Martelli Stelio

Apaļā galda bruņinieki

APAĻĀ GALDA

BRUŅINIEKI

APAĻĀ GALDA

BRUŅINIEKI

ZVAIGZNE ABC

Sirmā senatnē dzīvojuši daudzi karaļi, par kuru varoņdarbiem stāsta vēl šodien. Tomēr tikai daži bijuši, ir un būs tik slaveni kā leģendārais karalis Arturs no teiksmainās Logres karaļvalsts. Viņš kļuva par karali jau sešpadsmit gadu vecumā un tūlīt nonāca nebeidzamu piedzīvojumu virpulī. Arturs pārstaigāja savu karaļvalsti no viena gala līdz otram, aizstāvēdams labos un cīnīdamies ar ļaunajiem. Viņš kļuva slavens un tika izdaudzināts kā ļoti gudrs karalis.

Ap Arturu pulcējās daudzi slaveni un teiksmaini varoņi — skaistā un piemīlīgā karaliene Ginevra, drosmīgais Lanselots, uzticīgais un nelaimīgais burvis Merlins, kuram piemita dziļa gudrība, kas tomēr nespēja viņu pasargāt no mīlas intrigām. Šo lielisko varoņu vidū dzīvoja arī skaudīgā un ļaunā feja Morgana, Artura māsa. Tieši viņa izraisīja brāļu karu, ar ko beidzās Apaļā galda bruņinieku izdaudzināto varoņdarbu un "maģijas un burvestību"laiks.

Pirms Artura nāves no ezera iznirst noslēpumaina roka, lai paņemtu Ekskaliburu, no klints bluķa izvilkto burvju zobenu, un nogādātu atpakaļ tai vietā, kur, iespējams, vēl aizvien mājo cildeni un bezbailīgi bruņinieki, kādi no zemes virsas izzuduši uz visiem laikiem.

Senajām 'Artura cikla" leģendām ir bezgala daudz variantu, kas radušies gadsimtu gaitā. Domājams, ka tās cēlušās apmēram 12. gadsimtā un to pirmsākumi rodami vēl neizpētītajās angļu un franču literatūras dzīlēs.

Mūsu grāmatā jūs atradīsiet stāstu par Apaļā galda bruņinieku brīnumainajiem piedzīvojumiem, viņu dāmām un…

…

ZOBENS KLINTS BLUĶĪ

Daudz ūdeņu ir aiztecējis kopš tās Svētā Mārtiņa dienas, kad savā Kamelotas pilī, Logres karaļvalsts galvaspilsētā, nomira Uters Pendragons, dižais valdnieks. Viņš neatstāja nedz atraitni, nedz bērnus. Viņa tronis bija palicis bez mantinieka. Britānijas baroni un bīskapi, kas sabrauca uz bērēm, bija ļoti norūpējušies. Tikpat norūpējusies bija Logres tauta. Karaļvalsts bez karaļa ir kā kuģis bez stūrmaņa. Bet kuram gan būtu jākļūst par karali? Daži baroni ļoti gribēja kļūt par karali. Tomēr neviens neuzdrošinājās atklāti lūgt sev kroni. Tad tika nolemts, ka jāuzklausa Merlins, lielais burvis, kurš zināja pagātni un mācēja lasīt nākotnē. Merlins atbildēja, ka jāgaida līdz Ziemassvētku dienai, bet līdz tam laikam sirsnīgi jālūdz Dievs. Pienāca Ziemassvētku diena, baroni un Kamelotas iedzīvotāji sapulcējās katedrālē uz svinīgo dievkalpojumu. Kad arhibīskaps visus bija svētījis, ļaudis nāca ārā no baznīcas un laukumā ieraudzīja milzīgu klints bluķi ar laktu, kurā iecirsts zobens. Neviens nespēja izskaidrot šo brīnumu. Atsteidzās satrauktais arhibīskaps un izlasīja akmenī iecirstos vārdus: 'Tas, kurš izvilks zobenu no laktas, būs Jēzus Kristus izvēlētais karalis." Tūlīt pieteicās paši brašākie baroni, pieprasīdami, lai tiem Jauj izmēģināt. Cits pēc cita viņi tvēra zobenu un mēģināja izvilkt no laktas, bet velti.

LOGRES KARALIS

Tikām sākās gatavošanās Jaunā gada dienas lielajam turnīram. Plašajā līdzenumā pie pilsētas iekārtoja laukumu, ap kuru dižākie baroni uzslēja savas teltis, bet citi atrada mājvietu Kamelotas iebraucamajās vietās. Viņu vidū bija arī vecais Antors ar abiem dēliem Keju un Arturu.

Kejs bija sasniedzis divdesmit gadu vecumu un nesen iesvētīts par bruņinieku, bet jaunākajam dēlam tikko bija apritējis sešpadsmitais gads un viņš kalpoja vecākajam brālim par ieroču nesēju.

Pa ceļam uz turnīru Kejs attapās, ka aizmirsis zobenu. Viņš griezās pie jaunākā brāļa Artura, teikdams:

— Lūdzams, steidzies, cik ātri vien vari uz iebraucamo vietu un atnes manu zobenu! Taču pilsēta bija kā izmirusi, jo visi bija devušies uz turnīru, un jauneklis netika iekša — visas durvis jau bija aizslēgtas. "Ko darīt " viņš prātoja. Tad viņš pamanīja laktā iecirsto zobenu. Arturam nebija ne jausmas, kas tas par zobenu, viņš piegāja klāt, satvēra to un rāva… Zobens viegli iznāca no laktas, gluži kā no maksts!

Arturs tūlīt steidzās uz turnīra vietu un atdeva zobenu brālim.

— Cik skaists zobens, Artur! Bet tas taču nav manējais! — Kejs izsaucās. — Kur tu to ņēmi?

— Tas bija iecirsts laktā laukumā pie baznīcas. Kejs apjucis tūdaļ devās pie Antora. lai izstāstītu, kas noticis. Arī Antors bija pārsteigts un savukārt jautāja Arturam

— Vai tas tiesa, mans dēls. ka tu izvilki šo zobenu no laktas?

— Jā, mans tēvs, tā ir tiesa. Kas noticis? Vai esmu ko nogrēkojies?

— Žigli atgriezies Kamelotā. — Antors piekodināja dēlam, — un iespraud zobenu atpakaļ tur, kur tu to paņēmi. Apsoli, ka nevienam neteiksi ne pušplēsta vārda par to kas noticis.

Vakarā, kad turnīrs bija beidzies, visi baroni sapulcējās baznīcā uz vakara lūgšanu. Tad Antors lūdza, lai arhibīskaps atļauj Arturam pamēģināt izvilkt zobenu no laktas.

— Šis puišelis? Bet viņš pat nav bruņinieks! — arhibīskaps izsaucās.

— Es jūs lūdzu, ļaujiet viņam pamēģināt.

— Lai notiek, taču visi par viņu smiesies! Pēc brīža, kad jaunais Arturs tuvojās laktai, kurā bija iecirsts zobens, atskanēja skaļi smiekli.

Taču tūlīt iestājās dziļš klusums, jo visi redzēja, ka Arturs bez pūlēm izvelk zobenu no laktas. Ļaudis nokrita viņa

priekšā ceļos, tomēr vairāki baroni palika stāvam.

— Bet viņš vēl ir tikai puika! — viens no baroniem teica. — Turklāt nezināmas izcelsmes. Kā lai mēs viņu godājam par savu karali? Kāds cits bruņinieks piebilda:

— Varbūt tā bija tikai acu apmānīšana! Tad arhibīskaps lika, lai Arturs iesprauž zobenu atpakaļ laktā.

— Tūlīt pārbaudīsim, vai tā bija acu apmānīšana. Visi, kas vēlas, var mēģināt izraut zobenu no laktas!

Un vēlreiz visi baroni cits pēc cita mēģināja izvilkt zobenu, bet velti.

Taču, tikko mēģināja Arturs, tā zobens viegli iznāca no laktas. — Visi ceļos Dieva zīmes priekšā! — arhibīskaps skaļi izsaucās.

Tomēr tie baroni, kas nebija zemojušies pirmajā reizē, arī tagad nekrita ceļos.

— Mēs nevaram pieņemt karali, kas nav no karaliskas dzimtas! — viņi paziņoja.

Bet arhibīskaps tūlīt atbildēja:

— Dievs izvēlas savus valdniekus! Lai tie, kas pieņem Dieva zīmi, seko man!

Visi, izņemot nepaklausīgos baronus, vienpadsmit pēc skaita, sekoja arhibīskapam, kas atgriezās katedrālē un svinīgi kronēja jauno karali Arturu.

EKSKALIBURS

— Tēvs, kas ar mani notiek? — Arturs samulsis vaicāja tēvam. Viņš tam atbildēja:

— Ser, jūs pēc visas tiesas un taisnības esat kronēts.

— Kā tad tā? Kādēļ jūs mani uzrunājat par seru? Jūs taču esat mans tēvs! Un tu, mans brāli Kej?

— Ser, vispirms mēs esam jūsu padevīgie alpi, — abi vienā balsī atbildēja, tad Arturs vaicāja:

Kas man tagad jādara?

— Nostiprinieties savā pilī, jo jums ir ienaidnieki, bet pēc tam izveidojiet savu galmu, ser! "Izveidot galmu" nozīmēja uzaicināt visus dižciltīgākos karaļvalsts ļaudis. Tā arī notika: bīskapi un baroni zvērēja uzticību jaunajam karalim. Tikai vienpadsmit dumpīgie baroni nebija apmierināti, jo negribēja, ka viņiem ir karalis bez karaliskas izcelsmes. Pils zālē izcēlās vispārējs apjukums. Un tad parādījās burvis Merlins.

— Kas noticis, kungi? Kādēļ jums ir tik satrauktas sejas, kādēļ skan kliedzieni?

— Mēs negribam Arturu par savu karali!

— Tātad jūs uzskatāt, ka viņš nav cienīgs sēdēt Logres tronī? Jūs kļūdāties: viņš ir karaļa Utera Pendragona miesīgs dēls. Pēc šiem vārdiem iestājās kapa klusums, bet Merlins turpināja:

— Uters Pendragons bija iemīlējies skaistajā Igreinā un lūdza man palīdzību, lai varētu viņu apprecēt. Es piekritu, bet ar vienu noteikumu — pirmais dēls jāatdod man. Kad karalienei piedzima brīnumjauks mazulis, es ierados pilī un paņēmu to sev līdzi.

Visi pārsteigti klusēja, bet burvis stāstīja tālāk:

— Kad bērnam, vārdā Arturs, palika gads, es viņu uzticēju labajam bruņiniekam Antoram, kurš tieši tolaik bija zaudējis savu gadu veco puisēnu. Vai tiesa, Antor?

Un Antors atbildēja:

— Jā, tā ir tiesa.

— Tā Arturs auga gluži kā Antora miesīgais dēls, kaut gan īstenībā viņa tēvs ir karalis Pendragons un tātad viņā rit karaliskas asinis. Tāpēc ņemiet vērā — kas nezvērēs karalim Arturam uzticību, tas būs viņa ienaidnieks un kā tāds tiks vajāts. Vēlreiz visi baroni locīja ceļus karaļa priekšā, tikai vienpadsmit dumpīgie baroni to nedarīja un aizgāja, draudēdami ar karu un nāvi. Arturs ļoti pārdzīvoja to, ka viņš nav Antora dēls. Taču viņam nebija laika paust savas jūtās, jo ienāca ziņnesis un teica:

— Ser, dumpīgie baroni grasās uzbrukt pilij!

— Ko lai darām? — Arturs prasīja padomu. Burvis Merlins mierīgi atbildēja:

— Ņem zobenu, ko izvilki no laktas! Šo zobenu sauc par Ekskaliburu, tas nozīmē "cērt dzelzi un tēraudu". Tad sapulcini sev uzticamos vīrus un dodies kaujā!

.

ARTURA UZVARA

Artura vīri sapulcējās ļoti ātri. Jaunais karalis uzģērba dzelzī kaltu bruņutērpu, bet bruņucepuri nelika galvā, tādēļ visi varēja redzēt viņa seju un gaišos matus. Viņš uzkāpa zirgā, satvēra Ekskaliburu, pacēla gaisā un uzsauca:

— Kungi, sekojiet man! Es dodos kaujā! — un viņš iecirta piešus zirgam sānos. Visi karalim uzticīgie viri sekoja. Kaujā Arturs parādīja tādu varonību, ka visi bija pārsteigti. Dumpiniekus sakāva, daļu nogalināja, bet tie, kas izglābās, uz ceļiem nokrituši, zvērēja uzticību karalim Arturam kā savam īstenajam pavēlniekam.

KARŠ AR BĒDU ZEMES KARALI

Gada laikā visi Britānijas karaļi un valdnieki atzina karali Arturu par Logres likumīgo valdnieku. Viņš dzīvoja savā pilī kopā ar Antoru un Keju, savu pusbrāli, kuru bija iecēlis par senešalu jeb galveno padomnieku. Tomēr īstais karaļa padomnieks un skolotājs bija burvis Merlins. No viņa Arturs mācījās piesardzību un gudrību. Logres tauta sāka cienīt savu karali. Arī baroni, kas bija iepazinuši viņa lielo drosmi, godāja Arturu. Jaunā karaļa slava izplatījās tālu aiz Britānijas robežām un sasniedza Bretaņu, kas atradās otrpus jūrai. No Bretaņas ieradās Ben- vikas un Gallijas valdnieki brāļi Bāns un Bors, lai parādītu godu karalim Arturam. Kad sākās gatavošanās svētkiem, troņa zālē negaidīti iesteidzās gluži aizelsies ziņnesis.

— Ser, — viņš teica, — svētā zobena Ekskalibura vārdā, palīdziet manam valdniekam Leodagānam no Karmelīdas! Viņam uzbrūk karalis Klaudijs no Bēdu zemes, un viņš liek teikt, ka būs pazudis, ja jūs nesteigsieties palīgā!

— Bēdu zemes karalis ir arī mūsu ienaidnieks! — izsaucās Bāns un Bors.

— Tad viņš būs arī mans ienaidnieks, — karalis Arturs nolēma.

Pēc dažām dienām visi trīs karaļi ar karaspēkiem devās uz Karmelīdu un stādījās priekšā karalim Leodagānam. Viņi bija ieradušies pēdējā brīdī. Klaudijs, Bēdu zemes karalis, jau tuvojās liela karaspēka priekšgalā. Raudzīdamies ienaidnieku ciešajās rindās, Arturs teica Kejam:

— Mans brāli, mūs gaida grūta kauja! Cīņa patiešām bija grūta, jo karalis Klaudijs cīnījās ļoti drosmīgi, turklāt viņa sabiedroto vidū bija arī Vācijas hercogs Frolls, īsts milzis, tik liels, ka iedvesa bailes jau ar savu izskatu. Ne reizi vien Arturam, Bānam un Boram draudēja briesmas, ne reizi vien viņu bruņinieki un kājnieki grasījās bēgt. Tomēr Arturs prata uzturēt cīņas garu ar savu zobenu Ekskaliburu, mudinādams savējos doties uz priekšu un uzvarēt.

Kaujas iznākumu noteica šausmīga cīņa starp Arturu un milzeni Frollu. Vispirms viņi metās viens otram virsū ar pīķiem, pēc tam ar zobeniem. Viņi ievainoja viens otru un no- plūda asinīm. Likās, ka abi ies bojā un neviens neuzvarēs. Tomēr beigu beigās Arturs spēcīgi cirta ar savu Ekskaliburu un izsita Frollam no rokām zobenu, tā ka viņam nācās piecirst piešus un bēgt, kur acis rāda. Pacēlis Frolla zobenu, ko sauca par Mar- maduru, Arturs izsaucās:

— Uzvara!

Pēc šī uzvaras sauciena karalis Klaudijs metās bēgt. Daudzi viņam sekoja, bet citi padevās un nolika ieročus.

SKAISTĀ GINEVRA

Karalis Leodagāns uzņēma savus glābējus, cik vien labi varēdams. Viņa meita, skaistā Ginevra, nomazgāja Artura seju un rokas, ko klāja asinis un netīrumi, nosusināja sviedrus no viņa miklās pieres un deva padzerties sarkanvīnu. Kamēr viņa to darīja, jaunais karalis skatījās un domāja, ka nekad nav redzējis skaistāku un jaukāku meiteni — ar tik zeltainiem un gariem matiem, ar tik zaļām acīm kā jūras dzelme. Savukārt Ginevra klusībā sprieda, ka nekad nav satikusi tik skaistu un varonīgu jaunekli.

Vārdu sakot, abi iemīlējās, un dažas dienas pirms došanās mājās karalis Arturs griezās pie karaļa Leodagāna, teikdams:

— Es lūdzu jūsu meitas Ginevras roku. Karalis Leodagāns atbildēja:

— Ja viņa ir ar mieru, tad es būšu pats laimīgākais tēvs pasaulē. Ginevra, vai tu dzirdēji? Kāda būs tava atbilde? Nosarkusi meitene teica:

— Apprecēdama karali Arturu, es būtu vislaimīgākā sieviete pasaulē.

