vai pieklājas ņemt no kada ediena otru porciju, ja to ļoti, ļoti gribas?

-    Tava nelaime, Anna, ir tā, ka tu pārlieku daudz doma pati par sevi. Tev vajadzētu domāt par misis Alanu un par to, kas viņai būtu vispatīkamāk, aizrādīja Marilla, šoreiz patiešām izteikdama prātīgu un trāpīgu padomu. Anna to tūdaļ saprata.

-    Tev taisnība, Marilla. Es pamēģināšu par sevi vispār vairs nedomāt.

Šķiet, ka Annas viesošanās pagaja bez īpašiem "etiķetes" pārkāpumiem: meitene pārradās mājās krēslā, kad plašajās, augstajās debesīs kvēloja koši dzelteni un sārti mākoņi, un jutās bezgala pacilāta; sēdēdama uz lielas, sarkanas akmens plātnes virtuves durvju priekšā, ielikusi savu nogurušo, cirtaino galvu Marillai klēpī, viņa laimīga atstāstīja Marillai visus dienas notikumus.

Dzestrs vējš pūta no rietumu egļotajiem pakalniem pār plašajiem labības laukiem un svilpoja papeļu lapotnēs. Virs augļu dārza mirdzēja vientuļa, spoža zvaigzne, un uz Mīlētāju takas starp papardēm un šalcošajiem zariem zibēja jāņtārpiņu uguntiņas. Anna stāstīdama tas vēroja un juta, ka vējš, zvaigznes un jāņtārpiņi saplūduši visi kopā viena vārdos neizsakāma salda burvībā.

-    Ai, Marilla, es tik aizraujoši pavadīju laiku! Es jūtu, ka neesmu dzīvojusi veltīgi, un tā jutīšos vienmēr, pat tad, ja mani nekad neviens vairs neielūgtu uz tēju mācītājā mājā. Kad es tur ierados, misis Alana sagaidīja mani durvīs. Viņa bija ģērbusies brīnišķīgā, bāli sārtā muslīna kleitā ar daudziem volāniem un pusgarām piedurknēm, un viņa izskatījās pilnīgi pēc eņģeļa. Man patiešām liekas, ka es gribētu but mācītāja sieva, kad izaugšu liela, Marilla. Mācītāju droši vien netraucētu mani sarkanie mati, jo viņš nedomātu par tik pasaulīgam lietām. Bet tad gan, protams, man vajadzētu būt no dabas krietnai, un tāda jau es nekad nebūšu, tāpēc nav nozīmes par to domāt. Daži cilvēki ir krietni jau no dabas, un citi nav. Es esmu no tiem citiem. Misis Lindija saka, es esot pilna iedzimtā grēka. Lai cik ļoti es cenšos būt krietna, man nekad neizdodas tik labi kā tiem, kuri ir krietni jau no dabas. Tas laikam ir tāpat kā ar ģeometriju. Bet kā tu doma, gribēšana un centība taču ari kaut ko nozīmē, vai ne? Misis Alana ir no tiem cilvēkiem, kas ir krietni un labi jau no dabas. Es viņu šausmīgi mīlu. Zini, ir daži cilvēki, tādi kā Metjū un misis Alana, kurus var mīlēt uzreiz bez kādām pūlēm. Un ir citi, tādi kā misis Lindija, kurus mīlēt ir pamatīgi jāpiespiežas. Tu, cilvēks, zini, ka tev pienākas viņus mīlēt, jo viņi tik daudz zina un tik čakli strādā draudzes labā, bet tev tas visu laiku sev jāatgadina, citādi aizmirstas. Mācītāja mājā uz tēju bija vēl viena meitene no Vaitsendas svētdienas skolas. Viņu sauca Loreta Bredlija, un viņa bija ļoti jauka meitene. Ne gluži radniecīga dvēsele, tomēr jauka. Mēs eleganti padzērām tēju, un man liekas, es ievēroju visus pieklājības noteikumus. Pēc tējas misis

Alana spēlēja un dziedāja, un aicināja mūs ar Loretu dziedat līdzi. Misis Alana teica, ka man esot laba balss un man vajadzētu dziedāt svētdienas skolas korī. Tu nevari iedomāties, kā mani pacilāja jau šī doma vien! Es jau sen ilgojos dziedāt svētdienas skolas korī, tāpat kā Diāna, bet baidījos, ka tadu godu es nekad neizpelnīšos. Loretai vajadzēja drīz iet mājās, jo Vaitsendas viesnīcā šovakar ir liels koncerts, kurā viņas māsa deklamēs dzeju. Loreta teica, ka viesnīcas amerikāņi katru otro nedēļu rīkojot koncertus par labu Sarlottaunas slimnīcai un viņi tur aicinot piedalīties daudzus Vaitsendas iedzīvotājus. Loreta teica, ka varbūt arī viņu kādreiz uzaicināšot. Es skatījos uz viņu ar lielu bijību. Kad viņa bija aizgājusi, mēs ar misis Alanu no sirds izrunājāmies par dzīvi. Es viņai visu izstāstīju par misis Tomasu, par dvīņiem, par Ketiju Morisu un Violetu, par ierašanos "Zaļajos jumtos" un par savam grūtībām ģeometrijā. Un vai tu vari iedomāties, Marilla? Misis Alana man teica, ka arī viņa esot ģeometrijā galīga nejēga. Tu nemaz nezini, kā tas mani iedrošināja! īsi pirms manas aiziešanas mācītāja mājā ieradās misis Lindija, un vai zini ko, Marilla? Aizbildņi esot sarunājuši jaunu skolotāju, un tā esot dāma. Viņu saucot mis Mjūriela Steisija. Vai tas nav romantisks vārds? Misis Lindija teica, ka Eivonlijā vēl nekad neesot bijusi sieviete par skolotāju, un viņa domā, tas būšot bīstams jauninājums. Bet man liekas, tas būs lieliski, un es jau tagad nezinu, kā aizvadīšu tās divas nedeļas līdz skolas sākumam, man tik briesmīgi gribas viņu redzēt!

XXIII NEGADĪJUMS SVINĪGA PASĀKUMA LAIKĀ

Iznāca tā, ka Annai vajadzēja gaidīt ilgāk nekā šīs divas nedēļas. Kopš notikuma ar emulsijas kūku bija pagājis jau gandrīz mēnesis, tātad neizbēgami vajadzēja gadīties kādai jaunai ķibelei; tiesa, bija gadījies, ka viņa aiz izklaidības vājpienu ielej nevis cukēdiena spainī, bet dzijas kamolu groziņā, un, iztēles pasaulē iegrimusi, no baļķu tiltiņa iekāpj tieši upē, taču tie bija tīrie sīkumi, kas nepelna uzmanību.

Nedēļu pēc viesošanās mācītāja mājā Diāna Barija sarīkoja viesības.

Mazam, izmeklētam draugu lokam, Anna paskaidroja Marillai. Tur būs tikai mūsu klases meitenes.

Laiks pagāja ļoti jauki, un nekas nevēlams nenotika līdz pat pēcpusdienai, kad meitenes pec tējas izgāja Bāriju dārzā; speles un rotaļas tobrīd jau bija mazliet apnikušas un kaut kur dziļumos brieda vilinošas nerātnības, kas itin drīz draudēja lauzties uz āru. Un tas notika tā dēvētajā "izaicinašanas" formā.

Tolaik "izaicināšana" bija ļoti iecienīts izklaidēšanās veids Eivonlijas pusaudžu vidū. Tas bija sācies starp zēniem, bet drīz pargaja arī uz meitenēm, un varētu sarakstīt veselu grāmatu par visām muļķībām, kas tovasar tika pastradatas Eivonlijā, tāpēc ka vainīgie tika "izaicināti" tās pastrādāt.

Vispirms Kerija Slouna izaicināja Rubiju Gillisu uzkāpt līdz noteiktam augstumam lielā, vecā vītolā, kas auga durvju priekšā, un Rūbija Gillisa tiesa, drebēdama bailēs no resnajiem, zaļajiem kāpuriem, kas bija apsēduši koku, un no savas mātes, ja gadītos saplēst jauno muslina kleitu, to veikli izdarīja, par manāmu nepatiku jau minētajai Kerijai Slounai.

Pēc tam Džosija Paja izaicinaja Džeinu Endrū aplēkt uz kreisas kājas apkārt dārzam, neapstājoties un nepieliekot pie zemes labo kāju; Džeina Endrū to varonīgi mēģināja, bet pie trešā stūra padevās un bija spiesta atzīt sevi par uzvarētu.

Ta ka Džosijas triumfs izpaudās redzamāk, nekā pieļauj laba gaume, Anna Šērlija izaicināja viņu nostaigāt pa dārza austrumpuses dēļu žoga augšmalu. Jāteic, ka "staigāt" pa dēļu žogu nebūt nav tik viegli, kā varētu likties tam, kurš to nav mēģinājis darīt, tur nepieciešams itin daudz prasmes un vēsa prāta. Tomēr Džosija Paja, kurai varbūt trūka dažu citu draugu pulka nozīmīgu un iecienītu īpašību, no dabas bija apveltīta vismaz ar prasmi staigāt pa dēļu žogiem un šo prasmi bija atbilstoši izkopusi. Džosija nostaigāja visā garuma pa Bāriju dārza žogu ar tadu bezrūpību, kam vajadzēja bez vārdiem apliecināt: šāds sīkums nu gan nav izaicinājuma vērts. Viņas veikums tika uzņemts ar negribīgu apbrīnu, jo vairums meiteņu, kuras kādreiz bija neveiksmīgi pulējušās staigāt pa žogiem, prata to novērtēt. Džosija nolēca no sētas staba, pietvīkusi uzvaras prieka, un uzmeta Annai izaicinošu skatienu.

Anna atmeta atpakaļ sarkanas bizes.

Paieties pa šādu īsu, zemu sētas gabaliņu jau nu nav nekāda lielā māksla, viņa noteica. Es

Marisvilā pazinu vienu meiteni, kura varēja nostaigāt pa jumta kori!

-    Tam nu gan es neticu, Džosija kategoriski paziņoja. Neticu, ka vispār kāds ir spējīgs staigāt pa jumta kori. Vismaz tu jau nu noteikti to nevarētu!

-   Ak nevarētu? Anna iesaucās.

-     Nu tad es izaicinu tevi to izdarīt! Džosija pasludināja. Izaicinu tevi uzkāpt tur augšā un nostaigāt pa Bāriju mājas virtuves jumta kori!

Anna nobālēja, taču te nu acīmredzot atlika tikai viens. Viņa devās uz mājas pusi, kur pret virtuves jumtu stāvēja pieslietas redeļu kāpnes. Visām piektklasniecēm izlauzās daudzbalsīgs: Ai! kas pauda gan satraukumu, gan bailes.

-    Nedari to, Anna! Diāna lūdza. Tu nokritīsi zeme un nositīsies. Neklausies Džosijā Pajā! Nav godīgi izaicināt otru uz tik bīstamu rīcību.

-     Man tas jādara. Uz spēles likts mans gods, Anna svinīgi atbildēja. Vai nu es nostaigāšu pa šo kori, Diāna, vai arī iešu bojā. Ja es nositīšos, tu vari paturēt manu pērlīšu gredzenu.

Mema klusuma pavadīta, Anna uzkapa līdz jumtam, sasniedza kori, lēnām izslējās taisni uz nedroša pamata un devās uz priekšu, cauri reibonim apjauzdama, ka atrodas nepatīkami augstu no zemes un ka gājienā pa jumta kori sevišķi nepalīdz pat iztēles spējas. Tomēr viņai izdevās paspert vairākus soļus, iekams pienāca nelaimes brīdis. Tad meitene sagrīļojās, zaudēja līdzsvaru, paklupa un krita, kūleņodama lejup pa saules nokarsēto jumtu, līdz izkrita cauri vīnstīgu biezoknim un atsitas pret zemi; tas notika tik ātri, ka izbiedētais meiteņu pulciņš tikai pēc tam paguva izgrūst vienlaicīgu šausmu kliedzienu.

Ja Anna būtu nokritusi no jumta tajā pusē, pa kuru uzkāpa augšā, droši vien Diāna patiesi būtu tūdaļ mantojusi viņas pērlīšu gredzenu. Par laimi, meitene krita uz otru pusi, kur jumts sniedzās pāri lievenim un tik tuvu pienāca zemei, ka kritiens nevarēja beigties pārlieku nopietni. Tomēr, kad Diāna kopā ar citām meitenēm paniskā skrējienā aizdrāzās mājas otrā pusē tikai Rūbija Gillisa palika stāvam kā zemē iemieta un sāka histēriski raudāt -, viņas ieraudzīja Annu bālu un nevarīgu guļam sapluinīta vīnstīgu mudžekļa vidū.

-Anna, vai tu esi pagalam? iekliedzās Diāna, nomezdamās ceļos pie draudzenes. Ai, Anna, mīļā Anna, pasaki kaut vienu vārdu… pasaki, vai tu esi dzīva vai ne!

Par milzu atvieglojumu visām meitenēm un jo īpaši Džosijai Pajai, kuru, par spīti iztēles trukumam, jau bija pārņēmušas baisas nākotnes vīzijas viņa mūžam tiks uzlūkota par Annas Šērlijas pāragrās un traģiskās nāves cēloni! Anna nedroši piecelās sēdus un vārgā balsī atbildēja:

-   Nē, Diana, es neesmu pagalam, bet, šķiet, esmu zaudējusi samaņu.

-   Kurā vietā? šņukstēja Kerija Slouna. Ai, saki, kurā vietā, Anna!

Pirms Anna paguva atbildēt, pagalmā parādījās misis Barija. Ieraudzījusi viņu, Anna mēģināja piecelties kājās, taču ar īsu, sāpīgu kliedzienu atkrita atpakaļ.

-     Kas noticis? Kur tev sāp? prašņāja misis Barija.

-     Potīte, izdvesa Anna. Ai, Diāna, lūdzu, sameklē tēvu un palūdz, lai viņš mani aiznes uz mājam! Pati es nevarēšu aiziet. Un uz vienas kājas aizlēkt tik tālu arī nevarēšu, ja jau Džeina nevarēja pat aplēkt apkārt dārzam.

Lasīdama dārzā vasaras ābolus, Marilla pēkšņi ieraudzīja, ka pār tiltu un augšup pa nokalni nak misters Bārijs, viņam blakām misis Barija un abiem nopakaļ tek vesels meiteņu bars. Rokās viņš nesa Annu, kuras galva nevarīgi balstijas pret viņa plecu.

Marillai tas bija jaunas atklāsmes bridis. Pēkšņajās bailēs, kas caururba viņu līdz sirds dziļumiem, sieviete aptvēra, cik daudz viņai Anna nozīmē. Viņa labprāt būtu atzinusi, ka Anna viņai patīk vēl vairāk, ka viņa tai ļoti pieķērusies. Taču šobrīd, strauji mezdamās lejup nācējiem pretī, viņa saprata, ka Anna kļuvusi viņai par lielāko dārgumu pasaulē.

-   Mister Barij, kas viņai noticis? Marilla izdvesa, tik nobālusi un satriekta, kādu šo savaldīgo, nosvērto sievieti neviens gadiem ilgi nebija redzējis.

Pacēlusi galvu, Anna atbildēja pati:

-    Neuztraucies, Marilla! Es gāju pajumta kori un nokritu zeme. Laikam esmu izmežģījusi potīti. Bet, Marilla, es taču varēju lauzt kaklu! Skatīsimies uz to no gaišākās puses.

-    Nu, kad laidu tevi uz viesībām, man vajadzēja paredzēt, ka tu katra ziņā kaut ko tādu izstrādāsi, Marilla pikti noskaldīja, vienlaikus juzdama dziļu atvieglojumu. Nesiet viņu iekšā, mister Barij, un noguldiet uz dīvāna. Ak debess, tas bērns tak ir zaudējis samaņu!

Tā bija taisnība. Sāpes pieveica Annu, piepildot vēl vienu viņas slēpto vēlēšanos. Meitene palika guļam bez samaņas.

No tīruma steigšus tika atsaukts Metjū, kurš taisnā ceļā devās pēc ārsta; drīz vien ieradies, ārsts secināja, ka ievainojums ir nopietnāks, nekā viņi bija domājuši,-Annai bija lauzta potīte.

Kad Marilla tovakar uzgāja austrumu jumtistabā pie bālās, guļošās meitenes, no gultas viņu uzrunāja sērīga balss:

-   Vai tev nav manis ļoti žēl, Marilla?

-    Tu pati biji vainīga, atbildēja Marilla, nolaizdama aizkaru un iedegdama lampu.

-    Tieši tāpēc jau tev vajadzētu mani žēlot, Anna sacīja, jo taisni tā doma, ka es pati biju vainīga, visu padara daudz grutāku. Es justos daudz labāk, ja varētu vainot kādu citu. Bet ko tu butu darījusi, Marilla, ja tevi kāds būtu izaicinājis nostaigāt pa jumta kori?

-   Es būtu palikusi stāvam uz drošas, cietas zemes un nelikusies ne zinis par tādiem izaicinātājiem. Ir gan izdomājuši nejēdzības! Marilla pukojās.

Anna nopūtās.

-    Bet tev ir liels garaspēks, Marilla. Man nav. Es vienkārši jutu, ka nevarēšu paciest Džosijas Pajas izsmieklu. Viņa par to būtu mani knābājusi visu mūžu. Un es, manuprāt, esmu tik pamatīgi sodīta, ka tev nevajadzētu dusmoties uz mani, Marilla. Izrādās, ka samaņu zaudēt nepavisam nav tik patīkami. Un man briesmīgi sāpēja, kad ārsts lika potīti kopā. Es tagad nevarēšu staigāt sešas vai septiņas nedēļas un neredzēšu mūsu jauno skolotāju. Kad varēšu ierasties skolā, viņa vairs nebūs nekāds jaunums. Un Gil… visi pa to laiku aizies man mācības priekšā. Ak, kāds es esmu nelaimes putns! Bet es centīšos to varonīgi izturēt, Marilla, ja vien tu nedusmosies uz mani.

-   Bet es jau nemaz nedusmojos, Marilla nomierinoši teica. Tu patiešām esi īsts rūpju bērns, to nevar noliegt, bet, kā jau pati teici, tu par to diezgan dabūsi ciest. Še nu, mēģini kaut ko ieest vakariņās!

-   Vai tā nav liela laime, ka man ir tada iztēle? sacīja Anna. Tā man lieliski palīdzēs pārciest šo laiku. Interesanti, ko dara cilvēki bez iztēles, kad tie salauž kaulus, Marilla?

Annai patiešām bija iemesls turpmāko septiņu garo, apnicīgo nedēļu laikā pateikties savām iztēles spējām. Tomēr tā nebija viņas vienīgais balsts. Pie viņas nāca daudz apmeklētāju un ik dienas ieskreja kāda no skolas meitenēm, kas atnesa puķes un grāmatas un izstāstīja viņai visus jaunākos notikumus Eivonlijas pusaudžu dzīvē.

-    Cik visi pret mani ir labi un laipni, Marilla! Anna laimīga nopūtās, kad pirmoreiz drīkstēja piecelties no gultas un sākt klibot pa istabu. Nav jau nekāda prieka tā gulēt, bet pat tam ir sava gaišā puse. Tad dabu redzēt, cik daudz tev ir draugu. Pat superintendents Bells bija atnācis mani apciemot, un izrādās, ka viņš ir pavisam jauks cilvēks. Nav jau gluži radniecīga dvēsele, un tomēr man viņš patīk, un man briesmīgi žēl, ka es kritizēju viņa sprediķus.

Tagad es ticu, ka viņš īstenība arī jūt tieši to, ko runā, tikai ir pieradis runāt tā, it kā nejustu. To viņš varētu pārvarēt, ja vien drusku papūlētos. Es viņam devu tādu mājienu. Stāstīju, kā es cenšos padarīt pēc iespējas interesantākas savas mazās lūgšanas. Un viņš man pastāstīja, kā pats, puika būdams, salauzis potīti. Cik savādi iedomāties, ka superintendents Bells kādreiz ir bijis zēns! Arī manai iztēlei ir robežas, jo to es nekādi nevaru iedomāties. Kad mēģinu iztēloties viņu kā zēnu, es redzu viņu ar sirmam ūsām un brillēm, tieši tadu kā svētdienas skolā, tikai mazu. Bet misis Alanu gan viegli iedomāties kā mazu meiteni. Misis Alana ir bijusi pie manis četrpadsmit reizes. Vai par to es nevaru justies lepna, Marilla? Mācītāja sievai taču ir tik daudz visādu rūpju! Un tas ir tik iepriecinoši, kad atnak tieši viņa. Vienmēr tik jautra, nekad neapgalvo, ka es pati esot vainīga un tāpēc, cerams, kļūšot labāka meitene. Kad atnāca misis Lindija, viņa to vien runāja, turklāt izteica šo cerību, ka es kļūšot labāka, tadā toni, it kā to gribētu gan, bet tam neticētu. Pat Džosija Paja bija mani apciemot. Es saņēmu viņu, cik laipni vien varēju, jo man šķiet, viņa nožēlo, ka izaicinājusi mani staigāt pajumta kori. Ja es būtu nositusies, viņai visu mūžu vajadzētu nēsāt lielu vainas smagumu uz sirds. Un Diāna ir tik uzticama draudzene! Viņa te nāca katru dienu, lai apgaismotu manu vientulīgo, skumjo guļvietu. Bet, ai, kā es priecāšos, kad varēšu iet uz skolu, jo esmu dzirdējusi tik daudz interesanta par jauno skolotāju! Visas meitenes domā, ka viņa ir burvīga. Diāna saka, viņai esot ļoti skaisti, gaiši un cirtaini mati un izteiksmīgas acis. Viņa skaisti ģērbjoties, un viņai esot kuplākās piedurknes visā Eivonlijā. Katru otro piektdienas pēcpusdienu viņa rīkojot priekšnesumus, un katram esot kaut kas jānodeklamē vai japiedalās kāda dialogā. Ai, tas liekas tik vienreizēji, jau iedomājoties vien! Džosija Paja saka, viņa to nevarot ciest, bet tas ir tikai tāpēc, ka Džosijai Pajai galīgi nav iztēles. Diāna, Rubija Gillisa un Džeina Endrū nākamajai piektdienai gatavo skeču, kas saucas "Rīta apciemojums". Un tajās piektdienas pēcpusdienās, kad šo sarīkojumu nav, mis Steisija viņus ved ārā uz mežu, un viņi pēta papardes, puķes un putnus. Un katru rītu un vakaru viņiem ir vingrošana. Misis Lindija saka, viņa nekad neesot dzirdējusi par tamlīdzīgām izdarībām un re, kas notiekot, kad par skolotāju pieņemot dāmu. Bet man tas liekas lieliski, un es domāju, ka mis Steisija noteikti būs radniecīga dvēsele.

Viens nu ir pilnīgi skaidrs, Anna, Marilla teica, kritiens no Bāriju jumta nekādi nav kaitējis tavai mēlei!

XXIV MIS STEISIJA AR SKOLĒNIEM RĪKO KONCERTU

Bija jau oktobris, kad Anna beidzot varēja atgriezties skolā, skaists, sarkani zeltains oktobris ar rāmiem, dzestriem rītiem, kad ielejas pilda zvīļoša migla violetos, pērļainos, sudrabotos, viegli sārtos un dūmakaini zilganos toņos itin kā rudens gari būtu to izklājuši žāvēties saules staros. Rasa bija tik liela, ka pļavas mirdzēja kā sudraba paklāji, un visas bedres un ieplakas pildīja čaukstošu lapu kaudzes. Bērzu gatve stiepās kā liels, dzeltens plīvurs, un gar tās malām papardes bija kļuvušas sausas un brūnganas. Gaisā valdīja kaut kas tāds, kas mazu meiteņu sirdis iededza vēlēšanos aši un ar prieku steigties uz skolu, un Anna ļoti priecājās, ka atkal sēž sava brūnajā sola blakām Dianai, ka otrā ejas pusē grozās Rūbija Gillisa, ka Kerija Slouna sūta slepenas zīmītes un Džūlija Bella no pēdējā sola liek padot viņai "košļājamo" sveķu gabalu. Anna noasināja zīmuli, sakārtoja solā attēlus un laimīgi nopūtās. Dzīve patiešām ir ļoti interesanta!

Jaunajā skolotājā viņa saskatīja vēl vienu uzticamu un izpalīdzīgu draugu. Mis Steisija bija dzīvības pilna un reizē iejūtīga jauna sieviete, kam piemita lieliskās spējas saistīt un saglabāt savu skolēnu simpātijas un katra saskatīt un izcelt vislabāko gan garīgā, gan morālā ziņā. Šajā veselīgajā gaisotnē Anna uzplauka kā puķe un nesa mājās aplaimotajam Metjū un kritiskajai Marillai jūsmīgus ziņojumus par skolas darbu un plāniem.

Es mīlu mis Steisiju no visas sirds, Marilla. Viņa ir īsta dama, un viņai ir tik jauka balss! Šodien mums bija deklamāciju pēcpusdiena. Kā man būtu gribējies, lai jūs būtu tur un dzirdētu, kā es skaitu "Mariju, skotu karalieni"! Es tajā ieliku visu savu dvēseli. Kad mēs nācām mājās, Rūbija Gillisa man teica, ka viņai aukstas tirpas skrējušas pār muguru, dzirdot, kā es izrunāju vārdus "Nu ardievas teic mana sievietes sirds".

-   Mmm… Tu man to kādu dienu varētu šķūni noskaitīt, ierosināja Metjū.

-   Jā, protams, es to izdarīšu, Anna domīgi teica, bet es zinu, ka tik labi man vairs neizdosies. Tas nebūs tik satraucoši kā tad, kad, elpu aizturot, klausās visa skola. Es zinu, ka man neizdosies tā, lai tev tirpas skrietu pār muguru.

-   Misis Lindijai gan esot skrējušas tirpas, kad viņa redzējusi, ka zēni rāpjas lielo koku pašās galotnēs pēc vārnu ligzdām viņnedēļ piektdien Bellu pakalnā, sacīja Marilla. Nudien, jābrīnās, kā mis Steisija to pieļava.

-    Bet mums vajadzēja vienu vārnas ligzdu dabas mācības stundai, Anna paskaidroja. Dabas pēcpusdienas ir brīnišķīgas, Marilla. Un mis Steisija visu tik lieliski izskaidro! Mums par šīm dabas pēcpusdienām jāraksta sacerējumi, un man padodas vislabākie.

-    Izklausās ļoti iedomīgi, kad tu tā runā. To lai saka tava skolotāja.

-    Bet viņa jau arī to teica, Marilla! Un es nemaz neesmu iedomīga. Ka es varu būt iedomīga, kad zinu, kāda nejēga esmu ģeometrijā? Patiesībā es gan sāku tur drusciņ redzēt kādu skaidrību. Mis Steisija māk tik labi izskaidrot! Bet īsti labi ta man nekad nepadosies, un tāpēc es nepavisam neesmu augstās domās par sevi. Bet sacerējumus rakstīt man briesmīgi patīk. Parasti mis Steisija ļauj mums pašiem izvēlēties tematu, bet uz nakamo nedeļu mums jauzraksta sacerējums par kādu ievērojamu personu. Grūti gan izvēlēties starp visiem daudzajiem ievērojamajiem cilvēkiem, kādi bijuši pasaulē. Tam gan jābūt lieliski, ja tu esi tik izcils, ka pec nāves par tevi raksta sacerējumus. Ai, ka man patiktu kļūt ievērojamai! Kad izaugšu, es droši vien kļūšu par žēlsirdīgo masu un kopa ar Sarkano Krustu braukāšu pa kaujas laukiem ka palīdzības vestnese. Tas ir, ja es nekļūšu par ārzemju misionāri. Tas būtu ļoti romantiski, bet misionāram jābūt ļoti labam un krietnam, un tas man butu liels klupšanas akmens. Mums katru dienu notiek arī fizkultūras vingrinājumi. Tie dara cilvēku graciozu un uzlabo vielu maiņu.

-    Vielu maiņu, ha! atmeta Marilla, kura vingrošanu uzskatīja par gluži nevajadzīgu niekošanos.

Taču visas dabas pēcpusdienas un piektdienu sarīkojumi, kā arī fizkultūras vingrinājumi nobalēja līdzās iecerei, kuru mis Steisija paziņoja novembri. Proti, Eivonlijas skolas audzēkņiem vajadzētu sarīkot koncertu, kas notiktu Ziemsvētku vakarā valdesnamā, un tā mērķis būtu palīdzēt samaksāt par skolas karogu. Tā kā visi skolēni tam labprāt piekrita, gatavošanas sākās tūlīt uz vietas. Protams, neviens no gaidāmajiem dalībniekiem nebija tik satraukts un pacilāts kā Anna Šērlija, kura ar sirdi un dvēseli metas jaunajā pasākumā, kaut arī viņas degsmi mazināja Marillas neatziniba. Marilla to visu uzskatīja par tļro blēņošanos.

-    Tas tikai piebāzis jūsu galvas ar muļķībām un paņems laiku, kas nepieciešams mācībām, viņa pukojās. Es neatzīstu tādus skolēnu koncertus un skraidīšanu uz mēģinājumiem. Tā viņi tikai kļūst augstprātīgi un nekautrīgi un sāk slaistīties.

-   Bet padomā par mūsu cēlo mērķi! lūdzoši iebilda Anna. Karogs izkops mūsos patriotisma garu.

-    Tukšas runas! Patriotisms jau nu jums prātā ir vismazāk. Jums tikai vajag jautri pavadīt laiku.

-    Nu, bet, ja var apvienot patriotismu ar jautri pavadītu laiku, vai tad tas nav labi? Protams, ir patīkami gatavoties tādam koncertam. Mums būs sešas kora dziesmas, un Diāna dziedās solo. Es piedalīšos divos skečos "Tenku apkarošanas biedrība" un "Feju karaliene". Zeni arī uzstāsies ar savu skeču. Un vēl es deklamēšu divus dzejoļus, Marilla. Es pilnīgi drebu, kad par to domāju, bet tā ir tāda patīkama, pacilājoša drebēšana. Un beigās mums būs dzīvā bilde "Ticība, Cerība un Žēlsirdība". Tur būs Diāna, Rūbija un es, baltos apmetņos un vaļējiem matiem. Es būšu Cerība, ar saņemtām rokām re, tā un augšup vērstu skatienu. Es mācīšos savus priekšnesumus augšā bēniņos. Nenobīstieties, ja dzirdēsiet mani vaidam. Vienā deklamācijā man vajadzēs vaidēt tā, ka sirds plīst, un nav nemaz viegli iemācīties tādus mākslinieciskus vaidus, Marilla. Džosija Paja ir nikna, tāpēc ka nedabūja skečā to lomu, ko gribēja. Viņa gribēja būt feju karaliene. Bet tas patiešam butu smieklīgi, jo kur tad ir redzēta tik resna feju karaliene kā Džosija? Feju karalienei jābūt slaidai. Karaliene bus Džeina Endrū, un es būšu viena no viņas galma dāmām. Džosija domā, ka sarkanmataina feja esot tieši tikpat smieklīga kā resna feja, bet es nepieļaušu, lai Džosijas vārdi mani ietekmē. Man matos būs baltu rožu vainags, un Rubija Gillisa aizdos savas atlasa kurpītes, jo man pašai tādu nav. Redzi, fejām noteikti ir vajadzīgas kurpītes. Feja ar zābakiem kājās taču nav iedomājama, vai ne? Kur nu vēl ar metāla purngaliem! Mēs izdekorēsim zāli ar uzrakstiem no egļu zariem un staipekņiem, un rozā kreppapīra rozītēm tajos. Un, kad publika būs sasēdusies vietās, mēs iesoļosim zālē pa pāriem, kamēr Ema Vaita uz ērģelem spēlēs maršu. Ai, Marilla, es zinu, ka tu par to nejūsmo tik ļoti kā es, bet vai tu tomēr neceri, ka tava mazā Anna varbūt spīdoši parādīs sevi?

-   Es ceru, ka tu vispirms pratīsi uzvesties, kā pienākas. Un bušu no sirds priecīga, kad visa šī jezga bus garām un tu varēsi nomierināties. No tevis nav nekādas jēgas, kamēr tev galva ir pilna ar skečiem, vaidiem un dzīvām bildēm. Un tas nu ir debesu brīnums, ka tev vēl nav nodilusi mēle.

Anna nopūtās un izgāja pagalmā, par kuru caur kailajiem papeļu zariem no zaļganajam rietumpuses debesīm mirdzēja jauns mēness. Metjū turpat netālu skaldīja malku. Notupusies uz malkas kluča, Anna par gaidāmo koncertu sāka stāstīt viņam, vismaz šajā gadījuma zinādama, ka atradusi atzinīgu un ieinteresētu klausītāju.

-    Mmm… man šķiet, tas būs varen labs koncerts. Un tu noteikti skaisti nospēlēsi savas lomas, teica Metju, uzsmaidīdams mazajai, aizrautīgajai, dzīvības pilnajai sejiņai. Anna pasmaidīja pretī. Abi bija lieliski draugi, un Metjū daudzkārt pateicās debesim, ka viņam nav jānodarbojas ar Annas audzināšanu.

Tas bija tikai Marillas pienākums; ja tas būtu jāveic viņam, viņš nemitīgi mocītos pretrunās starp dabisko tieksmi un šķietamo pienākumu. Turpretī tagad viņš varēja netraucēti "bojāt Annas raksturu", ka to devēja Marilla, un neuzlikt sev nekādus ierobežojumus. Bet varbūt tas bija gluži labs apvienojums zināma atzinības deva reizēm dod tikpat daudz labuma kā visa stingrā un apzinīgā audzināšana kopā.

XXV METJŪ NOTEIKTI GRIB KUPLAS PIEDURKNES

Metju jau desmit minūtes jutās ļoti nemierīgs. Aukstajā, krēslainajā decembra pievakare ienācis virtuvē, viņš bija apsēdies kaktā uz kastes, lai novilktu smagos zābakus, nemaz nemanīdams, ka Anna un pulciņš viņas skolasbiedreņu ēdamistabā izmēģina "Feju karalieni". Pēc brītiņa meitenes izskrēja cauri priekštelpai un smiedamās un čalodamas sanāca virtuvē. Viņas neredzēja Metjū, kurš bikli ierāvās ēnā aiz kastes ar zābaku vienā rokā un apavu kalpiņu otrā; minētās desmit minūtes viņš slepus vēroja, kā meitenes liek galvā cepures un velk mēteļus, sarunādamās par savu skeču un par gaidāmo koncertu. Anna stāvēja pulciņa vidū tikpat mirdzošām acīm un dzīvības pilnu seju kā citas, bet Metju piepeši apjauta, ka viņu kaut kas atšķir no draudzenēm. Un Metjū darīja raizes tas, ka ši atšķirība likās nevēlama. Annai bija dzīvāka seja, lielākas, mirdzošākas acis un smalkāki sejas vaibsti nekā pārējām to bija ievērojis pat biklais, pasīvais Metju, taču nule apjaustā atšķirība slēpās kaut kur pavisam citur. Bet kur īsti?

Šis jautājums nedeva Metjū miera vēl ilgi pēc tam, kad meitenes, saķērušās rokās, bija aizgājušas prom pa garo, sasalušo taku un Anna apsēdusies pie grāmatām. Viņš nevarēja apspriesties par to ar Marillu, kura, protams, tikai nicīgi nošņaukatos un izmestu: vienīgā atšķirība starp Annu un pārējām meitenēm ir tā, ka citas reizēm medz arī paklusēt, bet Anna to nespēj nekad. Metju zināja, ka tas viņam daudz nepalīdzēs.

Marillai par lielu nepatiku, viņš tovakar ķērās pie pīpes, cerēdams, ka dūms viņam palīdzēs noskaidrot šo jautājumu. Pēc divu stundu smēķēšanas un cītīgām pārdomām Metju beidzot atausa skaidrība. Anna nebija ģērbusies tā ka citas meitenes!

Jo ilgāk Metjū par to domāja, jo skaidrāk saprata, ka Anna nekad nav bijusi tā ģērbta kā citas meitenes-jau kopš tā laika, kad ieradās "Zaļajos jumtos". Marilla viņu vienmēr ģērba vienkāršās, tumšās drānās, kas bija šūtas pēc viena un tā paša parauga. Ja Metjū vispār zināja, ka pastāv tāds jēdziens kā apģērba modelis vai piegriezums, tad tas jau bija daudz; tomēr šoreiz viņam kļuva skaidrs, ka Annas apģērba piedurknes neizskatās tādas kā citām meitenēm. Viņš atsauca atmiņā meiteņu bariņu, ko šovakar bija skatījis tuvumā košas krāsas, sarkani, zili, sārti un balti ņieburi -, un neizpratnē nobrīnījās, kāpēc Marilla allaž ģērbj Annu tik vienkārši un neizskatīgi.

Droši vien jau tā vajag, Marilla zina labak, un Marilla ir tā, kas viņu audzina. Droši vien tam visam pamatā ir kāds gudrs, grūti izdibināms motīvs. Bet nebutu tak nekada sliktuma, ja bērnam būtu viena skaista kleita apmēram tāda, kādas vienmer valkā Diāna Barija. Metjū nolēma, ka viņš Annai tādu pagadās. To tak nu nevarētu uzlūkot par nevēlamu iejaukšanos. Pēc divām nedēļām būs Ziemsvētki. Jauna, skaista kleita būtu īsti piemērota davana. Apmierināti nopūties, Metjū nolika pīpi un devās gulēt, bet Marilla atvēra visas durvis un sāka vedināt maju.

Jau nakamaja vakarā Metju devās uz Kārmodiju, lai nopirktu iecerēto kleitu, jo nolēma, ka grūtakais japadara pēc iespējas drīzāk. Viņš saprata, ka tas būs pārbaudījums ne pa jokam. Dažu labu mantu Metjū prata nopirkt un nepalikt zaudētājos, bet viņš zinaja, ka, pirkdams meitenes kleitu, bus pilnīgi atkarīgs no pārdevēja žēlsirdības.

Pec garas prātošanas Metjū nolēma doties nevis uz Viljama Blēra, bet uz Semjuela Losona veikalu. Tiesa, Katberti vienmēr bija iepirkušies Viljama Blera veikalā tas viņiem bija gandrīz tāds pats sirdsapziņas jautājums ka apmeklēt prezbiteriešu baznīcu un balsot par konservatīvajiem. Taču šajā veikalā aiz letes bieži stāvēja Viljama Blēra divas meitas, un no tām Metjū briesmīgi baidījās. Pie tām viņš varēja iepirkties tad, ja skaidri zinaja, ko grib, un varēja to parādīt, bet, ja nepieciešams paskaidrot un apspriesties kā šoreiz, tad Metjū aiz letes gribēja redzēt vīrieti. Tāpēc viņš nolēma doties pie Losona, kur pircējus mēdza apkalpot Semjuels vai viņa dēls.

Ak vai! Metjū nezināja, ka Semjuels nesen paplašinājis savu veikalu un pieņēmis darbā vēl vienu pārdevēju sievieti; jaunā pārdevēja bija viņa sievas māsasmeita, ļoti ņipra meitene ar lielu pompadūra matu vilni ap galvu, lielām, dzīvām, brūnām acīm un platu, mulsinošu smaidu. Viņa bija ģērbusies ar izmekletu eleganci un nēsāja vairākas rokassprādzes, kas mirguļoja, žvadzēja un dejoja pie katras viņas roku kustības. Metjū pagalam apmulsa, svešinieci jau ieraudzījis vien, un velnišķās rokassprādzes pavisam paralizēja viņa domāšanu.

-    Ar ko varu jums šovakar palīdzēt, mister Katbert? mis Lučilla Harisa žirgti un laipni apvaicajās, uzlikusi abas rokas uz letes.

-    Vai jums ir… nu… mm… nu, darza grābekļi? Metjū izstomija.

Mis Harisa izskatījās mazliet pārsteigta pilnīgi saprotams, jo decembra vidū pircēji dārza grābekļus parasti nemeklēja.

-    Laikam kādi pāris vēl ir palikuši, viņa atbildēja, bet tie ir augšā noliktava. Es tūlīt aiziešu un paskatīšos.

Pārdevējas prombūtnes laikā Metjū sakopoja domas tiktāl, lai justos gatavs vēl vienam mēģinājumam.

