Markuša Anatolijs

Bet es pats...

Anatolijs Markuša

Bet es pats...

Cilvēks prot strādāti.. mazais cilvēks, kad viņš grib strādāt, — neuzvarams spēksI Un ticiet: galu galā šis mazais cilvēks paveic visu, ko grib.

M. Gorkijs

Tajā gadā es atkal atbraucu uz mazo igauņu viensētu. Atbraucu pievakarē un biju pārsteigts no tik dziļa klusuma, ka, nepiepūlot dzirdi, varēju klausīties vāveru kņadu biezajos priežu vainagos, uztvert pat krītošu čiekuru zvīņu čaboņu.

Nepaspējis vēl lāgā aprast, es agri aizgāju gulēt; tūlīt aizmigu, bet, kad pamodos, bija jau rīts — debeszils, skaidrs, smaržojošs pēc sveķiem.

Tiklīdz izgāju pagalmā, kuram bija ceriņu dzīvžogs, es ieraudzīju Mati. Zēnam bija gadu divpadsmit, viņš izskatījās pēc spēcīga, krietna, lēna vecīša.

— Terel — es teicu, kas igauņu valodā nozīmē «labdien!».

Atbildot Mati pasmaidīja un teica:

— Tere, tere ... — un lēnītēm devās uz šķūni.

Kā īsts saimnieks viņš apskatīja steķi, nesteidzīgi paņēma no malkas grēdas garu šķērszāģi un ... sākās kaut kas dīvains un sākumā man pilnīgi nesaprotams. Mati uzmeta zāģa rokturim grožus, nostiprināja tos, bet grožu otru galu piesēja pie atsperes, kas karājās pie sienas. Atklāti sakot, es nekā nesapratu un ar interesi gaidīju, kas notiks tālāk.

Bet izrādījās — ar atsperes un grožu palīdzību Mati lieliski vadīja garo šķērszāģi patstāvīgi, viens pats. Egles šķilas viņš sazāģēja ātri un akurāti.

Un tad pēkšņi es sapratu, kādu negaidītu dāvanu esmu saņēmis no šī simpātiskā zēna. Viņš taču, pats to nezinādams, pateica man priekšā nosaukumu grāmatai, kuru es jau sen gatavojos sarakstīt.

Tagad šī grāmata ir tavā priekšā.

Par ko tā ir?

Par āmuriem, knaiblēm, zāģiem, par ērtiem darba paņēmieniem un par to, kā un kad zēni kļūst pieauguši. Tas taču ir ļoti svarīgi — kad? Un es domāju, tie, kas mīl sacīt: «Kad saņemšu pasi...» vai «Kad beigšu skolu ...», vai «Kad kļūšu inženieris, tad ...», — kļūdās.

Par pieaugušu, īstu vīrieti var kļūt arī divpadsmit un trīspadsmit gadu vecumā. Lai tas notiktu, jāradinās būt patstāvīgam.

Pašam jāradinās! Un par to, kā tas panākams, arī stāsta šī grāmata.

Tāpēc arī tā saucas «Bet es pats ...».

5o grāmatu var lasīt pēc kārtas, bet var sākt arī no vidus, var iepriekš iepazīties ar zīmējumiem un pēc tam izlemt, pie kā ķerties vispirms, — kā kuram gribas.

Tikai vienu gan ievēro: lūdzu, nesteidzies, ar izklaidīgu skatienu neskrej pāri rindiņām ... Kāpēc man tāds lūgums, paskaidros pati grāmata.

UZMANĪBU!

Ja nagla neiet sienā iekšā, ja zāģis iestrēgst kokā, ja pārlūst urbis, ja pāršķeļas tieva līstīte, ja krāsa no otas notek piedurknē, ja āmura galva noraujas no kāta, ja no griestiem nokrīt lampa, ja gumijas caurule izkalst un saplīst, ja kokskrūves nevar izskrūvēt no veca krēsla, ja ........ (brīvajā rindiņā vari ierakstīt arī citus tev noteikti zināmus sīkus un lielākus nepatīkamus gadījumus),

tici, lūdzu, — ne nagla, ne zāģis, ne urbis, ne līstīte, ne krāsa, ne āmurs, ne lampa, ne gumija, ne kokskrūve ... tur nav vainīgi. Nedusmojies ne uz materiālu, ne uz instrumentu, ar kuru tev vajag strādāt!

Katram meistaram piemīt cilvēciskas vājības un trūkumi, bet viņš tos var «uzveikt» un galu gala pakļaut sev gan jebkuru materiālu, gan pat vissarežģītāko instrumentu ...

Kā?

Lūk, par to visu ir stāstīts grāmatas astoņpadsmit nodaļās, daudzajos zīmējumos un shēmās.

Bet pagaidām, lūdzu, iegaumē: iedzīt mazu naglu ar lielu āmuru, izmantojot zināmu veiklību un atjautību, ir pilnīgi iespējams, bet pat visprasmīgākajam meistaram neizdosies ar mazu āmuru iesist lielu naglu... Tāpat nav vērts mēģināt ēvelēt stiepli ar ēveli, urbt koku ar korķviļķi un atskrūvēt kokskrūvi ar manikīra šķērītēm ...

Iegaumējis šo brīdinājumu, tu gūsi labas sekmes, pie tam patstāvīgi un, protams, ar labu gribu un zināmu neatlaidību, ja uzticēsies padomiem, kas ievietoti šajā grāmatā, ja nekritīsi izmisuma neveiksmes gadījumā.

PAR ĀMURU UN NAGLĀM

Atveru biezu grāmatu, kas domāta ieaugušajiem, un lasu par āmuru:

... instruments sitienu izdarīšanai, 'oe formas, uzdevuma un darba veida išķir kalēja, atslēdznieka, namdara, urpnieka, skārdnieka, akmeņkaļa āmu-us u. c.»

Vai tev viss ir skaidrs?

Tikai nesteidzies un, lūdzu, nesaki: :Kas gan šeit var būt neskaidrs!» Ņem tapīra lapiņu un pacenties atšifrēt tu. c.» — kas tas ir: citi āmuri! Pamēģini uzzīmēt visus tev zināmos āmulis! Interesanti, cik āmuru tu uzzīmēsi in nosauksi — trīs, piecus vai varbūt desmit?

Un tūlīt vēl viens jautājums: kā tu domā, vai āmurs jau sen parādījās uz Zemes?

Ja āmurs prastu runāt, zinātu savus radu rakstus, tas varētu pastāstīt apmēram šādu vēsturi.

«Mēs esam vecāki par meistara amatu. Cilvēks uz Zemes vēl tikai veidojās, kad jau attapās piesiet akmeni pie nūjas, un, lūk, kopš tā laika mēs | arī esam. Tagad pat nav iespējams ap- ' rēķināt, kad parādījās uz Zemes mans ļ vecvecvecvecvectētiņš. Un mūsu skaits aizvien aug un aug. Mēs esam miljoni, i un nekas uz Zemes nenotiek bez mūsu līdzdalības.

Spried pats: vajag sanaglot vienkāršu kastīti — ņem āmuru! Vajag sa- ļ labot kurpei papēdi — ari āmuru! Un ļ neviena mašīna nerodas pasaulē bez mūsu darba, kaut vai tas būtu kosmosa kuģis...»

Un šādi vārdi būtu tīrā patiesība. Esmu pārliecināts, ka tev jau nācies turēt rokās āmuru, un domāju, ka nekādus «noslēpumus» tu tajā nepamanīji.

Bet patiesībā āmuros ir «noslēpumi».

Gandrīz visu āmuru galvām viens gals ir plats un plakans, otrs — smails. Pareizi? Ievēroji? Bet kādam nolūkam?

Izrādās, lūk, kāpēc: kad jāizdara spēcīgs un precīzs sitiens, ērtāk izmantot āmura smailo galu un, kad jātrāpa pa kokā vēl neiegājušas mazas nagliņas sīko galviņu, arī ērtāk to izdarīt

r.

ar smailo galu. Bet, lūk, lai iztaisnotu stiepli vai iedzītu lielu naglu ar prāvu galvu, labāk izdarīt sitienus ar āmura plato galu.

Liekas, nav vienkāršāka instrumenta — galva un kāts. Un, ja es teikšu: «Pirms darba sākšanas noteikti jāapskata āmurs», baidos, ka tu iesmiesies un vaicāsi: «Bet uz ko skatīties?»

Ir uz ko! Pirmām kārtām — kā galvā iestiprināts kāts.

Kāta ievietošanai paredzētajam caurumam ir īpaša forma — paplašinājums uz augšu un uz leju. Šāds izveidojums vajadzīgs tāpēc, lai kāta galā iedzītais ķīlis cieši savienotu galvu ar kātu. Nesavienosi cieši — sargies! Atvēzēsies, bet galva aizlidos ...

Paņēmis rokās āmuru, tūlīt paraugies, kā galva pieguļ kātam! Drošības labad vēl uzsit ar kāta galu pa skrūv-galda malu un pārliecinies, vai galva nekustas! Tagad rīkojies!

Lfn vēl viens «noslēpums» — āmurs pareizi jāsatver. Pirmkārt, aiz kāta gala, bet nevis «pie kakla»; otrkārt, pirkstiem kāts jāaptver pietiekami cieši, bet nav jāsaspiež no visa spēka, citādi nekad nevarēsi izdarīt pareizu un precīzu sitienu.

Amūra sitieni var būt dažādi — delnas, elkoņa, pleca.

Izdarot delnas sitienu, atvēzienu veic tikai ar labās rokas delnu; delnas pamatu atliec līdz galam, viegli atlaižot pirkstus (izņemot īkšķi un rādītājpirkstu). Mazais pirkstiņš nedrīkst noslīdēt no kāta. Delnas sitiens — viegls un «maigs», ar to izpilda vieglu un precīzu darbu. Bet, izdarot elkoņa sitienu, roku saliec elkonī — tad sitiens iznāk spēcīgs, ass. Elkoņa sitienu var izmantot metāla ciršanai ar cirtni, naglu iesišanai un citiem diezgan sma-

giem darbiem. Bet, lai iegūtu visspēcīgāko sitienu, nepietiek tikai ar elkoņa kustību — rokai jākustas plecā, veidojot vislielāko atvēzienu. Un darboties vajag ātri un droši...

Starp citu, kur tu skaties, strādājot ar āmuru?

Ja ar skatienu sekosi āmura galvai, varu droši teikt: vienu sitienu izdarīsi pa naglu, divus — blakus, pēc tam pa pirkstiem... Vajag skatīties uz to vietu, kur tu gribi sist: uz galvu cirtnim, ar kuru cērt dzelzi, uz galvu naglai, kuru dzen sienā, uz kniedi, kuru saplacini, ...

Vienkāršs, pat ļoti vienkāršs ir āmurs, bet ar to, kā redzi, jārīkojas prasmīgi un apdomīgi.

Gadās, pie tam diezgan bieži, ka jāiesit ļoti maza nagliņa, tik maza, ka, turot to pirkstos, galviņa nav redzama. Ko darīt? Āmurs «neaizsniedz» nagliņu, tikai — nagus ...

Tajā vietā, kur jāiesit nagliņa, var pielipināt gabaliņu plastilīna, iespraust plastilīnā nagliņu — un roka atbrīvojas, un nagliņas galva atsedzas...

Var izmantot arī parastu ķemmi.

Tad nagliņu iesprauž starp ķemmes zariem, novieto vajadzīgajā punktā, uzmanīgi ar āmura smailo galu to iedur šajā vietā, atņem nost ķemmi un iesit nagliņu ar spēku ...

Var uzskrūvēt skrūvei uzgriezni par diviem trim apgriezieniem, pieturēt ar šo ierīci nagliņu un izdarīt sitienus ar āmuru pa skrūves galvu ...

Ja jau reiz runā par āmura palīgiem, tad nevar nepieminēt īlenu.

Ir dzirdēts teiciens: «Iemainīja īlenu pret ziepēm ...» — pie tam domāts, ka apmaiņa iznākusi neizdevīga. Bet velti.

Ja nagla jāiesit cietā koksnē, bez īlena nevar iztikt. Vispirms ar īlenu jāiedur caurumiņš, pēc tam šajā caurumiņā jāiesprauž nagla un tikai tad tā jāiesit ar āmuru. Citādi jebkura nagla pat vispieredzējušākam meistaram ies šķībi, greizi un katrā ziņā salieksies.

Apiešanās ar āmuru, kā redzi, prasa zināmu veiklību, atjautību un arī zinātkāri. Taču, tiklīdz par āmuru ierunājāmies, izrādījās — āmurs viens nestrādā.

Kas no tā izriet?

Ja esi nolēmis kļūt par īstu meistaru, iepazīsties ar instrumentiem, materiāliem un nevis vienkārši iegaumē to nosaukumus, bet centies skaidri iztēloties, kad, kā un ar ko strādāt.

Āmuri ir dažādi ne tikai pēc uzdevuma. Tie atšķiras cits no cita arī pēc masas — kā cīkstoņi vai bokseri.

Par viegliem atslēdznieka āmuriem uzskata 50, 100, 200 un 300 gramu āmurus, par vidēji smagiem — 400, 500, 600 gramu āmurus, par smagiem (tos visbiežāk lieto remontdarbos) — 800 un 1000 gramu āmurus. Āmuri var būt ar apaļu vai kvadrātisku belzni (platais gals). Āmuri ar apaļu belzni nepieciešami, kad jāsit trāpīgi un spēcīgi, bet ar kvadrātisku belzni —, kad sitiens vajadzīgs mīksts un var būt ne visai precīzs. Katram no āmuriem ir noteikti izmēri.

Belzni un degunu (smailo galu) rūda, lai tie būtu stiprāki un āmurs kalpotu ilgāk. Darbvirsmas notīra un pat pulē. Visiem āmuriem obligāti pārbauda izturību.

Vislabākos, visstiprākos āmuru kātus gatavo no kizila, pīlādža, kļavas, skābarža un bērza. Šīs koku sugas izceļas gan ar stiprību, gan arī ar elastību. Tās labāk nekā citas koku sugas iztur triecicnslodzes. Bet, ja jebkura instrumenta koka kātu novāra pernicā, tā izturība stipri pieaug.

Amūra kātam jabūt ar ovālu šķērsgriezumu, bet tam kāta galam, kuru tur rokā, — pusotras reizes platākam par caurumu āmura galvā. Kāta vidējais garums — 250 ... 300 mm, bet, ja gribi zināt precīzāk, vieglajiem ārnu-

riem — 200... 270 mm, bet smagajiem — 300 ... 400 mm.

Kā jau bija teikts iepriekš, āmura kāts obligāti jānoķīlē. To var izdarīt vai nu ar koka ķīli, ko iepriekš noziež ar koka līmi, vai ar metāla ķīli, kuram izveidots īpašs uzcirtums (tādu ķīli sauc par ezīti).

Āmurs, tāpat kā jebkurš cits instruments, jāglabā tīrs.

Lūk, vēl daži padomi!

Nekad nesit ar āmuru pa nazi: noteikti sabojāsi nazi un ari roku var ātri ievainot!

Nekad nesit ar āmuru pa skrūvgriezi: lai kā tu arī necenstos, skrūvgriezis nevar aizstāt kaltu!

Necenties iesist ar āmura kokskrū-ves: kokā iesista, bet nevis ieskrūvēta kokskrūve slikti notur sastiprinātās detaļas, bet izskrūvēt to ir ļoti grūti!

Nemēģini iesist naglu ķieģeļu vai betona sienā, iepriekš neiedzenot tajā koka tapu! (Kā to dara, pastāstīts tālāk.)

Bet tagad — par naglām.

Būvmateriālu veikalā par desmit kapeikām tev nosvērs veselu sauju naglu. Bet gadus simtpiecdesmit atpakaļ sauja naglu maksāja loti dārgi — apmēram tikpat, cik ... vesels auns.

Pazīstamais angļu ceļotājs Džeims Kuks savā dienasgrāmatā atzīmēja: Po-linēzijas salu iedzīvotāji par naglu atdeva pāris cūku ...

Mūsdienu naglu priekšteči bija no zivju kauliem, no dažu augu cietiem ērkšķiem. Šādas «dabiskās» naglas lietoja senie ēģiptieši un romieši. Dažus gadsimtus vēlāk parādījās bronzas naglas un tikai 12.—13. gadsimtā — dzelzs naglas.

Senatnē katru naglu izkala atsevišķi, tāpēc tās bija tik dārgas. Tikai 17. gadsimtā anglim Merkinsam izdevās izgudrot universālu mašīnu, kas sāka izgatavot naglas masveidā.

Pasaki, kāpēc lielo naglu galvām izveidota raupja virsma ar tīklveida uzci rt urnu!

Kādas naglas tu zini?

Kā var «noslēpt» galvu naglai, kas Iesista gludā dēlī?

Ja jāsanaglo divi dēļi tā, lai tie turētos kopā pietiekami stipri, pirmām kārtām pareizi jāizvēlas naglas.

Naglai jābūt divarpus trīs reizes garākai nekā dēļa biezums. Citiem vārdiem runājot, ja tev jāsanaglo 20 mm biezi dēļi, ņem 50 mm garas naglas!

Izsitis naglu cauri abiem dēļiem, ārā iznākušo naglas galu saliec un iesit kokā!

Ja koksne ir cieta, nesteidzies ņemt āmuru! Vispirms ieurb naglas ligzdas urbumu! Sī urbuma dziļumam jābūt apmēram pusei no dēļa biezuma.

Lai savienojumu izveidotu sevišķi izturīgu, tad, saliecot naglas galu, paliec zem tā apaļu metāla stienīti (šim nolūkam var izmantot lielu naglu)! Bez tam atceries: dēļa vai stienīša gala virsā iesistas naglas slikti turas, un ar laiku šāds savienojums kļūst vaļīgs! Tāpēc, ja jāsanaglo, piemēram, ietvars vai kastītes karkass, labāk to izdarīt, lietojot vienu no zīmējumā ieteiktiem paņēmieniem.

VĒRTĪGI PADOMI

O Ja naglu iesitīsi nevis perpendikulāri, bet slīpi pret koksnes šķiedru virzienu, tā turēsies daudz stiprāk.

O Kad pienaglo plānu finieri, papi, kartonu, papīru, vienmēr iespējams, ka naglas galva līdīs cauri materiālam. Lai tas nenotiktu, paliec zem naglas galvas gabaliņu skārda vai plastmasas paplāksni! Sim nolūkam var izmantot arī pudeles metāla vāciņu.

O Vienkārša kombinācija «kancelejas spraudīte un tieva nagla» pilnīgi aizstāj dekoratīvo naglu, kad tā vajadzīga, bet tās nav ...

Jebkuru darbu var vienkārši izpildīt, bet var izpildīt arī skaisti. Vai piekrīti?

Lūk, tā! Ja tu naglo, teiksim, kastīti smiltīm vai atkritumiem, par apdares gludumu vari sevišķi nerūpēties. Svarīgi, lai naglas būtu iesistas stipri, lai kastīte nejuktu arā pa šuvēm, lai tai nekristu nost dibens.

Bet, ja tu meistaro, piemēram, grāmatu plauktu, ragaviņas, tad vēlams

ll

šos priekšmetus izgatavot ne tikai izturīgus, bet ari skaistus. Naglu galvas, kas redzamas uz virsmas, pat tad, ja tās neskrambā rokas, priekšmetu neizdaiļo.

Lūk, daži vienkārši un viegli paņēmieni, kas ļauj noslēpt naglu galvas ...

Galvu var iedziļināt koksnē un ligzdu aizšpaktclēt; galvu var noslēpt zem īpašas koka uzlikās; virsmai var uzmanīgi atdalīt skaidu (ne līdz galam), iesist naglu, bet pēc tam pielīmēt skaidu atpakaļ savā vietā; var iepriekš nokniebt naglas galvu, saplacināt tās augšējo galu, un tā pati pazudīs kokā.

Tagad — kā iesist naglu ķieģeļu sienā? So darbu sāk ar to, ka sienā izsit ligzdu. To izdara ar speciālu metālā caurulīti, kuras darbīgajā galā izveidoti stipri zobiņi. Ligzdu var arī izurbt. Sim nolūkam rokas urbjmašīnā jāievieto urbis ar sevišķi cietu — po-bcdīta uzgali. (Par rokas urbjmašīnu un urbjiem pastāstīts tālāk.)

Bet, lai uz grīdas, veidojot ligzdu, nebirtu atkritumi, izgatavo papīra silīti, kuru ar izolācijas lentes gabaliņiem pielīmē pie sienas!

Izsistajā ligzdā jāiedzen koka tapa, bet tapā jāiesit nagla.

Ja jāiesit neliela nagliņa, kuru nav paredzēts stipri noslogot, var iztikt bez koka tapas — ligzdā ievieto uz pusēm salocītu divdzīslu vadu ar plastmasas apvalku (tādā tapā labi ieskrūvējas arī kokskrūve).

Lai tapu padarītu pavisam nemanāmu, nežēlo lieku minūti! Iegriez ar

žileti tapeti krustveidā, uzmanīgi atliec stūrīšus sāņus un tikai tad izsit sienā caurumu! Ievietojis tapu izsistajā caurumā, pielīmē sāņus pašķirtos stūrīšus — un uz sienas nepaliks nekādu pēdu!

Koka tapas sienā var aizstāt ar kapronu. 5im nolūkam pietiek caurumu aizbāzt ar gabaliņos sagrieztu vecu kaprona zeķi un ar nokaitētu naglu izdedzināt kapronā caurumu. Tajā labi ieskrūvējas ari kokskrūve.

Sitot nelielu naglu tieši apmetumā, to iepriekš paturi sāļā ūdenī! «Sālīta» nagla labāk turas apmetumā.

Saruna par āmuriem tuvojas nobeigumam. Tagad salīdzināsim tavus āmuru zīmējumus (tu, protams, uzzīmēji tos!) ar tiem attēliem, kurus uzzīmējis mākslinieks, un tad mēs atšifrēsim to «u. c.». Mans draugs mākslinieks uzzīmējis:

1 — divus atslēdznieka āmurus — ar apa|u un kvadrātisku belzni;

2 — galdnieka koka āmuru;

3 — ārsta āmuriņu;

4 — pulksteņmeistara āmuriņu;

5 — dzelzceļa vagonu pārbaudītajā āmuru; .

6 — ģeologa āmuru;

7 — virtuves, pavāra āmuru;

8 — kalnrača āmuru — senu kalnraču darbarīku;

9 — uzsitējveseri — vislielāko no visiem āmuriem, kas placina dzelzi;

10 — divus kalēja āmurus, ar kuriem kalējs rāda uzsitējam, kur un kā jāsit ar uzsitējveseri;

11 — skārdnieka āmuru;

12 — apmetēja āmuru;

13 — speciālu āmuru uzplūdumu nobīdīšanai no betona plātnēm;

14 — aizzīmēšanas āmuru;

15 — kurpnieka āmuru;

16 — tā saucamo mīksto āmuru (tā galvai ir misiņa uzliktnis). So āmuru lieto remontdarbos, ar to var izdarīt pietiekami spēcīgus sitienus, neatstājot uz mašīnu detaļām ieskrāpējumus un nelīdzenumus;

17 — kroketa āmuru, kas tikai spēlē un nekad nopietni nestrādā ...

Tagad atbildēšu uz jautājumu, kuru uzdevu tev iepriekš: kādam nolūkam lielu naglu galvām izveido uzcirtumu?

Lai, izdarot sitienu, āmurs nenoslīdētu.

Tu izbēri naglas. Kā vienkāršāk un ātrāk tās var savākt?

Pareizi! Ar magnētu.

Bet... pie magnēta pielipušas naglas, pirmkārt, grūti no tā atdalāmas un, otrkārt, stipri notraipa rokas.

Padomā, ko darīt, lai naglas bez grūtībām varētu atdalīt no magnēta un tās nenotraipītu rokas!

Un vēl atbildi uz šādiem jautājumiem!

Kā naglu iesišanā var noderēt parasts veļas knaģis?

Kā var iedzīt naglu atsperīgā platē, ja ar āmuru to izdarīt neizdodas?

Esmu lasījis diezgan daudz grāmatu par instrumentiem, par veikliem darba paņēmieniem, esmu iztaujājis vecos meistarus un jaunos izgudrotājus.

Lūk, kas ir interesanti: jo vairāk iepazinos ar materiālu nākamajai grāmatai, jo lielāku izbrīnu tas radīja — visvienkāršākā lieta, tuvāk ieskatoties, izrādījās nepavisam nav tik vienkārša.

Lūk, piemērs: vai var pilnveidot parasto naglu? Izrādījās — var.

Atradās tāds gudrinieks, kas izdomāja: vispirms iedzīt dēlī dobu caurulīti ar caurumu sānā un tikai pēc tam iesist šajā ieliktnī naglu. Nonākusi līdz sānu caurumam, nagla strauji maina virzienu un ieķīlējas.

Kāpēc es par to stāstu?

Droši vien jebkuru, pat sen zināmu darbu var uzlabot, pilnveidot. Slavenie meistari pirmām kārtām ar to arī atšķiras no parastajiem meistariem, ka nemitīgi meklē kaut ko jaunu.

Man bija |oti patīkami redzēt darba stūrīti igauņu zēnam, kas tik vareni zāģēja egļu malku ar lielo šķērszāģi.

Mati viss bija pārdomāts un sakārtots, viņa darba stūrītis it kā stāstīja: manam saimniekam ir ne tikai prasmīgas rokas, bet arī gudra galva ...

Starp citu, Mati izdomāja vienkāršu un ērtu krātuvīti sīkajām nagliņām. Viņš salīmēja pāris desmitu tukšu sērkociņu kastīšu kopējā blokā-skapītī un sašķiroja naglas pēc izmēriem. Bet, lai

nebūtu jāmeklē, kur vajadzīgā nagla atrodas, uz gala virsas katrai izbīdāmai kastītei ar tievu stieplīti piestiprināja paraugu. Vajadzīga dekoratīvā nagla — lūk, atver kastīti un paņēmi

Un visi instrumenti viņam bija ļoti akurāti piekārti pie īpaša dēļa. Katra lieta redzama, viss pa rokai...

PAR KNAIBLĒM UN CITĀM VAJADZĪGĀM LIETĀM

Vai tu vari viens, bez citu palīdzības pacelt drēbju skapi vai ledusskapi?

Nešaubies — vari!

Sim nolūkam vajag tikai atjautību — ņem koka klucīti un izturīgu dēli, dēļa īso galu pabāž zem skapja vai ledusskapja un uzkāpj uz dēļa garā gala.

Tādu attēlā parādīto ierīci sauc par sviru, un tai piemīt lieliska īpašība — daudz reižu palielināt spēku.

Jau sirmā senatnē cilvēki iemācījās lietot sviru. Slavenās ēģiptiešu piramīdas uzceltas bez riteņa lietošanas, bet šajās celtnēs plaši izmantoja dažāda veida sviru ierīces.

Kāds ir seno sviru sakars ar knaiblēm?

Tiešs.

Jebkurš instruments, kas sastāv no divām kustīgām daļām, kuras savā starpā sastiprinātas vienā punktā, — sviru instruments. Sī instrumenta galvenā īpatnība ir tā, ka, pieliekot rokturiem samērā nelielu spēku, darbīgajā daļā rodas ļoti liels spēks.

Sviru instrumenti ļauj cilvēkam viegli pārkniebt stieples, griezt metāla

uz visplašāko bibliotēku un tur palūdza:

— Dodiet man, lūdzu, grāmatiņu par daždažādiem instrumentiem, kas vien bijuši un ir uz pasaules!

Visplašākajā bibliotēkā, izrādījās, ir ne divas, ne trīs un pat ne desmit šādu grāmatiņu, bet vismaz piecdesmit. Ve cās knaibles nesamulsa, bet drīzāk pat nopriecājās. Labi, nolēma knaibles, pa skatīsimies! Paņēma rūtiņu burtnīcu, sāka šķirstīt grāmatas citu pēc citas un izrakstīt savu radinieku vārdus.

loksnes, atskrūvēt cieši pievilktus uzgriežņus, liekt naglas. Sviru instrumentus izmanto visur: gan atslēdznieku darbnīcā, gan ķirurģiskajā kabinetā, gan garāžā, gan depo, gan kosmiskajā kuģī...

Bet tagad paklausies pasaku! Atceries, ka Puškins rakstīja: «Pasaka tik malds, bet mums tajā zīmīgs atzinums!» Pacenties, lūk, nepalaist garām atzinumu!

Tātad reiz kādā karalistē, kādā valstī dzīvoja vecas, visu iecienītas... knaibles. Tās pašas knaibles, kas izvelk naglas, ja āmurs tās iesitis šķībi. Kādā jaukā dienā vecās knaibles sadomāja saskaitīt savus radiniekus. Āmuram brālīšu un brājadēlu, lūk, cik daudz, bet mums? Kā saskaitīt visus radiniekus, ar ko sākt? Vecās knaibles devās

Burtnīcā pirmās ierakstīja parastās plakanknaibles, pēc tam — asknaib-es, aiz tām — apa|knaibles un vēl — miversālās plakanknaibles. Tā tas turpinājās, kamēr knaibles nonāca līdz grieznēm. Griežņu izrādījās vesels vagons: sākot ar tām, kas griež dzelzi un nokaltušus koku zarus, un beidzot ar vismazākajām manikīra grieznītēm, ar kurām nagus apgriež. Un knaibļu atklājās melnais tūkstotis. Ar knaiblēm gan ogles no krāsns dabū ārā, gan riekstus pārkniebj, gan vagonus plombē, gan kontrolieri bi|etēs cauru-niņus izkniebj, gan zobārsts zobus izrauj ...