Un tā tika noliktas kāzas, bet Arturs pirmo reizi juta, kā nodreb viņa sirds, jo viņš bija iemīlējies.

MERLINS UN VIVIĀNA

Tomēr viņš nebija vienīgais, kas iemīlējās. Ari burvis Merlins, neraugoties uz visu savu gudrību, bija pazaudējis sirdi. Kamēr Arturs gatavojās mājupceļam uz Kamelotu, Merlins bija devies pastaigā pa Broselandijas mežu, kas bija viens no skaistākajiem pasaulē. Tur, pie kāda avota ar kristāldzidru ūdeni viņš ieraudzīja sēžam brīnumskaistu meiteni ar gariem melniem matiem, sniegbaltu seju un lūpām kā ķiršu ogas. Merlinam bija jau krietni daudz gadu, gara bārda un nedaudz sa- kumpusi mugura. Lai tuvotos meitenei, viņš pārvērtās par jaunu pāžu (ar savu burvju māku viņš to spēja) un vaicāja tai:

— Kas jūs esat, jaunkundz?

— Esmu šīs zemes valdnieka meita, un mani sauc par Viviānu. Bet kas esat jūs? Vai es to drīkstētu zināt?

— Es esmu klejojošs pāžs, kas meklē skolotāju, lai iemācītos kādu amatu.

— Kādu amatu jūs gribat iemācīties?

— Tādu, lai varētu pacelt gaisā pilis un staigāt pa ūdens virsu, nesaslapinot kājas… Viviāna iesmējās un izsaucās:

— Tas nu gan būtu lielisks amats! Varbūt jūs varat man arī to iemācīt, tad es kļūtu par jūsu sievu, ja vien jums patīku.

— Vai jūs runājat nopietni?

— Protams.

Merlins paņēma nelielu zariņu un uzzīmēja zemē apli, tā izdarīdams vienu no savām burvestībām. Un, lūk, no meža iznāca dāmu un kungu pulciņš, kas, stabulēm un bungām skanot, virpuļoja ap viņiem, bet turpat blakus parādījās kristāla pils. Viviānai no brīnumiem iepletās acis un pavērās mute — tik pārsteigta viņa bija. Merlins, kas jau dega mīlas ugunīs, uzrunāja viņu:

— Vai redzat, Viviāna? Vai tagad gribēsiet kļūt par manu līgavu?

— Ak, jā! — meitene izsaucās.

— Jums gan jāzina, ka patiesībā neizskatos tāds, kādu jūs mani tagad redzat; es neesmu jauns pāžs, bet padzīvojis vīrs. Skatieties! To sacīdams, burvis pieņēma savu īsto izskatu. Viviāna paraustīja plecus un atteica:

— Tikai muļķa meitenes pievērš uzmanību izskatam. Es būšu jūsu līgava, kaut arī neesat ne jauns, ne skaists. Tomēr pasakiet, kas jūs esat īstenībā!

— Es esmu burvis Merlins.

— Nu es saprotu, kāpēc jūs spējāt paveikt tādus brīnumus! Ja jūs man iemācīsiet burt un pateiksiet, kā iegūt gudrību, es kļūšu jūsu sieva.

Merlins izvilka no azotes pergamenta gabalu un uzrakstīja uz tā dažus savus likumus.

— Sāciet ar to, — viņš teica, — un jūs kļūsiet gudra. Man tagad jādodas prom.

Taču es drīz atgriezīšos pēc jums!

— Es jūs gaidīšu! — meitene atbildēja. Viņi saskūpstījās, un laimīgais Merlins devās prom.

Ak, nabadziņš!

Lai būtu cik gudrs būdams, viņš nenojauta, ka līdz ar mīlestību atradis arī savu nelaimi.

GAVEINS

Tikām karaļa Leodagāna pilī bija palicis vienīgi Arturs, jo brāļi Bāns un Bors bija atgriezušies savās karaļvalstīs. Arī jaunais karalis grasījās doties uz Kamelotu un jau atvadījās no skaistās Ginevras, kad negaidīti ieradās burvis Merlins.

— Kādas ziņas nesat? — karalis vaicāja.

— Ser, ziņnesis atnesis vēsti, ka sakšu pagāni izkāpuši krastā pie Klarensas pilsētas, aplenkuši to un zvērējuši nogalināt visus tās iedzīvotājus.

Klarensa bija viena no Logres karaļvalsts pilsētām. Karali Arturu tas ļoti satrauca, un viņš izsaucās:

— Mums nekavējoties jādodas ceļā!

— Jā, tik tiešām, jo pilsēta nespēs ilgi aizstāvēties. Tomēr mūsu spēki ir pārāk vāji. Daudzi bruņinieki ir ievainoti cīņā pret karali Klaudiju, un sakšu ir tik daudz, ka viņi mūs noteikti sakaus. Mēs varētu lūgt palīdzību jūsu baroniem, bet, kamēr viņi ieradīsies, Klarensa būs jau iekarota un iedzīvotāji nogalināti.

— Labāk mirt kaujas laukā nekā ļaut, lai sakši ieņem Klarensu! — Arturs nebija atturams.

Karaspēks tomēr devās uz Klarensu. Visi bija norūpējušies, jo zināja, cik viņu spēki ir vāji. Vienīgi karalis nezaudēja ticību.

— Kā jūs spējat vēl smaidīt? — sers Kejs bija neizpratnē. — Varbūt mums atlicis dzīvot pavisam nedaudz.

— Brāli, mana sirds saka pretējo, — Arturs paļāvīgi atbildēja.

Nākamajā dienā viņi ceļā sastapa lielu jaunekļu grupu — visi bija grezni ģērbti un labi bruņoti.

Jaunekļi tuvojās un, pazinuši karaļa Artura karogus, nokāpa no zirgiem un nokrita viņa priekšā ceļos. — Lai Dievs jūs svētī, ser. Mēs jūs meklējām, lai stātos jūsu kalpībā. Es esmu Gaveins, un tie ir mani brāļi Garets un Gaheris, bet pārējie, —jauneklis turpināja, norādidams uz citiem, — ir Gores zemes karaļa dēli Iveins Baltrocis un Iveins Skaidrais, Sorgales zemes karaļa dēls Dodinels Mežonīgais, Estro princis Kejs un karaļa Brāna dēls Kehidīns, — un tā viņš nosauca visu jaunekļu vārdus citu pēc cita

— Esiet sveicināti! — karalis Arturs teica, un viņa sirdī ielija prieks. —

— Pirms jūs mani sveicināt, ser, — Gaveins piezīmēja, —jums jāzina, ka mans tēvs bija Lots, viens no dumpīgajiem baroniem, kurš sacēlās pret jums un krita šajā cīņā.

— Kaut arī Lots bija mans ienaidnieks, tomēr viņš bija drosmīgs vīrs, — Arturs atbildēja. — Esiet sveicināti! Kopš šī brīža jūs atrodaties manā kalpībā. Bet to, cik esat varonīgi, es drīz vien redzēšu, jo mēs dodamies kaujā ar sakšu pagāniem. Karalis Arturs velti netērēja laiku un iecēla visus jaunekļus bruņinieku kārtā. Tad viņš uzrunāja seru Keju:

— Vai redzējāt? Mūsu spēki bija nelieli, bet Dievs mums sūtīja palīdzību. Arturam uzticīgie vīri ļoti priecājās, ka Gaveins un citi jaunekļi viņiem pievienojās. Nākamajā rītā viņi bija tik tuvu pilsētai, ka to jau varēja saskatīt. Viņi apstājās liela, vēl nepļauta lauka malā.

Burvis Merlins, kas jāja ar lielu medību zirgu, pacēlās uz kāpšļiem kājās un ziņoja:

— Kungi, sakši mūs ir pamanījuši un dodas mums pretī! Viņu pulki ir nepārredzami! Karalis Arturs izvilka Ekskaliburu un iesaucās:

— Neļausim viņiem uzbrukt pirmajiem!

— Par Arturu un Ekskaliburu! — atsaucās bruņinieki. Piecirtuši piešus, viņi traucās pretī ienaidniekam.

Sakšu bija krietni vairāk nekā Artura bruņinieku, un viņi brāzās virsū kā jūras viļņi pret klintīm. Taču Artura kareivji cīnījās drosmīgi un piespieda sakšus bēgt. Viņiem palīdzēja arī pilsētas iedzīvotāji, uzbrukdami sakšiem no mugurpuses. No visām pusēm ielenkti, pagāni izbijušies muka uz jūru, pamezdami ievainotos un mirušos kaujas laukā. Daudzi noslīka, vispārējā juceklī mēģinādami sasniegt savus kuģus.

— Lai Dievs ir mans liecinieks, ser, — burvis Merlins iesaucās, — bet jaunie bruņinieki jums godam pakalpojuši un jo īpaši sers Gaveins, Lota dēls!

— Jā, bez viņiem mēs nebūtu guvuši uzvaru. Nāc tuvāk, ser Gavein, — Arturs aicināja. Jauneklis paklausīja, un karalis viņu apskāva. Saviļņotais sers Gaveins atbildēja:

— Ak, ser, jums nav neviena uzticīgāka par mani!

..

ARTURA UN GINEVRAS KĀZAS

Visi pilsētas iedzīvotāji sagaidīja karali Arturu, stāvēdami goda ierindā, un lūdza viņu uzkavēties ilgāk. Taču Arturs, redzēdams, ka Klarensai vairs briesmas nedraud, steidzās uz Kamelotu. — Ser, jūs gan ļoti steidzaties, — burvis Merlins sacīja. Un karalis viņam atteica:

— Jā, es gribu atgriezties pilī pie savas daiļās līgavas Ginevras, jo es cīnījos viņas vārdā.

Jau pēc mēneša Arturs un Ginevra dzēra kāzas. Pilsētā ieradās daudzi karaļi, baroni, bruņinieki, dziesminieki, burvji un virves dejotāji — ļaužu ka biezs, un tika sarīkoti lieliski svētki, kas ilga trīs dienas un trīs naktis.

IEMĪLĒJIES MERLINS

Pēc kāda laika Merlins paziņoja Arturam un Ginevrai, ka dosies ceļojumā. Sasniedzis Broselandijas mežu, viņš uzmeklēja savu skaisto, jauno un mīļoto Viviānu.

— Beidzot jūs esat ieradies, māns kungs! — meitene iesaucās. —Apsoliet, ka vairs ne- dosieties projām!

Rokrokā viņi pastaigājās pa mežu, teikdami viens otram mīļus vārdus, kamēr nonāca Diānas ezera krastā.

— Ak, kā es gribētu šeit sev māju! — Viviāna nopūtās.

— Jūs gribat sev māju? Jūs to dabūsiet! — burvis Merlins apsolīja.

Viņš uzvilka gaisā kaut kādas zīmes, un no ezera pacēlās brīnišķīga pils. Viviāna bija gluži mēma, bet burvis teica:

— Lūk, jūsu māja. To neredz neviens cits, tikai mēs abi un tie, kuriem ļausim to saskatīt.

— Ak, Merlin, es esmu pati laimīgākā sieviete pasaulē! Es jūs ļoti lūdzu, pastāstiet, kā jūs to darāt!

Merlins bija zvērējis, ka nevienam neatklās savu burvestību noslēpumus, vienīgi pašiem uzticamākajiem skolēniem. Taču viņš bija tik ļoti iemīlējies, ka neslēpa Viviānai neko un dienām un naktīm mācīja viņai burvestības un savu gudrību. Ak, lētticīgais! Viņš, kas spēja ieskatīties nākotnē, nebija sapratis, ka meitene viņu nemaz nemīlēja, tikai gribēja tam nozagt viņa noslēpumus un kļūt par tikpat lielu burvi kā viņš un varbūt vēl lielāku.

Kādu dienu viņa teica burvim Merlinam:

— Jūs man esat iemācījis ļoti daudz. Bet vai jūs varētu atklāt noslēpumu, kā ieslēgt cilvēku tornī tā, lai viņš no tā nekad neizkļūtu ārā? Pēc šī jautājuma Merlins sajuta sirdī tādu kā dūrienu.

— Ak, Viviāna, vai tik jūs nedomājat par cietumu man?

— Kā jūs tā varat runāt?!

— Es jums to iemācīšu, bet ne tagad, — burvis Merlins apsolīja, — tagad man jādodas uz Logres zemi. Gaidiet mani šeit! Kad es atgriezīšos, jūs uzzināsiet šo noslēpumu. Tā viņi šķīrās, un burvis Merlins atgriezās Artura galmā.

..

APAĻAIS GALDS

Karalis Arturs ļoti priecājās, ka Merlins ir atgriezies. Taču burvis septiņas dienas un septiņas naktis dzīvoja, ieslēdzies savā tornī kopā ar senajām burvju grāmatām. Beidzot viņš ienāca lielajā ieroču zālē, kur viņu jau gaidīja Arturs, karaliene Ginevra un viņu bruņinieki, un teica: — Ser, jūs droši vien zināt, ka Svētais Grāls, kauss, kurā savāca krustā sistā Jēzus asinis, tika atvests uz Britāniju un paslēpts kādā nezināmā vietā. Stāv rakstīts, ka šis kauss tiks atrasts un atradējs būs viens no jūsu bruņiniekiem.

Visi aiz saviļņojuma apklusa. Merlins turpināja:

— Turklāt stāv rakstīts, ka karaļa Artura bruņinieki pulcēsies šajā zālē ap lielu Apaļo galdu.

Pēkšņi noplaiksnīja zibens, atskanēja pērkona grāviens un parādījās liels Apaļais galds ar simt piecdesmit krēsliem. Uz katra krēsla ar zelta burtiem bija rakstīts tā bruņinieka vārds, kam tas domāts. Tikai vienam nebija uzraksta, jo tajā reiz sēdēs bruņinieks, kam lemts atrast Svēto Grālu.

— Tas, kurš uzdrošināsies apsēsties šajā krēslā ar grēku uz sirds, — Merlins bndināja,

— saņems Dieva sodu un mirs. Tas ir Briesmu krēsls. Un tagad, kungi, ieņemiet savas vietas! Visi apsēdās, bet neviens neuzdrošinājās ieņemt vietu Briesmu krēslā. Bruņinieki izņēma zobenus no makstim un zvērēja uzticību karalim.

..

DĀMA UN PUNDURIS

Pēc dažām dienām, kad karalis, apsēdies pie Apaļā galda, apspriedās ar saviem bruņiniekiem, zālē ienāca daiļa dāma ar mazu briesmīga izskata radījumu uz rokām. Tas bija noaudzis ar spalvām un bārdu, kuprains, līkām kājām un piedevām vēl šķielēja. Visi bija apjukuši un pārsteigti, turklāt likās, ka jaunā dāma jūt pret punduri īpašu maigumu. Viņa teica:

— Es jūs sveicinu, kungi. Mani sauc par Biannu, un es esmu karaļa Kalmadjē meita. Nāku no tālienes, lai lūgtu jūsu labvēlību.

— Runājiet, — karalis Arturs vēlēja.

— Tad, lūk, es jūs lūdzu padarīt par Apaļā galda bruņinieku savu draugu, ko turu rokās. Es nedrīkstu nosaukt viņa vārdu, taču viņš ir cēlies no dižciltīgas dzimtas. Šiem vārdiem sekoja smieklu šalts, jo likās pilnīgi neiespējami šo mazo briesmoni iecelt bruņinieku kārtā. Tomēr smiekli drīz apklusa, jo pēc dāmas aicinājuma zālē ienāca trīs grezni ģērbti ieroču nesēji: viens nesa mazu zobenu un vairogu ar trim zelta leopardiem un debesziliem kroņiem, otrs — mazas, grezni rotātas aizsargbruņas un zelta piešus, bet trešais turēja aiz iemauktiem kumeļu, kas nemierīgi dīžājās.

— Kas tās par burvestībām, Merlin? — karalis Arturs čukstus vaicāja. Burvis neatbildēja uz jautājumu, bet teica:

— Izpildiet šo lūgumu!

Tā Arturs iecēla punduri bruņinieku kārtā — kaut arī bez pārliecības sirdī — un pasniedza tam mazo zobenu. Punduris izturējās patiešām nevainojami. Visbeidzot viņš zvērēja uzticību karalim, atsveicinājās no visiem, ar dāmas palīdzību uzkāpa kumeļa mugurā un aizjāja. Viņi nebija necik tālu tikuši, kad lielajā mežā sastapa bruņinieku, kas pašlaik

kāpa liela kaujas zirga mugurā. Ieraudzījis Biannu, viņš iesaucās:

— Ak, redz, kur jūs esat, bet es jūs visur meklēju! Tagad sekojiet man!

Bianna izbijusies apstājās. Tad punduris bruņinieks panāca uz priekšu un teica:

— Kungs, šī dāma atrodas manā aizbildniecībā, labāk ejiet savu ceļu!

— Turi muti, ķēms! — bruņinieks uzkliedza. Punduris izsaucās:

— Jums būs jācīnās ar mani, ļaundari! Viņš izslēja pīķi, satvēra vairogu un, iecirtis kumeļam piešus sānos, devās uzbrukumā. To redzēdams, bruņinieks sāka smieties un tikai nedaudz pacēla vairogu, taču pundura pīķis ietriecās viņā ar tādu spēku, ka izsita to no segliem, un bruņinieks pusdzīvs nokrita zemē.