Kad mis Harisa atgriezās ar prasīto grābekli rokā un moži apjautājās: Vai vēlaties vēl kaut ko, mister Katbert? Metjū saņēma dūšu un atbildēja: Mmm… ja jūs tā prasāt, tad varētu vēl… paņemt… tas ir, paskatīties… nopirkt… kaut ko no zālāju sēklām.

Mis Harisa jau bija dzirdējusi, ka Metjū Katbertu uzskata par īpatni. Tagad viņa nosprieda, ka šis cilvēks ir pavisam jucis.

-     Zālāju sēklas mēs pārdodam tikai pavasarī, viņa ar augstsirdīgu laipnību paskaidroja. Pašlaik mums nekā tāda nav.

-Ak, protams, protams… jums taisnība… nomurmināja nelaimīgais Metju, paķerdams grābekli un steigdamies uz durvju pusi. Pie sliekšņa viņš atcerējās, ka nav samaksājis par pirkumu, un izmisis griezās atpakaļ. Kamēr mis Harisa skaitīja izdodamo atlikumu, Metjū sakopoja speķus pēdējam mokošajam mēģinājumam.

-    Mmm… ja tas jūs neapgrūtina… es vēl gribētu… tas ir… es gribētu paskatīties uz… cukuru.

-    Balto vai brūno? mis Harisa pacietīgi vaicāja.

-    Mmm… nu… brūno, Metjū nevarīgi izdvesa.

-    Lūk, tur mums ir viena muca, atbildēja mis Harisa, nožvadzinādama rokassprādzes uz tās pusi. Citāda mums šobrīd nav.

-    Es… es ņemšu divdesmit mārciņas, paziņoja Metjū, sviedru lāsēm izspiežoties uz pieres.

Tikai pusceļā uz mājam Metjū beidzot spēja atkal justies savā ādā. Tā bija vesela mocība, viņš nosprieda, bet pelnīta sava veida sods par vēlēšanos iepirkties svešā veikalā. Atgriezies mājās, Metjū paslēpa grābekli darbarīku šķūnītī, bet cukuru ienesa Marillai.

-    Brūnais cukurs! Marilla iesaucās. Kas tev lēcies, ka sadomāji pirkt tādu daudzumu? Tu taču zini, ka es to vispār nelietoju, tikai reizēm pielieku pie algoto palīgu putras vai tumšajā augļu kūka.

Džerija pie mums vairs nav, un kuku es cepu jau pirms laba laika. Un šis cukurs nemaz nav labs rupjš un tumšs… Viljams Blērs parasti tādu netirgo.

-    Es… man likās, ka tas var kādreiz noderēt, Metjū atbildēja un aši pazuda no istabas.

Kad Metjū atkal pārdomāja sāpīgo jautājumu, viņš nosprieda, ka bez sievietes palīdzības ar to galā netiks. Par Marillu nevarēja būt ne runas. Metjū skaidri zināja, ka viņa jau pašā sākumā noslīcinās viņa plānu auksta ūdens šaltī. Atlika vienīgi misis Lindija, jo nevienai citai sievietei Eivonlijā Metjū neuzdrīkstētos prasīt padomu. Tā nu viņš devās pie misis Lindijas, un krietnā sieviete tūdaļ pat atpestīja apmulsušo viru no grūtās nastas.

-    Izvēlēties Annai kleitu? Nu, protams, to es varu! Rīt man jābrauc uz Kārmodiju, un tad parūpēšos arī par to. Vai tev ir padomā kaut kas konkrēts? Nē? Nu, tad es padomāšu pati. Man šķiet, ka Annai piestāvētu kaut kas sulīgi brūns, un Viljamam Bleram pašlaik tieši ir jauni zīda audumi, patiešām skaisti. Varbūt tu gribi, lai es pati viņai to pašuju, jo citādi, ja šūs Marilla, Anna var pirms laika to ieraudzīt un neiznāks vairs nekāds pārsteigums? Labi, es pašūšu. Nē, nav tur nekāda apgrūtinājuma. Man patīk šūt. Šūšu pēc savas brāļameitas Dženijas Gillisas izmēra, jo viņas ar Annu ir augumā pilnīgi vienādas, gluži kā dvīnes.

-    Mmm… Lielais paldies, sacīja Metju, un… un… es jau gan nezinu… bet es tā kā gribētu… man liekas, piedurknes tagad kleitām šuj citādās neka agrāk. Ja vien tas nav par grūtu… man patiktos pēc tās jaunās modes.

Kuplas piedurknes? Nu, protams! Par to vari neraizēties, Metjū. Pašūšu pēc visjaunākās modes, apsolīja misis Lindija. Un pēc Metjū aiziešanas vēl piebilda pati sev: Tas nu patiešām būs prieks vienreiz redzēt tam nabaga bērnam mugura kaut ko skaistu! Marilla tak ģērbj viņu taisni pēc ērma, vairāk nekā, un man jau sen mēle niez viņai to pateikt skaidri acis. Līdz šim gan esmu cietusi klusu, jo var jau redzēt, ka Marilla nekādus padomus negrib un iedomājas, ka prot bērnus audzinat labak nekā es, kaut gan pati ir vecmeita. Bet tā jau ir parasta lieta. Cilvēki, kas paši audzinajuši bērnus, zina, ka pasaulē nav viena droša paņēmiena, kas derētu ikvienam bērnam. Bet tie, kuriem bērnu nav, domā, ka tas ir tikpat vienkārši kā aritmētikā noliec tikai tādu un tādu skaitli blakām, un dabūsi tādu un tādu summu. Bet dzīvs bērns tak neaug pēc aritmētikas likumiem, un tā, redz, ir Marillas Katbertas kļūda. Cik saprotu, viņa grib ar tādu ģērbšanas veidu ieaudzināt Annā pieticības un vienkāršības garu, bet tā nu var drīzāk ieaudzināt skaudību un mūžīgu neapmierinātību. Meitēns tak noteikti redz, kāda atšķirība ir starp viņu un draudzenēm. Bet kā tas varēja ienākt prātā Metjū! Tā vien izskatās, ka tas virs mostas no miega pēc sešdesmit gadu gulēšanas.

Marilla visu nakamo nedēļu juta, ka Metjū kaut kas ir aiz ādas, bet, kas īsti, to viņa uzzināja tikai īsi pirms Ziemsvētkiem, kad misis Lindija atnesa jauno kleitu. Marilla visumā izturējās ļoti cildināmi, kaut gan diezin vai noticēja misis Lindijas diplomātiskajam paskaidrojumam, ka kleitu viņa šuvusi tāpēc, lai

Anna par to neuzzinātu pirms laika, Metjū, redz, baidījies, ka būtu grūti noslēpt no Annas, ja kleitu šūtu Marilla.

Tad redz, kāpēc Metjū jau otro nedēļu staigā tik noslēpumains un smaida sev bārdā! viņa noteica mazliet piespiesti, tomēr iecietīgi. Es jau zināju, ka viņam prātā kādas blēņas. Nu, man gan jāteic, ka Annai, pēc manām domām, vēl viena kleita nemaz nebija vajadzīga. Es viņai šoruden pašuvu trīs labas, siltas un izturīgas kleitas, un gādāt vēl tā ir tīrā izšķērdība. Tais piedurknēs ir tik daudz drānas, ka varētu pašūt veselu ņieburu. Tu tikai uzkurināsi Annā iedomību, Metjū, un viņa jau tāpat staigā lepna kā pavs. Nu, cerams, viņa beidzot būs apmierināta tīkoja tak pēc šīm muļķīgajam piedurknēm, kopš tas sāka parādīties, kaut arī nav teikusi ne vārda pēc mūsu pirmās sarunas. Tās piedurknes kļūst ar katru brīdi lielākas un smieklīgākas, nu jau ir gluži kā baloni. Nākamgad droši vien būs tādas, ka nabaga valkatajam vajadzēs iet pa durvīm sāniski.

Ziemsvētku rīts pienāca skaists un balts. Decembris bija turējies neparasti silts, un cilvēki jau paredzēja zaļus Ziemsvētkus, bet tieši pēdējā naktī uzsniga sniegs, kas pārvērta Eivonlijas izskatu. Anna ar sajūsmu palūkojās ārā pa pusaizsalušo jumtistabas logu. Spoku meža egles sedza brīnumains dūmu pārsegs; bērzus un savvaļas ķiršus bija apņēmusi pērļaina ledus kārtiņa; uzartos tīrumus klaja sniegoti laukumi, un gaisā valdīja brīnišķs, spirgts saltums. Anna dziedadama steidzas lejup, un viņas balss pieskandēja visus "Zaļos jumtus".

-    Priecīgus Ziemsvētkus, Marilla! Priecīgus Ziemsvētkus, Metjū! Vai šie nav brīnišķīgi Ziemsvētki? Es tik ļoti priecājos, ka tie ir balti! Citādi Ziemsvētki neliekas īsti, vai tā nav? Man nepatīk zaļi Ziemsvetki. Tie nemaz nav zaļi tikai noplucis pelēcīgs brūnums. Kāpēc cilvēki sauc tos par zaļiem? Bet… bet… Metjū, vai tā ir man? Ai, Metjū!

Metjū bija kaunīgi iztinis kleitu no papīra un turēja to paceltu, reizē mezdams labinošus skatienus uz Marillu, kura izlikās nicinoši darbojamies ap tējkannu, tomēr ar acs kaktiņu visai ieinteresēti vēroja notiekošo.

Anna paņēma kleitu un aplūkoja to, bijīgi klusēdama. Cik tā bija skaista brīnišķīgs gaišbrūns zīds ar īstu spīdumu, svārki ar smalkiem kruzuļiem un krokām, augšdaļa ar vismodernākajām iešuvem un nelielu smalkas mežģīnes volanu ap kaklu. Bet piedurknes tie nu bija triumfā kalngali! Platas aproces zem elkoņa, un virs tām ilgotais kuplums ar kroku rindām un brūnām zīda lentītēm pa vidu.

-    Tā tev ir Ziemsvētku dāvana, Anna, bikli sacīja Metjū. Bet kas tad nu… kas tad nu… Anna, vai tev nepatīk? Nu, tak nevajag nevajag!

Annas acis bija piepeši pieplūdušas asarām.

-Nepatik? Ai, Metjū! Anna izklāja kleitu uz krēsla un saņēma rokas. Metjū, tā ir vienkārši debešķīga! Ai, es nemaz nesaprotu, kā tev pateikties. Paskaties, kādas piedurknes! Ai, man liekas, ka tas ir laimīgs sapnis!

-    Labi, ēdīsim nu brokastis! pārtrauca Marilla. Man jāsaka, Anna, pēc manām domām, tev šī kleita nebija vajadzīga, bet, ja jau Metju tev to pagādājis, rūpējies par to, ka pienakas. Te ir vēl matu lente, ko atstāja misis Lindija, brūna, pieskaņota kleitai. Nāc nu, sedies!

-    Es nesaprotu, kā varēšu ieēst, Anna jūsmīgi novilka. Brokastis liekas pārāk ikdienišķs pasākums šādam svētku brīdim. Es labāk ļautu tikai acīm mieloties ap kleitu. Ai, kā es priecājos, ka kuplas piedurknes joprojām ir modē! Man šķita, ka es nevarētu pārdzīvot, ja tās izietu no modes, pirms man būtu iespēja tikt pie tādām. Saprotiet, es nekad vairs nespetu justies īsti apmierinata. Cik jauki, ka misis Lindija man atstāja arī lenti! Man tagad patiešam gribas būt ļoti labai. Tādos brīžos kā šis man žēl, ka es neesmu paraugmeitene, un es arvien apņemos tāda kļūt. Bet apņemšanos ir tik grūti īstenot, kad visu laiku virsū nak neatvairāmi kārdinājumi. Tomēr pēc šī rīta es mēģināšu vēl vienu reizi.

Kad ikdienišķās brokastis bija paēstas, ieradas Diāna, kuras košo stāvu tumšsarkanajā tērpa Anna pamanīja jau ieplakā uz baļķu tiltiņa. Viņa tūdaļ metās nācējai pretī.

-     Priecīgus Ziemsvētkus, Diana! Paskaties, kādi brīnumjauki Ziemsvētki! Man ir kaut kas brīnišķīgs, ko tev parādīt. Metjū man uzdāvinaja šausmīgi skaistu kleitu ar tādām piedurknēm! Es neko skaistāku vairs nevaru iedomāties!

-   Man priekš tevis ir vēl kaut kas, Diāna, strauji elpodama, paziņoja. Re šī te kārba! Džozefines tante mums atsūtīja lielu kasti ar visādām mantam, un ši ir tev. Es būtu atnesusi jau vakar, bet pastnieks to atveda tumsā, un man vairs tumsa nepatīk staigāt caur Spoku mežu.

Anna atvēra kārbu un ieskatījās tajā. Virspusē gulēja kartīte ar uzrakstu "Draudzenei Annai ar priecīgu Ziemsvētku vēlējumiem" un zem tās smalkas atlasa bērnu kurpītes ar pērlītēm izsutu purngalu, satina lentītēm un mirdzošām sprādzēm.

-   Ai! izdvesa Anna. Diāna, tas ir par daudz! Es noteikti sapņoju!

-   Tas vienkārši ir liktenis, sacīja Diāna. Tagad tev nevajadzēs aizņemties kurpītes no Rubijas, un tas ir ļoti labi, jo tās tev ir divus numurus par lielu, un būtu pavisam nelāgi, ja feja šļūkātu kājas pa zemi. Tad nu gan Džosija Paja priecātos! Paklau, Robs Raits aizvakar pēc mēģinājuma aizgaja mājās kopā ar Gērtiju Paju. Vai tu kaut ko tādu esi dzirdējusi?

Todien visi Eivonlijas skolēni bija milzīga satraukuma un pacilātības pārņemti, jo vajadzēja izrotāt zāli un noturēt pedejo ģenerālmēģinājumu.

Koncerts notika vakarā, un tam bija lieliski panākumi. Nelielā zāle bija pārpildīta, visi dalībnieki uzstājās lieliski, bet Anna bija pati spožākā priekšnesumu zvaigzne, un to nevarēja noliegt pat skaudība Džosijas Pajas izskatā.

-   Vai nebija brīnumskaists vakars? Anna jūsmīgi nopūtās, kad viss bija beidzies un viņas kopā ar Diānu gāja mājās zem tumšajām, zvaigžņotajām debesīm.

-   Viss izdevās ļoti labi, Diāna lietišķi atzina. Es domāju, ka mēs būsim nopelnījuši kādus desmit dolārus! Un iedomājies tikai, misters Alans taisās sūtīt par to rakstu Šarlottaunas avīzēm!

-Ai, Diāna, vai tiešām mēs redzēsim savus vārdus iespiestus? Man, jau iedomājoties vien, skrien trīsas. Tavs solo bija vienkārši izcils, Diāna! Kad to pieprasīja atkārtot, es jutos vēl lepnāka nekā tu. Es sev teicu: "Tā ir mana mīļā sirdsdraudzene, kura tiek tā sumināta."

-    Bet tavas deklamācijas izsauca veselu aplausu vētru, Anna. Tā skumjā tev izdevās pilnīgi vienreizēji.

-    Vai, es biju tā uztraukusies, Diāna! Kad misters Alans nosauca manu vārdu, es vispār nesapratu, kā nokļuvu augšā uz skatuves. Man bija tāda sajūta, it kā uz mani un caur mani skatītos miljons acu, un vienu brīdi likās, ka es pat nespēšu iesākt. Tad es sāku domāt par savām skaistajām, kuplajām piedurknēm un atguvu drosmi. Es zināju, ka man jāattaisno tādu kuplu piedurkņu gods, Diāna. Tā nu es iesaku, un man pašai izklausījās, ka mana balss skan no liela tāluma. Es jutos pilnīgi kā papagailis. Labi gan, ka es bēniņos tik daudz vingrinājos, citādi nekas nebūtu iznācis. Vai es labi vaidēju?

-Ak jā, tu vaidēji teicami, Diāna apstiprināja.

-    Es redzēju, ka vecā misis Slouna slauka asaras, kad gāju apsēsties. Cik lieliski ir apzināties, ka izdevies aizkustināt kada sirdi. Ir gan romantiski piedalīties tādā koncertā, vai ne? Tas patiešām bija neaizmirstams notikums.

-   Un vai zēnu skečs arī nebija labs? sacīja Diana. Gilberts Blaits bija vienkārši lielisks. Anna, man patiešām liekas, ka tu nekrietni izturies pret Gilu. Pagaidi, ļauj man pateikt! Kad tu pēc feju skeča noskrēji no skatuves, tev no matiem izkrita viena roze. Es redzēju, kā Gils to paceļ un ieliek sev krūšu kabata. Redzi nu! Tu taču esi tik romantiski noskaņota, ka tev par to noteikti vajadzētu priecāties.

-   Mani neinteresē, ko dara ši persona, Anna lepnīgi noteica. Es netaisos viņa dēļ tērēt nevienu savu domu, Diāna.

Tovakar Marilla un Metjū, kuri pirmoreiz pēc divdesmit gadiem bija aizgajuši uz koncertu, pēc Annas došanās uz guļamistabu vēl laiciņu palika sēžam virtuvē pie pavarda uguns.

-   Mmm… es teiktu, mūsu Anna uzstājās ne sliktāk par jebkuru citu, lepni noteica Metjū.

-   Jā, piekrita Marilla. Viņa ir spējīga meitene, Metjū. Turklāt viņa ļoti labi izskatījās. Es gan biju tā ka pret šo koncerta ieceri, bet nu man liekas, ka tur tiešām nebija nekā slikta. Šā vai tā, es šovakar jutos lepna par Annu, kaut ari netaisos viņai to sacīt.

-    Mmm… bet es biju lepns un taisni tā viņai pateicu, pirms viņa uzgāja augšā, atzinās Metju. Mums drīz būs jādomā, ko ar viņu darīt tālāk, Marilla. Es tā jūtu, ka viņai ar Eivonlijas skolu diezin vai pietiks.

-   Tam vēl laika diezgan, atbildēja Marilla. Viņai martā paliks tikai trīspadsmit gadu. Tiesa, šovakar es pēkšņi pamanīju, ka viņa jau top par lielu meiteni. Misis Lindija pašuvusi to kleitu mazliet par garu, un Anna tajā izskatās neparasti liela. Viņai ir laba galva, un man šķiet, ka vislabak būtu pec kāda laika sūtīt viņu Karalienes akadēmijā. Bet vēl gadu vai divus par to nav vajadzības runāt.

Mmm… bet apdomāt šad un tad tak nenāks par sliktu, sacīja Metjū. Tādas lietas ar katru domāšanu kļūst patīkamakas.

XXVI IZVEIDOJAS STĀSTU KLUBS

Eivonlijas jaunajai paaudzei bija pagrūti atkal atgriezties vienmuļā ikdienā. Sevišķi Annai pēc nedeļam baudītā pacilātības kausa dzīve likās briesmīgi vienveidīga, rāma un neinteresanta. Vai tiešām iespējams atgriezties pie agrākajiem klusajiem prieciņiem, ko viņa pazina tajas talajās dienas pirms koncerta? Pirmajās dienās viņa atzinās Diānai, ka laikam tas nebūšot iespējams.

Es droši zinu, Diāna, ka dzīve nekad vairs nebūs tāda pati kā toreiz, senajās dienās, viņa sērīgi teica, it kā runādama par to, kas noticis vismaz pirms piecdesmit gadiem. Varbūt pēc kāda laika es pie tā pieradīšu, bet man tā vien liekas, ka koncerti padara cilvēku nederīgu ikdienas dzīvei. Droši vien tieši tāpēc Marillai tie nepatīk. Marilla ir ļoti prātīga sieviete. Prātīgam būt noteikti ir labāk, bet man tā vien šķiet, ka es nemaz negribētu būt prātīga, jo prātīgie cilvēki ir tik neromantiski. Misis Lindija mierina, ka man tādas briesmas nedraudot, bet nekad jau nevar zināt. Kas zina, izaugšu un varbūt kļūšu prātīga. Bet varbūt es vienkārši esmu nogurusi. Pagājušajā naktī es nevarēju aizmigt. Gulēju nomodā un atkal un atkal iztēlojos visu koncertu no sakuma līdz beigām. Šādiem gadījumiem ir viena lieliska īpašība tos ir tik patīkami atcerēties.

Tomēr pamazām Eivonlijas skola atgriezās vecajās sliedēs un sāka nodarboties ar ierastajiem darbiem. Tiesa, koncerts atstāja savas pēdas. Rūbija Gillisa un Ema Vaita, kas bija sastrīdējušās par to, kurā vietā katra uz skatuves sēdēs, vairs negribēja palikt viena solā, un trīs gadu ilgā daudzsološā draudzība šķita izjukusi. Džosija Paja un Džūlija Bella trīs mēnešus nerunāja viena ar otru, jo Džosija Paja bija pateikusi Besijai Raitai, ka Džūlijas Bellas lentes pušķis deklamācijas laika izskatījies pēc čaļa sekstes, un Besija to bija atstāstījusi Džūlijai. Slounu pārstāvji vairs neielaidās nekādās darīšanās ar Bellu pārstāvjiem, jo Belli bija paziņojuši, ka Slouniem programmā bijis pārāk daudz priekšnesumu, un Slouni bija atbildējuši, ka Belli to pašu sev atvēlēto mazumiņu neesot pratuši apgūt, ka pienākas. Visbeidzot, Čārlijs Slouns bija iekaustījis Mūdiju Spērdženu Makfersonu, jo Mūdijs Spērdžens bija pateicis, ka Anna Šerlija briesmīgi slienot degunu gaisa savu deklamāciju dēļ, un tā nu Mūdijs Sperdžens dabūja kāvienu, bet Mūdija Spērdžena māsa Ella Meja nerunāja ar Annu visu atlikušo ziemas daļu. Ja neņem vērā šos sīkos starpgadījumus, darbs mis Steisijas mazajā karaļvalsti ritēja tālāk gludi un kārtīgi.

Skrietin aizskrēja ziemas nedēļas. Ziema bija neparasti silta, un sniega bija tik maz, ka Anna un Diāna varēja gandrīz katru dienu iet uz skolu pa Bērzu gatvi. Pa turieni viņas gāja arī Annas dzimšanas dienā un čalodamas reizē ari skatījās un klausījās visapkārt, jo mis Steisija bija piekodinājusi, ka drīz vajadzēšot rakstīt sacerējumu "Ziemas pastaiga mežā", un meitenēm vajadzēja būt vērīgām.

-    Iedomājies tikai, Diāna, man šodien paliek trīspadsmit gadu, Anna bijības pilnā balsi noteica. Es nemaz īsti nevaru aptvert, ka esmu jau pusaudze. Kad šorīt pamodos, man likās, ka visam jābūt citādi. Tev trīspadsmit palika jau pirms mēneša, tāpēc tev tas droši vien vairs neliekas tāds jaunums kā man. Šķiet, dzīve kļuvusi daudz interesantāka. Pēc diviem gadiem es jau bušu pavisam pieaugusi. Ir patīkami domāt, ka tad es varēšu lietot skaļus, skaistus vārdus un neviens par to nesmiesies.

-    Rūbija Gillisa saka tikko viņai palikšot piecpadsmit gadu, viņai būšot pielūdzejs, Diāna teica.

-    Rubija Gillisa domā tikai par pielūdzējiem, nicinoši sacīja Anna. Viņa patiesībā ir ļoti priecīga, kad kāds uzraksta viņas vārdu uz sienas kopā ar kāda zēna vārdu, kaut ari izliekas briesmīgi nikna. Bet tā gan ir nelabvēlīga runāšana. Misis Alana saka, mums nekad nevajagot par otru izteikties nelabvēlīgi, bet tas notiek tik aši, pirms pats paspēj apdomāties, vai nav tiesa? Par Džosiju Paju es nemaz nevaru izteikties bez nelabvēlības, tāpēc es vispār nerunāju par viņu. Tu jau varbūt esi to ievērojusi. Es cenšos pēc iespējas but līdzīga misis Alanai, jo man liekas, ka viņa ir pati pilnība. Misteram Alanam arī tā liekas. Misis Lindija saka viņš jau pielūdzot pat zemi zem viņas kājām un diez vai esot pareizi, ja mācītājs tik ļoti daudz jūtu atdodot mirstīgai būtnei. Bet es domāju, Diāna, ka mācītājs taču ir cilvēks kā visi un viņam tāpat ir savi grūti izskaužami netikumi kā visiem. Pagājušajā svētdiena man ar misis Alanu bija ļoti interesanta saruna par grūti izskaužamiem netikumiem. Svētdienās drīkst pārrunāt tikai nedaudzus noteiktus jautājumus, un šis ir viens no tādiem. Mans grūti izskaužamais netikums ir pārmērīga nodošanās iztēlei, tā ka aizmirstas pienākumi. Es ļoti cenšos to pārvarēt, un varbūt tagad, kad man ir trīspadsmit gadu, tas izdosies labāk.

-    Pēc četriem gadiem mes jau varēsim sukāt matus uz augšu, sacīja Diāna. Alisei Bellai ir tikai sešpadsmit, un viņa jau taisa augstās frizūras, bet man tas liekas smieklīgi. Es pagaidīšu līdz septiņpadsmit gadiem.

-    Ja man būtu tik līks deguns kā Alisei Bellai, Anna noteikti sacīja, es gan ne… stop! Neteikšu vis, ko iesāktu, jo tā būtu ļoti nelabvēlīga valoda. Turklāt es gribēju viņas degunu salīdzināt ar savējo, un tā ir iedomība. Es laikam vispār domāju par savu degunu pārāk daudz, kopš toreiz, pirms krietna laika, dzirdēju to komplimentu. Tas man patiesībā ir liels mierinājums. Ai, Diana, redzi, kur trusis! Tas liek atcerēties mūsu sacerējumu. Man patiesībā liekas, ka mežs ziemā ir tikpat skaists kā vasarā. Tik balts un kluss, it kā butu aizmidzis un sapņotu skaistus sapņus!

-    Par šo sacerējumu es vel neko nesaku, nopūtās Diāna. Kad vajadzēs, uzrakstīšu. Par mežiem uzrakstīt es varu, bet mani šausmina tas, kurš jāiesniedz pirmdien. Ka mis Steisijai kaut kas tāds varēja ienākt prātā likt, lai mēs uzrakstām kādu stāstu paši pēc sava prāta!

-   Vai, tas taču ir ļoti viegli! brīnījās Anna.

-    Viegli tas ir tev, tāpēc ka tev ir iztēle, atmeta Diāna. Bet ko tu darītu, ja būtu piedzimusi bez tās? Tev jau droši vien tas sacerējums gatavs?

Anna pamāja ar galvu, cenzdamās neizskatīties pārlieku apmierināta, taču tas viņai lagā neizdevās.

-     Es to uzrakstīju pirmdienas vakarā. Virsraksts man ir "Greizsirdīgā sāncense jeb Nešķirti ari nāvē". Es to izlasīju Marillai, un viņa teica, ka tas esot muļķīgs savārstījums, un tad es to izlasīju Metjū, un viņš teica, ka tas esot skaists stāsts. Tādi kritiķi man patīk. Tas ir skumjš un romantisks stāsts. Es rakstīdama raudāju kā bērns. Tur ir par divām skaistām jaunavām Kordēliju Montmorensiju un Džeraldīni Seimom, kas dzīvo vienā ciematā un ir sirsnīgi pieķērušās viena otrai. Kordēlija ir cēla brunete ar tumšu matu vainagu un melnām, zibošām acīm. Džeraldīne ir karaliska blondīne ar zelta matiem un violetām, samtainam acīm.

-    Es gan nekad neesmu redzējusi nevienu ar violetām acīm, Diāna šaubīdamās iebilda.

-    Es arī ne. Es tās vienkārši izdomāju. Man gribējās kaut ko neparastu. Džeraldīnei ir arī alabastra piere. Tagad es esmu noskaidrojusi, ko nozīmē alabastra piere. Tā ir viena no priekšrocībām trīspadsmit gadu vecumā. Cilvēks zina krietni vairāk nekā tad, kad viņam ir tikai divpadsmit.

-    Nu, bet kas notika ar Kordēliju un Džeraldīni? jautāja Dijna, kuru jau bija paguvis ieinteresēt abu draudzeņu liktenis.

Viņas auga kopā un bija nešķiramas līdz sešpadsmit gadu vecumam. Tad viņu ciematā ieradās Bertrams Devērs un iemīlējās gaišmatainajā Džeraldīne. Viņš tai izglāba dzīvību, kad zirgs sāka trakot un Džeraldīne sēdēja karietē, un pēc tam viņa zaudēja samaņu Bertrama rokās, un viņš nesa to trīs jūdzes līdz mājām, jo kariete bija sadauzīta gabalos. Man bija diezgan grūti saceret bildinājuma ainu, jo tur man nav nekādās pieredzes. Es jautāju Rubijai Gillisai, vai viņa nezina, kā vīrieši medz izteikt bildinājumus, jo viņai ir tik daudz precētu māsu, ka viņa jau varētu būt pietiekami izglītojusies. Rūbija teica, ka viņa paslepusies priekštelpas pieliekamajā, kad Malkolms Endrū bildinājis viņas masu Suzenu. Malkolms esot Suzenai teicis, ka tēvs norakstījis saimniecību uz viņa vārda, un tad piebildis: "Ko tu teiktu, kaķīt, ja mēs šoruden mestos kopā?" un Sūzena teikusi: "Jā… nē… Es nezinu… pagaidi…" un pēc tam viņi viens un divi saderinājušies. Bet man tāds bildinājums nelikās necik romantisks, tāpēc galu galā man arī to vajadzēja izdomāt pašai. Es to uzrakstīju ļoti puķainu un poētisku, un Bertrams nometās ceļos, kaut gan Rūbija saka šodien tā neviens nedarot. Džeraldīne pieņēma viņa bildinājumu ar veselu lappusi garu runu. Pie tās runas es gan dabuju krietni pasvīst. Pārrakstīju to piecas reizes, un man liekas, tas ir mans labākais sasniegums. Bertrams uzdavināja viņai briljanta gredzenu un rubīna kaklarotu un teica, ka viņi braukšot kazu ceļojumā uz Eiropu, jo viņš bija ļoti bagāts. Bet tad, ak vai, viņu ceļu sāka aptumšot ļaunas ēnas. Ari Kordēlija bija klusībā iemīlējusi Bertramu, un, kad Džeraldīne pastāstīja viņai par savu saderināšanos, viņa briesmīgi pārskaitās, it sevišķi tad, kad ieraudzīja kaklarotu un briljanta gredzenu. Visa viņas mīlestība pret Džeraldīni pārtapa negantā naidā, un viņa zvērēja, ka Džeraldīne nekad neprecēs Bertramu. Tomēr viņa aizvien vēl izlikās par Džeraldmes draudzeni. Kādu vakaru, kad viņas abas stāvēja uz tilta virs mutuļojošas upes, Kordēlija, domadama, ka neviens viņas neredz, pārgrūda Džeraldīni pāri malai un ļauni iesmējās: "Ha, ha, ha!" Bet Bertrams to visu redzēja un tūdaļ pat ielēca upē, saukdams: "Es tevi izglābšu, mana visdārgā Džeraldīne!" Bet diemžēl viņš bija aizmirsis, ka neprot peldēt, un abi noslīka, cieši apskāvuši viens otru. Drīz viņu augumi tika izskaloti krastā. Viņus apglabaja vienā kapā, un bēres bija grandiozas, Diāna. Ir daudz romantiskak pabeigt stāstu ar bērēm nekā ar kāzām. Bet Kordēlija sirdsapziņas mokās sajuka prātā un nokļuva plānprātīgo patversme. Ta man likās tāda poētiska atmaksa par viņas noziegumu.

-    Cik vienreizēji! nopūtās Diana, kura piederēja pie Metjū tipa kritiķiem. Es nesaprotu, kā tu kaut ko tik aizraujošu vari sacerēt pati no savas galvas, Anna. Kaut man būtu tāda iztele!

-    Gan jau būs, ja tu to patrenēsi, uzmundrinoši sacīja Anna. Es kaut ko izdomāju, Diāna. Nodibināsim abas stāstu klubu un rakstīsim stāstus vingrināšanās pēc. Es tev sakuma palīdzēšu, kamēr tu iemācīsies pati. Redzi, tev vajag attīstīt fantāziju. Tā saka mis Steisija. Tikai mums jāiet pa pareizo ceļu.

Es viņai izstāstīju par Spoku mežu, bet viņa teica, ka tur mēs esot aizgājušas pa nepareizo ceļu.

Tā tika izveidots stāstu klubs. Sakumā tā dalībnieces bija tikai Diāna un Anna, bet drīz iesaistījās arī Džeina Endrū un Rūbija Gillisa, un vel pāris citu, kas domāja, ka viņām derētu attīstīt fantāziju. Zeni kluba netika pieņemti, kaut gan Rūbija Gillisa izteica domu, ka tad kluba darbs kļūtu aizraujošāks.

Katrai dalībniecei vajadzēja ik nedēļas uzrakstīt vienu stāstu.

-    Tas ir ārkārtīgi interesanti, Anna stāstīja Marillai. Katrai meitenei skaļi jānolasa savs stāsts, un pēc tam mēs to apspriežam. Mēs tos visus svēti glabāsim un lasīsim saviem pēcnācejiem. Mēs visas rakstām ar pseidonīmiem. Mans pseidonīms ir Rozamonda Montmorensija. Visas meitenes raksta diezgan labi. Rūbija Gillisa ir diezgan sentimentāla. Viņa savos stāstos saliek pārāk daudz mīlas ainu, un tu jau zini, ka pārāk daudz ir sliktāk nekā pārāk maz. Džeina neko tādu vispār neraksta, jo viņai esot briesmīgi muļķīga sajūta, kad tādas vietas jālasa skaļi. Džeinas stāsti ir šausmīgi prātīgi. Bet Diāna savējos pārāk piebāž ar slepkavībām. Parasti viņa nezinot, ko darīt ar saviem varoņiem, tāpēc tos vienkārši nobeidz, lai tiktu vaļā. Parasti es viņām pasaku, par ko rakstīt, bet tas nav grūti, jo man ir miljoniem ideju.

-    Manuprāt, šī stāstu sacerēšana ir pēdējā nejēdzība,nicinoši noteica Marilla. Jūs tikai piebāzīsiet savas galvas ar muļķībām un iztērēsiet laiku, kas nepieciešams mācībām. Nav jau nekas labs arī tā mūžīgā stāstu lasīšana, bet rakstīšana ir vēl sliktāka nodarbošanās.

-     Bet mēs ļoti cenšamies tajos visos ielikt kādu derīgu pamacibu, Marilla, Anna paskaidroja. To es stingri pieprasu. Visi labie tiek atalgoti, un visi sliktie saņem pelnītu sodu. Tam noteikti būs veselīga ietekme. Pamācoša morāle ir ļoti svarīga. Tā saka arī misters Alans. Es vienu savu stāstu izlasīju viņam un misis Alanai, un viņi abi piekrita, ka morāle esot teicama. Tikai viņi smējās nepareizas vietās. Man labāk patīk, ja cilvēki raud. Džeina un Rūbija gandrīz vienmer raud, kad es lasu patētiskās vietas. Diāna aizrakstīja savai Džozefīnes tantei par musu klubu, un Džozefīnes tante atrakstīja, lai mēs viņai aizsūtot dažus savus stāstus. Ta nu mēs četrus labākos pārrakstījām un aizsūtījām viņai. Mis Džozefine Barija atrakstīja, ka sen neesot tik vareni izklaidējusies. Tas mūs drusciņ mulsināja, jo visi stāsti bija ļoti skumji un gandrīz visi beigās nomira. Tomēr es priecājos, ka mis Barijai tie patika. Tas nozīme, ka no mūsu kluba pasaulei ir kads labums. Misis Alana saka tāds mērķis esot nepieciešams jebkurā rīcībā. Es jau ari cenšos, lai man būtu tāds mērķis, bet, kad ir jautri un interesanti, tas tik ātri aizmirstas! Kaut nu es būtu drusciņ līdzīga misis Alanai, kad izaugšu liela! Kā tu domā, vai man ir kādas izredzes, Marilla?

-    Es teiktu, ka ne pārāk daudz, Marilla neskopojās ar uzmundrinājumiem. Negribas ticēt, ka misis Alana kādreiz būtu bijusi tāda izklaidīga dumiķe kā tu.

-    Droši vien ne, bet tik laba viņa ari nebija ka tagad, -Anna nopietni teica. To viņa pati man teica, tas ir, viņa teica, ka bērnībā bijusi briesmīgi nerātna un vienmēr iekūlusies visādās ķibelēs. Mani tas bezgala uzmundrināja. Vai tas ir ļoti nejauki, Marilla, ka es jutos uzmundrināta, kad dzirdu, ka citi bijuši slikti un nerātni? Misis Lindija saka, tā esot. Viņa pati vienmēr jūtoties satriekta, kad dzirdot par kāda slikto uzvešanos, vienalga, vai tas bijis mazs vai liels. Misis Lindija esot reiz dzirdējusi kādu mācitāju atzīstamies, ka viņš bērnībā nočiepis tantei no pieliekamā zemeņu kūkas gabalu, un pēc tam viņa vairs šo mācītāju neesot varējusi cienīt. Es gan tā nebūtu jutusies. Es domātu, ka viņš rīkojas ļoti cildeni, to atzīdams, un vēl es domātu, ka tas ir liels uzmundrinājums maziem zēniem, kas dara palaidnības un pēc tam to nožēlo, tad viņi var cerēt, ka varbūt, par spīti visam, kādreiz kļūs pat par mācītājiem. Es butu jutusies tā, Marilla.

Bet es pašlaik jūtos tā, Anna, ka man tev jāatgādina: trauki pārāk ilgi stāv nemazgāti, sacīja Marilla. Tu atkal esi nopļāpājusi veselu pusstundu no vietas. Iemācies darīt vispirms un runāt pēc tam!

XXVII SKAISTUMA ALKAS UN DVĒSELES MOKAS

Kādā pavēlā aprīļa vakarā, atgriezdamās no Palīdzības komitejas sapulces, Marilla aptvēra ziema atkal ir galā, un viņu ielīksmoja apziņa, ka pavasaris nes tikpat daudz prieka visvecākajiem un skumjākajiem, cik visjaunākajiem un jautrākajiem. Marilla nemēdza analizēt savas domas un jūtas. Varbūt viņai likās, ka viņa domā par komiteju, par ziedojumu kārbu un par jauno paklāju draudzes sapulču telpai, taču pāri visam valdīja rāmi tīkama apjauta par sarkanīgajiem tīrumiem, kas rietošās saules gaismā dvašo bāli violetu miglu, par garajām, smailajām egļu ēnām, kas aiz strauta krīt pār pļavu, par sarkanajiem kļavu pumpuriem ap spogulim līdzīgo mežezeru, par pasaules gadskārtējo atdzīvošanos un neredzamo pulsāciju zem pelēkās zemes virskārtās. Pavasaris bija ieradies laukos, un Marillas prātīgais pusmūža solis kāda dziļa, pirmatnēja prieka dēļ šķita vieglāks un ašāks nekā citkārt.

Viņas siltais skatiens pievērsās "Zaļajiem jumtiem", kas lūkojās caur koku zariem un atstaroja saulrieta gaismu vairakas kvēli mirdzošās logu acīs. Iedama pa miklo taku, Marilla pielika soli un nodomāja, cik tomēr patīkami apzināties, ka varēs pārnākt mājās, kur pavarda sprēgā uguns un galds uzklāts launagam kur vairs nevalda vēsais klusums, kas viņu mēdza sagaidīt komitejas sēžu vakaros tolaik, kad "Zaļajos jumtos" vēl nebija Annas.

Tāpēc gluži saprotams, ka Marilla, iegājusi virtuvē un ieraudzījusi pavardu melnu un aukstu, turklāt pārliecinājusies, ka Annas nekur tuvumā nav, jutās neapmierināta un vīlusies. Viņa bija pieteikusi Annai, lai pulksten piecos visu sagatavo tējas dzeršanai, bet tagad pašai jāsteidzas pārģērbties un sarūpēt maltīti pirms Metjū pārnākšanas no tīruma.

Nu gan tā Anna dabūs vēju, kad pārradīsies mājās! Marilla pukojās, ar lielo nazi plēsdama skalus, turklāt darīdama to krietni sparīgāk, nekā nepieciešams.