Divas dienas no gaismas līdz tumsai strādāja vecās knaibles, divas rūtiņu burtnīcas pierakstīja un beigās ļoti lepojās: «Nav joka lieta, tādus radiniekus atklāju! Visiem simts lappušu nepietiktu, bet rakstīju, starp citu, ļoti ikurāti, ar maziem burtiņiem.» Un knaibles dižojās: «Lūk, kādas mēs ievērojamas!» Bet jāatzīmē, ka knaibles dzīvoja slavena meistara Jegora instrumentu kastē un viņu kaimiņš bija āmurs. Un nonāca tik tālu, ka knaibles ar āmuru vairs pat nesasveicinājās.

Viendien atnāca meistars uz darbu, darbnīcā nevienas dzīvas dvēseles, klusums, un pēkšņi viņš dzird — knaibles āmuram pilnā balsī lielās:

— Tu, āmur, visu tikai bojā, bet mēs pēc tevis labojam!

Āmurs neizdveš ne skaņas — klusē.

— Tu, āmur, tikai visrupjāko darbu dari, bet mēs... Vakar meistaram gredzentiņu saliekt vajadzēja. Ko viņš ņēma? Skaidrs ka ne tevi, rupjo priekšmetu, bet apaļknaibles. Tās ir no mūsu ģimenes. Bet, kad motoram visu elektrisko instalāciju mainīja, kas ar meistaru kompānijā strādāja? Ne tu, muļķi, bet mūsu brālēniņš ar brāļadēlu — plakanknaibles un asknaiblcs strādāja!

Knaibles joprojām runā un runā, bet āmurs klusē.

— Saki, āmur, bet kādā sabiedrībā tēvocis Jegors tēju dzer? Taču ne ar tevi, nē — ar niķelētām knaiblītēm, smalkajām ...

Bet āmurs, it kā ūdeni mutē būtu ieņēmis, klusē.

— Klusē? Bet kāpēc? Tāpēc taču, ka tev nav nekā ko teikt...

— Kā nekā? Es varu, — pēkšņi klusu atbildēja āmurs. — Muļķes jūs, muļķes, knaibles! Un jūsu runas arī muļķīgas. Būtu vispirms padomājušas: bet kas jūs pasaulē laida? No kā jūs esat cēlušās? Bez mums, āmuriem, no knaiblēm nebūtu ne vēsts. Kas jūs izkala? Droši vien āmurs. Un redzams, ka maz jums tviņš pa galvu uzsita — ne visu muļķību izsita ... Ak, jūs ...

Izdzirdušas tādu runu, knaibles no niknuma un sašutuma veselas piecas minūtes tikai zobus klabināja. Bet pēc tam nedaudz nomierinājās un tad dzēlīgi ar ironiju sacīja:

— Pieņemsim, cienījamais āmur, ka tavs visgodājamākais vecvectētiņšmūsu vectētiņu patiešām izkala. Pieņemsim. Bet atļauj pajautāt: ar ko kalējam nokaitētu kalumu turēt labpatikās? Taču ne ar kailām rokām viņš pie karstas dzelzs ķērās! Lūk, arī iznāk: bez mūsu vecvecvectētiņa arī tavs vecvectētiņš neko nevarēja.

Un kas zina, ar ko šī saruna galu ļjalā beigtos, ja tajā neiejauktos pats :ēvocis Jegors.

Viņš paņēma rokā āmuru, iesita pa-natīgu naglu biezā, biezā dēlī, pie tam a, ka galva tikai mazlietiņ palika ārā, m pavēlēja knaiblēm:

— Knaibles, izvelciet naglu, bet ātri!

Knaibles elsa, šņāca, rūca — nagla nenāca ārā. Kaut raudi: acīm redzot, knaiblēm spēciņš par vāju izrādījās, lai pieveiktu tādu naglu. Tad tēvocis Jegors paņēma āmuru, pabāza to knaiblēm zem vaiga, uzspieda uz rokturiem — un nagla laukā. Tad vecais meistars sacīja:

— Vajag strādāt draudzīgi, visiem kopā. Bet ar radiniekiem lielīties neklājas. Lai vairāk es to nedzirdētu...

Te arī pasakai beigas.

Bet padomiem sākums.

Ja tu gribi iegūt atpakaļgājienu savām universālajām vai parastajām pla-kanknaiblēm vai asknaiblēm, ņem gabaliņu resnas elastīgas caurules, izgriez no tās sloksnīti, kā parādīts zīmējumā, un uzvelc cauruli uz rokturiem!

Darbos ar sīkām detaļām pincete ir neaizstājams instruments. Ja tev ir darīšana ar sīkām nagliņām, kokskrū-vītēm un citām tērauda detaļiņām, sevišķi ērta ir pincete ar magnetizētiem galiem.

Nekad nesit ar āmuru pa asknaibļu vai plakanknaibļu galvu! Trauslie vaidziņi trieciena iedarbībā viegli lūst.

Nekad nevelc laukā naglu ar as-knaiblēm — sabojāsi griezējšķautnes!

Ja pie rokas nav cirkuļa, ieliec starp griežņu asmeņiem parastu aizbāzni, iestādi vajadzīgo asmeņu atvērumu, fiksē šo stāvokli ar izolācijas lenti — un cirkulis gatavs!

Parastais veļas knaģis daudzos darbos var izrādīties lielisks palīgs. Tā, piemēram, turot tievu naglu ar knaģi, tu pasargā pirkstus no nejauša ievainojuma ar āmuru.

Laiku pa laikam plakanknaibles, apaļknaibles un citus sviru instrumentus ieeļļo ar diviem trim mašīneļļas pilieniem, iepilinot tos ar pipeti starp rokturu berzes virsmām! Šo eļļas pilienu pietiek ilgam laikam.

Ja tev grūti griezt dzelzi ar grieznēm, pamēģini vienu rokturi nostiprināt skrūvspīlēs!

Ja mājā ir mazi bērni, ļoti lietderīgi ir grieznēm uzvilkt uzgali. Šim nolūkam pietiek aizbāznī izurbt caurumu un šo aizbāzni cieši uzvilkt uz asmeņu galiem.

Tagad gribu pastāstīt par plakan-knaiblēm, par dažām svarīgām šī instrumenta detaļām.

Pats galvas gals, kas cieši aizveras, iekšpusē ir ar uzcirtumu.

Ko tad dara ar šo instrumenta daļu?

Saliec stiepli; aizskrūvē un atskrūvē nelielus uzgriežņus, ja nav speciālas atslēgas; pietur detaļas, saliekot kādu konstrukcijas elementu.

Ar galvas ovāli izgriezto daļu var oturēt vajadzīgajā stāvoklī apaļa j:ērsgriezuma cauruli vai stieni; ar to ti var fiksēt uzgriezni, neļaujot tam riezties kopā ar skrūvi. Ja jāsaliec ;snāka stieple, tad labāk izmantot šo •ilvas daļu nekā augšējo plakano daļu.

Tālāk atrodas apaļš izgriezums, irš no vienas puses noslēgts un kura )slēdzošās malas ir noasinātas.

Tas izveidots tāpēc, lai tu varētu jkniebt naglas galvu un tā neaizli->tu. To pašu galvas daļu izmanto, lai isinātu mīkstas kniedes, lai pār-īiebtu stieples ...

Tievu stiepli viegli var pārkniebt nu rievās; tas sevišķi ērti, kad jāno-iež stieple precīzi pēc izmēra ...

Kā redzi, universālās plakanknaib-; it kā apvieno sevī vairākus citus strumentus: parastās plakanknaibles, knaibles, uzgriežņu atslēgu. Par tru izgriezumu tik sīki pastāstīts ne ai tāpēc, lai tu zinātu to uzdevumu, t ari saprastu: instrumentā nekas ne-•dz būt tāpat vien, jebkuram sīkumam ir sava nozīme un uzdevums. Un labs meistars nevar neievērot šos sīkumus.

Droši vien tev ir gadījies redzēt plakanknaibles, kuru rokturi pārklāti ar gumijas vai plastmasas apvalku. Kā tu domā, kādam nolūkam izveido šādus rokturus?

Sviru instrumenti droši vien ir visplašāk izplatītie un visdaudzveidīgākie rokas instrumenti. Pastāstīt šajā grāmatā par visiem sviru instrumentiem diemžēl nav iespējams. Bet vienu otru «viltību» es pacentīšos parādīt.

Grieznes, ar kurām griež metālu, mēdz būt taisnas — ar tām griež materiālu pa taisnām līnijām un liela rādiusa aplocēm, bet mēdz būt arī līkas grieznes — ar tām griež materiālu pa maza rādiusa aplocēm. Ir arī pirkstu grieznes ar tieviem, šauriem asmeņiem — tās ir neaizvietojamas, kad jāizgriež loksnē sarežģītas formas caurums.

Visām grieznēm sprauga starp nažiem ir regulējama, un tā ir atkarīga no griežamā materiāla biezuma, bet nedrīkst būt lielāka par pusmilimetru.

Ir labās un kreisās grieznes. Labajām grieznēm griezējdaļas noslīpējums ir no labās puses, kreisajām — no kreisās puses.

Strādājot jāatver ne vairāk kā % no griežņu asmeņu garuma. Labi uzasinātām un pareizi noregulētām grieznēm papīrs jagriež viegli.

Viss tikko pastāstītais domāts ne tik daudz iegaumēšanai, cik vispārīgai zināšanai: ņemot rokā nepazīstamu

instrumentu, centies uzzināt par to pēc

iespējas vairāk; tad tu varēsi savu darbu veikt gan ātri, gan labi un bez liekām pūlēm. Ceru, ka tu jau paspēji pārliecināties: pat visvienkāršākais instruments nav nemaz tik vienkāršs, un katram instrumentam ir savas īpatnības, savi noslēpumi...

Lai vieglāk varētu savienot pārtrūkuša ķēdītes locekļa galus, caur blakus esošiem locekļiem izbāz īlenu vai adāmo adatu un tikai pēc tam ķeries pie pla-kanknaiblēm!

Ja jāiedzen nagla atsperīgā plāksnē, āmurs te nederēs. No līmspīlēm, rokas skrūvspīlēm vai lielām plakanknaiblēm būs daudz lielāks labums.

Parastās mājas grieznes «nogurst», kļūst neasas. Lai tās uzasinātu, paņem smalka smilšpapīra strēmeli un tās nedaudz paberzē — reizes sešas līdz astoņas!

Uzgriežņu atslēgas arī ir sviras instrumenti, kaut arī tām nav kustīgās daļas, bet tās vairāk līdzīgas tam dēlim, ar kuru tu varēji pacelt skapi.

Pirmā uzgriežņu atslēdziņa, kuru tu noteikti jau turēji rokās, bija no bērniem paredzētā konstruktora komplekta. Atceries? To maziņo — no plakano, vaļējo atslēgu sugas. Bet ir arī citas atslēgas.

Lūk, galvenās: uzliekamās jeb slēgtās atslēgas, ar kurām var pielikt lielākus spēkus nekā ar vaļējām uzgriežņu atslēgām; gala atslēgas, ar kurām var ērti skrūvēt uzgriežņus grūti pieejamās vietās; gala atslēgas var būt arī ar noņemamiem rokturiem (tad tās sauc arī par «galviņām»); maināma izmēra atslēgas — bīdāmatslēgas, kuras der dažādiem uzgriežņiem un skrūvēm; visbeidzot, speciālās atslēgas — darbam

iir caurulēm, tās atslēdznieki bieži sauc par «gāzes» atslēgām.

Uz atslēgu rokturiem zem galvām iesistie numuri rāda to izmēru milimetros. Ja tu dzirdi, ka meistars saka māceklim: «Padod, Ko|a, atslēgu divpadsmit septiņpadsmit!», tas jāsaprot šādi: meistaram vajag atslēgu, kuras vienā galā atvērums ir divpadsmit, bet tās otrā galā — septiņpadsmit milimetru.

Jebkuru uzgriezni un jebkuru skrūvi atskrūvē un pievelk ar atbilstoša izmēra atslēgu. Tam ir svarīga nozīme uzgriežņu un skrūvju saglabāšanā, drošības tehnikas ievērošanā, roku pasargāšanā no ievainojumiem un instrumentu saglabāšanā.

Liekas, neko vienkāršāku par uzgriežņu atslēgu izdomāt nav iespējams, pat āmurs ir sarežģītāk uzbūvēts. Bet tomēr ari darbam ar uzgriežņu atslēgu ir savi noslēpumi.

Lūk, piemēram, atslēga ņemta precīzi pēc izmēra, uzlikta uzgrieznim cieši, un tu pūlies atskrūvēt, bet uzgrieznis ne no vietas ... Ko darīt?

Cieši pievilktu, «nepaklausīgu» uzgriezni viegli izklaudzini ar āmuru! Ja tas nelīdz, pamēģini vispirms pielikt spēku aizskrūvējot, bet pēc tam atskrūvējot! Ja arī tāds gājiens neiedarbojas, iepilini vītnē petroleju vai šķidru mašīneļļu, nedaudz pagaidi un pamēģini vēlreiz! Visdrīzāk ticams, ka uzgrieznis atskrūvēsies, bet, ja nē, — pagarini atslēgu ar cauruli! Šeit jārīkojas ļoti piesardzīgi, lai nenorautu vītni.

Ja jāatskrūvē liels uzgrieznis, be nav piemērota izmēra atslēgas, var iztikt arī ar līmspīlēm.

Lai saīsinātu skrūvi, nesabojājot vītni, uzskrūvē uz tās uzgriezni vajadzīgā attālumā un pēc tam nozāģē no uzgriežņa ārā iznākušo galu!

Pat |oti cieši pievilkti uzgriežņi dažkārt atskrūvējas paši, it sevišķi tad, ja tie atrodas uz kustošām vai vibrējošām mašīnu deta|ām. Nav nemaz jāpierāda, kādu sarūgtinājumu var sagādāt velo-l sipēda riteņa uzgriežņa pazaudēšana, it sevišķi, braucot lejā no kalna ...

Kā novērst tādas nepatikšanas?

Uzgriežņus vajag nostiprināt. Zem uzgriežņa jāpaliek atsperpaplāk-sne, un uzgrieznis neizkustēsies no sa-

vas vietas; ja nav atsperpaplāksnes, paliec vienkāršu paplāksni ar lielāku diametru un saliec tās malu tā, lai piespiestos pie vienas no skaldnēm, — arī las ir efektīvs paņēmiens; var uz viena uzgriežņa uzskrūvēt otru tā saucamo pretuzgriezni vai izmantot īpašu vai-naguzgriezni, ko vajadzīgajā stāvokli fiksē ar šķelttapu ...

Ir arī citi paņēmieni. Un visi tie balstās uz vienu principu: lai uzgriežņi patvaļīgi neatskrūvētos, tiem jādod papildu atbalsts.

Mēdz būt tādi vītnes savienojumi, kuriem, liekas, nekādi nepiekļūt. Uzskrūvēt uzgriežņus šajā gadījumā — tīrā sodība. Tad, lūk, uzvilkt uzgriezni šaurā vietā novietotai skrūvei tev palīdzēs nūjiņa. Tāds uzgrieznis jāuzskrūvē piesardzīgi, it sevišķi pašā sākumā, kamēr tas nav aizķēries aiz pirmajiem pusotriem diviem vītnes vijumiem ...

Darbs ar skrūvsavienojumiem paver visplašākās iespējas izdomai, apķērībai, negaidītu, «viltīgu» gājienu izgudrošanai.

Viendien es novēroju, kā apķērīgs šoferis atskrūvēja uzgriežņus vispār bez atslēgas, kaut arī tie bija pamatīgi pievilkti. Sim nolūkam viņš bija pielāgojis divas plakanas vīles, uzvelkot uz tām gredzenu. Un jāsaka, ka šī nedaudz pārsteidzošā ierīce darbojās labi.

Tavā rīcībā ir dažādu izmēru skrūves un uzgriežņi vajadzīgajā daudzumā.

Uzdevums: jāatskrūvē uzgrieznis,

izmantojot pie rokas esošos materiālus. Nav ne atslēgas, ne arī kāda cita instrumenta. Kā tu rīkosies?

Vēl viens uzdevums: kā saīsināt skrūvi līdz noteiktam izmēram, nesabojājot vītni? (Šeit vari izmantot jebkuru instrumentu.)

PAR SKRŪVGRIEŽIEM UN KOKSKRŪVĒM

Man ir paziņa — sestās klases skolēns Vitja. Mēs draudzējamies sen. Strādājot pie jaunas bērnu grāmatas, es parasti lasu viņam priekšā tikko uzrakstīto, prasu padomu, uzzinu, vai viss ir saprotams. Ja uzrakstītais viņam liekas interesants, varu cerēt, ka arī citiem lasītājiem tas nebūs vienaldzīgs.

Nesen pie manis atnāk Vitja un jautā:

— Kā veicas?

— Ne visai labi veicas, — es saku, — lūk, cenšos, rakstu, meklēju daždažādus instrumentus, bet varbūt mūsdienu zēniem viss tas .liekas nevajadzīgs... Vai gribi man palīdzēt, Vitja?

— Ja varēšu, lūdzu.

Tad es paņēmu baltu papīra lapu un lodīšu pildspalvu, pabīdīju Vitjam krēslu un palūdzu:

— Sēdies un uzraksti visu, ko tu zini par skrūvgriezi: kas tas par instrumentu, kādam nolūkam tas vajadzīgs, kā ar to rīkoties ... Vārdu sakot, visu, kas tev zināms par šo instrumentu.

Vitja paraustīja plecus — kā sacīt, dīvaini, bet bez kurnēšanas sēdās pie mana galda un sāka rakstīt. Pēc desmit minūtēm viņš man pasniedza šādu tekstu.

SKRŪVGRIEZIS

Skrūvgriezis — tas ir tāds dzelzs gabaliņš, ar kuru pieskrūvē un atskrūvē. Tie mēdz būt lieli un mazi. Ar skrūvgriezi var ari pacelt uz augšu, piemēram, dažām kārbām vākus. Vismazāko skrūvgriezi es redzēju pulksteņmeistaram. Viņš uzlika uz skrūvgrieža galvas rādītājpirkstu, bet ar ikški un zeltnesi ļoti ātri grieza pašu skrūvgriezi. Mums mājās ari ir skrūvgriezis. Tas ir samērā neliels, ar koka rokturi. Tā kā es neapmeklēju pulciņu «Prasmīgās rokas», bet nodarbojos ar basketbolu sporta sekcijā, tad lietoju to ļoti reti.

Izlasījis šo zibenssacerējumu, es tūlīt kļuvu priecīgāks: nē, es nestrādāju

veltīgi, un daudziem zēniem, es ceru, būs interesanti un lietderīgi uzzināt, kādi instrumenti ir un ko ar tiem dara.

Principā Vitjam ir taisnība: skrūvgriezis patiešām ir dzelzs gabaliņš, ar kuru ieskrūvē un izskrūvē skrūves un kokskrūves. Kaut arī skrūvgriežu konstrukcija ir vienkārša — lāpstiņa, stienis un rokturis, tie mēdz būt dažādi: plakani viengabala metāla, stieples — ar apaļu stieni, ar taisnu un krustveida lāpstiņu. Rokturus gatavo saliekamus — no divām koka vai plastmasas daļām — un viengabala, cilindriskus; ir arī svīķ-urbja un mehanizētie skrūvgrieži. Ir visdažādāko izmēru skrūvgrieži.

Jebkura mehāniķa instrumentu skapītī tu noteikti atradīsi vairākus skrūvgriežus. Kāpēc? Pirmām kārtām, lai bez liekām pūlēm ieskrūvētu un izskrūvētu skrūvi, jāizvēlas tāds skrūvgriezis, kura lāpstiņa būtu ne platāka un ne šaurāka, ne plānāka un, protams, ne biezāka kā rieva skrūves galvā. Bez tam, ja kokskrūve ieskrūvējas grūti, rokturis jāizvēlas «spēcīgāks».

Vieglam darbam noder skrūvgriezis ar cilindrisku koka vai plastmasas rokturi, bet smagākam darbam vairāk piemērots skrūvgriezis, kura rokturis sastāv no diviem uzliekamiem vaidziņiem ...

Ar skrūvēm, kuras ieskrūvē iegrieztās ligzdās, parasti nav nekādu raižu: ņem rokā skrūvi, noliek to attiecīgajā vietā, pēc tam, ievietojot skrūvgrieža lāpstiņu galvas rievā, griež skrūvi pulksteņa rādītāju kustības virzienā ... Ar kokskrūvēm, kuras ieskrūvē kokā, ir vairāk raižu. Pirmām kārtām kokskrū-vei jāsagatavo vieta — jāizurbj urbums, kura diametrs nedaudz mazāks par kokskrūves diametru, dzijumā, kas vienāds ar 2/3 no kokskrūves garuma.

Kokskrūves mēdz būt dažādas — ar plakanām un pusapajām galvām, garākas un īsākas. Ja savienojums «jānoslēpj», ņem kokskrūves ar plakanu galvu; pirms to ieskrūvēšanas izdari iegremdēšanu, t. i., ieurb urbumu pēc galvas izmēra! Tad kokskrūve ieskrūvēsies koksnē, kā saka, vienā līmenī. Ja tev nav īpaša gremdurbja — instrumenta, kas izveido koniskus padziļinājumus, ligzdu var apstrādāt ar visparastāko tērauda paplāksni, kas iespīlēta sviķurbja patronā.

Savienojumi, kas izpildīti ar kokskrūvēm, ir daudz izturīgāki nekā sanaglotie savienojumi.

Un vēl viena priekšrocība — nepieciešamības gadījumā šie savienojumi ir vieglāk izjaucami.

Sevišķas «viltības», kā apieties ar skrūvgriezi, es kaut kā neatceros, bet dažus derīgus padomus tomēr došu.

Ja tev gadījusies «stūrgalvīga» kokskrūve, kas nekādi negrib izskrūvēties, sakarsē tās galvu ar nokaitētu metāla stieni vai lodāmuru, un kokskrūve «izskrūvēsies»!

Tiesa gan, ir arī cits paņēmiens: klaudzinot ar āmuru pa skrūvgriezi, taktī ar sitieniem pieliec atskrūvējošu spēku.

Strādājot ar mazām skrūvītēm, ļoti lietderīgi skrūvgrieža lāpstiņai uzvilkt 3 cm garu gumijas caurulīti. Skrūvgriezis ar šādu palīgierīci notur skrūvīti un ļauj to ieskrūvēt visgrūtāk pieejamā vietā.

Līdzīgi magnetizētai pincetei, ērts ir arī magnetizēts skrūvgriezis.

Ierīvē kokskrūvi ar ziepēm — tā pat viscietākajā koksnē ieskrūvēsies vieglāk kā neierīvēta kokskrūve!

Necenties ieskrūvēt kokskrūvi, kurai bojāta rieva! To vieglāk izlabot ar trīs-stūrvili vai metāla zāģīti.

Nejauši izbērtas kokskrūves visātrāk var savākt ar magnētu. Bet, lai nenosmērētu rokas un kokskrūves nebūtu jānorauj pa vienai, tās vajag savākt caur papīra lapu. Kad magnētu attālina no papīra lapas, kokskrūves atdalās visas uzreiz un nokrīt kārbiņā.

Koksne nav vienādizturīga visos virzienos. Tāpēc naglas un kokskrūves, kas iedzītas vai ieskrūvētas koka klucītī no gala, turas daudz vājāk nekā tās, kas iedzītas vai ieskrūvētas šķiedru šķērsvirzienā. Tas jāatceras, kad gatavo ietvaru, kastīti, ragaviņas. Lūk, daži stūra savienojumi — vienkārši un pietiekami droši!

Bet, ja tomēr nepieciešams iedzīt naglu vai ieskrūvēt kokskrūvi dē|agala virsā, šī gala virsa iepriekš jānostiprina, kā parādīts zīmējumā. Tad savienojums iznāk pietiekami drošs.

Ar līmi noziesta kokskrūve turas savā ligzdā stiprāk nekā nenoziesta kokskrūve.

Padomā, kā vēl var ātri, viegli un izturīgi izveidot stūra savienojumu!

Darbā skrūvgriezis nodilst. Bet tas nenozīmē, ka nodilis skrūvgriezis uzreiz jāizsviež. Lāpstiņu var «labot». Labojot lāpstiņu ar vīli vai uz slīpri-pas, necenties to izveidot pārāk asu, jo tāda lāpstiņa ātri izdrups. Skatoties uz skrūvgriezi no darbīgā gala, lāpstiņas gala virsai jābūt taisnstūrveida.

Gadās, ka skrūvgrieža stienis pēkšņi sāk rokturī griezties apkārt. Arī tas ir izlabojams. Skrūvgrieža metāla stienis jāizvelk no koka roktura, tā caurums jāpiepilda ar līmes un koka zāģ-skaidu maisījumu un rokturis no jauna jāuzvelk uz stieņa.

Ja rokturis saplaisājis un nākas likt jaunu rokturi, vislabāk to var izdarīt šādi: izurbj rokturī urbumu, kura diametrs nedaudz mazāks par skrūvgrieža galeņa diametru, nokaitē galeni uz uguns un uzsēdina jauno rokturi, kamēr metāls nav atdzisis.

Tavā rīcībā ir trīs vienāda izmēra un formas skrūvgrieži. Pirmajam skrūvgriezim rokturis sastāv no diviem uz-liktņiem, otrajam skrūvgriezim ir viengabala koka rokturis, bet trešajam — viengabala plastmasas rokturis.

Kuru no trim skrūvgriežiem tu izvēlēsies, ja kaut kas jāizlabo elektroinstalācijā? Kāpēc?

Sacerējumā par skrūvgriezi mans paziņa Vitja rakstīja: «Ar skrūvgriezi var arī pacelt... dažām kārbām vā

kus ...». Sis viņa teikums jāsaprot šādi: skrūvgriezi var izmantot par sviru. Tas, tiešām, nav izslēgts, tikai skrūvgriezim-svirai pieliktie spēki nedrīkst būt pārāk lieli, citādi skrūvgriezis izlieksies un savam pamatdarbam kļūs nederīgs. Starp citu, ar skrūvgriezi-sviru var pieturēt skrūvju galvas, kad skrūvē no tām nost uzgriežņus, bet arī jārīkojas piesardzīgi...

Viendien es novēroju šādu ainu: zēns ļoti cītīgi mēģināja atvērt apavu krēma kārbiņu. Viņš aizķēra ar skrūvgriezi vāciņu gan šādi, gan tādi, bet bez rezultāta — skrūvgriezis nolēca, bet vāciņš kopā ar kārbiņu aizripoja te zem galda, te zem skapja... Vajadzēja taču rīkoties pavisam vienkārši: likt mierā skrūvgriezi; uzkāpt ar kāju uz sāniski noliktas apavu krēma kārbiņas un paripināt to turpatpakaļ, turp-atpakaļ. Vāciņš pats nekavējoši būtu nonācis...

27

Vispirms, lūdzu, ieskaties šajā ta-lulā, kas stāsta par kokskrūvju izmē-iem un masu! Ieskatījies? Tagad mēģini atbildēt uz jautājumiem! Ko pēc āvām domām lietderīgu var gūt no tiem cipariem? Ja tev ir pagrūti atbil-iēt, es palīdzēšu.

Pirmkārt, šī tabula rāda, kādas vis->ār ir kokskrūves. Meklēt kokskrūvi ar ipa|u galvu un, piemēram, garumu iO mm, diametru 6 mm ir veltīgi — ādas neražo.

Otrkārt, noteikta garuma kokskrū-/es ar plakanu galvu sver mazāk nekā ir apaļu galvu. Tātad, ja tu esi iecerē-is uzbūvēt vieglu smailīti, jāorientējas jz kokskrūvēm ar plakanu galvu.

Treškārt, tabula Jauj tev izdarīt zi-īāmus aprēķinus. Pieņemsim, ka ledus-abtas salikšanai vajag 30 plakanas jalvas kokskrūves ar garumu 60 mm in 60 apaļas galvas kokskrūves ar ganiņu 40 mm. Ieskatoties tabulā, nav puiti saprast, ka pirmā veida kokskrū-/es jāpērk 250 jg, bet otrā veida — 550 g. Kokskrūves taču pārdod pēc masas...

Es paredzu jautājumu: bet no kurienes šī tabula?

Atbildu: no rokasgrāmatas. Un

gribu piebilst: rokasgrāmatas — ļoti noderīgas grāmatas. Nav neviena inženiera, ne meistara, kas varētu bez tām iztikt. Visu taču neiegaumēsi. Rokasgrāmatu ir ļoti daudz: jaunā atslēdznieka, frēzētāja, virpotāja, apmetēja u. c. Negribu apgalvot, ka rokasgrāmatās būtu aizraujoša lasāmviela. Bet rokasgrāmata, it sevišķi pēc tam, kad esi pieradis to lietot, sniedz daudz derīgu un precīzu ziņu. Uz rokasgrāmatām var paļauties daudz drošāk nekā uz paziņām, kuri «savām acīm redzēja, precīzi zina, paši mēģināja izgatavot...». Paziņas piemāna ne tāpēc, ka grib to darīt: viens sajauc, otrs — aptuvenas ziņas uzdod par visticamākajām — tāds jau cilvēka raksturs, trešais — ne tik ļoti grib palīdzēt, cik nodemonstrēt savu kompetenci. Bet rokasgrāmata ir objektīva, vienmēr precīza.

Pieradinies lietot rokasgrāmatas!

Tās ir lakoniskas un lietišķas grāmatas.