Tad punduris nokāpa no kumeļa un, pielicis zobenu bruņinieka kaklam, pieprasīja:

— Lūdz žēlastību, vai arī es tevi nogalēšu!

— Žēlastību! — bruņinieks dvesa.

— Tu to saņemsi, bet ar vienu noteikumu — tev tūlīt jādodas pie karaļa Artura kā viņa gūsteknim un jāpastāsta, ka tevi uzvarējis punduris, kurš tikko iecelts bruņinieku kārtā.

— Es zvēru, ka tā darīšu. Bruņinieks punduris un skaistā Bianna turpināja savu ceļu, bet pēc pāris stundām Kamelotas pils kalpotāji ziņoja karalim Arturam, ka ieradies ievainots bruņinieks un grib ar viņu runāt. Visi sapulcējās ap ievainoto un redzēja, ka viņa bruņas caururbis pīķa trieciens.

— Kas jūs esat, un kas jūs ievainojis? — karalis viņu iztaujāja.

— Ak, ser, es esmu karaļa Evadāna dēls, un mani ievainoja punduris, kurš tikko esot iecelts bruņinieku kārtā.

Tas bija liels pārsteigums visiem bruņiniekiem. Karalis Arturs klusām noteica:

— Tas gan ir dīvaini. Kas īsti ir šis punduris?

Tad priekšā iznāca burvis Merlins un svinīgi paziņoja:

— Tad ziniet, ka šis punduris ir karaļa Brangora Destrangora dēls. Vēl pavisam nesen viņš bija pats skaistākais jauneklis visā Britānijā un Bretaņā. Viņā iemīlējās kāda skaista dāma, kas zināja dažādas burvestības. Viņš to atraidīja, jo daiļava bija ļoti cietsirdīga un nežēlīga. Dāma atriebdamās pārvērta viņu par atbaidošu punduri, kādu mēs visi viņu redzējām. — Cik daudz noslēpumu mūsu brīnišķīgajā karaļvalstī! — karaliene satraukta izsaucās.

..

MERLINA AIZIEŠANA

Vasara bija gandrīz pagājusi. Apaļā galda bruņinieki bija veikuši daudzus varoņdarbus karaļa Artura un Ginevras vārdā. Visi dzīvoja laimīgi un apmierināti. Tikai burvis Merlins vienmēr klusēja un reti atstāja savu torni. Kādu dienu viņš negaidīti paziņoja karalim Arturam un karalienei Ginevrai, ka dosies projām — Šoreiz man ir tāda nojauta, ka es vairs neatgriezīšos.

— Neatstājiet mūs, es jūs lūdzu! — nobālusī karaliene centās viņu pierunāt. Merlins pašūpoja galvu.

— Es nevaru. Tas, ka man jādodas prom, ir rakstīts Likteņa grāmatā.

Arturs un Ginevra ilgi centās viņu atrunāt, bet galu galā ļāva Merlinam iet. Pēc pāris dienām burvis atstāja Kamelotu. Viņš aizgāja gluži viens kādā rudens dienā, kad zemi klāja bieza migla un no kokiem kā skumjas lietus lāses lēnām krita lapas.

SERA GAVEINA PIEDZĪVOJUMI

Bija apritējis gads kopš burvja Merlina aiziešanas. Sers Gaveins lūdza karalim Arturam atjauju doties viņu meklēt. Karalis piekrita, un sers Gaveins bruņinieku pavadībā atstāja Kamelotu. Katrs bruņinieks izvēlējās citu ceļu. Gaveins devās uz aukstajām ziemeļu zemēm. Viņa ceļojums jau ilga vairākas dienas, un tikai paretam viņš savā ceļā satika kādu mežcirtēju vai vientuļnieku. Gaveins visiem apjautājās, vai viņi nav redzējuši Merlinu, bet neviens neko nezināja. Nomākts viņš turpināja ceļu, līdz sastapa kādu dāmu. Gaveins bija tik ļoti iegrimis domās, ka pat nepamanīja viņu un nesveicināja. Dāma apturēja savu zirgu un uzsauca:

— Gavein, par jums runā, ka esat cildens bruņinieks, tomēr es pārliecinājos, ka esat īsts zemnieks, jo jūs pat nepasveicinājāt mani…

Gaveins nosarka un atbildēja:

— Jums taisnība. Es jūs lūdzu, piedodiet man!

— Nē, es nevaru jums piedot! — sadusmotā dāma atcirta. — Jūs kļūsiet tāds, kāds esat pelnījis būt, un pieņemsiet tā cilvēka izskatu, kuru pirmo sastapsiet savā ceļā! Gaveins šos draudus neņēma nopietni un atbildēja:

— Jūs zināt manu vārdu, bet kāds ir jūsējais?

— Viviāna, — teica dāma un aizjāja. Saule jau rietēja, kad Gaveins atkal kādu satika — viņam pretī jāja skaistā Bianna un punduris bruņinieks. Gaveins bija tā iegrimis domās, ka viņus pat nepazina. Tomēr viņš tos sveicināja, sacīdams:

— Lai Dievs ir ar jums!

— Lai Dievs jums palīdz, jaukais bruņiniek, — abi atbildēja.

Pēkšņi notika divkāršs brīnums: punduris atguva savu agrāko izskatu un kļuva par skaistu jaunekli, bet Gaveins pārvērtās par neglītu punduri! viņš juta, ka bruņas kļūst par lielām un bruņucepure noslīd uz acīm. Tad viņš paraudzījās lejup un viņam likās, ka atrodas kalna virsotnē! Gluži satriekts viņš norāpās no zirga un ar lielām pūlēm izķepurojās no savām bruņām.

— Ak vai, šī dāma bijusi burve! — viņš izsaucās. Gaveins pameta savu zirgu, kas nu tam bija par lielu, un turpināja ceļu kājām.

BURVJU GAISA CIETUMS

Ak, cik grūti nu bija seram Gaveinam tādā izskatā klīst pa mežu! Ļaudis, ko viņš satika ceļā, izsmēja viņu un neatbildēja uz jautājumiem. Kāds rupjš zemnieks pat padzina viņu ar kājas spērienu. "Ak, es nelaimīgais!" Gaveins domāja. "Tā es nekad neatradīšu burvi Merlinu! Es pat nespēju ar kādu cīnīties! Un kā es atgriezīšos Kamelotā? Vai man pietiks drosmes stāties karaļa Artura priekšā? Ak, cik mēs bijām cietsirdīgi, kad smējāmies par punduri bruņinieku! Bet kas ir šī Viviāna, kura tik bezsirdīgi uzsūtīja man tādu burvestību?" Tā viņš klīda pa mežiem un laukiem, velti meklēdams burvi Merlinu. Viņš gāja un gāja, līdz nonāca mežā. Pēkšņi viņš izdzirdēja, ka kāda balss to sauc. Gaveins skatījās gan pa labi, gan pa kreisi, atskatījās sev aiz muguras, bet nevienu neredzēja — tikai tādu kā miglu savā priekšā. Viņš paspēra soli un apstājās, šī migla bija līdzīga mūrim — tā neļāva iet tālāk. "Kas tie par brīnumiem?" bruņinieks prātoja, bet tūlīt pazina balsi un iesaucās:

— Merlin, Merlin! Vai jūs mani saucāt? Kur jūs esat?

— Ak, Gavein, es esmu ieslēgts daudz stiprākā cietoksnī nekā akmens tornis! Es atrodos burvju gaisa cietumā un esmu notiesāts šeit palikt līdz pat savai nāvei!

— Kas jūs tā nobūris?

— Meitene, kuru es mīlu un kurai pats iemācīju burvju mākslu!

— Kā sauc šo cietsirdīgo meiteni?

— Viņas vārds ir Viviāna. Bet tagad pastāsti, kāpēc tu esi pārvērsts par punduri! Ja es nebūtu burvis, tad nepazītu tevi!

— Ak, Merlin, tā ir tā pati sieviete, vārdā Viviāna, kas ieslodzīja jūs!

— Cik es biju nepiesardzīgs, iemācīdams viņai savu mākslu! Tagad esmu pazudis uz mūžīgiem laikiem! Neviens man nevar palīdzēt. Ardievu, Gavein! Atgriezies Kamelotā! Es tik ļoti mīlu Viviānu, ka labāk palieku šeit kā gūsteknis, nekā dzīvoju bez viņas. Piekodini, lai karalis Arturs vairs nevienu nesūta mani meklēt. Pasveicini karali, karalieni un visus Apaļā galda bruņiniekus!

Tie bija beidzamie vārdi, kas nāca no burvja Merlina mutes.

NODEVĪGIE BRUŅINIEKI

Tik noskumis kā vēl nekad, Gaveins devās prom no burvju gaisa cietuma un pameta Broselandijas mežu. Viņa nelaime bija pārmēru liela: viņš gan bija atradis Merlinu, bet nespēja aizvest atpakaļ uz Kamelotu, turklāt pats bija pārvērsts par atbaidošu punduri. Cik gan cieta sirds Viviānai, kas ieslodzījusi burvi un pārvērtusi viņu pašu līdz nepazīšanai!

Tā iedams, noguris un pazemots (iedomājieties, cik daudz pūļu viņam prasīja brišana pa dziļo sniegu!) Gaveins pēkšņi izdzirdēja palīgā saucienus. Viņš steidzās uz priekšu un ieraudzīja, ka divi bruņinieki piespieduši kādu dāmu nokāpt no zirga un grasās viņu aplaupīt. Gaveins nekavējoties metās uz priekšu un, aizmirsis par savu pundura augumu, uzkliedza: — Stāviet, nelieši! Jūs apkaunojat visu bruņniecību! Tūlīt atbrīvojiet dāmu vai arī…

To sacīdams, Gaveins atcerējās, ka ir kropls punduris, un tūdaļ apklusa. Bruņinieki nicīgi paraudzījās uz viņu un noprasīja:

— Kas tu tāds esi, izdzimteni?

— Es esmu Apaļā galda bruņinieks. Abi uzbrucēji izplūda skaļos smieklos.

— Ak, tad tu esi bruņinieks! Labāk vācies tūlīt prom, kamēr neesam tevi saminuši kā pretīgu tārpu! „ Gaveins jau gribēja atkāpties, taču pēkšņi atcerējās karaļa Brangora dēlu, kurš, būdams vēl punduris, nezaudēja dūšu, uzbruka karaļa Evadāna dēlam un uzvarēja to. "Ja viņš to varēja izdarīt, tad ari es to varu!" Gaveins nolēma, un viņam atgriezās drosme. Satvēris zobena rokturi ar abam rokām, viņš uzbruka bruņiniekiem.

Tie nebija gaidījuši kaut ko tādu un mēģināja noraut dāmai kaklarotu, tā ka Gaveins viņus pārsteidza nesagatavotus. Viens bija uz vietas beigts, bet otrs pārbijies atsprāga atpakaļ un pacēla zobenu. Tomēr Gaveins metās viņam virsū un droši vien būtu nogalinājis, ja dāma neizsauktos:

— Apstājieties!

— Ja jūs man nebūtu pavēlējusi, tad abi necienīgie bruņinieki nevarētu cerēt uz žēlastību, — Gaveins teica, pagriezies pret dāmu. — Viņi ne tikai uzbruka jums, bet nosauca mani par neglītu punduri!

— Bet vai tad jūs tāds neesat? — dāma zobgalīgi vaicāja.

Gaveins tik ļoti bija iekarsis cīņā, ka aizmirsa par savu pundura augumu. Dāmas vārdi atgrieza viņu īstenībā, zobens izslīdēja no rokām, un viņš nokāra galvu, tik tikko valdīdams asaras. — Nenokariet degunu, paraugieties manī labi! — dāma viņu mudināja. Gaveins skumji pacēla acis un ieraudzīja, ka izglābtā dāma ir tā pati Viviāna, kas pārvērta viņu par punduri. Tas viņu tā samulsināja, ka viņš vairs nevarēja pateikt ne vārda.

— Es esmu jums pateicību parādā, ser Gavein. Ko jūs man dotu pretī, ja es jūs padarītu tādu pašu kā iepriekš?

— Visu, kas man pieder! — sers Gaveins atbildēja.

— Es gribu, lai jūs man apsolāt divas lietas. Pirmkārt — vienmēr godbijīgi izturieties pret dāmām un nepiemirstiet tās sveicināt.

— Es zvēru, — sers Gaveins teica. Tad Viviāna piebilda:

— Otrkārt — nekad vairs nemeklējiet burvi Merlinu.

— Jaunkundz, to es nevaru apsolīt, pat ja man visu mūžu jāpaliek par kroplu punduri! Viviāna pasmaidīja.

— Tieši tādu atbildi es arī gaidīju! — viņa atteica, tad uzvilka gaisā noslēpumainas zīmes un negaidīti pazuda. Un kopā ar viņu izgaisa arī abi nodevīgie bruņinieki. Gaveins atkal kļuva par stipru un skaistu bruņinieku, kāds vienmēr bija bijis, un viņam līdzās parādījās lielisks zirgs. Viņš tūlīt uzlēca zirgā un cauri lielajam mežam jāja uz Kamelotu.

Gaveins atgriezās pili gan laimīgs, gan arī noskumis. Laimīgs tādēļ, ka nebija vairs punduris; noskumis tāpēc, ka bija jāpastāsta karalim Arturam par burvi Merlinu, kas nekad vairs neatgriezīsies, jo ir ieslēgts burvju gaisa cietumā, kur tam jāpaliek līdz savai nāves stundai. Turklāt viņš sevi ļāvis ieslēgt labprātīgi, mīlēdams skaisto un cietsirdīgo Viviānu.

Kad karalis Arturs uzzināja par Merlina likteni, viņš ilgi raudāja, vienatnē klejodams pa mežiem, kas apjoza pili. Tad viņš pavēlēja desmit dienas no vietas nerīkot viesības, nedzert vīnu un bruņiniekiem katru dienu apmeklēt baznīcu kailām kājām un bez zobena. Beigu beigās karalis sapulcināja bruņiniekus ap Apaļo galdu un teica: — Kungi, pieminēsim Merlinu savās lūgšanās, lai tad, kad pienāks viņa stunda, Dievs to pieņemtu debesīs. Bet galvenais, neaizmirsīsim, ko Merlins mums teica par mūsu uzdevumu meklēt Svēto Grālu. Tad visi nolieca galvas un klusībā lūdza Dievu.

Pagāja vairāki gadi, Apaļā galda bruņinieki kļuva plaši pazīstami ar saviem varoņdarbiem un drosmi karā, bet karaļa Artura slava izplatījās visā pasaulē. Taču bija kāda lieta, kas nomāca Arturu. Viņš nebija steidzies palīgā karalim Bānam no Benvikas, kad tam uzbruka ienaidnieks, tā ka Bāns krita cīņā un zaudēja savu valsti. Kad Arturs to uzzināja, viņš izjuta sirdsapziņas pārmetumus un desmit dienas pavadīja klosterī, nožēlodams grēkus.

SERA GAVEINA ATGRIEŠANĀS

JAUNEKLIS BEZ VĀRDA

Pagāja vēl daži gadi, un kādu dienu, īsi pirms vasaras saulgriežiem, Arturs, atgriezdamies no medībām, uz Kamelotas ceļa ieraudzīja neparastu gājienu. Neparastu ne vien tādēļ, ka neredzēti greznu, bet arī tāpēc, ka visi bija ģērbušies baltās drānās. Turklāt balti bija ne tikai bruņinieku apģērbi, bet arī viņu zirgi, sniegbalts plīvurs klāja dāmu, kas jāja gājiena priekšgalā, un aiz viņas jāja jauneklis baltās drānās.

Karalis Arturs bija ļoti pārsteigts. Viņš apstājās un vaicāja:

— Ak, kundze, kas jūs esat, ka mūs apžilbināt ar tādu baltumu?

— Lai Dievs jūs svētī, ser. Es esmu Ezera Dāma, un tā jūs varat mani saukt. Es esmu dzirdējusi par jūsu Apaļo galdu un tādēļ atvedu šo jaunekli, lai lūgtu viņu uzņemt jūsu varonīgo bruņinieku vidū. Jums jāzina, ka viņš ir karaļa dēls.

— Es labprāt viņu pieņemšu. Kāds ir viņa vārds? — karalis Arturs pajautāja.

— To es jums nevaru teikt, un viņš pats to ir aizmirsis.

— Tas ir diezgan savādi, taču mēs dzīvojam brīnumu laikmetā. Dosimies uz manu pili!

Kad viņi nonāca pilī, visi apbrīnoja baltās drānās tērptā jaunekļa skaistumu un iznesību. Viņš pavadīja visu nakti kopā ar seru Gaveinu un seru Dodinelu Mežonīgo, lūgdams Dievu Svētā Stefana baznīcā, un nākamajā rītā, saulgriežu dienā, viņu iecēla bruņinieku kārtā. Ezera Dāma atvadījās no karaļa un pirms došanās ceļā teica jauneklim bez vārda:

— Esiet mierīgs, mans dārgais draugs, tagad jūs esat bruņinieks un jau rīt kļūsiet slavens. Drīz vien jūs uzzināsiet, kas jūs esat un kā jūs sauc. Neaizmirstiet mani, jo es jūs audzināju kā miesīgu dēlu, un vienmēr paturiet prātā, ka galvenais ir ne no kā nebaidīties.