Metjū bija ienācis no āra un kaktā pacietīgi gaidīja tēju. Dauzās atkal kaut kur ar Diānu, sacer stāstus vai spēlē teātrus, vai dara citas tamlīdzīgas muļķības un par pienākumu nedomā nemaz. Tam nu vienreiz ir jādara gals. Lai nu misis Alana runā vien, ka neesot redzejusi otru tik gaišu un sirsnīgu bērnu. Gaiša un sirsnīga jau viņa varbūt ir, bet galva viņai ir pilna ar muļķībām, un nekad nevar zināt, ko viņa kurā brīdī atkal pastrādās. Tikko viens untums noskrien, tā nākamais klāt. Re nu! Tagad es runāju to pašu, ko Reičela Lindija teica šodien komitejā un par ko es uz viņu tā noskaitos. Labi, ka misis Alana aizstāvēja Annu, jo citādi es laikam būtu pateikusi Reičelai visu klātbūtnē kaut ko pārak asu. Annai savu vainu netrūkst, tas tak skaidrs, un neba nu es ņemšos to noliegt. Bet viņu audzinu es, nevis Reičela Lindija, kura atrastu vainas pat eņģelim Gabriēlam, ja tas apmestos dzīvot Eivonlijā. Bet šā vai tā, Anna nedrīkst tā pazust no mājas, kad es viņai labi esmu pieteikusi pecpusdienu pavadīt iekšā un izdarīt, kas darāms. Jāteic gan, par spīti visām viņas vainām, nav gadījies pieredzēt, ka viņa butu nepaklausīga vai neuzticama, un šis atklajums mani ļoti apbēdina.

Mmm… es nezinu, novilka Metjū, kurš bija pacietīgs un prātīgs, un šobrīd vēl piedevām arī izsalcis, tāpēc apzinājās, ka vislabak ļaut Marillai netraucētai norunāt visu, kas uz sirds, viņš no pieredzes zināja, ka lāga sieviete daudz ātrāk paveiks jebkuru darāmo, ja viņu neaizkavēs ar nelaikā uzsāktām diskusijām. Varbūt tu spried pāragri, Marilla. Nesaki vis, ka Anna ir neuzticama, kamēr skaidri nezini, vai viņa tiešām ar nolūku bijusi nepaklausīga. Varbūt tas viss ir izskaidrojams Anna tik labi visu mak izskaidrot.

-   Es viņai liku būt šeit, bet viņas šeit nav! atcirta Marilla. Un diez vai tam viņa atradīs apmierinošu izskaidrojumu. Es, protams, zināju, ka tu nostāsies viņas pusē, Metjū. Bet viņu audzinu es, nevis tu.

Kad vakariņas bija gatavas, ārā jau valdīja tumsa, bet Anna joprojām nerādījās, un viņu neredzēja nedz skrienam pāri baļķu tiltam, nedz steidzoties šurp pa Mīlētāju taku, dvešot nožēlas pilnus vārdus par aizmirstajiem pienākumiem. Marilla drūmi nomazgāja un nolika vietā traukus. Tad, gribēdama paņemt sveci, ar ko doties uz pagrabu, viņa uzkapa austrumu jumtistabā, kur uz galda parasti stāvēja Annas svece. Aizdedzinājusi to, Marilla pagriezās un ieraudzīja, ka Anna guļ savā gultā uz mutes, iespiedusi seju spilvenos.

-    Žēlīgā debess! viņa pārsteigta iesaucās. Vai tu esi aizmigusi, Anna?

-   Nē, atskanēja apslāpēta atbilde.

-   Vai tu esi slima? Marilla noraizējusies jautāja, pieiedama gultai tuvāk.

Anna ierakās vēl dziļāk spilvenos, it kā gribēdama paslēpties no citu skatieniem uz visiem laikiem.

-    Nē. Bet, ludzu, Marilla, ej projām un neskaties uz mani! Es esmu visdziļākajā izmisumā, un man tagad vienalga, kurš klasē ir labākais un kurš raksta visinteresantākos sacerējumus, un kurš dzied vai nedzied svētdienas kori. Tik mazsvarīgas lietas man vairs nerūp, jo diez vai es vispār vairs varēšu iziet no majas. Mana dzīve ir galā. Lūdzu, Marilla, ej projām un neskaties uz mani!

-   Nu kas man vēl bus jādzird? nesaprašanā iesaucās apmulsusi Marilla. Anna Šērlija, kas īsti ar tevi noticis? Ko tu esi izdarījusi? Tūlīt pat celies augšā un izstāsti man visu! Es teicu, tūlīt pat! Nu tā, kas tad lēcies?

Izmisuma pārņemta, Anna viņai paklausīja.

-    Paskaties uz maniem matiem, Marilla! meitene nočukstēja.

Marilla pacēla sveci augstāk un pārlaida skatienu Annas matiem, kas biezā vilni sedza tai muguru. Tie patiešām izskatījās ļoti dīvaini.

-   Anna Šērlija, ko tu esi izdarījusi ar saviem matiem? Tētīt žēlīgais, tie taču ir zaļi!

Ja šī krāsa vispār bija nosaucama vārdā, tad varbūt tie patiešām visdrīzāk bija zaļi dīvainā, nespodrā bronzas zaļumā, kam pa starpu mijās agrākā ruduma svītras, vēl vairāk pastiprinot ērmīgo iespaidu. Marillai likās, ka viņa pirmoreiz mūžā redz kaut ko tik atbaidošu uz cilvēka galvas.

-   Jā, zaļi, Anna ar dobju vaidu apstiprināja. Man likās, ka nav nekā ļaunāka par sarkaniem matiem. Bet tagad es zinu, ka zaļi mati ir desmitkārt sliktāki. Ak, Marilla, tu pat iedomāties nevari, ka es esmu izmisusi!

-    Es arī nevaru iedomāties, kā tu pie tādiem tiki, bet to es ceru noskaidrot, noteica Marilla. Nāc tūlīt lejā virtuvē šeit ir pārāk auksts un izstāsti, ko tu esi izdarījusi! Es jau labu laiku gaidīju, ka tu atkal izstrādāsi kādu numuru. Nu jau bus divi mēneši, kopš tu neesi iekūlusies nevienā ķibelē, un skaidrs, ka tam bija jānotiek. Nu tad stāsti: ko tu izdarīji ar saviem matiem?

-   Es tos nokrāsoju.

-    Nokrāsoji! Tu krāsoji matus! Anna Šērlija, vai tad tu nezināji, ka tas ir ļoti slikti?

-    Jā, es zināju, ka gluži labi tas nav, atzinās Anna. Bet man likās, ka ir vērts paciest kādu sliktumu, lai tiktu vaļā no sarkaniem matiem. Es apsveru abas puses, Marilla. Un turklāt nolēmu būt ļoti laba citādā veidā, lai to izlīdzinātu.

-   Nu, vai zini, Marilla dzēlīgi novilka, ja es būtu nolēmusi, ka ir vērts krāsot matus, es vismaz būtu tos krāsojusi kādā normālā krāsā. Zaļus krāsojusi es nebutu.

-   Es jau arī negribēju krāsot zaļus, Marilla, Anna nelaimīga paskaidroja. Ja es rīkojos slikti, es to darīju ar noteiktu mērķi. Viņš teica, ka mani mati būšot skaistā kraukļa melnuma, viņš pavisam noteikti to apgalvoja. Kā tad es varēju apšaubīt viņa vārdus, Marilla? Es taču zinu, kāda ir sajuta, ja tev netic. Un misis Alana saka nekad nevajagot apšaubīt otra vārdus, kamēr neesot pierādījumu, ka viņš tiešām runā nepatiesību. Tagad man pierādījums ir zaļi mati ir pietiekami spēcīgs pierādījums. Bet tobrīd man pierādījuma nebija, un es viņam nešaubīgi ticēju.

-    Kas tas viņš tāds bija? Par ko tu runā?

-   Tas tirgonis, kas te pēcpusdienā bija ienācis. Krāsu es nopirku no viņa.

-    Anna Šērlija, es taču tev daudzkārt esmu pieteikusi nelaist tos itāliešus mājā! Pret viņiem nevajag pat pretimnākoši izturēties, citādi vairs nav glābiņā.

-   Es jau arī nelaidu viņu mājā. Atcerējos, ko tu man teici, un izgāju ārā, kārtīgi aizveru durvis un apskatīju viņa preces uz lieveņa. Turklāt viņš nemaz nebija itālietis, bet Vācijas ebrejs. Viņam bija lāde ar visādām interesantām mantām, un viņš man stāstīja, cik ļoti viņš strādājot, lai sakrātu naudu un dabūtu šurp no Vācijas savu sievu un bērnus. Viņš tik aizkustinoši runāja par viņiem, ka man pilnīgi sažņaudzās sirds. Man gribējās kaut ko nopirkt no viņa, lai palīdzētu īstenot šādu cildenu mērķi. Un tad es pēkšņi ieraudzīju matu krāsas pudelīti. Tirgonis teica, ka ar to pilnīgi droši varot nokrāsot jebkurus matus skaisti melnus un krāsa ar ūdeni neiešot nost. Es tūdaļ ieraudzīju sevi ar skaisti melniem matiem, un kārdinājums bija neatvairāms. Bet pudelīte maksāja septiņdesmit piecus centus, un man no cāļu naudas bija atlikuši tikai piecdesmit. Tirgonim laikam bija ļoti lādzīga sirds, jo viņš teica, ka man pārdošot to par piecdesmit centiem un tas esot tikpat kā atdot par velti. Ta nu es to nopirku un, līdzko viņš bija prom, uznācu te augšā, un ar vecu suku ieziedu to matos, tā kā teikts pamācība. Iztukšoju visu pudeli, un, ak vai, Marilla, kad es ieraudzīju šo drausmīgo krāsu, kādā pārvērtušies mani mati, es tik tiešām briesmīgi nožēloju, ka esmu tik slikti rīkojusies. Un nožēloju vēl līdz šim brīdim!

-    Nu, es vismaz ceru, ka no tās nožēlas būs ari kāds labums, skarbi noteica Marilla, un ka tu varbūt beidzot esi sapratusi, pie kā noved tādas ārišķīgas skaistuma alkas, Anna. Ej nu sazini, ko tagad lai dara. Vispirms tev laikam deretu matus kārtīgi izmazgāt un paskatīties, vai tas ir ko līdzējis.

Anna paklausīgi izmazgāja matus, pamatīgi tos saziepēdama un izberzēdama, taču tikpat labi viņa būtu varējusi pūlēties nomazgāt savu sākotnējo rudumu. Tirgonis nenoliedzami bija teicis patiesību, apgalvodams, ka krāsa ar ūdeni neiešot nost, kaut ari citādā ziņā par viņa patiesīgumu bija pamats šaubīties.

-   Ai, Marilla, ko lai es daru? Anna vaimanāja. Es nemūžam to nepārdzīvošu! Cilvēki ir aizmirsuši manas citas kļūdas emulsijas kuku, Diānas apdzirdīšanu un saniknošanos uz misis Lindiju. Bet šo te viņi neaizmirsīs nekad. Neviens vairs neņems mani nopietni. Ai, Marilla, "sev paši sākam slazdu sliet, ja viltus ceļu gribam iet". Tā gan ir dzeja, taču patiesa. Ak vai, kā Džosija Paja smiesies! Marilla, es nevaru rādīties Džosijai Pajai. Es esmu pati nelaimīgākā meitene Prinča Edvarda sala!

Annas izmisums turpinājās veselu nedeļu. Tikmēr viņa nekur nerādījās un mazgāja matus katru dienu. Pēc nedēļas Marilla apņēmīgi teica:

-    Tā nekas nesanaks, Anna. Ta neapšaubāmi ir ļoti noturīga krāsa. Tev vajadzēs matus nogriezt citas izejas nav. Tādā izskata tu nekur nevari iet.

Annas lupas nodrebeja, taču viņa saprata, ka Marilla saka rūgtu patiesību. Ar smagu nopūtu viņa aizgāja sameklēt šķēres.

-    Lūdzu, Marilla, griez nost tūlīt, lai tas ātrāk ir galā. Ak, es jutu, ka mana sirds lūst! Tā ir tik neromantiska liksta. Grāmatās meitenes zaudē matus smagas slimības dēļ vai ari pārdod tos, lai dabūtu naudu kādam cēlam mērķim, un es noteikti to tik ļoti nepārdzīvotu, ja tā būtu arī ar mani. Bet, ja mati jānogriež tāpēc, ka tie nokrāsoti briesmīgā krāsā, tur nu gan nav nekāda mierinājuma. Es raudāšu visu laiku, kamēr tu tos griezīsi, ja vien tas tevi netraucē. Man tas liekas bezgala traģiski.

Un Anna patiešām raudāja, bet vēlāk, kad viņa uzgāja savā istabā un paskatījās spogulī, viņa izmisumā kļuva pavisam rāma. Marilla bija darbojusies pamatīgi, un matus bija vajadzējis apgriezt pavisam īsiņus. Iznākums, maigi izsakoties, nebija nekāds skaistais. Anna apņēmīgi pagrieza spoguli pret sienu.

-   Es vairs ne reizes neskatīšos uz sevi, kamēr man nebūs atauguši mati! viņa kaismīgi iesaucās.

Bet nākamajā brīdī viņa tikpat spēji pagrieza spoguli atpakaļ.

-    Nē, skatīšos gan. Tas man būs sods par aplamo rīcību. Skatīšos uz sevi katru reizi, kad ienākšu istaba, lai redzētu, cik neglīta esmu. Un nemaz necentīšos iztēloties, ka tā tas nav. Es nekad nebiju domājusi, ka varētu lepoties ar saviem matiem, bet tagad saprotu, ka biju gan lepna, par spīti tam, ka tie ir sarkani, jo tie bija tik biezi, gari un cirtaini. Droši vien drīz kaut kas notiks arī ar manu degunu.

Annas apcirptie mati nākamajā pirmdiena izraisīja skolā veselu sensāciju, bet, viņai par lielu atvieglojumu, īstenais iemesls nevienam neienāca pat prātā, ari Džosijai Pajai ne, kura tomēr nevilcinājās paziņot Annai, ka viņa izskatoties pēc beidzama putnubiedēkļa.

-    Es neko neatbildēju Džosijai, kad viņa man to pateica, Anna vakarā atzinās Marillai, kura tobrīd gulēja uz dīvāna, atkal mocīdamās ar galvassāpēm, tāpēc ka nolēmu: tas pieder pie mana soda un man tas

jāpacieš. Nav jau viegli, kad tev pasaka tu izskaties pēc putnubiedēkļa, un man ļoti gribējās kaut ko atcirst pretī. Bet es noturējos. Tikai uzmetu viņai vienu nicinošu skatienu un pēc tam piedevu. Kad otram piedod, pašam rodas tāda krietnuma izjūta, vai ne? Es tagad veltīšu visus spēkus tam, lai butu krietna, un nekad vairs nepūlēšos būt skaista. Skaidrs, ka labāk ir būt krietnai. Es jau to zinu, bet reizēm ir tik grūti noticēt pat tam, ko skaidri zini. Es patiešām gribu būt krietna, Marilla, tā kā tu un misis Alana, un mis Steisija, un izaugt tāda, lai tu varētu ar mani lepoties. Diāna saka kad mani mati sākšot ataugt, man vajagot siet ap galvu melnu samta lenti ar pušķi sānos. Viņa domā, ka tas man ļoti labi piestāvēšot. Es to saukšu par diadēmu tas skan tik romantiski. Bet vai es nerunāju pārāk daudz, Marilla? Varbūt tavai galvai tas nāk par ļaunu?

-   Man pašreiz ir labāk. Pēcpusdienā gan bija pavisam nelāgi. Šīs galvassāpes mani moka arvien vairāk. Laikam jau vajadzēs braukt pie ārsta. Par tavu runāšanu es neko nesaku esmu jau pieradusi.

Tas nozīmēja tikai to, ka Marillai šī runāšana gluži labi patīk.

XXVIII NEVEIKSMĪGĀ LILIJU MEITENE

-    Protams, Eleina jātēlo tev, Anna, teica Diāna. Man nekad nebūtu dūšas laisties pa straumi uz leju.

-    Man arī ne, nodrebinādamās piekrita Rūbija Gillisa. Es to labprāt darītu, ja mēs laivā būtu divas vai trīs un ja varētu sēdēt. Tad butu gluži patīkami. Bet guļus un vēl tēlot mirušu to nu gan es nevarētu. Tad es aiz bailēm pa īstam nomirtu.

-    Protams, tas būtu romantiski, atzina Džeina Endrū. Bet es zinu, ka nevarētu nogulēt miera. Man katru brīdi būtu jālec augšā, lai redzētu, kur atrodos un vai straume mani nenes kaut kur prom. Pati saproti, Anna, tas ļoti sabojātu iespaidu.

-    Bet sarkanmataina Eleina ir vienkārši smieklīga, skumīgi iebilda Anna. Man nav bail laisties lejup pa straumi, un es ļoti labprāt tēlotu Eleinu. Bet tas tik un tā ir smieklīgi. Eleinu vajadzētu tēlot Rūbijai, jo viņai ir gaiša āda un gari, skaisti, zeltaini mati atcerieties, kā Eleinai "zeltaini viļņi krita pār pleciem"! Un Eleina bija liliju meitene. To taču nevar tēlot sarkanmate!

-   Tev ir tikpat gaiša sejas āda kā Rubijai, Diāna iebilda, un mati tev tagad ir daudz tumšāki nekā pirms apgriešanas.

-    Ko, vai tev tiešām tā liekas? Anna, prieka pietvīkusi, iesaucās. Man jau brīžiem pašai ari tā izskatījās, tikai es neuzdrīkstējos nevienam jautāt ja nu pasaka nē! Kā tev šķiet, vai tos tagad varētu saukt par kastaņbrūniem, Diāna?

-    Jā, nu tiem ir ļoti glīts tonis, apgalvoja Diāna, jūsmīgi aplūkodama īsās, zīdainās cirtas, kas ietvera Annas galvu ar draiskā pušķī sasietu melnu samta lentīti.

Meitenes stāvēja dīķa krastā lejpus "Pakalna dārza" uz nelielas, bērziem apaugušas zemes strēlēs, kas iestiepās ūdenī no krasta; tās galā ūdenī bija iebūvēts neliels dēļu paaugstinājums, domāts makšķernieku un pīļu mednieku ērtībām. Rūbija un Džeina bija atnākušas pie Dianas pavadīt kopā vasaras pēcpusdienu, un viņām bija piebiedrojusies arī Anna.

Tovasar Anna un Diāna savu brīvo laiku bija pavadījušas galvenokārt dīķa tuvumā. Puķupils piederēja pagātnei, jo pavasarī misters Bells bija nesaudzīgi nozāģējis nelielo koku puduri savu ganību teritorijā. Anna bija brītiņu pasēdējusi starp celmiem un paraudājusi, itin labi apzinādamās arī šo skumju romantisko pusi, tomēr drīz viņa nomierinājās, jo galu galā, kā abas ar Diānu nosprieda, viņas taču ir lielas meitenes trīspadsmit, pavisam drīz četrpadsmit gadu vecas un tādām bērnišķām spēļu mājiņām jau par lielu, turklāt pie dīķa var atrast daudz aizraujošākas nodarbes. Interesanti bija makšķerēt no tilta foreles, un drīz vien abas meitenes iemācījās airēt un labprat vizinājās pa dīķi mazajā plakandibena laiviņā, kuru misters Bārijs mēdza izmantot pīļu medībām.

Doma iestudēt "Eleinu" bija radusies Annai. Pagājušā ziemā meitenes skolā bija mācījušās Tenisona poēmu, kuru izglītības pārzinis bija licis ierakstīt angļu valodas un literatūras programmā visās Prinča Edvarda salas skolās. Viņas bija to analizējušas un apspriedušas, un sadalījušas tik daudzos sīkos fragmentos, ka gandrīz jāšaubās, vai tur vēl varēja saskatīt kādu jēgu, taču viņas vismaz bija dzīvi iztēlojušās skaisto liliju meiteni, Lānselotu, Gvinevjēru un karali Arturu, un Anna slepenībā skuma par to, ka nav piedzimusi Kamelotā. Tie laiki, viņa mēdza sacīt, bija daudzkārt romantiskāki par tagadējiem.

Annas iecere tika uzņemta ar sajūsmu. Meitenes jau agrāk bija atklājušas, ka mazā plakandibena laiviņa, atgrūsta no krasta, pa straumi aizpeld līdz tiltam, izpeld tam pa apakšu un gabaliņu tālāk atduras pret citu zemes strēli dīķa līkumā. Viņas jau bija šādi laidušās lejup un tūlīt aptvēra, ka "Kleinai" tie būs ideāli dramatizējuma apstākļi.

-    Nu labi, es bušu Eleina, Anna itin kā negribīgi piekāpās: kaut gan viņai būtu ļoti paticis spēlēt galveno varoni, viņas mākslinieciskā izjuta prasīja tiekties pēc maksimalas atbilstības, bet tā dažādu ierobežojumu dēļ acīmredzot nebija iespejama. Rūbija, tu būsi karalis Arturs, Džeina teļos Gvinevjēru, un Dianai vajadzēs uzņemties Lanselota lomu. Bet vispirms jums būs jāspēlē brāļi un tēvs. Bez vecā, mēmā kalpa mums vajadzēs iztikt, jo laiviņa ir par mazu kad viens izstiepjas guļus, otram vairs nepaliek vietas. Mums laiva visā garuma jaizklaj ar naktsmelnu sēru audumu. Labi derētu tavas mātes vecā, melnā plecu šalle, Diāna.

Kad šalle bija atnesta, Anna izklāja ar to laivu, tad apgūlās dibenā, aizvēra acis un sakrustoja rokas uz krūtīm.

-   Vai, viņa patiešām izskatās kā beigta! satraukti nočukstēja Rūbija Gillisa, lūkodamās uz balo, nekustīgo sejiņu zem šaudīgajam bērzu gaismēnām. Man metas bail, meitenes! Nez, vai vispār ir labi spēlēt tādu teātri? Misis Lindija apgalvo, ka jebkādā teātra spēlēšana esot ļoti nosodāms netikums.

-     Rūbij, beidz tagad runāt par misis Lindiju! bargi sacīja Anna. Tā tu izjauc visu noskaņu, jo šie notikumi bijuši simtiem gadu pirms misis Lindijas dzimšanas. Džeina, rūpējies tu par tālāko! Ir taču muļķīgi, ja Eleina, mirusi būdama, runā.

Džeina paklausīgi sarosījās. Zeltīta pārklāja viņām nebija, bet gluži labi noderēja vecs klavieru pārsegs no dzeltena japāņu krepa. Balta lilija tobrīd nebija atrodama, taču liels, zils īrisa zieds, kas tika ielikts Annai rokā, pilnīgi radīja vajadzīgo iespaidu.

Nu viņa ir gatava, teica Džeina. Mums jānoskūpsta viņas sastingusi piere, un tev, Diāna, jāsaka: "Māsa, ardievu uz mūžiem!" bet tu, Rubij, saki: "Ardievu, mīļotā māsa!" un abām jārunā tik bēdīgi, cik vien jūs varat. Anna, mēģini mazdrusciņ pasmaidīt! Atceries taču, ka Eleina gulēja "gandrīz ar smaidu uz lūpām". Jā, nu ir labak. Tagad stumjam laivu ūdenī!

Un mazā laiviņa tika iestumta dīķī; ceļa sākumā tā atdūrās pret kādu vecu, zemē iedzītu mietu un krakstēdama pāršļūca tam pāri. Diana, Džeina un Rūbija nogaidīja, līdz straume to satver un sāk nest uz tilta pusi, tad visas trīs metās cauri kokiem, pāri ceļam uz tālākās zemes strēles pusi, kur tām vajadzēja pārtapt par Lānselotu, Gvinevjēru un karali un sagaidīt daiļo liliju meiteni.

Vairākas minūtes Anna lēni peldēja lejup pa straumi un visā pilnībā baudīja sava stāvokļa tiksmo romantiku. Un tad piepeši notika kaut kas pavisam neromantisks. Laivā sāka sūkties ūdens. Pēc īsa brīža Eleinai vajadzēja slieties augšā, nomest malā savu zeltīto pārklāju un atvilkt nost naktsmelno sēru audumu, atklājot laivas plakanajā dibenā lielu spraugu, caur kuru strauji plūda iekšā ūdens. Asais miets krastmalā bija norāvis prāvu strēmeli no laivas dibenam pienaglotās pamatnes. Kaut ari Anna to nezināja, viņa ātri vien saprata, ka nokļuvusi ļoti bīstamā stāvoklī. Bija skaidri redzams, ka šādā tempā laiva pieplūdis pilna un nogrims, tālāko zemes strēli nesasniegusi. Kur airi? Nu protams atstāti krastā!

Annai izlauzās pakluss baiļu kliedziens, kuru neviens nedzirdēja; viņa nobalēja kā krīts, tomēr saņēmās un nekrita panikā. Vēl bija viena iespēja izglābties tikai viena.

Es biju drausmīgi pārbijusies, viņa nākamaja dienā stāstīja misis Alanai, un man likās, ka laiva lidz tiltam peld veselu mūžību un ūdens tajā kāpj arvien augstāk un augstāk. Es no visas sirds ludzu Dievu, misis Alana, tomēr lūgdama neaizmiedzu acis, jo zināju, ka vienīgais ceļš, kā Dievs var mani glābt, ir likt laivai peldēt tik tuvu garām tilta balstam, ka es varētu tam pieķerties un uzrāpties taja. Jūs jau zināt, tam tiltam par balstiem ir veci koku stumbri un uz tiem ir daudz izciļņu un vecu zaru stumbeņu. Lūgt, protams, vajadzēja, bet bija arī pašai jādara, kas iespējams, tas ir, jāskatās ar abam acīm. Es teicu: "Mīļais Dievs, lūdzu, virzi laivu tuvu garām balstam, un ar pārējo es pati tikšu galā," un atkārtoju to daudz reižu pēc kārtas. Tādos apstākļos jau cilvēks necenšas sacerēt skaistu lūgšanu. Bet manējā piepildījās, jo laiva atsitas taisni pret vienu no balstiem un pat mirkli tur aizkavējās, ta ka es paguvu uzmest šalli un pārklāju sev uz pleca un uzrausties uz viena prāva zara stumbeņa. Un tur nu es paliku tupam, misis Alana, pieķērusies tam vecajam, slidenajam stumbram, un no turienes vairs nevarēju tikt ne augšup, ne lejup. Tāds stāvoklis nemaz nebija romantisks, bet tobrīd es par to nedomāju. Cilvēks jau parasti nedomā par romantiku, kad tikko ir izbēdzis no nāves ūdens dzelmē. Es tūdaļ noskaitīju pateicības lūgšanu un pēc tam domāju tikai par to, kā noturēties savā vietā, jo sapratu, ka tikt uz cietas zemes varēšu tikai tad, kad man kāds atnāks palīgā.

Tukšā laiva pēc Annas izglābšanās izpeldēja pa tilta apakšu un nelielu gabaliņu tālāk ātri vien nogrima. Rubija, Džeina un Diāna, kuras jau gaidīja tālākās zemes strēles galā, redzēja, kā tā pazūd viņu pārbiedēto acu priekšā, un nešaubījās, ka reizē ar laivu noslīkusi arī Anna. Brīdi viņas stāvēja kā pārakmeņojušās, nobālušas audekla baltumā un sastingušas aiz šausmām par notikušo, tad, kliegdamas pilnā kaklā, paniskā skrējienā metās caur kokiem un, šķērsodamas galveno ceļu, pat neiedomājas pamest skatienu uz tilta pusi. Anna, izmisīgi iekrampējušies savā nedrošajā patvērumā, redzēja draudzenes aizskrienam un dzirdēja viņu kliedzienus. Tātad drīz var cerēt uz palīdzību, taču viņas stāvoklis bija gauži neērts.

Minūtes lēni ritēja uz priekšu, un katra no tām neveiksmīgajai liliju meitenei likās kā stunda. Kāpēc neviens nenāk? Uz kurieni meitenes aizskrēja? Ja nu visas pēkšņi zaudējušas samaņu! Ja nu neviens vispār neatnāk! Un ja nu viņa tā pagurst un sastingst, ka vairs nevar noturēties! Anna palūkojās lejup ļaunīgi zaļganajā dzelmē, virs kuras šaudījās garas, neskaidras ēnas, un nodrebēja. Viņas iztēlē sāka ainoties daždažādas drūmas nākotnes iespējas.

Un tad tieši taja brīdī, kad Annai likās, ka ilgāk vairs nespēs izturēt krampjaino smeldzi roku muskuļos un locītavās, zem tilta parādijas Harmona Endru mazā zvejas laiva, kurā pie airiem sēdēja Gilberts Blaits!

Gilberts paskatījās augšup un, visai pārsteigts, ieraudzīja, ka viņā noskatās bala, nicinoša seja ar lielām, izbiedētām, tomēr nicīgām, pelekam acīm.

-Anna Šērlija! Tētīt žēlīgais, ka tu tur tiki? viņš iesaucās.

Negaidīdams atbildi, viņš pievirzīja laivu pie paša balsta un izstiepa roku. Nekas cits neatlika cieši pieķērusies pie Gilberta Blaita rokas, Anna notrausās lejā un ierāpās laivā, kur palika sēžam pakaļgalā samirkusi un pikta, turēdama rokas pilošo šalli un pārklāju. Nudien, šādos apstakļos nebūt nebija viegli saglabat lepnu pašcieņu!

-   Kas noticis, Anna? jautāja Gilberts, paņemdams airus.

-   Mēs spēlējam "Eleinu", Anna stīvi paskaidroja, pat nepaskatīdamās uz savu glābēju, un man vajadzēja pa straumi aizpeldēt uz Kamelotu, guļot baržā, tas ir, laiviņā. Laivā sāka nākt ūdens, un es pieķēros pie tilta balsta. Meitenes aizgāja meklēt palīdzību. Lūdzu, esi tik laipns un aizved mani līdz krastam!

Gilberts paklausīgi pagrieza laivu uz krasta pusi, un, līdzko tā atdūrās smiltīs, Anna veikli izlēca malā, nicinoši vairīdamās no iespējamās palīdzības.

-    Ļoti pateicos, viņa augstprātīgi sacīja un pagriezās uz promiešanu. Bet arī Gilberts bija izlēcis no laivas un uzlika roku uz Annas elkoņa.

-   Anna, viņš steigšus sacīja, paklausies! Vai mēs nevarētu būt labi draugi? Man ļoti žēl, ka toreiz pazobojos par taviem matiem. Es negribēju tevi apvainot, tikai pajokoju. Un tas taču bija tik sen! Man tavi mati pašlaik liekas ļoti skaisti, goda vārds. Būsim draugi!

Anna mirkli vilcinājās. Cauri viņas satricinātajam lepnumam spraucas dīvaina, gluži jauna apjauta, ka pabiklā un reizē dedzīgā izteiksme Gilberta gaišbrūnajās acīs ir kaut kas patiesībā ļoti patīkams. Viņas sirds strauji un savādi iepukstejās. Tomēr senās pārestības rūgtums tūdaļ apslapēja jebkādas šaubas un svārstības. Pirms diviem gadiem notikusī sadursme uzzibsnīja viņas atmiņā tik dzīvi, it kā būtu piedzīvota vakar. Gilberts bija nosaucis viņu par "burkānu" un iegrūdis viņu negodā visu skolēnu acu priekšā! Aizvainojums, kas citiem bērniem un vecākiem cilvēkiem varētu likties tikpat nenopietns kā tā cēlonis, Annas sirdī nebija rimis vai pieklusis šķietami ilgajā laika posmā. Viņa ienīst Gilbertu Blaitu! Un nemūžam viņam nepiedos!

-   Nē, viņa salti atbildēja, mēs nekad nebūsim draugi, Gilbert Blait, jo es to nevēlos!

-    Nu labi! sejai dusmās pietvīkstot, Gilberts ielēca atpakaļ laivā. Es tev nekad vairs nepiedāvāšu draudzību, Anna Šērlija! Un man pilnīgi vienalga, ko tu vēlies vai nevēlies!

Straujiem, izaicinošiem vēzieniem viņš atīrās no krasta, un Anna devās augšup pa stāvo, papardēm apaugušo taku zem kļavu lapotnēm. Viņa gāja, augsti izslējusi galvu, tomēr sirdi nespeja apspiest savādu nožēlas izjūtu. Viņai gandrīz gribējās, kaut viņa būtu Gilbertam atbildējusi citādi. Protams, viņš tika šausmīgi aizvainojis viņu, un tomēr… Un vispār, Annai šķita, ka derētu apsēsties ceļmalā un kārtīgi izraudāties, lai atvieglinātu sirdi. Pārciesto baiļu un sasprindzinātās mokošās gaidīšanas iespaids bija darījis savu.

Pusceļā viņa satika Džeinu un Diānu, kuras skrēja atpakaļ uz dīķi, gandrīz nevaidamas panikas pārņemtās. "Pakalna dārzā" viņas nevienu nebija atradušas, jo abi Diānas vecāki bija izgājuši no mājām. Rūbija Gillisa bija kritusi histērijā un atstāta turpat atgūties, bet Džeina un Diāna drāzušās cauri Spoku mežam un pāri strautam uz "Zaļajiem jumtiem". Arī tur viņas nevienu palīgu nebija atradušas, jo Marilla bija aizbraukusi uz Kārmodiju, bet Metju strādaja tālajā siena pļavā.

-Ai, Anna! izgrūda Diāna, apkrizdama draudzenei ap kaklu un ļaudama vaļu sajūsmas un atvieglojuma asarām. Ai, Anna… mēs domājām… ka tu… esi noslīkusi… un jutāmies kā slepkavas… jo mēs… pierunājām tevi… būt par… Eleinu. Rubija ir pilnīgā histērijā… Ai, Anna, bet kā tu izglābies?

Es uzrāpos uz viena no tilta balstiem, gurdi paskaidroja Anna, un garām brauca Gilberts Blaits mistera Endrū laivā un aizveda mani līdz krastam.

-Ai, Anna, cik tas brīnišķīgi! Un cik romantiski! izsaucās Džeina, beidzot atguvusi elpu un runas spējas. Tagad taču tu beidzot runāsi ar viņu!

-    Skaidrs, ka nerunāšu, atmeta Anna, kurā acumirklī uzliesmoja senais spīvums. Un nepiemini vairs romantiku, Džeina Endru. Man ļoti žēl, ka jūs tā izbijāties, meitenes. Tā bija tikai mana vaina. Es noteikti esmu dzimusi zem nelaimīgas zvaigznes. Lai ko es darītu, vienmēr iedzenu pati sevi vai savus labakos draugus kādā likstā. Mēs esam noslīcinājušas tava tēva laivu, Diāna, un man ir tāda priekšnojauta, ka mums vairs neļaus vizināties pa dīķi.

Annas priekšnojauta apstiprinājās pamatīgāk, nekā ar priekšnojautām parasti medz but. Kad Bāriju un Katbertu mājās kļuva zināmi šīs pēcpusdienas notikumi, satraukums un sašutums uzbangoja augstu vilni.

-   Vai tiešām tu nekad nenāksi pie prāta, Anna? novaidējās Marilla.

-    Man liekas, ka nākšu gan, Marilla, Anna mundri atbildēja. Krietni izraudājusies savas austrumu jumtistabas dziedinošajā vientulībā, viņa bija manāmi nomierinājusies un atguvusi agrāko možumu. Man šķiet, ka šobrīd manas izredzes nakt pie prāta ir krietni lielākas nekā agrāk.

-    Interesanti, kāpēc? nesaprata Marilla.

-    Nu redzi, Anna paskaidroja, es šodien esmu saņēmusi jaunu, vērtīgu mācību. Jau kopš tās dienas, kad ierados "Zaļajos jumtos", es nemitīgi izdaru kļūdas vai aplamības, un katra kļūda man ir palīdzējusi tikt vaļā no kāda sava liela trūkuma. Gadījums ar ametista brošu man iemācīja neņemt to, kas nav mans. Spoku meža kļūda iemācīja neļaut iztēlei aplamu vaļu. Kļūda ar emulsijas kūku palīdzēja tikt vaļā no neuzmanības, gatavojot ēdienu. Matu krāsošana izārstēja mani no ārišķības tieksmēm. Tagad es nemaz vairs nedomāju par saviem matiem un degunu nu, vismaz ļoti reti. Un šodienas kļūda būs man palīdzējusi tikt vaļā no pārliecīgā romantiskuma. Es esmu sapratusi, ka nav nekādās jēgas censties būt romantiskai te, Eivonlijā. Droši vien tas labi padevās mūriem apjoztajā Kamelota pirms daudziem gadu simtiem, bet šodien romantika vairs nav nekada cieņā. Es esmu pilnīgi pārliecināta, Marilla, ka šajā ziņā tu manī drīz redzēsi ievērojamu progresu.

-    Es ļoti ceru, Marilla skeptiski noteica.

Bet Metjū, kurš visu laiku klusēdams bija sēdējis kaktā, pēc Marillas iziešanas uzlika roku Annai uz pleca.

-   Nemet vis savu romantiku gluži pie malas, Anna, viņš pabiklā čukstā teica, mazās devas ta ir jauka lieta… par daudz jau, protams, nevajag… bet kādu drusciņu paturi, Anna, kādu drusciņu tomēr paturi!

XXIX IZCILS NOTIKUMS ANNAS DZĪVĒ

Anna dzina mājās govis no tālajām ganībām, un ceļš veda pa Mīlētāju taku. Bija septembra vakars, un visus meža klajumus un izcirtumus pildīja košā saulrieta gaisma. Arī uz takas šur tur vīdēja pa sārtam laukumam, bet pa lielākajai daļai to apēnoja kļavu lapotnes, un zem eglēm biezēja vakarkrēsla, dzidri violeta kā sapņu vīns. Vēji šalkoja koku galotnes, un diezin vai pasaulē ir jaukāka mūzika par to, kuru vakara vējš spēlē egļu zaros.

Govis nesteidzīgi gāja pa taku, un Anna tām sapņaini sekoja, skaļi atkārtodama cīņas dziesmu no "Marmiona" pagājušā ziemā viņi to bija mācījušies angļu literatūras stundās, un mis Steisija bija likusi to iemācīties no galvas un jūsmodama par rindu plūdumu un valodas tēlos jaušamo šķēpu šķindu. Nonākusi līdz rindām:

Pie šķēpa šķēps, pie vira virs: To ciešās rindas neizirs,

Anna apstājās un aizgrābtībā aizvēra acis, lai labāk varētu iztēloties sevi drosmīgo karotāju vidū. Kad viņa tās atkal atvēra, viņa ieraudzīja pa vārtiņiem no Bāriju tīruma puses iznākam Diānu, kura izturējās tik bezgala svarīgi, ka Annai tūdaļ kļuva skaidrs: viņai pavēstāms kaut kas jauns. Tomēr pārliecīgu ziņkāri izrādīt nebija nekādas vajadzības.

-    Vai šis vakars nav viens violets sapnis, Diāna? Tas manī izraisa prieku, ka dzīvoju! No rītiem man šķiet, ka visskaistākie ir riti, bet, kad pienāk vakars, tas izskatās vēl jaukāks.

-   Vakars ir ļoti skaists, atbildēja Diāna, bet, ja tu zinātu, kādi man jaunumi, Anna! Uzmini! Tu drīksti minēt trīs reizes.

-    Šarlote Gillisa tomēr laulāsies baznīcā, un misis Alana grib, lai mēs to izdekorējam! iesaucās Anna.

-    Nē, Šarlotes līgavainis tam nepiekritīs, jo šeit baznīcā vēl neviens nav laulājies, un viņš domā, ka tas izskatīšoties pēc bērēm. Tas ir tik muļķīgi, jo viss izdotos lieliski. Bet mini vēlreiz!

-    Džeinas māte atļāvusi Džeinai rīkot dzimšanas dienas svinības!

Diāna papurināja galvu, un viņas melnajās acīs zibēja līksma pacilātība.

-    Nu, tad es nevaru iedomāties, Anna bezcerīgi nopūtās. Varbūt Mūdijs Spērdžens Makfersons vakar vakarā pavadīja tevi uz majam pēc darbdienas dievkalpojuma?

-    Nepavisam ne! Diāna sašutusi iesaucās. Ja arī šis briesmonis tā būtu darījis, tad ar to jau nu gan es nelielītos! Es jau zināju, ka tu neuzminesi. Māte šodien saņēma vēstuli no Džozefines tantes, un Džozefines tante grib, lai mēs abas nakamajā otrdienā aizbraucot pie viņas uz Šarlottaunu apskatīt izstādi un dažas dienas padzīvojot pie viņas. Nu, ko tu saki?