Kad es vēl biju pavisam mazs, ne vienu reizi vien dzirdēju vectēvu sakām:' «Paaugsies, dzīve iemācīs: dzīve — labākais skolotājs!» Vectēvs bija vecs, nekādu labo izglītību iegūt viņam nebija izdevies, bet es jau agri sāku ievērot: visi apkārtējie ieklausās viņa vārdos, prasa padomu un palīdzību. Taisnību sakot, es lepojos ar savu gudro vectēvu ; un pēc vislabākās sirdsapziņas centos saprast, ko tas varētu nozīmēt: dzīve — labākais skoloiājs? Centos, bet nesapratu.

Pēc maniem pirmsskolas priekšstatiem skolotājam katrā ziņā bija jābūt garam, sirmam, ļoti korektam vīrietim, noteikti ar brillēm. Un bija vajadzīgi daudzi gadi, lai es saprastu: uzmanīgi jāieskatās pasaulē, kurā tu dzīvo, jāiegaumē, ko un kā ļaudis dara; nekautrējoties jāprasa tiem, kuri prot vairāk nekā tu, kā viņi gūst panākumus. Un tad no daudzajiem pārdzīvotajiem un pārdomātajiem novērojumiem pakāpeniski atmiņā nogulsnēsies vērtīgas pieredzes graudiņi, kas ir dzīves mācību stundas.

Sen vectēvs ir miris, bet es atceros viņa vārdus un tagad pats saku saviem jaunajiem draugiem: «Novērojiet! Iegaumējiet! Centieties iedziļināties apkārtnes būtībā, un jūs noteikti kļūsiet bagātāki!»

Šis padoms ir pareizs gan visnozīmīgākajās, gan arī visparastākajās lietās, kaut arī pavisam mazās, tomēr nepieciešamās . ..

Tajā vasarā bija elles karstums. No neizturamās tveices zeme sakalta un saplaisāja. Mandarīnkoku zari noliecās, vīnogulāju stīgas zaudēja parasto spilgti zaļo krāsu. Un pat tuvumā esošā jūra ar savu elpu nevarēja mazināt šo neprātīgo tveici.

Lūk, tādā laikā es gāju pa ceļu un pēkšņi redzēju: piemājas zemes gabalā rosās vecais Givi. Man par lielu izbrīnu vecais vīrs aplaistīja no lejkannas pavisam sausu mietu, pēc tam ņēma smagu cirvi, ar pietu vairākas reizes uzsita pa mieta galu, atkal aplēja un atkal uzsita.

Un, kaut arī es mācīju fiziku vidusskolā, bet vēlāk saņēmu arī tehnisko diplomu, tomēr pats neatfapos: lai stingri un ātri iedzītu mietu zemē, tas jāap-laista. To man iemācīja vecais Givi paskaidrojot: miets ar ūdeni iet zemē kā ar ziedi, tāpēc ka mitra zeme kļūst blīva un aptver mieta pamatni cieši un vienmērīgi .. .

Cik gan reižu neesmu mocījies, nostiepjot auklu. Nostiepju, nostiepju, bet, kad sāku nostiprināt brīvo galu, noteikti palaižu auklu vaļīgāk un visas pūles vējā... Te pēkšņi viendien redzu: iznāk pagalmā kaimiņš, paņem rokās dēlīti ar diviem caurumiem, iever auklas galu vispirms vienā, pēc tam otrā caurumā, izdara vienu vienīgu kustību un tūlīt atlaiž auklu, bet tā pati sevi bremzē nostieptā stāvoklī.

Vienkārši? Kur nu vēl vienkāršāk, bet uzreiz taču neizdomāsi ...

skrambām un nobrāzumiem prasmi neiegūt —, kā saprata: neveiksmes var zēnu izsist no sliedēm, atbaidīt no amata.

— Interesanta būšanai — mīlēja teikt tēvocis Vitja, izliekoties par vientiesi un nejēgu, kaut arī patiesībā viņš bija gudrinieks, izgudrotājs un nedaudz aktieris.

Mēs ar dēlu uzstādījām ledusskapi jaunā vietā un nekādi nevarējām noregulēt kāju augstumu tā, lai ledusskapis nebūtu sašķiebts ne pa labi, ne pa kreisi, ne uz priekšu, ne atpakaļ. Gan pašizga-tavotu svērteni pie roktura pierīkojām, gan pēc ēnas pārbaudījām — tomēr neizdevās ...

Te par laimi ienāca tēvocis Vitja, paskatījās, neatzinīgi novilka «hm» un sacīja:

— Interesanta būšanai Kā gan cilvēki mokāsl Vai tad jums šķīvis ar ap-malīti nav?

šķīvis ar apmalīti atradās. Tēvocis Vitja ielēja tajā ūdeni, novietoja to uz ledusskapja un paziņoja:

— Lūk, jums precīzākās klases līmeņrādis! Tiklīdz ūdeni zem apmalītes izlīdzināsiet, jūsu ledusskapim nebūs novirzes ne pa labi, ne pa kreisi, ne uz priekšu, ne atpakaļ. Nu, vai nav interesanta būšana? — un iesmējās ...

Es redzēju, kā zēni pie skolas ierīkoja sporia laukumu. Nolīdzināja zemes gabalu, nogrieza traucējošos krūmiņus, nobārstīja zemi ar rupjām smiltīm. Atlika pēdējais — aizzīmēt spēļu laukumu.

Kā viņi šo darbu darītu paši, nezinu, bet viņu skolotājs — sirms pusmūža vīrs acenēs — tieši tāds, kādu bērnībā biju iedomājies īstu skolotāju — ņēma auklu, ar lāpstu nomērīja vispirms trīs garumus, iesēja mezglu, pēc tam nomērīja četrus garumus un iesēja vēl vienu mezglu, pēc tam — piecus ... Pēc šīs operācijas zēni ņēma trīs mietiņus un starp tiem nostiepa auklu, kā parādīts zīmējumā. Laukums iznāca precīzi taisnleņķa trīsstūra formas.

— šo trīsstūri sauc par ēģiptiešu trīsstūri, — sacīja skolotājs zēniem, — jau senie mērnieki zināja šo noslēpumu. Ur jūs varat viegli saprast, kas te par lietu ja tikai atceraties Pitagora teorēmu.

Viendien es sastapu meistaru Jegoru savu labu draugu, veicot neparasti darbu. Nogriezis apmēram divdesmit piecus centimetrus garu resnas, elastīga: caurules gabalu, viņš akurāti tās vidū iztaisīja caurejošu caurumu.

Sasveicinājies es jautāju:

— Bet kas tas būs?

— Kāpēc būs? Jau ir. Lūk — ga-tavsl — Te meistars Jegors izņēma no savas instrumentu kastes speciālu dzelzs cauruli, ar kuru sienā izsit caurumus, uzvilka tai rokturi un paskaidroja: — Savam Vaņam izgatavoju, citādi viņš, tiklīdz sāk izsist ligzdas, tūlīt roku ievaino Jauns vēl, nepieradis. Lai patrenējas, kamēr darba prieks vēl nav zudis.

Tā bija vēl viena maza dzīves stunda. Starp citu, nemaz ne tik vienkārša: pašam meistaram Jegoram, mehāniķim-vir-tuozam, taču šis rokturis nepavisam nebija vajadzīgs: viņš varēja cirst no pleca gan ar labo, gan ar kreiso roku un pat ar aizvērtām acīm trāpīja precīzi pa instrumenta galvu; vecais meistars rūpējās par zēnu, par savu mācekli. Un ne tik daudz viņš zēna rokas žēloja — bez

Pat vissausākajā un siltākajā laikā re-monfelektriķis Mihails devās uz izsaukuma vietu vecmodīgās galošās. Pārkāpis dzīvokļa slieksni, viņš galošas novilka un ... palika zem stalažu kāpnēm. Elektriķis Mihails zināja, ko darīja, un ne velti sacīja:

— Pēdējos divdesmit trijos gados es ne reizi kopā ar kāpnēm neesmu nokritis, bet agrāk reizes trīs nedēļā «lidoju».

Viņa kāpņu augšējiem galiem, starp citu, bija uzvilkti gumijas gredzeni; tajos viņš iebāza instrumentus, kad strādāja augstumā.

Un arī tas bija ne slikti izdomāts.

Aizkorķēt ļoti pilnu pudeli — paņemt un iebāzt aizbāzni — parasti neizdodas: gaiss kakliņā tiek saspiests un grūž aizbāzni atpakaļ. Tomēr, kā es pamanīju,

30

SEPTIŅREIZ NOMĒRI...

laboranti ar šo uzdevumu tiek galā ļoti vienkārši. Ņem tievas stieples gabaliņu, ievieto to kakliņā kopā ar aizbāzni, bet pēc tam stiepli izvelk un aizbāznis paliek uz vietas ...

Bez lineāliem ir arī saliekamie metramēri, ruletes, mīkstas lentes — visus instrumentus pat nenosaukt. Bet pagaidām taču runa ir tikai par platuma

Saka: septiņreiz nomēri... pirms nogriez. Un dzīve apstiprina — pareizi! Steidzoties nekas labs nesanāk. Ja atslēdznieks no stienīša nozāģēs mazāk ka vajadzīgs, deta)a, kuru viņš nodomājis izgatavot, neiznāks pēc izmēra; ja drēbnieks pavirši piegriezīs, piemēram, bikšu staras, veltīgas būs bijušas viņa pūles un arī materiāls pagalam — bikses nevarēs sašūt... Vārdu sakot, jāmēra precīzi.

Bet ar ko?

Pats pirmais instruments pamatoti jānosauc lineāls.

Lineāli mēdz būt dažādi — koka, plastmasas, metāla un citi. Tos izgatavo plakanus un ar trīsstūrveida šķērsgriezumu, samērā īsus un diezgan garus, lokanus un stingrus.

garuma, augstuma un citu attālumu mērīšanu plaknē.

Visvienkāršāko, teiksim, dēļa platuma mērījumu izdara šādi: ņem dēli, pieliek lineālu ar nulles atzīmi pie vienas dēļa malas un skatās, kurai iedaļai pretī atrodas otra dēļa mala. Lai nolasījums būtu precīzāks, lineālu pie mērāmās virsmas vislabāk pielikt ar sāna skaldni. Uz skalu jāskatās no augšas, nenoliecot galvu ne pa labi, ne pa kreisi.

Nu, bet tagad iedomājies, ka jāizmēra sienas ailas platums — no ista-)as kakta līdz durvīm. Te ar lineālu nevar iztikt. Vislabāk lietot ruleti. Bet, ja ruletes nav? Var nostiept auklu no (akta līdz durvju stenderei, pārliecinā-lies, ka izmērs «noņemts» pareizi un izmērīt auklu ar lineālu. Izmēru, kuru lu noteici, iesaku uzreiz pierakstīt, no-■ādot, protams, uz ko tas attiecas: «Vāka platums — 85 cm» vai «Ailas garums — 2 m 35 cm».

Pasaki, kā tu atmērītu doto attālumu, pieņemsim, pusmetra vai metra attālumā no griestiem, nelietojot tādus priekšmetus kā taburetes, galdus vai stalažu kāpnes!

Šādu uzdevumu, starp citu, vajag ■isināt, kad iekārto gleznu izstādi, piestiprina stendus vai piekar grāmatu dauktus...

Ļoti bieži mērīšanu un aizzīmēšanu /pilda vienlaikus, pie tam viens un tas iats izmērs atkārtojas vairākas reizes.

Pieņemsim, ka pirms sazāģēšanas lēlis jaiedala sešās, astoņās vienādās

daļās. Var, protams, ar lineālu atmērīt doto lielumu vienu, divas un cik vien vēlas reizes, atzīmējot katra nogriežņa sākumu un beigas kaut vai ar zīmuļa svītriņu. Bet šo darbu var izpildīt arī precīzāk un ātrāk. Ja jāatliek nelieli nogriežņi — divus trīs centimetrus gari —, atplet cirkuli par attiecīgo lielumu un «nosoļo» pa iepriekš ar zīmuli novilktu līniju, iedurot kājiņu adatas ... Lai aizzīmētu divdesmit līdz trīsdesmit centimetru garus nogriežņus, nogriez līstīti — etalonu — un atliec izmērus pēc tās.

Mērīšanas precizitāte var būt ļoti dažāda. Dažreiz vajag kādu izmēru noteikt veselos milimetros un pat milimetra desmitdaļās, bet dažkārt pietiek, ja kļūda nepārsniedz centimetru.

Mērījumos, kurus tu izpildīsi, meistarojot modeļus, rotaļlietas, sadzīves priekšmetus, milimetra desmitdaļa — pietiekams lielums. Lai to noteiktu, jāprot lietot bīdmēru.

Šī instrumenta divas galvenās sastāvdaļas: nekustīgs lineāls un kustīgs lineāls ar speciālu palīgierīci — noniju.

Ar bīdmēru var noteikt gan iekšējo, gan arī ārējo izmēru. Zīmējumā parādīts, kā to dara. Veselos jeb pilnos izmēra milimetrus nolasa uz augšējā, nekustīgā lineāla, bet milimetra desmitdaļas — uz nonija mazā lineāliņa. Par iedaļu, kas norāda milimetra desmitdaļas, pieņem to nonija iedaļu, kas atrodas tieši pretī kādai no augšējā lineāla svītrām.

Vajag mērīt ne tikai attālumu no istabas kakta lidz durvju stenderei vai

šādiem «apaļiem» grādiem transportieris nav nepieciešams, to pilnīgi aizvieto standarta trīsstūri. Lūk, tie redzami

no dēļa viena gala līdz otram galam, bet gadās, ka jāmēra riņķa līnijas garums cilindram vai garums sarežģītai līkai līnijai. Kā mēra riņķa līnijas garumu, pamēģini, lūdzu, saprast pats, bet par sarežģītu līkņu mērīšanu es tūlīt pastāstīšu.

Ja līkne novilkta uz papīra, ja tā atrodas rasējumā, tad visērtāk un visprecīzāk to var izmērīt ar īpašu aparātu — kurvimetru. Noripinot kurvi-metra ritenīti pa līko līniju, nolasi rādījumu uz tā skalas! Bet, ja tev rokās ir telpisks priekšmets un tam «jānoņem» mērs pirmā tuvinājumā, t. i., neiegūstot sevišķi augstu precizitāti, to var izdarīt, izmantojot tievu, mīkstu stiepli vai izolācijas lenti un lineālu. Vispirms pieliec pie virsmas stiepli tā, lai stieple kopētu visus detaļas izliekumus, pēc tam noņem stiepli un, uzmanīgi iztaisnojot, izmēri to ar parasto lineālu.

Gadās, ka jāizmēra stieples diametrs, bet pie rokas nav bīdmēra. Ko darīt? Novieto stiepli aiz spožas spuldzes tā, lai ēna kristu uz tuvu novie tota milimetru papīra! Tādas mērīša nas — pēc ēnas — precizitāte vairumi gadījumu ir pilnīgi pietiekama. Vai izmantot arī citu paņēmienu — ņem zīmuli un uz tā uztin desmit vijumi cieši citu pie cita, izmēra ar lineāli visa tinuma garumu. Tad desmitā daļa no iegūtā mērījuma būs vienāda ar stieples diametru.

Galdniekam, atslēdzniekam, ieseje' jam un jebkuram citam amatniekan bieži vajag noteikt un atzīmēt leņķus Šim nolūkam lieto transportieri un trīs' stūri. Pēc transportiera var aizzimē' jebkuru leņķi, pie tam pavisam vien kārši.

Paskaties zīmējumā: ja noveli

taisni gar instrumenta pamatni, pēc tan atzīmē punktu pretī vajadzīgajai ieda ]ai un šo punktu savieno ar centra at: zīmi, tad izveidojas vajadzīgais leņķis

Praksē reti ir darīšana ar tādien lielumiem kā septiņpadsmit vai četrdes mit septiņu grādu leņķi, toties bieži va jag atzīmēt 90°, 60°, 45° un 30° leņķus zīmējumā! Viens — vienādsānu, kas ļauj attēlot divus leņķus: taisno 90° un šauro 45°, bet otrs — ar 90°, 60° un 30° leņķiem ...

Pasaki, cik leņķu tu proti uzzīmēt, lietojot divus šādus trīsstūrus! Tikai nesteidzies ar atbildi!

Iemācies veikt ne tikai samērā precīzus mērījumus ar instrumentiem, bet arī aptuvenus mērījumus! Tā, piemēram, zinot attālumu starp savas rokas rādītājpirksta galu un īkšķa galu, tu vienmēr vari izmērīt latu, dēli, stienīti.

Atceroties, ka sērkociņu kastītes garums ir 5 cm, tu arī bez lineāla varēsi izmērīt vada vai stieples garumu...

«Etalonu» skaitu aptuveniem mērījumiem var viegli palielināt. Šim nolūkam jāzina attālums no viena pleca līdz otras izstieptās rokas pirkstiem (ļoti ērti mērīt virvi, auklu, lenti), attālums starp sānis izplestu roku dūrēs sažņaugtiem pirkstiem (var mērīt sienas, sētas garumu, skapja platumu),

centimetru skaits solī (tā var uzzināt ce|a garumu no mājas līdz skolai, pārbaudīt sporta laukuma izmēru) ...

Mērījumi visbiežāk saistās ar aizzīmēšanu.

Lai aizzīmētu dēli, kartona loksni, plastmasas gabalu ar raupju virsmu, vajadzīgs zīmulis, lineāls, stūrenis un cirkulis.

Vispirms nosaki dē|a, finiera vai kartona loksnes izmērus un pārliecinies, vai iecerētais izstrādājums ir izgatavojams no tavā rīcībā esošā materiāla!

Tad pēc acumēra aptuveni nosaki, kā labāk novietot sagatavi — loksnes garenvirzienā vai šķērsvirzienā! Ja materiāla viena mala ir līdzena, to var pieņemt par vajadzīgo figūru veidojošu līniju, bet, ja tādas malas nav, vispirms jānovelk palīgtaisne un sagatave jāattēlo, balstoties uz tās.

Atkarībā no tā, kā tu gatavojies detaļu apstrādāt, sagatave jāaizzīmē ar uzlaidi, t. i., nedaudz lielāka par vajadzīgo izmēru vai precīzi pēc izmēra.

Pieņemsim, ka no dēļa nozāģēto planku paredzēts apēvelēt. Tad sagataves platums jāpalielina par diviem trim milimetriem (kaut kas taču aizies skaidās). Ja tu gatavojies ar asu plānu nazi nogriezt kartona vai plāns finiera sloksni, izmēru palielināt ne vajag.

Plāna finiera, kartona, papīra grie šanai, starp citu, vislabāk izmanto masīvu metāla lineālu vai bieza orga niskā stikla sloksni.

Lai metāla lineāls griežot nekus tētos, tā otrā pusē uzlīmē izolācija; lentes (vislabāk uz auduma pamatnes strēmeli!

Sīkāk par dažādu ģeometrisku figūru konstruēšanu es pastāstīšu vēlāk, bet pagaidām atgādināšu tikai vienu: lai iegūtu sagatavi ar stingri paralēlām malām, leņķi jāpārbauda ar stūreni, bet taisnes jānovelk caur trim kontrolpunktiem tā, kā parādīts zīmējumā.

Uz metāla vai plastmasas virsmas, kura ir slidena, aizzīmē nevis ar zīmuli, bet ar asu aizzīmēšanas adatu.

Aizzīmēšanas adata atgādina parastu īlenu (to nav grūti izgatavot pašam); to izgatavo no cieta materiāla un rūda ugunī. Pats šī instrumenta nosaukums norāda, ka .ar to aizzīmē

(novelk) līnijas. Bet punktus aizzīmē (iesit) ar punktsiti. Punktsitis — no cieta tērauda izgatavots, vienā galā uzasināts cilindrisks stienītis ar noapaļotu galvu. Nostādījis punktsiša smaili vajadzīgajā vietā, uzsit ar āmuru pa tā galvu un punktsitis «iespiedīsies» asi un skaidri.

Aizzīmēšanas līnijas uz stikla vislabāk novilkt ar īpašu zīmuli. Tādu zīmuli izgatavot nav sarežģīti. Lūk, sastāvu receptes: melnajam zīmulim — 40 masas daļas bišu vaska, 10 daļas tauku un 10 daļas lampas kvēpu (sausā melnā krāsa); baltajam zīmulim — 20 masas daļas bišu vaska, 30 daļas tauku un 50 daļas cinka oksīda (sausā baltā krāsa); zilajam zīmulim — 20 masas daļas bišu vaska, 10 daļas tauku un 10 daļas Berlīnes zilā. Maisījumu kausē uz uguns, labi samaisa. Gatavo masu ielej formā — zīmuļa veidā saritinātā papīra cilindrā. Sacietējušais zīmulis lieliski raksta uz sausa stikla, it sevišķi, ja stiklu viegli sasilda, paberzējot ar plaukstu. Zīmuļa pēdas noslauka ar sausu lupatu...

Aplūkosim dažas ērtas aizzīmēšanas palīgierīces.

Ļoti bieži vajag novilkt līniju, kas paralēla vienai dēļa malai. Ja nav speciāla instrumenta — svītrvilča, tad divas latas, kas sanaglotas tā, kā parādīts zīmējumā, un uzasināta nagla palīdzēs tev novilkt vajadzīgo skaitu skaidri redzamu, griezuma malai paralēlu līniju.

Lai novilktu riņķa līnijas bez cirkuļa, var pielāgot līstīti ar diviem vai vairākiem urbumiem, var izgatavot

Nostiprinājis stingri nostieptu auklu taisnes galapunktos, viegli atvelc un uzreiz atlaid tās vidu. Uz sienas paliks balta, taisna līnija.

Lietojot auklu, var izveidot aizzīmē-jumu arī uz zemes. Daži mietiņi, mazliet atjautības — un tu varēsi novilkt gan attiecīgā izmēra riņķa līniju, gan taisni, gan, atceroties jau iepriekš aplūkoto ēģiptiešu trīsstūri, konstruēt precīzi taisnu leņķi. ..

Senais mērnieku instruments, kas sanaglots no trim koka līstēm un tik loti atgādina atvērtu cirkuli, var labi noderēt sporta laukuma aizzīmēšanai vai distanču mērīšanai sacensībās ...

Kā es pamanīju, visgrūtāk iesācējiem padodas taisnes nogriežņa dalīšana vienādās daļās, it sevišķi tajos gadījumos, kad šī taisnes nogriežņa garums nedalās ar doto skaitli bez atlikuma. Pieņemsim, ka 17 cm garš nogrieznis jāsadala sešās vienādās dalās. Kā to izdarīt ar vislielāko precizitāti?

Novelc slīpi jebkurā leņķī pret doto taisni palīgtaisni! Atliec uz palīgtais-

■s palīgierīci, bet sliktākajā gadī-var iztikt ar kartona gabaliņu . .. uz sienas jānovelk gara taisne, iski var izdarīt ar nokrītotu auklu.

nes, sākot no tās krustpunkta ar pa-mattaisni, sešus vienādus nogriežņus (to var darīt ar cirkuli)! Pēdējā nogriežņa galapunktu un dotā taisnes nogriežņa galapunktu savieno ar taisni! Caur vienādo nogriežņu galapunktiem novelc šai taisnei paralēlas līnijas! Dotais 17 cm garais nogrieznis sadalās sešās vienādās daļās ar pietiekami augstu precizitāti.

Bieži vajag izgatavot daudz vienādu deta]u. Tā, piemēram, aviomodelisti izgriež desmitiem spārna ribiņu, kuģu modelisti — vienādlielas brangas, kokgriezēji pārnes ornamentu no papīra uz koku piecas un pat desmit reizes. Zīmēt vienu un to pašu detaļu uz materiāla ir grūti un garlaicīgi. Daudz ērtāk tad aizzīmēt ir pēc šablona.

Vajadzīgo figūru rūpīgi attēlo uz skārda, plāna dūralumīnija vai pietiekami izturīgas plastmasas loksnītes! Izgriez un Joti rūpīgi apstrādā šo pirmo paraugu (to sauc par šablonu)! Tad liec šablonu uz materiāla, apvelc to ar asi uzasinātu cietu zīmuli vai aizzīmēšanas adatu, un, lūdzu, — aizzīmēšana izpildīta!

Ja ar aizzīmēšanas adatu uz metāla novilktās svītras slikti saskatāmas, aizkrāso tās! Vispirms noklāj ar krāsu visu detaļas virsmu, ļauj krāsai viegli apžūt un noslauki to ar lupatu! No gludās virsmas krāsa noies viegli, bet svītru rievās tā paliks un aizzīmējums kļūs daudz labāk saskatāms.

Kad aizzīmē līknes, ir lietderīgi tās iepunktēt, t. i., «noiet» pa līknēm ar punktsiti, iesitot punktus citu aiz cita

cllolos attālumos. Tāds aizzīmējums catspld, nenodzēšas un saskatīt to pat aja apgaismojumā ir daudz vieglāk.

Sarežģītas figūras kontūru var pārēst pa punktiem un to dara šādi. 'rlekšmeta attēlu novieto taisna leņķa .‘kšpusē. Uz kontūra atzīmē virkni kon-rolpunktu — 1, 2, 3 utt. Jo sarežģī-āka figūra, jo lielākam jābūt kontrol->unktu skaitam. Pēc tam nosaka katra mnkta koordinātas — attālumus no aisnā leņķa apakšējās un sānu malas. 5os attālumus ieraksta tabulā.

un tā tālāk visiem punktiem

Tad uzrasē taisnu leņķi uz materiāla un pēc kārtas pārnes visus vajadzīgos punktus ... Darbs prasa samērā lielu pacietību, toties tas garantē pietiekami augstu kontūra atveidošanas precizitāti.

Tomēr šis paņēmiens var tikt ievērojami vienkāršots, vajag tikai visus aizzīmēšanas darbus izdarīt uz plāna, izturīga papīra lapas, bet pēc tam šo papīru uzlīmēt uz dūralumīnija, finiera vai skārda loksnes — vārdu sakot, uz materiāla. Kad papīrs pielīmējies pietiekami stipri, apstrādā detaļu, bet nobeigumā nomazgā vai notīra no detaļas papīra paliekas.

Vai esi redzējis plaukstas espan-deru — tādu blīvu gumijas gredzenu?

Daudzi modelisti šo espanderu pielāgo par riepu savu darinājumu riteņiem.

Saki, lūdzu, kā aizzīmēt loku tādam ritenītim un kā pēc tavām domām to vislabāk izgatavot un salikt mājas apstākļos!

Ceru, ka tu jau noprati: «instruments» — ļoti ietilpīgs jēdziens. Tie ir gan darbarīki, ar kuriem tu veic noteiktas operācijas (āmurs, knaibles, skrūvgriezis), gan mērīšanas un aizzīmēšanas ierīces (lineāls, stūrenis, svītr-vilcis). Tā lūk, nekad nesit ar bīdmēru naglas un neskrūvē ar lineālu kokskrū-ves! Mērinstruments prasa vissaudzīgāko apiešanos. Neievērojot šo noteikumu, tu neko neizgatavosi precīzi un gludi.

Mērinstrumentus vislabāk glabāt nevis kopā instrumentu kastē, bet apvalkos īpaši tiem paredzētās vietās.

Nobeidzot šo nodaļu, gribas atgādināt tās nosaukumu — «Septiņreiz nomēri ...». Ko tas nozīmē? Tas nozīmē — nesteidzies, pārbaudi sevi, labāk patērē nedaudz vairāk laika aizzīmēšanai, nekā sabojā visu darbu kādas niecīgas kļūdas, steigas, vienkāršas nevērības dēļ ... Pārbaudīt sevi ir ļoti svarīgi. Darbs taču ne tikai veido no cilvēka meistaru, bet arī audzina viņa raksturu, attīsta spējas...

Antons Cehovs kādreiz sacījis: «Vajag sevi trenēt.» Pastāvīga un stingra kontrole — teicams trenēšanas veids.

Pārliecinies, ka viss ir pareizi, un tikai pēc tam enerģiski ķeries pie darbal

Tātad septiņreiz nomēri... (Bet tālāk lasi nākamo nodaļu!)

...UN VIENREIZ NOGRIEZ

Nazis — lūk, pirmais instruments, ar kuru cilvēks iemācījās griezt. Tikai nedomā, ka tas pirmais, aizvēsturiskais nazis bija kaut nedaudz līdzīgs tam, kuru esam pieraduši redzēt. Mūsdienu nažu seno priekšteci izgatavoja no akmens, to ilgi un rūpīgi apdauzīja, asināja griezējšķautni ar īpašu paņēmienu un tikai pēc tam lika lietā — grieza nogalināto dzīvnieku gaļu, piegrieza ādas, asināja koka mietiņus...

Diez vai mūsdienu cilvēks mācētu ar šo nazi uzasināt parastu zīmuli; jebkuram no mums tādam darbam vienkārši nepietiktu ne veiklības, ne pacietības.

Vai tu esi redzējis, kā sevišķi resnus malkas klučus saskalda pagalēs? Aizcērtot kluci ar cirvi no gala virsas, ievieto spraugā cieta koka (piemēram, ozola) vai pat metāla ķīli un sit pa ķīli ar smagu cirvi, uzsitējveseri vai, gadās, vienkārši ar malkas pagali. Ķīlis, pārraujot šķiedras, lēni iedziļinās koksnē, sadala, sašķeļ to.

Tā, lūk, jebkurš nazis — ķīlis!

Un no asinājuma leņķiem, ķīļa smai-luma un materiāla, kura apstrādei tas paredzēts, ir atkarīgs viss pārējais — spēks, ar kādu zāģē baļķi vai metāla stieni, apstrādes ātrums un gludums.