— Es izpildīšu visu, ko jūs man vēlējāt, — jauneklis atbildēja un noskūpstīja Ezera Dāmai roku, slacīdams to ar savām asarām. Pēc tam viņš atgriezās zālē pie Apaļā galda un atrada visus ļoti satrauktus. Bija pienākusi ziņa no Noantas princeses, uzticamas karaļa Artura sabiedrotās. Viņai bija uzbrucis Nor- tumberlandijas karalis. Princese lūdza kāda bruņinieka atbalstu, kas izaicinātu ienaidnieku karali uz divkauju un glābtu viņas valsti. Visi bruņinieki pieteicās iet palīgā, un karalis Arturs nezināja, kuru izvēlēties. Tad jauneklis bez vārda iznāca priekšā, nokrita ceļos un teica:

— Ser, sūtiet mani!

— Jūs? Bet, ja es nekļūdos, jūs vēl nekad neesat piedalījies cīņās?

Daudzi bruņinieki tūlīt iejaucās un piekrita karalim:

— Tas tiesa, jūs vēl esat pārāk nepieredzējis, lai dotos šajā cīņā, kurā var zaudēt dzīvību.

Jauneklis neatlaidās:

— Vienreiz taču jāpienāk manai pirmajai kaujai, un, ja arī es iešu bojā, tad karalim Arturam nebūs žēl, ka viņš zaudējis nepieredzējušu bruņinieku. Bet, ja mirtu kāds nojums, tad karalim nāktos apraudāt slavenu un drosmīgu bruņinieku.

Pie šiem vārdiem visi apklusa, bet karaliene Ginevra izsaucās:

— Labi teikts! Ser, sūtiet šo bruņinieku bez vārda, un lai notiek, kam jānotiek!

— Labi, mans draugs, dodieties ceļā, — karalis Arturs piekrita, — un atgriezieties kā uzvarētājs!

Jauneklis bez vārda noskūpstīja karaļa tērpa malu un, labi apbruņojies, devās prom no Kamelotas.

DIVI BRUŅINIEKI

Drīz vien bruņinieks bez vārda sasniedza No- antas princeses zemi. Tā bija pilnīgi izpostīta, ciemi nodedzināti, pa ceļiem klīda iebiedēti zemnieki, kas vairs nezināja, kurp doties. Debesīs riņķoja melnu kraukļu bari. Nortumberlandijas karaļa kareivji tobrīd bija ielenkuši kādu pili, un tā nu mūsu bruņinieks nemanīts nokļuva Noantas pilsētā. Viņš tūdaļ stādījās priekšā princesei un teica:

— Kundze, karalis Arturs sūta mani, lai es jūs aizstāvētu.

— Lai Dievs viņam to atmaksā! — princese izsaucās. — Rīt ienaidnieku karalis nāks pie manis ar izaicinājumu uz divkauju. Kāds ir jūsu vārds?

— Man ļoti žēl, kundze, —jauneklis atbildēja, — bet es jums to nevaru pateikt.

— Kādēļ gan? Varbūt jūs neesat dižciltīgais?

— Es esmu dižciltīgs, taču nezinu, kā mani sauc.

Pēc šiem vārdiem princese sāka uztraukties un vaicāja tālāk:

— Tad vismaz pastāstiet, kādās kaujās jūs esat uzvarējis.

— Es neesmu uzvarējis vēl nevienā kaujā, jo šī būs mana pirmā cīņa.

Princese nobālēja un apklusa, bet pie sevis nodomāja: "Kā gan karalis Arturs varēja man atsūtīt tik nepieredzējušu bruņinieku?"

— Lūdziet Dievu, mans kungs, un gatavojieties, — viņa skaļi teica, — jo rīt jums būs jācīnās.

— Tā es arī darīšu, kundze, — jauneklis vienkārši atbildēja un atvadījās. Princese jau apraudāja savu likteni (viņa bija pārliecināta, ka Nortumberlandijas karaļa cīnītājs nogalinās jaunekli un ka viņa zaudēs savu pilsētu), kad tika paziņots, ka pilij tuvojas kāds bruņinieks.

Un patiešām drīz princesei stādījās priekšā liels un stiprs vīrs ar skaistu, gaišu bārdu.

— Visu cieņu jums, kundze, — bruņinieks sveicināja. — Es esmu bruņinieks Kejs, karaļa Artura pusbrālis un senešals. Esmu ceļā uz Kamelotu, bet, jājot cauri jūsu zemei, redzēju, ka tā ir izpostīta un izlaupīta. Tādēļ nolēmu iegriezties pie jums, lai pārliecinātos, vai jums nevajag palīdzību.

— Ak, ser Kej, — princese atviegloti izsaucās, — jūs esat ieradies īstajā laikā. Viņa izstāstīja par bruņinieku bez vārda, kurš apgalvo, ka viņu sūtījis karalis Arturs.

— Neesmu dzirdējis, ka pie Apaļā galda sēdētu bruņinieki bez vārda, — sers Kejs atbildēja. — Es gribētu viņu redzēt, varbūt viņš ir viltvārdis vai kāds trakais. Seru Keju aizveda uz istabām, kur mitinājās bruņinieks bez vārda. Sers Kejs stādījās priekšā un tad vaicāja:

— Un kas esat jūs, mans kungs? Kāds ir jūsu vārds?

— Es nezinu, kā mani sauc, taču es droši zinu, ka esmu Apaļā galda bruņinieks.

— Es neesmu jūs redzējis pie Apaļā galda.

— Karalis Arturs iecēla mani bruņinieka godā tikai pirms dažām dienām un atsūtīja uz šejieni, lai es aizstāvētu Noantas princesi.

— Par to nevar būt ne runas. Tagad es esmu šeit un cīnīšos par viņu.

Sers Kejs sadusmojās, un pilnīgi iespējams, ka abi būtu ķērušies pie zobeniem, ja Noantas princese neiejauktos: — Dieva dēļ, lūdzu, nestrīdieties! Jūs abi varat aizstāvēt mani! Tieši tobrīd atskanēja tauru skaņas un pērkona grāvieniem līdzīgs troksnis. Nortumberlandijas karalis bija ieradies ar savu karaspēku pie pilsētas vārtiem.

— Nē, mans kungs, man ir karaļa pavēle, un es to pildīšu! — bruņinieks bez vārda neatkāpās.

NOANTAS TURNĪRS

Nortumberlandijas karalis bija liels, resns virs ar atbaidošu, sapinkatu bārdu un vanagu acīm. Viņš atjāja līdz Noautas pils vārtiem kopā ar bruņinieku melnā tērpa un uzsauca:

— Princese, sūtiet savu cīnītāju, lai viņš cinās ar manējo!

Princese no augšas atbildēja:

— Viena cīnītāja vietā es sutišu divus! Karalis pamāja, un no viņa karaspēka ieradās otrs bruņinieks. Ari tas bija ģērbies viscaur melnā.

— Mēs esam gatavi, princese! — karalis paziņoja. Tad atvērās pilsētas vārti un tajos parādījās sers Kejs un bruņinieks bez vārda.

Pirmais bija tērpies sarkana, bet otrais — baltā.

Ierunājās herolds:

— Kad es iepūtīšu raga. bruņinieki nostāsies viens otram pretī. Karu izšķirs šīs cīņas iznākums!

Visi četri bruņinieki sagatavojās un nolieca piķus. Noantas iedzīvotāji drūzmējās uz pilsētas mūriem un, elpu aizturējuši, raudzījās lejup.

Princese no bailēm drebeja un domāja: "Mana vienīga cerība ir sers Kejs. jo bruņinieks hez vardu droši vien zaudēs jau pirmajā sadursme."

Beidzot atskanēja raga pūtiens. Visi četri bruņinieki sagatavoja piķus, piecirta piešus un auļoja viens otram pretī nevaidama niknumā.

Piķi lūza kā skaidas, uz visam pusēm šķīda aizsargbruņu gabali. Sers Kejs izsita savu pretinieku no segliem, bet ari pats biju stipri ievainota un nokrita zemē. Toties bruņinieks bez vārda nogrūda zemē savu pretinieku, bet pats palika zirgā. No pilsētas mūriem atskanēja pārsteiguma un prieka saucieni.

TVimirs turpinājās — tu biju ciņa uz dzjvīhu un navi. Sers Kejs un viņa pretinieks izvilka zobenus un sāka cīnīties. Bruņinieks bez vārda izlēca no segliem un paziņoja: — Tas ir zem mana goda — cīnīties zirga mugurā ar pretinieku, kas stāv uz zemes! — un viņš izvilka zobenu. Sākās divkauja, un drīz vien viņa pretinieks lūdza žēlastību un padevās. Savukārt seram Kejam klājās loti grūti. Viņš bija smagi ievainots, viss noplūdīs asinīm, bet tomēr uzvarēja.

Noantas iedzīvotāji aplaudēja un guvileja. princese raudāja no prieku. Nortumberlandijas karalis, redzot, ka abi viņa cīnītāji ir sakauti, atzina sevi par uzvarētu un atkāpās kopā ar karaspēku. Tā tika izglābta Noantas zeme.

SARAĪDA UN TRĪS VAIROGI

Visi pulcējās ap bruņinieku bez vārda. Princese lūdza, lai viņš paliek. Tomēr jauneklis vēlējās atstāt pilsētu, lai dotos pretī savam liktenim. Pēc vairākām dienām viņš sasniedza upi, kas iezīmēja Noantas zemes robežas. Viņš bija izslāpis un nokāpa no zirga, lai padzertos pie upes. Tad viņš apsēdās zem kāda koka netālu no brasla un iegrima domās. Pēkšņi viņa priekšā parādījās bruņinieks zaļā tērpā ar dzelzs galvassegu, kas tam aizsedza seju.

— Piesargieties, ja uzdrošināsieties pāriet šo braslu! — tas uzsauca.

Bruņinieks bez vārda neizbijās.

— To mēs vēl redzēsim! — viņš atbildēja. Uzlēcis zirgā, viņš uzbruka nepazīstamajam bruņiniekam un izsita to no segliem, tā ka tas iekrita ūdenī.

Un tavu pārsteigumu! Krītot no zirga, bruņinieks pazaudēja savu bruņucepuri un pār viņa pleciem izplūda gaišu, garu un spožu matu vilnis, kas ieskāva maigu meitenes seju! Bruņinieks bez vārda palika gluži mēms, bet meitene pasmaidīja un iesaucās:

— Beidzot ir ieradies tas, kas ieņems Asaru cietoksni!

— Es nesaprotu, par ko ir runa, jaunkundz, taču man ļoti žēl, ka es jums uzbruku! — jauneklis nedroši teica.

— Ak, neraizējieties, es pat esmu ļoti priecīga! Jums jāzina, ka aiz šīs upes atrodas pils, kuru kādreiz sauca par Līksmo cietoksni, bet tagad dēvē par Asaru cietoksni, jo to ir ieņēmis ļauns karalis Briāns Salinieks. Viņš ir sagūstījis visus iedzīvotājus un nežēlīgi apspiež apkārtnes zemniekus. Vienīgi man izdevās izbēgt no pils, un, pārģērbusies par bruņinieku, es gaidīju pie šī brasla, kad ieradīsies pietiekami drosmīgs bruņinieks, lai palīdzētu cīņā pret karali Briānu.

— Un neviens vēl nav nācis?

— Kā nu ne! Bet visi nobijās no maniem draudiem un aizbēga, — meitene atbildēja. — Taču tagad es esmu pārliecināta, ka jūs man palīdzēsiet. Mani sauc Saraīda, bet kā sauc jūs?

— Ak, man nav vārda! — bruņinieks atbildēja.

Saraīda aiz prieka pateicībā pacēla rokas pret debesīm:

— Viss piepildās! Tad ziniet, ka šajā pilī atrodas burvju grāmata, kurā rakstīts, ka bruņinieks, kas atbrīvos Asaru cietoksni, atradīs tur savu vārdu. Sekojiet man! Meitene aizveda jaunekli uz kādu alu. Tur viņu sagaidīja kalpi. Tie palīdzēja novilkt aizsargbruņas, iedeva padzerties un pasniedza ēdienu, bet citi parūpējās par zirgu. Meitene sāka stāstīt:

— Asaru cietoksni apjož divi aizsargmūri. Ieeju katrā no tiem sargā desmit bruņinieki. Viņi ir pietiekami gļēvi un uzbruks tikai visi reizē. Tomēr nebaidieties! Paskatieties šurp…

To teikdama, Saraīda norādīja uz trim sudrabotiem vairogiem. Pirmajam bija uzkrāsota viena spilgti sarkana svītra, otrajam — divas, bet trešajam — trīs svītras. — Tie ir burvju vairogi, — Saraīda turpināja, — pirmais pavairos jūsu spēku par vienu vīru, otrais par diviem, bet trešais par trim. Bet tagad jums jāatpūšas. Rīt jūs gaida cīņa.

ASARU CIETOKSNIS

Nākamajā rītā bruņinieks bez vārda pazemīgi lūdza Dievu. Pēc tam viņš ļāva ietērpt sevi bruņās, uzkāpa zirgā, paņēma rokā vairogu ar vienu svītru un devās uz Asaru cietoksni, kas slējās kāda ezera krastā. Nonācis pie pils mūriem, viņš iepūta ragā.

Uz nocietinājuma parādījās nekrietnais karalis Briāns Salinieks un noprasīja:

— Ko jums vajag?

— Es gribu, lai jūs atstājat pili. Karalis Briāns sāka skaļi smieties un uzsauca:

— Panāc tik šurp, tad redzēsim!

Tūlīt pēc tam atvērās vārti un pa tiem izjāja desmit bruņinieki. Nekā neteikuši, viņi ar pīķiem uzbruka jauneklim bez vārda. Tā bija grūta cīņa: desmit pret vienu! Mūsu bruņiniekam izdevās atvairīt tiešu sadursmi, cērtot pa labi un pa kreisi. Juzdams, ka spēki izsīkst, viņš nometa pirmo vairogu un paņēma otro. Nogurums bija kā ar roku atņemts, un viņš cīnījās vēl varonīgāk nekā iepriekš, tā ka trīs atlikušie pretinieki nometa zobenus un padevas. Kā uz burvju mājienu pils vārti atvērās no jauna. Bruņinieks bez vārda iejāja pirmajā nocietinājumu lokā un nonāca pie otrajiem vārtiem, kur, gatavi kaujai, jau gaidīja desmit citi bruņinieki.

— Pagaidiet, mans draugs! — kāda balss sauca.

Tā bija Saraīda, kas piesteidzās kopā ar saviem pāžiem. Tie iedeva bruņiniekam jaunu zirgu un citu bruņucepuri, bet meitene pasniedza trešo vairogu ar trim koši sarkanajām svītrām.

— Jaunkundz, — bruņinieks šaubījās, — es apkaunoju sevi, cīnīdamies ar burvju vairogiem.

— Šeit viss ir apburts, — meitene atbildēja. — Paskatieties tur augšā! Jauneklis pacēla galvu un ieraudzīja, ka tieši virs vārtiem atrodas vara statuja ar milzīgu āvu rokās. Ja tas, kurš uzbruka pilij, paraudzījās uz statuju, tā tūlīt nolaida āvu. Tā arī notika — tikko jauneklis paskatījās uz statuju, tā āva krita lejā un savainoja vienu no desmit bruņiniekiem, bet pārējie gauži izbijās.

Jauneklis nezaudēja laiku un tūdaļ metās uzbrukumā. Drīz vien pils vārti atvērās un bruņinieku bez vārda steidzās apsveikt visi pilsētas iedzīvotāji.

..

EZERA LANSELOTS

Vakarā jauneklis uzrunāja Saraīdu:

— Jaunkundz, jūs man teicāt, ka šeit es atradīšu savu vārdu.

Meitene aizveda viņu uz pils klostera kapsētu, kur atradās daudzas kapavietas.

— Apskatiet labi visus uzrakstus uz kapiem, mans draugs, — Saraīda teica. Jauneklis tā arī darīja un pēkšņi ieraudzīja lielu marmora plāksni, kurā bija iegravēti vārdi: "Šo plāksni varēs pacelt vienīgi Asaru cietokšņa iekarotājs." Tad Saraīda teica:

— Karalis Briāns velti mēģināja pacelt šo plāksni. Viņš nebija pilsētu iekarojis, bet gan sagrābis.

Bruņinieks pastiepa roku un bez jelkādas piepūles pacēla marmora plāksni.

Zem tās atradās kapavieta ar šādu uzrakstu: "Šeit dusēs Ezera Lanselots, Benvikas karaļa Bāna dēls." Tā bruņinieks beidzot uzzināja savu vārdu.

LANSELOTS KARAĻA ARTURA GALMĀ

.