-   Ai, Diāna, Anna nočukstēja, juzdama, ka drošības dēļ jāatspiežas pret kļavas stumbru, vai tu runā nopietni? Bet es baidos, ka Marilla mani nelaidis. Viņa teiks, ka negrib veicināt apkartblandīšanos. Tieši tā viņa teica pagājušā nedeļa, kad Džeina uzaicinaja mani braukt kopā ar viņiem ratos uz amerikāņu koncertu Vaitsendas viesnīca. Man ļoti gribējās braukt, bet Marilla pateica, ka man labāk vajagot sēdēt mājās un mācīties un Džeinai tāpat. Es biju šausmīgi sarūgtināta, Diāna. Tik satriekta, ka pat nenoskaitīju lūgšanu pirms gulētiešanas. To gan es vēlāk nožēloju, piecēlos nakts vidū un visu izdarīju, kā nākas.

-   Zini ko, sacīja Diāna, palūgsim, lai mana māte parunā ar Marillu. Tad viņa drīzāk būs ar mieru tevi laist, un, ja tas izdosies, mēs vienreizeji pavadīsim laiku, Anna. Es nekad neesmu bijusi izstādē, un vispār ir tik skumji vienmer klausīties, kā citas meitenes runā par saviem ceļojumiem. Džeina un Rūbija jau divas reizes ir bijušas pilsētā uz izstādi un šogad taisās braukt atkal.

Es par to nedomāšu, kamēr nezināšu, vai varu braukt vai ne, apņēmīgi noteica Anna. Ja es sadomātos un tad netiktu, man būtu ļoti grūti to pārdzīvot. Bet, ja nu tas tomēr izdotos, es ļoti priecājos, ka uz to laiku bus gatavs mans jaunais mētelis. Marilla domāja, ka man nevajagot jaunu mēteli. Viņa teica, ka vecais vel nākamajai ziemai būšot pavisam labs un lai es priecājoties par to, ka dabūju jaunu kleitu. Kleita ir ļoti skaista, Diāna, tumši zila un ļoti moderna. Tagad Marilla man visas kleitas šuj modernas, jo viņa negribot, lai Metju atkal mekletu palīdzību pie misis Lindijas. Es par to ļoti priecājos. Ir daudz vieglāk būt labai, kad mugurā modernas drēbes. Vismaz man tā ir vieglāk. Droši vien cilvēkiem, kuri ir labi un krietni jau no dabas, tas nav tik svarīgi. Nu, bet Metju apgalvoja, ka man vajagot jaunu mēteli, un tā nu Marilla nopirka skaistu, zilu mēteļu audumu, un tagad man Kārmodijā īsta šuvēja šuj mēteli. Tas būs gatavs sestdienas vakarā, un es visiem spēkiem cenšos nedomāt, kā svetdien baznīcā iešu pa eju starp solu rindām ar jauno mēteli mugurā un jauno cepuri galvā, jo laikam nav labi domāt par tādām lietām. Bet tās laužas prātā, gribi vai negribi. Man ir tik skaista cepurīte! To man nopirka Metju, kad abi bijām aizbraukuši uz

Kārmodiju. Tāda maza, no zila samta, kādas pašlaik ir briesmīgi modē, ar zeltītu aukliņu un pušķiem. Tava jaunā platmale ir ļoti eleganta, Diāna, un tev ļoti piestāv. Kad es pagājušā svētdienā redzēju tevi ienākam baznīca, man sirds iesila lepnumā, domājot, ka tu esi mana labākā draudzene. Ka tev šķiet, vai tas ir slikti, ka mēs tik daudz domājam par savām drēbēm? Marilla apgalvo, ka tas esot pavisam grēcīgi. Bet tas taču ir ļoti interesanti, vai nav tiesa?

Marilla atļāva Annai doties uz Šarlottaunu, un tika norunāts, ka misters Bārijs nākamajā otrdienā viņas aizvedīs turp. Tā kā līdz Šarlottaunai bija trīsdesmit jūdzes un misters Bārijs gribēja atgriezties mājās tajā pašā dienā, vajadzēja braukt ļoti agri. Bet Annu tas ielīksmoja tāpat kā viss pārējais, un otrdienas rītā viņa bija kājās jau pirms saullēkta. Pametusi skatienu logā, viņa pārliecinājās, ka diena būs jauka, jo austrumu pusē aiz Spoku meža eglem debesis pletās sudrabotas un skaidras. Cauri kokiem varēja redzēt, ka "Pakalna darza" rietumpuses jumtistabā deg gaisma, tātad ari Diana jau piecēlusies.

Kamēr Metju iekura uguni, Anna bija apģērbusies, un, kad lejā nonāca Marilla, brokastis jau bija galdā. Tomēr Anna satraukumā gandrīz nevarēja ieēst. Pēc brokastīm, uzvilkusi jaunās drēbes, Anna skriešus metās lejup pār strautu un augšup caur eglāju uz "Pakalna dārzu". Misters Bārijs un Diāna jau gaidīja, un drīz visi devās ceļa.

Brauciens bija ilgs, taču Anna un Diāna priecājās par katru mirkli. Bezgala jauki likās braukt pa valgano ceļu sārtajā rīta saulē, kas, kāpdama augšup, pamazām izpleta starus pār nopļautajiem labības laukiem. Gaiss bija spirgts un dzestrs, ielejās vērpās viegla, zilgana migla, kas virs pakalniem pacēlās gaisā un izzuda. Palaikam ceļš veda caur mežiem, kur kļavas jau sāka pielaikot koši sarkanus tērpus, palaikam tas šķērsoja kādu upi, un brauciens pār tiltu atkal izraisīja Anna vecvecās līksmās izbailes; palaikam tas vijās gar piekrasti un aizlīkumoja garām kādam pelēcīgam zvejnieku būdiņu pudurim; tad tas atkal pakāpās kalnā, no kura varēja pārredzēt visu plašo, nolaideno apkaimi vai ari dūmakaini zilās debesis, bet, lai kurp tas vestu, ikkatrā vietā bija daudz interesanta, apskatāma un parrunājama. Bija jau gandrīz pusdienlaiks, kad viņi sasniedza pilsētu un atrada ceļu uz "Skābaržiem". Tā bija skaista, veclaicīga savrupmāja, paslēpusies no ielas zaļu gobu un zarotu dižskabaržu aizsegā. Durvis viņus sagaidīja mis Barija, kuras vērīgajās, melnajās acīs zibēja jautras uguntiņas.

-    Tātad beidzot tu esi atbraukusi mani apciemot, draudzene Anna, viņa noteica. Ak tētīt, kā tu esi izaugusi, bērns! Nudien, garāka nekā es! Un tu tak esi kļuvusi krietni glītāka nekā agrāk. Bet to jau tu droši vien zini bez teikšanas.

-   Nē, nezināju vis, Anna starodama atbildēja. Es zinu, ka man vairs nav tik daudz vasaras raibumu kā agrāk, un tas mani ļoti iepriecina, bet es neesmu uzdrošinājusies domāt, ka varētu būt vēl citas labvēlīgas pārmaiņas, es ļoti priecājos, ka jūs tā domājat, mis Barija.

Mis Bārijas nams bija iekārtots ar "karalisku greznību", kā vēlāk Anna pavēstīja Marillai. Abas mazās lauku meitenes pilnīgi apžilbināja lielā, krāšņā viesistaba, kurā mis Barija viņas atstāja divatā, pati aiziedama dot kalpotājiem rīkojumus par pusdienām.

-   Vai šī nav īsta pils? nočukstēja Diāna. Es nekad agrāk neesmu viesojusies Džozefmes tantes mājā, un man nenāca ne prātā, ka tā ir tik grezna. Gribētos, kaut to redzētu Džūlija Bella viņa tā lielās ar savas mātes viesistabu!

-   Samta paklājs, Anna tiksmīgi izdvesa, un zīda aizkari! Es daudz esmu sapņojusi par tādām lietām, Diāna. Bet vai zini, man vairs neliekas, ka es starp tām justos mājīgi. Šajā istabā ir tik daudz mantu un skaistu lietu, ka nepaliek vietas iztēlei. Trūcīgā dzīvē ir viens liels mierinājums un priekšrocība sev apkārt var iztēloties daudz ko vairak.

Viesošanās pilsētā Annai un Dianai palika atmiņā uz ilgiem laikiem. No sākuma līdz beigām tā bija sajūsminošu notikumu pārpilnā.

Trešdien mis Barija aizveda meitenes uz izstādi, kur viņas pavadīja visu dienu.

-    Tā bija vienreizēja! vēlāk Anna stāstīja Marillai. Es kaut ko tik interesantu nemaz nevarēju iedomāties. Es pat nevaru pateikt, kura nodaļa bija visinteresantākā. Man laikam vislabāk patika zirgi un puķes, un rokdarbi. Džosija Paja dabūja pirmo godalgu par adītajām mežģīnēm. Un es par to patiešām priecājos. Un es priecājos par to, ka es priecājos, jo tas liecina, ka es kļūstu krietnāka, vai tā nav, Marilla, ja jau varu priecāties par Džosijas panākumiem? Misters Harmons Endrū dabūja otro godalgu par Grāvenšteina āboliem, un misters Bells dabūja pirmo godalgu par cūku. Diānai likās, ka ir smieklīgi, ja svētdienas skolas superintendents sacenšas par cūku godalgām, bet man tā neliekas. Un tev? Diānai tagad būšot vienmēr par to jādomā, kad klausīšoties viņa svinīgo sprediķi. Klēra Luīza Makfersone saņēma balvu par gleznošanu, un misis Lindija dabūja pirmo godalgu par mājās gatavoto sviestu un sieru. Tātad Eivonlij a bija visai plaši pārstāvētā, vai ne? Misis Lindija arī pati todien bija tur, un es tikai tad sapratu, ka viņa man īstenība patīk, kad ieraudzīju viņas pazīstamo seju starp visiem tiem daudzajiem svešiniekiem. Tur bija tūkstošiem cilvēku, Marilla. Tas lika man justies briesmīgi sīkai un nenozīmīgai. Un mis Barija aizveda mūs uz lielajām tribīnēm paskatīties zirgu sacensības. Misis Lindija gan turp negaja; viņa teica, zirgu skriešanās sacīkstes esot netikums un viņa kā draudzes locekle uzskatot, ka viņas svēts pienākums ir neiet tur tuvumā un tādējādi rādīt citiem priekšzīmi. Bet tur tāpat bija tik daudz cilvēku, ka diezin vai misis Lindijas prombūtni kāds pamanīja. Es gan domāju, ka man patiešām nevajadzētu bieži iet uz tādām sacīkstēm, jo tās patiešām ir šausmīgi aizraujošas. Diāna trakoti uzskrūvējās un gribēja saderet ar mani uz desmit centiem, ka uzvarēšot rūsganais zirgs. Es neticēju, ka viņš uzvarēs, tomēr nesadereju, jo man gribējās vēlāk to visu izstāstīt misis Alanai un es jutu, ka par tādām derībām stāstīt viņai nepieklātos. Un nav labi darīt neko tādu, ko nevar stāstīt mācītāja sievai. Ja tev draugos ir mācītāja sieva, tā ir tikpat kā otra sirdsapziņa. Un es ļoti priecājos, ka nesaderēju, jo rūsganais zirgs patiešām uzvarēja un es būtu pazaudējusi desmit centus. Re nu, kā tikums atmaksājas! Mēs redzējām, kā viens cilvēks paceļas gaisa ar balonu. Es ari gribētu pacelties gaisā ar balonu, Marilla, tas būtu vienkārši vienreizēji; un vēl mēs redzējām vīru, kurš zīlēja nākotni. Viņam vajadzēja samaksāt desmit centus, un mazs putniņš izvēlējās vajadzīgo likteni. Mis Barija iedeva Diānai un man pa desmit centiem, lai mēs ari paziletu sev nākotni. Man tika pareģots, ka es apprecēšot tumšmatainu, melnīgsnēju vīrieti, kurš būšot ļoti bagats, un braukšot apmesties uz dzīvi kaut kur pāri okeānam. Pēc tam es uzmanīgi skatījos uz visiem tumšmatainajiem vīriešiem, kurus redzēju tuvumā, bet man neviens lāgā nepatika, un vispār man liekas, ka vēl par agru viņu meklēt. Ai, tā bija neaizmirstama diena, Marilla! Es jutos tik nogurusi, ka naktī nevareju aizmigt. Mis Barija, kā jau solījusi, iekārtoja mūs brīvajā viesu guļamistaba. Ta bija ļoti eleganta istaba, Marilla, bet izradās, ka gulēt viesu guļamistabā nav gluži ta, ka es biju iztēlojusies. Tas ir pats skumjākais, kas notiek, kad cilvēks pieaug, un es tagad sāku to aptvert. Tas, ko tu bērnībā esi tik ļoti vēlējies, izrādās, nav ne uz pusi tik brīnišķīgs, kad to patiešām dabu.

Ceturtdien meitenes devas izbraukumā pa parku, un vakarā mis Barija aizveda viņas uz koncertu Mūzikas akadēmija, kur vajadzēja dziedāt slavenai primadonnai. Annai šis vakars bija svētlaimes kalngali.

-Ai, Marilla, to nemaz nevar aprakstīt! Es biju tā aizgrābta, ka nevarēju pat parunāt, tu vari apmēram iedomāties. Sēdēju sastingusi mēmā sajūsmā. Selickas kundze bija vienreizēji skaista, un viņai bija balta atlasa tērps ar dimantiem. Bet, kad viņa sāka dziedāt, es vairs nedomāju ne par ko citu. Ai, es tev nevaru pateikt, kā es jutos! Bet man likās, ka man nekad vairs nebūtu grūti būt labai. Apmēram ta es jūtos, kad skatos zvaigznēs. Man acīs sakāpa asaras, bet tas bija tik laimīgas asaras, ka man no sirds bija žēl, kad viss beidzās, un es teicu mis Barijai, ka nesaprotu, kā spēšu atgriezties ikdienas dzīve. Viņa teica, ja mēs aiziešot uz restorānu ielas otrā pusē un apēdīšot saldējumu, tas varbūt man palīdzēšot. Tas izklausījās ļoti prozaiski, bet es ar pārsteigumu atklāju, ka taisnība vien ir. Saldējums bija debešķīgs, Marilla, un tik burvīgi un grezni bija tā sēdēt restorānā vienpadsmitos vakarā un to ēst! Diāna teica viņai liekoties, ka viņa ir radīta pilsētas dzīvei. Mis Barija jautāja, kā liekoties man, bet es atbildēju, ka man ļoti nopietni jāpadomā, pirms es izsaku savas domas par šadu jautājumu. Un es to pamatīgi pārdomāju, kad aizgāju gulēt. Tas ir vislabākais laiks, lai domātu svarīgas domas. Un es nācu pie slēdziena, Marilla, ka es neesmu radīta pilsētas dzīvei, un priecājos par to. Ir jauki ēst saldējumu greznos restorānos vienpadsmitos vakarā, ja tas notiek paretam, bet ikdienas dzīvē es labāk gribētu vienpadsmitos gulēt sava istabiņā, cieši aizmigusi, un pat miegā apzināties, ka ārā spīd zvaigznes un eglēs pie strauta šalko vējš. Nākamajā rītā es tā arī pateicu mis Barijai, un viņa sāka smieties. Vispār mis Barija mūžīgi smējās par to, ko es teicu, pat tad, kad es runāju ļoti nopietni. Man tas lāgā nepatika, Marilla, jo es nemaz necentos jokot. Bet viņa ir ļoti viesmīlīga dama un karaliski mūs uzņēma.

Piektdien pienāca laiks braukt uz mājām, un misters Bārijs atbrauca meitenem pakaļ.

-   Nu, es ceru, ka jūs esat apmierinātas ar pavadīto laiku, atvadīdamās teica mis Barija.

-   Ļoti apmierinātas! atsaucās Diāna.

-   Un tu, draudzene Anna?

-   Es esmu sajūsmā par katru šeit pavadīto minūti, atbildēja Anna, tad spējā uzplūdā apķērās vecajai sievietei ap kaklu un noskūpstīja viņas grumbaino vaigu. Diāna nekad to nebūtu uzdrīkstējusies, un Annas pārdrošība viņu pavisam izbiedeja. Taču mis Barija jutās apmierināta. Viņa palika stāvam uz verandas kāpnēm un lūkojās pakaļ aizbraucējiem, līdz pati pazuda skatienam. Tad vecā sieviete nopūzdamās iegāja atpakaļ savā lielaja savrupmāja. Bez jauno, možo butņu balsīm un soļiem tā šķita kļuvusi ļoti vientulīga. Taisnību sakot, mis Barija bija visai savtīga sieviete, un viņai allaž bija rūpējusi pirmām kārtām pašas persona. Citus cilvēkus viņa vērtēja atkarībā no tā, cik tie bija noderīgi viņai un cik labi tie viņu izklaidēja. Anna bija pratusi viņu izklaidēt, tāpēc arī iemantojusi vecās kundzes labvēlību. Tomēr šobrīd mis Barija apjauta, ka vairāk domā nevis par Annas dīvainajām, uzjautrinošajam runām, bet par viņas spirgto dzīvīgumu, viņas neslēptajam emocijām, viņas jauko izturēšanos un pievilcību, ko izstaroja viņas acis un lūpas.

-     Kad dzirdēju, ka Marilla Katberta pieņēmusi meiteni no bāreņu patversmes, es nodomāju: ir nu gan veca muļķe, mis Barija sevi noteica, bet tagad man jāsaka nemaz nav tik aplami izrīkojusies. Ja manā mājā visu laiku dzīvotu tāda meitene kā Anna, es būtu labāka un laimīgāka sieviete.

Majupbrauciens Annai un Diānai likās tikpat patīkams kā brauciens uz pilsētu patiesībā vēl patīkamāks, jo to caurstrāvoja lieliska apziņa, ka ceļa galā gaida mājas. Kad viņi izbrauca cauri Vaitsendai un nogriezās uz piekrastes ceļa, saule jau slīdēja aiz apvāršņa. Tālumā uz oranži kvēlošo debesu fona tumši iezīmējās Eivonlijas kalni. Aiz tiem jūras pusē uzausa mēness, kura stari pilnīgi pārvērta rāmo ūdens klajumu un pārklāja to ar zaigojošu mirdzumu. Katrs nelielais līcītis, kam piekrastes ceļš veda garām, bija pilns sīku, dzirkstošu vilnīšu. Klusi šļakstēdams, ūdens sitās pret krasta akmeņiem, un spirgtais, sāļais gaiss dvašoja jūras smaržu.

-    Ai, cik labi ir dzīvot pasaulē un doties uz mājam! izdvesa Anna.

Kad meitene gāja pār strautu pa veco baļķu tiltu, gaisma "Zaļo jumtu" virtuves logā pamirkšķināja viņai draudzīgu sveicienu, un pa atvērtajām durvīm varēja redzēt pavarda plandošās liesmas, kas izstaroja savu silto, kvēlo sārtumu vēsaja rudens vakara gaisā. Anna aši uzskrēja kalnā un iesteidzās virtuvē, kur uz galda gaidīja karstas vakariņas.

-    Tātad tu esi atgriezusies? noteica Marilla, nolikdama malā adīkli.

-    Jā, un cik tas ir jauki! Anna priecīgi iesaucas. Man gribētos noskūpstīt visu pēc kārtas, pat pulksteni pie sienas. Marilla… cepts cālis! Vai tiešām tu to pagatavoji man?

-   Tiešām gan, atbildēja Marilla. Domāju, ka tu pēc tik gara brauciena būsi izsalkusi un derēs kāds gardāks kumoss. Ģērbies nu aši nost, un, līdzko ienāks Metjū, ēdīsim vakariņas. Nudien, es priecājos, ka tu esi mājās! Bez tevis te bija tik vientulīgi, un šīs četras dienas man likās garākās visā mūžā.

Pēc vakariņām Anna apsēdās pavarda priekšā starp Metjū un Marillu un sīki izstāstīja visu par savu viesošanos Šarlottaunā.

-    Es brīnišķīgi pavadīju laiku, viņa beigās jūsmīgi piebilda, un varu droši teikt, ka tas bija izcils notikums manā dzīvē, varbūt pat vesels pavērsiens. Bet pats jaukākais brīdis bija atgriešanās mājās!

XXX IZVEIDOJAS AKADĒMIJAS KLASE

Marilla nolika adīkli klēpī un atlaidās dziļāk krēslā. Nogurušās acis atgādināja viņai, ka nākamajā braucienā uz pilsētu jācenšas apmainīt brilles, jo pēdējā laikā viņai acis sāka pagurt arvien biežāk.

Bija jau gandrīz tumšs, jo "Zaļos jumtus" bija apņēmusi biezā novembra krēsla, un vienīgā gaisma virtuvē nāca no plīts, kurā dejoja sarkanas liesmas.

Anna krusteniski saliktām kājām sēdēja uz paklāja plīts priekšā un raudzījās draiskajā kvēlumā kļavas malkas pagales izstaroja neskaitāmu vasaru saules gaismu. Viņa nupat bija lasījusi grāmatu, taču tagad tā bija noslīdējusi uz grīdas, un meitene sēdēja, iegrimusi sapņos, ar smaidu puspievērtajās lupās. Viņas rosīgajā iztēlē varavikšņoti miglāji pārtapa mirdzošās Spānijas pilīs; tālā pasaku valstībā viņai pretī steidzās brīnumaini un aizraujoši piedzīvojumi tādi, kas allaž beidzās ar triumfu un nekad neieveda viņu muļķīgās likstās, kādas aizvien mēdza gadīties ikdienas dzīvē.

Marilla lūkojās uz Annu ar maigumu, kādam nekad neļautu izpausties sejā, ja viņas atrastos gaišākā telpā, nevis šajā virtuvē, kur pavarda uguns gaisma mijās ar vakara ēnām. Prasmi paust mīlestību nepiespiesti, ar izrunātu vārdu vai atklātu skatienu, Marilla nespēja apgūt. Taču viņas mīlestība pret šo tieviņo meiteni ar pelēkajām acīm bija vēl jo dziļāka un stiprāka tieši tāpēc, ka viņa to bija apslāpējusi. Ši mīlestība viesa Marilla bailes, ka viņa var kļūt nepieļaujami iecietīga. Sirds dziļumos Marillu mocīja neveikla apjauta, ka varbūt ir grēcīgi tik ļoti pieķerties kādai cilvēciskai būtnei, kā viņa bija pieķērusies Annai, un iespējams, viņa neapzināti tiecās izpirkt savu iedomāto grēku, izturēdamās stingrāk un kritiskāk, nekā butu darījusi tad, ja meitene viņai nebūtu tik ļoti mīļa. Annai pašai, protams, nebija ne jausmas, cik ļoti Marilla viņu mīl. Reizēm viņa skumīgi nodomāja, ka Marillai gan ir grūti kaut ko izdarīt pa prātam un ka viņai stipri trūkst iejūtības un izpratnes. Tomēr šādu domu viņa tūlīt pat aprāva, pārmezdama sev un atcerēdamās, cik daudz Marilla viņas labā darījusi.

-Anna, Marilla piepeši ierunājās, kamēr tu biji ārā kopā ar Diānu, šeit bija atnākusi mis Steisija.

Anna satrūkdamās atgriezās šajā pasaulē un nopūtās.

Ak tā? Vai, cik žēl, ka es nebiju iekšā! Kāpēc tu mani nepasauci, Marilla? Mēs ar Diānu bijām tepat Spoku mežā. Pašlaik mežos ir ļoti skaisti. Visi sīkie meža augi, papardes, mīkstās lapiņas un ogas jau ir apgūlušās ziemas miegā, it ka tās kāds būtu ievīstījis un apguldījis līdz pavasarim zem lapu segas. Es izdomāju, ka iepriekšējā mēnesnīcas naktī te bija atnākusi maza, pelēka feja ar varavīksnes šalli ap galvu un, staigādama uz pirkstgaliem pa mežu, visu apsedza un apguldīja. Diāna gan par to negrib runāt. Viņa nav aizmirsusi rājienu, ko toreiz dabūja no mātes par musu izdomātajiem rēgiem Spoku mežā. Tas atstāja ļoti sliktu iespaidu uz Diānas iztēli. Tas to pazudināja. Misis Lindija saka Mērtla Bella esot pazudināta būtne. Es jautāju Rūbijai Gillisai, kāpēc lai Mērtla būtu pazudināta, un Rūbija teica, droši vien viņu esot piekrāpis kāds jauns cilvēks. Rūbija Gillisa vienmēr domā tikai par jauniem cilvēkiem, un, jo vecāka viņa kļūst, jo tas iet plašuma. Jauni cilvēki labi der savā vietā un reizē, bet nav taču viņi jāiejauc visur, vai ne? Mēs ar Diānu nopietni apdomājam, vai neapsolities, ka nekad neprecēsimies, bet paliksim divas draudzīgas vecmeitas un vienmēr dzīvosim kopā. Diāna tomēr nav vēl īsti izlēmusi, jo viņai liekas, ka varbūt cēlāks darbs būtu apprecēt kādu trakulīgu, negantu, nekrietnu jaunekli un tad viņu pāraudzināt. Redzi, mēs ar Diānu tagad daudz runājam par nopietnām lietām. Mēs tagad jūtamies vecākas un apzināmies, ka mums vairs nepiestāv tāda bērnišķa pļāpāšana kā agrāk. Tas ir kaut kas tik savāds un nopietns, kad ir gandrīz četrpadsmit gadu, Marilla. Mis Steisija pagajušā trešdienā aizveda mūs, visas padsmitnieces, leja pie strauta un nopietni runāja ar mums. Viņa teica, ka mums šajā vecumā esot ļoti nopietni jādomā par to, kādus ieradumus veidojam un kādus ideālus izvēlamies, jo divdesmit gadu vecumā mūsu raksturi jau būšot izveidojušies un ielikts pamats visai nākamajai dzīvei. Un, ja šis pamats būšot nedrošs, mes neko īsti drošu un vērtīgu uz ta nevarēšot uzcelt. Mes ar Diānu to visu pārrunājām, iedamas mājās no skolas. Mēs jutāmies tik svinīgas un nopietnas, Marilla! Un mēs nolēmām, ka patiešām būsim ļoti uzmanīgas, veidojot savus ieradumus, un mācīsimies visu, ko varēsim, un būsim cik iespejams prātīgas, lai divdesmit gadu vecumā mūsu raksturi butu izveidojušies labi un pareizi. Ir gan briesmīgi domāt par tādu divdesmit gadu vecumu, Marilla. Izklausās, ka cilvēks tad jau ir atbaidoši vecs un pieaudzis. Bet kāpēc mis Steisija šodien bija atnakusi šurp?

-   Tieši to es tev gribu pateikt, Anna, ja vien tu dosi ari man iespēju pasacīt pa starpu kadu vardu. Viņa bija atnākusi runāt par tevi.

-   Par mani? Anna izskatijas gluži iztrukusies. Tad viņa pietvīka un iesaucās: Ā, es zinu, ko viņa atnāca pateikt. Es jau pati gribēju tev pastāstīt, Marilla, goda vārds, gribēju, bet aizmirsu. Mis Steisija pieķēra mani lasām klasē "Benu Heru" vakar pēcpusdiena, kad man vajadzēja mācīties Kanādas vēsturi. Man to aizdeva Džeina Endru. Es to iesāku pusdienu brīvstundā un biju tikusi tieši līdz kaujas ratu sacensibam, kad sākās stunda. Man tik traki gribējās zināt, kas tur notiks lai gan es jutos droša, ka jāuzvar Benam Hēram, citādi nenotiktu poētiska taisnības uzvara -, ka es noliku vēstures grāmatu atvērtu sev priekšā uz galda, bet zem sola pabāzu "Benu Hēru" un turēju to uz ceļiem. Izskatījās tā, it kā es mācītos Kanādas vēsturi, kaut gan īstenībā lasīju "Benu Hēru". Biju tā aizrāvusies, ka nemaz nemanīju nākam pa eju mis Steisiju, tikai vienā brīdī pacēlu galvu un ieraudzīju, ka viņa stāv blakus, pārmetoši skatīdamās uz mani. Es tev nemaz nevaru pateikt, kā man bija kauns, Marilla, it sevišķi tad, kad izdzirdu, kā Džosija Paja sāk ķiķināt. Mis Steisija paņēma "Benu Hēru" prom, bet tobrīd neko neteica. Tikai starpbrīdī pasauca pie sevis un runāja ar mani. Viņa teica, ka es esot nodarījusi divus ļaunumus reizē. Pirmkārt, tērējusi laiku, kas paredzēts mācībām, un, otrkārt, centusies piekrāpt skolotāju, izlikdamās, ka lasu nevis stāstu gramatu, bet vēsturi. Līdz tam es nemaz nebiju iedomājusies, ka tā ir krāpšana, Marilla. Biju pavisam satriekta. Apraudājos un lūdzu mis Steisijai piedošanu, un apsolīju, ka nekad vairs tā nedarīšu, un vēl es piedāvājos izpirkt savu nodarījumu ar to, ka veselu nedēļu pat nepaskatīšos uz "Benu Hēru", pat tik daudz ne, lai uzzinātu, kā beidzas kaujas ratu sacīkstes. Taču mis Steisija teica, ka tas neesot vajadzīgs, un piedeva man. Tapec es domāju, ka viņai nu gan diez vai vajadzēja nākt vēl šurp un stāstīt to visu tev.

Mis Steisija man neko tamlīdzīgu nestāstīja, Anna, un vainojama tikai tava netīrā sirdsapziņa. Tu nedrīksti nest uz skolu nevajadzīgas grāmatas. Tu jau tāpat lasi pārāk daudz visādus romānus. Kad es biju meitene, man uz romāniem neļāva pat paskatīties.

-    Nu kā tu vari saukt "Benu Heru" par romānu, kad tas taču ir reliģisks sacerējums? Anna protestēja. Protams, svētdienas lasījumiem gan tas būtu drusku par aizraujošu, bet es to lasu tikai darbdienās. Un es vispār tagad lasu tikai tādas grāmatas, ko mis Steisija vai misis Alana uzskata par piemērotām trīspadsmit gadus un deviņus mēnešus vecai meitenei. Mis Steisija lika man to apsolīties. Vienu dienu viņa ieraudzīja, ka es lasu gramatu "Spoku pils baismīgais noslēpums". To man bija aizdevusi Rubija Gillisa, un cik tā bija aizraujoša un šaušalīga, Marilla! Man pilnīgi asinis stinga dzīslās. Bet mis Steisija teica, ka tā esot ļoti muļķīga, pat kaitīga grāmata, un lūdza, lai es to vairs nelasot un neko līdzīgu ari nesākot lasīt. Es labprāt biju gatava apsolīt, ka nelasīšu neko līdzīgu, bet tā bija vesela mocība dot atpakaļ iesākto gramatu, nezinot, kas tur notiek tālāk. Bet mana mīlestība pret mis Steisiju izturēja pārbaudi, un es tālāk vairs nelasīju. Tas ir apbrīnojami, Marilla, ko cilvēks var izdarīt, ja viņš patiesi grib kādu iepriecināt.

-   Labi, es aizdegšu lampu un ķeršos pie šuvekļa, sacīja Marilla. Skaidri redzams, ka tu negribi dzirdēt, ko sacīja mis Steisija. Tev labāk patīk klausīties pašai savā čalošanā.

-    Vai nē, Marilla, es patiešām gribu to dzirdēt! vainīgi iesaucās Anna. Es vairs neteikšu neviena vārda neviena paša! Es jau zinu, ka runāju pārāk daudz, bet es patiešām cenšos to pārvarēt, un, ja tu zinātu, cik daudz es gribu sacīt un tomēr nepasaku, gan tu prastu to drusciņ novērtēt. Lūdzu, pastāsti, Marilla!

-   Nu tā mis Steisija grib izveidot klasi no saviem labākajiem skolēniem, kuri gribētu gatavoties iestāju eksāmeniem Karalienes akadēmijā. Viņa ar tiem strādātu atsevišķi katru dienu vēl vienu stundu pēc mācību beigām. Un viņa atnāca pajautāt man un Metjū, vai mēs gribētu, lai šajā klasē būtu arī tu. Ko tu pati par to domā, Anna? Vai tu gribētu mācīties Karalienes akadēmijā un iegūt skolotājas diplomu?

-Ai, Marilla! Anna izslējās uz ceļgaliem un saņēma rokas. Tas jau sen ir mans dzīves sapnis, pareizāk sakot, pēdējos sešus mēnešus, kopš Rūbija un Džeina sāka runāt par stāšanos akadēmijā. Bet es par to nerunāju, jo domāju, ka tas ir pilnīgi veltīgi. Man ļoti gribētos būt par skolotāju. Bet vai tas nebūs briesmīgi dārgi? Misters Endrū teica, ka Prisijas skološanās viņam izmaksājusi simt piecdesmit dolāru, un Prisija nebija nejēga ģeometrijā.

-    Par to tev nav jāraizējas. Kad mēs ar Metjū pieņēmām tevi, mēs nolēmām gādāt par tevi, cik labi iespējams, un dot tev pienācīgu izglītību. Es uzskatu, ka meitenei jābūt spējīgai pelnīt saviem spēkiem, vienalga, vai tas vēlāk ir vajadzīgs vai ne. "Zaļajos jumtos" tev vienmēr būs mājas, kamēr šeit dzīvojam mēs ar Metjū, bet šajā nedrošajā pasaulē neviens nevar zināt, kas notiks pēc gadiem, tāpēc labāk ir būt sagatavotam patstāvīgai dzīvei. Tā ka tu vari pievienoties akadēmijas klasei, ja vēlies, Anna.

-   Ai, paldies, Marilla! Anna apķērās Marillai ap vidukli un nopietni palūkojas augšup viņai acis. Es esmu ārkārtīgi pateicīga tev un Metju. Un es mācīšos, cik centīgi vien spēšu, lai jus varētu lepoties ar mani. Man jābrīdina, lai ģeometrijā jus no manis neko lielu negaidītu, bet visur citur, man liekas, es varētu turēties puslīdz labi, ja kārtīgi pacenstos.

-   Es domāju, ka tev veiksies gluži labi. Mis Steisija teica, ka tu esot spējīga un čakla. Marilla neparko nebūtu ar mieru pasacīt Annai, ko tieši mis Steisija tika teikusi par viņu, jo tas nu gan nozīmētu uzkurināt iedomību. Nevajag mesties galējības un beigt sevi nost pie grāmatām. Nekur nav jasteidzas. Līdz iestāšanās laikam vēl pusotra gada. Tomēr viss jādara savlaicīgi, lai iegūtu drošu pamatu, tā teica mis Steisija.

-   Tagad man būs daudz lielāka interese par mācībām nekā agrāk, Anna svētlaimīgi sacīja, jo manai dzīvei ir mērķis. Misters Alans saka ikvienam dzīvē vajadzīgs mērķis, uz kuru neatlaidīgi tiekties. Tikai viņš brīdina, ka vispirms vajagot pārliecināties, vai šis mērķis ir vērtīgs. Es domāju, ka kļūt par tadu skolotāju kā mis Steisija ir vērtīgs mērķis, vai ne, Marilla? Manuprāt, tā ir ļoti cildena profesija.

Akadēmijas klase tika izveidota itin drīz. Tajā bija Gilberts Blaits, Anna Šērlija, Rūbija Gillisa, Džeina Endrū, Džosija Paja, Čārlijs Slouns un Mūdijs Spērdžens Makfersons. Diāna Barija akadēmijas klasei nepievienojās, jo vecāki nebija paredzējuši sūtīt viņu uz Karalienes akadēmiju. Annai tā bija gandrīz vesela traģēdija. Kopš tās nakts, kad Minnija Meja bija cīnījusies ar krupu, viņas ar Diānu nekad un nekur nebija tikušas šķirtas. Tovakar, kad akadēmijas klase pirmoreiz palika skolā uz papildnodarbībām un Anna redzēja, kā Diāna lēni iziet ārā kopā ar pārējiem, lai tālāk viena dotos pa Bērzu gatvi un Vijolīšu ieleju uz mājam, viņa tik tikko noturējās savā vietā, nemetusies pakaļ vecajai draudzenei. Kamols sakapa Annai kakla, un viņa žigli paslēpās aiz paceltas latīņu gramatikas grāmatas, lai neviens neredzētu acīs sariesušās asaras. Tas nekādā ziņā nedrīkstēja redzēt Gilberts Blaits vai Džosija Paja.

Bet, kad es redzēju Diānu vienu ejam projām, es patiešām, Marilla, jutos tā, it kā būtu izbaudījusi nāves skaudrumu, kā pagājušās svētdienas sprediķī teica misters Alans, Anna tovakar sērīgi paziņoja. Man visu laiku bija jādomā, cik lieliski būtu, ja arī Diāna gatavotos iestāju eksāmeniem. Bet nevar jau gribēt, lai šajā bēdu pasaulē būtu tikai prieki vien, ka saka misis Lindija. Viņa gan parasti nav tas cilvēks, kas vislabāk nomierina, bet nevar noliegt, ka viņas teiktais bieži vien ir ļoti patiess. Un man liekas, ka akadēmijas klasē būs ļoti interesanti. Džeina un Rūbija grib studēt, lai kļūtu par skolotajam. Tas ir viņu ieceru kalngals. Rūbija saka viņa strādāšot par skolotāju tikai divus gadus pēc beigšanas, jo pēc tam viņa domā apprecēties. Džeina saka, ka veltīšot visu dzīvi skolotājas darbam un nekad, nekad neprecēšoties, jo par skolotājas darbu maksā algu, bet vīrs nemaksā neko un vēl rūc, kad tu gribi dabūt savu daļu no ietirgotās olu un sviesta naudas. Droši vien Džeina spriež pēc rūgtas pieredzes, jo misis Lindija apgalvo, ka Džeinas tēvs esot visīstākais skopulis, no kura neko ar knīpstangām neizvilksi. Džosija Paja uzskata, ka iešot studēt tikai tīrās izglītošanās pēc, jo viņai nekad nevajadzēšot pašai pelnīt maizi; protams, bāreņiem, kas dzīvo no citu žēlastības, esot citādi tiem jau, protams, esot jācīnās pašiem. Mūdijs Spērdžens grib kļūt par mācītāju. Misis Lindija teica, ka ar tādu vārdu viņš ne par ko citu nevarot kļūt. Es ceru, ka tas nav pārāk ļauni, Marilla, bet, kad es iedomājos Mudiju Spērdženu par mācītāju, man tūlīt nāk smiekli. Viņš izskatās tik jocīgs ar savu lielo, apaļo seju un mazajām, zilajām actiņām, un ausis viņam atkārušās kā atloki. Bet varbūt pieaudzis viņš izskatīsies inteliģentāks. Čarlijs Slouns gribot iesaistīties politikā un kļūt par parlamenta locekli, bet misis Lindija domā, ka viņam nekas neiznākšot, jo Slouni visi esot godīgi cilvēki, bet politikā šodien kaut ko panākt varot vienīgi blēži.

-    Un par ko grib kļūt Gilberts Blaits? vaicāja Marilla, redzēdama, ka Anna paņem latīņu valodas grāmatu.

-   Man nav ne jausmas, kāds ir Gilberta Blaita dzīves mērķis, ja viņam vispār tāds ir, nicinoši atteica Anna.

Tagad starp Gilbertu un Annu risinājās atklāta sacensība. Agrāk tā bija diezgan vienpusēja, taču tagad kļuva nepārprotami skaidrs, ka Gilberts ir tikpat nelokāmi apņēmies būt labākais klasē kā Anna. Viņš bija pretinieks, ar kuru jārēķinās nopietni. Pārējie audzēkņi bez vārdiem atzina viņu pārākumu un pat nesapņoja ar kādu no abiem sacensties.