Arī tev neiztikt bez naža, ja tu taisies izgatavot modeli, labot zābakus, ievilkt elektroinstalāciju, veikt daudzus citus darbus mājā, dārzā, ja tu dodies tūrisma pārgājienā vai kaut vienkārši uz mežu sēņot...

Kāds nazis tev nepieciešams? Bet pirms atbildi uz šo jautājumu gribu pastāstīt mazu atgadījumu.

Viendien uz universālveikalu bija atnākuši tēvs un dēls. Tēvs — gadus trīsdesmit piecus, dēls — pārāk kustīgs, redzams, izlutināts: viņš runāja nejaukā balsī un, likās, bija gatavs tūlīt raudāt.

— Tu taču man apsolīji, tēti, tu apsolīji man nopirkt labu nazīti... — čīkstēja puišelis.

— Es taču arī neatsakos, — sacīja tēvs, — mēs tieši tāpēc atnācām uz šejieni, lai nopirktu tev nazīti.

— Es gribu tādu — ar šķērītēm, ar iģiti, paresnu, tādu kā Ļevkam ...

Viņi piegāja pie letes, kur bija izstā-iti naži, puišelis uzreiz ieraudzīja to ašu paresno nazīti ar šķērītēm un zā-īti, kāds ir Ļevkam, un iečīkstējās paisām nejauki:

— Lūk, tādu gribu, lūk, tādu pērc, u taču apsolīji, tēti...

Tētis visas šīs vaimanas, kā saka, aida gar ausīm un palūdza pārdevēju larādīt viņam divus visvienkāršākos ilakanos, saliekamos nažus. Atvēra rienu, atvēra otru, izmēģināja asmeņus iz naga un apvaicājās, cik maksā šie naži.

Bet dēlēns nerimās:

— Man tādu nevajag, es tādu negribu ... Tam tikai divi asmeņi. Man vajag ar šķērītēm un zāģīti...

Un tad tēvs noprasīja stingri:

— Bet kādam nolūkam tev šķērītes, zāģīti, pinceti, korķu viļķi un visādus niekus? Kādam nolūkam? Lūk, īsts darba nazītis — vienkāršs un stiprs, lietišķs nazītis, bet tas, ko tu apnicīgi lūdz, — rotaļlieta.

— Nu, lai ir rotaļlieta, nu, lai, toties nevienam klasē nebūs ar šķērītēm, ar zāģīti.,.

— Vai tev nazītis, lai strādātu, grieztu vajadzīgs vai lai lielītos? ...

Man apnika klausīties, kā šis pārāk kustīgais puišelis diedelēja tētim greznu nazīti, un es izgāju no veikala. Vai tēvs nopirka viņam to nazīti vai nenopirka, nezinu. Un tas arī nav tik svarīgi.

Svarīgi cits — nazīti japrot pareizi izvēlēties.

Labam meistarošanas nazim jābūt tādam, kura asmens nav ļoti garš, spals ir ērts, kurš labi uzasinās un ne pārāk ātri kļūst neass.

Es pats parasti lietoju tā saucamo mednieka saliekamo nazi. Tam ir tikai viens asmens, toties tas atvērtā stāvoklī ir fiksēts ar īpašu sprūdu. Tas ir ļoti ērti. Fiksēts asmens nejauši neaizveras, neievaino rokas. Bez tam šīs konstrukcijas nazim griezējplātne ir nedaudz biezāka, kas arī, bez šaubām, ir priekšrocība: nazis ir izturīgs, neliecas un neslīd nost.

Mājas instrumentu komplektā vajag arī tā saucamo kurpnieka nazi. Ar to ļoti ērti griezt ādu, kartonu, papīru, plānu finieri, gumiju. Kurpnieka nazi ar platu asmeni vari izgatavot pats — no ēvelnaža, no veca metāla zāģīša. Sim nolūkam pietiek uzasināt griezēj-šķautni un aptīt rokturi ar izolācijas lenti.

Daži vispārīgi noteikumi darbam ar nazi.

Jebkuram nazim jabut labi uzasinā tam.

Nazis jatur tīrs, pēc darba asmen jānoslauka sauss.

Saliekamais nazis jāglaba aizvērtā stāvoklī.

Ar nazi jāgriež projām no sevis.

Nazi asina uz īpašas asināšanas ripas: ja nav rotējošas tecīlas, noder arī galoda. Galodas gatavo no cieta, tā saucamā abrazīvā materiāla. Kad tu, viegli piespiežot asmeni, pārvelc ar nazi pār galodas virsu, asmens uzasinās: uz rupjās galodas vairāk un nevienmērīgāk, uz smalkās — mazāk un vienmērīgāk. Labi uzasināt nazi neizdodas uzreiz, šim darbam vajadzīgas iemaņas un pacietība. Ja tev apnīk asināt nazi, atceries savu seno, seno priekšteci, kas bija spiests tērēt nedēļas primitīvā akmens naža uzasināšanai. Varbūt, ka tas atvieglos tavus pārdzī

vojumus un dos tev papildu devu pacietības ...

Lai nazis ilgāk saglabātos ass, lietderīgi to biežāk asināt. Sim nolūkam noder speciālas diska tecīliņas, kuras pārdod saimniecības preču veikalos. Pietiek vienu divas reizes izvilkt asmeni starp kustīgajiem ritenīšiem un tas kļūst manāmi asāks.

Bet, ja nav tecīliņas?

Asini nazīti uz apvāztas apakštasi* tes: piespiežot asmeni pie apakštasītes izliektās puses, pārvelc ar nazi pār to vairākas reizes pa labi un pa kreisi, mainot naža plātnes pusi!

Ar nazi var apdrāzt klūdziņu, nogriezt zaru, noņemt elektriskā vada izolāciju, pārgriezt auklu, sagriezt ne pārāk biezu finieri, kartonu, gumiju. Šeit man jādod tev mazs padoms.

Kad griezīsi gumiju, naža asmeni nozied ar ziepēm: gan griezt būs vieglāk, gan griezums iznāks gludāks!

Bet, ja vajag izgatavot akurātus gumijas gredzentiņus no caurules vai vecas velosipēda kameras gabala, tad vispirms caurule vai kamera jāuzvelk

piemērota resnuma koka nūjas un kai pēc tam jāieziepē nazītis. Griežot umiju, griez nūju apkārt — tad gre-zens iznāks gluds.

Nazis galvenokārt noder sīkiem dar-iem, bet, ja jāpārdala dēlis vai, jo vai-iīk, metāla sloksne, tad ar nazi nevar ztikt, te vajadzīgs zāģis.

Ir loti daudz zāģu, un tie cits no ita atšķiras pirmām kārtām ar grie-.ējplātnes izmēriem, zobu lielumu, ormu un asinājumu. Zāģiem, kas pare-Jzēti koka rupjai sazāģēšanai, ir ļoti ieli zobi; zāģi, ar kuriem zāģē finieri, slāņus dēlīšus, latas un plankas, nav tik «zoboti»; vēl sīkāki zobi ir atslēdznieka metālzāģim.

Lūk, šķērszāģis — tieši tāds, ar kādu mans pazina Mati zāģēja egles pagales. Tas der rupjiem darbiem: nozāģēt koku, sastrādāt stumbru, apzāģēt zarus...

Lūk, lokzāģis! To izmanto tikai tajos gadījumos, kad jāzāģē šķiedru ga-

renvirzienā. Tā, piemēram, ja no dēļa jāizgatavo vairākas latas vai lata jāsadala sīkāk...

Lūk, universāls metālzāģītis! Droši vien tas ir visizplatītākais zāģis, ar kuru vienlīdz labi var izpildīt jebkurus iezāģējumus — gan garenvirzienā, gan šķērsvirzienā ...

Lūk, tā saucamais rievošanas zāģī-tis! Tā īsā un stingrā griezējplātne ar loti sīkiem zobiņiem ļauj izpildīt nelielus, ļoti šaurus un gludus iezāģējumus.

Bet šis ir finierzāģītis. Smalka griezējplātne un gandrīz nemanāmi zobiņi zāģē finieri gan pa taisnām, gan arī pa līkām līnijām.

Kā sākt zāģēt koku, lai griezējplātne virzītos tieši pa iezīmēto vietu, bet neslīdētu sānis?

Pieredzējis meistars, uzsākot zāģēšanu, pietur griezējplātni ar saliektu kreisās rokas īkšķi. Iesācējam, lai neievainotu roku, labāk izmantot klucīti.

Kā rīkoties, ja, zāģējot finiera loksni, zāģis pēkšņi iestrēgst un negrib iet tālāk?

Tjkt galā ar to nepavisam nav grūti — pietiek iestādīt iezāģējuma galus vienā līmenī un nostiprināt tos kaut vai ar ve]as knaģi. Lai arī tā ir vienkāršākā palīgierīce, tā var noderēt daudzos gadījumos.

Ja zāģis iestrēgst nevis finierī, bet dēlī, ar knaģi nevar izlīdzēties. Tad iezāģējumā ievieto nelielu ķīlīti un plātne atbrīvojas.

Gandrīz visi, kas pirmoreiz ņem rokā zāģi, ļoti cītīgi spiež uz rokturi, bet drīz vien ievēro, ka zāģim tas nepatīk. Tad zēni jautā:

— Bet kā būtu pareizi — spiest uz zāģi stipri vai ne pārāk stipri?

Uz zāģi nevajag darboties ar spiedes spēku, bet tikai ar vilces spēku. Pārvietojot zāģi virzienā uz sevi, jādarbojas ar nedaudz lielāku spēku, pārvietojot to projām no sevis, — ar mazāku spēku.

— Kāpēc plānu materiālu zāģēt ir grūtāk nekā biezu materiālu; kā te rīkoties?

Lai zāģis pārvietotos viegli, ar koksni vienlaikus jāsaskaras vismaz trim zobiem. Ja zāģēt grūti, izmaini griezēj-plātnes slīpumu, pārliecinies, ka trīs zobi pieskaras materiālam, un zāģēt uzreiz kjūs vieglāk. Bet, ja materiāls ir ļoti plāns, zāģējamo loksni var iespīlēt starp divām palīglatām un zāģēt kopā ar tām. Latas, protams, izlietosi,

toties sagatave noteikti nebūs sabojāta ...

Ja tev vienam pašam jāpārzāģē baļķis ar šķērszāģi un tu nevari izmantot atsperi, kā to darīja Mati, sevišķi nebēdājies.

Ievieto starp šķērszāģa rokturiem latu-spraisli un tu tiksi galā ar šo darbu arī bez pārinieka.

Zāģis ar maināmām griezējplātnēm obligāti pirms darba pareizi jāiestata.

Ko tas nozīmē?

Griezējplātni pirmām kārtām ievieto tā, lai zobi būtu ar slīpumu uz priekšu! Pievelc to cieši un bez sašķiebes!

Ja tu atklāj, ka zāģim izdrupis vai izlūzis viens zobs, ar šo griezējplātni var strādāt tikai pēc tam, kad noslīpēti divi blakus esošie zobi — pa labi un pa kreisi (citādi tavs zāģis visu laiku «klups»).

Atslēdznieka metālzāģītis, ar kuru pārzāģē metālu, pēc uzbūves maz atšķiras no citiem zāģiem. Tā griezēj-plātne ir nedaudz šaurāka, zobi stiprāki un sīkāki. Griezējplātni, kas zāģē metālu, lietderīgi viegli ieziest ar mašīneļļu.

Ieziesta griezējplātne gan vieglāk zāģē, gan daudz ilgāk saglabājas.

Pārzāģējot metāla caurules, laiku pa laikam tās pagriež tā, lai iezāģē-jums virzītos nevis pa taisni, bet gan pa riņķa līniju.

Ieteicams izgatavot speciālu koka spīli cauruļu zāģēšanai: divi koka stienīši, kvadrātisks izgriezums, stiepies saite — lūk, ari visa ļoti derīgā ierīce.

Ja līmes tūbiņai uzskrūvētais vāciņš piekaltis un neatskrūvējas, pamēģini «pierunāt» to ar veļas knaģa starpniecību, piepalīdzot arī ar pirkstiem, bet caur smilšpapīra gabaliņu!

Lai plānsienu cauruli, iespīlējot skrūvspīlēs, nesaspiestu, iepriekš apliec tai divus veļas knaģus!

Vairāki veļas knaģi, kas akurāti piestiprināti pie sienas ar kokskrūvēm, ir ērts pakaramais dvieļiem, biksēm un citiem ne pārāk smagiem priekšmetiem; uz tāda pakaramā ērti žāvēt fotogrāfijas.

Lai, noņemot karstam kastrolim vāku, neapdedzinātu rokas, apņem vāka rokturi ar veļas knaģi!

Metālzāģītis, protams, var zāģēt ne tikai caurules, bet ari metāla loksnes, sloksnes, profiltēraudu un apn|-tēraudu.

Metālzāģītis sastāv no rāmīša, spriegošanas skrūves ar spārnuzgriezni, roktura, griezējplātnes, kuru ievieto galviņu izgriezumos un nostiprina ar tapām.

Rāmīši mēdz būt viengabala un izbīdāmi. Izbīdāmie rāmīši Jauj izmantot

dažāda garuma griezējplātnes. Visbiežāk, starp citu, griezējplātnes izgatavo 250... 300 mm garas. Galviņas dod iespēju griezējplātnes pārlikt divos stāvokļos: pirmais — zobi vērsti uz leju; otrais — zobi vērsti sānis. Kādam nolūkam tas vajadzīgs, to paskaidro zīmējums.

Atslēdznieka metālzāģītim darba laikā jāpārvietojas stingri horizontāli. Pie tam darba gājiens projām no sevis — ar uzspiedienu, brīvgājiens virzienā uz sevi — bez uzspiediena. Normālais ātrums — 30 ... 60 laidenu du-bultgājienu minūtē ...

Ar nazi un zāģi var veikt daudz dažādu darbu, bet nepavisam ne visus.

Ja jānolīdzina virsma, jāapstrādā plakana virsma, tev vajag īpašu instrumentu, kas arī ir griezējinstruments, bet nemaz nav līdzīgs ne zāģim, ne nazim. Tu droši vien esi redzējis plakanus tērauda stienīšus ar asu cirtumu darbdaļā. Tās ir vīles.

Vīles mēdz būt dažādas formas: plakanas, kvadrātiskas, trīsstūrveida, apaļas... Bez tam vīles atšķiras ar cirtumu skaitu uz darbdaļas vienu centimetru. Visrupjākās vīles (ar mazu cirtumu skaitu) — rupjvīles, aiz tām nākamās ir smalkvīles, kuras paredzētas smalkākam darbam, un, visbeidzot, samtvīles, kas ir «vismaigākās» no visām vīlēm. Mazas vīles sauc par adatvīlēm. Ir arī skrāpjvīles ar sevišķu cirtumu, ar tām apstrādā mīkstus materiālus — cinku, svinu — un dažus citus materiālus — gumiju, koku, plastmasas. Skrāpjvīle — rupjš instruments,

to izmanto sākotnējai apstrādei, kas neprasa augstu precizitāti.

Lai gūtu priekšstatu par to, kādu darbu var izpildīt ar attiecīgo vīli, aplūko šos dažus skaitļus:

0,08... 0,15 mm vienā gājienā noņem rupjvīle; 0,05 ... 0,08 mm — smalk-vīle; 0,01 ... 0,03 mm — samtvīle!

Ievēro: vīles — cieti, bet trausli instrumenti; tās nedrīkst nogāzt, pa tām nedrīkst sist ar āmurul Un vispār vīles prasa saudzīgu apiešanos.

Ja jāvīlē mīksts un stigrs metāls, vīli ieberzē ar krītu, bet, ja jāvīlē alumīnijs, — ar stearīnu! Tas ievērojami pagarina vīles mūžu.

Laiku pa laikam vīlēm jātīra «zobi»: rupja cirtuma vīles tīra ar tērauda suku, bet smalka cirtuma — ar svina sloksni (novelk pa cirtuma ieplakām).

Visas vīles lietderīgi mazgat karstā ziepjūdenī.

Vīli gumijai var izgatavot ļoti vienkārši: skārda sloksnē izsit ar naglu caurumiņus līdzīgi kā rīvei, skārdu nedaudz saliec un instruments gatavs.

Vīļu rokturus izgatavo no bērza, liepas koka vai no presētas papīra masas. Roktura garumam jābūt pusotras reizes lielākam nekā galeņa garums. Uz roktura kakliņa uzvelk metāla gredzenu, kas uzdzcnot pasargā rokturi no saskaldīšanās. Urbumu rokturī vispirms izurbj, bet pēc tam iededzina ar nokaitētu vecas vīles galeni.

Skaidas, kas rodas vīlējot, noslauki ar saru suku, sliktākā gadījumā — ar lupatu, bet nekad nedari to ar kailām rokām un nepūt!

Vīlē nesteidzoties: 40 ... 60 dubult-gājienu minūtē — normāls temps!

Uz divām taisna leņķī iespīlētam vīlēm ērti var asināt īlenu.

Tagad dažus vārdus par ēveli.

Lai arī cik rūpīgi baļķis sazaģēls dēļos, vienalga dēļu virsma ir raupja, t. i., pārklāta ar ļoti daudzām «atskabargām». Lai dēli padarītu gludu, noēvelētu, ļaudis izdomāja ēveli.

Ēvele sastāv no koka vai metāla spala, kurā ievietots ēvelnazis. Evel-nazi nostiprina ar īpašu ķīli. Ēveles pēdā ir šaura sprauga, no kuras jārēgojas laukā naža asmenim. Lūk, es sacīju — jārēgojas laukā. Bet par cik? Ir ļoti svarīgi pareizi uzstādīt ēvelnazi. Rupjai apstrādei naža asmeni izbīda par 1...3 mm, bet dēļa gludai (galīgai) apdarei — tikai par 0,1 ... 0,3 mm.

Strādājot ar ēveli, uzmani tās pēdas stāvokli — pēdai jābūt pilnīgi gludai! Ne velti labas ēveles pēdai uzlīmē sevišķi cietu koku — bumbieri, skābardi, buksusu...

Ēveļu saime ir plaša. Nosaukšu tikai tās galvenos pārstāvjus.

Skrube noder koksnes sākotnējai apstrādei. Tās ovālais asmens ļauj ēvelēt gan šķiedru garenvirzienā, gan šķērsvirzienā, kā arī leņķī. Pēc apstrādes ar skrubi virsmā ir padziļinājumi un rievas, tāpēc jāizdara «gludināšana» ar vienkāršo ēveli.

49

1 — 146

Es jau pastāstīju, kā pareizi nomērīt, atzīmēt, nogriezt un apstrādāt koka vai metāla detaļu. Ja tu nesteigsies un ievērosi zelta likumu: «Septiņreiz nomēri un vienreiz nogriez», esmu pārliecināts — viss tev iznāks labi.

Bet... ne akurāts stienītis, ne pēc izmēriem izgatavota plāksnīte, ne pareizi nogriezta caurulīte neizskatīsies kā rūpnīcā izgatavota, ja tu kā pienākas neapstrādāsi to virsmas, neizveidosi tās gludas un spīdošas kā spoguli. Lai noslīpētu koku vai metālu, vajadzīgs pirmām kārtām smilšpapīrs (papīrs vai audekls, kas pārklāts ar biezāku vai plānāku tā saucamā abrazīvā materiāla slāni), vajadzīgas slīpēšanas pastas un... daudz, daudz pacietības.

Labākie slīpēšanas pulveri — smirģelis, krīts, pumeks. Jebkuru no šiem pulveriem vispirms izsijā, pēc tam viegli saslapina ar eļju — un pasta gatava.

Nepieredzējis meistars, sākot slīpēšanu, ņem smilšpapīra gabalu, piespiež to ar pirkstiem pie dēļa virsmas un cītīgi berž ... Koks kļūst gludāks, bet darbs sokas lēni, nevienmērīgi, smilš papīrs norīvējas tajās vietās, kur plaukstas izliekumi to piespiež stip rāk...

īsts meistars rīkojas citādi. Viņš piespiež smilšpapīru nevis ar roku, bet

Divzobēvelei ir divi plakani naži, ar to var loti gludi apstrādāt pat māze-rainu (ar savērptām šķiedrām) virsmu.

Garēvele ārēji atgādina pārlieku izstieptu ēveli. Ar to ēvelē un nolīdzina lielas virsmas.

Ēveļu radinieki ir arī gropēvele, ierievju ēvele, ieloču ēvele, profil-ēvele — visas tās paredzētas sarežģītu profilu izēvelēšanai.

Ēvelē tikai ar asu ēvelnazi! Nekad neizbīdi asmeni vairāk par trim milimetriem, tas darbu nepaātrina!

Ja dēlī gadījies zars, iepriekš pa-klaudzini pa to ar āmura smailo galu un tikai pēc tam sāc ēvelēt!

VĒRTĪGI PADOMI

O Lai stiklā izzāģētu apaļu caurumu, vispirms vajag izgatavot metāla vai finiera šablonu. Ieurbis centru, uzliec šablonu un apvelc to ar stikla griezni! Tagad iegriez riņķī ievilktu taisnstūri un tā diagonāles! Aizvāc liekās stikla daļas, viegli klaudzinot pa loksnes pretējo pusi ar stikla griežņa rokturi vai vieglu āmuriņu!

O Kvadrātisku izgriezumu izveido tāpat, tikai iepriekš jāieurbj ne tikai centrālais punkts, bet arī visas kvadrāta virsotnes...

ar līdzenu koka klucīti, un darbs viņam sokas ātrāk, un rezultāts izrādās manāmi labāks. Bet pulēšanas vai slīpēšanas pastu meistars ieberzē vai nu ar mīksta koka gabalu, vai ar korķi, vai arī ar to pašu klucīti, tikai caur rupju vilnas lupatu.

Slīpējot sīkas deta|as, smilšpapīra iespīlēšanai izmanto vecu asmeņsku-vekli! Ja nav asmeņskuvek|a, smilšpapīra sloksni «iebāž» sērkociņu kastītē — arī ērti.

Smilšpapīri mēdz būt rupjāki un mazāk rupji, vidēji un pavisam smalki, ai panāktu vislabākos rezultātus un īpēšanai nepatērētu pārāk daudz aika, jārīkojas pakāpeniski — jāpāriet no rupjākiem uz smalkākiem smilšpapī-riem. Ja tev ievajadzēsies «mīkstināt» issmalkāko smilšpapīru, saslapini tā irsmu ar ūdeni, bet, apstrādājot me-ālu, — labāk ar šķidru eļļu!

Apaļu detaļu slīpēšanai izgatavo ierīci, kuru veido divi koka klucīši ar izgriezumiem. Salikti kopā, tie blīvi un vienmērīgi piespiež smilšpapīru pie visas apstrādājamās virsmas.

Pirms koka virsmas tīrīšanas ar stikla gabalu (stikls teicami nogludina koku) izgatavo gumijas turētāju! Nežēlo minūtes: rokas dārgākas!

Pastu uzklāj uz visas apstrādājamās virsmas vienmērīgā plānā kārtā. Pēc tam, izdarot apļveida kustības, to berž ar blīvas, mīkstas lupatiņas tamponu, ar filca atgriezumu vai vilnas gabalu. To izpilda jau pašā pēdējā virsmas apstrādes posmā.

Slīpēšana prasa laiku. Lai arī kā necenstos, ātri noslīpēt detaļu gandrīz nav iespējams. Tātad nesteidzies!

Bet, kad darbu būsi pabeidzis, kad no virsmas atstarosies lampas gaisma

vai pēkšņi sāks rotaļāties saules stars, aizmiedz acis uz mirkli, pēc tam atver tās, vēlreiz paskaties uz paveikto un papriecājies!

Par ko?

Nē, ne tikai par koka, misiņa vai tērauda mirdzumu, bet pirmām kārtām par savu uzvaru. Es nepārteicos: šajā mirkli tu k|uvi ne tikai rupjā, drūmā materiāla uzvarētājs, tu uzvarēji savu slinkumu, uzcītības trūkumu ...

Bet tā ir ļoti nopietna lieta — uzvara pār sevi, pār saviem trūkumiem. Ar tādu uzvaru sākas gan Meistars, gan vispār Cilvēks.

Kāds vecs lidotājs stāstīja: agrāk lidotāju skolas kursantus pirms pielaišanas pie lidmašīnas obligāti apmācīja galdnieku un atslēdznieku darbos. Uzskatīja: ja lidojuma laikā gadās tehniski traucējumi un vajag izdarīt piespiedu nolaišanos, lidotājam pašam jāprot remontēt savu lidmašīnu.

Ar laiku lidmašīnas kļuva drošākas. Bet sirmais pulkvedis vienalga apstiprina:

— Ar pateicību un prieku atceros nodarbības galdnieku un atslēdznieku darbos. Vai zināt, kāpēc? Tās kā neviena cita stunda palīdzēja manas paaudzes lidotājiem audzināt raksturu, paļāvību saviem spēkiem, neatlaidību mērķa sasniegšanā ...

Svarīgs atzinums!

URBUMS — NEVIS CAURUMS

Vai vajag paskaidrot, kas ir caurums? Saplīsa zeķe — lūk, caurums; ugunskura dzirkstele uzkrita uz biksēm — arī caurums; kaķis, kam iepaticies trīt nagus uz krēsla, saplēsa pārvalku, un radās daudz caurumu.

Bet urbums — pavisam cita lieta!

Tu izcirti finiera loksnē vajadzīgajā vietā noteikta izmēra un formas urbumu, lai ievietotu tajā finierzāģīša smalko griezējplātni un sāktu izzāģēt nodomāto figūru; vai arī tu izurbi kastītes sānā urbumu, lai caur to izlaistu asi ar ritenīti un pārvērstu kastīti par ratiņiem; vai arī tu sagatavoji urbumu, kurā ieskrūvētai kokskrūvei pēc tava plāna jāpiestiprina detaļa A pie pamatnes B punktā C...

Vai saskati starpību starp caurumu un urbumu? Vienā gadījumā — neparedzēti apstākļi, otrā — aprēķins, precizitāte, pārdomāta rīcība.

Visizplatītākie urbumi — apaļie. Tos nākas izveidot kokā, metālā, akmenī, stiklā, plastmasā, papīrā un daudzos citos visdažādākajos materiālos.

Ar ko un kā?

Vispirms aplūkosim instrumentus.

Biezajā sējumā «Istorija tehniķi» rakstītas šādas rindas: «Vissenākie

uguns iegūšanas paņēmieni ir izkasī-šana, izurbšana, izzāģēšana un uguns izšķilšana, sitot akmeni pret dzelzi.» Pievērs īpašu uzmanibu izurbšanai! Interesanti, kā gan rīkojās mūsu tālais sencis, iekurot ugunskuru bez mums tik pierastajiem sērkociņiem vai gāzes šķiltavām.

Lūk, viņa uguns iegūšanas ierīces shematisks attēls.

Stops ar stiegru, kas apmesta ap koka nūjiņu, kustoties turp un atpakaļ, lika nūjiņai griezties. Pie tam nūjiņas smailais gals, kas bija piespiests padziļinājumam sausā kokā, berzējās un izdalīja siltumu. Smalkie koksnes putekļi pakāpeniski sāka gruzdēt, un zilganais dūmu mākonītis, kas pacēlās virs ierīces, vēstīja: uguns avots darbojas... Tagad vajadzēja, nezaudējot laiku, piesviest sausas lapas un uzpūst liesmu.

Tagad, starp citu, mums svarīgi noskaidrot nākamo: apbrīnojamā nūjiņa

griežoties iegrauzās sausajā kokā, un laika gaitā urbums kļuva dziļāks. Lūk, kur sākas urbja vēsture.

Zinātkārais, vērīgais cilvēks sākuma tikai pamanīja: rotējošs ķermenis var iedziļināties nekustīgā ķermenī. Vajadzēja daudzus gadsimtus, lai cilvēka atklātais princips atrastu tehnisku pielietojumu un vienkāršā koka nūjiņa pārvērstos tērauda urbī, bet primitīvais stops — ērtā mehāniskā ierīcē: vispirms — svīķurbī, pēc tam — rokas urbjmašīnā.

Jā-ā, ceļš bija ilgs un grūts, un, tāpat kā visu izgudrojumu ceļi, tas apstiprina: jebkurš atklājums, jebkurš

solis uz jaunām meistarības virsotnēm sākas ar vērīgu skatienu apkārtējā pasaulē, ar neapslāpējamu vēlēšanos uzzināt, saprast un izmantot šīs pasaules likumus cilvēku labā.

Kāpēc, stāstot par vienkāršiem instrumentiem, cenšos ne tikai aprakstīt to uzbūvi, iepazīstināt ar āmuru, knaibļu, zāģu, svīķurbju uzdevumu un darba paņēmieniem, bet cenšos arī skart «jautājuma vēsturi»? Instruments —-cilvēka roku un prāta ražojums. Tas radīts cīņā ar varenajiem dabas spēkiem. Un neviens pat visprimitīvākais āmurs, visparastākais skrūvgriezis neradās tāpat vien. Instrumentu vēsturē katra rindiņa lieliski apstiprina Cice-rona gudros vārdus: «Nepietiek iemācīties gudrību, vajag prast arī to izmantot.»

Gudrības sākiims — vērīgums.

— Ko nozīmē būt vērīgam, un vai tas dzīvē ļoti vajadzīgs? — bieži jautā mani draugi-puikas.

— Spriediet paši, — es atbildu, nebūdams vērīgs, nevar pamanīt, ka lurs ar garu kātu Jauj izpildīt spējāku sitienu nekā tāds pats āmurs ar i kātu. Bet, kas radās no šī vēro-na, viegli saprast, aplūkojot āmuru talogu. Tur to ne viens desmits vien. t uz kāda attīstības pakāpiena cil-ki atrastos tagad, ja nebūtu izgudrosi daudzveidīgos āmurus, grūti pat īredzēt.