GAVEINA NOLAUPĪŠANA

Lanselots atgriežas Kamelota pie karaļa Artura. Tur viņu uzņēma ar lielu godu un sēdināja starp citiem bruņiniekiem ap Apaļo galdu. Visi viņu ļoti cienīja ne tikai tadēļ ka viņš bija gudrs un augstsirdīgs, bet gan tāpēc, ka Lanselots prata cīnīties ar pīķi un zobenu labāk par visiem. Viņš uzvarēja visos turnīros. Ļaudis sprieda: "Varbūt viņš ir bruņinieks bez grēka, kas varēs apsēsties Briesmu krēslā un atrast Svēto Grālu?" Tomēr Lanselots neuzdrošinājās ieņemt šo vietu, aizbildinādamies ar to, ka nav tās cienīgs. Cik drosmīgs Lanselots bija turnīros, tikpat varonīgs kaujas laukā. Karalis Arturs bieži devas karagājienos te pret pagāniem — skotiem, sakšiem vai kaledoniešiem, te pret citiem karaļiem, kas tīkoja sagrābt Logres karaļvalsti. Visos karos Lanselots bija cīnījies varonīgi un kļuvis gandrīz tikpat slavens kā karalis Arturs.

Viena no lielākajām Lanselota apbrīnotājām bija karaliene Ginevra. Tieši viņa sāka to dēvēt par " bruņniecības ziedu" un kā savas atzinības zīmi dāvāja jauneklim brīnumskaistu gredzenu, kuru viņš nekad nenoņēma no pirksta,

Visi bija Lanselota draugi, bet vissirsnīgākais kaut ari nedaudz vecāks, bija Gaveins. Gaveins vēl nekad nebija cinījies turnīrā ar Lanselotu, un daudzi klusībā domāja: "Kurš no abiem uzvarētu, ja tie cīnītos divkaujā " Likās, ka šim jautājumam jāpaliek bez atbildes. tomēr notika citādi. Bet nesteigsimies notikumiem priekša.

Kādā jaukā pavasara dienā Gaveins Lanselots un jaunais sers Galesīns pastaigājās pa Kamelotos mežu. Viņi bija izgājuši kājām, bez bruņām, bez ieročiem un, apsēdušies zem kāda ozola, mierīgi sarunājās. Pēkšņi pļavā iebrāžas milzīga auguma bruņinieks. Viņš piejāja pie trim draugiem, pagrieza zirgu pret Gaveinu un iesaucās: — Lūk, kur ir nodevējs! Pirms Gaveins paguva bilst kaut vārdu, bruņinieks sagraba viņu, uzmeta seglos un pazuda mežā.

Galesīns un Lanselots nespēja draugam palīdzēt, jo nebija apbruņoti. Viņi steigšus atgriezās pilī un ātri bija gatavi doties pa milža pēdām.

Drīz viņi tās ari uzgāja, bet krustcelēs pēdas atkal pazuda un abi nolēma doties katrs savā virzienā — viens uz austrumiem, otrs uz rietumiem.

GAVEINA CIETUMS

Milzīgais bruņinieks aizveda Gaveinu augstu torni, kas pacēlās milzu purva vidū aiz Logres karaļvalsts robežām. Tikko Gaveins spēra kāju tornī, tā viņa priekšā nostājās neglīta un izspūrusi sieva, kas kliedza:

— Beidzot tu samaksāsi par savu nodevību, Gavein!

— Es zvēru pie sava goda, — Gaveins atbildēja, — ka nekad nevienu neesmu nodevis!

— Tu melo, nelieti! Tu nogalināji manu dēlu! Viņš bija pats labākais bruņinieks pasaulē, tāpēc tu varēji viņu nogalināt tikai ar nodevības palīdzību!

Sieviete metās viņam virsū un iesita tik stipri, ka tam sāka plūst asinis. Tad viņa uzbrēca milzīgajam bruņiniekam: ' — Ko tu gaidi, Karadok? Met viņu cietumā! Īstenībā tas nebija nekāds cietums, bet gan dziļa aka, kurā čumēja un mudžēja čūskas un kukaiņi.

Čūskas viņam tinās ap kājām un koda, bet kukaiņi noklāja visu miesu. Tā pagāja vairākas dienas, un Gaveins saprata, ka viņu gaida šausmīgs gals. Līdz viņam nenonāca nevienas balss skaņa, viņš redzēja tikai mazu gaismas stariņu, bet čūskas un kukaiņi ne mirkli nedeva miera. Ar katru stundu viņš kļuva aizvien nespēcīgāks, jo pa brūcēm plūda asinis. "Ak, mans labais karali Artur," viņš domāja, "un jūs, mani dārgie Apaļā galda draugi! Ja jūs zinātu, cik nežēlīgs liktenis mani gaida! Es daudz labprātāk mirtu kaujas laukā, kalpojot savam karalim un karalienei, nekā šeit, pat nezinot, kādēļ esmu iemests čūskām par barību!" Gaveins vairs nespēja valdīt asaras, tās ritēja un ritēja pār vaigiem, bet pats viņš kļuva aizvien nevarīgāks.

Lanselots turpināja meklēšanu. Bija jau pienācis vakars, kad viņš izjāja klajumā, pa kuru tecēja strauts. Tur viņš ieraudzīja kādu jaunkundzi, kas izmisusi raudāja. Zemē mētājās salauzti šķēpi, aizsargbruņu gabali un saliekti vairogi, turpat gulēja divi beigti zirgi. Viss liecināja, ka šeit notikusi cīņa.

Ieraudzījusi Lanselotu, sieviete pietrūkās kājās un iesaucās:

— Apžēlojieties par mani!

— Nebaidieties, — bruņinieks laipni atbildēja un nokāpa no zirga. — Kādēļ jūs raudat? Kas šeit noticis?

..

— Ak, mans kungs, es raudu tāpēc, ka manus pāžus nogalināja kāds milzīga auguma bruņinieks ar zelta vairogu, uz kura uzzīmēts liels, zaļš lauva.

— Vai viņš bija viens? — Lanselots satraukti vaicāja.

— Nē, aiz viņa jāja vairāki ieroču nesēji, kuri bija sagūstījuši kādu vīru. Viņi to tik nežēlīgi sita, ka no brūcēm straumēm plūda asinis.

— Tas būs bijis Gaveins! — Lanselots izsaucās. — Vai jūs pazīstat šo ļauno bruņinieku?

— Līdz šim es viņu nebiju vēl redzējusi, bet domāju, ka tas ir Karadoks Milzis, Asaru torņa saimnieks.

— Un kur atrodas šis tornis?

— Ja jūs pavadīsiet mani līdz pilij, es jums izstāstīšu ceļu, mans kungs. Lanselots bija ar mieru dāmai pakalpot un pavadīja viņu pa meža taku līdz nelielai pilij. Tur dāma sasita plaukstas, vārti atvērās, un tūlīt parādījās vairāki pāži, kuri norūpējušies steidzās viņai pretī.

— Tūlīt sagatavojiet vislabāko vīnu šim bruņiniekam, kas tik laipni pavadīja mani līdz šejienei. Un jūs, mans kungs, sekojiet man. Jūs droši vien būsiet noguris, un jums vajadzīga atpūta.

Viņi iegāja pilī. Kalps atnesa kristāla kausu ar vīnu. Tikko Lanselots izdzēra kausu, tā iekrita dziļā miegā. Tad dāma pavēlēja:

— Aiznesiet viņu uz cietumu!

NODEVĪGĀ MORGANA

Šī dāma īstenībā bija Morgana, karaļa Artura māsa. Viņa bija tikpat daiļa cik ļauna. Burvju mākslu Morgana bija iemācījusies no Merlina. Taču viņa to izmantoja ļauniem nolūkiem, tā ka visi gan Britānijā, gan Bretaņā no viņas baidījās. Kad Morgana uzturējās Kamelotā, tad viņa mitinājās vienā no pils torņiem. Ap viņu vienmēr pulcējās melnā ģērbtas galma dāmas un uzticami kalpi. Tomēr viņa bieži mēdza noslēpties kādā alā vai arī šajā pilī, kur bija atvilinājusi Lanselotu (neviens nezināja, ka šāda pils pastāv). Dažkārt viņa uzturējās arī Avalonas salā, burvestību un maģijas vietā. Morgana visus apskauda, bet īpaši karalieni Ginevru, kura bija skaistāka, labāka un daudz vairāk mīlēta nekā viņa pati. Morgana bija nolēmusi darīt visu, lai sariebtu Ginevrai, un bija gatava pat pazudināt Logres karaļvalsti.

ASARU TORNIS

Nākamajā rītā Morgana pamodināja Lanselotu un teica:

— Ja jūs gribat zināt, tad es varēju likt jūs arī nogalināt. Tagad jūs esat mans gūsteknis un es neļaušu jums no šejienes ātrāk aiziet, pirms jūs man neatdosiet karalienes dāvāto gredzenu!

— Tas nekad nenotiks! — Lanselots sašutis izsaucās un piebilda:

— Kas jūs īsti esat, ja tik daudz zināt? Lanselots vēl nekad nebija redzējis Morganu un nepazina viņu. Morgana atbildēja:

— Par to jums galva nav jālauza. Taču jūsu draugs Gaveins gan vairs nekad netiks brīvībā.

— Kā jūs varat būt tik cietsirdīga?

— Es nepavisam neesmu cietsirdīga un, lai to pierādītu, esmu gatava noslēgt ar jums vienošanos: es jums ļaušu doties projām, bet ar vienu noteikumu — tikko jūs būsiet atbrīvojis Gaveinu, jums jāatgriežas atpakaļ pie manis kā gūsteknim.

Lanselots tik ļoti vēlējās atbrīvot Gaveinu, ka apsolīja atgriezties.- Tad Morgana pasauca divus kalpotājus. Tie aizveda Lanselotu līdz lielā purva vidum, kur pacēlās Asaru tornis, un atstāja viņu vienu. "Kā lai tieku tur iekšā?" Lanselots gudroja, raudzīdamies uz torni. "Visapkārt viens vienīgs purvs, un nav nevienas taciņas, pa kuru varētu tam tuvoties." Pēkšņi atvērās torņa vārti un pa tiem izjāja Karadoks Milzis. Lanselots aši paslēpās aiz koka un noskatījās, kā Milzis jāja pāri purvam uz meža pusi. "Tātad zem purva rāvas slēpjas stingrs ceļš, pa kuru var droši jāt ar zirgu!" Lanselots nosprieda. Kad Karadoks sasniedza cietzemi, Lanselots uzbruka viņam ar piķi, saukdams:

— Karadok, tu nolaupīji Gaveinu! Tev viņš tūlīt jāatbrīvo, vai arī es tevi nogalināšu! Milzu bruņinieks pagriezās pret Lanselotu, noskatīja no galvas līdz kājām un atbildēja:

— Kas tu esi, ka uzdrošinies izaicināt mani uz divkauju?

— Es esmu Ezera Lanselots.

— Lai notiek, bet tā būs tava pēdējā divkauja! To pateicis, Karadoks metās viņam pretī. Pīķi salūza, un viņi izvilka zobenus. Karadoks cirta tik stipri, ka zobens iestrēga

Lanselota bruņucepurē un viņš to nevarēja vairs izvilkt. Palicis bez zobena, Karadoks steidzās pāri purvam uz torni. Lanselots viņam sekoja. Karadoks kliedza: — Atveriet vārtus! — jo viņš labi saprata, ka tad būtu drošībā. Tai brīdī, kad Milzis grasījās šķērsot sava patvēruma slieksni,

Lanselots uzlēca viņa zirgā, satvēra Karadoku aiz pleciem un kopā ar to ieauļoja tornī.

Karadoks nolēca zemē un metās augšup pa kāpnēm, bet Lanselots no viņa neatpalika. Piepeši Milzis devās uz mazāku torni, ko ietvēra neliels grāvis. Tas bija Gaveina cietums. Grāvī atradās durtiņas, kas veda tieši uz čūsku pilno, dziļo aku. Nelietis bija nolēmis nogalināt Gaveinu!

Viņš pieplaka pie akas, pakampa milzīgu akmeni un grasījās to nomest uz nelaimīgā Gaveina galvas, taču piesteidzās Lanselots un paguva viņu satvert aiz rokas. Nu sākās cīņa uz dzīvību un nāvi. Karadoks bija daudz stiprāks un smagāks par Lanselotu. Vairākas reizes viņam gandrīz izdevās to ietriekt grīdā vai nožņaugt. Savukārt Lanselots bija veiklāks, tādēļ viņam allaž izdevās izvairīties. Beigu beigās ar labi tēmētu belzienu Lanselots iegrūda Karadoku akā. Krizdams viņš lauza kaklu un bija beigts. Kad Lanselots nokāpa akā, viņš atrada savu draugu Gaveinu ārkārtīgi nožēlojamā stāvoklī. Viņš to pacēla uz rokām, iznesa ārā un, uzlicis zirgā, veda prom no Asaru torņa. Kad viņi bija sasnieguši purva vidu, tornis ar lielu troksni sabruka un pazuda duļķainajā ūdenī.

LANSELOTA GŪSTNIECĪBA

Tuvākajā abatijā par Gaveinu parūpējās mūki. Viņš pamazām atguva spēkus un saviļņots pateicās Lanselotam par izglābšanu no briesmīgas nāves:

— Atgriezīsimies Kamelotā! Es visiem gribu izstāstīt, ko jūs esat paveicis manā labā. Jūsu slava kļūs vēl lielāka!

— Gavein, mans draugs, — Lanselots atbildēja, — es labprāt atgrieztos kopā ar jums, taču esmu apsolījis kādai dāmai, kuras vārds man nav zināms, ka tūlīt pēc jūsu izglābšanas došos atpakaļ pie viņas. Ceļš uz Kamelotu jums būs jāmēro vienam. Pasveiciniet karali, karalieni un visus bruņiniekus! Es ceru, ka drīz mēs visi atkal būsim kopā.

Tā abi draugi šķīrās: Gaveins aizjāja uz Artura pili, bet Lanselots atgriezās pie Morganas.

Morgana viņu sagaidīja ļoti laipni un sacīja:

— Es zināju, ka jūs turēsiet vārdu, jo esat īsts goda vīrs.

— Ak, kundze, labāk pasakiet, cik ilgi vēl būšu jūsu gūsteknis.

— Kamēr jūs man neatdosiet gredzenu, ko nēsājat savā pirkstā.

— Tad es no šejienes nekad vairs neizkļūšu, — bruņinieks nopūtās. Morgana noslēpumaini pasmaidīja. Kopš šī brīža Lanselots dzīvoja kā gūsteknis: viņš gan nebija iekalts važās un iemests pazemē, viņš pat varēja brīvi staigāt pa visu pili. Tomēr viņš nedrīkstēja tuvoties vārtiem, kurus sargāja ar pīķiem, zobeniem un dunčiem bruņoti sargi. Ko viņš, būdams neapbruņots, varēja iesākt pret tiem?

"Nu ko, ja nevaru izbēgt, tad nāksies tepat nomirt," Lanselots sprieda, "jo es nekad no laba prāta šai cietsirdīgajai dāmai neatdošu savas karalienes dāvāto gredzenu." Bīdamies, ka viņu varētu noindēt, Lanselots vairs nedzēra vīnu. Taču Morgana pazina dažāda veida burvju līdzekļus un, redzēdama, ka bruņinieks nolēmis pretoties, pievienoja dažus pilienus īpaša uzlējuma maizei, ko Lanselots katru vakaru ēda. Tā jauneklis iekrita dziļā miegā, bet burve to izmantoja, lai novilktu gredzenu un tā vietā uzvilktu citu, kas izskatījās gluži kā īstais.

Uz karalienes dāvātā gredzena bija redzams bruņinieks un dāma, kuri tur rokā sirdi. Taču figūriņas bija tik sīkas, ka, tikai abus gredzenus salīdzinot, varētu atrast atšķirības. Kad Lanselots atmodās, viņš redzēja, ka gredzens ir pirkstā, un viņam neradās nekādas šaubas. Viņš samierinājās ar domu, ka jāpaliek gūsteknim.

…

NEGLĪTAIS SIEVIŠĶIS

Drīz pie karaļa atnāca kāda sieviete — tik neglīta, kāda vēl nebija pilī redzēta.

— Ser, — neglītene teica, — mani pie jums sūta Ezera Lanselots.

Tad viņa izvilka no mazas somiņas gredzenu un nosvieda karalienei pie kājām, teikdama:

— Lūk, gredzens, ko jūs viņam dāvinājāt. Sers Lanselots to sūta atpakaļ un liek teikt, ka nekad vairs nespers savu kāju Kamelotā. Visi sašutuši pietrūkās kājās, bet karaliene Ginevra sāpēs iekliedzās. Sers Galesīns pacēla gredzenu un iesaucās:

— Tas nav iespējams, ka sers Lanselots tik nekrietni apvainotu karalieni!

— Domājiet, ko gribat, — atcirta neglītā sieviete un aizgāja.

Karaliene nespēja valdīt asaras. Karalis Arturs pavēlēja izsekot sievieti un atvest atpakaļ uz pili. Taču kalpotāji ceļā sastapa vienīgi Morganu, kas melna ēzeļa mugurā jāja uz Kamelotu. Viņi tai vaicāja par neglīto sievišķi, un Morgana tiem norādīja nepareizu virzienu.