Kopš tās dienas pie dīķa, kad Anna bija atteikusies pieņemt Gilberta atvainošanos, zēns izturējās tā, it kā vispār nezinātu par Annas Šērlijas eksistenci, ja neņem vērā jau minēto nesaudzīgo sacensību. Viņš sarunājās un ķircinājās ar citām meitenēm, mainījās grāmatām un mīklām, apsprieda ar viņām gan mācības, gan dažadas ieceres un reizēm vienu vai otru pavadīja mājās pēc darbdienas vakara dievkalpojuma vai Pārrunu kluba pasākuma. Bet Annu Šerliju viņš gluži vienkārši ignorēja, un Anna atklāja, ka tas nepavisam nav patīkami. Veltīgi viņa, lepni atmezdama galvu, klusībā atkārtoja, ka tas viņai pilnīgi vienalga. Savas spītīgās, jaunās sirds sievišķīgajos dziļumos viņa apzinājās, ka nav vis vienalga, un zināja arī to, ka labprāt atbildētu viņam pavisam citādi, ja vien varētu atkārtot toreizējo tikšanos pie Mirdzošo Ūdeņu ezera. Turklāt, sev pašai par sirdēstiem, Anna atklāja, ka senais aizvainojums, kuru viņa visu laiku bija nēsājusi sirdī, ir pazudis pazudis tieši tad, kad viņai visvairāk vajadzēja tā spēcinošo iespaidu. Veltīgi viņa atsauca atmiņā visas savas izjūtas katrā šī neaizmirstamā notikuma mirklī un centās uzvandīt vecās, mierinošās dusmas. Todien pie dīķa bija uzplaiksnījusi pedejā dzirkstele. Anna saprata, ka ir piedevusi un aizmirsusi, pati to nenojauzdama. Taču bija jau par vēlu.

Bet vismaz ne Gilberts, ne arī kāds cits pat Diāna! nedrīkst nojaust viņas nožēlu un vēlēšanos, kaut viņa nebūtu izturējusies tik lepni un neciešami! Anna apņēmās "slēpt savas jūtas aiz deviņām atslēgām", un tūlīt jāatzīst, ka to viņa darīja ļoti veiksmīgi Gilberts, kurš varbūt nemaz nebija tik vienaldzīgs, kā izlikās, nekādi nevarēja mierināt sevi ar domu, ka Anna cieš no viņa atmaksas nicinājuma. Vienīgais trūcīgais mierinājums viņam bija tas, ka viņa nesaudzīgi, neatlaidīgi un nepelnīti grieza muguru Cārlijam Slounam.

Citada ziņā ziema aizritēja patīkamu pienākumu un mācību gaisotnē. Annas uztverē dienas virknējās kā zeltītas krelles garajā gada virtenē. Viņa jutās laimīga un aizrautīgas intereses pilna; priekšā visu laiku gaidīja interesantas mācības, dažādas godalgas, aizraujošas grāmatas, jaunas dziesmas svētdienas skolas korim, patīkamas sestdienu pēcpusdienas kopā ar misis Alanu mācītājā mājā; un tad, gandrīz pirms Anna bija paguvusi attapties, "Zaļajos jumtos" atkal klāt bija pavasaris un pasaule no jauna uzplauka pilnos ziedos.

Mācību spraigums mazliet pierima; akadēmijas klase, palikdama skolā, kamēr pārējie traucas prom pa zaļajām takam, plaukstošajiem mežiem un pļavām, sērīgi lūkojās ārā pa logiem un secināja, ka latiņu darbības vārdi un franču valodas vingrinājumi nez kur pazaudējuši savu asumu un sparu, kas tiem piemita rosīgajos ziemas mēnešos. Pat Anna un Gilberts kļuva gurdāki un vienaldzīgāki. Gan skolotāja, gan audzēkņi jutās vienlīdz priecīgi, kad mācību gads beidzās un priekšā kā rožains mākonis vilinoši gaidīja skaistās vasaras brīvdienas.

Šajā gadā jūs esat labi strādājuši, mis Steisija viņiem pēdējā vakarā teica, un nopelnījuši patīkamu, priecīgu brīvlaiku. Dzīvojiet labi daudz pa āru

un svaigu gaisu, uzkrājiet labi daudz enerģijas, veselības un spara, lai pietiktu nākamajam gadam. Saprotiet paši pēdējais gads pirms iestāju eksāmeniem nebūs nekāds joks!

-   Vai jūs nākamgad atgriezīsieties pie mums, mis Steisija? jautāja Džosija Paja.

Džosija Paja nekad nekautrējās uzdot jautājumus, un pārējie par to nereti jutās viņai pateicīgi; neviens cits nebūtu uzdrošinājies pajautāt mis Steisijai to, ko visi gribēja zināt, jo skolā jau labu laiku klīda satraucošas valodas: mis Steisija nākamgad te vairs neatgriezīšoties, jo viņai esot piedāvāta vieta lielākā skolā viņas dzimtajā apvidū un viņa to gribot pieņemt. Akadēmijas klase ar satraukumā aizturētu elpu gaidīja mis Steisijas atbildi.

-    Jā, laikam atgriezīšos gan, sacīja mis Steisija. Es gan tiku domājusi par citu skolu, bet izlēmu tomēr atgriezties Eivonlijā. Taisnību sakot, es tik ļoti esmu saradusi ar saviem skolēniem, ka nejūtos spējīga no viņiem aiziet. Tāpēc es palikšu ar jums vēl nākamo gadu un aizvadīšu jūs līdz iestāju eksāmeniem.

-    Urā! iesaucās Mūdijs Spērdžens. Viņš nekad vēl nebija ļāvis tā izpausties savām jūtām un veselu nedēļu pēc tam neveikli sarka, atcerēdamies šo gadījumu.

-    Ai, kā es priecājos! mirdzošām acīm iesaucās Anna. Mīļā mis Steisija, tas būtu vienkārši briesmīgi. ja jūs vairs nenāktu atpakaļ! Es neticu, ka pie cita skolotāja man pietiktu dūšas turpināt mācības šajā klasē.

Tovakar, pārgājusi mājās, Anna sakrāva visas skolas grāmatas bēniņos veca čemodānā, aizslēdza to un iemeta atslēgu lādē ar ziemas drēbēm.

Brīvlaikā es nevienai grāmatai neskatīšos virsū, viņa paziņoja Marillai. Visu gadu esmu mācījusies tik pamatīgi, cik vien iespējams, un pat to nelaimīgo ģeometriju tā sadzinu galvā, ka tagad protu visas pirmās grāmatas teorēmas pat ar mainītiem burtiem. Es jūtos nogurusi no visa, kas gudrs un prātīgs, un tagad visu vasaru ļaušu brīvu vaļu savai iztēlei. Nē, neuztraucies, Marilla! Es jau ļaušu vaļu tikai noteiktās robežās. Bet šo vasaru es gribu pavadīt tā īsti jautri un pārgalvīgi, jo tā varbūt būs pēdējā vasara, kad vēl esmu maza meitene. Misis Lindija saka ja es arī nākamgad stiepšos garumā tik strauji kā šogad, man būšot jāsāk valkāt garākus svārkus. No manis drīz būšot tik vien kā garas kājas un lielas acis. Un, kad es uzvilkšu garākus svārkus, man vajadzēs tiem pielāgoties un uzvesties ļoti cienīgi. Droši vien tad vairs nepieklāsies pat ticēt fejām, tāpēc es tam steigšos ticēt ar visu sirdi šovasar. Man liekas, ka šī būs lieliska vasara. Rūbija Gillisa drīz atzīmēs savu dzimšanas dienu, un nākamajā mēnesī būs svētdienas skolas pikniks, un vēl arī misionāru koncerts. Un misters Bārijs teica, ka aizvedīšot kadu vakaru mūs ar Diānu uz Vaitsendas viesnīcu paēst pusdienas. Redzi, viņi tur pusdienas ēd vakarā. Džeina Endrū bija tur pagājušā vasarā, un viņa stāstīja, ka tas esot vienreizējs skats elektriskās gaismas, puķes un dāmas brīnišķīgos tērpos. Tas viņai esot bijis pirmais skats uz lielo dzīvi, un viņa to neaizmirsīšot līdz mūža galam.

Nākamaja pēcpusdienā "Zaļajos jumtos" ieradās misis Lindija, lai uzzinātu, kāpēc Marilla ceturtdien nav bijusi uz Palīdzības komitejas sapulci. Ja sapulcē nebija Marillas, visi saprata, ka viņai mājās atgadījies kaut kas nopietns.

-   Metjū ceturtdien sametās pavisam slikti ar sirdi, paskaidroja Marilla, un man negribējās viņu atstāt. Nē, tagad jau atkal viss ir kārtībā, bet šīs lēkmes viņam gadās arvien biežāk, un tas man dara raizes. Ārsts brīdina, ka viņam esot jāsargajas no uztraukumiem. Tas nav grūti, jo Metjū neskrien pa pasauli, uztraukumus meklēdams, un nekad nav to darījis, bet viņam vairs nevajadzētu veikt smagu darbu, un neļaut strādāt Metjū būtu tas pats, kas neļaut elpot. Nāc iekšā un noģērbies, Reičela! Vai paliksi uz tēju?

-Nu, ja tu tā uzstāj, varbūt palikšu ari, atbildēja misis Reičela, kurai cita iespeja nenaca ne prātā.

Kamēr misis Reičela ar Marillu omulīgi uzkavējās viesistabā, Anna uzvarija teju un izcepa cepumus, kas bija tik viegli un balti, ka izpelnījās pat stingrās misis Reičelas atzinību.

-    Man jāteic, ka Anna tiešām kļuvusi par meiteni uz goda, misis Reičela sacīja Marillai, kad abas saulrietā gāja pāri pagalmam uz takas pusi. Es jūtu, ka viņa tev ir liels palīgs.

-   Tā patiešām ir, atbildēja Marilla, un tagad uz viņu var droši paļauties. Vel nesen es baidījos, ka viņai mūžīgi būs vējš galvā, bet tas nu ir pārgājis, un tagad es viņai varu uzticēt gandrīz visu.

-   Toreiz, pirms trim gadiem, kad es viņu pirmoreiz ieraudzīju, neparko nebutu ticējusi, ka viņa izveidosies par tik labu meiteni, misis Reičela teica. Ak debess, es tak mūžam atcerēšos to viņas izvirdumu! Kad tovakar aizgāju mājās, es teicu savam Tomasam: "Piemini manus vārdus, Tomas, Marilla smagi nožēlos šo soli," tā es viņam teicu. Bet es kļūdījos, un par to esmu ļoti priecīga. Es neesmu no tiem, kas neparko nespēj atzīt savas kļūdas, Marilla. Nē, tas, paldies Dievam, nav manā dabā. Annu vērtējot, es kļūdījos, bet tas nu nav nekāds brīnums vai tad kāds ir redzējis tik dīvainu, neaprēķināmu bērnu, viņa tak bija īsts velnēns, vairāk nekas! Viņu nevarēja mērīt ar to mērauklu, kas der citiem bērniem. Brīnumu lietas, kā viņa šajos trijos gados ir mainījusies uz labu, it sevišķi izskatā. Nudien, glīta meitene, nav vārdam vietas lai gan es nevaru teikt, ka man īpaši patiktu šis bālais tips ar lielajām acīm. Man labāk patīk tās veselīgi sārtās, ka Diāna Barija vai Rūbija Gillisa. Rūbija Gillisa patiešām ir skaistule. Un tomēr… es nezinu, kā tas sanak, bet, kad viņas ir kopā ar Annu, tad izskatās tādas kā zemnieciski vienkāršas, pārlieku spilgtas savā skaistumā, kaut arī Anna tak nav ne uz pusi tik glīta kā viņas. Gluži tā, kā kad balto narcisi noliktu blakām lielajām, sarkanajām pojenēm.

XXXI STRAUTS TIECAS UZ UPI

Annas vasara patiešām izdevās lieliska, un viņa to baudīja ar sirdi un dvēseli. Abas ar Diānu viņas daudz laika pavadīja ārā, tverdamas priekus, ko spēja dot

Mīlētāju taka, Nimfu urga, Vītolājs un Viktorijas sala. Marilla necēla iebildumus pret Annas klejojumiem. Kādu dienu vasaras sākuma Annu nejauši bija redzējis Spenserveilas ārsts, kurš tonakt bija atbraucis pie slimās Minnijas Mejas; viņš bija pārlaidis meitenei vērīgu skatienu, savilcis lūpas, pašūpojis galvu un ar kāda cilvēka starpniecību aizsūtījis ziņu Marillai Katbertai. Ziņa bija šāda:

"Lieciet savai rudmatainajai meitenei visu vasaru dzīvot svaigā gaisā un nelaidiet viņu pie grāmatām, kamēr viņa nav kļuvusi drusku žirgtākā."

Šī ziņa Marillu satrauca ne pa jokam. Viņa tajā izlasīja gandrīz vai nāves spriedumu Annai: dilonis, no kura var glābt tikai rūpīga visu norādījumu izpilde! Tā nu Anna šajā vasarā varēja baudīt zelta dienas, pilnas brīvības un prieka. Viņa klejoja pa aru, vizinājās ar laivu, ogoja un sapņoja, cik vien sirds vēlējās, un, kad pienāca septembris, viņa bija kļuvusi tik veselīga un žirgta, ka pat Spenserveilas ārstam vairs nebūtu, ko iebilst; viņā atkal bija atraisījies cīņas spars un modusies enerģija jaunam darba cēlienam.

Man atkal gribas ar pilnu jaudu ķerties pie mācībām, viņa pavēstīja, nesdama grāmatas lejā no bēniņiem. Ak, manas labās draudzenes, es priecājos atkal redzēt jūsu krietnās sejas jā, pat tevi, ģeometrija! Šī man bija brīnišķīga vasara, Marilla, un es tagad esmu līksmes pilna kā skrējējs pirms sacensībām tā pagājušā svētdienā izteicās misters Alans. Vai misteram Alanam nav lieliski sprediķi? Misis Lindija saka tie ikreiz kļūstot labaki un drīz vien pienākšot brīdis, kad viņu aizraušot kāda pilsētas baznīca un mēs atkal palikšot bešā un varēšot gaidīt, kamēr šai lietā iemanās kāds zaļš iesācējs. Bet kāpēc jaraizējas par to, kas vēl nav noticis? Man liekas prātīgāk priecāties par misteru Alanu, kamēr viņš ir šeit. Ja es būtu vīrietis, es gribētu kļūt par mācītāju. Mācītājam ir tik lielas iespejas virzīt cilvēkus uz labu, ja vien viņiem ir kārtīgi teoloģijas pamati, un tas noteikti ir liels gandarījums, kad vari teikt labus sprediķus un iekustināt klausītāju sirdis. Kāpēc sievietes nevar būt mācītājas, Marilla? Es to pajautāju misis Lindijai, bet viņa izskatijas pavisam satriekta un teica, ka tas būtu kaut kas skandalozs. Varbūt Savienotajās Valstīs kaut kas tāds esot iespējams, un droši vien pat tā notiekot, bet, paldies Dievam, Kanāda vēl neesot tik zemu kritusi, un viņa cerot, ka tas nekad nenotikšot. Bet es gan nesaprotu, kāpēc. Manuprāt, sievietes varētu būt lieliskas mācītājas. Kad jāsarīko kāds sabiedrisks pasākums, draudzes tējas vakars, ziedojumu vākšana vai vēl kaut kas tamlīdzīgs, tad gan par visu jāgādā sievietēm. Es esmu pārliecināta, ka misis Lindija prastu norunāt tikpat labu lūgšanu ka superintendents Bells, un nemaz nešaubos, ka ari sprediķis viņai izdotos pavisam labs, ja vien viņa drusku pavingrinātos.

-   Jā, droši vien, Marilla sausi piemetināja. Ārpus baznīcas viņa sprediķo pietiekami daudz. Eivonlija zem viņas redzīgās acs ir diezgan grūti aizklīst neceļos.

-   Marilla, es gribētu tev kaut ko pastāstīt, Anna piepešā uzticēšanās uzplūdā sacīja, un pajautāt, ko tu par to doma. Tas mani ļoti nomāc vismaz svētdienas pēcpusdienās, kad es vairak domāju par tādām lietām. Es patiešām gribu būt laba, un, kad esmu kopā ar tevi vai misis Alanu, vai mis Steisiju, es to gribu vairāk neka jebkad, un man gribas darīt tieši to, kas jums patiktu un ko jūs atzinīgi novērtētu. Bet, kad esmu kopā ar misis Lindiju, es parasti jūtos briesmīgi nejauka un man gandrīz vai gribas taisni iet un darīt to, ko viņa atzīst par sliktu. Mani pilnīgi pārņem neatvairāms vilinājums darīt tieši to. Kā tev liekas, kāpēc es ar viņu tā jūtos? Vai tiešām tāpēc, ka būtībā esmu slikta un nelabojama?

Marillas sejā bridi kavējās šaubpilna izteiksme. Tad viņa iesmējās.

-    Ja tu tāda esi, Anna, tad tada esmu ari es, jo Reičela bieži uz mani atstāj tadu pašu iespaidu. Es reizēm domāju, ka viņa spētu vairāk ietekmet cilvēkus uz labu, ja mitētos nemitīgi tos urdīt ši labuma vārdā. Pret urdīšanu derētu viens īpašs bauslis. Nu, bet tā gan man nepieklājas runāt. Reičela ir krietna kristiete un grib labu. Viena no lādzīgākajām dvēselēm Eivonlijā, turklāt nekad nevairās veikt savu pienākumu.

-    Es ļoti priecājos, ka tu jūti to pašu, Anna noteikti paziņoja. Tas ir liels uzmundrinājums. Tagad es vairs par to tik daudz neraizēšos. Bet gan jau radīsies visādas citas raizes. Tās vienmēr rodas no jaunasaproti, visādas mulsinošas domas un neskaidrības. Tikko tiec skaidrībā par vienu, uzpeld kaut kas cits. Un tā visu laiku galva domu pilna, spriežot un prātojot, kas ir pareizi, kas ne. Kļūt pieaugušam gan ir sarežģīti, Marilla, vai ne? Bet, ja man ir tik labi draugi kā tu un Metjū, un misis Alana, un mis Steisija, tad man jāizaug labai, un, ja tā nenotiks, tad tā būs tikai manis pašas vaina. Man šķiet, tā ir milzīga atbildība, jo ir taču dota tikai šī viena iespēja. Ja es neizaugu laba, tad nevaru atgriezties atpakaļ un sākt no jauna. Es šovasar esmu izaugusi par divām collām, Marilla. Misters Gilliss Rūbijas dzimšanas dienā mani nomērīja. Es ļoti priecājos, ka tu manas jaunās kleitas pašuvi garākas. Tumši zaļā ir ļoti skaista, un tas ir tik mīļi, ka tu tai piešuvi volānu. Protams, es zinu, ka bez tā varēja iztikt, bet volāni šoruden ir tik ļoti modē, un Džosijai Pajai pilnīgi visas kleitas ir ar volāniem. Es zinu, ka man tagad būs daudz vieglāk labi mācīties. Ta volāna dēļ es sirds dziļumos visu laiku bušu ļoti apmierināta.

Nu, tad jau tas ir to vērts, noteica Marilla.

Mis Steisija atgriezās Eivonlijas skolā un sastapa savus audzēkņus jauna darba prieka pilnus. Sevišķi sasparojusies bija akadēmijas klase, jo šī mācību gada beigās to gaidīja liktenīgais bieds, kas jau tagad sāka apēnot ceļu un ko sauca par iestājeksāmeniem; pietika iedomāties par tiem, kad visiem ka vienam dūša saskrēja papēžos. Ja nu neizdodas tos nolikt! Šī mokošā doma vajāja Annu cauru ziemu visās nomoda stundas, pat svētdienu pēcpusdienās, un gandrīz izspieda no galvas jebkādās morāla vai teoloģiska rakstura problēmas. Kad Annu mocīja ļauni sapņi, viņa parasti redzēja sevi izmisīgi raugāmies iestājeksāmenu rezultātu sarakstā, kur jaunuzņemto priekšgalā lepni izcēlās Gilberta Blaita vārds un kur viņas vārda vispār nebija.

Tomēr ziema bija pilna prieka un rosības un aizritēja ātri un patīkami. Mācības bija tikpat interesantas un savstarpējā sacensība tikpat nerimtīga kā iepriekš. Annas aizrautīgi mirdzošo acu priekšā pavērās jaunas domu, jutu un dziņu pasaules, vilinoši neapgūtu zināšanu lauki.

"Aiz kalniem kalni un aiz Alpiem jauni Alpi slējās."

Liels nopelns tur bija mis Steisijas taktiskajai, uzmanīgajai vadībai un plašajam redzeslokam. Viņa mudināja audzēkņus domāt, meklet un atklāt pašiem un ļāva tiem tiktāl aiziet no vecajām, ierastajām takām, ka misis Lindija un skolas aizbildņi, kuri allaž uzņēma visus jauninājumus ar lielu neuzticību, jutās pavisam satriekti.

Blakus mācībām Anna varēja veltīt laiku ari sabiedriskiem pasākumiem, jo Marilla, atceredamās Spenserveilas ārsta brīdinājumu, vairs neliedza viņai palaikam izbraukt vai iziet ārpus majas. Pārrunu klubs darbojās sekmīgi un sniedza vairakus koncertus, tika sarīkotas paris viesības, kas gandrīz jau līdzinājās pieaugušo ballēm, neizpalika arī kamanu braucieni un slidošanas prieki.

Anna tikmēr auga tik nevaldāmi, ka Marilla vienu dienu, nostājusies viņai blakām, ar pārsteigumu atklāja meitene izstiepusies garāka par viņu.

Ak mūžs, Anna, kā tu esi izaugusi! viņa neticīgi iesaucās. Šiem vārdiem sekoja nopūta. Marilla juta dīvainu žēlumu par šo neizbēgamo norisi. Bērns, kuru viņa bija iemīlējusi, gandrīz nemanot bija pazudis, un tā vietā stāvēja šī slaidā, piecpadsmit gadus vecā meitene ar nopietnam acīm, domīgu pieri un lepni atmestu galvu. Marilla šo meiteni mīlēja ne mazāk, kā agrāk bija mīlējusi bērnu, tomēr viņa nespeja atvairīt dīvainu, skumju zaudējuma apjautu. Un tovakar, kamēr Anna kopā ar Diānu bija aizgājusi uz darbdienas vakara dievkalpojumu, Marilla, sēdēdama viena ziemas mijkrēslī, ļāva vaļu vājumam un apraudājās. Metjū, ienācis virtuvē ar lākturi rokā, pamanīja to un palika stāvam tik apstulbis, ka Marilla caur asarām sāka smieties.

-    Es domāju par Annu, viņa paskaidroja. Viņa jau ir tik liela… un nākamaja ziema droši vien būs no mums projām. Man viņas briesmīgi pietrūks.

-    Viņa tak bieži varēs atbraukt, mierinoši sacīja Metjū, kuram Anna joprojām bija un vienmēr paliks mazā, dzīvības pilnā meitene, ko viņš pirms četriem gadiem tika atvedis no Braitriveras tajā nozīmīgajā jūnija vakarā. — Tikām jau būs izbūvēts dzelzceļa atzarojums līdz Kārmodijai.

-   Tas nebūs kā tagad, kad viņa ir mājās visu laiku,Marilla sēri nopūtās, apņemusies izbaudīt savas bēdas līdz galam un nepadoties nekādiem mierinājumiem. Bet ko nu vīrieši to nespēj saprast!

Annā bija vērojamas ne tikai fiziskās pārmaiņas vien. īpaši manāms bija tas, ka viņa kļuvusi daudz klusāka. Varbūt viņa domāja vairāk nekā agrāk un sapņoja tikpat daudz, taču runāja nenoliedzami mazāk. Marilla to ievēroja un ieminējās arī par to.

-   Tu taču vairs nerunā ne pusi tik daudz kā agrak, Anna, un tik skanīgus vārdus arī vairs nelieto. Kas ar tevi noticis?

Anna piesarka un pasmējās, nolaizdama gramatu uz galda, un sapņainu skatienu paskatījās logā, aiz kura brieda un vērās vaļā vīnstīgu lielie, sarkanie pumpuri, ļaudamies pavasara saules aicinājumam.

-      Nezinu… vienkārši vairs negribas tik daudz runāt, viņa atbildēja, domīgi atspiezdama rādītājpirkstu pret zodu. Patīkamāk ir domāt jaukas, mīļas domas un paglabāt tas sevi ka dārgumus. Man negribas, ka par tām brīnās vai smejas. Un tos skaļos vārdus arī vairs kaut ka negribas lietot. Gandrīz vai žēl tagad, kad patiešām esmu tik liela, ka varētu tos sacīt biežāk, man vairs to negribas darīt. Daudzējādā ziņā ir interesanti būt pieaugušai, bet ne tadā ziņā, kā es biju domājusi agrāk, Marilla. Tik daudz jāmācās, jādara un jādomā, ka skaļajiem vārdiem vairs vienkārši nav laika. Turklāt mis Steisija apgalvo, ka necilie vārdi esot stiprāki un labāki. Viņa liek mums rakstīt esejas tik vienkārši, cik vien iespējams. Sākumā tas bija grūti. Es biju pārāk pieradusi salikt iekšā visus lielos, skaļos vārdus, kādus vien zināju, un man to bija bez sava gala. Bet tagad esmu iemanījusies rakstīt vienkāršāk un redzu, ka tā ir daudz labāk.

-    Un kas noticis ar jūsu stāstu klubu? Es sen par to neko neesmu dzirdējusi.

-    Stāstu klubs vairs nedarbojas. Mums nepietika laika… un vispār, mums tas laikam sāka apnikt. Bija jau ari muļķīgi rakstīt tik daudz par mīlestību, slepkavībām, slepenām bēgšanam un visādiem noslēpumiem. Mis Steisija mums dažreiz liek uzrakstīt kādu stāstu, lai mēs vingrinātos sacerējumu kompozīcijā, bet viņa nejauj mums rakstīt jebko, kas ienāk prātā, tikai to, kas varētu notikt Eivonlija mūsu pašu dzīves laikā, un viņa ļoti bargi kritizē musu darbus un liek arī mums pašiem tos kritizēt. Man ne prātā nenaca, ka manos sacerejumos ir tik daudz vainu, iekams nesaku tās meklet pati. Man bija tāds kauns, ka gribēju visu mest pie malas, bet mis Steisija teica, ka es varot iemācīties labi rakstīt, ja vien pieradināšoties pati būt savs stingrākais kritiķis. Un tā nu es cenšos.

-     Līdz iestājeksāmeniem palikuši tikai divi meneši, Marilla teica. Kā tev šķiet, vai varēsi tos nokārtot?

Anna nodrebinājās.

-    Es nezinu. Reizēm liekas, ka būs gluži labi, un tad atkal uznāk briesmīgas bailes. Mēs visi esam cītīgi mācījušies, un mis Steisija ir pamatīgi noņēmusies ar mums, bet tik un tā var iet visādi. Mums katram ir kāds klupšanas akmens. Manējais, protams, ir ģeometrija, Džeinai latīņu valoda, Rūbijai un Cārlijam algebra, Džosijai aritmētika. Mūdijs Spērdžens apgalvo, ka skaidri zinot: viņš izkritīšot Anglijas vēsturē. Mis Steisija mums jūnijā liks kārtot eksāmenustikpat stingri, it kā tie būtu iestāju pārbaudījumi, un ari atzīmes būs tikpat stingras, lai mums būtu priekšstats par to, kas gaidāms. Kaut tas drīzāk butu aiz muguras, Marilla! Man vairs nekur nav miera. Reizēm es pamostos nakts vidu un domāju, ko darīšu tad, ja neizturēšu iestāju pārbaudījumus.

-   Nu, tad tu iesi tepat skolā vel vienu gadu un mēģināsi atkal, bezrūpīgi sacīja Marilla.

-    Ai, es nezinu, vai man vairs pietiks dūšas to darīt. Būtu tāds kauns izgāzties, it sevišķi, ja Gil… ja pārējie tiks iekšā. Un es eksāmenos vienmēr tā uztraucos, ka noteikti visu saputrošu. Ak, kaut man būtu tādi nervi kā Džeinai Endru! Viņu nekas nespēj izsist no sliedēm.

Anna nopūtās, atrāva skatienu no pavasara pasaules burvības, aicinošā vēja un debesu ziluma, un plaukstošā zaļuma dārzā un apņēmīgi iegrima grāmatā. Pavasari būs arī turpmāk, bet Annai bija skaidrs: ja viņai neveiksies iestājeksāmenos, viņa vairs nekad nespēs tiktāl atgūties, lai justu par tiem patiesu prieku.

XXXII JAUNUZŅEMTO SARAKSTS

Līdz ar jūnija pēdējām dienām klāt bija ari mācību gada beigas, un beidzās ari mis Steisijas ēra Eivonlijas skolā. Pēdējās dienas vakarā Anna un Diāna devās uz mājām pavisam nomāktas un klusas. Sasarkušās acis un slapjie kabatlakati nešaubīgi liecināja, ka mis Steisijas atvadu vārdi bijuši tikpat aizkustinoši kā mistera Filipsa šķiršanās runa tādos pašos apstākļos pirms trim gadiem. No egļu kalna pakājes Diāna atskatījās uz skolas ēku un smagi nopūtās.

-   Tada sajūta, ka nu visam beigas, vai ne? viņa grūtsirdīgi noteica.

-   Tev nevajadzētu justies tik briesmīgi kā man, sacīja Anna, veltīgi meklēdama kabatlakata kadu sausāku stūri. Tu nākamajā ziemā te atkal atgriezīsies, bet es droši vien aizeju no savas vecās, mīļās skolas uz visiem laikiem tas ir, ja man veiksies eksāmenos.

-    Tas vairs nebūs kā agrāk. Mis Steisija te vairs nestrādās, un droši vien nebūs ne tevis, ne Džeinas, ne Rūbijas. Man vajadzēs sēdēt vienai pašai, jo pēc tevis es vairs nespēšu sēdēt kopa ne ar vienu citu. Ai, kadas mums te bija brīnišķīgas dienas, Anna! Briesmīgi iedomāties, ka nu tās ir beigušās.

Pāri Dianas degunam noritēja divas lielas asaras.

-     Ja tu beigtu raudāt, es arī varētu saņemties, Anna lūdzoši teica. Līdzko es iebāžu mutautu kabatā, tu atkal sāc birdināt asaras, un man ari jāsāk viss no gala. Misis Lindija saka tā: "Ja nevari būt jautrs, esi tik jautrs, cik vari." Un vispār, es droši vien nakamajā gadā būšu tepat. Šoreiz man ir tikpat kā skaidrs, ka eksāmenus es nenolikšu. Un tā es jūtos arvien biežāk.

-   Bet mis Steisijas eksāmenos tu taču atbildēji ļoti labi!

-    Jā, bet tur es neuztraucos. Kad es domāju par īstajiem eksāmeniem, mani pārņem drausmīgi, salti drebuļi tu nemaz nevari iedomāties! Turklāt man ir trīspadsmitais numurs, un Džosija Paja saka tas esot nelaimīgs skaitlis. Es neesmu māņticīga un zinu, ka tam nav nekādās nozīmes. Un tomēr man labāk patiktu, ja es nebūtu trispadsmita.

-Es labprāt brauktu turp kopā ar tevi, sacīja Diāna. Iedomājies, cik mēs lieliski varētu pavadīt laiku! Bet tev jau vakaros laikam būs briesmīgi jāmācās.

-     Nē, mis Steisija lika mums apsolīt, ka nevērsim vairs vaļā nevienu grāmatu. Tas mus tikai nogurdināšot un sajaukšot mums galvu, vakaros vajagot iet pastaigāties, par eksāmeniem vispār nedomāt un agri likties gulēt. Padoms jau būtu labs, bet es baidos, ka to būs grūti ievērot, ta jau parasti medz but ar labajiem padomiem. Prisija Endru teica, ka viņa esot visas eksāmenu dienas sēdējusi augšā ilgāk par pusnakti un mācījusies kā apsēsta, un es biju apņēmusies sēdēt augša vismaz tikpat ilgi kā viņa. Tas bija ļoti laipni, ka tava Džozefīnes tante piedavaja man apmesties "Skābaržos", kamēr man būs jāuzturas Šarlottaunā.

-    Tu taču man no turienes atrakstīsi, vai ne?

-    Es tev uzrakstīšu otrdienas vakarā un pastāstīšu, kā mums gāja pirmaja diena, Anna apsolīja.

-    Es trešdien noteikti skriešu uz pastu, apgalvoja Diāna.

Nākamajā pirmdiena Anna aizbrauca uz Šarlottaunu, un trešdien, ka norunāts, Diāna aizskrēja uz pastu, kur saņēma viņas vēstuli.

"Mīļā Diāna," rakstīja Anna, "otrdienas vakars nu ir pienācis, un es sēžu "Skābaržu" bibliotēkā un rakstu Tev šo vēstuli. Vakar vakarā es jutos šausmīgi vientuļa, palikusi viena pati savā istabā, un man tik ļoti gribējās, kaut Tu būtu šeit kopā ar mani. Mācīties es nedrīkstēju, jo biju apsolījusi mis Steisijai, ka to nedarīšu, bet man bija tikpat grūti noturēties un neatvērt vēstures grāmatu kā agrāk nociesties un nesākt lasīt stāstus, iekams nebiju iemācījusies uzdoto.

Šorīt mis Steisija atnāca man pakaļ, un mēs devāmies uz akadēmiju, pa ceļam iegriezdamās pēc Džeinas,

Džosijas un Rūbijas. Rūbija teica, lai es pataustot viņas rokas, un tās bija aukstas kā ledus. Džosija teica, ka es izskatoties tāda, it kā visu nakti nebūtu gulējusi, un diez vai es izturēšot grūto akadēmijas skolotāju kursu, ja arī tikšot iekšā. Laiku pa laikam es pārliecinos, ka neesmu nekur tālu tikusi, cenzdamās just patiku pret Džosiju Paju!

Kad ieradāmies akadēmijā, tur bija ļoti daudz audzēkņu no visas Prinča Edvarda salas. Pašu pirmo mēs ieraudzījām Mūdiju Spērdženu, kurš sēdēja uz kāpnēm un kaut ko murmināja. Džeina apvaicājās, ko viņš īsti dar'ot, un Mūdijs atbildēja, ka skaitot reizrēķina tabulu, jo tas palīdzot nomierināt nervus, un lai, Dieva dēļ, vinu nepārtraucot, jo citādi viņš pārbīstoties uti acumirklī aizmirstot visu, ko zinājis, bet reizrēķina tabula liekot visiem faktiem stingri turēties savās vietās!

Kad mums ierādīja atbilstošās telpas, mis Steisijai vajadzēja mūs atstāt. Mēs ar Džeinu sēdējām blakām, un Džeina bija tik mierīga, ka es vinu pilnīgi apskaudu. Mūsu labajai, drošajai, prātīgajai Džeinai nav vajadzīgas nekādas reizrēķina tabulas! Es ar bažām domāju, vai izskatos tikpat briesmīgi kā jūtos un vai manas sirds būkšķi nav dzirdami pa visu telpu. Tad ienāca kāds vīrietis un sāka izdalīt angļu valodas eksāmena biļetes. Kad es izvilku savējo, man rokas bija ledaini aukstas un galva burtiski griezās uz riņķi. Vienu briesmīgu brīdi es jutos tā ai, Diāna, gluži tā kā pirms četriem gadiem, kad jautāju Marillai, vai varēšu palikt "Zaļajos jumtos", un tad mans prāts itin kā noskaidrojās un sirds atkal sāka pukstēt es laikam aizmirsu pateikt, ka tā bija pavisam apstājusies! jo es redzēju, ka tās biļetes jautājumu es kaut cik atceros.

Dienas vidū mēs aizgājām mājās paēst pusdienas un pēcpusdienā atgriezāmies kārtot vēstures eksāmenu. Vēstures biļete man gadījās diezgan grūta, un nekādi nevarēju atcerēties visus gadskaitļus. Tomēr es domāju, ka šodien man veicās tīri labi. Bet, ak vai, Diāna, rīt ir eksāmens ģeometrijā, un, kad es to atceros, man ir ļoti grūti nociesties un nevērt vaļā grāmatu. Ja varētu cerēt, ka man palīdzēs reizrēķina tabula, es būtu ar mieru to skaitīt no šīvakara līdz pat rītam.

Šovakar es aizgāju apciemot pārējās meitenes. Ceļā satiku Mūdiju Spērdženu, kurš kā apdullis klīda apkārt. Viņš apgalvoja, ka vēsturē noteikti esot izkritis un ka viņš esot dzimis neveiksminieks, kas spēj vienīgi sagādāt vilšanos saviem vecākiem, un rīt ar rīta vilcienu viņš braukšot uz mājām, un vispār vieglāk esot būt par galdnieku nekā par mācītāju. Es vinu kaut cik sapurināju un pierunāju palikt līdz beigām, jo tas būtu nekrietni pret mis Steisiju, ja viņš aizbēgtu pirms laika. Reizēm es esmu vēlējusies, kaut būtu piedzimusi par zēnu, bet, kad redzu Mūdiju Spērdženu, tad vienmēr priecājos, ka esmu meitene un neesmu vina māsa.

Kad es aizgāju pie meitenēm, Rūbija histēriski raudāja, jo nupat bija atklājusi briesmīgu kļūdu, ko esot ielaidusi angļu vcdodas eksāmenā. Kad vina atguvās, mēs visas izgājām staigāt pa pilsētu un ēdām saldējumu. Kaut Tu būtu bijusi kopā ar mums!

Ai, Diāna, ja vien ģeometrijas eksāmens būtu aiz muguras! Bet misis Lindija pareizi saka: saule lēks un rietēs tāpat kā agrāk, vienalga, vai es nolikšu ģeometriju vai ne: Taisnība jau ir, bet vājš mierinājums. Man labāk gribētos, kaut tā vairs nelēktu un nerietētu, ja es izkritlšu!

Tava uzticīgā draudzene

Anna"

Pienāca un pagāja gan ģeometrijas eksāmens, gan visi pārējie, un Anna piektdienas vakarā pārradās mājās, diezgan nogurusi, bet tada kā apvaldīta prieka pārņemta. Pārbraukšanas bridi "Zaļajos jumtos" bija arī Diāna, un abas satikās tā, it kā nebūtu redzējušās gadiem ilgi.

-   Anna, mīļā, cik brīnišķīgi atkal tevi redzēt! Man šķiet, ka pagājusi vesela mūžība, kopš tu aizbrauci uz pilsētu… Bet kā tev veicās?

-    Man šķiet, ka visur diezgan labi, tikai ģeometrijā ne. Es nezinu, vai esmu to nolikusi, un mani moka nejauka priekšnojauta, ka neesmu. Ai, cik labi ir būt atkal mājās! "Zaļie jumti" ir pati skaistākā un mīļākā vieta pasaulē.

-    Un kā gāja pārējiem?

-    Meitenes visas runā, ka neesot nolikušas, bet es domāju, ka viņām veicās tīri labi. Džosija teica, ka ģeometrija bijusi tik viegla, ka to pat bērns varētu nolikt! Mūdijs Spērdžens joprojām domā, ka ir izkritis vēsturē, un Čārlijs stāsta, ka esot izkritis algebrā. Bet īstenībā mēs paši neko nezinām un zināsim tikai tad, kad parādīsies jaunuzņemto saraksti. Tas nebūs drīzāk kā pēc divām nedēļām. Iedomājies, vēl divas nedēļas jādzīvo tādā sasprindzinājumā! Man gribētos aizmigt un pamosties tikai tad, kad viss būs skaidrs.

Diāna zināja, ka nav nozīmes jautāt, kā veicies Gilbertam Blaitam, tāpēc vienkārši piebilda:

-    Gan jau tu būsi uzņemta. Neraizējies!

-     Labāk lai nemaz netieku uzņemta, ja saraksta nenokļūstu pieklājīgā vietā! Anna kaismīgi iesaucās, un gan viņa pati, gan Diana zināja, kas slēpjas aiz šiem vārdiem: veiksme kļus par rūgtu neveiksmi, ja viņa nebūs tikusi priekšā Gilbertam Blaitam.

Ar šo domu Anna sakostiem zobiem bija lauzusies cauri visiem iestājeksāmeniem. Tieši tapat bija darījis Gilberts. Daudz reižu viņi bija tikušies un pagājuši viens otram garām uz ielas, neizrādīdami nekādu pazīšanās zīmi, un katru reizi Anna bija izslējusi galvu mazdrusciņ augstāk un mazdrusciņ dedzīgāk vēlējusies, kaut būtu piekritusi pieņemt Gilberta piedāvāto draudzību, un vēl kvēlāk apņēmusies pārspēt viņu eksāmenos. Viņa zināja, ka visi Eivonlijas audzēkņi prāto, kurš no viņiem būs pirmais; viņa pat zināja, ka Džimijs Glovers un Neds Raits par to ir noslēguši derības un ka Džosija Paja apgalvojusi neesot ne mazāko šaubu par Gilberta uzvaru; un viņa zināja arī to, ka neveiksmes gadījumā viņas pazemojums būs neizturams.