— Kāpēc nepacietību uzskata par lāgu, bet pacietību par tādu lielisku ašību? — interesējas puikas.

— Padomājiet, — es saku, — vai ēs ar jums vispār būtu uz pasaules,

mūsu tālajam sencim nebūtu pieti-īsi pacietība izgatavot akmens rokas rvi, uzasināt savu primitīvo nazi vai ■ berzi iegūt uguni. Vai mēs izdzītu, vai izturētu cīņu par eksistenci, li prastu pakjaut sev zemi, okeānus, ebesis?

— Nu labi, — ne visai labprāt pierīt puikas, — tas bija agrāk, sen at-aka|, bet ne tagad, kad automātika, ektroniskie skaitļotāji izdomāti, visur-ājējs pats pa Mēnesi var braukt un z Veneras nolaižas automātiskās sta-ijas.

— Vienu mirklīti, lūdzu! Atļaujiet zdot jautājumu, — es saku, — kā jūs omājat, kā rodas kosmiskais kuģis?

— Vispirms to izdomā ...

— Pieņemsim, — es piekrītu, — taču izdomāts» kuģis vēl nav kuģis, bet ikai ideja, iecere, sapnis...

— Pēc tam to rasē...

— Pieņemsim, ka tā uzreiz rasē, mut gan pirms jebkuras mašīnas rasēšanas jāizdara ne viens vien tūkstotis iepriekšēju aprēķinu... Bet vienalga, pat, ja arī rasē, tad rasējums taču vēl nav kosmiskais kuģis, bet tikai nākamās konstrukcijas attēls.

— Pēc tam izgatavo detaļas ...

— Nē-ē-ē! Tā nemēdz būt. Līdz detaļām vēl ļoti tālu. Vispirms jāizveido modelis, lai pārliecinātos, kā izskatīsies nākamā mašīna, kā savienosies atsevišķi tās elementi, lai iztēlotos ieceri telpiski. Daudzus aprēķinus, starp citu, arī precizē un pārbauda tieši pēc modeļa ...

— Labi, lai viss sākas no modeļa,— diezgan labprāt piekrīt puikas.

— Modelis — izstrādājums, kas neatkārtojas. Kas gan tam izveidos automātisko līniju? Lūk, arī iznāk...

— Kas iznāk?

— Ka pašu pirmo kosmisko kuģi, visurgājēju, orbitālo staciju, batiskafu, superteleskopu izgatavoja un, es domāju, vienmēr arī izgatavos cilvēka rokas, kas apbruņotas ar visvienkāršāko āmuru, parastu metālzāģīti, skrūvgriezi, rokas urbjmašīnu ...

Tādējādi mēs atgriežamies pie tā, ar ko sākām, — pie instrumenta.

Zīmējumā tu redzi svīķurbi. Tā patronā iestiprina urbi vai, kad jāurbj liela diametra urbums, centrsmaili. Tos nostāda vajadzīgajā punktā un sāk griezt.

Urbja griezējšķautne iegraužas koksnē, izgrūžot uz augšu un uz sāniem skaidu. Pakāpeniski veidojas urbums. Ja sevišķi gluds urbums netiek prasīts, var iztikt arī ar svārpstu.

Svārpsti mēdz būt gan lieli un jaudīgi, gan arī mazi. Lielos svārpstus lieto, piemēram, celtnieki, elektromontieri, kad jāizvelk caur sienu stieple vai jānostiprina uz stabiem izolatori, bet mazie svārpsti var noderēt mājas darbnīcā ...

Rokas urbjmašīna maz atšķiras no svīķurbja, tās piedziņa un patrona, tiesa, ir spēcīgākas un stingrākas. Kādam nolūkam? Ar rokas urbjmašīnu taču urbj ne tikai koku, bet arī metālu. Ir rokas mehāniskās urbjmašīnas, kuras griež ar roku, un elektriskās urbjmašīnas — tajās patronu griež elektro-motoriņš.

Ar īlenu tu jau esi pazīstams, ar punktsiti un speciālu cauruli caurumu izsišanai sienā arī. Tātad atlicis parādīt tev caurumsitni.

Caurumsitnis ir ļoti līdzīgs speciālajai caurulei, ko lieto caurumu izsišanai sienā, tikai tā šķautne ir gluda, bez robiņiem un asāka. Ar caurumsitni izveido caurumu kartonā, ādā un citos ne pārāk cietos un biezos materiālos.

Jebkura urbuma izveidošanu sāk ar tā centra noteikšanu.

Centram jābūt nomērītam un aizzi-mētam — iedurtam ar īlenu vai naglu {kokā, ādā, plastmasā), iesistam ar punktsiti (metālā). Neatkarīgi no tā, ar ko aizzi'mē centru, svarīgi izveidot padziļinājumu, lai urbis neaizietu sānis.

Sagatave, kurā tu gatavojies urbt caurumu, labi jānostiprina, lai tā negrieztos kopā ar urbšanas instrumentu. Zem sagataves neaizmirsti palikt dēļa gabalu, lai nejauši nesabojātu galda vai skrūvgalda virsmu! Labākais paliktnis — «sviestmaizes» tipa: metāla plāksnīte apakšā, dēļa gabals uz tās ...

Ja urbums jāurbj pulētā virsmā, uzmauc urbim filca vai biezu tūka paplāksni, citādi ar iespīlēšanas patronas malu sabojāsi pulējumu!

Dažreiz urbumu nākas pārurbt — palielināt tā diametru. Parasti šādā gadījumā urbis slikti darbojas — ieķīlējas un var viegli salūzt. Lai to novērstu, pirms pārurbšanas urbumā iedzen blīvu koka tapu! Tad urbis griezīsies brīvi.

Lai izurbtu urbumu paplāksnē, mazliet apzāģē to no divām pusēm! Tad

apaļa paplāksne būs viegli iespīlējama skrūvspīlēs, viss pārējais izdarāms vienkārši.

Ar parasto rokas urbjmašīnu var urbt ari stiklu. Vajag tikai urbuma vietā iepilināt terpentīnu un ne pārāk cītīgi spiest uz urbjmašīnu.

Stiklu var urbt gan ar uzasinātu trīsstūrvīli (arī tad lieto terpentīnu), gan ar vara caurules vai stieples gabalu, bet tad jāsagatavo ūdens emulsija no smiltīm vai saberztas galodas. Bet, lai emulsija neizplūstu, urbuma vietu var norobežot ar plastilīnu.

Lielāko daļu detaļu nostiprina skrūvspīlēs, bet var iztikt arī bez tām — dēli, plāksni, līsti vai stienīti pieskrūvē ar līmspīlēm; var izmantot arī citus stiprināšanas paņēmienus, par kuriem pastāstīšu vēlāk. Bet pagaidām, lūdzu, iegaumē: urbim jāiedziļinās pilnīgi nekustīgā materiālā un stingri perpendikulāri tam, citādi vai nu tiks sabojāta sagatave, vai arī salūzīs urbis!

Uzdevums: izurbt, piemēram, divus vai trīs centimetrus dziļu urbumu. Kā to izdarīt vienā gājienā?

Vēl viens uzdevums: kā izvilkt

skaidu no necaurejoša urbuma, neapgāžot smago sagatavi?

Un šāds jautājums: vai tu proti izurbt divus urbumus, kas daļēji pārklājas?

Lai izurbtu garenurbumu skrūvē vai tapiņā, vispirms jāizgatavo tapnis no cieta koka vai plastmasas. Bez palīg

ierīces, vienkārši iespīlējot skrūvi skrūvspīlēs, diez vai tu tiksi galā ar šo darbu.

Instrumenti, kas paredzēti urbšanai, var izrādīties visai noderīgi arī dažos citos darbos.

Ja no diviem elektriskajiem vadiem jāsavij aukla, vadu galus iespīlē patronā un, ātri griežot rokas urbjmašīnu, savij vadus.

Ar disku, kurš aplīmēts ar filcu un kura kājiņa iespīlēta urbjmašīnas patronā urbja vietā, var pulēt jebkuru līdzenu virsmu.

Noņemama lāpstiņa vai resnas stieples āķis, ko griež rokas urbjmašīna, — teicama ierīce krāsas maisīšanai noslēgtā traukā (šim nolūkam vajag tikai vākā iztaisīt caurumu).

Strādājot ar rokas urbjmašīnu, nespied uz to ar visu ķermeni! Darbs tā-dēj neveiksies ātrāk, bet urbis droši vien nolūzīs.

Urbi vienmēr nostiprini cieši, pie tam precīzi patronas centrāl Ja, starp citu, strādā ar tieviem urbjiem un tie negrib cieši iespīlēties ieliktņos — patronas kustīgajos elementos, pietiek aptīt urbja galeni ar smilšpapīra lentīti un viss būs kārtībā.

Urbjot urbumu betonā vai ķieģelī, laiku pa laikam saslapini urbi ar ūdeni! Visērtāk ūdeni pilināt no elastīga plastmasas flakoniņa.

Urbji, tāpat kā jebkurš cits griezējinstruments, periodiski jāuzasina.

Ja pie rokas nav tieva urbja — tie viegli lūst un tos visgrūtāk dabūt —, bet jāizveido mazs caurumiņš ne pārāk cietā materiālā, var iztikt ar parastu adatu, iestiprinot tās smailo galu patronā un urbjot ar austiņu.

Piezīme: līdz sarkankvēlei nokai

tēta stieple vai nagla atvieto urbi, ja strādā ar plāniem dēlīšiem, finieri, dažādu šķirņu plastmasām un nav jāiegūst urbums stingri pēc izmēra.

Gadās, ka urbis, izraujoties no patronas, iestrēgst materiālā. Nekad necenties izvilkt to līdzīgi naglai, pieliekot spēku «liecē»! Nagla šajā gadījumā saliecas, bet nāk ārā no materiāla, taču urbis noteikti nolūzīs «pie saknes» un

pēc tam izvilkt to būs Joti grūti. Velc urbi ārā stingri vertikālā virzienā, viegli griežot to pretēji pulksteņa rādītāju kustības virzienam! Dažreiz šai darbā var palīdzēt viens vai divi urbumā iepilināti mašīneļļas pilieni.

Lai vajadzīgais urbis nebūtu jāmeklē kārbā vai kastē, izgatavo speciālu penāli urbju glabāšanai! Bet vissīkākos urbjus ērti uzglabāt nolietotas pildspalvas korpusā.

Zīmējumā parādīta diezgan sarežģīta līklīnijas figūra, kas jāizgatavo no trīs milimetru biezas dūralumīnija loksnes. Kā tu domā, vai šajā darbā var noderēt rokas urbjmašīna?

Aizbāznis, kas uzvilkts urbim ar īdu aprēķinu, lai no tā būtu izlīdis ivus vai trīs centimetrus garš urbja als, — lūk, vienkāršākais 56. lap-tisē dotā pirmā uzdevuma atrisinā-jms.

Bet otro uzdevumu, esmu pārlieci-āts, tu jau izdomāji. Izurbtajā cau-jmā, protams, jāievieto nagla, un pēc im tā jāvelk ārā nevis ar roku, bet ar īagnētu. Tā izlīdīs pati un izvilks sev :dzi arī skaidu.

Un vēl atbilde uz jautājumu: kad a esi izurbis pirmo urbumu, tajā cieši idzcn koka tapu; pēc tam vari droši ākt urbt otru urbumu — urbis neiz-

ēks ārā.

Dzīvojot mazajā igauņu viensētā, es »eži vēroju Mati darbu. Ar patiesu irieku vienmēr skatījos, kā Mati nesfei-Izoties paņem instrumentu, kā izvēlas 'ajadzīgo dēli, kā savelk grumbās pieri >irms izdara pirmo iezāģējumu.

Bet viendien es konstatēju šādu dīvai-\ību: Mati izzāģēja kādus divdesmit vie-tādus dēlīšus, sanagloja no tiem plaknes un sāka tās pielāgot citu citai. Kaut tas viņam, redzams, nesaskanēja, jo viņš oēkšņi sāka jaukt ārā gatavu plāksni. Tad es vaicāju:

— Ko tu būvē, Mati?

— Jaunu būdu sunim, — viņš sacīja un paskaidroja: — Vecajā ūdens sūcas iekšā un vējš stipri pūš.

— Bet kāpēc tu vispirms būdu neuz-rasēji?

— Ko tur rasēt — četras sienas un divas jumta puses?

— Ja tu būvēsi suņa būdu pēc rasējuma, tev nevajadzēs pa trim reizēm vienu daļu pielāgot citai: sagatavosi un uzreiz saliksi.

Mati nesāka strīdēties, bet arī rasēt neko nerasēja, tikai palēnām, pamazām sameistaroja mājiņu.

Bet es nodomāju: ja ir iespējams

izdarīt darbu ātrāk, precīzāk un vienkāršāk, vai ir vērts atteikties no šādas iespējas? Nē, nav taisnība manam simpātiskajam Mati, pavisam nav taisnība. Un ne tikai viņam. Cik reižu nav redzēts: sāk zēni gatavot strazdu būrīti. Piecus dēļus sabojā, kamēr sanaglo vienkāršu kastīti. Vai pieaudzis cilvēks, kas sadomājis, piemēram, jaunus vārtiņus izgatavot. Viņš pieiet pie sētas vienu, divas, trīs reizes. Un katru reizi pienes te vienu, te divus dēļus, «piezāģē» dēļus pēc vietas.. . Jautāsi: vai tiešām tā ērtāk? Vai vienkāršāk nebūtu vispirms izmērīt, uzra-sēf, bet pēc tam, nekur neskraidot, salikt vārtiņus pēc rasējuma?

Gandrīz vienmēr tev atbildēs:

— Vai tad es māju būvēju!

Patiesi, gan strazdu būrītis, gan vārtiņi, gan suņu būda nav diezin kāda sarežģītā būve, tomēr. .. tomēr es ļoti iesaku nesākt būvēt bez rasējuma.

Kāpēc?

Pirmkārt, rasējums ļauj paveikt darbu ātrāk.

Otrkārt, visāda veida kļūdas un nesaskaņotības novērst uz papīra ir daudz vienkāršāk un vieglāk nekā kokā vai vēl jo vairāk metālā.

Treškārt, kad gatavo kaut ko pēc acumēra, gandrīz līdz pašām darba beigām nevar iztēloties izstrādājumu visos sīkumos. Bet rasējumā vienmēr viss redzams laikus!

Un beidzot, ceturtkārt, pieradinoties rīkoties ar rasējumiem, tu tuvojies īstam pieaugušo darbam. Jebkurā uzņēmumā taču pilnīgi visu izgatavo pēc rasējumiem, pat visparastāko skrūvi ar uzgriezni vienkārši tāpat neizvirpo.

Vairāk nekā divus tūkstošus gadu atpakaļ lielais sengrieķu filozofs Aristotelis sacīja, ka «prāts izpaužas ne tikai zināšanās, bet arī prasmē šīs zināšanas likt lietā».

Neesmu drošs, vai es tevi pratu pārliecināt par rasējumu lietderību. Tāpēc vēl atzīmēšu: rasēšana — īpaša valoda. Tas, kas izprot tās noslēpumus, kļūst ne tikai izglītotāks un prasmīgāks, bet gūst iespēju sazināties ar visu pasauli. Un šajos vārdos nav nekā pārspīlēta. Tā, piemēram, krievu mehāniķis, kas neprot hindu valodu, nevar pastāstīt indiešu inženierim, kā jāmontē iekārta vai kā jābūvē cehs, bet to visu viņš ļoti labi var paskaidrot rasējumā.

Nu kā, vai tev vēl nesagribējās iepazīties ar galvenajiem rasēšanas paņēmieniem, uzzināt kaut ko par skici, zīmējumu, projekcijām?

Ja sagribējās, esmu ļoti priecīgs un ielūdzu ievi uz nākamo nodaļu.

ZĪMĒJAM UN RASĒJAM

Katram meistaram noteikti jāprot zīmēt. Tas, protams, nenozīmē, ka no tevis neiznāks saprātīgs montētājs, labs montieris vai ievērojams mašīnstrād-nieks, ja tu nepratīsi uzzīmēt krāsainu savas māsiņas vai tantes portretu. īsts mākslinieks tu vari nebūt, bet attēlot, teiksim, plauktiņu vai tabureti, tev iepatikušos palīgierīci finiera lokšņu līmēšanai vai modēja vispārīgās kontūras tev noteikti jāprot. Zīmēšana tādā līmenī — es sauktu to par «saprātīgi lietišķo» līmeni — pieejama visiem, tā neprasa talantu vai iedvesmu, bet tikai neatlaidību.

Bet kādam nolūkam vajadzīga saprātīgi lietišķā zīmēšana?

Lūk, piemērs!

Pulciņš «Prasmīgās rokas» nolēma papildināt mēbeju garnitūru šefības bērnudārzam. Vispirms parunāja, pēc tam pienāca laiks ķerties pie lietas. Un tu, Koja, Vova un Serjoža devāties uz bērnudārzu, lai precīzi uzzinātu, kas un cik jāizgatavo. Atnācāt, ieraudzījāt: taburešu maz, plauktiņu arī maz, vēl vajadzīgas tādas kastes rotaļlietām, kuras varētu novietot zem palodzēm.

Ja taburešu skaitu vajag palielināt, tad skaidrs, ka tām jābūt tieši tādām pašām, kādas ir esošās taburetes.

Kas tad ir vienkāršāk — stiept no bērnudārza vienu tabureti paraugam vai uzzīmēt to?

Manuprāt, uzzīmēt ir vienkāršāk. Jo vairāk tāpēc, ka taburete izraudzīta tikai kā piemērs, bet, ko darīt tad, ja vajadzēs izgatavot skapi?

Lietišķajam zīmējumam svarīgs riezis skaistums un līniju smalkums, bet attēla precizitāte. Tāpēc lietišķo zīmējumu sāk ar izmēru noteikšanu.

Paņem lineālu, izmēri un pieraksti: virsa — 20x20 cm; kāju augstums — 25 cm; kāju resnums — 2x2 cm utt.l

Tagad uzzīmē tabureti! Visvieglāk to izdarīt uz rūtiņu papīra, nosakot katrai rūtiņai noteiktu izmēru. Pieņemsim, ka katras rūtiņas platums ir 2 cm. Tātad taburetes virsai jāaizņem desmit rūtiņas platumā un desmit rūtiņas garumā, bet kājai — divpadsmit ar pusi rūtiņas augstumā un viena rūtiņa platumā ...

Ja atzīmēsi visus izmērus, tad pēc tam pratīsi darbnīcā uzbūvēt tieši tādu pašu tabureti, kādu redzēji bērnudārzā.

Lietišķais tehniskais zīmējums, uzmetums, skice vajadzīgi pirmām kārtām, lai saglabātu priekšmeta izskatu, atcerētos tā izmērus, atzīmētu detaļu savstarpējo izvietojumu.

Bet ne tikai tādēļ!

Iedomājies, ka tavs paziņa dzīvo citā pilsētā, bet tu gribi viņam pastāstīt, kādu lielisku lidmašīnas modeli tu izgatavoji pats vai kāds cits! Kas vienkāršāk — aprakstīt modeli, uzskaitot katru tā detaļu, vai izgatavot zīmējumu un atzīmēt tajā izmērus?

Attēlot tabureti, plauktiņu, modeli nav grūti — vajadzīgas tikai zināmas iemaņas un pacietība. Kad runa ir par sarežģītāku konstrukciju, tad, protams, ar zīmējumu vien neiztikt, vajadzīgs rasējums — detalizēts, pilnīgi precīzs attēls, kas parāda ne tikai priekšmeta ārējās, bet arī iekšējās detaļas.

Rasējums sākas ar mēroga noteikšanu.

Ko tas nozīmē?

Ja tu sadomātu attēlot, pieņemsim, krēslu patiesā lielumā, tad būtu jāņem papīra loksne, kuras garums lielāks nekā krēsla augstums un platums lielāks nekā sēdekļa platums. Pareizi? Un tu izlem: samazināšu visus krēsla izmērus rasējumā desmit reižu. Lūk, samazinājuma pakāpe tad arī ir mērogs. Dotajā gadījumā mērogs ir viens pret desmit. Ja īstā krēsla sēdekļa platums ir 35 cm, tad uz papīra šis izmērs aizņems pavisam (35:10) trīsarpus centimetrus.

Vispirms jārasē krēsla skats no priekšas, t. i., tikai tā krēsla daļa, kas redzama, ja novērotājs skatās no priekšas un acs atrodas krēsla augstuma vidus līmenī. So attēlu tā arī sauc par pretskatu jeb fasādi.

Pēc tam rasē plānu, t. i., skatu no augšas jeb virsskatu un, visbeidzot, sānskatu.

Trīs attēli — trīs projekcijas — ļauj pilnīgi precīzi spriest par attēloto priekšmetu, par tā da|u savstarpējo izvietojumu un izmēriem ...

Kāpēc rasējumā viena daļa līniju ir nepārtrauktas, bet citas — svltrlīnijas, citiem vārdiem sakot, — pārtraukumai-nas? Ar nepārtrauktām līnijām attēlo tās kontūras, kas skaidri redzamas no ārpuses, bet ar svitrlinijām — priekšmeta iekšienē apslēptās kontūras.

Izprast rasējumus jeb, kā saka meistari, lasīt rasējumus nav nemaz tik grūti, vajag tikai nedaudz trenēties un sākt ar vienkāršākiem attēliem.

Pamēģini noteikt, kas attēlots rasējumos A, B un C!

Uzrasē trīs projekcijas (pretskatu — fasādi, virsskatu — plānu — un sānskatu) atslēdznieka āmuram, grāmatu plauktam un parastajām durvīm!

Zem rasējuma rakstīts: «Mērogs 1:1». Ko tas nozīmē? Bet, ja «1:2»? Kad, pēc tavām domām, var izmantot mērogu 5:1?

Apskati uzmanīgi parastās tējkannas trīs projekcijas un pacenties saprast, kā fasādē atzīmēto punktu A var atrast plānā un sānskatā!

Uz kā un ar ko rasē?

Rasēšanai lieto īpašu papīru, ko sauc par rasēšanas papīru; rasē ar speciāliem instrumentiem, šo instrumentu komplekts — rasetne; var rasēt ar zīmuli vai tušu. Tomēr tev obligāti nav jāiegādājas visi rasēšanas instrumenti. Sākumā visērtāk lietot milimetru vai rūtiņu papīru, parasto zīmuli, lineālu, cirkuli, divus trīsstūrus un transportieri.

Pacenties iegaumēt dažus derīgus darba paņēmienus!

Rasē tikai ar labi uzasinātu, vidējas cietības vienkāršo zīmuli!

Gl

Grafītu vislabāk asināt nevis ar žiletes aso malu, bet ar sānmalu. Grafīta asinājumu ērti palabot uz koka klucīša, kam aplīmēta ne pārāk rupja smilšpapīra sloksne.

Parasti rasējumus uzglabā sarullētā veidā. Lai ruļļi netītos vaļā, var izmantot ļoti vienkāršu un drošu paņēmienu — uzvelk elektrisko spuldžu iesaiņojuma kārbiņas.

Rasējumu ruļļu piekāršanai pie sienas var izmantot vairākus paņēmienus: iekar auklas cilpās; iekar «lamatiņās», ko veido papīra loksne, kura piesprausta pie sienas ar spraudītēm; novieto uz īpaša plauktiņa.

Kad rullī satītu rasējumu tin vaļā, tas cenšas saritināties no jauna. Lai pārvarētu loksnes «stūrgalvību», saliec kopā divas rasēšanas loksnes «muguru pret muguru», saspraud tās stūros ar kancelejas saspraudēm, bet pēc tam piespraud pie galda!

Ja tu strādā pie rasēšanas dēļa, kas novietots kā nākas — slīpi, tev, iespējams, ne vienu reizi vien ir noripojuši,

nokrituši un nolūzuši zīmuļi... Visdrošākais zīmuļu turētājs — no blīva papīra izlocīta un pie dēļa ar divām spraudītēm piesprausta harmonika.

Dažreiz vienu un to pašu rasējumu nākas piestiprināt pie galda vairākas reizes. Rezultātā lapas stūri ļoti ātri kļūst noskranduši. Lai tā nenotiktu, piestiprini loksni ar kartona stūru uz-liktņiem!

Mazs auduma gabaliņš, kas palikts zem spraudītes, pasargā papīru no spraudītes galvas nospieduma un ļauj momentāni izvilkt spraudīti, tā sakot, kailām rokām.

Iesācējs rasētājs parasti neiztiek bez dzēšgumijas. Laba, mīksta dzēšgumija diezgan ātri notraipās un sāk smērēt papīru. Kā notīrīt dzēšgumiju? Paberzē to pret vecas grāmatas kali-kona iesējumu!

Lai dzēšgumija nepazustu no galda darba laikā, uzspraud to uz spraudītes, kas palikta zem rasējuma ar smaili uz augšu!

Tu droši vien esi redzējis sarežģītas plastmasas figūras, ko pārdod kancelejas piederumu veikalā. Tie ir lekāli. Pēc tiem rasē līknes, savieno, piemēram, vairākus punktus ar laidenu līniju. Ja nav lekāla, var iztikt ari ar tērauda lineālu, tikai līknes kontrolpunktos jāiesit nagliņas bez galvām un pie tām jāpielick izliekts lineāls, kā parādīts zīmējumā.

Ja tu rasē ar tušu — spalvu, īpašu stikla caurulīti vai velci — un gribi, lai nekad nebūtu tušas izplūdumi, nostādi parasto lineālu uz «kājiņām». Sim

nolūkam koka lineāla aizmugurē vajag iespraust divas kancelejas spraudītes vai vēl labāk — spraudīšu vietā pielīmēt divus gumijas gabaliņus.

Izpildot ar zīmuli taisnas līnijas, velc tās no kreisās uz labo pusi, lēnām griežot zīmuli pirkstos! Tas garantēs gludu, vienāda resnuma līniju visā garumā.

VĒRTĪGI PADOMI

O Ja tev jāsadala papīrs stingri vienāda lieluma daļās, griez to ar asu nazi gar koka vai metāla lineāla malu! Raugies, lai lineāls būtu cieši piespiests pie papīra un nekustētos ...

O Rasētājam bieži vajag izgatavot vienāda formāta lapas ar vienādiem rāmīšiem. Pirms rāmīšu aizzīmēšanas izlīdzini lapu kaudzīti, ar īlenu izdur cauri lapām rāmīša punktos, kas nomērīti augšējā formāta lapā, un tev nevajadzēs vienu un to pašu darbu darīt desmit vai piecpadsmit reižu, bet atliks tikai starp caurumiņiem novilkt taisnas līnijas ...

Pilnu rasēšanas kursu es, protams, tev nepasniegšu — gan vietas nepietiks, gan šīs grāmatas uzdevums ir cits. Bet kaut ko derīgu pacentīšos tomēr pastāstīt.

Vai tu zini, kā, lietojot cirkuli un lineālu (var arī bez iedaļām), var sadalīt uz pusēm jebkuru taisnes nogriezni?

Cirkuļa atvērumu pēc acumēra iestādi lielāku par pusi no nogriežņa garuma, ap vienu galapunktu novelc loku virs nogriežņa un zem tā! Atkārto šo pašu operāciju, pārnesot cirkuļa kājiņu uz otru nogriežņa galapunktu! Redzi — virs nogriežņa un zem tā izveidojas divi slīpi krustiņi! Pieliec lineālu pie krustiņu centriem un savieno tos ar taisni! Sīs taisnes un nogriežņa krustpunkts atrodas tieši nogriežņa vidū.

Iegaumē, lūdzu, kā nogriezni dala uz pusēm, tas tev noderēs ne vienu vien reizi!

Bet tagad paskaties zīmējumā, kas attēlo riņķa līniju, pievērs uzmanību, kāds izskatās rādiuss un diametrs!

G4

Cilvēkam, kas zina to, ko es tūlīt pastāstīšu, jau daudz kas saprotams.

Viņš var ievilkt riņķa līnijā trīsstūri, kvadrātu, piecstūri vai zvaigzni, sešstūri, astoņstūri...

Skaties, kā tas darāms!

Lai ievilktu riņķa līnijā vienādmalu trīsstūri, ap vienu diametra galapunktu jānovelk loks ar cirkuli, kura atvērums vienāds ar rādiusu. Sī loka un riņķa līnijas krustpunkti jāsavieno savā starpā un ar diametra pretējo galapunktu.

Kvadrātu izveido vēl vienkāršāk. Ņem lineālu, savieno savā starpā divu galveno diametru galapunktus — un četrstūris gatavs.

Piecstūra rasēšana ir nedaudz sarežģītāka. Vispirms novelk riņķa līniju un divus galvenos diametrus, vienu no rādiusiem dala uz pusēm. Kā to dara, tu jau zini. Tad ap rādiusa viduspunktu novelk loku, kura rādiuss vienāds ar šī punkta attālumu līdz otra diametra galapunktam A. Iegūst palīgpunktu H. Pēc tam cirkuļa kājiņu novieto punktā A un novelk loku no punkta H līdz krustpunktam ar riņķa līniju. Attālums no šī krustpunkta līdz punktam A ir vienāds ar riņķa līnijas piekto daļu.

13 - 14(3

<>5

Zvaigzni var konstruēt arī, lietojot itu paņēmienu. Vispirms novelk taisies nogriezni, kas vienāds ar attālumu itarp staru galiem. Pēc tam sadala šo ittālumu astoņās vienādās daļās. Ņem n'rkuli un ap punktiem A, B novelk okus ar rādiusu AB, samazina cirkuļa itvērumu līdz 5 iedaļām un novelk vēl divus lokus ap punktiem A un B. Atliek savā starpā savienot piecus iegūtos loku krustpunktus un zvaigzne ir gatava.