— Gan mēs viņu noķersim! — kalpi sauca. Morgana tikai ļauni pasmīnēja un nomurmināja:

— Nekad jūs viņu nenoķersiet! Patiesībā viņa pati bija pārvērtusies par neglīto sievišķi.

LANSELOTA ATGRIEŠANĀS

Apaļā galda bruņinieki ne mirkli neticēja, ka sers Lanselots varētu apvainot karalieni, un lūdza karalim atļauju doties meklēt savu draugu. Daudzi.bruņinieki devās ceļā, tādēļ Kamelotas pilī iestājās grūtsirdīgs klusums. No karalienes Ginevras lūpām bija nozudis smaids, un Morganai tas sagādāja ļaunu prieku.

Tomēr viņa nebija iedomājusies, ka Lanselotam atradīsies aizstāve. Tā bija Ezera Dāma, vēl varenāka burve par Morganu. Ezera Dāma sapnī redzēja, ka Lanselots izmisis raud. Tad viņa paraudzījās zvaigznēs un, uzzinājusi, kas noticis, nekavējoties devās ceļā. Piepeši viņai priekšā nostājās pūķis. Tas bija šausmīgs nezvērs, klāts ar spožām zvīņām. Ezera Dāma pacēla rokas pret debesīm un izsaucās: — Atkāpies, Morgana! Tu labi zini, ka nevari mēroties spēkiem ar mani! Pūķis tūdaļ izzuda, jo patiesībā nebij nekas vairāk kā Morganas radīts tēls.

Pēc kāda laika Ezera Dāmas kalpi ziņoja, ka uzkalnā redzētas desmit lauvas. Dāma atkal pacēla labo roku un uzsauca:

— Atkāpies, Morgana! Dod man ceļu! — un desmit lauvas tūdaļ pazuda. Tā Dāma beidzot nonāca pie slepenās pils. Vārti bija vaļā, un tajos stāvēja burve Morgana, ģērbusies viscaur melnā.

Kādu laiku abas klusēdamas raudzījās viena otrā. Tad Ezera Dāma teica:

— Atbrīvo manu dēlu Lanselotu, Morgana! Tu zini, ka esmu pārāka par tevi! Es spēju tevi ieslēgt burvju gaisa cietumā uz mūžīgiem laikiem. Un es to izdarīšu, ja tu man pretosies!

Kad Ezera Dāma dusmojās, tā bija līdzīga nokaitētai dzelzij. Morgana izbijās, paklanījās un teica:

— Labi, es paklausīšu, bet ar vienu nosacījumu — lai neviens neuzzina, ka Lanselots ir bijis mans gūsteknis.

Tikko Lanselots ieraudzīja Ezera Dāmu, tā viņam acīs sariesās prieka asaras. Viņš nokrita tās priekšā ceļos un noskūpstīja apģērba malu. Ezera Dāma uzrunāja Lanselotu:

— Dodies tūlīt uz Kamelotu, mans dēls, bet nestāsti, ka tevi turējusi gūstā dāma! Saki, ka tevi notvēra pagānu barbari. Tad viņa piebilda:

— Es izlasīju zvaigznēs, ka tev būs daudz jācieš.

— Visi cilvēki cieš, — Lanselots atbildēja.

— Tiesa, taču tu piedzīvosi Apaļā galda beigas un redzēsi, kā beigsies burvestību un piedzīvojumu laiks, tāpēc tavas ciešanas būs tik lielas. Bet, starp citu, visam ir savs gals.

Pēc šiem vārdiem Lanselots ļoti noskuma. Tad viņš uzlēca zirgā un atgriezās Kamelotā. Tikai tur viņš uzzināja par gredzenu samainīšanu. Viņš nokrita ceļos karalienes priekšā, un viņa atdeva tam īsto gredzenu, bet bruņinieks zvērēja, ka vairs nekad neļaus to sev novilkt, pat ja tas viņam maksātu dzīvību.

Kopš tās dienas pilī atkal valdīja prieks un smaidi nenodzisa no galma dāmu un Apaļā galda bruņinieku sejām.

KARAĻA ARTURA DIŽENUMS

Apaļā galda bruņinieki piedalījās daudzos karos karaļa Artura vārdā, un viņu slava auga augumā. Tomēr daudzi, meklēdami Svēto Grālu, zaudēja dzīvību un vairs neatgriezās, tā ka brīžam ap Apaļo galdu sēdēja tikai daži bruņinieki, uz kuru lūpām bija viens vienīgs mēms jautājums: "Vai kāds no mums vispār atradīs Svēto Grālu? Un kurš uzdrošināsies apsēsties Briesmu krēslā?"

Kādu dienu bruņinieks Mozus saņēma drosmi un apsēdās šajā krēslā, taču viņu nogalināja zibens.

Starp Apaļā galda bruņiniekiem bija arī sers Mordreds, karaļa Artura brāļadēls, kurš cerēja pēc Artura nāves kāpt tronī. Viņš bija kalsns jauneklis, vienmēr bāls un nerunīgs, ļoti drosmīgs kaujā, bet arī ārkārtīgi nežēlīgs. Daudzi viņu nemīlēja, daudzi no viņa baidījās, jo zināja, cik viņš ir godkārīgs un viltīgs. Drīz mēs par viņu vēl runāsim.

Pagāja vēl kāds laiks. Karaļa Artura varenība un diženums auga līdz ar viņa gadu skaitu. Viņa gaišie mati un bārda kļuva sirmi, tie bija izauguši gari un kupli. Karalis Arturs vēl aizvien bija spēcīgs un varonīgs tāpat kā jaunībā, bet tagad viņam piemita arī sirmgalvja gudrība, tā ka to godāja visās rietumu zemēs. Arī karaliene Ginevra kļuva vecāka, bet bija tikpat skaista, un šķita, ka laika tecējums to neskar, it kā viņa būtu apburta.

SAZVĒRESTĪBA

Taču Morgana negribēja atzīt sevi par sakautu un dega nepacietībā sariebt karalienei Ginevrai, kuru viņa ienīda un apskauda aizvien vairāk. Skaudība ir ļaunas jūtas, kas lasāmas ari acīs, un Morgana labi mācēja lasīt cilvēku acīs. Tāpēc viņa drīz vien pamanīja, ka sers Mordreds apskauž karali Arturu, tāpat kā viņa apskauž karalieni Ginevru. Viņa atrada ieganstu, lai uzaicinātu jaunekli pie sevis, un teica viņam:

— Ser Mordred, vienā no burvju grāmatām es lasīju par jūsu likteni. Mordreds tūdaļ saausījās:

— Un ko jūs tur izlasījāt, kundze?

— Ka jūs nekad nebūsiet Logres karalis. Jauneklis nobāla un teica:

— Bet es taču esmu karaļa mantinieks!

— Jā, bet ne karalienes, kura pacentīsies iesēdināt tronī kādu no savas dzimtas. Piesargieties no Ginevras, mans draugs!

— Kā lai es to izdaru?

— Ja jūs vēlaties to zināt, tad paklausieties, ko es jums teikšu. — Un viņa atklāja Mordredam savu briesmīgo nodomu. Skaudība ir naida māte, savukārt bailes izraisa noziegumu. Mordreds tik ļoti apskauda Arturu un tik ļoti baidījās, ka nekļūs karalis, ka piekrita Morganas ierosinājumam:

— Es esmu kopā ar jums un darīšu visu, ko jūs liksiet!

Tā radās sazvērestība, ar kuru beidzās teiksmainais Apaļā galda bruņinieku laiks.

SAINDĒTAIS ĀBOLS

Morgana nogaidīja, kamēr sers Lanselots un sers Gaveins devās prom no Kamelotas. Pirmais — lai stātos pretī vikingiem, bet otrais — lai izpētītu lielu mežu. Tad viņa sazāļoja skaistu ābolu ar nāvējošu indi un ielika augļu grozā, kas stāvēja uz Apaļā galda, ap kuru sēdēja un pusdienoja bruņinieki. Viņa nodomāja: "Ļaunums rada ļaunumu. Gan jau kaut kas atgadīsies." Un kaut kas patiešām atgadījās. Karaliene Ginevra labā noskaņojumā sēdēja pie Apaļā galda kopā ar bruņiniekiem. Viņa pamanīja skaisto ābolu un paņēma, lai apēstu. Bet tad, ievērojusi, ka viņai līdzās sēž jaunais sers Patriss, teica:

— Es jums dodu šo skaisto ābolu kā savas draudzības zīmi.

— Un es šīs draudzības vārdā to apēdīšu, — bruņinieks atbildēja.

Viņš iekoda ābolā, nobālēja, pacēla acis uz debesīm un nokrita zemē ar sāpīgu vaidu. Pārvarējuši pirmo izbīli, visi steidzās viņam palīdzēt, taču saprata, ka jauneklis ir miris. Karaliene nočukstēja:

— Kas īsti ir noticis?

Neviens neuzdrošinājās atbildēt, bet Mordreds (kā viņam bija samācījusi Morgana) teica:

— Mēs visi to redzējām. Jūs esat nozāļojusi seru Patrisu.

— Kā jūs uzdrošināties kaut ko tādu apgalvot? — karaliene sašuta.

Mordreds nepalika atbildi parādā:

— Es varu visus piesaukt par lieciniekiem, jo visi, kas sēdēja ap galdu, redzēja, ka jūs iedevāt seram Patrisam ābolu un ka viņš, iekodis tajā, tūlīt nokrita zemē bez dzīvības zīmēm.

Visi klusēja, jo patiešām tā bija noticis. Protams, ja tur būtu bijis Lanselots, viņš aizstāvētu karalieni un neviens neuzdrošinātos viņam runāt pretī, Gaveins piespiestu ievērot mieru, saglabāt aukstasinību un kārtību. Taču nebija ne viena, ne otra. Mordreds, steigšus atstājis zāli, devās pie karaļa Artura un teica:

— Ser, jūs ir piemeklējusi liela nelaime. Jūsu sieva karaliene ir noindējusi seru Patrisu.

— Es tam neticu! — karalis izsaucās un steidzās uz zāli. Tur valdīja klusums — visi stāvēja kā sastinguši.

Vēl pēc brīža, atgriezies no gara ceļojuma uz ziemeļiem, zālē ienāca sers Madors De- laports, sera Patrisa brālis. Mordreds steidzās viņam pavēstīt:

— Ak, ser Mador, kāda nelaime jūsu ģimenei! Karaliene noindējusi seru Patrisu! Bāls kā krīts, sers Madors nomurmināja:

— Tas nevar būt!

Taču, ievērojis visu baiļpilno klusēšanu, nolaida acis un ieraudzīja zemē mirušo Patrisu. Viņš nokrita ceļos līdzās brālim un izmisis raudāja, bet pēc tam izvaicāja bruņiniekus par notikušo. Uzzinājis, ka saindēto ābolu patiešām iedevusi Ginevra, viņš pagriezās pret karalieni un iesaucās:

— Tad jūs esat nāves kalpone!

— Dieva dēļ, — Ginevra satriekta atbildēja, — ja es būtu zinājusi, ka auglis ir saindēts, es to nekad nevienam nedotu!

— Bet jūs to tomēr izdarījāt! Tā ir pārāk liela ļaunprātība!

To pateicis, sers Madors griezās pie karaļa:

— Ser, karaliene nodevīgi ir nogalinājusi seru Patrisu, un, ja viņa to noliedz, es esmu gatavs aizstāvēt savu taisnību ar pīķi un zobenu! Es prasu iespēju viņas vainu pierādīt cīņā!

Neviens karalis, pat ne slavenais Arturs nevarēja pretoties šai prasībai. Ginevra paraudzījās visapkārt, gaidīdama, ka kāds no bruņiniekiem pieteiksies viņu aizstāvēt pret seru Madoru Delaportu. Tomēr neviens neatbildēja uz viņas skatienu — visi stāvēja nodurtām galvām. Tad, pārvarējusi satraukumu, karaliene vaicāja:

— Mans karali, kāds būs jūsu lēmums?

Arturs atbildēja:

— Ja jūs, kundze, atzīstat sevi par vainīgu, tad jūs gaida nāve. Ja jūs turpretī noliedzat savu vainu, tad četrdesmit dienu laikā jums jāatrod kāds, kas gatavs cīnīties ar seru Madoru Delaportu, lai pierādītu jūsu nevainību. Karaliene piecēlās un teica:

— Es zvēru pie Dieva, ka esmu nevainīga. Pēc tam galma dāmu pavadībā viņa devās uz savām istabām.

KAMELOTAS TURNĪRS

Pagāja vairākas dienas. Kamelotā atgriezās Apajā galda bruņinieki, kuri bija vai nu devušies karos, vai meklējuši Svēto Grālu. Viņi uzzināja, ka karaliene Ginevra tiek apsūdzēta Patrisa nogalināšanā un ka viņa gaida cīnītāju, kas būtu gatavs aizstāvēt viņas godu. Tomēr neviens nepieteicās aizstāvēt karalieni, jo sers Patriss visiem bija dārgā piemiņā un neviens nespēja samierināties ar domu, ka viņam bijis jāmirst šādi. Gāja dienas, un karaliene kļuva aizvien nemierīgāka. Aizvien biežāk viņai uzmācās doma: "Vai tiešām man būs jāmirst, un neviens bruņinieks nenāks mani aizstāvēt?" Tā nu viņa raudāja kopā ar savām galma dāmām.

Kāda galma dāma mēģināja mierināt karalieni, teikdama:

— Manu karalien, sers Gaveins un sers Lanselots jums noteikti palīdzēs! Jūs redzēsiet!

Tomēr karaliene nebija pārliecināma:

— Sers Gaveins bija sera Patrisa brālēns. Kā lai viņš man palīdz, ja es, kaut arī negribēdama, esmu novedusi nāvē vienu no viņa ģimenes locekļiem? Lanselots gan mani nesavtīgi mīl, taču neviens nezina, kad viņš atgriezīsies. Vikingi ir briesmīgi karotāji, un diez vai viņam izdosies tik ātri tos sakaut! Ak, — Ginevra, asarām līstot, turpināja, — kaut es zinātu, kur viņš pašlaik atrodas, tad sūtītu ziņu, lai viņš tūlīt atgriežas!

Taču par Lanselotu un bruņiniekiem, kas devušies kopā ar viņu, nekas nebija zināms.

Dienas aizritēja cita pēc citas. Sāka jau gatavot turnīra laukumu, kurā izšķirsies karalienes liktenis. No visām Logres karaļvalsts un Britānijas malām nāca karaļi, baroni un bruņinieki, bet neviens nepieteicās, lai aizstāvētu karalieni. Karalis Arturs bija bezgala noskumis, un likās, ka viņš dažās nedēļās ir kļuvis par simts gadiem vecāks. Karali iepriecināja sera Gaveina atgriešanās, kuram viņš visu izstāstīja un tad vaicāja:

— Gavein, mans draugs, vai tiešām jūs pieļausiet, ka karalienei jādodas uz sārtu?

— Ser, mana sirds vai lūst žēlabās, tomēr tieši viņa ir iedevusi Patrisam saindēto ābolu, kas to nogalināja. Kā lai es tagad viņu aizstāvu pret savu ģimeni? Protams, ja jūs man pavēlēsiet, es paklausīšu.

— To es nekad nedarīšu, — karalis sadrūma.

Drīz pienāca turnīra diena. Visapkārt cīņas laukumam drūzmējās Kamelotas tauta, taču nebija dzirdami ne aplausi, ne uzmundrinājumi cīnītājiem. Sākās pirmās bruņinieku cīņas. Visu skati bija pievērsti seram Madoram Delapor- tam, kurš nekustīgi stāvēja savas telts priekšā ieroču nesēju vidū. Neviens neuzdrošinājās izaicināt viņu uz cīņu. Bija jau pusdienlaiks, kad pilsētā iejāja kāds bruņinieks. Viņš izskatījās ļoti noguris, kā pēc gara ceļa. Bruņinieks bija viens, bez ieroču nesēja, viņa vairogam nebija ģerboņa, bet trīs sārtas svītras. Nesteigdamies viņš aizjāja līdz turnīra laukumam, devās pie karaļa Artura un, nenoņēmis bruņucepuri, vaicāja:

— Es dzirdēju, ka šodien tiesā karalieni Ginevru, kuru apsūdz slepkavībā un nodevībā. Sakiet, kādi neprāta viesuļi sacēlušies Logres karaļvalstī!

Šos vārdus dzirdēja sers Madors un izsaucās:

— Bruņiniek, lai kas jūs arī būtu, es esmu šeit, lai apsūdzētu Ginevru par nodevīgu un negodīgu rīcību!

— Bet es esmu šeit, lai viņu aizstāvētu, — atsaucās bruņinieks. — Es pierādīšu, ka viņa ir nevainīga!

Pēdējā brīdi Ginevrai tomēr bija ieradies aizstāvis.

Daudzi un jo īpaši karalis Arturs par to priecājās. Arī Gaveins bija priecīgs, jo mīlēja karalieni, kaut gan bija zaudējis brālēnu. Atskanēja tauru skaņas, un heraldi paziņoja, ka sāksies izšķirošā divkauja. Ja uzvarēs sers Madors, tad karalieni atzīs par vainīgu un notiesās uz nāvi sārtā, bet, ja uzvarēs otrs bruņinieks (viņš vēl nebija atklājis savu vārdu), tad karalieni uzskatīs par nevainīgu.