Tomēr Anna vēlējās gūt labus panākumus ari cita. cildenāka iemesla dēļ. Viņa gribēja iekļūt saraksta augstākā vietā Metjū un Marillas dēļ jo sevišķi Metjū dēļ. Vecais vīrs viņai bija darījis zināmu savu pārliecību, ka "Anna pārspēs visu Prinča Edvarda salu". Anna apzinājās, ka uz to cerēt būtu naivi pat pārdrošākajos sapņos. Tomēr viņa kaismīgi cerēja, ka iekļūs vismaz pirmajā desmitnieka, lai varētu redzēt, ka Metju labsirdīgajās, brūnajās acīs iemirdzēsies lepnums par viņas panākumiem. Annai šķita, ka tā būtu vislabākā atlīdzība par cītīgo darbu un pacietīgo urbšanos vienādojumu un locījumu beziztēles valstībā.

Pec divām nedēļām arī Anna sāka skraidīt uz pastu un kopā ar satrauktajām Džeinu, Rūbiju un Džosiju trīcošām rokām šķīra vaļa Šarlottaunas dienas laikrakstus, juzdamās tikpat briesmīgi kā visu iestājeksāmenu nedēļu. To pašu darīja Čarlijs un Gilberts, bet Mudijs Spērdžens apņēmīgi sēdēja mājās.

Es neesmu spējīgs iet tur un vēsā mierā pētīt avīzi, viņš sacīja Annai. Vienkārši gaidīšu, kamēr kāds pēkšņi atnāks un man pateiks, vai esmu ticis vai ne.

Kad bija pagājušas trīs nedēļas un saraksts joprojām nebija parādījies, Annai patiešam sāka likties, ka ilgāk tādu sasprindzinājumu vairs neizturēs. Viņai pazuda ēstgriba un atslāba interese par Eivonlijas notikumiem. Misis Lindija runāja, ka neko citu nevarot gaidīt, ja izglītības sistēmas priekšgalā atrodas toriju pārstāvis, un Metjū, redzēdams Annas bālumu un gurdos soļus, ar kādiem tā katru pēcpusdienu atgriezās no pasta, sāka nopietni domāt, vai nakamajas vēlēšanās nevajadzētu balsot par liberāļiem.

Kādu vakaru ziņas tomēr bija klāt. Anna sēdēja savā istabā pie vaļēja loga, uz brīdi aizmirsusi eksāmenu mocības un visas pasaules raizes, un lūkojās vasaras vakara puskrēslā, baudīdama tā skaistumu un jauko smaržu, ko dvašoja puķes leja aiz loga, kamēr virs galvas klusi šalkoja un sačukstējas papeļu lapotnes. Austrumpuses debesis virs egļu galotnēm bija tikko jaušami sārtas no saulrieta atspīduma, un Anna sapņaini prātoja, vai tādas varētu izskatīties krāsu fejas, kad pēkšņi viņa ieraudzīja Dianu, kura pilnā sparā drāzās caur eglāju, pār baļķu tiltu un augšup kalnā, rokā turēdama plīvojošu avīzes lapu.

Anna pielēca kājās, tūdaļ saprazdama, kas tā par avīzi. Jaunuzņemto saraksts! Galva viņai sagriezās un sirds sāka dobji, gandrīz sāpīgi dauzīties. Viņa nespēja paspert ne soli. Šķiet, pagaja vesela stunda, līdz Diāna ieskrēja pa ārdurvīm un pec tam iemetās Annas istabā, satraukumā aizmirsusi pat pieklauvēt.

Anna, tu esi uzņemta! viņa sauca. Un tu esi pati pirmā… tu un Gilberts, bet tavs vārds uzrakstīts pirmais. Ai, cik es esmu lepna!

Diana nometa avīzi uz Annas galda un pati atkrita gultā, aizgūtnēm elpodama un nemaz vairs nespēdama parunat. Anna aizdedza lampu, apgāzdama kārbu ar sērkociņiem un izlietodama vismaz duci sērkociņu, līdz viņas drebošās rokas beidzot uzšķīla kārtīgu liesmiņu. Pec tam viņa satvēra avīzi. Jā, uzņemta un viņas vārds divsimt studentu garā saraksta pašā priekšgala! Šāda mirkļa dēļ bija vērts dzīvot pasaulē.

-Tu esi nolikusi vienreizēji, Anna, Diāna izdvesa, pamazām atgūdamas tiktāl, lai varētu izslieties sēdus un runāt, jo Anna tikai lūkojas lejup ka apburta, mirdzošām acīm, un neteica ne vārda. Tēvs pirms desmit minūtēm atveda šo avīzi no Braitriveras… tā atnāca ar pēcpusdienas vilcienu un šeit pastā būs tikai rīt… un, kad es ieraudzīju sarakstu, drāzos kā jukusi šurp. Jūs visi esat uzņemti, pilnīgi visi, ari Mūdijs Spērdžens, kaut gan viņam ir nosacījums vēsturē. Džeinai un Rūbijai ari ir labi rezultāti viņas ir kaut kur saraksta vidu un Čarlijs tapat. Džosija tik tikko iespraukusies līdz robežai palikuši trīs punkti, bet gan redzēsi, viņa staigās tik lielīga, it kā būtu pati pirmā. Padomā, kāds mis Steisijai būs prieks! Ai, Anna, kāda ir sajūta, kad redzi savu vārdu tāda saraksta pašā priekšgalā? Ja tā būtu es, man liekas, es sajuktu prātā no prieka. Es jau tagad gandrīz esmu ka jukusi, bet tu tikai stāvi vēsa un mieriga kā pavasara vakars.

-    Es esmu apdullusi iekšēji, Anna teica. Man gribētos sacīt ļoti daudz, bet es nevaru atrast vārdus. Par to es nebiju pat sapņojusi… ak nē, vienreiz sapņoju gan! Vienu pašu reizi es sev atļāvu iedomāties: "Kā būtu, ja es būtu pirmā?" bet tā slepeni un bailīgi, jo likās briesmīga iedomība pieļaut, ka es varētu pārspēt visu Prinča Edvarda salu. Atvaino brītiņu, Diāna! Man tūlīt jāaizskrien uz pļavu un japastāsta Metjū. Pēc tam iesim abas kopā un aiznesīsim šo labo vēsti visiem pārējiem.

Meitenes aizsteidzās uz siena pļavu aiz šķūņa, kur Metjū ārdīja sienu, un laimīgas sagadīšanās pēc pļavas viņā mala pie takas stāvēja Marilla un sarunājās ar misis Lindiju.

-   Ai, Metjū, Anna iesaucās, es esmu uzņemta un pati pirmā… tas ir, viena no pirmajiem! Es nudien neesmu iedomīga, bet priecīga un pateicīga gan!

-     Mmm… nu es tak to vienmēr teicu, sacīja Metjū, ar gandarījumu lūkodamies saraksta. Es zināju, ka tu viņus visus sitīsi pušu.

-    Nu, jāteic, ka tu esi turējusies godam, Anna, sacīja Marilla, cenzdamās noslēpt savu laimīgo lepnumu no misis Reičelas kritiskas acs. Bet ši laga dvēsele ar patiesu sirsnību teica:

-    Viņa patiešām ir turējusies godam, un neba nu es kavēšos to apliecināt. Tiesa kas tiesa, Anna, tavi draugi var lepoties ar tevi, un ari mēs visi esam lepni par tevi!

Tovakar Anna, pavadījusi vairākas patīkamas stundas mācītājā mājā un nopietni izrunājusies ar misis Alanu, nometās ceļos pie savas istabas vaļēja loga un dzidrajā mēnessgaismā noskaitīja sirsnīgu lugšanu, pilnu pateicības un nākotnes cerību. Pateikusies par bijušo un izlūgusies svētību nākotnei, viņa aizmiga uz baltā spilvena, un šajā nakti viņas sapņi bija tik balti, tīri un skaisti, kādi medz but vienīgi jaunība.

XXXIII VIESNĪCAS KONCERTS

Noteikti velc balto muslīna kleitu, Anna! apņēmīgi sacīja Diāna.

Meitenes sēdēja austrumu jumtgales istabiņā, un aiz loga palēnām vērpās krēsla tīkama, dzeltenīgi zaļa puskrēsla zem bāli zilām, skaidrām debesīm. Virs Spoku meža pacēlās liels, apaļš mēness, blāvais spīdums nesteidzīgi pārtapa mirdzošā sudraba; no visām pusēm plūda tīkamas vasaras skaņas putnu miegainie treļļi, draiskas vēja šalkas, tālīnas balsis un smiekli. Taču Annas istabā aizkari bija nolaisti un uz galda dega lampa, jo šeit bija izlemjams nozīmīgs tērpa jautājums.

Austrumu jumtistaba izskatījās pavisam citāda nekā tovakar pirms četriem gadiem, kad Annai šķita, ka tās nemīlīgais kailums dzeldina viņas dvēseli līdz pašiem dziļumiem. Pamazam un pakāpeniski te bija ienākušas pārmaiņas, ko Marilla negribīgi piecieta, līdz istaba bija pārvērtusies par tik mājīgu un glītu ligzdiņu, kādu vien jauna meitene var velēties.

Annas senajās dienās izsapņotais samta paklājs ar sārtajām rozēm un sārtie zīda aizkari, protams, netika ieguvuši reālus apveidus, bet meitenes sapņi bija auguši un mainījušies reizē ar viņu, un diezin vai viņa skuma pēc bērnībā kārotajiem un neiegūtajiem priekšmetiem. Grīdu patiešām sedza glīts, kaut ari citāds paklājs, un augsto logu apņēma bāli zaļi muslīna aizkari, kas plīvoja vieglajās vēja pūsmās. Sienas bija iztapsētas nevis ar zelta un sudraba brokātu, bet ar parastām tapetēm, ko rotāja sīki ābeļziedi, un pie tām karājās vairākas misis Alanas dāvātas bildes. Goda vietu Anna bija ierādījusi mis Steisijas fotogrāfijai, un meitene allaž pakļavās sentimentālai tieksmei nolikt zem tās uz paliktņa svaigas puķes. Šovakar istabā savu saldo smaržu izplatīja balto liliju ziedi. Sarkankoka mēbeļu istabā nebija, bet kaktā stāvēja balts grāmatu skapis, pilns grāmatām, netālu atradās pīts šūpuļkrēsls ar spilveniem, tualetes galdiņš ar baltiem muslina aizkariem, veclaicīgs spogulis zeltītā ietvarā, kura augšmalu rotāja apaļīgi, sārti amoriņi un tumšzilas vīnogas agrāk tas bija karājies brīvajā guļamistabā -, un zema, balta gulta.

Anna posās uz koncertu Vaitsendas viesnīcā. To klienti bija sarīkojuši par labu Šarlottaunas slimnīcai un uzaicinājuši piedalīties visus tuvākajā apkaimē atrodamos jaunos talantus. Berta Sampsone un Pērla Kleja no Vaitsendas Baptistu kora bija uzaicinātas dziedāt duetu, Miltonam Klārkam no Ņūbridžas vajadzēja uzstāties ar vijoles solo, Vinnija Adella Blēra no Kārmodijas gatavojas dziedāt skotu balādi, un Lora Spensera no Spenserveilas un Anna Šērlija no Eivonlijas bija uzaicinatas deklamēt.

Tas bija izcils notikums Annas dzīve, un viņa bija laimīgi satraukta un pacilāta. Metju jutas ka septītajās debesīs, lepodamies ar viņa Annai parādīto godu, un šai ziņā daudz neatpalika ari Marilla, lai gan viņa drīzāk mirtu nekā atzītu to skaļi; tieši tāpēc viņa vairāk runāja par to, ka diez vai tik jauniem ļaudīm pieklātos bara braukt uz Vaitsendas viesnīcu bez pieaugušo pavadības.

Anna un Diāna posās ceļā kopā ar Džeinu Endrū un viņas brāli Billiju viņu četrvietīgajos, apjumtajos ratos; uz Vaitsendu dzīrās braukt arī citi Eivonlijas zēni un meitenes. Bija gaidāmi ari apmeklētāji no Šarlottaunas, un pēc koncerta priekšnesumu izpildītājiem tikšot rīkotas vakariņas.

Vai tu tiešām domā, ka vislabākā būs baltā muslīna kleita? Anna bažīgi vaicāja. Man šķiet, ka tā ar zilajām puķītēm ir skaistāka, turklāt modernākā.

-    Bet baltā tev piestāv daudz labāk, neatlaidās Diāna. Tā ir tik mīksti krokota un pieguloša. Zilais muslīns ir stīvs, un tajā tu izskaties pārāk uzcirtusies. Bet šis plānais, baltais tevi apņem tik dabiski, it kā būtu vienīgi tev radīts.

Anna nopūtās un padevās. Diāna bija pamazām ieguvusi teicamas, ar labu gaumi apveltītas tērpu pazinējas slavu, un viņai nereti taujaja padomu. Viņa pati šajā izcilajā vakarā izskatijas ļoti skaista savā koši sārtajā kleitā, par kadu Anna nevarēja ne sapņot, taču Diānai nevajadzēja piedalīties koncertā, tāpēc viņas āriene šobrīd nelikās tik svarīga. Visas pūles Diāna veltīja Annas ietērpšanai, jo, kā viņa izteicās, Eivonlijas gods prasa, lai Anna būtu saposta, sasukāta un izrotāta kā karaliene.

-    Sakārto kuplāk to volanu… tā, tagad ļauj, es tev sasiešu jostu, tā… Un kur ir kurpītes? Matus es tev sapīšu divās biezās bizēs un iesiešu baltus pušķus… Nē, nevelc vienu šķipsnu ārā uz pieres, atstaj tikai mīkstus viļņus uz katru pusi no celiņa. Šāds matu sakārtojums tev piestāv vislabāk, Anna, un misis Alana saka kad tu tos vidu tā pāršķir, tu izskaties pēc madonnas. Un te, virs auss, es tev piespraudīšu šo balto rozi no musu dārza. Manā krūmā bija tikai viens zieds, un es to pietaupīju īpaši tev.

-     Vai man uzlikt ari pērļu krellītes? jautāja Anna. Metjū pagājušā nedēļā atveda tās no pilsētas, un es zinu, ka viņam patiktu redzēt tās man ap kaklu.

Diāna savilka lūpas, kritiski piešķieba melnmataino galvu un beidzot izlēma par labu krellēm, kas pēc tam tika apliktas ap Annas slaido, balto kaklu.

-    Tev piemīt kaut kas tik elegants, Anna, Diāna jūsmīgi teica bez mazākās skaudības. Tu tik cēli proti turēt galvu! Laikam galvenais ir tavs augums. Bet es vienmēr būšu bumbiņa. Es jau sen no tā baidījos un tagad zinu skaidri. Ko lai dara, būs vien jāsamierinās.

-    Bet tev ir tik burvīgas bedrītes, Anna draudzīgi uzsmaidīja draudzenes skaistajai, dzīvajai sejai, kas lūkojās viņā. Kā karotītes iespiedumi putukrējumā. Es jau esmu zaudējusi cerību kādreiz tikt pie bedrītēm. Mans bedrīšu sapnis nekad nepiepildīsies, toties ir piepildījušies tik daudzi citi mani sapņi, ka es nedrīkstu žēloties. Vai tagad es esmu gatava?

-   Pilnīgi gatava, apstiprināja Diāna, un pēc brīža durvīs parādījās Marilla ar manāmi sirmākiem matiem nekā agrak un tikpat stūrainiem apveidiem, bet ar daudz maigākiem sejas pantiem. Ienāciet un paskatieties uz musu daiļrunātāju, Marilla! Vai viņa neizskatās jauka?

Marilla itin kā nošņācās, itin kā norūcās.

-    Izskatās gluži piedienīga un kārtīga. Man patīk šis matu sakārtojums. Bet tā kleita gan droši vien būs pagalam pēc brauciena pa ceļa putekļiem un gājiena pa rasu… Man šķiet, tā vispār ir krietni par plānu šejienes drēgnajiem vakariem. Šis plānais muslins ir visnepraktiskākais audums pasaulē, tā jau es Metjū tūlīt teicu, kad viņš to nopirka. Bet nav jau nozīmes viņam vairs kaut ko sacīt. Bija laiks, kad viņš uzklausīja manu padomu, bet tagad tikai pērk Annai visu, ko iedomājas, un Kārmodijas veikalnieki jau zina, ka viņam var ierunāt jebko. Iestāsta tikai

Metjū, ka tas un tas ir skaists un moderns, un viņš tūlīt liek naudu galdā. Skaties, ka neielaid svārkus ritenī, Anna, un noteikti uzvelc silto jaku!

Un Marilla devās lejā pa kāpnēm, ar lepnumu domadama par to, cik Anna izskatās pievilcīga, un skumdama, ka pati netiek uz koncertu noklausīties, kā viņas meitene deklamē.

-    Varbūt patiešām ir pārāk drēgns, lai vilktu šo kleitu? Anna raizējās.

-   Nepavisam ne, atteica Diāna, atvilkdama loga aizkaru. Vakars ir ļoti jauks, un rasas nemaz nebūs. Paskaties, kāds mēness!

-   Es ļoti priecājos, ka manas istabas logs ir uz austrumiem, kur lec saule, sacīja Anna, nostādamās Diānai blakus. Ir tik lieliski redzēt, kā virs tām garajām kalnu rindām ataust rīts un caur smailajām egļu galotnēm sāk spraukties spoži ausmas stari. Katru rītu tas notiek no jauna, un es jūtos tā, it kā mana dvēsele peldētu šo agro saulstaru jūrā. Ai, Diāna, kā es esmu iemīļojusi šo mazo istabiņu! Nemaz nesaprotu, kā bez tās iztikšu, kad nākamajā menesī došos projām uz pilsētu.

-    Nerunā šovakar par savu prombraukšanu! lūdza Diāna. Es negribu par to domāt, jo tad man kļūst pārāk bēdīgi, bet šovakar es gribu justies labi. Ko tu deklamēsi, Anna? Un vai tu uztraucies?

-   Nemaz. Es esmu tik daudz deklamējusi publikas priekšā, ka man vairs nav bail. Es izvēlējos "Meitenes zvērestu". Tas ir tik patētisks! Lora Spensera deklamēs komisku dzejoli, bet man labāk patīk likt cilvēkiem raudāt nekā smieties.

-    Un ko tu deklamēsi, ja tevi izsauks vēlreiz?

-    Nevienam pat prātā nenāks mani izsaukt vēlreiz, nicīgi atmeta Anna, kura gan slftpus drusciņ cerēja, ka varbūt tomēr tas notiks, un J ļu iztēlojās, kā nākamajā rītā pie brokastu galda stāstīs par to Metjū. Billijs un Džeina ir klat es dzirdu riteņu troksni. Ejam!

Billijs Endrū katrā ziņā gribēja, lai Anna sēdētu priekšējā sēdeklī viņam blakus, un meitene negribīgi paklausīja. Viņai daudz labāk būtu paticis sēdēt aizmugurē kopā ar meitenēm, kur varētu izsmieties un izrunāties pēc sirds patikas. Ar Billiju nekada liela smiešanās vai runāšanās nevarēja sanākt. Viņš bija liels, drukns, plecīgs, divdesmit gadus vecs jauneklis ar apaļu, neizteiksmīgu seju un visai nožēlojamu sarunāšanās prasmi. Taču viņš ļoti jūsmoja par Annu un gluži vai piepūtās aiz lepnuma, iedomādamies, kā iebrauks Vaitsendā ar šo slaido, graciozo ceļabiedreni blakām.

Par spīti visam, Annai brauciens sagadāja lielu prieku, un viņa pamanījās pār plecu tērzēt ar meitenēm un palaikam pat izmeta kādu pieklājības frāzi Billijam, kurš tikai neveikli smaidīja vai ķiķināja un nekad nevarēja izdomāt atbildi, pirms bija par vēlu. Vakars šķita kā radīts priekam. Pa ceļu ripoja daudzi rati, visi brauca uz viesnīcu, un gaiss bija pilns sudrabainu smieklu un to daudzkārtēju atbalšu. Kad viņi apstājās pie viesnīcas, tā viscaur mirdzēja spožās ugunis. Atbraucējus sagaidīja damas no koncerta rīkotāju komitejas, un viena no tām aizveda Annu uz dalībnieku ģērbtuvi, kas bija pilna ar Šarlottaunas Simfoniskā kluba meitenēm, un te Annu pēkšņi parņēma biklums, bailes un neveiklības sajūta. Viņas kleita, kas austrumu jumtgales istabiņā bija likusies tik skaista un smalka, tagad šķita vienkārša un neizskatīga pārlieku vienkārša un neizskatīga starp visiem šiem zīdiem un mežģīnēm, kas mirgoja un čaukstēja viņai visapkārt. Kas gan ir viņas pērļu virtene pret briljantiem ap blakus stāvošās staltās un skaistās dāmas kaklu? Un cik nožēlojama izskatās viņas vienīgā, mazā, baltā rozīte līdzās greznajām siltumnīcu puķēm, ar ko rotājušās pārejās! Anna nolika malā virsjaku un cepuri un nelaimīga ierāvās kaktā. Viņai ļoti gribējās atrasties savā baltajā "Zaļo jumtu" istabiņā.

Vēl ļaunāk bija uz viesnīcas lielas koncertzāles skatuves, kur viņa drīz nokļuva kopa ar pārējiem dalībniekiem. Elektriska gaisma žilbināja acis, nāsīs sitās stipras smaržas, apkārt viss duca un sanēja. Anna vēlējās, kaut varētu sēdēt tur, lejā starp klausītājiem, blakām Diānai un Džeinai, kuras zāles aizmugurē, šķiet, jutās ļoti labi. Anna tika iespiesta starp korpulentu damu koši sārta zīda tērpā un gara auguma meiteni balta mežģīņu kleitā; meitenes seja pauda nicinājumu. Korpulentā dama palaikam pagrieza galvu uz sāniem un caur briļļu stikliem tik cītīgi pētīja Annu, ka meitenei likās viņa sāks skaļi kliegt; balti mežģīņotā kaimiņiene savukārt itin dzirdami stāstīja blakus stāvošajai draudzenei kaut ko par "lauku lempjiem" un "pāķu skaistulēm" pretimsēdošaja publikā un izmeta: tie tik būšot joki, kad sākšot uzstāties vietējie talanti. Anna juta, ka šo balti mežģīņoto meiteni viņa ienīdīs līdz mūža galam.

Annai par nelaimi, viesnīcā bija apmetusies profesionāla daiļlasītāja, kura arī bija piekritusi uzstāties koncertā. Tā bija slaida, tumšmataina sieviete brīnumskaistā pelēkmirdzoša auduma tērpā, kas šķita austs no mēness stariem; ap kaklu un tumšajos matos viņai mirdzēja dārgakmeņi. Viņai bija apbrīnojami modulēta balss un lielisks izteiksmes spēks, un publika pauda vētrainu sajūsmu par viņas deklamāciju. Anna, uz brīdi aizmirsusi sevi un savas raizes, klausījās aktrisē ar mirdzošām, sajūsmas pilnām acīm, bet, kad deklamācija beidzās, piepeši paslēpa seju rokās. Pēc šī priekšnesuma viņa taču vairs nevar iet priekšā un deklamēt neparko! Kā viņa varēja iedomāties, ka vispār kaut ko tādu prot? Ai, kaut varētu atrasties "Zaļajos jumtos"!

Un tieši šajā brīdī tika izsaukts viņas vārds. Anna nepamanīja, ka meitene baltajā mežģīņu tērpā pārsteigumā vainīgi saraujas, un, ja arī būtu pamanījusi, diez vai butu sapratusi šajā nevilšaja kustībā apslēpto komplimentu; viņa piecēlās un, galvai viegli reibstot, izgāja priekšā. Viņa bija tik bāla, ka Diāna un Džeina, sēdēdamas publikas vidū, satrauktā līdzcietībā saspieda viena otrai roku.

Anna bija kļuvusi par spēcīgas lampu drudža lēkmes upuri. Kaut ari viņa jau daudzreiz bija uzstājusies publikas priekšā, tā allaž bija bijusi pavisam citāda nekā šīvakara klausītāji, un, tos redzot, viņa jutās pilnīgi paralizēta. Viss šeit bija tik savāds, tik krāšņs, tik mulsinošs dāmas vakarkleitās, kritiskās sejas, bagātības un izsmalcinātības gaisotne visapkārt. Tas viss tik ļoti atšķīrās no Pārrunu kluba vienkāršajiem soliem, kuros sēdēja draugi un kaimiņi ar laipnām, saprotošām sejām. Anna juta, ka šie cilvēki būs nesaudzīgi kritiķi. Iespējams, ka tie, tāpat kā balti mežģīņotā meitene, cer izklaidēties, vērojot "zemnieciskos" pūliņus. Meitene juta bezcerīgu, bezpalīdzīgu kaunu un izmisumu. Ceļgali viņai drebēja, sirds neganti dauzījās, visu augumu pārņēma briesmīgs nespēks, un viņa nevarēja izrunāt nevienu vārdu; vēl mirklis, un viņa būtu metusies bēgt, kaut ari pēc tam viņu visu mužu mocītu neizturama pazemojuma apziņa.

Bet tad piepeši, kamēr Annas plati ieplesto, izbiedēto acu skatiens slīdēja pāri publikai, viņa ieraudzīja zāles beigās sēžam Gilbertu Blaitu, kurš bija saliecies uz priekšu un tik tikko jaušami smaidīja. Šis smaids Annai likās triumfējošs un dzēlīgs, kaut gan īstenībā nepavisam nebija tāds. Gilberts vienkārši smaidīja, priecādamies par visu šo notikumu un par pievilcīgo iespaidu, kādu radīja Annas slaidais, baltais stāvs un apgarota seja uz skatuves fona. Džosija Paja, ar kuru viņš kopa bija atbraucis, sēdēja viņam blakām, un viņas seja patiešam pauda gan triumfu, gan izsmieklu. Taču Anna neredzēja Džosiju un, ja arī redzētu, tā viņai nerūpētu. Viņa dziļi ievilka elpu un lepni atmeta galvu, juzdama sevi ieplūstam apņēmību un drosmi. Viņa neparko neizgāzīsies Gilberta Blaita priekšā viņš nekad vairs nesmiesies par viņu, nekad, nekad! Bailes un satraukums izgaisa, un Anna sāka runāt; viņas dzidrā, patīkamā balss nedrebēdama un neaizķerdamās sasniedza katru tālāko telpas stūrīti. Viņa pilnībā atguva pašpaļāvību un, baisajam bezpalīdzības brīdim pārejot savā pretmetā, deklamēja kā vēl nekad. Kad viņa beidza, atskanēja neviltotu aplausu vētra. Kad Anna, biklā sajūsma pietvīkusi, atgriezās savā vietā, viņa juta, ka viņas roku cieši satver un sakrata korpulentā dāma sārtajā zīda tērpā.

-    Mīļā, tas bija lieliski! viņa izdvesa. Es raudaju kā bērns, jā, nudien! Re, re, tevi sauc vēlreiz… Nerimstas, tev būs jāiet atpakaļ!

-    Vai, bet es nevaru, Anna apmulsusi nočukstēja. Jā, bet… es taču nedrīkstu pievilt Metjū. Viņš ari teica, ka mani izsaukšot velreiz.

-   Nu tad nepievil savu Metjū! sārtā dāma smiedamās noteica.

Smaidīdama, pietvīkusi, mirdzošām acīm Anna atgriezās skatuves priekšā un nodeklamēja citu savu izvēlēto darbu, kas vēl vairāk sajūsmināja klausītājus. Pārēja vakara daļa viņai bija neparedzēts triumfs.

Kad koncerts bija galā, korpulentā, sārtā dama kura bija kāda amerikāņu miljonāra sieva ņēma Annu savā pasparnē un iepazīstināja ar visiem pēc kārtas, un visi izturējās ļoti laipni un patīkami. Profesionāla daiļlasītāja misis Evansa, kas ari pienāca aprunāties ar Annu, atzina, ka viņai esot jauka balss un viņa protot skaisti "interpretēt" savus izraudzītos gabaliņus. Pat balti mežģīņotā meitene izteica Annai kādu gurdenu komplimentu. Dalībnieki ēda vakariņas lielajā, skaisti izrotātaja viesnīcas ēdamzālē. Turp tika uzaicinātas ari Diāna un Džeina, kuras bija atbraukušas kopā ar Annu, taču Billijs nekur nebija atrodams paniskās bailēs no šāda ielūguma viņš bija pamanījies paslēpties. Tomēr pēc vakariņām viņš sagaidīja meitenes, kuras jautras un pacilātas iznāca ārā rāmajā, baltajā mēnesnīcā. Anna dziļi ievilka elpu un palūkojās skaidrajās debesis virs tumšajiem egļu zariem.

Cik labi bija atkal baudīt dzidro nakts klusumu! Apkārt viss bija kluss, dižens un brīnumains, un klusumam cauri zuzēja juras šalkas, bet gar piekrasti kā drūmi, nekustīgi sargi slējās tumšie klinšu milži.

-Vai tas nebija lielisks vakars? tiksmigi nopūtās Džeina, kad rati devās atceļā. Ka man gribētos but tādai bagātai amerikānietei un pavadīt vasaru viesnīcā, valkāt dārgakmeņus un dekoltētus tērpus un katru dienu ēst saldējumu un cāļa salātus! Tas noteikti butu daudz interesantāk nekā strādāt skolā. Anna, tu deklamēji brīnišķīgi, tikai man sākuma likās, ka tu nemaz negribi sākt. Man tu patiki labāk par misis Evansu.

-Ai nē, Džeina, tā nevajag runāt, Anna viņu aši pārtrauca, tas izklausās pārāk muļķīgi. Es nevarēju patikt labāk, jo misis Evansa ir profesionāla aktrise, bet es tikai skolniece ar zināmām daiļlasīšanas dotībām. Ja cilvēkiem mans priekšnesums daudzmaz patika, es esmu pilnīgi apmierināta.

Es tev varu nodot vienu komplimentu, Anna, sacīja Diāna. Es vismaz domāju, ka tas noteikti ir kompliments, spriežot pēc toņa, kādā tas tika pateikts. Vismaz daļēji jau nu katrā ziņā. Mums ar Džeinu aiz muguras sēdēja viens amerikānis tāds romantiska izskata cilvēks ar ogļmelniem matiem un acīm. Džosija

Paja apgalvoja, ka viņš esot pazīstams mākslinieks un ka viņas mātes māsīca Bostonā esot precejusies ar viņa skolasbiedru. Nu, un mēs dzirdējām tā bija, Džeina, vai ne? kā viņš teica: "Kas ir tā meitene ar krāšņajiem Ticiāna matiem? Viņai ir tāda seja, ko man gribētos uzgleznot." Ko tu par to saki, Anna? Bet ko tas nozīmē Ticiāna mati?

-    Man šķiet, ka ikdienas valodā tas vienkārši nozīme sarkanus matus, Anna pasmējās. Ticiāns bija ļoti slavens mākslinieks, kam patika gleznot sarkanmatainas sievietes.

-Vai jūs ievērojāt, kādi tām dāmām bija briljanti?nopūtās Džeina. Vienkārši žilbinoši! Vai jums negribētos but bagātām, meitenes?

-     Mēs jau esam bagātas, nešaubīdamās sacīja Anna. Mums ir sešpadsmit gadi, ar ko lepoties, mēs esam laimīgas kā princeses, un mums visām ir vairāk vai mazāk iztēles. Paskatieties uz jūru, meitenes, viens vienīgs sudrabs, ēnas un neredzamu tēlu vīzijas! Diez vai mēs spētu labāk novērtēt tās skaistumu, ja mums būtu miljoniem dolāru un briljantu virtenes ap kaklu. Un diez vai jūs gribētu mainīties ar tām sievietēm, ja varētu. Vai jūs gribētu būt tādas kā meitene baltajā mežģīņu kleitā un visu mūžu staigāt ar skābu seju, it kā galvenais dzīves uzdevums butu vīpsnāt par visu pasauli? Vai tādas kā ta dāma sārtajā tērpā lai cik viņa laipna un draudzīga, tik īsas un resnas jūs diezin vai gribētu būt. Vai pat tādas kā misis Evansa, kam ir tik ļoti skumjas acis? Viņa acīmredzot kaut kad mūžā ir bijusi ļoti nelaimīga, ja viņas skatiens ir tik skumjš. Nē, tu to negribētu, Džeina Endrū!

-   Es nezinu… Džeina šaubīdamās atbildēja. Man šķiet, ka briljanti jebkuram var sniegt lielu mierinājumu.

-    Bet es gribētu būt tikai tā, kas esmu, kaut ari man visu mūžu būtu jādzīvo bez šī mierinājuma, paziņoja Anna. Es ar lielāko prieku palieku Anna no "Zaļajiem jumtiem" ar savām pērlīšu krellēm ap kaklu. Es zinu, ka Metjū man tās pasniedza ar tādu mīlestību, kas dara tās ne mazāk vērtīgas par Sārtās Dāmas dārgakmeņiem.

XXXIV AKADĒMIJAS AUDZĒKNE

Nākamās trīs nedēļas "Zaļajos jumtos" bija rosības pilnas, jo Anna posās uz Karalienes akadēmiju un daudz ko vajadzēja pašūt, nokārtot un pārrunāt. Annas tērpi bija glīti un pietiekamā daudzumā, jo par to gādāja Metjū, un Marilla šoreiz neiebilda ne pret vienu viņa pirkumu vai ierosinājumu. Vēl vairāk kādu vakaru viņa uzkāpa Annas jumtistabā, nesdama veselu klēpi smalka, bāli zaļa auduma.

Anna, šeit tev būs drāna kadai glītākai izejamai kleitai. Es jau nu nedomāju, ka tā tev īpaši vajadzīga, jo skaistu tērpu tev tagad netrūkst, bet, kas zina, varbūt tomēr noderēs kaut kas greznāks, ja nu pilsētā iznāk pavadīt vakaru ārpus mājas kādās viesībās vai kur. Džeinai, Rūbijai un Džosijai esot savas "vakarkleitas", kā viņas tās dēvē, un es negribu, lai tu būtu sliktāk apģērbta. Misis Alana man pagājušā nedeļā pilsētā palīdzēja to izvēlēties, un šūt dosim Emīlijai Gillisai. Emīlijai ir laba gaume, un viņas šūts tērps vienmēr sēž uz auguma, kā pienākas.

-    Ai, Marilla, cik tas ir skaists! Anna iesaucās. Milzīgs paldies! Tev laikam nevajadzētu būt tik labai pret mani man ar katru dienu kļūst grūtāk domāt par prombraukšanu.

Emīlija Gillisa pašuva zaļo kleitu atbilstoši savai labajai gaumei, un ieloču, kroku un volānu tur bija tieši tik, cik vajadzīgs. Anna kadu vakaru to uzvilka mugurā par prieku Metju un Marillai un virtuvē nodeklamēja viņiem "Meitenes zvērestu". Marilla vēroja dzīvo, aizrautības pilno seju un graciozās kustības, un viņas domas atgriezās taja talajā vakarā, kad Anna pirmoreiz ieradās "Zaļajos jumtos"; viņa gluži kā acu priekšā ieraudzīja neglitaja, dzeltenbrūnajā katūna kleita tērpto savādo, izbiedeto bērnu ar izmisušu skatienu asaru pilnajās acis. Ši atmiņu aina negaidot aizmigloja ar asarām arī Marillas acis.

-    Marilla, mans priekšnesums taču tevi ir saraudinajis! līksmi iesaucas Anna, noliekdamās pār Marillas krēslu, lai aši noskupstitu. lāga sievietes vaigu. Nē, nudien, tas ir lielisks panākums!

-   Es nemaz neraudaju par tavu skaitāmo gabalu,protestēja Marilla, kura neparko nepieļautu, lai kaut kāds vārsmojums novestu viņu līdz šādam vājumam.Es vienkārši saku domāt, kāda tu reiz biji maza meitene, Anna. Un man sagribējās, kaut tu butu tāda palikusi, ar visām savām dīvainībām. Tagad tu esi izaugusi un dodies projām, un tu izskaties tik liela un eleganta, un tik… tik… ļoti pārvērtusies šajā kleitā… it kā tu nemaz vairs nepiederētu pie Eivonlijas, un šis domas man uzdzina tādas vientulības skumjas.

-    Marilla! Anna iesēdas Manilai klēpi, saņēma viņas grumbaino seju plaukstās un nopietni, sirsnīgi ieskatījās viņai acīs. Es nemaz neesmu pārvērtusiesnudien neesmu. Tikai izstiepusies un piepucēta no ārpuses. īstā Anna šeit, iekša ir tada pati kā agrāk. Tam nebūs nekādās nozīmes, kurp es aizbraukšu vai cik pārvērtīšos no ārpuses; sirdī es vienmēr palikšu tava mazā Anna, kas miles tevi un Metjū, un šos musu "Zaļos jumtus" ar katru dienu vairāk.

Anna piespieda savu spirgto, jauno seju pie Marillas vecīgā vaiga un izstiepa roku, lai noglāstītu Metjū plecu. Tobrīd Marilla butu daudz atdevusi, lai iegūtu Annas spējas izteikt savas jutas vārdos, taču šūpulī ieliktā daba un gadiem iesīkstējušais ieradums bija lēmuši citādi, un viņa spēja vienīgi ar abām rokām apskaut savu meiteni un turēt cieši piespiestu klāt, vēloties, kaut viņa nekad neaizietu nekur projām.

Metjū, kura acis bija kļuvušas aizdomīgi miklas, piecēlās un izgāja ārā. Zem zilajām, zvaigžņotajām vasaras nakts debesīm viņš satrauktā solī aizgāja pāri pagalmam līdz vārtiņiem pie lielajiem kļavu kokiem.

-    Mmm… raksturs gan viņai nav sabojāts, viņš lepni nomurmināja. Re nu, ka manas retās iejaukšanās nekādu sliktumu nav nodarījušas. Tik gudra un skaista meitene, un tāda mīloša tas tak ir labāk par visu citu! Tīrā Dieva svētība mums abiem… Un kā toreiz, kad misis Spensera kļūdījās, paveicās ja to vispār var saukt par veiksmi. Nē, diezin vai. Tas noteikti bija Liktenis, jo man tā vien liekas, Visaugstais redzēja, ka mums viņa ir vajadzīga.

Beidzot pienāca diena, kad Annai vajadzēja doties uz pilsētu. Skaistā septembra rītā pēc asarainas šķiršanās no Dianas un lietišķas, mierīgas (vismaz no Marillas puses) atvadīšanās no Marillas viņa kopā ar Metjū aizbrauca no mājām. Bet, kad Anna bija projām, Diana nožāvēja asaras un kopā ar Kārmodijas māsīcām devās uz pludmales pikniku Vaitsendā, kur, par spīti bēdīgajam notikumam, gluži labi pavadīja laiku, turpretī Marilla ar visu sparu ķērās pie pavisam nevajadzīgiem darbiem un sirdīgi darīja tos līdz pašam vakaram, pulēdamās apspiest mokošo smeldzi sirdī smeldzi, kas mēdz sūrstēt un dedzināt ilgi un nav gaisināma ar vienu pamatīgu izraudāšanos. Bet vakarā, kad Marilla aizgāja gulēt, mokoši un sāpīgi apzinādamās, ka mazajā jumtgales istabiņā vairs nemājo jauna, dzīvības pilna būtne un tajā pašlaik nav jaušami viņas mierīgie elpas vilcieni, viņa iespieda seju spilvenā un raudāja par savas meitenes zaudējumu tik izmisīgi, ka vēlāk, nomierinājusies un atguvusi savaldīšanos, jutās sašutusi pati par sevi: cik bezgala grēcīgi droši vien ir tā plosīties otra tāda paša grēcīga zemes cilvēka dēļ!