Nu, bet uzrasēt sešstūri var pavisam vienkārši. Sākot no jebkura riņķa līnijas punkta, ar cirkuli jāatliek uz tās rādiusa garums pēc kārtas vairākas reizes, līdz visa riņķa līnija ir sadalīta ...

Uzdevums: bet tagad, lūdzu, ievelc riņķa līnijā astoņstūri, desmitstūri, div-padsmitstūri un sešpadsmitstūri! Rīkojies patstāvīgi; šī uzdevuma risināšanai nepieciešamās ziņas tev jau ir!

Rasējums ļauj attēlot ne tikai priekšmeta ārējo izskatu, bet arī ieskatīties tā iekšpusē — it kā pārgriezt, caurskatīt to.

Iedomājies plastilīna kubiku! Ja t& pārgriež divās vienādās daļās, tad' mūsu acu priekšā izveidojas pilns kvadrāts. Pareizi? Kā izskatīsies griezums, ja plastilīna kubiks nebūs pilns, bet tajā būs dobums?

Varbūt tā, kā redzams zīmējumā?

Viss atkarīgs no tā, kāda ir iz grieztā materiāla forma un lielums.

Sākumam iegaumē galveno: iesvīt rotās plaknes — vietas, pa kurām izda rīts griezums!

Iemācīties lasīt rasējumus ar griezumiem katram uzreiz, protams, neizdodas. Ir cilvēki ar īpašu talantu — iedzimtu telpisko uztveri —, un viņiem tas padodas vieglāk, bet patrenējoties katrs var panākt to, ka rasējums «pastāsta» par priekšmetu pilnīgi visu. Tad tu pratīsi no šķietami garlaicīgā līniju, svītrlīniju, svītrojumu sablīvējuma uzzināt daudz vairāk nekā no visspilgtākās krāsainās fotogrāfijas.

Četras dažādas figūras ar izgriezumiem un blakus to attēli trijās projekcijās, es ceru, ļaus tev pārliecināties par iepriekš teiktā pareizību.

Viendien es savam paziņam Vovam, lieliskam rokdarbniekam un ļoti pacie tīgain puišelim, vaicāju, vai viņš prot izgatavot kārbiņu. Vova, lietpratīgs cil-; vēks, painteresējās:

— Kādu?

— Kartona, — es teicu, — ar dibena izmēru 10X10 centimetri un sieniņu augstumu 5 centimetri.

— Ar vāku? — atkal jautāja Vova.

— Var ari bez vāka.

— Pamēģināšu.

Ar šo kārbiņu Vova noņēmās vairāk nekā stundu, un, atklāti sakot, tā viņam iznāca diezgan nožēlojama — gan sāni bija greizi, gan stūri turējās uz godavārda. Kaut arī Vova centās, pat ļoti centās.

Bet lieta tā, ka mans lieliskais paziņa nekad agrāk neko vēl nebija dzirdējis par izklājumu.

Izklājums — īpašs rasējuma veids, kas visai atgādina drēbnieka piegrieztni. Kārbiņai, par kuru šeit runā, tas izskatītos tāds, kāds parādīts zīmējumā.

Prast uzrasēt izklājumu, kad jāizgatavo kaut kas no kartona, skārda, plāna dūralumīnija un arī citos gadījumos, ir pilnīgi nepieciešams.

Lai iemācītos «izklāt» sarežģītas figūras, ieteicu vispirms patrenēties ar visvienkāršākajiem priekšmetiem. Uzmanīgi izārdi cigarešu paciņu vai sērkociņu kārbiņu un tu ieraudzīsi telpiska priekšmeta gatavu izklājumu!

Zīmējumā redzamas pazīstamas fi-jūras, un es domāju, ka saprast, kā konstruē to izklājumus, nav pārāk grūti.

Ja nepieciešami vairāki vienādi rasējumi, izgatavo ierīci no slīpa stikla un spuldzes! Novieto oriģinālu uz

stikla, pārklāj to ar papīra* lapu, nostiprini stūros ar lipīgas lentes gabaliņiem, ieslēdz apakšgaismu un rīkojies!

Pudelītes bieži vien apgāžas. Tāpēc, ja rasē ar tušu, pacenties izgatavot pudelītes paliktni!

Uzrasēt var ne tikai galdu, krēslu, mašīnas detaļu, instrumentu, bet arī istabu ar visiem tajā esošajiem priekšmetiem, pagalmu, kvartālu un pat veselu pilsētu.

Tādus rasējumus sauc par plāniem.

Pilnīgi iespējams, ka tev nāksies rasēt skolas pagalma plānu, ja tu ar zēniem sadomāsi ierīkot sporta laukumu vai iestādīt jaunus kokus un krūmus, izveidot puķu dobi...

Visu, kas attiecas uz plāna mērogu, lasi un saproti tieši tāpat kā jebkurā rasējumā! Mērogi 1 :400 vai 1 :500 nozīmē — šī plāna viens centimetrs attēlo 400 vai 500 centimetrus dabā. Bet to, ka 400 centimetru ir 4 metri, vai arī neteikt — pats zini. Rasējumā'

plānā visi priekšmeti jāsamazina vairāk reižu nekā tehniskajā rasējumā. Bet rasējumam-plānam ir vēl viena ipatnība: to nepieciešams orientēt apvidū. Ko tas nozīmē?

Ja plānā norādīts «ziemeļi—dienvidi», loksne jāpagriež tā, lai uzzīmētā bultiņa «skatītos» uz ziemeļiem. Ja nav īpašas atzīmes, nākas izvēlēties raksturīgu orientieri — garu sētu vai ēkas fasādi — un novietot plānu tā, lai uzzīmētās sētas attēls būtu paralēls īstajai sētai. Kamēr plāns nav orientēts apvidū, tas ne tikai nepalīdz saprast, kur kas atrodas, bet drīzāk jauc tev galvu!

Pamēģini treniņa nolūkā uzzīmēt istabas plānu! Tas, starp citu, var ļoti noderēt, pārkārtojot mēbeles. Citādi taču mēdz būt šādi: cilvēki nolēma izvietot mēbeles pa jaunam, aptuveni aprēķināja, ķērās pie lietas un sāka stiept — bufeti dīvāna vietā, dīvānu pie loga, plauktu no loga ... Bet pagaidi! Kas tas? Plaukts nelien... Elš, dusmojas un... sāk visu no gala.

Bet, ja viņi uzrasētu plānu, attēlotu visas lietas stingri pēc mēroga, izgrieztu no kartona katru priekšmetu — gan bufeti, gan dīvānu, gan grāmatu plauktu, gan galdu... — un paspēlētu pārkārtošanos vispirms uz papīra: dīvānu — šeit, plauktu — tur, galdu — tā, skapi — šitā. Tad noteikti viņi atrastu labāko no iespējamiem variantiem un pārvietotu priekšmetus vienā reizē.

Ekonomisks automobiļu izvietojums garāžā — līdzīgs uzdevums, un to risina tieši ar šādu paņēmienu — vispirms uz papīra. Un darbmašīnas cehā neviens nepārvieto pēc acumēra, kuģu kravas telpās kravu visvieglāk izvietot pēc iepriekš «izmēģināta» plāna...

Taču mēs pagaidām runājam par mēbeļu pārkārtošanu istabā.

Ja jāpārbīda mēbele, paliec zem tās kājām divās trīs kārtās salocītu segu vai paklāju! Gan spēks būs vajadzīgs mazāks, gan grīdu nesabojāsi.

Paklāja vietā zem kājām var palikt burku plastmasas vāciņus, bet sliktākajā gadījumā — lielu kartupeļu pusītes ar izgrieztiem kāju padziļinājumiem. Ļoti derīgi pārvietošanas «trasi» nosmērēt ar grīdas vasku vai ierīvēt ar stearīna sveci.

Prasme rasēt un brīvi lasīt rasēju' nitis ir pilnīgi obligāta jebkuram meistaram. Rasējums atvieglo dzīvi, palīdz sasniegt nosprausto mērķi ātrāk un vieglāk. Bez tam rasēšanas iemaņas nemanāmi pieradina cilvēku būt akurātam, iemāca viņam centību, ncsteidzī-gumu. Sīs īpašības ir universālas, tās noderēs tev jebkurā gadījumā. Ne velti vienam no pasaules lielākajiem komponistiem bija šāda devīze: «Labi vai nekā.»

TAVS PIRMAIS CEHS

Ir tāds īss vārdiņš DZO. Varbūt tu esi dzirdējis, ka cilvēki saka: «Mēs tagad pēc DZO strādājam...» DZO atšifrējams šādi: darba zinātniskā organizācija. Sis vārdiņš ir samērā jauns, bet pati darba zinātniskā organizācija sākās ne jau vakar. No kā? Kā vienmēr, no vērojuma.

Daudzus gadsimtus cilvēki strādāja zem klajas debess; saprata: nav ērti — lietus mērcē, vējš izpūš — un sāka būvēt primitīvas darbnīcas. Pierada pie darbnīcām un ilgi nepamanīja, ka tajās ir tumši, saspiesti, netīri, tikai viens labums — jumts virs galvas... Vēlāk nolēma: vajadzīgs plašums, gaisma, vairāk gaisa, un sāka būvēt lielus cehus ...

Bet, lai arī cik labs ir cehs, pilnīgas ērtības tas nenodrošina. Uzbūvēja palīgierīces — celtņus, ratiņus, grozāmos montāžas galdus, konveijerus... Un kaut kad šajā posmā pamanīja: vajag tikai nedaudz izmainīt taburetes augstumu, uz kuras sēd montētājs, un viņš paspēj maiņā izdarīt daudz vairāk nekā iepriekš, pie tam nogurst mazāk un kļūdās retāk... It kā sīkums, bet izrādījās būtisks... Pamanīja ari citu: tiklīdz nedaudz uzlabojās apgaismojums, brāķa kļuva daudz mazāk...

Cilvēki saprata: darba organizācijā nav sīkumu. Un sāka ielūkoties savā darbā vēl vērīgāk:

ja katras stundas beigās izdara divas trīs minūtes ilgu fizkultūras pauzi, visnepatīkamākais un monotonākais darbs vairs neliekas tik nogurdinošs ...

ja cehā ievelk radiotranslāciju un darbu pavada klusa, īpaši piemeklēta mūzika ...

un nomācošās, tumši brūnās sienas nokrāso dzīvespriecīgos gaiši zaļos toņos ...

un brīvajās vietās novieto puķes..,

un samitrina gaisu ar fontāni-ņiem ...

un saglabā telpās mērenu temperatūru?

Vārdu sakot, pakāpeniski cilvēki saprata: darba apstākļi prasa nopietnu, dziļu, zinātnisku to izzināšanu un izmainīšanu, kas sola labumus visiem. Tā sāka veidoties pavisam jauna rūpju joma — DZO (darba zinātniskā organizācija).

Inženieru, strādnieku, ārstu, psihologu, mākslinieku pūliņu rezultātā DZO sāka strauji un plaši attīstīties.

Diez vai šodien var atrast uzņēmumu, kur cilvēki necenstos radīt labākus darba apstākļus un nevis vienkārši atvieglot darbu, bet darīt to pēc stingrām zinātniskām rekomendācijām.

Dzīvoklis, protams, nav rūpnīca, un, iekārtojot mājās sev darba stūrīti, tu nevari kopēt īstu cehu, bet zināt un ievērot dažas svarīgas DZO rekomendācijas noteikti vajag.

Simtiem un tūkstošiem hronometrāžu rāda: viens no galvenajiem brāķa vai produkcijas zemas kvalitātes cēloņiem ir bojāts, slikti uzasināts, nevērīgi uzglabāts instruments.

Ja tu zinātu, cik daudz dārgā laika patērētu meistars, ikreiz pirms darba sākuma uzsēdinot slikti noķīlētu āmura galvu, mainot saplaisājušu vīles rokturi, skrienot pie slīpripas uzasināt cirtni, tevi pārņemtu šausmas ...

Pirmais nepieciešamais secinājums.

Turi instrumentus pastāvīgi pilnīgā lietošanas kārtībā!

Parasti puiši, kas labprāt mājā meistaro, žēlojas: man nav elektriskās rokas urbjmašīnas, trūkst lielo skrūvspīļu un spiednes ... Meistars bez instrumentiem, protams, nevar iztikt, bet nav tik svarīgi, cik tev instrumentu, svarīgāk — kādi tie ir ...

Ar lietošanas kārtībā esošu, labi noasinātu instrumentu nelielu komplektu var izdarīt daudz vairāk nekā ar bojātu, neasu un nenoregulētu instrumentu vislielāko komplektu.

Kad veic hronometrāžu, izmēra un pieraksta katru patērēto sekundi. Atslēdznieks paņēma no kastes sagatavi, pacēla un nolika uz skrūvgalda — nor-mētājs raksta: 2 sekundes; iespīlēja sagatavi skrūvspīlēs — vēl 6 sekundes; izvēlējās instrumentu kastē vīli — 12 sekundes; apvīlēja virsmu — 3 minūtes 40 sekundes; pārlika sagatavi — 8 sekundes... Bet pēc tam izdara kopsavilkumu. Un iznāk: no kopējā patērētā laika — 1 stundas 10 minūtēm —* tieši darbam izlietotas 23 minūtes, pa-līgoperācijām — 36 minūtes 20 sekundes, vienkārši tāpat, veltīgi — sarunām ar kaimiņu vai smēķēšanai — zaudētas 10 minūtes 40 sekundes.

Sie vērtīgie novērojumi liecina:

instrumenti nedrīkst mētāties kā pagadās. Vīle, atslēga, skrūvgriezis jāglabā savās vietās, lai tie nekad nebūtu jāmeklē;

pirms darba sākšanas jāsagatavo un ērti jāizvieto (pa rokai) viss vajadzīgais materiāls;

noteikti jāpārdomā operāciju secība — ko, kad, ar ko darīt. Jāizvieto uz darbgalda, piemēram, metālzāgītis, rupjvīle, smalkvīle, rokas urbjmašīna un attiecīgā izmēra urbis, lai jebkurā acumirklī varētu paņemt vajadzīgo instrumentu, kā saka, ar aizvērtām acīm ...

Otrais secinājums.

Katru instrumentu glabā savā vietā!

Zinātniska pieeja lietai pārliecina: gandrīz jebkuru darbu var izpildīt dažādā secībā. Teiksim, to pašu suņa būdu, ko sanagloja Mati, var taisīt šādi: samontē vienu sānu plāksni, pēc tam — otru, pēc tam paka|ējo sienu, pēc tam — priekšējo sienu. Sienas savieno savā starpā, pienaglo grīdu un gandrīz gatavai mājiņai pielāgo jumtu...

Bet var rīkoties arī citādi. Uzrasē katru konstrukcijas elementu, nosaka izmērus un saskaita:

latas ar izmēru 50x2x2 centi

metri — 17 gabalu;

latas ar izmēru 30X2X2 centi

metri — 4 gabali;

dēlīši ar izmēru 50x10x2 centi

metri — 20 gabalu;

dēlīši ar izmēru 50X20X2 centi

metri — 4 gabali utt. Sagatavo visu nepieciešamo materiālu un uzreiz samontē mājiņu — grīdu, sānu sienas, jumtu ... Acīm redzot, nevajag gari pierādīt, ka otrs paņēmiens Jauj paveikt to pašu darbu daudz reižu ātrāk un bez kļūmēm.

Lūk, trešais svarīgais secinājums.

Sākumā nosaki darba secību un ievēro šo secību līdz beigām!

Savu darba vietu pirmām kārtām vajag izplānot. Šeit daudz kas atkarīgs no tā, kur atrodas tavs darba stūrītis — šķūnītī, istabā uz palodzes vai virtuvē.

Paredzēt visus iespējamos variantus es nevaru. Tāpēc visu, ko tev pastāstīšu tālāk, uzskati nevis par instrukciju, bet tikai par Joti vispārīgām rekomendācijām, un saskaņo tās ar savām iespējām.

Instrumentus vēlams izvietot pie sienas, skapja durvju otrā pusē, uz īpaša dē|a vai mīkstā somā. Jebkurā gadījumā katrai lietai, kā jau bija teikts, nepieciešama sava ligzda. Ligzdu var izurbt plankā, kuru pēc tam piestiprina pie sienas. Var izmantot siksnu cilpas,

pienaglojot tās pie skapja durvīm vai iešujot rrukstā somā. Labs instrumentu turētājs ir viegli nostiepta durvju atspere, kas piesi., ie sienas hori

zontālā stāvoklī.

Lai ātrāk pierastu pie noteikta instrumentu izvietojuma, Joti labi ir, ja attiecīgās vietās uzkrāso āmura, metāl-zāģīša, plakanknaibļu siluetus. Tad pat gribēdams nesajauksi, kurā ligzdā ievietot attiecīgo instrumentu.

Labākā darba vieta — universālais skrūvgalds. Bet mājas apstākļos realizēt šo sapni reti izdodas. Tāpēc uzmanīgi izpēti tāda skrūvgalda uzbūvi pēc zīmējuma un padomā, kā labāk izgatavot piemērotu aizvietotāju!

Darbgalda-skrūvgalda — samontē-šanai var izmantot skrūvsavienojumus. Skrūves un uzgriežņi, protams, ne sevišķi izdaiļo lietas, toties skrūvsavieno-jumi ir viegli izjaucami un pietiekami izturīgi. Izmantojot skrūves, neaizmirsti zem to galvām palikt paplāksnes un

pirms uzgriežņu uzskrūvēšanas atkal atceries paplāksnes, citādi dzelzs griezīsies kokā un savienojumu stiprība ātri zudis!

Skrūvgalda galvenā sastāvdaļa — bieza, stabila plate. Tā var būt piestiprināta pastāvīgi vai noņemama un aizvācama, kad nav vajadzīga.

Lūk, viens no variantiem noņemamai platei, kas balstās uz divu, cieši kopā sabīdītu krēslu mugurām! Lai krēsli neslīdētu katrs uz savu pusi, kopā sabīdītās krēslu kājas labi jāsastiprina. Visvienkāršāk ir sasiet, bet vēl labāk — savilkt nevis ar auklu, bet ar līmspīlēm vai divām skavām. Plates apakšējā daļā esošiem atturiem jābūt cieši uzmaucamiem uz krēslu mugurām.

Pie tādas plates ērti var pieskrūvēt noņemamas paralēlās skrūvspīles, piestiprināt tecīlu, piespiest materiālu ar līmspīlēm...

Lai skrūvspīļu lūpas nebojātu detaļas virsmu, starp izstrādājumu un lū

pām ievieto plānus dēlīšus, mīksta metāla plāksnītes, bet sliktākajā gadījumā — kartona sloksnītes.

Piestiprini pie plates atturi «bezdelīgas aste», izurb pretī atturim vairākus urbumus, pielāgo tiem viegli pārliekamu koka ķīli un tu varēsi bez īpašām pūlēm nostiprināt dēli, lai to ap-ēvelētu, izurbtu vai aizzīmētu!

Izgatavo zīmējumos parādītos atturus, tie noderēs dēļu, brusu, līstu šķērs-

zāģēšanai!

Lai sagatavi piespiestu pie darba dēļa, neaizņemot kreiso roku, var izmantot platu «bezgalīgu» siksnu, kas izgatavuta no blīva brezenta. To uzmet uz ietaļas, uzkāpj ar kāju — un kārtībā.

Uztaisīt noņemamas ķīļspīles nav grūta lieta, bet tās dod lielu labumu — 'ar aizstāt gan skrūvspīles, gan ipiedni.

Skrūvspīles var aizstāt arī ar divām īmspīlēm, ja tās nostiprina uz skrūv-falda plates tā, kā parādīts zīmējumā.

Parasti iesācējam meistaram instru-nenti sakrājas pakāpeniski. Nedzenies )ēc visspožākiem un visdārgākiem in-itrumentiem, citādi kļūsi līdzīgs tam niišelim, kas tik nejauki, apnicīgi lūdza tēvam nazīti ar šķērītēm!

Kas tev vajadzīgs pirmām kārtām?

Atslēdznieka āmurs, nazis, universālais rokzāģis un atslēdznieka metāl-'āģītis, plakanknaibles, dažas vīles, divi

trīs skrūvgrieži, rokas urbjmašīna ar urbjiem, lineāls, stūrenis.

Ar šādu nelielu instrumentu komplektu var izdarīt ļoti daudz.

Bet pagaidām netērē laiku veltīgi, centies paplašināt savu instrumentu komplektu pats! Vai grūti ir izgatavot no naglas īlenu, no stieples gabala aizzīmēšanas adatu? Ar neatlaidību un labu gribu pats vari izgatavot ne tikai vienkāršākos instrumentus... Vai tu esi redzējis pašizgatavotas koka līm-spīles? Bet es redzēju... Lai tās izgatavotu, vajadzīgas tikai divas stipras bērza koka plankas, mēbeļu metāla vira un gara skrūve ar spārnuzgriezni.

Visu pārējo izsaka zīmējums ...

Pašam izgatavojot instrumentus un ierīces, tev, starp citu, atklāsies neie-

robežotas iespējas tehniskajai jaunradei un fantāzijai.

Lūk, skaties!

No savu laiku nokalpojuša gludekļa tev zināmais Mati izgatavoja miniatūru laktiņu. Un vēl viņš izdomāja teicamu iekārtu lietotas stieples iztaisnošanai: Mati iesita dēlī vienā rindā piecas lielas, resnas naglas. Vajag tikai izvilkt caur šo dzelzs mietiņu žogu jebkuru stiepli, un tā kļūst kā jauna — gluda un taisna. Un pakavs, kas pieskrūvēts pie skrūvgalda plates malas, noder, kad pret kaut ko jāatspiež līste vai jāsaliec dzelzs stienis ...

Bet vai vērtīgu lietu neuzbūvēja mans otrs paziņa Suriks?

Ņēma divus izturīgus kvadrātiskus dēlīšus, apsēja tos (ne sevišķi cieši) krustām ar izturīgu auklu un tagad, kad viņam vajadzīga spiedne, savij pārsējus ar apaļu nūjiņu... Ļoti vien' kārši un ērti.

Vēl viņš izdomāja izgatavot piespie-dējsviru, kas daudz reižu palielina ro* kas spēku. Sim nolūkam viņš izmantoja dēli un mēbeļu metāla viru.

Ne sliktāk Vova pielāgoja vecu biezu žurnālu: starp tā lapām tuvāk mugurai ievietoja cauruli, visu ierīci ar celi piespieda pie taburetes un akurāti no caurules nozāģēja tieši tik garu ga» bālu, cik viņam vajadzēja ...

Es jau sen pazīstu zēnus-rokdarb-niekus un esmu redzējis viņu darba stūrīšos dažādas pašdarinātas ierīces—•

ran vienkāršas, gan sarežģītas, asprā-īgas un neparastas —, ka gadījies ikai rokas noplātīt: nu, malači!

VĒRTĪGI PADOMI

D Visvienkāršāko cilpu piekaramam )lauktam var iztaisīt šādi: dēja galā zzāģē taisnstūrveida padziļinājumu un ir kokskrūvēm pieskrūvē pārsedzošu metāla plāksnīti.

0 Izurbjot dēju stūros pa urbumam un izvelkot caur tiem virvi, var burtiski desmit minūšu laikā samontēt piekaramu grāmatu plauktu. Vēl labāk, ja virves vietā ņem ķēdi. Kā fiksēt plauktus, redzams zīmējumā.

O Ja tev jāpiestiprina pie sienas vertikālas līstes, visātrāk un visvienkāršāk to var izdarīt ar stūreņiem. Vispirms

līstei no divām pusēm piestiprini stū-reņus, bet pēc tam stūreņus piestiprini pie sienas!

O Divi pārbīdāmi stūreņi — koka vai metāla — jaus tev ērti novietot grāmatas uz galda, skapī, uz palodzes...

Esmu dzirdējis sakāmvārdu: bads māca strādāt, aukstums — tecēt. So vārdu gudrība, protams, rūgta, bet būtībā tie ir optimistiski: instrunlenta trūkums piespiež atrast negaidītus, dažkārt pat visai drosmīgus un oriģinālus risinājumus.

Ļošam vajadzēja pastiept cepuri. Nu, bet kurā mājā gan atradīsies īpašs cepuru veidnis. Un zēns izdomāja: saslapēja cepuri, ielika tajā volejbola bumbas kameru, kuru piesūknēja ar gaisu un atstāja pa nakti. Otrā rītā cepure bija izstiepta par veseliem diviem centimetriem. Pieredzi ar volejbola bumbas kameru Ļoša lika lietā vēlreiz, pielīmējot gumijas pazoles: iebāza saišu zābakus skolas apavu maisā, ievietoja tajos bumbas kameru, un pazoles tika pielīmētas bez kurpnieka liestes un bez spiednes ...

Bet ko izdomāja Kost ja?

Gandrīz par trešdaļu palielināja savu galda skrūvspīļu atvērumu. Sim nolūkam bija vajadzīgi tikai četri metāla stūreņi, kurus viņš sakniedēja tā, kā parādīts zīmējumā ...

Un vispār skrūvspīles Kostja labi pārvalda.

Pamēģini iespīlēt starp plakanām skrūvspīļu lūpām lodīti, diez vai tu pratīsi! Bet viņš to izdara pavisam vienkārši. Ņem divus parastus uzgriežņus, pieliek tos lodītei katru no savas puses — un viss kārtībā: lodīte turas skrūvspīlēs kā pielodēta.

Aļikam ir savs jājamzirdziņš.

Katrs, kas mēģinājis asināt nazi uz galodas, zina: galoda slīd pa galdu... Visiem slīd, tikai ne Aļikam. Bet kāpēc? Tāpēc, ka viņš liek galodu nevis tieši uz galda kā tu, kā es, kā vairums ļaužu, bet pabāž zem tās divas parastās dzēšgumijas...

Nav daudz tādu, kas nezaudē adatas. Aļiks nezaudē: viņš diegu spolīšu urbumos ievieto porolona aizbāžņus un tur adatas «piesietas» ...

Vai tev ir gadījies iesist naglu ar tapetēm neaplīmētā, apmestā sienā? Un apmetums apkārt naglai, protams, iz-drupa un nobira. Bet Aļikam nē. Kāpēc? Ļoti vienkārši — pirms ķērās pie āmura viņš tajā vietā, kur jāiesit nagla, uzlīmēja lipīgas izolācijas lentes gabaliņu.

VĒRTĪGI PADOMI

O Ja tev jāizgatavo vienāda izmēra gredzentiņu partija, vispirms no piemērotas stieples uztin atsperi, bet pēc tam pārgriez to gareniski! Tad atspere sadalīsies gredzentiņos.

O Atsperi uztin uz roktura, kas pēc formas atgādina automobiļa iedarbināšanas rokturi un iespīlēts skrūvspīlēs starp diviem dēlīšiem!

O Labs saimnieks cirvi glabā makstī. To var izgatavot piecās minūtēs, ja ir divi piemēroti mākslīgās ādas, vaskadrānas vai dermatīna gabali.

O Kad tu sāc iestiprināt stiklu koka ietvarā, neaizmirsti nokniebt naglām galvas, bet, lai varētu ērtāk iesist šādas naglas, dari to ar metāla stienīša starpniecību!

O Lai pie staba pieslietas stalažu kāpnes stāvētu droši, pierīko tām lokanu papildbalstu!

Visu, ko es uzzinu no zēniem — Mati, Surika, Vovas, Ļošas, Kostjas, Aļika, — cenšos noteikti pastāstīt citiem zēniem. īstu meistaru starpā nedrīkst būt noslēpumu. Un, ja tavu izdomu,

tavu nelielo pieredzi vai izgudrojumu pārņem citi, tad ir prieks.

Prieks sniegt cilvēkiem zināšanas, palīdzību — viens no galvenajiem priekiem uz pasaules. Par to nesen man nācās runāt ar tehniskā pulciņa zēniem. Un pēkšņi pacēlās roka:

— Vai drīkst jautājumu?

— Lūdzu!

Tad no savas vietas piecēlās izstīdzējis, tievs kā niedrīte zēns un vaicāja:

— Visi dod padomus un iesaka savu pieredzi, bet kā to visu paturēt prātā, ja man, piemēram, galva ma-a-ziņa?

Zēni iesmējās. Puikas galva tiešām bija maza.

— Tu uzdevi jautājumu, lai uzjautrinātu biedrus. Pareizi? Bet, starp citu, tavos vārdos ir daudz vairāk jēgas, nekā tu pats domā, — es sacīju. — Sēdies un paklausies!

Arvien jaunas un jaunas ziņas, ko tagad pieņemts saukt par informāciju, izplatās ar neticamu ātrumu neaptveramos mērogos. Ar informāciju pārpildīti laikraksti, žurnāli, radio un televīzijas pārraides, ar informāciju līdz pēdējai iespējai pieblīvētas grāmatas ...

Neviens nespēj atcerēties pat niecīgu daļu no visas pienākošās informācijas.

— Mēs dzīvojam atklātu noslēpumu pasaulē, — sacīja kāds asprātīgs cilvēks.

Kā rīkoties?

Nepaļaujies uz atmiņu, pieraksti sev nepieciešamās ziņas!

Informāciju pieraksti un centies sistematizēt!

Ko tas nozīmē?

Padomus, kas saistīti, piemēram, ar kokapstrādi, glabā vienā vietā, bet padomus, kas var noderēt elektrotehniskajos darbos, — citā ...