Iestājās nāves klusums, abi cīnītāji nostājās viens otram pretī katrs savā arēnas malā. Visi satraukti vēroja notiekošo. Karaliene bija cieši sažņaugusi rokas, jo izšķīrās jautājums par viņas dzīvību vai nāvi. Kad senešals sers Kejs deva zīmi, bruņinieki nolieca pīķus un drāzās viens otram pretī. Nošķindēja bruņas, abiem saduroties, sers Madors tika izsists no segliem un nokrita zemē. Viņa pretinieks nekavējoties nolēca no zirga, izrāva zobenu un, neļāvis attapties, ievainoja to. Pielicis zobena smaili Madoram pie kakla, bruņinieks teica:

— Mador, tu labi saproti, ka nevari vairs turpināt cīņu. Tev tūlīt jāatsauc savi apvainojumi pret karalieni vai arī tu mirsi.

— Pasaulē ir tikai viens bruņinieks, kurš varēja mani tik ātri uzvarēt, — sers Madors atbildēja, — un tikai viens bruņinieks varēja būt tik cēlsirdīgs. Tas noteikti esi tu. Es atsaucu savus apvainojumus. Bruņinieks devās uz karaļa ložu un paziņoja, ka sers Madors Delaports ir atsaucis savus apvainojumus pret karalieni. Tad viņš noņēma savu bruņucepuri un izrādījās, ka tas ir sers Lanselots.

Uz brīdi iestājās dziļš klusums, bet pēc tam atskanēja priecīgi izsaucieni, ļaudis sāka aplaudēt un līksmoties, jo karaliene Ginevra bija glābta un sers Lanselots atgriezies Kamelotā.

MORGANAS INTRIGAS

Turpretī Morgana un Mordreds bija sadrūmuši un vīlušies, ka viņu nodoms izkūpējis gaisā. Abi atkal satikās, lai kopīgi izperinātu jaunu, šausmīgu viltību.

— Uzklausiet mani, ser Mordred, — Morgana teica, — ejiet pie karaļa un sakiet, ka Ginevra grib viņu nogalināt, lai varētu apprecēt Lanselotu. Tā viņa kļūtu par karalieni, bet Lanselots par karali.

Sers Mordreds šaubījās:

— Bet karalis man nekad neticēs!

— Un kā vēl ticēs —ja vien piebildīsiet, ka Ginevra nolēmusi viņu nogalināt miegā, iepilinot starp lūpām indes pilienus. Tāpat pasakiet viņam, lai pirms gulētiešanas paskatās zem karalienes spilvena, — un Morgana parādīja Mordredam mazu pudelīti.

— Tajā ir ārkārtīgi spēcīga inde. Es paslēpšu pudelīti zem Ginevras spilvena. Karalis to atradīs un noticēs…

Tā arī notika. Kad karalis vakarā atrada pudelīti ar indi zem karalienes Ginevras spilvena, viņš bija pilnīgi satriekts un iesaucās:

— Ak, Ginevra, es redzu, ka jūs labi pārzināt indes! Tātad tā ir tiesa: jūs saindējāt ābolu, kas nogalināja seru Patrisu! Un tagad gribat nogalināt arī mani, lai dāvātu kroni Lanselotam!

Ginevra pārbijās no šiem vārdiem un teica:

— Ak, ser, ko jūs ar to gribat teikt? Es neko nesaprotu no indēm!

Tomēr karalis negribēja tam ticēt un pavēlēja karalieni saņemt ciet un ieslodzīt tornī līdz tiesas dienai. Viņš pavēlēja apcietināt arī seru Lanselotu.

Tā pilnmēness nakts vidū karalieni vienkāršos ratos veda uz torni. Pēkšņi atskanēja zirgu pakavu klaboņa un zobenu šķinda. Bruņinieki atskatījās:

— Trauksme! — viņi izsaucās. — Kas nāk?

No tumsas iznira citi bruņinieki, un viens no tiem teica:

— Es esmu Ezera Lanselots! Atbrīvojiet karalieni!

Bija noticis tā: kāds no pils kalpotājiem, izdzirdējis karaļa teikto, tūlīt bija steidzies pie Lanselota un visu pastāstījis.

Lanselots nekavējoties sasauca uzticamākos draugus, kuriem pievienojās to biedri.

Uz Lanselota draudiem atbildēja Garets:

— Mēs izpildām karaļa pavēli, ser Lanselot! Mums ir arī pavēle arestēt jūs! Atdodiet savu pīķi un zobenu!

— Nāciet un ņemiet! — Lanselots atteica un pavirzījās uz priekšu. Kas to vairs var pateikt, vai viņš spēra šo soli draudēdams vai vēlēdamies nomierināt karalieni, bet tas bija kā signāls cīņai. Bruņinieki, kas vienmēr bija dzīvojuši kā brāļi, tagad pacēla cits pret citu zobenus. To redzēdams, Mordreds un viņa pavadoņi, kas vēl bija dzīvi, steidzās bēgt, pametuši ratus ar satriekto un raudošo karalieni.

BRĀĻU KARŠ

Pirmais pilī atgriezās sers Mordreds. Viņš žigli uzskrēja pa kāpnēm un ieradās pie karaļa Artura, viss klāts ar sviedriem un asinīm. Viņš steidzās pavēstīt:

— Ser, Lanselots un viņa draugi mums nodevīgi uzbruka, nolaupīja karalieni un aizbēga kopā ar viņu!

Sers Gaveins, kas stāvēja karalim līdzās, paraustīja plecus un teica:

— Patiesībā tas ir labi darīts.

Tad viltīgais Mordreds pagriezās pret viņu un uzkliedza:

— Labāk klusējiet, jo arī jūsu brāļus Gaheri un Garetu tur nogalināja!

Gluži ne savā prātā no šausmām, Gaveins ķēra Mordredam pie rīkles.

— Tu melo! — viņš kliedza. Taču Mordreds atbildēja:

— Aizejiet uz laukumu, un tad jūs redzēsiet, vai es meloju.

Gaveins aizsteidzās uz laukumu un tur (ak, briesmīgais skats!) ieraudzīja zemē guļam daudzus Apaļā galda bruņiniekus, viņu vidū arī savus mīļos brāļus. Viņš izpūsis raudāja, apskaudams un skūpstīdams abus mirušos jaunekļus, un tad dobjā balsī izsaucās:

— Lai tu esi nolādēts, Ezera Lanselot! Šeit un šajā brīdī es noliedzu savu draudzību ar tevi un zvēru, ka nelikšos mierā, pirms nebūšu atriebies!

Arī karalis Arturs ieradās laukumā, lika aizvest mirušos un pavēlēja visiem bruņiniekiem sapulcēties ap Apaļo galdu. Ak, nekad vēl nebija redzēta tik skumja sapulce! No simt piecdesmit bruņiniekiem ap galdu sēdēja tikai kādi sešdesmit. Trīsdesmit divi bija pievienojušies seram Lanselotam, bet pārējie — nogalināti. Karalim Arturam acis bija asaru pilnas, viņš pat nespēja parunāt. Viņa vietā runāja sers Gaveins:

— Sers Lanselots ne vien nodevīgi nogalinājis manus brāļus un vēl citus mūsu biedrus, bet arī nav pakļāvies karalim, atbrīvodams apsūdzēto karalieni. Mums nav citas izejas — atbilde uz tādu sacelšanos var būt vienīgi karš!

Tad ierunājās sers Kejs:

— Kungi, bet tās būs Apaļā galda beigas! Madors Delaports savukārt teica:

— Viens no ieroču nesējiem man ziņoja, ka Lanselots, karaliene un viņu piekritēji devušies uz Līksmo cietoksni, lai nostiprinātos šajā pilī.

Neviens vairs neteica ne vārda, jo visi zināja, ka Līksmo cietoksni nav iespējams ieņemt. Bet, tā kā bija nolemts pieteikt karu, tad karalis Arturs teica:

— Rīt mans karaspēks dosies uz Līksmo cietoksni un jūs jāsiet kopā ar mani.

LĪKSMĀ CIETOKŠŅA APLENKŠANA

Tikām Lanselots sāka pulcināt savus uzticamos draugus no Britānijas un aizsūtīja ziņnešus arī otrpus jūrai uz Bretaņu, Benvikas un Gallijas karaļvalsti, lai pilis tiktu nostiprinātas karam.

Pēc dažām dienām karaļa Artura karaspēks sasniedza Līksmo cietoksni un gatavojās aplenkumam. Tika būvēti nocietinājumi, aizsarggrāvji un teltis. Karalis Arturs pašlaik apspriedās ar saviem bruņiniekiem, kad viņam paziņoja par kādas dāmas vizīti. Karalis pavēlēja:

— Lai viņa ienāk.

parādījās svešā dāma un teica:

— Ser, mani pie jums sūta bruņinieks Ezera Lanselots un liek pateikt, ka šis karš taisnīgs. Viņš nogalināja sera Gaveina brāļus godīgā cīņā, bet karaliene ir nevainīga. Viņš lūdz jūs neuzsākt karu.

— Tas nekad nenotiks, — Gaveins iesaucās, tikko dāma bija beigusi. — ejiet un pasakiet Lanselotam, ka starp mums vairs nekad nebūs miera! Tad dāma atbildēja:

— Lai tā būtu. Taču burvis Merlins man mācīja, ka Benvikas karaļa Bāna cilts nepazīst sakāvi. Mani sauc Viviāna. — Tad viņa turpināja, ieskatīdamies Gaveinam acīs:

— Jums vajadzētu mani atcerēties, ser Gavein!

To pateikusi, viņa aizgāja. Karalis Arturs vaicāja Gaveinam:

— Ko šī dāma gribēja ar to teikt? Sers Gaveins samulsis meloja:

— Es nezinu.

Tomēr Gaveinu pārņēma ļaunas priekšnojautas, kad viņš atcerējās, kā tika pārvērsts par mazu un kroplu punduri. Nākamajā dienā pie Līksmā cietokšņa sākās cīņas. Tās bija ļoti asiņainas, krita daudzi bruņinieki. Visvairāk cieta Arturam uzticīgie vīri. Kaut gan Gaveins cīnījās ļoti drosmīgi, sers Estors, sers Laionels un sers Bors sasniedza karaļa Artura telti un izpostīja to. Kādā citā kaujā Lanselots satikās ar karali divcīņā un, nepazinis viņu, ar zobena cirtienu notrieca zemē no zirga.

— Lanselot, nocērtiet šim cilvēkam galvu, un jūs būsiet uzvarējis karā! — sers Estors sauca.

Tikai tad Lanselots ievēroja, ka izsitis no segliem karali Arturu. Viņš tūlit nokāpa no zirga, palīdzēja karalim piecelties un tikt zirgā un pēc tam noteica:

— Ser, citreiz esiet uzmanīgaks!

Pagāja divi mēneši, bet karaļa Artura karaspēks vēl aizvien nīka pie Līksmā cietokšņa. Karaliene bija bāla un izdilusi. Viņa bija gatava atgriezties pie karaļa Artura, ja tiks atsaukta melīgā apsūdzība. Tas tika izdarīts. No Līksmā cietokšņa iznāca sers Lanselots kopā ar karalieni baltā tērpā. Nonācis pie karaļa Artura, viņš teica: — Ser, es atvedu karalieni. Ja es nebūtu viņu aizstāvējis, tad viņu būtu sodīta nevainīga. Es jūs lūdzu atsaukt visas apsūdzības pret karalieni un uzņemt viņu, kā pieklājas. Saviļņotais karalis apskāva Ginevru. Viņš solīja pārtraukt aplenkumu, bet tad iejaucās sers Gaveins:

— Mēs no šejienes aiziesim vienīgi tad, ja tu, Lanselot, apsolīsi pamest Britāniju. Tomēr zini, ka tev nekur vairs nebūs miera, lai kur tu ari dotos.

— Lai Dievs stāv tev klāt, Gavein! — Lanselots atbildēja.

Viņš atgriezās Līksmajā cietoksnī dziļi noskumis un tūlīt devās uz kapelu, kur lūgšanās pavadīja visu dienu. Pēc tam viņš pasauca ieroču nesēju un pavēlēja aiznest savu vairogu uz Kamelotu, lai to piekārtu Svētā Stefana baznīcā pie sienas.

— Es nekad vairs neredzēšu ne šo pilsētu, ne baznīcu, kurā mani iesvētīja par bruņinieku, ne karalieni, kuru tik ļoti cienu, — Lanselots skumji teica.

Nākamajā dienā viņš uzkāpa zirgā, sasniedza jūras krastu un no turienes ar ātru kuģi devās uz Bretaņu. Lanselots bija ļoti bēdīgs un, redzēdams, kā attālinās sirdij tuvais krasts, čukstēja:

— Ak, mīļā zeme, lai Dievs tevi svētī! Te paliek mana sirds!

Pēc pāris dienām Lanselots sasniedza Bretaņu. Tur viņu kronēja par Gallijas un Benvikas karali. Daudzi varonīgi bruņinieki, vasaļi un baroni zvērēja viņam uzticību. Viņš tiem teica:

— Es novērtēšu jūsu uzticību karā, un tas ir pavisam tuvu!

Patiešām, sers Gaveins tik ilgi pierunāja karali Arturu, līdz viņš piekrita pieteikt karu Lanselotam. Viņš apbruņoja varenu karaspēku un sapulcināja iespaidīgu floti, lai uzsāktu karu pret Benvikas un Gallijas pilsētām. Bet Logres karaļvalsti, pēc savas māsas Morganas padoma, viņš uzticēja brāļadēlam Mordredam. Ak vai! Karalis Arturs pat nenojauta, cik nodevīgās rokās atstājis karalisti! Atvadoties karaliene Ginevra čukstēja:

— Mans dzīves draugs, lai Dievs jūs sargā un svētī! Tomēr es jūtu, ka mēs vairs neredzēsimies.

Flote devās ceļā un pēc dažām dienām sasniedza Bretaņu un Gallijas karaļvalsts krastus. Gaveins ierosināja:

— Aplenksim Gallijas pilsētu, ieņemsim to un izpostīsim!

Visi baroni viņam piekrita. Taču apspriede vēl nebija beigusies, kad Lanselota karaspēks tos pārsteidza ar uzbrukumu. Viņi cīnījās divas dienas no vietas gan uz sauszemes, gan jūrā, un atkal brālis nogalināja brāli, līdz karalis Arturs lūdza pamieru. Pēc tam viņš vēlējās tikties ar seru Lanselotu. Lanselots ieradās tieši no kaujas lauka, vēl notraipījies asinīm, un vaicāja:

— Ko jūs vēlaties, ser?

Sāpju pārņemtais Arturs klusēja, bet Gaveins tūlīt izsaucās:

— Lanselot, nodevēj un slepkava, mēs gribam izbeigt šo karu ar divkauju! Vai esi ar mieru?

— esmu ar mieru. Kas būs jūsu cīnītājs?

— Tas būšu es! — Gaveins paziņoja. Lanselots savukārt atbildēja:

— Es pats pārstāvēšu savu karaļvalsti. Līdz ritam!

Neviens neuzdrošinājās bilst ne vārda, jo divi varenākie Apaļā galda bruņinieki, kas bija dzīvojuši kā brāļi, grasījās cīnīties līdz pēdējai asins lāsei.

DIVKAUJA

Divkauja notika pēc dažām dienām līdzenā laukā jūras krastā. Tajā bija klāt karalis Arturs un visi Britānijas un Bretaņas baroni. Tik bēdīga un plaša sanāksme vēl nebija pieredzēta. Visi klusēja un stāvēja nodurtām galvām. Visu sirdis bija sažņaugušās bailēs un sāpēs. Vienam no abiem cīnītājiem būs jāmirst — kurš tas būs, sers Gaveins vai sers Lanselots? Tās bija sēras visai bruņniecībai. Lanselots ieradās, ģērbies viscaur baltā, bet Gaveinam bija zaļš tērps. Viņi bija pilnībā apbruņoti un jāja ar lieliem kara zirgiem. Pēc herolda zīmes tie metās viens otram virsū. Tik nikna cīņa vēl nebija redzēta. Pīķi salūza gabalos, abi jātnieki nokrita zemē, bet tūlīt piecēlās kājās un izvilka zobenus. Viņi cirta viens otram ar briesmīgu spēku.

Kad salūza arī zobeni, viņi turpināja cīņu ar vālēm. Aizsargbruņu gabali lidoja pa gaisu, galvassegas bija saplacinātas, asinis šķīda uz visām pusēm. Ļaudis skatījās šajā cīņā nerunīgi un satriekti. Nebija dzirdams ne mazākais vaids, kad Gaveins pēc Lanselota varenā sitiena saļima uz viena ceļa un, nespēdams uzreiz piecelties, brīdi ievilka elpu. Tad Lanselots viņam teica:

— Gavein, mans brāli, pietiks mums cīnīties!