Anna un pārējie Eivonlijas audzēkņi nokļuva pilsētā tieši uz akadēmijas nodarbību sākumu. Pirmā mācību diena pagāja gluži patīkamā satraukumā, iepazīstoties ar pārējiem studentiem, uzzinot, kāds izskatās katrs profesors, sadaloties pa klasēm un grupām. Anna, sekodama mis Steisijas ieteikumam, bija nolēmusi mācīties otrajā kursa, un to pašu dzirās darīt Gilberts Blaits. Tas nozīmēja iegūt pirmās pakapes skolotāja diplomu nevis divu, bet viena gada laikā, ja darbs veiksies pietiekami sekmīgi, taču tas nozīmēja arī daudz pamatigaku un nopietnāku darbu. Džeina, Rubija, Džosija, Čarlijs un Mudijs Spērdžens, kuru godkāre netiecas pec tik augstiem mērķiem, bija pilnīgi miera ar otrās pakāpes programmu. Anna sajuta sirdi ieduramies sāpīgu vientulības adatiņu, nokļuvusi vienā telpā kopā ar pārējiem piecdesmit studentiem, no kuriem pazina vienīgi garo, brūnmataino puisi klases pretējā malā; šī pazīšanās, viņa skumji nosprieda, laikam pašreizējos apstākļos nebūs nekāds lielais ieguvums. Tomēr Anna nenoliedzami priecājās par to, ka abi ir vienā kursā, jo senā sacensība varēs turpināties, un bez tās Anna laikam vairs lāga nesaprastu, ko iesākt.

"Bez tās es nejustos gluži labi," viņa nodomāja. "Gilberts izskatās briesmīgi apņēmīgs. Droši vien viņš pašlaik tepat uz vietas sev iegalvo, ka jāizcīna medaļa. Kads viņam glīts zods! To es agrāk nebiju ievērojusi. Kaut Džeina un Rūbija arī būtu izvēlējušās pirmās pakapes programmu! Bet, kad es iepazīšos ar pārējiem, tad taču mūžīgi vairs nejutīšos kā kaķis svešos bēniņos. Interesanti, ar kurām meitenēm es šeit sadraudzēšos? Par to ir diezgan interesanti prātot. Protams, es Dianai apsolīju, ka neviena akadēmijas meitene, lai kā man tā iepatiktos, nekļūs nekad man tik mīļa kā viņa, bet nākamajā vietā aiz

Diānas taču var būt ne viena vien. Man patīk tā meitene ar brūnajām acīm un tumši sarkano ņieburu. Viņa ir sārta un dzīvības pilna, bet jauka ir arī tā bālā gaišmate, kas skatās ārā pa logu. Viņai ir skaisti mati, un liekas, ka arī viņai sapņošana nav sveša. Man gribētos viņas abas iepazīt tuvāk tik labi, lai mēs varētu staigāt, saķērušās kopā, un uzrunāt cita citu iesaukās. Bet pašreiz es viņas nepazīstu nemaz un viņas mani arī ne, un diez vai viņas vispār grib mani pazīt tuvāk. Ai, cik vientuļa es jūtos!"

Vēl vientulīgāk Annai kļuva ap sirdi, kad viņa vakara nonāca savā pansijas guļamistaba, kur palika viena pati. Visām pārējam draudzenem pilsētā dzīvoja kāds radinieks, kas aiz laipnības pieņēma viņas pie sevis. Annu labprāt butu pieņemusi mis Džozefine Barija, taču "Skābarži" atradās tik tālu no akadēmijas, ka tas nebija iespējams, tāpēc mis Barija samekleja pansiju un pārliecināja Metjū un Marillu, ka tā būs Annai vispiemērotākā apmešanās vieta.

Pansijas saimniece ir bijusi aristokrāte, mis Barija paskaidroja. Viņas vīrs bija britu virsnieks, un viņa ļoti uzmanīgi izraugas savus īrniekus. Zem viņas jumta Anna nesastaps nevienu nevēlamu personu. Ēdināšana tur ir laba, un māja atrodas tuvu pie akadēmijas, klusā un patīkamā rajonā.

Droši vien tā bija taisnība, un vēlāk tas patiešam apstiprinājās, taču tas nepalidzeja Annai klusināt mokošās ilgas pēc mājām, kas viņu sākuma pārņēma ar asu skaudrumu. Viņa drūmi aplaida skatienu mazajai, šaurajai istabiņai ar neizskatīgajām tapetēm un kailajām sienām, nelielo metāla gultu un tukšo grāmatplauktu, un kaklā viņai iespiedās briesmīgs, smacējošs kamols, atceroties savu "Zaļo jumtu" istabiņu, kurā allaž varēja apjaust āra zaļos plašumus aiz mājas sienam, smaržīgos puķzirnīšus dārzā, mēnesnīcu virs augļu kokiem, strautu kalna pakājē un nakts vējā šalcošos egļu zarus aiz tā, plašās, zvaigžņotās debesis un pa koku starpām mirdzošo gaismu Diānas logā. Šeit neka tamlīdzīga nebija; Anna zināja, ka aiz loga stiepjas akmeņaina iela, debesis lūkojas lejup caur elektrības vadiem, skan svešu soļu troksnis un neskaitamas gaismas apspīd nepazīstamas sejas. Viņa juta, ka acis sakāpj asaras, un visiem spēkiem mēģināja pret tām cīnīties.

"Es neraudāšu. Tas ir muļķīgi… tas ir vājums… Ta, jau trešā asara ripo pār degunu. Un tūlīt būs vēl! Jādomā par kaut ko jautru, lai tās apturētu, liet viss, kas ir jautrs, saistīts ar Eivonliju, un no ta kļūst vēl sliktāk… Četras… piecas… Nākamo piektdien es braukšu uz mājām, bet līdz tam vēl jānodzīvo vesela mūžība. Ai, Metju tagad jau ir gandrīz mājās… un Marilla stāv pie vārtiņiem, skatās uz taku un gaida viņu… Sešas… septiņas… astoņas… Ek, nav vairs vērts skaitīt! Tikpat tūlīt tecēs ar straumi. Es nevaru saņemties un būt priecīga un nemaz negribu! Skumt ir daudz jaukāk!"

Nav nekādu šaubu, ka asaras patiešam būtu tecējušas ar straumi, ja tajā brīdī viņas acu priekšā nebūtu parādījusies Džosija Paja. Aiz prieka par pazīstamu seju Anna aizmirsa, ka viņas ar Džosiju nekad nav bijušas draudzenes. Bet tagad pat Paju pārstāve bija gaidīta viņa taču bija Eivonlijas daļiņa!

-    Es ļoti priecājos, ka tu atnāci! Anna no sirds sacīja.

-     Tu esi raudājusi, konstatēja Džosija ne visai patikamā žēlotājas tonī. Droši vien skumsti pēc mājam daži šajā ziņā galīgi nespēj saturēt sevi rokās. Es jau nu gan neiešu sērot pēc mājām. Pēc tā vecā Eivonlijas miestiņa pilsētas dzīve ir tik interesanta! Es pat nesaprotu, kā tik ilgi varēju izturēt tajā lauku šaurībā. Tev vis nevajadzētu raudāt, Anna, jo tad tev acis un deguns kļūst sarkani, un tā tu viscaur izskaties sarkana. Akadēmijā šodien gaja vienkārši burvīgi. Musu franču valodas profesors ir dievīgs. Tādas usiņas, ka sirds kust laukā. Vai tev te ir kaut kas ēdams, Anna? Man pilnīgi vēders rūc. Ā, es jau domāju, ka Marilla tev bus iedevusi līdzi kuku. Tāpēc jau arī atnācu šurp. Citādi būtu gājusi uz parku klausīties orķestri kopā ar Frenku Stokliju. Viņš dzīvo tajā paša mājā, kur es, un ir tīri nekas. Šodien viņš skolā tevi ievēroja un jautāja man, kas esot tā sarkanmatainā meitene. Es teicu, ka tu esi bārene, ko pieņēmuši Katberti, un par tavu dzīvi pirms tam neviens neko daudz nezina.

Anna jau prātoja, vai vientulība un asaras tomēr nav patīkamākas par Džosijas Pajas sabiedrību, bet tad ieradas Džeina un Rūbija,' abas lepni piespraudušas pie mēteļa Karalienes akadēmijas krāsainās lentītes gabaliņu violetā un tumši sarkanā krāsā. Tā kā Džosija tolaik ar Džeinu "nerunāja", viņai vajadzēja pieklust un samierināties ar itin nekaitīgu lomu.

-   Nu tā, Džeina nopūtās, man ir tāda sajuta, it ka kopš šī rīta būtu pagajušas jau daudzas dienas. Man pašlaik vajadzētu sēdēt mājās un mācīties latīņu valodu tas briesmīgais, vecais profesors mums jau uz rītdienu uzdeva divdesmit rindas. Bet es šovakar vienkārši nejūtos spējīga ķerties pie grāmatām. Anna, man izskatās, ka tu esi raudājusi. Ja ta ir, lūdzama, atzīsties! Tas man palīdzes atgūt pašcieņu, jo, kad atnāca Rūbija, es sēdēju un pinkšķēju pilnā sparā. Nav tik traki būt par zostiņu, ja tāda ir vel kāda cita. Ko, kūka? Vai tu man ari iedosi mazu gabaliņu? Tai ir īsta Eivonlijas garša.

Rūbija, pamanījusi uz galda guļam Karalienes akadēmijas kalendaru, apvaicajas, vai Anna gribot mēģināt izcīnīt zelta medaļu.

Anna pietvīka un atziņas, ka esot par to domājusi.

-Ā, nupat atcerējos, sacīja Džosija. Karalienes akadēmija tomēr dabūs vienu Eiverija stipendiju. Ziņa pienāca šodien. Man to pateica Frenks Stoklijsviņa tēvocis ir viens no valdes pārstāvjiem. Rīt par to paziņos akadēmijā.

Eiverija stipendija! Anna juta, ka viņas sirds sāk straujāk sisties, un viņas iztelotie nākotnes apvāršņi kā uz burvja mājienu pārvietojās un izpleta plašāku loku. Pirms Džosijas paziņotās vēsts Anna par savu centienu kalngalu tika uzskatījusi pirmās pakāpes skolotāja diplomu mācību gada beigās un varbūt vēl medaļu. Bet tagad viņa vienā mirklī, pirms vēl bija izskanējusi Džosijas teikto vārdu atbalss, redzeja sevi iegūstam Eiverija stipendiju, iestājamies Redmonda koledžas humanitāro zinātņu nodaļā un ar apmetni mugurā un četrstūraino bereti galvā saņemam beigšanas diplomu. Jo Eiverija stipendiju piešķīra par rezultātiem angļu valodā un literatūrā, un tur Anna juta zem kājām visstingrāko pamatu.

Kāds bagāts Ņūbransvikas rūpnieks pēc nāves bija atstajis daļu no savas mantas izglītības fondam, lai par to tiktu piešķirts liels skaits stipendiju, kuras sadalāmas starp dažādām Piejūras provinču vidusskolām un akadēmijam atbilstoši to stāvoklim un līmenim. Līdz šim nebija zināms, vai vienu no šim stipendijām piešķirs ari Karalienes akadēmijai, taču beidzot jautājums bija izlemts, un mācību gada beigās students ar vislabakajiem rezultātiem angļu valodā un literatūrā saņems šo stipendiju divsimt piecdesmit dolāru gadā četru gadu studijām Redmonda koledžā. Nav nekāds brīnums, ka Anna tovakar aizgāja gulēt ar satraukumā kaistošiem vaigiem!

Ja izšķirošais būs cītīgs darbs, es izcīnīšu šo stipendiju, viņa apņēmās. Kāds prieks butu Metjū, ja es iegūtu humanitāro zinātņu bakalaura grādu! Ai, cik patīkami ir apzināties savus mērķus un ieceres! Es priecājos, ka man to ir tik daudz. Un tām, liekas, nekad nepienāks gals, bet tieši tas ir vispatīkamākais. Līdzko viena iecere piepildīta, redzi kaut kur augstāk jau nākamo. Tieši tāpēc dzīve ir ļoti interesanta.

XXXV ZIEMA KARALIENES AKADĒMIJĀ

Annas sēras pēc mājām pamazām pierima viņai ievērojami palīdzēja iknedēļas mājupbraucieni. Kamēr pieturējās samērā silts laiks, Eivonlijas studenti katru piektdienas vakaru pa jauno dzelzceļa atzarojumu brauca uz Kārmodiju. Parasti viņus tur sagaidīja Diāna un vēl daži citi no Eivonlijas jaunās paaudzes, un visi kopā jautrā pulkā devās uz Eivonliju. Annai likās, ka šie piektdienas vakaru gājieni pār rudenīgajiem pakalniem dzestrajā, zeltainajā gaisā, vērojot priekšā mirgojam Eivonlijas maju uguntiņas, ir visskaistākie un labākie brīži visā nedēļā.

Gilberts Blaits gandrīz vienmēr gāja kopā ar Rubiju Gillisu un nesa viņas somu. Rubija tagad bija ļoti glīta jauna dāma un, apzinadamas, ka patiešām ir gandrīz pieaugusi, valkāja tik garus svārkus, cik vien māte atļāva, un, pilsēta uzturēdamās, sukāja matus uz augšu tiesa, pārbraucot mājās, viņai ikreiz atkal vajadzēja tos izlaist. Viņai bija lielas, dzidri zilas acis, gaiša seja un pievilcīgi apaļīgs augums. Viņa daudz smējās, bija moža un labsirdīga un prata priecāties par dzīves jauko pusi.

Bet man tomēr neliekas, ka viņa ir tas meiteņu tips, kas varētu patikt Gilbertam, Džeina pačukstēja Annai. Ari Annai tā nelikās, taču skaļi viņa to neteiktu pat Eiverija stipendijas deļ. Viņai nebija viegli atvairīt domu, ka tāds draugs kā Gilberts butu ļoti patīkams, ar viņu varētu labprāt gan pajokot, gan pačalot, gan arī runāt par gramatām, studijām un nākotnes iecerem. Anna zināja, ka Gilbertam ir savi mērķi un ieceres, taču Rubija Gillisa nelikās tā, ar kuru tos varētu pārrunāt.

Annas domām par Gilbertu nepiemita nekāds muļķīgs sentiments. Zēni, kad viņa par tiem vispār domāja, bija viņai gluži vienkārši labi biedri. Ja viņa ar Gilbertu draudzētos, viņai nerupētu, cik draugu viņam ir vēl un ar ko viņš kopā pastaigājas. Annai piemita teicama draudzības izjūta, un meiteņu vidū viņai draudzeņu netrūka, tomēr viņa neskaidri apjauta, ka arī draudzībai ar zeniem varētu but savas priekšrocības, veidojot priekšstatus par cilvēku attiecībām un paplašinot redzesloku ar daudzveidīgākiem spriedumiem un salīdzinājumiem. Protams, Anna nemēdza ietvert savas izjūtas šādās formālās definīcijās. Viņai tikai likās ja Gilberts kādreiz pavadītu viņu mājās no vilciena caur spirgtajiem tīrumiem vai paparžu audzēm, viņiem varētu but daudz jautru un interesantu sarunu par jauno pasauli, kas pamazām viņiem atvērās, un par savām cerībām un centieniem tajā. Gilberts bija gudrs jauneklis ar patstāvīgiem uzskatiem un ciešu apņēmību gan izdabūt no dzīves vislabāko, gan arī ielikt tajā vislabako no sevis. Rubija Gillisa atzinās Džeinai Endrū, ka nesaprotot ne pusi no visa, ko Gilberts Blaits runājot, viņš esot tāds pats kā Anna Šērlija, kad tai uznākot lielā domāšanas lēkme, bet viņai, Rūbijai, gan neliekoties interesanti piebāzt galvu ar grāmatām un tamlīdzīgām lietām, kad tas nemaz nav vajadzīgs. Frenks Stoklijs esot daudz ašaks un interesantāks, bet neesot ne uz pusi tik skaists kā Gilberts, un tā nu viņa nevarot saprast, kurš no tiem abiem viņai patīkot labāk!

Akadēmijā Annai pamazām izveidojās savs draugu loks ar bagātu iztēli, domām un centieniem apveltītas meitenes, līdzīgas viņai pašai. Ar "sārto un dzīvības pilno" Stellu Meinardu un "sapņotāju" Prisillu

Grāntu viņa drīz sadraudzējās tuvāk, un atklājās, ka bālā, apgarotā meitene ir pārpilna nebēdnību, triku un jautrības, turpretī melnacainās Stellas žirgta, dzīvīgā āriene slēpa ilgpilnu sapņu un iztēles pasauli, kas bija ļoti līdzīga Annas netveramajai, varavīkšņotajai fantāzijai.

Pēc Ziemsvētku brīvlaika Eivonlijas studenti vairs piektdienās nebrauca uz mājām un arvien pamatīgāk nodevās mācībām. Šajā laika jau visi akadēmijas audzēkņi bija ieņēmuši katrs sev atbilstošo vietu un līmeni un dažādie kursi ieguvuši katrs savu, visai atšķirīgu un individuālu seju. Dažas atziņas bija kļuvušas par vispārpieņemtām patiesībām. Bija kļuvis skaidrs, ka medaļas kandidātu skaits ir sarucis līdz trim, un tie bija Gilberts Blaits, Anna Šerlija un Luiss Vilsons; attiecībā uz Eiverija stipendiju valdīja lielāka neziņa, jo to iegūt bija iespejams vienam no sešiem šobrīd labākajiem. Bronzas medaļu matemātika jau tikpat kā bija izcīnījis tukls jocīga izskata lauku zēns ar izvirzītu pieri un salāpītu mēteli.

Rūbija Gillisa tika atzīta par šī gada skaistāko akadēmijas meiteni; otrajā kursā skaistuma karalienes godu izpelnījās Stella Meinarda, turpretī niecīgais, bet kritiski noskaņotais mazākums šo lomu velējās piešķirt Annai Šērlijai. Etele Marra, pec visu lietpratēju sprieduma, nēsāja vismodernākos matu sakārtojumus, bet Džeina Endrū vienkāršā, čaklā, apzinīgā Džeina kļuva par izcilnieci mājturības kursā. Pat Džosija Paja izpelnījās sava veida atzinībuviņa tika uzskatīta par visdzēlīgāko no akadēmijas jaunajām dāmām. Tāpēc nepārspīlējot varēja sacīt, ka mis Steisijas bijušie audzēkņi iekarojuši redzamu vietu akadēmiskas izglītības turpmākajos ceļos.

Anna strādāja nopietni un pamatīgi. Viņas sāncensība ar Gilbertu bija tikpat spraiga kā savulaik Eivonlijas skolā, kaut arī pārējiem audzēkņiem nezināma; taču indes dzelonis bija nolauzts. Anna vairs nevēlējās uzvarēt tikai tādēļ, lai būtu sakāvusi Gilbertu, drīzāk viņas lepnums tiecās izcīnīt uzvaru pār nopietnu, cīņas vērtu pretinieku. Annai, protams, likās, ka uzvara būtu ļoti patīkama, tomēr viņa vairs nedomāja, ka neveiksmes gadījumā dzīve kļūs neciešama.

Kaut arī jāmācās bija daudz, studenti tomēr atrada pietiekami daudz iespēju patīkami pavadīt laiku. Anna bieži viesojās "Skābaržos", parasti eda tur svētdienu maltītes un kopā ar mis Bāriju gāja uz baznīcu. Vajadzēja atzīt, ka viesmīlīgā dāma kļūst veca, tomēr viņas melnās acis nezaudēja možumu un arī asā mēle netaisījās pierimt. Pret Annu viņa šo asumu nevērsa nekad, un meitene joprojām palika kritiski noskaņotās dāmas pirmā mīlule.

"Draudzene Anna kļūst arvien jaukāka," mis Bārijā sevi noteica. "Citas meitenēs mani nogurdina viņas arvien ir tik apnicīgi vienveidīgas. Bet Annai ir tik daudz nokrāsu kā varavīksnei, un katra no tām savā reizē liekas visskaistākā. Tiesa, nav gan viņa vairs tik uzjautrinoša ka bērnu dienās, bet kaut kā panāk, ka man viņa jāmīl, un man patīk cilvēki, kuri prot panākt, ka man viņi jāmīl. Tas man aiztaupa pūles censties panākt, lai viņi mīlētu mani."

Un tad, pirms vēl viņi bija attapušies, pienāca pavasaris, Eivonlijā cauri izkaltušajai kūlai, kas vietām vēl glabāja sniega laukumus, spraucās balti sārtie cīruļpuķu ziedi, un meži un ielejas sāka tities zaļā migliņā. Taču Šarlottaunā satrauktie studenti domāja un runāja vienigi par eksāmeniem.

-   Nevar taču būt, ka mācību gads jau gandrīz galā, sacīja Anna. Rudeni tas likās tik milzīgi garš vesela ziema, pilna mācību un nodarbību. Un tagad, skat, jau nākamajā nedēļā klat eksāmeni! Ai, meitenes, reizēm man liekas, ka tie ir pats galvenais, bet, kad paskatos uz milzu pumpuriem tur, tajos kastaņkokos, un uz zilgano dūmaku ielas gala, man tie nemaz vairs neliekas tik svarīgi.

Džeina, Rūbija un Džosija, kuras bija atnakušas ciemos pie Annas, domāja citādi. Viņam gaidāmie eksāmeni patiešām likās ļoti svarīgi daudz svarīgāki par kastaņu pumpuriem un maija dūmakām. Protams, tāda Anna, kas t ikpat tos nokārtos vairāk vai mazāk sekmīgi, var atļauties brīžiem noniecināt to nozīmi, bet, ja no tiem atkarīga visa tava nākotneun meitenes patiešām bija pārliecinātas, ka tā ir, tad vis nevar lūkoties uz tiem filozofiski.

-    Es pēdējas divās nedēļās esmu nokritusies svarā par septiņām mārciņām, nopūtās Džeina. Un nav jēgas man stāstīt, lai es neuztraucos. Es tik un tā uztraukšos. Uztraukšanas drusciņ palīdz tad ir tada sajūta, it kā tu kaut ko darītu. Būtu briesmīgi, ja es izkristu un nedabūtu diplomu, kad veselu ziemu esmu nogājusi akadēmija un iztērējusi tik daudz naudas.

-    Man gan vienalga! izmeta Džosija Paja. Ja nenolikšu šogad, rudeni nākšu atkal. Mans tevs to var atļauties. Anna, Frenks Stoklijs sacīja, profesors Tremens esot teicis, ka Gilberts Blaits noteikti izcīnīšot medaļu un ka Eiverija stipendija, visticamākais, tikšot Emīlijai Klejai.

-    Tas mani varbūt apbēdinās rit, Džosij, pasmējās Anna, bet pašlaik es patiešām jūtos tā: kamēr vien zinu, ka ieplaka lejpus "Zaļajiem jumtiem" kļūst arvien zilāka no vijolītēm un gar Mīlētāju taku spraucas ārā jaunās, sīkās papardes, nav lielas nozīmes tam, vai es iegūšu stipendiju vai ne. Es esmu darījusi, kas manos spēkos, un sāku saprast, ko nozīmē vārdi "cīņas prieks". Cīnīties un uzvarēt, protams, ir vislabāk, bet gandrīz tikpat labi ir ari cīnīties un zaudēt. Meitenes, nerunājiet par eksāmeniem! Paskatieties tur, uz to zaļgano debesu velvi virs tām mājām, un iedomājieties, kā šobrīd izskatās debesis virs tumši violetajiem Eivonlijas skābaržu mežiem!

-   Ko tu domā vilkt izlaiduma dienā, Džeina? Rūbija pārgāja pie lietišķāka temata.

Džeina un Džosija atbildēja abas reizē, un saruna pievērsās modes jautājumiem. Bet Anna, atbalstījusi elkoņus uz palodzes un ielikusi maigo zodu kopā saņemtajās delnās, ļava acu priekšā uznirt iztēles vīzijām un, netraucēti skatīdamās cauri pilsētas jumtu un smaiļu žogam uz krāšņajām saulrieta debesīm, jaunības optimisma būvēja zeltainas nākotnes pilis. Tur, aiz sapņu apvāršņa, viņas priekšā atveras visa pasaule un aicinoši maj rožainie nākotnes gadi ar neierobežotām iespējām, un ik gads ir kā daudzsološs zieds, kas ievijas lielā, nevīstošā vainagā.

XXXVI triumfs un sapnis

Tajā rītā, kad akadēmija uz ziņojumu dēļa vajadzēja parādīties visu eksāmenu galīgajiem rezultātiem, Anna un Džeina devas uz akadēmiju kopā. Džeina bija smaidoša un laimīga: eksāmeni ir aiz muguras, un diezgan droši var cerēt, ka viņa tos ir vismaz nolikusi; tālāki apsvērumi Džeinu daudz nenodarbināja godkāre viņai bija sveša, tapec valdoša nemiera gaisotne viņu neskāra. Jo par visu, ko mēs pasaulē ņemam vai izcīnām, ir jāmaksā; lai gan godkāri centieni ir uzteicami, to piepildījums nebūt nav lēti gūstams par to jāmaksā ar lielu darbu un atteikšanos, ar raizēm un uztraukumiem. Anna bija bāla un klusa vēl desmit minūtes, un viņa uzzinās, kurš ieguvis medaļu un kurš izcīnījis Eiverija stipendiju. Tobrīd viņai likās, ka pēc šim desmit minūtēm laika ritumam vairs nebūs nekādas nozīmes.

-    Skaidrs, ka vienu vai otru jau nu tu būsi izcīnījusi, sacīja Džeina, kurai likās neiespejami, ka varētu notikt arī citādi.

-    Uz stipendiju man nav nekādu cerību, noteica Anna. Visi runā, ka tā būšot Emīlijai Klejai. Un es negribu iet klāt pie ziņojumu dēļa un, visiem redzot, skatīties uz to. Man vienkārši nav dūšas. Iešu taisnā ceļā uz meiteņu ģērbtuvi. Tev vajadzēs izlasīt ziņojumus un tad atnākt un man pateikt, Džeina. Un mūsu vecās draudzības vārdā es tevi lūd^u: dari to tik ātri, cik vien iespējams! Ja esmu cietusi neveiksmi, tad vienkārši tā pasaki un necenties sacerēt kādu saudzīgu paziņojumu, un visupirmām kārtām neizrādi man līdzjūtību. Apsoli to, Džeina!

Džeina to svinīgi apsolīja, taču notika tā, ka šāds solījums nemaz nebija vajadzīgs. Iegājušas pa akadēmijas ārdurvīm, draudzenes ieraudzīja lielu zēnu pūli, kuri nēsāja pa priekštelpu sev plecos uzsēdināto Gilbertu Blaitu un pilna balsī sauca: Slava Blaitam, medaļas ieguvējam!

Uz mirkli Annai sažņaudzās sirds sakāves un vilšanās smeldzē. Tātad neveiksme uzvarējis ir Gilberts! Metjū būs skumji viņš bija tik pārliecināts, ka medaļa tikšot Annai.

Bet pēc tam!…

Kāds skaļi iesaucās:

-   Trīskārtējs ura mis Šērlijai, Eiverija stipendijas ieguvējai!

-    Ai, Anna! izdvesa Džeina, kamēr meitenes, draudzīgu "urā!" saucienu pavadītas, skrēja uz ģērbtuvi. Ai, Anna, cik es esmu lepna par tevi! Vai tas nav brīnišķīgi?

Un tad viņas ielenca meiteņu bars, un Anna atradās smejoša apsveicēju pulka vidū. Draudzenes sita viņai uz pleca, kratīja roku. Meitene tika stumdīta, grūstīta, apskauta, un visai kņadai pa vidu viņa pamanījās pačukstēt Džeinai:

-Ai, kāds prieks būs Metjū un Marillai! Man tūlīt pat jāraksta vēstule uz mājām.

Nākamais nozīmīgais notikums bija svinīgais izlaiduma akts. Ceremonija notika akadēmijas lielajā aktu zālē. Tika teiktas runas, lasītas esejas, dziedātas dziesmas, publiski pasniegti diplomi, balvas un medaļas.

Zālē sēdēja ari Metjū un Marilla, kuri redzēja un dzirdēja tikai vienu studenti uz skatuves slaidu meiteni bāli zaļā tērpa, mazliet pietvīkušiem vaigiem un mirdzošām acim, meiteni, kas visskaistāk nolasīja eseju un kas gan skaļi, gan čukstus tika daudzināta par Eiverija stipendijas ieguvēju.

-    Nu, vai tu priecājies, ka mēs viņu paturējām, Marilla? nočukstēja Metju, kad Anna bija nolasījusi savu eseju; tā bija pirmā reize, kad viņš ierunājās kopš ienākšanas akadēmijas zālē.

-    Un ne jau pirmo reizi priecājos! atcirta Marilla. Tev nu ar patīk rīvēt citiem degunā vecas lietas, Metjū Katbert!

Mis Barija, kura sēdēja viņiem aiz muguras, paliecās uz priekšu un iebikstīja Marillai mugura ar lietussargu.

-    Nu, vai jūs lepojaties gan ar savu Annu, ko? viņa noprasīja.

Tovakar Anna kopā ar Marillu un Metjū devās uz Eivonliju. Viņa nebija ciemojusies mājās kopš aprīļa un ilgāk vairs nespēja nociesties. Ābeles baltoja pilnos ziedos, un pasaule šķita spirgta un jauna. "Zaļajos jumtos" viņus jau sagaidīja Diāna. Iegājusi savā baltajā istabiņā, kur Marilla uz palodzes bija nolikusi ziedošu rozi no pašu dārza, Anna palūkojās visapkārt un dziļi, laimīgi nopūtās.

-   Ai, Diāna, cik labi ir atkal būt mājās! Ir tik patīkami redzēt vecās, labās egļu smailes uz sārto debesu fona… un balto augļu dārzu, un manu Sniega

Karalieni. Cik brīnumjauki smaržo piparmētras! Un tā tējasroze tā ir… ai, tā ir dziesma, cerība un lūgšana reizē! Un cik patīkami ir atkal satikt tevi, Diana!

-    Es tā sapratu, ka tev Stella Meinarda tagad patīk labak par mani, Diāna pārmetoši sacīja. Vismaz tā man teica Džosija Paja. Džosija apgalvoja, ka tu esot pilnīgi ka apsēsta ar viņu.

Anna iesmejās un iemeta Diānai ar apvītušo narcišu pušķi.

-     Stella Meinarda ir otra jaukāka meitene pasaule, bet pirmā esi tu, Diana! viņa atbildēja. Es tevi mīlu vairāk neka jebkad, un man ir tik daudz, ko tev stāstīt! Bet pašlaik es jūtos tā, ka man pilnīgi pietiek prieka tikai sēdēt un skatīties uz tevi. Laikam esmu nogurusi nogurusi no savas centības un aizrautības. Man šķiet, ka rīt es vismaz divas stundas no vietas tikai gulēšu dārzā, zālē starp ābelem, un nedomāšu pilnīgi neko.

-   Tev ir tādi panākumi, Anna! Tagad, kad esi saņēmusi Eiverija stipendiju, tu jau droši vien nestrādāsi skola, vai ne?

-   Nē. Septembrī es braukšu uz Redmondu. Vai tas nav vienreizēji? Pēc trim brīnišķīgiem vasaras brīvlaika mēnešiem būšu sakrājusi daudz jaunu ieceru. Džeina un Rūbija strādās skolā. Vai tas nav vareni, ka mēs visi pabeidzām un dabūjam diplomus pat Mūdijs Spērdžens un Džosija Paja?

-   Ņūbridžas aizbildņi jau piedāvājuši Džeinai savu skolu, sacīja Diāna. Gilberts Blaits arī strādās par skolotāju. Viņam nav citas iespējas. Tēvs nevar atļauties sūtīt viņu nākamgad uz koledžu, tāpēc viņš ir apņēmies pelnīt naudu saviem spēkiem. Droši vien viņš dabūs darbu tepat mūsu skola, ja mis Eimza nolems iet projām.

Anna juta sirdi ieduramies dīvainu, smeldzīgu pārsteiguma adatiņu. To viņa nebija zinājusi viņa bija domājusi, ka arī Gilberts dosies uz Redmondu. Ko viņa iesāks bez ierastās, mudinošās sāncensības? Vai darbs, kaut ari tas bus jauktā zēnu un meiteņu koledžā un vērsts uz grāda iegūšanu, tomēr neliksies vienmuļš bez vecā drauga ienaidnieka?

Nākamajā rītā pie brokastgalda Anna piepeši ieveroja, ka Metjū neizskatās īsti labi. Viņš bija ievērojami vairāk nosirmojis neka pirms gada.

-   Marilla, viņa vilcinādamas teica, kad Metjū bija izgājis, vai Metjū ir vesels?

-   Nē, nav, Marilla raižpilnā balsī atbildēja. Šajā pavasari viņam bijušas vairākas nelāgās sirdslēkmes, un viņš sevi nemaz netaupa. Es ļoti bažījos par viņu, bet nu jau kādu bridi viņam ir drusku labāk, un mēs esam dabūjuši labu algotu palīgu, tāpēc es ceru, ka viņš drusku atpūtīsies un atlabs. It sevišķi tagad, kad tu esi mājās. Tu viņu vienmēr ļoti uzmundrini.

Anna paliecas pāri galdam un saņēma Marillas seju plaukstās.

-   Ari tu pati neizskaties gluži tik labi, kā varētu velēties, Marilla. Tu izskaties nogurusi. Droši vien pārāk daudz nostrādājies. Tagad, kad es esmu mājas, tev noteikti jāatpūšas. Es tikai gribētu vienu dienu, lai apstaigātu visas vecās, mīļās vietas un atceretos savus senos sapņus, un tad bus tava kāfta paslinkot, kamēr es visu padarīšu.

Marilla sirsnigi uzsmaidīja savai meitenei.

-    Darbs nav vainīgs vainīga mana galva. Pēdēja laikā tā sāp pārāk bieži kaut kur aiz acīm. Dakteris Spensers maina man brilles pēc brillēm, bet no tām nav nekāda labuma. Jūnija beigās uz Prinča Edvarda salu atbraukšot kāds izcils acu speciālists, un dakteris saka, lai es noteikti aizejot pie viņa. Laikam jau ta bus jādara. Nevaru vairs īsti ne lasīt, ne šut. Bet man liels prieks par taviem panākumiem akadēmijā, Anna. Vienā gadā dabūt pirmās pakāpes diplomu un vēl izcīnīt Eiverija stipendiju… Nu jā, misis Lindija gan saka: kas augstu kāpj, tas zemu krīt, un viņa vispār neatzīst augstāko izglītību sievietēm tā viņas novēršot no sievietes īstenajiem uzdevumiem. Bet es tam nevaru piekrist. Jā, runājot par Reičelu, man nak prātā vai tu esi pēdējā laikā dzirdējusi kaut ko par Ebija banku, Anna?

-    Es dzirdēju, ka tā esot nedroša, atbildēja Anna. Kāpēc tu tā jautā?

-    Tieši tā man sacīja Reičela. Pagājušaja nedēļā viņa bija atnākusi šurp un teica, ka klīstot tadas valodas. Metjū bija pavisam satraucies. Taja bankā ir visi mūsu ietaupījumi līdz pēdējam penijam. Es gribēju, lai Metjū liek tos krājbankā, bet vecais misters Ebijs mūsu tēvam bija liels draugs, un mūsu ģimene vienmēr glabāja naudu pie viņa. Metjū apgalvoja, ka jebkura banka, ko vada Ebijs, esot pietiekami droša.

-   Man šķiet, ka viņš jau labi sen ir tās saimnieks tikai vārda pēc, sacīja Anna. Viņš ir ļoti vecs, un patiesībā visu iestādi vada viņa brāļadēli.

-    Nu, un, kad Reičela mums to pastāstīja, es gribēju, lai Metjū tūlīt izņem mūsu naudu no turienes, un viņš apsolīja par to padomāt. Bet misters Rasels vakar viņam apgalvoja, ka šai bankā viss esot kārtībā.

Anna pavadīja iecerēto jauko dienu āra plašumu pasaulē. Šo dienu viņa nekad neaizmirsa tā bija kā dzidra, zeltaina pasaka, kas slīga ziedu pārpilnībā un ko neaptumšoja nekādas ēnas. Dažas laimīgas stundas Anna pavadīja dārzā, tad apstaigāja Vijolišu ieleju, Nimfu urgu un Vitolāju; viņa aizgāja arī uz mācītāja māju un sirsnīgi izrunājās ar misis Alanu un pašā vakarā kopā ar Metju pa Mīlētāju taku aizgāja uz tālajām ganībām pakaļ govīm. Mežus apspīdēja saulrieta gaisma, un tas siltais mirdzums pa rietumpuses kalnu starpām staroja lejup. Metju gāja lēni, ar noliektu galvu; Anna, slaida un stalta, centās pieskaņot viņam savu vingro soli.

-    Tu šodien esi pārāk nostrādājies, Metju, viņa pārmetoši teica. Kapec tu nevarētu dzīvot mazlietiņ rāmāk?

-    Mmm… diez vai tā ir, Metjū atteica, vērdams vaļā pagalma vārtus, lai ielaistu govis. Es vienkārši kļūstu vecs, Anna, un tas man arvien piemirstas. Bet es tak vienmēr esmu strādājis pamatīgi, tālab man drīzāk patiktos nokrist taisni pie arkla.

-    Ja es butu tas zēns, kuru jūs toreiz gribējāt, Anna skumīgi teica, es tev tik daudz varētu palīdzēt un aiztaupīt tev milzumu pūļu. Tāpēc ^vien man gribētos, kaut tā būtu bijis.

-   Mmm… es nu gan labāk gribētu tevi nekā veselu duci zēnu, atbildēja Metjū, paplikšķinādams viņai pa roku. To nu zini labāk nekā veselu duci. Un vai tas bija zēns, kas saņēma to Eiverija stipendiju, ko? Nekā, tā bija meitene mana meitene… mana meitene, ar kuru es ļoti lepojos.

Viņš uzsmaidīja Annai savu pabiklo smaidu un iegaja pagalmā. Anna ieslēdza to atmiņā un redzēja acu priekšā, kad tovakar ilgi sēdēja savā istabā pie vaļēja loga, domādama par pagātni un sapņodama par nākotni. Sniega Karaliene aiz loga mēness staros izskatījās dūmakaini balta, un purvā aiz "Pakalna dārza" dziedāja varžu koris. Šis nakts rāmais, sudrabotais skaistums un smaržīgais miers uz visiem laikiem palika Annas atmiņā. Ta bija pedejā nakts, pirms viņas dzīvē ienāca bēdas, un neviena dzīve vairs nav gluži tāda pati, kad to skārusi nelaimes saltā, stindzinošā roka.

XXXVII NEPIELŪDZAMĀ SIEVA AR IZKAPTI

Metjū… Metjū… kas noticis? Metjū, vai tev ir slikti?

Tā bija Marillas balss, un katrā saraustītajā vārdā skanēja lielas izbailes. Anna tobrīd gāja caur priekšistabu, turēdama rokās lielu balto narcišu pušķi pagāja ilgs laiks, līdz balto narcišu izskats un smarža atkal spēja Annai sagādāt prieku, un izdzirda viņu; nākamajā brīdī viņa ieraudzīja Metjū stāvam lieveņa durvis ar salocītu papīru rokā, un viņa seja izskatījās dīvaini savilkta un pelēka. Anna nosvieda puķes un metās caur virtuvi pie viņa vienlaikus ar Marillu. Abas pieskrēja par vēlu Metjū jau gulēja, nokritis šķērsām pāri slieksnim.

-Viņš zaudējis samaņu, izdvesa Marilla. Anna, skrien sauc šurp Mārtiņu… ātri, ātri! Viņš ir šķūnī.

Algotais palīgs Mārtiņš, kurš nupat bija atgriezies no pasta, tūdaļ devās pec ārsta, pa ceļam ieskriedams "Pakalna darza", lai atsūtītu šurp misteru un misis Barijus. Atsteidzās arī misis Lindija, kura tobrīd bija iegriezusies pie Barijiem. Viņi sastapa Annu un Marillu izmisumā pūlamies dabūt Metju pie samaņas.

Misis Lindija saudzīgi pabīdīja viņas sānis, pataustīja vecā vīra pulsu, tad piespieda ausi viņam pie krūtīm. Pēc tam viņa skumji palūkojas Annas un Marillas satrauktajās sejās, un acis viņai pieplūda asarām.

-   Ai, Marilla, viņa drūmi sacīja, man liekas… ka mes viņam vairs nevaram palīdzēt.

-   Misis Lindija, jūs taču… jūs nedomājat, ka Metjū ir… ir… Anna nespeja izrunāt baiso vārdu, un viņas seja kļuva bāla ka audekls.

-    Jā, bērns, es baidos, ka tā ir. Paskaties viņam sejā. Kad tu būsi redzējusi šādu seju tikpat daudz reižu kā es, tu zināsi, ko tas nozīmē.