Paredzu iebildumu: tad taču, lai to visu pierakstītu, pat desmit burtnīcu nepietiks.

Desmit burtnīcas, ja tajās ierakstītas derīgas ziņas, nemaz nav tik daudz; burtnīcas, starp citu, nav vislabākās un ērtākās gudrību glabātavas. Ļoti ieteicu tev pierast pie kartītēm!

Izgriez no blīva papīra simts kartīšu ar izmēru apmēram 12x8 centimetru un to glabāšanai izgatavo kastīti! Sagatavo atda lītājkartītes (tām jābūt nedaudz augstākām) ar tavas nākamās kartotēkas nodalījumu nosaukumiem, piemēram, «Kokapstrāde», «Krāsotāju darbi», «Instrumenti» u. c.! Pēc tam pakāpeniski pieraksti uz kartītēm un izvieto pa nodalījumiem tev vajadzīgās ziņas!

Nedēļas un pat mēneša laikā tu, protams, sevišķi «neiedzīvosies», tomēr, ja tev pietiks pacietības nodarboties ar kartotēku ilgāku laiku, tā noteikti kļūs par vērtīgu palīgu visos tavos pasākumos.

Salīdzinājumā ar burtnīcām kartīšu galvenā priekšrocība ir tā, ka tu jebkurā momentā vari saņemt vajadzīgo padomu. Bez tam burtnīcās pārvietot ierakstus nav iespējams, bet kartotēkā — ļoti vienkārši...

Uzkrāt informāciju var arī citādi.

Lūk, teiksim, tu lasi interesantu grāmatu. Tajā ir ne mazums derīgu ziņu, visas neizrakstīsi un kartītēs ne-pārnesīsi. Ko darīt? Izgatavo ieliekamās zīmes. Tikai ne tādas, kādas tu gatavoji pirmajā klasē, ne vienkārši garas sloksnītes no skaista papīra, bet īpašas ieliekamās zīmes.

Sim nolūkam 10x1 centimetri lielai papīra sloksnītei jāizveido divi ga* rengriezumi. Tādu ieliekamo zīmi var uzlikt uz vajadzīgās lappuses, tā nekrīt ārā un neslīd grāmatā iekšā. Bet mēlīti, kas rēgojas ārā no grāmatas, var izmantot attiecīgai norādei. Tad, paņēmis rokā grāmatu, tu uzreiz varēsi orientēties, kur meklēt ziņas, piemēram, par urbjiem, bet kur — par kaltiem.

VĒRTĪGI PADOMI

Ērtu turētāju vēstulēm, fotogrāfijām, ormācijas kartītēm viegli var izganot no dēlīša un vairākām stieples āvām. Šādas ierīces galvenā priekš-:ība — no tās var izvilkt jebkuru stuli vai kartīti, neaizķerot blakus ošo.

Lai uztaisītu nelielu atvāžamu gaiļu blakus gultai, vajag tikai divus :za finiera gabalus un četras mēbeļu ras.

Parastu auklu var padarīt daudz prāku, ja to uz vairākām stundām jremdē vara vitriola šķīdumā (50 amu uz 1 litru ūdens), izžāvē un pie-cina ar 1% ziepju šķīdumu vai ozolu zu novārījumu (0,5 kilogramus mizu . 1 spaini ūdens).

Šūpoļu cilpas kalpos daudz ilgāk, ja jās ievietosi un nostiprināsi metāla arplikas — cilpturus. Izgatavot cilp-ri nav grūti — jāizgriež tikai attiesā platuma un garuma metāla slok-īte, akurāti tā jāsaliec renītes veidā iz caurules) un jāiestrādā virves Ipā.

O Noknieb naglai galvu, tās abus galus nosmailini ar vīli un izveidojušos adatu saliec, kā parādīts zīmējumā! Un tev ir kokā viegli iesitama piespiedēj-skava, ko lieto vadiem, tievām caurulēm, līstēm ...

O Glazētu keramikas plāksnīti var griezt ar stikla griezni pa glazēto pusi. Izdarījis iegriezumu, uzsit viegli ar āmuru pa plāksnītes raupjo pusi, un tā sadalīsies!

O Lai izurbtu glazētā keramikas plāksnītē urbumu, vispirms tās gludajai virsmai urbšanas vietā jānoņem glazē-jums. To izdara ar galodas stūri vai ar labi uzasinātas trīsstūrvīles galu. Plāksnīti var urbt ar rokas urbjmašīnu, lietojot urbi ar pobedīta uzgali.

Meistaro un domā! Centies pats sev izskaidrot, kāpēc jārīkojas tā, bet nevis citādi! Ja kaut kas uzreiz nesanāk, atvelc elpu un pacenties saprast, kur slēpjas neveiksmes cēlonis! Negaidi, ka viss veiksies gludi, tā sakot, kā pa dēli...

Nekas dzīvē nenāk viegli, uzreiz. Vajag pārvarēt gan nepatikšanas, gan neveiksmes un pat konfliktus.

— Ko tu dari? — dusmojas māmiņa. — Visu dzīvokli esi apgriezis otrādi! Vai tu nesaproti, ka te ir māja, bet nevis rūpnīca?

Lai cik bēdīgi arī nebūtu, jāatzīst: visbiežāk tāds pārmetums ir pamatots. Māmiņa pārnāk no darba nogurusi, viņu sagaida mājas rūpes, bet tu virtuvē esi izmētājis dēļus, stieples, izbārstījis skaidas. Nu kā lai nedusmojas?

Vai tev tā ir gadījies? Esmu pārliecināts, ka ir.

Un varu iedomāties, ka ne pārāk godbijīgi tu māmiņai atbildēji uz viņas pamatoto aizrādījumu, un varu paredzēt, ka tieši šādā momentā arī sākās nepatīkamais mājas konflikts ...

Novērst mājās līdzīgas nepatikšanas var ar diviem, daudzreiz pārbaudītiem paņēmieniem.

Strādājot neizsvaidi darba piederumus kā pagadās, centies turēties tev atvēlētajā vietā! Tas dažreiz ir grūti, bet es domāju, ka pilnīgi iespējami.

Un otrs paņēmiens (es to gribētu nosaukt par aktīvo un... diplomātisko) : pirmo priekšmetu, ko tu izgatavosi pats ar savām rokām, uzdāvini māmiņai. Lai yiņa pārliecinās, ka no tava darba ne tikai gruži mājās, bet arī labums. Sis paņēmiens — visdrošākais!

IZGATAVO MĀMIŅAI!

Ja izgatavosi akurātu kronšteinu ar magnētu, pēc tam ziepju gabalā iespiedīsi metāla aizbāzni un piekārsi ziepes virs izlietnes, domāju, ka tāds uzlabojums māmiņai patiks. Šādi novietotas ziepes ātrāk žūst un nenoslīd uz grīdas ...

Bet kāpēc zem katliņu vāku rokturiem cieši nepabāzt koka aizbāžņus? Tad taču māmiņa neapdedzinās rokas ...

Tu droši vien ievēroji: auklu, uz kuras žāvē sīkus veļas gabalus, māmiņa cenšas neatstāt nostieptu virs plīts, lai tā nenokūpētu, nenotaukotos un nesmērētu veļu.

Tāpēc, lūk, izgatavo viegli noņemamu un uzkarināmu auklu!

Visvienkāršāk ir auklas galiem pie-rikot karablnes, bet pie sienām piestiprināt cilpas-gredzenus. Ja nav pieejamas karablnes, var no auklas izveidot akurātus gredzenus, bet sienā iedzīt āķus. Nav grūti izdomāt ari citu paņēmienu.

Lai šo darbu labi izpildītu, cilpas un āķi sienā jāiestrādā kārtīgi. Kā to dara, tu jau zini. Un auklas gali noteikti jānostiprina bez neglītiem mezgliem.

Sim nolūkam vislabāk uzlikt «mārku». «Marka» — sens jūrnieku izgudrojums.

Ja vajadzīgi vienāda izmēra āķi, tos var saliekt no resnas stieples vai no garām naglām uz divām skrūvspīlēs nostiprinātām caurulēm ...

Mans paziņa Kostja, izgudrojot teicamu mazgājamās bļodas stiprinājumu, pārliecināja māmiņu par savām tehnis

kajām spējām. Tu, protams, nevarēji nepamanīt, ka apaļai mazgājamai bļodai nav ne osas, ne roktura, un, lai arī kā to novietotu pie sienas, tā vienalga noripo uz grīdas parasti visnepiemērotākā momentā.

Ko tad izgudroja Kostja?

Pārgrieza tukšu diegu spolīti uz pusēm un abas puses pieskrūvēja vannas istabā pie sienas attālumā, kas nedaudz mazāks par bļodas diametru. Vienkārši? Vienkārši! Bet cik ērti...

Aļiks savas spējas parādīja nedaudz citādi — izlietnes pamatni nosedzoša skapīša durtiņām pierīkoja mazu, zemu plauktiņu atkritumu spainim. Atverot durtiņas, spainis pats iznāk ārā no iedobuma un tā vāks automātiski paceļas. Arī vienkārši un ērti.

Pieskrūvē dzīvokļa durvīm no ārpuses āķi! Atgriežoties no darba, māmiņa varēs pakarināt uz tā savu somu, kamēr atrod atslēgu un atslēdz durvis.

Tādi vērtīgi darinājumi, esmu pārliecināts, nostiprinās tavu autoritāti ģimenē, un tu bez sevišķām pūlēm iegūsi tiesības zāģēt, ēvelēt, urbt — vārdu sakot, strādāt sev par prieku.

Bet pat visvērtīgākie darinājumi var tev ātri apnikt: nu piestiprināji durvīm āķi, nu izveidoji pakaramu ziepju trauku vai pielāgoji durvīm plauktiņu ... bet, ko tālāk? Tādas domas visādā ziņā rodas, ja cilvēkam nav kāda noteikta, nopietna uzdevuma.

Viena no svarīgākajām tehniskajām problēmām — vietas ietaupījums. Paskaties apkārt: lai ēkas aizņemtu mazāku zemes platību, slienas debesīs augstceltnes; dienām un naktīm pūlas kosmisko kuģu konstruktori, cenšoties ietaupīt kaut dažus kvadrātcentimetrus un ievietot pilota kabīnē vēl vienu pavisam mazu, bet tik nepieciešamu aparātu; būvē milzu lidmašīnas — un atkal meklē nedaudz vielas. Sī pati problēma nodarbina arī automobiļu būvētājus un dzīvojamo ēku projektētājus. Vārdu sakot, par vietu cīnās itin visi. Un ļoti bieži ietaupīt nedaudz telpas izdodas tikai inženieru atjautīgas rīcības, nestandarta plānošanas paņēmienu vai jaunu materiālu izmantošanas rezultātā.

Ak vai, bet gadās ari tā, ka vietu ietaupa uz cilvēku ērtību rēķina! Un tad lido pasažieris ātrgaitas lidmašīnā, kā pasakā pārceļo no kontinenta uz kontinentu, bet sēd sagriezies un, lai izkļūtu no sava krēsla blakus iluminatoram, viņam jāveic ekvilibristikas brīnumi ... Mēdz būt arī tā, ka, lai ienestu dzīvoklī jaunu skapi, cilvēks spiests to vispirms izjaukt uz ielas, pēc tam nogādāt pa daļām istabā un tur samontēt to no jauna ...

Bet kāds tam visam sakars ar «tavu uzdevumu», ja ņem vērā, ka ne lidmašīnas, ne mājas tu pagaidām necel?

Tiešs.

Pamēģini līdz pēdējai iespējai palielināt lietderīgo laukumu istabai vai dzīvoklim, kurā tu dzīvo (nepārbidot, protams, sienas un iekšējās šķērssienas), un tu uzreiz sajutīsi, ka tevī rodas nepārvarama tieksme izgudrot, ka tu katrā pat vissīkākajā darbā saskati ne tikai vairāk vai mazāk veiksmīgu darinājumu, bet ari soli uz nosprausto mērķi, kas ir daudz svarīgāk.

Bet ir ļoti svarīgi zināt mērķi un censties to sasniegt...

Uzdevums, protams, var būt arī cits, teiksim, sadzīves automatizēšana.

Var ierīkot durvju atslēgai distanc-vadību, pielāgot pasta kastītei signalizatoru: iemet vēstuli — iedegas spuldzīte; var bloķēt modinātājpulksteni ar radiouztvērēju: pienācis laiks — un mūzika piecel tevi no gultas; gāzes plītij var piebūvēt releju, un tad — tu pārnāc no skolas, bet tējkanna jau vārās utt. Otrais uzdevums ir nedaudz sarežģītāks, bet arī tas ir realizējams.

Galvai un rokām jādarbojas ciešā, pastāvīgā sadraudzībā; tāda cieša un pastāvīga sadraudzība — labākā īstas meistarības skola, jaunrades sākums, darba iedvesmas sākums.

Tagad pastāstīšu par dažiem interesantiem darbiem, kurus veikuši zēni pēc pašu iniciatīvas ar savām rokām, bet tu pacenties izsekot viņu domu gaitai.

Fedina vecāki saņēma jaunu dzīvokli. Priecīgi iekārtojās istabās, pierada pie jaunās virtuves, gaiteņa, vannas istabas. Tēvs kaut ko pārbūvēja, uzlaboja, māte piekāra skaistus aizkarus, notīrīja spodras parketa grīdas... Un visiem likās — jaunā māja ļoti plaša, ar veco nemaz nevar salīdzināt.

— Kaut slēpes aizvāktu no ejas, — sacīja māte.

— Noteikti jāizgatavo plaukts čemodāniem, — teica tētis, — nevaru noskatīties, ka čemodāni atrodas uz skapja...

— Bet kur ziemā ragaviņas novietot? — vaicāja Fedina māšele Oļa. — Katru reizi uz antresolu pēc ragaviņām neizkāpelēsi...

Pagāja laiks. Čemodānus novietoja uz Fedina tēva izgatavotā papildu plaukta, slēpēm atradās kluss stūrītis starp drēbju pakaramo un ventilācijas cauruli, ragaviņas pakāra uz naglas gaitenī. Un pēkšņi visi ievēroja: pašās istabās vēl nekas, bet palīgtelpās šauri.

Un tēvs pa pusei nopietni, pa pusei jokodamies sacīja:

— Ņemot vērā to, ka rezerves izsmeltas, turpmāk mēs neko vairāk klāt nepirksim, tikai izsviedīsim vecos krāmus, citādi drīz nebūs kur dzīvot.

— Bet tu taču apsolīji velosipēdu,— ierunājās Oļa.

— Vai jaunu veļas mazgājamo mašīnu mēs arī nepirksim? — jautāja māte.

— Eh-he-hc, — nopūtās tēvs, — apetīte rodas ēdot. Pirksim, visu pirksim — gan velosipēdu, gan veļas mazgājamo mašīnu, gan krāsu televizoru, tikai mūsu dēliņam, lielajam izgudrotājam Fedjam, jāizdomā, kur to visu novietot. Es neredzu, kur ...

Lūk, kāda bija saruna!

Un Fedja sāka domāt.

Vispirms viņš atvēra gaiteņa sienas skapi un ilgi aplūkoja tā iekšpusi. Pēc tam paņēma saliekamo namdara metru, izmērīja platumu, dziļumu un augstumu šai sienā iebūvētajai ietaisei un, kaut ko apsverot, uzrasēja uz milimetru papīra lapas sīku skapja plānu.

Fedina rasējumā skapis izskatījās tā, kā redzams zīmējumā.

Interesanti sanāca: skapis bija par divdesmit centimetriem platāks nekā vislielākais ziemas mētelis, bet drēbju pakaramo stienis atradās tieši nišas vidū. Starp sienu un drēbēm palika sprauga, starp drēbēm un durvīm — arī... Rasējums it kā sacīja: lūk, skatieties, pilnīgi veltīgi tiek izšķiesta telpa!

Un Fedja izdomāja: ja drēbju pakaramos novieto nevis skapja garenvir-

zienā, bet šķērsvirzienā, atbrīvojas diez-gan prāva telpa ...

Nodarbojoties ar drēbju skapja vai virsskaņas lidmašīnas pilnveidošanu, nav nekā svarīgāka kā saprast, ko gribi panākt. Tas ir pirmais uzdevums. Otrais uzdevums ir izlemt, kā sasniegt šo skaidro, precīzi nosprausto mērķi.

Fedja piedāvāja tēvam izvēlei divas konstrukcijas.

Pirmā konstrukcija izskatījās šāda: skapī novietoja līdz pilnam tā platumam palielinātus pakaramos, bet tiem piekarināja parastos pakaramos. Tas bija vienkārši, bet šādā gadījumā neērti izņemt apģērba gabalu, kas piekārts pēc kārtas trešais vai ceturtais.

Otrā konstrukcija bija sarežģītāka: pie skapja griestiem pieskrūvēja divas sliedītes, pa kurām pārvietojās (uz priekšu — atpakaļ) lata. Pie latas piekarināja parastos drēbju pakaramos.

Otrās konstrukcijas priekšrocība visiem likās acīm redzama, un ģimenes padome vienbalsīgi nolēma: apstiprināt otro konstrukciju, par atbildīgo izpildītāju nozīmēt autoru, par darba vadītāju un galveno sagādnieku — tēvu.

Es redzēju Fedjas pārkārtoto sienas skapi. Tajā bija atbrīvojusies diezgan liela vieta — pilnīgi pietika veļas mazgājamai mašīnai.

Bet zēns ar to nesamierinājās un sāka apsvērt, kā vēl «paplašināties»?

Un atrada!

Lūk, ko viņš pats pastāsta par savu atradumu!

— Tas notika tā. Es gulēju un sapnī redzēju, it kā saišu zābaki uz tām ... nu kā balerīnas ... uz puantēm stāv. Brīnumaini! Tukši saišu zābaki stāv saslējušies ar papēžiem uz augšu, paši... Pēc tam es pamodos, piecēlos un aizmirsu par sapni. Bet, kad nākamās dienas vakarā — visi bija mājā — izgāju gaitenī un ieraudzīju veselu noliktavu — tēva kurpes, Oļas čības un zābakus, māmiņas, manas..., atcerējos sapni un nodomāju: ja visus apavus saslietu uz purngaliem, cik daudz vietas tad atbrīvotos! Lūk, arī viss ...

— Kā viss?

— Pārējais ir tikai tehnika. Pieskrūvēju ar kokskrūvēm līstītes pie pie-

Hfi

lekamās telpas durvīm no iekšpuses, nazliet augstāk par līstītēm izveidoju gumijas cilpas, un apavi ievietojās ša-ās «lamatās», pat brīva vieta palika ...

Fedja izdomāja vannas istabā pie iptieciņas mazajām durtiņām piestiprināt lielu spoguli.

Piebildīšu: šajā risinājumā viņš,

varbūt arī neapzināti, izmantoja loti svarīgu inženierijas principu — savienoti priekšmeti vienmēr aizņem mazāku laukumu nekā atsevišķi...

Bet tagad paskaties uz Aļika konstrukciju!

Virtuves durvis atveroties cieši nepiespiežas pie sienas. Aiz durvīm paliek šaura un augsta telpa — sprauga. Tomēr sprauga ir platāka nekā, piemēram, pudeles... Aļiks izgatavoja stieples turētājus, un tagad spraugā var brīvi novietot sulas, saulespuķu eļļas pudeles, tukšas pudeles ... Skapī atbrīvojās pusotra plaukta!

Vēl viens novērojums: paši kastroļi-aizņem ne pārāk daudz vietas — tie labi ievietojas cits citā, bet ar vākiem ir mokas. Kā grāmatas — vienu pie otras — vākus nenovietosi: pirmkārt, apaļi, otrkārt, rokturi traucē; un kā šķīvjus — citu uz cita — tos arī nesaliksi ... Tātad piekārt vajag, bet kā? Blakus — daudz vietas aizņem, bet, ja «ar pārsegumu»? Un atkal Aļiks ņēma stiepli, un tā noderēja ...

Visa Aļika ģimene slēpo — tēvs, māte, brālis Serjoža, māsa Klavočka un pats Aļiks. Bet kur novietot piecus pārus — desmit slēpju? Tā taču vesela noliktava!

Aļiks ievēroja, ka viena slēpe aizņem daudz mazāk vietas nekā divas, pāri sasietas slēpes. Tieši šis novērojums ļāva viņam atrisināt uzdevumu. Paskaties zīmējumā un novērtē, cik saprātīgi un precīzi Aļiks ievēroja visu, ko vajadzēja: slēpes saglabā savu izliekumu, katru pāri var paņemt, neaizskarot citu pāri, un liela kakta vietā aizņemta tikai sienas daļa, pie tam tādā vietā, kur platāku lietu, piemēram, drēbju pakaramo, novietot vienalga nevar ...

Iespējams, ka kāds sacīs: «Nu, ko par tādiem niekiem stāstīt? Zēni tehniskajos pulciņos būvē robotus, automobiļus, tālvadību... Bet te kādi speciālisti...» Mani nemulsina ne šāda piezīme, ne grāmatā minēto piemēru ikdienišķums. Pirmkārt, kā ļoti pareizi piezīmēja kosmonauts un zinātnieks K. Feoktistovs, «nevajag baidīties ik-die.nišķības. Dzīve pēc savas dabas ir ikdienišķa», un, otrkārt, svētki vienmēr sākas ikdienā. Cik daudz «melnā» darba ar savām rokām veica Ciolkov-skis, lai ļaudīm uzskatāmi demonstrētu savu debesu ideju saules mirdzumu! Vai tad juta nepatiku pret visvienkāršāko darbu Mendeļejevs? Nikolajs Zu-kovskis — pasaulslavenais profesors — nodarbojās ar Maskavas ūdensvada problēmām...

Grūti paredzēt pusaudža nākotni. Es nezinu, kas iznāks no Fedjas, Aļika, no daudziem citiem meistariem-zēniem, bet es ticu viņiem un cienu viņu pūles, tāpēc ka redzu: vislielākās upes sākas no maziem, tikko pamanāmiem strautiņiem ...

VĒRTĪGI PADOMI

O Piekniedējot katliņam norautu rokturi, ņem kniedes, kuras nedaudz res-nākas par vecajām kniedēm! Ja tās neiet caurumos, pārurb tos!

O Piekarinot gleznu, nežēlo otru gredzenu! Glezna, kas piekarināta zīmējumā parādītā veidā, nekad nebūs sašķiebusies.

O Ja tu gribi, lai fotogrāfijai, gleznai, stendam būtu stingri noteikts slīpums (bieži slīpums nepieciešams, lai novērstu gaismas atspīdumus no stikla), pieskrūvē rāmja mugurpusē divus koka vai korķa atbalstus!

O Piestiprinot spoguli ar caurejošām kokskrūvēm, noteikti paliec no stikla

kreisās puses pa gumijas gabaliņam (vai ari pa dzēšgumijai) un nepievelc kokskrūves pārāk cieši!

O Stikla burku pieblīvē ar ledus gabaliņiem, tos labi sasālot, un cieši noslēdz ar vāku!

Ievietojot šādu ierīci lielā katlā, kam noteikti ari ir vāks, tu iegūsi pagaidu ledusskapi. Ne mazāk par diennakti tas darbosies bez atteices.

O Iezāģē koka cilindriņā divus gareniskus (krustiskus) izgriezumus un tev būs drošs tiksators drēbju pakaramajiem, kas piekārti pie auklas ...

Bet Kostjam nācās dzīvoklī ne tik daudz ietaupīt vietu, cik cīnīties ar troksni. Kostjas māte ir dispečere. Augu dienu viņai jāklausās tālruņa zvani, durvju klaudzēšana, skaļas balsis, kas no dinamiskā skaļruņa lido virs galvas, un, atgriežoties mājā no dežūras, viņa ilgojas tikai pēc pilnīga, vispilnīgākā klusuma...

Bet kāds var būt klusums, ja ari mājā klaudz durvis, bīdot rīb krēsli, šķind bīdāmie stikli bufetē, klaudz atvērtais vēdlodziņš, griezīgi ieskanas durvju zvans ...

Vai zini, kā Kostja prata apklusināt stiklus bufetē?

Nogrieza no dzēšgumijas mazus ķīlīšus un tos iebīdīja cieši starp stikliem. Bufete apklusa.

Pēc tam viņš ķērās pie krēsliem. Vajadzēja tikai katrai kājai pieskrūvēt gumijas aizbāzni, ko lieto penicilīna pudelītēm, un krēsli bīdot netrokšņoja.

Arī ar zvanu viņš ātri tika galā — pielīmēja pie kausiņa tajā vietā, kur uzsit āmuriņš, izolācijas lentes gabaliņu, un zvans vairs neskanēja griezīgi, bet sāka žužināt.

Ari durvis viņam paklausīja. Plāna gumijas starplika, kas piestiprināta pie durvju stenderes un koka ķīlīša, kurš pieskrūvēts pie grīdas, darbojas pilnīgi droši, gan durvis atverot, gan ari tās aizverot.

Vēdlodziņam Kostja pierīkoja at-balstkrampīti, kura galam uzvilka plastmasas caurulītes gabaliņu, un arī panāca klusumu. Tagad viņš sapņo:

— Lūk, iemācīšos griezt stiklu un noteikti ielikšu rāmjos trešo stiklu. Tad pie mums mājā būs tāds klusums kā akvārijā ...

Kā redzi, bez sevišķa darba var izgatavot māmiņai daudz vienkāršu un noderīgu lietu.

Un šajā darbā, ievēro, nav sīkumu! Pareizāk — sīkumi ir gan, bet tie ir lietderīgi, vajadzīgi un tos nedrīkst neievērot.

Pieskrūvē pie koka roktura metāla aizbāzni ar gofrētām malām — un tu iegūsi teicamu zivju tīrāmo!

Uzvelc uz kannas vāka aptiekas gumiju — un kanna pārstās rībēt!

Uzvelc saulespuķu eļļas pudelei porolona gredzenu — un eļļa neatstās pēdas ne uz galda, ne uz plaukta.,.

Modernie logu dubultrāmji ir saskrūvēti ar skrūvēm. Lai nomazgātu stiklus no iekšpuses, vajag skrūves izskrūvēt, bet tas nav tik vienkārši izdarāms — skrūves «piemetinājušās» pie uzgriežņiem un padodas ar lielām grūtībām. Iezied vītnes ar vazelīnu un nākamajā reizē skrūves atskrūvēsies bez jebkādām grūtībām!

Ja termosa aizbāzni aptīsi ar foliju, tas kalpos daudz ilgāk.

Izurb koka pakaramajā četrus piecus urbumus! Tiem cauri izbāz pakaramo āķus — un māmiņa varēs žāvēt uz tiem vairākus kreklus reizē!

Uzlīmē vairākas porainās gumijas sloksnes uz drēbju pakaramā apakšējā šķērsstieņa — un bikses vairs nenoslīdēs no pakaramā!

Ja ar kancelejas spraudītēm piespraudīsi pie durvju aplodas (no viru puses) polietilēna sloksni, pa durvīm pūtīs daudz mazāk.

Lai grāmatas neslīdētu pa neaizpildītu plauktu garenvirzienā, pielīmē pie apakšējā dēļa gareniski divas šauras porolona sloksnes!

Uz krēsla atzveltnes uzliekams šar-nīrgaldiņš var noderēt gan tev, gan māmiņai.

Ar ko tu mazgā piena pudeles? Droši vien ar suku? Bet tu pamēģini pudelē iemest ķēdītes gabaliņu un paskalināt to kopā ar ūdeni...

Gaļas mašīnas nažus — kustīgo un nekustīgo — var labi uzasināt uz smalka smilšpapīra gabala, kas piestiprināts pie gluda dēlīša.

Tu pūlies pielīmēt āķi pie glazētu keramikas plāksnīšu sienas, bet tas noslīd. Ko darīt? Visvienkāršāk ir piclā-

got piekaramu piespiedēju un paturēt zem tā āķi, līdz līme sasaistās ...

Smidzinātāju puķēm vari izgatavot piecās minūtēs. Tam vajadzīgs tikai aizbāznis, divas tievas caurulītes un pudele. Pārējais saprotams no zīmējuma.

Nelielus svarus var uzbūvēt īsā laikā. Bet atsvaru vietā pilnīgi var iztikt ar sīknaudu. Atceries: 1 kapeikas masa ir 1 grams, 2 kapeiku — 2 grami, 3 kapeiku — 3 grami, bet 5 kapeiku — 5 grami.

Ja notraipījusies nažu asināšanas galoda, ierīvē to ar ziepēm, paturi minūtes desmit un nožuvušās ziepes nomazgā ar siltu ūdeni un cietu suku!

Pieskrūvējis magnētiskā sprūda vienu pusi pie virtuves skapīša durtiņām, uzlīmē uz virsmas, kurai tā piespiedīsies, plānu plastilīna plāksnīti! Tad, cieši aizverot durtiņas, iegūsi nospiedumu, kas rāda, kur pieskrūvēt sprūda otru pusi.

Šoreiz Aļiku sastapu virtuvē. Viņš bija neapmierināts un reizē tāds kā samulsis. Iespiedis rokas sānos, viņš no sava simfseptiņdesmif centimetru augstuma raudzījās uz piecgadīgo māsiņu Klavočku un bargi rājās:

— Nu, lūk, muļķe: nelauzies un netaisi trikus! Deva — ēd! Un saki paldies...

— Bet tur kunkuļi, Aļik, tie ir glumi .. .

— Pati tu esi gluma. Padomā, kunkuļi, taču ne vardes!

Bet Klavočkai joki nebija prātā, un viņa, gatava tūlīt raudāt, griezās pēc palīdzības pie manis:

— Sakiet viņam, tēvoci Tola, tur taču patiešām kunkuļi, es nemaz neniķojos, — un pastiepa man tasi ķīseļa, — pagaršojiet!