— Nē! — Gaveins nebija ar mieru, kaut arī asinis viņam tecēja pa muti un degunu. — Vienam no mums ir jāmirst!

Un viņš atsāka divkauju, mezdamies virsū Lanselotam, bet tas ar vienu sitienu viņu atkal notrieca zemē. Tad Lanselots devās pie karaļa Artura, kas no sava troņa nobālis un satraukts vēroja divkauju, un teica:

— Ser, pavēliet, lai sers Gaveins pārtrauc cīņu, jo, ja viņš turpinās, tad mirs!

— Lai Dievs jūs atalgo par jūsu augstsirdību, ser Lanselot, bet Gaveins darīs, kā viņam labpatīk. Labāk atsakieties pats no cīņas!

— To es arī darīšu, jo vienmēr esmu jums paklausījis, — Lanselots atbildēja karalim un aizgāja.

Sers Estors bija neizpratne:

— Ko jus darāt? Nogaliniet Gaveinu, un jūs būsiet uzvarējis karā!

— Nē, Estor, es to nespēju. Labāk lai mani nogalina ar pīķa dūrienu sirdī, nekā liek nogalināt cilvēku, kas vairs nespēj aizstāvēties.

MORDREDA NODEVĪBA

Kad Lanselots atgriezās Gallijas pilsētā, visi apsveica viņu un ārsti brīnījās, kā viņš pēc tik smagiem ievainojumiem vēl nav miris. Taču sera Gaveina ārstiem nebija par ko priecāties, jo viņi labi redzēja, ka viņu kungam nav atlicis daudz laika. Nākamajā dienā, kad Gaveins vēl aizvien nebija nācis pie samaņas, pie krasta piestāja neliela laiva ar buru un no tās izkāpa ziņnesis. Tas prasīja, lai viņu nekavējoties aizved pie karaļa Artura. Ieradies pie karaļa, viņš nokrita ceļos un paziņoja:

— Ak, ser, notikusi liela nodevība! Jūsu brāļadēls Mordreds nav turējis vārdu —

viņš licis sevi kronēt par Logres karali un pieprasījis uzticības zvērestu no visiem baroniem un bīskapiem.

— Un kas noticis ar karalieni? — Arturs tūlīt vaicāja.

— Viņa aizbēga uz Līksmo cietoksni. Mordreds licis to aplenkt un zvērējis nogalināt karalieni.

— Asinskārais nelietis! — karalis Arturs izsaucās, un viņā atgriezās senā kvēle, kas likās jau zudusi. Viņš pavēlēja, lai bruņinieki nekavējoties kāpj uz kuģiem un atgriežas Logrē. Tā viņš beidza karu pret Lanselotu un atstāja Gallijas karaļvalsti un Bretaņu.

SERA GAVEINA NĀVE

Gaveins atguva samaņu tikai atklātā jūrā. Viņš atvēra acis un, pagriezis vaska bālos eju, tūdaļ vaicāja:

— Kur mēs atrodamies?

— Esam jūrā, Gavein, — atbildēja karalis Arturs, kas tūlit bija atsteidzies pie viņa guļvietas. — Mēs atgriežamies dzimtenē, jo Mordreds mūs ir nodevis un licis kronēt sevi par Logres karali, pieprasidams uzticības zvērestu no visiem baroniem un bīskapiem.

— Ak, ser, cik grūti man tagad aiziet no dzīves! — Gaveins nočukstēja. — Es gribētu vēl cīnīties par jums, taču jūs redzat, ka vairs nespēju.

Gaveins apklusa, tad, gari nopūties, turpināja:

— Tas bija neprāts, kas dzina mani cīnīties ar Lanselotu. Tagad es, tāpat kā visi, kam nāve ir tuvu, skaidri redzu — Lanselots nekad nevienu nav nodevis. Paziņojiet viņam, ka es rūgti nožēloju savus apvainojumus un uzskatu viņu par pašu godīgāko bruņinieku pasaulē! Lūdziet palīdzību seram Lanselotam un glābiet savu kroni!

To pateicis, sers Gaveins nomira. Tai brīdī debesis satumsa, un likās, ka arī tās grib apraudāt Gaveina nāvi: sāka līt kluss un spēcīgs lietus. Tonakt karalis Arturs ilgi raudāja. Viss liecināja tikai par vienu — lielo piedzīvojumu un burvestību laiks gāja uz beigām.

SOLSBERIJAS KAUJA

Kad sers Mordreds uzzināja, ka karalis Arturs atstājis Bretaņas krastus un atgriežas dzimtenē, viņš ļoti izbijās un steidzās pie Morganas pēc padoma. Morgana viņu pamācīja:

— Saņemiet ciet Ginevru un turiet kā savu ķīlnieci. Pēc tam lūdziet palīdzību sakšu pagāniem un steidzieties uzbrukt Arturam, tikko viņš būs atbraucis, kamēr viņam uzticīgie bruņinieki nav paguvuši tam pievienoties! Mordreds tā arī darīja un steidzās uz jūras krastu, kur nonāca tieši tai brīdī, kad karalis Arturs grasījās izkāpt malā. Mordredam bija

divreiz lielāks karaspēks nekā karalim Arturam, un viņš savus karavīrus bija izkārtojis desmit rindās. Taču karalis Arturs nezaudēja dūšu. Viņš nostājās sava karaspēka priekšgalā, izvilka slaveno Ekskaliburu un devās uzbrukumā. Sākās liela kauja, vislielākā kauja Apaļā galda laikā. Zeme ātri kļuva sārta no izlietajām asinīm. Brīžam virsroku guva karalis Arturs, brīžam — Mordreds. No kuģa kāpa bruņinieki un kareivji un tūlīt devās uzbrukumā, bet no uzkalna nāca sakšu ordas un gāja pretuzbrukumā. Cīņu uzplūdiem sekoja atplūdi, un pat debesis bija sārtas, it kā tās būtu piesūkušās ar zemē izlietajām asinīm.

Visbeidzot sākās sadursme starp tām kareivju rindām, kas pavadīja pretinieku vadoņus. Kad karalis Arturs ieraudzīja savu nodevēju brāļadēlu, viņš draudēdams un kliegdams devās tam pretī, izlaužot sev ceļu ienaidnieku rindās kā pļāvējs labības laukā. Mordreds nebēga, gluži pretēji — viņš uzbruka pirmais. Kaut arī jau krietni gados, tomēr karalis Arturs cieši turējās seglos un deva atbildes cirtienu.

Kauja bija tik briesmīga, ka no Apaļā galda bruņiniekiem dzīvi palika tikai četri vīri — sers Kejs, sers Dodinels Mežonīgais, Dodels Giflets un Lukans. Visi bija ievainoti, bet vissmagāk Dodinels.

Viņš tomēr uzbruka Mordredam, bet tas ar vienu zobena vēzienu nocirta Dodinelam galvu. Tūlīt uz priekšu devās sers Kejs, bet arī viņš tika nogalināts. — Ak, mans Dievs, kāpēc tu pieļāvi, ka sers Kejs mirst tādā nāvē? — karalis Arturs iekliedzās. Tad viņš nogalināja saksi, izrāva pīķi un auļoja Mordredam virsū, caurdurdams viņu vairākās vietās. Pirms nāves Mordredam tomēr vēl pietika spēka iegrūst savu zobenu karaļa krūtīs. Kad dzīvi palikušie bruņinieki, sers Giflets un sers Lukans, redzēja, ka karalis nokrīt zemē nāvīgi ievainots, viņi satvēra zobenus un metās niknā uzbrukumā, šajā kaujā gāja bojā visi Mordreda sabiedrotie, bet arī visi karaļa Artura uzticamie vīri te atrada savu nāvi.

ARTURA NĀVE

Lielajā līdzenumā starp jūru un pakalniem gulēja vienīgi kritušie bruņinieki un viņu zirgi. Sers Giflets un sers Lukans sāka meklēt savu karali un bija ļoti pārsteigti, atraduši viņu sēžam uz kāda akmens, nevis jau mirušu. Sers Giflets uzrunāja viņu:

— Ser, kā jūs jūtaties?

— Es drīz miršu, — Arturs atbildēja. — Taču es negribu mirt šeit. Palīdziet man aiziet līdz jūrai!

Abi bruņinieki palīdzēja viņam tikt zirga un, katrs no savas puses balstīdami, paši aizvien vairāk zaudēdami spēkus, sasniedza nelielu kapelu jūras tuvuma. Tur sers Lukans no iegūtajiem ievainojumiem nomira, bet Arturs iegrima lūgšanā.

— Iesim tuvāk jūrai, — beidzis lūgt, viņš teica. Tur viņš ar milzīgu piepūli izvilka no maksts ar asinīm klāto Ekskaliburu un teica:

— Ser Giflet, ņemiet manu zobenu un ejiet pāri tam uzkalnam. Tur jūs redzēsiet nelielu ezeru. Iemetiet tajā Ekskaliburu un pēc tam atgriezieties pie manis.

— Es izdarīšu, kā jūs vēlaties, mans karali, — atbildēja bruņinieks un, tik tikko vilkdams kājas, nonāca otrpus uzkalnam. Tur atradās mazs ezeriņš. Viņš jau grasījās iesviest tajā Ekskaliburu, bet viņam pietrūka drosmes un viņš iesvieda ūdenī savu zobenu. Pēc tam bruņinieks atgriezās pie Artura, kas tam vaicāja:

— Vai jūs izpildījāt manu vēlēšanos?

— Jā, — sers Giflets atbildēja.

— Un kas notika?

— Zobens nogrima ūdenī.

— Ak, Giflet, man drīz jāmirst, un jūs man darāt pāri. Ejiet un izpildiet manu pavēli! Bruņinieks vēlreiz atgriezās pie ezera, bet viņam atkal pietrūka drosmes iesviest Ekskaliburu ezerā, un tā vietā viņš iemeta zobena makstī. Pēc tam viņš atgriezās pie karaļa, kas tam vaicāja:

— Vai jūs man paklausījāt? Ko jūs redzējāt?

— Neko. Zobens nogrima ūdenī. Kas gan man būtu jāredz?

— Giflet, Giflet, jūs sāpināt mirstošo. Ejiet un paklausiet!

Sers Giflets atkal atgriezās pie ezera un šoreiz paklausīja, iemezdams Artura zobenu ezerā. Un kāds brīnums! Tikko Ekskaliburs skāra ūdens virsu, tā no ezera parādījās roka, satvēra zobenu, pavēcināja trīs reizes, un pēc tam viss pazuda zem ūdens. Giflets atnāca atpakaļ pie karaļa un izstāstīja, ko bija redzējis. Arturs pasmaidīja un nomurmināja:

— Tagad, Giflet, ejiet un ļaujiet man nomirt.

Bruņinieks paklausīja un, asaras liedams, aizgāja. Viņš vēl ne cik tālu nebija ticis, kad pēkšņi sāka plosīties negaiss. Lietus bija tik spēcīgs, ka seram Gifletam nācās meklēt patvērumu zem ozola kādā uzkalnā. No turienes viņš pamanīja, ka krastam tuvojas kuģis. No kuģa nokāpa dažas dāmas (viņam likās, ka starp tām bija ari Morgana), pacēla Artura ķermeni un aiznesa uz kuģi. Kuģis nekavējoties atkal devās jūrā un pazuda aiz horizonta. Stāsta, ka tas aizpeldējis uz Avalonas salu, kur karalis Arturs esot apglabāts.

LANSELOTA ATGRIEŠANĀS

Kad sers Lanselots uzzināja, kas noticis Logres karaļvalstī, viņš nerunāja vairs ne vārda un veselu dienu viens pats klīda pa Gallijas mežiem. Tad viņš atgriezās savā karaļvalstī un pavēlēja sagatavot kuģus, lai pēc iespējas ātrāk dotos uz Britānijas krastiem.

Ceļojums bija ārkārtīgi bēdīgs, jo Lanselotu nemitīgi urdīja viens vienīgs jautājums: "Vai tiešām karalis Arturs ir miris? Vai tiešām apdzisis bruņniecības spīdeklis? Un kas noticis ar manu dārgo karalieni, skaisto Ginevru?"

Visbeidzot kuģi piestāja Britānijas krastos, tieši pie Solsberijas līdzenuma, kur bija notikusi kauja. Malā izkāpa Lanselots, sers Estors, sers Laionels un citi viņu domubiedri. Viņi lēnām virzījās uz priekšu. Cik nožēlojams skats! Lanselots ilgi klejoja pa šo lauku, slaucīdams asaras un klusībā prātodams: "Varbūt tie ir sera Sagramūra ieroči? Un varbūt šis galvaskauss piederējis seram Seguradam? Cik skumjš liktenis! Ja visi ir miruši, tad līdz ar viņiem ir beidzies viss — gan brīnumi, gan piedzīvojumi!"

Nākamajā dienā Lanselots devās uz kapelu jūras tuvumā, lai pielūgtu Dievu, un tur viņš sastapa dievbijīgu mūku, kas viņam teica:

— Ser Lanselot, jums jāzina, ka tieši šajā vietā karalis Arturs atdeva savu dvēseli Dievam. No viņa uzticamajiem bruņiniekiem izglābās tikai viens, sers Giflets Dodels. Tomēr arī viņš bija tik smagi savainots, ka pēc desmit dienām nomira.

— Un karaliene? Kas noticis ar karalieni Ginevru? — Lanselots vaicāja.

— Viņa bija patvērusies Līksmajā cietoksnī, bet, uzzinājusi par kaujas iznākumu, karaliene cietoksni atstāja un kļuva par Svētā Klarensa klostera mūķeni. Lanselots ar smagu sirdi izgāja no kapelas un ļāva, lai zirgs pats izvēlas ceļu. Tā viņš klejoja veselu dienu. Tuvojās vakars, sers Estors, kas pavadīja Lanselotu, ievaicājās:

— Kurp jūs gribat doties, mans mīļais draugs? Mēs pārāk ilgi klīstam bez mērķa.

— Tev taisnība, — Lanselots atbildēja.

— Ir pienācis laiks. Atgriezies ar visiem vīriem Gallijas karaļvalstī. Es ieceļu tevi par tās karali.

Sers Estors pārsteigts un apjucis nokāpa no zirga un vaicāja:

— Bet kas notiks ar jums?

— Viss Dieva rokās, — atbildēja saviļņotais sers Lanselots. Ar asarām acīs viņš apskāva savus draugus un tad turpināja ceļu vienatnē

-

LANSELOTA GALS

Pēc dažām dienām Lanselots nonāca pie sena klostera. Viņu sagaidīt iznāca divdesmit mūki baltos tērpos. Tie visi bija slaveni bruņinieki, kas bija sapratuši, ka pēc Solsberijas kaujas viss ir beidzies. Tāpēc viņi bija patvērušies šajā klosterī, jo gribēja sagatavoties brīdim, kad būs jāstājas paša lielākā karaļa — Dieva priekšā. — Es darīšu tāpat, — Lanselots nolēma. Tur viņš arī saņēma ziņu par karalienes Ginevras nāvi, un tur pēc lūgšanām un pārdomām viņš atdeva savu dvēseli Dievam. Viņu aizveda uz Līksmo cietoksni un apglabāja. Pils ļaudis, kā arī tuvējās apkārtnes zemnieki katru dienu nolika ziedus uz Lanselota kapa.

Līdz ar Lanselota nāvi beidzās brīnumainais karaļa Artura un Apaļā galda bruņinieku laiks…

Content

Martelli Stelio Apaļā galda bruņinieki

ZOBENS KLINTS BLUĶĪ

LOGRES KARALIS

EKSKALIBURS

ARTURA UZVARA

KARŠ AR BĒDU ZEMES KARALI

SKAISTĀ GINEVRA

MERLINS UN VIVIĀNA

GAVEINS

ARTURA UN GINEVRAS KĀZAS

IEMĪLĒJIES MERLINS

APAĻAIS GALDS

DĀMA UN PUNDURIS

MERLINA AIZIEŠANA

SERA GAVEINA PIEDZĪVOJUMI

BURVJU GAISA CIETUMS

NODEVĪGIE BRUŅINIEKI

JAUNEKLIS BEZ VĀRDA

DIVI BRUŅINIEKI

NOANTAS TURNĪRS

SARAĪDA UN TRĪS VAIROGI

ASARU CIETOKSNIS

EZERA LANSELOTS

LANSELOTS KARAĻA ARTURA GALMĀ

GAVEINA NOLAUPĪŠANA

GAVEINA CIETUMS

NODEVĪGĀ MORGANA

ASARU TORNIS

LANSELOTA GŪSTNIECĪBA

NEGLĪTAIS SIEVIŠĶIS

LANSELOTA ATGRIEŠANĀS

KARAĻA ARTURA DIŽENUMS

SAZVĒRESTĪBA

SAINDĒTAIS ĀBOLS

KAMELOTAS TURNĪRS

MORGANAS INTRIGAS

BRĀĻU KARŠ

LĪKSMĀ CIETOKŠŅA APLENKŠANA

DIVKAUJA

MORDREDA NODEVĪBA

SERA GAVEINA NĀVE

SOLSBERIJAS KAUJA

ARTURA NĀVE

LANSELOTA ATGRIEŠANĀS

LANSELOTA GALS