Anna paskatījās nekustīgajā sejā un ieraudzīja tur Lielā Nezināmā zīmogu.

Kad ieradās ārsts, viņš secinaja, ka nāve iestājusies acumirklī un, šķiet, bez sāpēm; to visticamākais, izraisījis kāds negaidīts trieciens. Ši trieciena iemeslu atklāja papīrs, kuru Metjū bija turējis rokā un kuru Mārtiņš torīt bija atvedis no pasta. Tajā bija paziņots par Ebija bankas sabrukumu.

Ziņa ātri izplatījās pa visu Eivonliju, un visu dienu "Zaļajos jumtos" nāca un gāja draugi un kaimiņi, cenzdamies palīdzēt dzīvajiem un parādīt godu mirušajam. Pirmo reizi kautrais, klusais Metjū bija nokļuvis plašas uzmanības centrā; baltā nāves valdniece bija nolūkojusi viņu un aizvedusi savā valstībā.

Kad pār "Zaļajiem jumtiem" klusi nolaidās nakts, vecajā mājā iestājās mems, bijīgs klusums. Viesistabā zārkā gulēja Metju Katberts, un viņa garie, sirmie mati ieskāva rāmo seju, kurā rotājās tikko jaušams smaids, it kā viņš būtu tikai aizmidzis un sapņotu patīkamus sapņus. Visapkārt viņam bija saliktas puķes jaukas veclaiku puķes, kuras viņa māte bija iestādījusi dārzā savās jaunības dienās un pret kurām Metjū vienmēr bija jutis slepenu, vārdos neizteiktu mīlestību. Anna bija tās saplukusi un atnesusi viņam, sāpju pilnām, sausām acīm liesmojot bālajā sejā. Tas bija pēdējais, ko viņa varēja darīt šī cilvēka labā.

Misis Barija un misis Lindija tonakt palika pie viņām "Zaļajos jumtos". Diana, iegājusi austrumu jumtistabā, kur Anna stāvēja pie loga, iejūtīgi apvaicajās:

-Anna, mīļā, vai tu gribētu, lai es šonakt pārguļu pie tevis?

Paldies tev, Diāna! Anna nopietni ielūkojās draudzenei sejā. Es ceru, ka tu mani sapratīsi pareizi, ja teikšu, ka es gribētu būt viena. Man nav bail. Es neesmu bijusi viena ne mirkli pēc tam, kad tas notika, un man to ļoti gribētos. Es vēlētos pabūt pilnīgi klusumā un mēģināt to aptvert. Es to nespēju aptvert. Brīžiem man liekas, ka Metjū nevar but miris, un brīžiem liekas, ka viņš ir miris jau veselu mūžību, un kopš tā laika mani nemitīgi moka šī briesmīgā, trulā sāpe.

Diāna lagā nesaprata. Marillas neapvaldītās bēdas, kas salauza viņas dabas doto un garajā mūža ierasto atturību līdzīgi vētras brazienam, viņa spēja saprast labāk neka Annas mēmās sāpes bez asarām. Tomēr viņa paklausīgi aizgaja projām, atstādama Annu vienatnē ar pirmajām lielajām bēdām.

Anna cereja, ka asaras viņai sāks plūst vienatne. Šķita briesmīgi, ka viņai nav nevienas asaras savam Metjū, kuru viņa tik ļoti bija mīlējusi un kurš pret viņu bija izturējies ar tādu sirsnību, Metjū, kurš vakar saulrietā bija gājis viņai blakām, bet tagad gulēja tumšajā lejas istaba ar tādu satriecošu mieru seja. Taču asaras nelija pat tad, kad viņa nometās ceļos tumsā pie sava loga un, raudzīdamās zvaigznēs aiz tālajiem kalniem, lūdza Dievu; asaras nelija, tikai sirdi smeldza tā pati izmisīgā, trulā sāpe, kas nerimās līdz tam brīdim, kad Anna beidzot aizmiga, dienas uztraukumu un bēdu nogurdināta.

Naktī viņa pamodās; visapkārt valdīja tumsa un klusums, un atmiņas par iepriekšējo dienu pāršalca viņai kā mokošu bēdu vilnis. Viņa redzeja acu priekšā Metjū seju, kas smaidīja viņai ka tovakar, pēdējā vakarā, kad viņi pie vārtiņiem šķīVas, un dzirdēja ausis viņa balsi: "Mana meitene… mana meitene, ar kuru es ļoti lepojos." Tad asaras sāka plūst aumaļām, un Anna raudāja, nespēdama mitēties. Marilla izdzirda viņas nevaldāmos šņukstus un ienāca meiteni mierināt.

-   Nu, nevajag… nevajag… neraudi tik ļoti, mīlulīt. Tas viņu nepiecels. Nav… nav pareizi tik briesmīgi raudāt. Es jau dienā to zināju, bet tobrīd neko nevarēju līdzēt. Viņš man vienmer bija tik labs, sirsnīgs brālis… Dievs zina vislabākais pasaulē.

-Ļauj man izraudāties, Marilla, Anna šņukstēja. Asaras tā nemoka kā tā briesmīgā smeldze. Paliec brītiņu tepat un atstāj savu roku ap mani kā tagad. Es nevarēju sacīt, lai Diana paliek pie manis, viņa ir laba, jauka un mīļa, bet tās nav viņas bēdas… viņa ir ārpus tam un nevar pienākt sirdij tik tuvu, lai varētu palīdzēt. Tās ir mūsu bēdas tavas un manas. Ai, Marilla, kā mēs dzīvosim bez viņa?

-   Man esi tu, un tev esmu es, Anna. Es nezinu, ko iesāktu, ja šeit nebūtu tevis ja tu nemaz šeit nebūtu nokļuvusi. Ak, Anna, es zinu, ka varbūt esmu bijusi pret tevi pārāk stingra un barga… bet nedomā, ka es tevi mīlēju mazak nekā Metju, par spīti visam. Gribu pateikt tev to tagad, kad spēju to izdarīt. Man nekad nav bijis viegli izsacīt vārdos to, kas ir sirdi, bet šādos brīžos tas padodas vieglāk. Es tevi mīlu tik ļoti, cik vien būtu iespējams milet savu pašas bērnu, un tu esi bijusi mans prieks un mierinājums jau kopš tās dienas, kad ieradies "Zaļajos jumtos".

Pec divām dienām Metjū Katberts tika iznests pāri savas dzimtās mājas slieksnim un aiznests projām no laukiem, kurus bija kopis, no dārziem, kurus bija mīlējis, un no kokiem, kurus bija stādījis, un Eivonlijas dzīve drīz atkal ieguva agrāko rāmo plūdumu; pat "Zaļajos jumtos" darbi ievirzījās vecajās sliedēs un tika veikti tikpat regulāri un kārtīgi kā agrāk, kaut ari darītājus nemitīgi pavadīja smeldzīga zaudējuma apziņa. Annai, kuru bēdas piemeklēja pirmoreiz, likās pat skumji, ka tā var notikt ka var turpināt dzīvi pa vecam bez Metjū. Viņa juta kaut ko līdzīgu kaunam un nožēlai, atklādama, ka saullēkti virs egļu galiem un bāli sārtie pumpuri dārzā izraisa viņā tādus pašus prieka viļņus ka agrāk, ka viņu iepriecina Diānas apciemojumi un ka Diānas jautrā valoda un smiekli joprojām aizrauj viņu, proti, ka skaistā ziedu, draudzības un mīlestības pasaule nav zaudējusi spēju aizkustināt viņas iztēli un iepriecināt sirdi un ka dzīve joprojām aicina viņu daudzās neatlaidīgās balsīs.

-    Tā liekas gluži ka maza nodevība pret Metjū priecāties par to visu, kad viņa vairs nav, Anna kādu vakaru skumīgi atzinās misis Alanai, kad abas pastaigājās mācītāja mājas dārzā. Man viņa tik ļoti pietrūkst… visu laiku… un tomēr, misis Alana, dzīve un visa pasaule man tik un tā šķiet ļoti skaista un interesanta. Šodien Diāna pateica kaut ko jocīgu, un es attapos, ka smejos. Kad tas notika, man likās, ka es nekad vairs nesmiešos. Un man ir tāda sajūta, it kā to nepieklātos darīt.

-   Kad Metjū bija dzīvs, viņam patika dzirdēt tavus smieklus un redzēt, ka tu priecājies par visu jauko sev apkārt, sirsnīgi teica misis Alana. Tagad viņš ir projām, bet viņam tas patīk tāpat kā agrak. Es domāju, ka mums nevajag noslēgt sirdi pret dziedinošajiem iespaidiem, ko mums piedāvā daba. Bet es saprotu tavas izjūtas. Domāju, ka mēs visi pārdzīvojam to pašu. Mūs satrauc doma, ka varam par kaut ko priecāties, kad kāds, kuru esam mīlējuši, vairs nav kopā ar mums, lai dalītos šajā priekā, un mums gandrīz vai liekas esam kļuvuši neuzticīgi savām sēram, ja jutām, ka mūsos atgriežas interese par dzīvi.

-    Šajā pēcpusdienā es biju kapos, lai iestādītu rožu krumu pie Metju kapa, Anna sapņaini teica. Paņēmu atvasi no mazā, baltā skotu rožu krūma, ko viņa māte pirms daudziem gadiem atveda no Skotijas, jo šis rozes Metjū vienmēr patika vislabāk tadi mazi un smaržīgi ziediņi uz ērkšķainiem kātiem. Man bija prieks, ka es varu tās iestādīt pie viņa kapa itin kā es, atnesdama tās viņam tuvumā, kaut ka viņu iepriecinātu. Es ceru, ka līdzīgas rozes viņam ir arī debesīs. Varbūt viņu sagaidīja visu to daudzo, balto rozīšu dvēseles, ko viņš tā mīlēja neskaitāmas vasaras pēc kārtas. Bet tagad man jāiet mājas, Marilla ir viena pati, un vakara stundās viņa jutas vientuļa.

-    Kad tu aizbrauksi uz koledžu, viņa jutīsies vēl vientuļāka, sacīja misis Alana.

Anna neatbildēja, tikai atvadījās un leni devās atpakaļ uz "Zaļajiem jumtiem". Marilla sēdēja uz ārdurvju pakāpieniem, un Annā apsēdās viņai blakām. Durvis aiz viņām bija atvērtas, un tās turēja vaļā liels, sārts gliemežvāks, kura vienmērīgie iekšējie viļņveida vijumi atsauca atmiņa saulrietu uz jūras.

Anna noplūca dažus bāli dzeltenā sausserža zariņus un ielika tos sev matos. Viņai patika tikko jaušamā, smalkā smarža, kas pie katras kustības uzviļņoja jūtamāk kā netveramas burvības dvaša.

-   Kamēr tu biji projām, šeit bija atbraucis dakteris Spensers, Marilla teica. Viņš sacīja, ka acu speciālists rit būšot pilsētā un man vajagot aiziet pie viņa pārbaudīt redzi. Laikam jau vajadzēs to reiz izdarīt. Es būtu ļoti pateicīga, ja tas virs man varētu pagādāt pareizās brilles. Tev taču nebūs iebildumu palikt te vienai? Mārtiņam vajadzēs mani aizvest, un mājas ir šis tas jāizcep un jāizgludina.

-    Viss būs kārtība. Diāna atnāks un pakavēsies te kopā ar mani. Un par gludināšanu un cepšanu nebaidies es vairs nestīvināšu kabatlakatus un neliešu kūkā emulsiju.

Marilla pasmējās.

-    Jā, tolaik tev gan bija īpašs ķēriens uz visādām ķibelēm, Anna. Tās tev gadījās cita pec citas. Man pilnīgi likās, ka tu esi apsēsta. V;ii tu atceries, ka toreiz nokrāsoji matus?

-Atceros gan! To es tik viegli neaizmirsīšu, Anna pasmaidīja, pieskardamas biezajai matu pīnei, kas bija apvīta viņai ap galvu. Tagad es reizēm drusciņ pasmejos, kad atceros, kadas raizes man sagadaja mati,bet tā īsti smieties tomēr nevaru, jo tolaik tās bija patiesas bēdas. Es ļoti cietu savu matu un vasaras raibumu dēļ. Vasaras raibumi man tagad ir pilnīgi pazuduši, un cilvēki laipni apgalvo, ka mani mati esot kastaņbrūni, visi, izņemot Džosiju Paju. Vakar viņa man pateica, ka tie izskatoties sarkanāki nekā jebkad vai vismaz tādus tos padarot mana melnā kleita, un vēl pajautāja, vai cilvēki, kuriem ir sarkani mati, jebkad spējot pie tiem pierast. Zini, Marilla, es laikam vairs nepūlēšos panākt, lai man patiktu Džosija Paja.

Kādreiz es, varētu teikt, varonīgi pūlējos just patiku pret viņu, bet Džosija Paja nav tā, kas varētu patikt.

-    Džosija ir īsta Paju pārstāve, Marilla skarbi noteica, un tadeļ nekādi nevar būt patīkama. Droši vien jau tadi cilvēki arī kalpo kādam derīgam mērķim šai pasaulē, bet jāatzīstas, ka es nezinu, kāds ir šis mērķis, tāpat ka nezinu, kāda loma ir dzelkšņiem un dadžiem. Vai Džosija strādās par skolotāju?

-    Nē, viņa nākamgad atkal dosies uz akadēmiju. Tāpat kā Mūdijs Sperdžens un Čārlijs Slouns. Džeina un Rubija strādās par skolotajām, un abas jau ir dabūjušas sev vietu Džeina Ņūbridžā un Rubija kaut kur rietumu pusē.

-   Gilberts Blaits arī strādās skola, vai ne?

-   Ja, sekoja īsa atbilde.

-    Kāds viņš kļuvis izskatīgs jauneklis, Marilla domīgi teica. Pagājušā svētdienā es redzēju viņu baznīcā, un viņš izskatījās tik liels un vīrišķīgs! Taisni tāds ka viņa tēvs tajā vecumā. Džons Blaits bija jauks puisis. Mēs ar viņu kādreiz bijām labi draugi. Cilvēki sauca viņu par manu pieludzēju.

Anna paskatījās viņā ar piepešu interesi.

-Ai, Marilla… Un kas notika?… Kāpēc jūs…?

-    Sastrīdējāmies. Viņš lūdza piedošanu, bet es nepiedevu. Pēc kāda laika jau būtu gan piedevusi, bet tobrīd biju nikna un aizvainojuma pilna un gribēju vispirms viņu sodīt. Bet viņš vairs nenāca pie manis… Blaiti vienmer bijuši ļoti neatkarīgi pēc dabas. Bet man vienmēr palicis… tāds kā žēlums. Arvien gribējies, kaut es būtu viņam piedevusi, kad man tika dota šāda izdevība.

-    Tātad arī tavā dzīvē bijusi sava romantika, Anna klusi sacīja.

-   Jā, tā laikam varētu teikt. Pēc mana izskata to nevarētu uzminēt, vai ne? Bet par cilvēku nekad nevar spriest no ārienes. Mani un Džonu visi sen jau aizmirsuši. Ari es pati biju aizmirsusi. Taču viss atdzīvojās atmiņā, kad pagājušajā svetdienā es baznīca ieraudzīju Gilbertu.

XXXVIII CEĻA PAGRIEZIENS

Nākamajā dienā Marilla aizbrauca uz pilsētu un atgriezās mājās vakarā. Anna tobrīd bija aizgājusi kopā ar Diānu uz "Pakalna dārzu" un pārnākusi ieraudzīja Marillu sēžam pie galda; galvu viņa bija atspiedusi plaukstā. Viņas pozā jautas tāda kā bezcerība, un Anna juta sirdi ieplūstam savādu saltumu. Viņa nekad nebija redzējusi Marillu sēžam tik bezspēcīgi un nekustīgi.

-   Vai tu esi ļoti nogurusi, Marilla?

-   Jā… nē… es nezinu, Marilla gurdi atbildēja, palūkodamās augšup. Droši vien esmu nogurusi, bet par to neesmu domājusi. Tā nav nekāda bēda.

-    Vai tu biji pie acu ārsta? Ko viņš tev teica? Anna satraukta taujāja.

-   Jā, es tikos ar viņu. Viņš pārbaudīja manas acis. Un teica tā: ja es pilnīgi atmetīšot lasīšanu un šūšanu, un jebkādu citu darbu, kas piepūlē acis, un ja izsargāšoties no raudāšanas un valkāšot viņa izrakstītās brilles, tad varbūt mana redze vairs nepasliktināšoties un galvassāpes pierimšot. Bet, ja es to neieverošot, tad pusgada laikā kļūšot pilnīgi akla. Akla! Anna, vai tu to vari iedomāties?

Annai izlauzās īss, pakluss bedu kliedziens, un tad viņa bridi stāvēja klusēdama. Pēc tam viņa, balsij mazliet ķeroties, saņēmusies teica:

-    Marilla, nedomā par to! Viņš taču tev ir devis cerību. Ja būsi uzmanīga, tu nezaudēsi redzi, un, ja viņa brilles novērsīs tavas galvassāpes, tas būs ļoti labi!

-   Nekāda lielā cerība tā nav, Marilla rūgti sacīja. Kāda jēga man dzīvot, ja es nevaru ne lasīt, ne šūt, ne darīt citus līdzīgus darbus? Tikpat labi es varētu būt akla… vai pat mirusi. Un no raudāšanas man vientulības brīžos tikpat neizdodas izsargāties. Nu, bet pietiek, nav vērts par to runāt. Es būtu ļoti pateicīga, ja tu man iedotu tasi tējas. Jūtos pavisam sagurusi. Vēl kādu brīdi to nevienam nestāsti! Es nevaru paciest domu, ka citi nāks šurp mani izjautāt, izteikt līdzjūtību un spriedelēt par to.

Kad Marilla bija paēdusi, Anna pierunāja viņu likties gulēt. Pēc tam viņa pati uzkāpa savā jumtistabā un apsēdās tumsā pie loga ar smagu sirdi un asarām acīs. Cik skumji viss mainījies kopš tā vakara, kad viņa atgriezās mājās! Toreiz viņa bija cerību un prieka pārpilna un nākotne likās daudzsološa un rožaina. Annai šķita, ka no tā laika ir pagajuši gadi. Tomēr gulēt viņa aizgāja ar smaidu uz lūpām un mieru sirdī. Viņa bija drosmīgi raudzījušies acīs pienākumam un saskatījusi tajā draugu; pienākums allaž ir draugs, ja uz to raugās godīgi un atklati.

Pēc pāris dienām Marilla pievakarē lēni ienāca iekšā no pagalma, kur nupat bija runājusi ar kādu apmeklētāju vīrieti, kuru Anna pazina pēc izskata kā Džonu Sadleru no Kārmodijas. Anna neziņā prātoja, ko šis cilvēks tādu butu varējis pasacīt, lai Marilla kļūtu tik domīga.

-   Ko misters Sadlers gribēja, Marilla?

Marilla apsēdās pie loga un paskatījās uz Annu. Par spīti ārsta norādījumam, viņai acīs mirdzēja asaras un balss atbildot ķērās kakla:

-    Viņš dzirdējis, ka es grasos pārdot "Zaļos jumtus", un gribētu tos pirkt.

-    Pirkt? Pirkt "Zaļos jumtus"? Anna domāja, ka ir pārklausījusies. Marilla, tu taču netaisies pārdot "Zaļos jumtus"?!

-Anna, es neredzu citas izejas. Esmu to pamatīgi pārdomājusi! Ja manas acis butu kārtībā, es varētu palikt tepat un ar laba algota palīga atbalstu turpināt saimniekot un visu pārraudzīt. Bet tagad es to vairs nevaru. Kas zina, varbūt pavisam zaudēšu redzi, un ari tagad vairs nederu par lielas majas saimnieci. Jā, es nebiju domājusi, ka piedzīvošu dienu, kad vajadzēs pārdot savu māju. Taču turpmāk viss ies arvien uz leju, līdz beidzot neviens to vairs negribēs pirkt. Visi mūsu ietaupījumi izputēja līdz ar to banku, un Metjū vēl palikuši daži nenomaksāti rēķini. Misis Lindija ieteica, lai es pārdodot saimniecību un apmetoties pie kāda pansijā droši vien pie viņas. Daudz naudas par šo māju es nedabūšu, ta nav sevišķi liela, un ēkas ir vecas. Tomēr iztikšanai vajadzētu pietikt. Es jutos pateicīga liktenim, ka tu ieguvi to stipendiju, Anna. Man žēl, ka tev nebūs māju, kur brīvlaikā atbraukt, bet tam vajadzēs kaut kā tikt pāri.

Marilla aprāvās un sāka raudāt.

-   Tu nedrīksti pārdot "Zaļos jumtus"! Anna apņēmīgi teica.

-    Ai, Anna, cik labi būtu, ja man to nevajadzētu darīt! Bet tu taču saproti pati. Es viena šeit nevaru palikt. Es sajuktu prātā no raizēm un vientulības. Un redze man kļūtu arvien sliktāka tas ir neizbēgami.

-   Tev nebūs jāpaliek vienai, Marilla. Es būšu kopā ar tevi. Es nebraukšu uz Redmondu.

-   Nebrauksi uz Redmondu? Marilla pacēla izmocīto seju no rokām un paskatījās uz Annu. Ko tad tas nozīmē?

-    To, ko es saku. Es atteikšos no stipendijas. To es izlēmu tovakar, kad tu atgriezies no pilsētas. Tu taču nedomā, ka es pēc visa, ko tu esi darījusi manā labā, varētu pamest tevi nelaimē vienu! Es esmu daudz ko pārdomājusi un izplānojusi. Paklausies, kādi ir mani plāni. Misters Bārijs gribētu uz nākamo gadu nomāt mūsu saimniecību. Tāpēc par to tev nav jābēdā. Bet es strādāšu skolā. Esmu lūgu-si vietu mūsu pašu skolā, bet to laikam nevarēšu dabūt, jo aizbildņi to jau apsolījuši Gilbertam Blaitam. Bet es varu strādāt Kārmodijas skolā tā man vakar veikalā sacija misters Blērs. Protams, tas nebūs tik ērti un patīkami, kā būtu tepat Eivonlijas skolā. Tomēr es varēšu dzīvot mājās un braukāt katru dienu uz Kārmodiju, vismaz siltā laikā. Un pat ziemā varēšu atbraukt

šurp katru piektdienu. Tāpēc mēs turošim zirgu. Es visu esmu izdomājusi, Marilla! Un oh tev lasīšu priekšā un gādāšu, lai tev ir labs gnrustnvoklis. Tev nebūs ne garlaicīgi, ne vientuļi. Un mos abas kopā šeit jutīsimies laimīgas un apmierinātas.

Marilla klausījās kā sapnī.

-Ai, Anna, kopā ar tevi es patiešam šeit varētu noturēties gluži labi. Bet es nevaru pieļaut, lai tu nes tādu upuri manis dēļ. Tas butu briosinigi!

-    Muļķības! Anna jautri iesmejas. Te nekada upura nav. Visļaunākais būtu pamest; "Zaļos jumtus", un tas mani sāpinātu par visu vairāk. Mums jāpatur šī vecā mīļā vieta. Es esmu pilnīgi izlēmusi, Marilla! Es nebraukšu uz Redmondu, bet palikšu tepat un strādāšu skolā. Par mani tu galvu vairs nelauzi!

-   Bet tavi mērķi… un…

-     Mani mērķi nekur nav pazuduši. Tie tikai ir mazliet mainījušies. Tagad es gribu būt laba skolotāja un gribu izglābt tavu redzi. Turklāt es domāju mācīties tepat mājās un patstāvīgi izņemt cauri kaut

' ko līdzīgu koledžas kursam. Ai, man ir daudz plānu, Marilla! Es par tiem domāju jau veselu nedēļu. Es atdošu šejienes dzīvei labāko, ko spēšu, un ticu, ka tā man dos labāko pretī. Kad pabeidzu Karalienes akadēmiju, nākotne šķita stiepjamies man priekšā kā taisns, gluds ceļš. Man likās, ka es varu to pārredzēt daudzu jūdžu tālumā. Tagad pienācis ceļa pagrieziens. Es nezinu, kas ir aiz šī pagrieziena, tomēr gribu ticēt, ka tur gaida vislabākais. Šim pagriezienam ir sava īpaša pievilcība, Marilla. Man gribas zināt, kā ceļš turpinās aiz tā vai aiz tā gaida

plašums un spožums vai rāma, mērena gaismiņa, vai ēnas… kādas jaunas ainavas tas sola, kādu jaunu skaistumu, kādus likumus, kalnus un ielejas.

-    Man tomēr nevajadzētu pieļaut, ka tu atsakies no stipendijas, Marilla teica.

-    Bet tu nemaz nevari man to aizliegt. Man ir sešpadsmitarpus gadu, un es esmu "tiepīga kā ēzelis", kā reiz izteicās misis Lindija, Anna pasmējās. Ai, Marilla, rimsties mani žēlot! Man nepatīk žēlošana, un tai nav nekāda pamata. Es ļoti priecājos par domu, ka varēšu palikt "Zaļajos jumtos". Neviens cits šo maju ta nemīlēs kā tu un es tātad mums tā jāpatur.

-     Mana brīnišķīga meitene! Marilla piekāpdamās nopūtās. Es jūtos tā, it kā tu man būtu no jauna atdevusi dzīvi. Laikam gan pieklātos iebilst un mēģināt pierunāt tevi braukt uz koledžu, bet es zinu, ka to nepratīšu, tāpēc nemaz nemēģināšu. Bet es tev centīšos par to atdarīt, Anna.

Kad Eivonlijā kļuva zināms, ka Anna Šērlija atteikusies doties uz koledžu un nolēmusi palikt mājās un strādāt par skolotāju, šis notikums tika daudz un plaši apspriests. Vairums lāga cilvēku, kuri neko nezināja par Marillas acīm, uzskatīja, ka Anna rīkojas muļķīgi. Misis Alana tā nedomāja. Viņa izteica Annai atzinību vārdos, kas meitenes acīs sariesa prieka asaras. Arī krietnā misis Lindija bija viņas pusē. Kādu vakaru atnakusi uz "Zaļajiem jumtiem", viņa sastapa Annu un Marillu kopā sēžam pie ārdurvīm siltajā, smaržīgajā vasaras mijkrēslī. Viņām patika tā pasēdēt, kad saka krēslot, dārzā lidinājās baltie naktstauriņi un rasotaja gaisā strāvoja piparmētru smarža.

Misis Reičela novietoja savu nozīmīgo personu uz akmens soliņa līdzās durvīm, kam blakām augsti kuploja sārtas un dzeltenas kāršrozes, un izdvesa dziļu atvieglojuma un noguruma noputu.

-     Nudien, cik patīkami ir apsēsties! Visu dienu esmu bijusi uz kājām, un divsimt mārciņas ir pietiekams svars, ko divām kājām turēt. Tu esi laimīgs cilvēks, Marilla, ka neesi resna. Ceru, ka tu proti to novērtēt, Anna, es dzirdēju, ka tu esot atmetusi domu par koledžu. Es ļoti priecājos, kad to uzzināju. Tu jau tāpat esi tik izskolota, cik sieviete vispār var gribēt. Es neatzīstu, ka meitenes iet koledžās kopā ar vīru cilvēkiem un piebāž galvas ar grieķu un latiņu valodu un līdzīgām blēņām.

-     Es tik un tā mācīšos latīņu un grieķu valodu, misis Lindija, Anna pasmiedamās atbildēja. Es studēšu savu koledžas programmu tepat "Zaļajos jumtos" un mācīšos visu, ko mācītos Redmondā.

Misis Lindija svētās šausmās pacēla rokas.

-Anna Šērlija, tu taču nobeigsi sevi!

-   Nepavisam ne. Tas mani tieši spēcinās. Es netaisos pārpūlēties. Bet garajos ziemas vakaros brīva laika pietiks, un izšūšana mani nevilina. Es strādāšu par skolotāju Kārmodijas skolā, jūs jau droši vien zināt.

-   Nekā tamlīdzīga es nezinu gan. Cik man zināms, tu strādāsi tepat Eivonlijas skolā. Aizbildņi esot nolēmuši skolotājas vietu piešķirt tev.

-    Misis Lindija! Anna iesaucās un pārsteigumā pielēca kājās. Es sapratu, ka viņi to apsolījuši Gilbertam Blaitam!

-   Tā jau arī bija. Bet, tiklīdz Gilberts uzzināja, ka šo vietu esi lūgusi tu, viņš aizgāja turp vakar vakarā, redz, tur, skolā, taisni bija sapulce par darba lietām un pateica, ka atsaucot savu lūgumu, un vēl ierosināja, lai pieņemot tavējo. Viņš iešot strādāt uz Vaitsendas skolu. Protams, to viņš darīja, lai izlīdzētu tev, jo zināja, cik ļoti tu gribi palikt kopā ar Marillu, un man jāteic, ka tas no viņa bija ļoti laipni un iejūtīgi, īsteni pašaizliedzīgi, jo Vaitsendā viņam būs jāmaksā par pansiju, un visi jau zina, ka viņš pats grib nopelnīt naudu koledžai. Un tā nu aizbildņi nolēma pieņemt tevi. Mani tas vareni sajūsminaja, kad Tomass pārnaca mājās un visu šito man izstāstīja.

-   Man to nevajadzētu pieļaut, nomurmināja Anna. Es… es domāju, ka Gilberts nedrīkst tā upurēties… manis dēļ.

-   Diez vai tu vairs tur varēsi ko grozīt. Viņš jau ir parakstījis papīrus pie Vaitsendas aizbildņiem. Ja tu tagad atteiktos, viņam no tā nebūtu nekāda labuma. Protams, tev jāpiekrīt! Tev veiksies ļoti labi, un neviena Paju atvase arī tur vairs nemācās. Džosija bija pēdējā, un labi vien ir. Nu jau gadus divdesmit Eivonlijas skolā ir mācījusies tāda vai citāda Paju atvase, un viņu sūtība dzīvē laikam ir nemitīgi atgādināt skolotājiem, ka pasaule nav prieku leja. Ak tu tētīt! Ko nozīme tā mirkšķināšanas, tur, Bāriju jumtgales logā?

-    Diāna man signalizē, lai es aizeju pie viņas, Anna iesmējās. Mēs joprojām turamies pie vecās paražas. Atvainojiet mani uz brītiņu, kamēr es aizskriešu noskaidrot, ko viņa grib.

Anna kā stirna aizskrēja pa āboliņa klāto nogāzi un pazuda Spoku meža egļu ēnās. Misis Lindija iecietīgi noraudzījās viņai pakaļ.

-   Viņā joprojām vel ir daudz kas no bērna.

-    Daudz vairāk viņā ir no pieaugušas sievietes, atcirta Marilla, uz brīdi atguvusi savu seno skarbumu.

Tomēr skarbums vairs nebija Marillai raksturīga īpašība. Tovakar misis Lindija pavēstīja savam Tomasam:

-   Marilla Katberta ir kļuvusi itin mīlīga. Tā nu tas ir.

Nākamajā vakarā Anna aizgāja uz nelielo Eivon-

lijas kapsētu, lai uzliktu svaigas puķes uz Metjū kapa un aplaistītu skotu rožu krūmu. Viņa uzkavējas tur līdz krēslai, jo viņai patika šīs vietas miers un klusums; papeļu šalkas skanēja kā drauga vārdi, un pie kājām čukstēja starp kapu kopiņām saaugusi zāle. Kad Anna beidzot izgāja no kapsētas un devās lejup pa garo nogāzi, kas nolaidās līdz Mirdzošo Ūdeņu ezeram, saule jau bija norietejusi un visa Eivonlija pletās viņas priekšā, sapņainas vakara blāzmas apspīdēta. Gaiss bija spirgtuma pilns, un vējš nesa līdzi nule apstaigāto āboliņa pļavu smaržīgo elpu, starp kokiem šur un tur zibēja māju ugunis. Aiz tām pletās jūra, tinusies violetā dūmakā, un čukstēja savus nebeidzamos, nerimtīgos čukstus. Rietumu debesis mirdzēja dažādos maigu krāsu toņos, un to atspulgi dīķi bija vel gaisigaki un maigāki. Vērojot šo skaistumu, Annu pārņēma prieka trīsas, un viņa tām plaši atvēra savas dvēseles durvis.

-   Mīļā, vecā pasaule, viņa nomurmināja,' tu esi brīnumjauka, un es priecājos, ka dzīvoju tevī!

Nogāzes pusceļā pa vārtiņiem Blaitu mājas priekšā svilpodams iznāca gara auguma jauneklis. Tas bija Gilberts, un, ieraugot nācēju, jautrā meldija savilktajās lupās aprāvās. Viņš pieklājīgi pacēla cepuri, taču būtu pagājis garām klusēdams, ja Anna nebūtu apstājusies un izstiepusi roku.

-    Gilbert, viņa sacīja pietvīkušiem vaigiem, es gribu tev pateikties par to, ka tu atdevi man skolotāja vietu. Tas bija ļoti laipni no tavas puses… Es gribēju, lai tu zini, ka es jūtos tev pateicīga.

Gilberts strauji saņēma pastiepto roku.

-   Tur nekā īpaši laipna nebija, Anna. Es priecājos, ka varu izdarīt tev kādu niecīgu pakalpojumu. Vai mēs beidzot varētu būt draugi? Vai tu esi man piedevusi manu seno grēku?

Anna iesmējās un neveiksmīgi mēģināja atvilkt atpakaļ satverto roku.

-   Es tev piedevu jau toreiz pie dīķa, kaut ari pati to nezināju. Kāda es biju ietiepīga muļķīte! Un pēc tam… Atzīšos līdz galam es to visu laiku ļoti nožēloju.

-    Mēs būsim lieliski draugi, Anna, Gilberts līksmi sacīja. Mēs esam dzimuši, lai būtu labi draugi. Pietiekami ilgi tu esi spītējusi liktenim. Es zinu, ka mēs viens otram daudzējādā ziņā varam palīdzēt. Tu taču turpināsi mācīties, vai ne? "Es arī. Ejam, es pavadīšu tevi līdz mājām.

Marilla ziņkārīgi paskatījās uz Annu, kad meitene ienāca virtuvē.

-    Kas bija tas, ar ko tu kopā nāci pa taku, Anna?

-    Gilberts Blaits, atbildēja Anna un neapmierināta juta, ka nosarkst. Es satiku viņu uz Bāriju kalna nogāzes.

392

I m i

-   Es nemaz nezināju, ka jūs ar Gilbertu Blaitu esat tik labi draugi, lai tu pusstundu stāvētu ar viņu pie vārtiem un sarunātos, Marilla ar atturīgu smaidu noteica.

-    Līdz šim nebijām mēs bijām labi ienaidnieki. Bet tagad nolēmām, ka daudz prātīgāk tomēr ir but labiem draugiem. Vai tad mēs tiešām tur stāvējām veselu pusstundu? Es domāju, ka tikai dažas minūtes. Bet redzi, mums jāatgūst piecu gadu zaudētās sarunas, Marilla.

Tovakar Anna ilgi sēdēja pie sava loga, līksma apmierinājuma pārņemta. Vējš klusi čabēja ķiršu zaros, un augšup kāpa tīkamā piparmētru smarža. Virs ieplakas smailajām egļu galotnēm mirkšķināja zvaigznes, un pa pazīstamo koku starpu spīdēja gaisma no Diānas loga.

Kopš tā vakara, kad Anna bija šeit sēdējusi pēc atgriešanās no akadēmijas, viņas ieceru apvāršņi bija savilkušies šaurāki, taču viņa zināja: ja ari taka nebūs plata, tās malās ziedēs klusas laimes puķes. Viņai piederēs prieks, ko dod aizrautīgs darbs, vērtīgi mērķi un patiesa draudzība, un nekas viņai nespēs atņemt šupulī ielikto iztēli vai sapņu un ideālu pasauli. Un priekšā allaž gaidīs kāds ceļa pagrieziens!

-     "Dievs raugās uz mums, un pasaule dzīvo," Anna klusi nočukstēja.

SATURS

I Misis Reičelas Lindijas pārsteigums

II Metjū Katberta pārsteigums………………………..

III      Marillas Katbertas pārsteigums…………………

IV      Rīts "Zaļajos jumtos"………………………………..

V Annas dzīvesstāsts …………………………………….

VI Marilla pieņem lēmumu …………………………….

VII Anna skaita lūgšanu……………………………………

VIII Sākas Annas audzināšana…………………………….

IX Misis Reičela Lindija ir pilnīgi satriekta .

X Annas atvainošanās …………………………………..

XI Annas iespaidi svētdienas skolā …………………..

XII Svinīgs zvērests un solījums………………………..

XIII       Priekpilnās gaidas…………………………………..

XIV       Annas atzīšanās ……………………………………..

XV Vētra skolas tējasglāzē ……………………………….

XVI Diānas viesošanās pie Annas

un traģiskās sekas …………………………………

XVII Jaunas intereses………………………………………..

XVIII Anna glābēja………………………………………………

XIX Koncerts, katastrofā un atzīšanās………………….

XX Iztēle aiziet neceļos…………………………………….

XXI Jauns atklājums garšvielu lietošanā . . .

XXII Anna tiek ielūgta uz tēju……………………………..

XXIII       Negadījums svinīga pasākuma laikā . . .

XXIV       Mis Steisija ar skolēniem rīko koncertu . XXV Metjū noteikti grib kuplas piedurknes . .

XXVI Izveidojas stāstu klubs ……………………………….

XXVII Skaistuma alkas un dvēseles mokas

XXVIII Neveiksmīgā liliju meitene …………………..

XXIX Izcils notikums Annas dzīvē …………………

XXX Izveidojas akadēmijas klase …………………

XXXI Strauts tiecas uz upi……………………………

XXXII Jaunuzņemto saraksts ………………………..

XXXIII        Viesnīcas koncerts…………………………..

XXXIV       Akadēmijas audzēkne………………………

XXXV Ziema Karalienes akadēmijā…………………

XXXVI Triumfs un sapnis……………………………….

XXXVII Nepielūdzamā sieva ar izkapti ….

XXXVIII Ceļa pagrieziens …………………………………

Content

Montgomerija Lūsija Moda Anna no zaļajiem jumtiem

I MISIS REIČELAS LINDIJAS PĀRSTEIGUMS

II METJŪ KATBERTA PĀRSTEIGUMS

III marillas KATBERTAS PĀRSTEIGUMS

IV RĪTS "ZAĻAJOS JUMTOS"

V ANNAS DZĪVESSTĀSTS

VI marilla PIEŅEM LĒMUMU

VII ANNA SKAITA LŪGŠANU

VIII sĀkas ANNAS AUDZINĀŠANA

IX MISIS REIČELA LINDIJA IR PILNĪGI SATRIEKTA

X ANNAS ATVAINOŠANĀS

XII SVINĪGS ZVĒRESTS UN SOLĪJUMS

XIII PRIEKPILNĀS GAIDAS

XV VĒTRA SKOLAS TĒ JASGLĀZĒ

XVI DIĀNAS VIESOŠANĀS PIE ANNAS UN TRAĢISKĀS SEKAS

XVII JAUNAS INTERESES

XVIII ANNA GLĀBĒJA

XIX KONCERTS, KATASTROFA UN ATZĪŠANĀS

XX IZTĒLE AIZIET NECEĻOS

XXII ANNA TIEK IELŪGTA UZ TĒJU

XXIII NEGADĪJUMS SVINĪGA PASĀKUMA LAIKĀ

XXIV MIS STEISIJA AR SKOLĒNIEM RĪKO KONCERTU

XXV METJŪ NOTEIKTI GRIB KUPLAS PIEDURKNES

XXVI IZVEIDOJAS STĀSTU KLUBS

XXVII SKAISTUMA ALKAS UN DVĒSELES MOKAS

XXVIII NEVEIKSMĪGĀ LILIJU MEITENE

XXIX IZCILS NOTIKUMS ANNAS DZĪVĒ

XXX IZVEIDOJAS AKADĒMIJAS KLASE

XXXI STRAUTS TIECAS UZ UPI

XXXII JAUNUZŅEMTO SARAKSTS

XXXIII VIESNĪCAS KONCERTS

XXXIV AKADĒMIJAS AUDZĒKNE

XXXV ZIEMA KARALIENES AKADĒMIJĀ

XXXVII NEPIELŪDZAMĀ SIEVA AR IZKAPTI

XXXVIII CEĻA PAGRIEZIENS