Senos laikos teica: tu man esi draugs, bet patiesība tomēr dārgāka ... Es ļoti, ļoti, ļoti labi izturos pret Aļiku, uzskatu viņu par īstu zēnu — patstāvīgu, uzticamu, drosmīgu, tomēr kunkuļi ķīselī bija . ..

— Vai tu vārīji? — es jautāju un paskatījos uz Aļiku.

— Nu, es... — nelabprāt, it kā atzīstoties kauna lietā, sacīja Aļiks.

— Kā?

— Parasti. Sīrups, ūdens, stērķele . ..

— Tie ir komponenti, sastāvdaļas, bet kāda tehnoloģija?

— Ielēju sīrupu, atšķaidīju to ar ūdeni, uzvārīju, iebēru tējkaroti stērķeles — un viss ...

— Nepareizi.

— Kā māmiņa lika, tā arī darīju, —-nepadevās Aļiks.

— Ne tā māmiņa tev lika!

— Bet kā?

— Sīrupu atšķaidīji ar ūdeni, — pareizi, uzvārīji — pareizi, bet, lūk, stērķeli vajadzēja nevis iebērt, bet vispirms labi sajaukt ar aukstu ūdeni un tad tievas strūkliņas veidā liet vārošā sīrupā, to maisot,... — Skaidrs?

— Vai tad es kāds pavārs? — jautāja Aļiks, un viņa balsī ieskanējās neslēpts nievājums.

— Tu neesi pavārs, tā, patiešām, ir, to pat Klavočka saprot, bet, ja esi ķēries pie kāda darba, tad padari to labi.

Aļiks pieder pie stūrgalvīgajiem, viņam grūti pārdzīvot, ja paliek vārdu parādā.

— Tas nav vīrieša darbs, — viņš piezīmēja it kā starp citu, vēršoties nezin pie kā — vai nu pie manis, vai pie Kla-vočkas.

— Bet kā tad Aleksandrs Dimā?

— Dimā? Bet ko? Vai tad Dimā ķīseli

vārīja?

— Domāju, ka arī ķīseli viņš prata vārīt, šis cilvēks lieliski gatavoja ēdienu, pat pavāru enciklopēdiju vairākos sējumos uzrakstīja .. .

— Interesanti. Bet kas vēl izcēlās ar pavāru darbiem? — vaicāja Aļiks, neslēpjot savu neticību.

— Teiksim, divkāršais Padomju Savienības Varonis Ivans Papaņins, atrodoties uz pola, izcili biezputru vārīja.

— Būsi uz pola — gatavosi! Kur lik->s, — tūlīt noreaģēja Aļiks.

— Bet Padomju Savienības Varonis, ^pelniem bagātais lidotājs-izmēģinātSjs, nācijas ģenerālmajors Vladimirs Iļjušins ī, nebūdams uz pola, vārīja ...

— Nu, un kas? Ne mazums |audis Tnojasl Vienalga tas nav vīrieša darbs — ārīt, veļu mazgāt, grīdas mazgāt,..

Tajā dienā mēs gandrīz sastrīdējē-lies.

Pirmoreiz dzīvē mūsu uzskati izrādīts, kā saka, diametrāli pretēji.

Es neatlaidīgi apstiprināju: vīrietim āprot pēc iespējas viss.

Laba attieksme pret sievieti nevar zpausfies tikai labos vārdos un puķītēs \stotajā martā. Vajag dalīties ar māmiņu, iievu, draudzeni arī mājas darbos. Ne sīkumaini dalīties: tu man kreklu izmazgāji, bet es tev kartupeļus notīrīju; tu produktus atnesi, bet es atkritumu spaini iznesu ... Ne tā jādalās, bet dabiski — visas rūpes uz pusēm! Šim nolūkam, protams, nepieciešams zināms uzskatu plašums par dzīvi un pienākumiem. Bet ar uzskatu plašumu vien par maz, vajadzīgas arī zināmas iemaņas, prasme.

Gatavot ēdienu ir interesanti. Tas, kas prot labi gatavot, — vīrietis vai sieviete, nav svarīgi — var lepoties ar savu talantu, tāpat kā lepojas cilvēki ar labu balsi, prasmi dejot, sasniegumiem sportā.

Un galu galā kulinārijā ir pietiekami daudz sīkumu un noslēpumu, bet jebkura amata noslēpumu izzināšana vienmēr sagādā prieku.

Diemžēl mani argumenti un piemēri nepanāca labvēlīgu Aļika izturēšanos. Mēs šķīrāmies vēsi, neapmierināti viens ar otru. Un es kopš tā laika aizvien domāju, kāpēc kniedēt, zāģēt, šāberēt, špaktelēt, krāsot ir vīriešu darbs, bet, lūk, griezt sīkos gabaliņos, sautēt, cept, rīvēt, skābēt — sieviešu darbs? Kāpēc, starp citu, miljoniem sieviešu ar sekmēm-kniedē, zāģē, šāberē, špaktelē, krāso, neuzskatot to sev par apkaunojošu darbu, bet ļoti daudzi vīrieši sašķiebj lūpas un nievājoši rausta plecus, tiklīdz runa ir par virtuvi?

Tā saucamo sieviešu darbu noniecināšanu es uzskatu par vienu no visvecākajiem un vissīkstākajiem vīriešu maldīgajiem uzskatiem.

Tā ir kļūda!

Un jo ātrāk mēs, vīrieši, no tās tiksim vaļā, jo labāk!

TIKKO NO KRĀSNS

Vispirms daži ļoti vienkārši jautājumi.

Kā izvārītus kartupeļus saglabāt karstus vismaz vienu stundu?

Ar kādu instrumentu visērtāk tīrīt zivis?

Kādā traukā turēt sviestu, lai tas nekustu arī bez ledusskapja?

Vai var mājas apstākļos pagatavot ceptus kartupeļus ar mizu? Ja var, tad kā?

Kas ir želatīns, un kādam nolūkam to lieto?

Ja tu neproti atbildēt pat ne uz vienu no šiem pieciem jautājumiem, neskumsti! To var labot.

Ēdiena gatavošana, tāpat kā jebkurš cits darbs, sākas ar darba vietas sagatavošanu, materiālu — šajā gadījumā produktu — izvēli, kopīgā darbības plāna sastādīšanu un detaļu uzskaiti.

Kā, piemēram, gatavo ceptas olas neprasmīgs cilvēks?

Teorētiski viņš zina: ceptas olas gatavo, tās cepot...

Paņēmis olas un nolicis tās uz galda, viņš pūlas dabūt pannu, bet pamana, ka olas f^o pa līdzeno galda virsu un tūlīt pat nokritīs uz grīdas. Vajag paķert olas un steidzami izlemt, kur tās likt... Var uzlikt uz šķīvīša, uz trauku žāvētāja režģotās virsmas, var iebāzt kabatā ...

Panna izvilkta no skapja un novietota uz uguns.

Pieņemsim, ka pa šo laiku olas vēl nav saspiedušās, ne arī izkritušas no trauku žāvētāja. Ko tālāk darīt?

Tad, protams, olas jāpārsit un to saturs jāizlej uz pannas, bet panna paspējusi sakarst un stipri dūmo... Kāpēc? Nav uzlikts sviests ...

Viss sākas no gala — jāatrod olām vieta, jāpaņem sviests, jāuzliek sviests uz pannas, bet tagad... Kāda veida ceptas olas gatavot — vēršaci, olu kulteni vai omleti? Lai pagatavotu olu kulteni vai omleti, jāatrod bļoda...

Kas tad tas? Dūmi?

Ak, uguns bija liela, un sviests uz pannas aizdegās...

Tā rīkojas neprasmīgs cilvēks.

Bet prasmīgs?

Vispirms viņš izlemj, kāda veida ceptas olas gatavot. Pieņemsim, ka vēršaci. Tad viņš paņem sviestu, liek pannu uz uguns, uzliek uz pannas gabaliņu sviesta, pagaida, kamēr tas izkūst, paņem olas, uzliek tās uz iepriekš sagatavotas apakštasītes, ņem vienu olu, pārsit to vidū ar iepriekš sagatavotu nazi, izlej olas saturu uz pannas, tādā pašā veidā izlej uz pannas otro un trešo olu. Uzkaisa sāli. Pagaida trīs četras minūtes un, apņemot pannas kātu ar īpašu cimdu vai lupatu, noņem pannu no uguns.

Pie tam prasmīga cilvēka rokas nav apdedzinātas, ceptajām olām ir uzkaisīts sāls, čaumalas nemētājas, dzeltenumi nav izplūduši, bet izskatās līdzīgi apaļām, oranžām acīm. Tāpēc arī šo ēdienu sauc par vēršaci.

Vienkārši? Vienkārši, protams, kad proti un kad gatavojot domā ...

Pirms sāc gatavot, atlasi vajadzīgos traukus, izvieto tos ērti — pa rokai, paredzi, kādi produkti un cik būs vajadzīgi! Arī tos sagatavo iepriekš! Skaidri izlem, ko tieši tu gatavosi...

«Ko tieši» — tas ir ļoti svarīgi!

No visparastākajiem kartupeļiem var izgatavot vismaz piecdesmit ēdienu: vārītus kartupeļus, ceptus kartupeļus (cepti kartupeļi, starp citu, arī mēdz būt dažādi — ripiņās, gabaliņos, salmiņos sagriezti..., cepti eļļā, taukos ar skrandžiem ... ar sīpoliem, olās, ar desu...), sacepumu, biezeni, krāsnī ceptus kartupeļus... Un no tā, kādu ēdienu tu izvēlēsies, ir daudz kas atkarīgs: kartupeļus var vārīt kastrolī vai katliņā — iepriekš nomizotus, ar mizu — nomazgātus, bet nomizotus; tos var cept uz pannas ...

Paliec gumijas gabaliņus zem ga|as mašīnas kājiņām un zem skrūves — gan galds saglabāsies, gan gaļas mašīna «negrozīsies»!

Savieno divus nažus kopējā blokā — un tavas sagrieztās maizes šķēles vienmēr būs pilnīgi vienāda biezuma!

Man ļoti gribētos tev pastāstīt, kā gatavo visdažādākos ēdienus, bet diemžēl tam šajā grāmatā nepietiek vietas. Bez tam sīkus padomus par to var atrast pavārgrāmatās. Tāpēc es dalīšos pieredzē tikai par dažām pavāru gudrībām.

Tu dzīvo pilsētā, dzīvoklī, kurā ir gāzes vai elektriskā plīts. Vai tev ir iespējams nogaršot ceptus kartupeļus ar mizu — tos pašus, par kuriem manā bērnībā pat dziesmiņa bija sacerēta? Ir!

Ko šim nolūkam vajag?

Izvēlas desmit lielu kartupeļu, tos labi nomazgā zem krāna ar aukstu ūdeni un, neļaujot nožūt, rūpīgi ieberzē ar sāli. Pēc tam kartupeļus saliek uz cepeškrāsns restēm tā, lai tie savā starpā nesaskartos. Atliek pagaidīt minūtes četrdesmit piecdesmit un no cepeškrāsns var izvilkt gatavus ceptus kartupeļus. Kartupeļi jāvelk ārā piesardzīgi, lai neapdedzinātos. Garšu garantēju, tā būs tieši tāda pati kā tūristu ugunskurā ceptiem kartupeļiem.

Tu izvārīji kartupeļus norunātajā laikā, bet vecāki kavējas. Kā saglabāt kartupeļus karstus, lai tie nebūtu jāsilda (sildītiem kartupeļiem vairs nav tāda garša)?

Ļoti vienkārši.

Jānolej ūdens, pāris minūtes kastrolis jāpatur uz uguns, lai kartupeļi nožūtu. Tad tie jāpārklāj ar papīru (vislabāk ar papīra salvetēm), jānosedz ar vāku, kastrolis jāaptin ar avīzi vairākās kārtās un jānoslēpj spilvenos. Ja šo operāciju veiksi ātri, esi drošs —• stundas laikā kartupeļi neatdzisīs ...

Apsalušiem kartupeļiem ir saldena garša un nepievilcīgs izskats. Vai vārot var novērst šos trūkumus? Var. Tiklīdz ūdens sāk vārīties, iepilini tajā dažus pilienus citrona sulas vai pieber nedaudz (naža galu) citronskābes.

Nešaubos, ka tu daudzreiz esi redzējis, kā māmiņa vāra rīsu un griķu biezputru, bet pasaki, ar ko atšķiras šo abu biezputru gatavošana! (Pareiza atbilde uz jautājumu — apliecinājums ne tikai tavām kulinārijas zināšanām, bet arī vērīgumam.)

Pareizi!

Kastrolī iebērtus rīsus pārlej ar aukstu ūdeni, bet nedaudz apceptus griķus — ar verdošu ūdeni.

Izvārījis makaronus, nekad tos ne-skalo ar aukstu ūdeni, bet noteikti — ar verdošu ūdeni!

Ja jau reiz runa ir par makaroniem, tad iegaumē dažus «aizdarus», kas piešķir makaroniem teicamu garšu un paaugstina to barības vērtību!

Makaroniem ieteicams pielikt kā aizdaru rīvētu sieru, brinzu, biezpienu, bet, ja tos vēl nedaudz apcep kopā ar tomātu mērci vai asu ketčupmērci, — mēli var norīt...

Katrā darbā mēdz gadīties kļūdas. Viena no visizplatītākajām pavāru kļūdām — pārsālīšana. Iegaumē: cukurs «apēd» sāli! Ja tu pārsālīji zupu, droši iemet tajā cukura graudu un tava kļūda būs izlabota!

Starp citu, tējkarotīte cukura, kas iebērtā atvērtā, pusizēstā ķilavu kārbā, palīdz saglabāt ķilavu garšu ari otrajā dienā.

Šķipsniņa cukura, daži graudiņi citronskābes liekas tādi sīkumi, bet šie sīkumi ir vajadzīgi, tie var tev izpalīdzēt.

Ja tu vāri zupu un ūdens ilgi vārās, bet gaļa vēl aizvien nav mīksta, ieber kastrolī mazdrusciņ (apmēram tējkarotes ceturtdaļu) dzeramās sodas un ^gaļa izvārīsies ātrāk ...

Pielīmē korķim leikoplasta lentes gabaliņa cilpu — un tu varēsi viegli atkorķēt pudeli!

Labākais instruments zivju tīrīšanai ir nevis nazis, nevis īpašs zivju tīrāmais, ne ari rīve, ko izmanto daudzas namamātes, bet gan parastā dakšiņa. Pamēģini — teiksi paldies!

Man gadījās redzēt pat nelielu zivju tīrīšanas darbgaldu. Dēlis, piespiedējs ar astei paredzētu izgriezumu un sprūdu. To visu bija izdomājis divpadsmitgadīgs zēns-makšķernieks. Un, kad es jautāju viņam:

— Bet vai es drīkstu par tavu izgudrojumu pastāstīt citiem zēniem?

Viņš tūlīt atbildēja:

— Kas tad man, žēl, vai? Lūdzu, stāstiet! Lai tikai neaizmirst sprūdā ielikt atsperi —■ zivis taču ir dažādas un arī astes tām dažādas ...

Bet, vispār runājot, zivju tīrīšana nav patīkams darbs. Varu dalīties pieredzē par savu paņēmienu saldētu zivju gatavošanā bez tīrīšanas. Nedaudz atkusušu zivi apņemu ar lupatu (lai

(№

neslīdētu) un ar asu nazi pārgriežu to no galvas līdz astei. Pēc tam novelku ādu kopā ar zvīņām un spurām. Visa operācija aizņem ne vairāk par trim minūtēm. Galvu, asti, ādu ielieku caurdurī (caurdura vietā var izmantot marles maisiņu) un vāru kastrolī. Kad zivju zupa gatava, izņemu caurduri, kurā paliek gan āda, gan izvārītās spuras, gan galva, un zivju buljonam pievienoju piparus, lauru lapas, sāli pēc garšas, kartupeļus, kā arī ielieku zivs gabalus...

Lai sviestu pasargātu no kušanas karstā laikā, sviesta trauku pārklāj ar marli un tās galus iegremdē šķīvī ar ūdeni.

Ga|a, kurai uzlikti sīpolu gredzentiņi, ilgāk saglabājas svaiga.

Ja gribi, lai biešu novārījums borščā saglabātu savu koši sarkano krāsu, lai bietes vinegretā izskatītos pavisam svaigas, ūdenim, kurā vāri bietes, pievieno nedaudz etiķa!

Lai sacietējusi maize kļūtu atkal svaiga, tā jāuzsilda uz pannas, nose

dzot ar bļodu. Iepriekš maizi uzstādi uz «sērkociņu kājiņām» — citādi piedegs — un mazliet samitrini...

Virtuves lepnums — mirdzoši kastroļi. Lai dūralumīnija trauki iegūtu spoguļa spožumu, noberz tos ar tintes dzēšgumiju!

%

Katrai tautai ir savi iecienīti ēdieni. Ne velti pastāv jēdzieni «franču virtuve», «austrumu virtuve», «krievu virtuve» ... Pie mums atbraukušie ārzemnieki, nogaršojuši krievu bļinas, brīnās — eksotika! Un pelmeņi viņiem — eksotika! Bet es, nokļuvis Birmā, ar lielu izbrīnu nogaršoju ceptus banānus un ar lielu neuzticību izturējos pret marinētu čūsku. (Taču jāsaka, ka cepti banāni man negaršoja, bet čūska bija pa prātam.) Sarunu par šo tēmu es nesāku tāpēc, lai pārsteigtu tevi ar dīvai- ļ niem ēdieniem, — nē, vienkārši gribu dot padomu. Ja nākas ēst nepierastu ēdienu un tas tev neiepatīkas, nesteidzies, visiem dzirdot, pasludināt savas domas: tas var apvainot namamāti...

Nu, bet dažu labu eksotisku ēdienu es gribētu tev ieteikt izgatavot. Tie ir ne tikai interesanti, bet tiem, tā sakot, ir pilnīgi noteikts uzdevums ...

Lūk, piemēram, kefīra zupa — tara-tors. To ēd Balkānos, ēd vislielākajā tveicē, kad vispār nekas īpaši negaršo. Un izrādās, šī zupa pabaro, veldzē slāpes; to pagatavo bez uguns, kas arī ir būtiski, kad temperatūra uz ielas jau pāri -f30°C... Dodu taratora recepti.

Pēc iespējas sīki sasmalcini cieti novārītu olu, vienu gurķi, nedaudz zaļo

lociņu, divas ķiploku daivas, diļļu zariņu, pievieno trīs sagrūstus valriekstus, šķipsniņu sāls un visu to pārlej ar pudeli kefīra! Samaisi un novieto aukstumā! Pēc pusstundas nogaršo! Esmu pārliecināts, ka zupa tev iepatiksies ..,

Holandiešu pavārgrāmata apgalvo: «Mērce kulinārijai — tas pats, kas gramatika valodai. Fantāzija un mīlestība ir labākās garšvielas.»

Ja tu gribi pārliecināties par šī apgalvojuma pareizību, izdari šādu mēģinājumu: ņem 100 gramu sviesta, 4 olu dzeltenumus, '/2 glāzi piena, 1 citronu (sulu un miziņas), piparus, sāli un cukuru! Sakul olu dzeltenumus ar iepriekš izkausētu sviestu un pienu!

Biezajai mērcei pievieno citrona sulu, miziņas, sāli, piparus un mazu šķipsniņu cukura!

Mērci nevāri, citādi tā saies ziedos! Saknes, gaļa, zivis ar šādu mērci liekas simtreiz garšīgākas.

VĒRTĪGI PADOMI

O Ja valrieksti slikti tīrās un kodols negrib atlobīties no čaumalas, paturi tos trīs četras stundas aukstā, viegli sālītā ūdenī! Pēc tādas peldes darbs veiksies ātrāk un vieglāk.

O Ja silta kastroļa vai pannas dibenu noziež ar plānu ziepju kārtiņu, uz tā izveidojas ziepju plēvīte, kas novērš tik grūti notīrāmā kvēpu slāņa rašanos.

O Trauku, kurā bija olas, mazgā vispirms ar aukstu ūdeni!

O Gan cept, gan vārīt sāc uz lielas uguns, bet pilnīgi izvāri un izcep — zupu, gaļu, kartupeļus, saknes — noteikti uz mazas uguns!

O Ar mizu vārīti kartupeļi notīrāmi vieglāk, ja pēc vārīšanas tos aplej ar aukstu ūdeni. Olas tāpat...

O Lai tauki uz pannas nesprēgātu, vajag viegli pasālīt... pannu.

O Ar vārošu ūdeni apliets citrons smaržo stiprāk.

Visdažādāko profesiju cilvēki lepojas ar savu prasmi; diez vai atradīsies tāds meistars, kas negribētu apkārtējos iepriecināt ar savu darbu. No kurienes citādi rastos brīnumainie stikla pūtēju darinājumi? Spēj taču cilvēki karafēs izveidot brīnišķīgus ziedus! No kurienes parādītos juvelieru ražojumi — uz rīsa graudiņa vai niecīgas metāla plāksnītes simtiem iegravētu zīmju, kuras var izlasīt tikai ar visstiprākās lupas palīdzību. Bet man liekas, ka tieksme pārsteigt nevienam nepiemīt tik ļoti kā meistarīgiem pavāriem. Ne bez pamata stāsta leģendas par apbrīnojamiem pīrāgiem, no kuriem izlido dzīvi putni, ne velti konditori tortēs atveido ledlaužus, pilis ar cukura strūklakām ...

Ieteikt tev izcept pasakainu torti e* neiedrošinos un arī pats to neprotu. Bet to, kā pusstundas laikā var izcept garšīgu ābolu pīrāgu, pastāstīšu. Un galvoju: ja tu visu izdarīsi precīzi, pīrāgs iznāks.

Kādi pīrāgam vajadzīgi produkti? Trīs āboli — vislabāk antonovkas, glāze miltu, glāze cukura, trīs olas, 100 gramu

V7

sviesta, šķipsniņa sāls, trīs šķipsniņas vanilīna, nedaudz sarīvētu sausiņu.

Vēl vajadzīga panna, kastrolis, koka karote, apakštasīte un glāze.

Vispirms kastrolī ieber glāzi cukura; uzreiz, lai neaizmirstas, pievieno šķipsniņu sāls un trīs šķipsniņas vanilīna. Tad pārsit trīs olas un tās uzlej uz cukura. Labi samaisa (ja ir mikseris, šo darbu var veikt ļoti ātri; ja nav miksera, var iztikt ar koka karoti). Kad cukurs un olas samaisīti, pieber glāzi miltu un piesardzīgi, lai milti nelidotu uz visām pusēm, izmaisa mīklu ar karoti. Gatavā veidā tai jābūt mazliet biezākai par skābo krējumu.

Nomizo ābolus, izgriež tiem serdes un tos sagriež apmēram puscentimetru biezās ripiņās. Tad pannu nokaisa plānā kārtā ar sarīvētiem sausiņiem, sadrupina uz tiem sviestu, uzliek ābolu ripiņas un visam tam virsū uzlej gatavo mīklu.

Iepriekš sakarsētā cepeškrāsnī liek pannu uz vidējām restēm. Piecas minūtes patur uz lielas uguns, pēc tam uguni samazina, bet pēc divdesmit piecām vai trīsdesmit minūtēm velk ārā gatavu pīrāgu.

Lai nepaliktu tev parādā, atbildu uz jautājumu, kas ir želatīns un kur to izmanto, želatīns — dzīvnieku izcelsmes olbaltumviela, ko iegūst, vārot kaulus, ādas, skrimšļus. Šķīdinot siltā ūdenī, želatīns uzbriest, bet pēc tam, kad atdziest, sarecē galertveida masā. Pavāri, pievienojot želatīnu sīrupiem, gatavo želejas, marmelādes, dažādus gaļas un zivju galertus...

Mūsu saruna par kulināriju tuvojas nobeigumam.

Izmēģini savus spēkus pavārmākslā! Nenožēlosi! Gan tūrisma pārgājienā draugi teiks tev paldies, gan māmiņa būs apmierināta, gan pats gūsi prieku.

Un pēdējā piezīme.

Uz virtuves plauktiem parādās aizvien vairāk un vairāk elektroaparātu un ierīču: mikseri, kas saputo olu baltumus, pagatavo krēmus; kārtulu tīrītāji; gaļas mašīnas; sulas spiedes; kas-troļi-ātrvārītāji ar automātiskiem vārstiem, kas daudz reižu paātrina tādus darbus kā zupas vārīšanu un gaļas sautēšanu. Te vairs tavai māmiņai, ja viņa nav inženiere, tehniķe vai elektro-montētāja, bez vīrieša rokām neiztikti Painteresējies par visas šīs tehnikasi uzbūvi, iepazīsties ar šo aparātu remonta un regulēšanas pamatiem. Par to, ka elektrība — tīri vīriešu darīšana, nešaubījās pat Aļiks, kaut arī] izvārīt ķīseli bez kunkuļiem viņš ne-j prata...

«IESLĒGTS» — «IZSLĒGTS»

Cik esmu ievērojis, vecāku, it seļ višķi māmiņu, vislielākās bažas izraisa zēnu mēģinājumi nodarboties ar elek-J trību. Cik daudz reižu esmu dzirdējis! «Nelien — nositīs!» vai «Atej nost uij neaiztiec, citādi vēl padrebinās...» Nu ko te iebilst? Nositīs — varbūt pārspī lējums, bet «padrebināt» patiesi var Bet, no otras puses, ar vienkāršu na zīti taču arī viegli var sagriezties ui ar parastu zāģi roku sabojāt ir tīrais nieks; un vispār, kas tikai pasaulē nenotiek: iet cilvēks pa ielu, paklūp, nokrīt — un kāja salauzta ...

Un tomēr vecākus nav grūti saprast: elektrodarbi prasa sevišķu piesardzību un stingru drošības pasākumu ievērošanu.

Elektrību iepazīt sāc ar vājiem strāvas avotiem — baterijām! Gan vecākiem būs mierīgs prāts, gan tev pašam būs droši.

Zīmējumā attēlotas četras kabatas lukturīša baterijas. Baterijas savienotas pāros, bet dažādi. Vai ievēroji?

Bet tagad pasaki, ar ko abi savienojumi atšķiras un kā tu savienosi 1,5 voltu baterijas, ja tev jābaro trīs-voltu spuldzīte!

Baterijas bieži, pa vecam paradumam sauc par kabatas lukturīša baterijām, kaut arī tās jau sen lieto gan radiouztvērējos, gan pašgājējās rotaļlietās, gan elektriskajos zvanos ... Nu, bet ko var iemācīties ar šīm baterijām?

Elektriskās baterijas pirmām kārtām palīdzēs orientēties elektriskajās shēmās: saprast aparātu ieslēgšanas kārtību ķēdē, šo ķēžu noslēgšanas un atslēgšanas noteikumus, bojājumu noteikšanu un novēršanu. Tas viss ir joti svarīgi.

Ja tu paņēmi kabatas lukturīti un ar divām aptiekas gumijām piestiprināji to pie grīdas sukas kāta, tas nav slikts izgudrojums, taču tam nav nekāda sakara ar elektromontāžas darbu. Bet, ja kāta augšējā galā tu ierīkoji slēdzi, darbs uzreiz kjuva elektrotehnisks. Shēmā tas izskatās tā, kā uzzīmēts.

Riņķītis ar slīpu krustiņu apzīmē spuldzīti, nepārtrauktās līnijas — vadus, garā un īsā svītriņa — bateriju, bet slīpi virs pārrāvuma paceltā svītriņa — slēdzi. Tā tas ir uz papīra.

Lai shēmu no papīra pārnestu uz īstu spuldzīti, vadiem, slēdzi un bateriju, vispirms jāiemācās notīrīt vadus (strāva plūst tikai tad, ja savienoti

kaili vadītāji un savienojums ir pietiekami ciešs).

Pēc tam kad vadītāji savienoti, jāraugās, lai tie nekur nesaslēgtos. Neviens kaila vada milimetrs nedrīkst pieskarties otram vadam vai korpusam. Vajag arī stingri ievērot savienojumu secību...

Kā izveidot kailu vada galu?

Daži izolācijas segumu noņem ar nazi. Tas aizņem daudz laika un nav droši. Vienkāršāk un ātrāk ir ielikt vada galu asknaiblēs, uzmanīgi^pie-spiest izolāciju un pavilkt vadu.

Bet, ja nepieciešams noņemt da|u izolācijas nevis no vada gala, bet no vidus?

Tad saliec vadu lokā un piesardzīgi iegriez izolāciju liekuma vietā (gare niski, bet ne šķērsām vadam)! Pēc tam piek|ūt metāla dzīslām vairs nav grūti.

Sie padomi labi noder vadītājiem ar gumijas, plastmasas vai citu pietiekami biezu izolāciju.

Tievus vadītājus, kas izolēti ar lakas pārklājumu, vislabāk notīrīt bez asknaib|u un naža palīdzības: paturi vadītāja galu acetonā (laka tajā šķīst), pēc tam uzmanīgi kailo vietu notīri ar smalku smilšpapīru.

Visvienkāršākais vadu savienojums — savijums. Savij, pēc tam izolē: aptin ar lipīgas izolācijas lentes gabaliņu. Ir iespējams, starp citu, iztikt arī bez izolācijas lentes. Sim nolūkam vienam no vadītājiem jāuzvelk vinilhlorīda caurulītes gabaliņš, jāsavij vadītāju gali, kā parādīts zīmējumā, un jāpārbīda cau rulīte tā, lai blīvi nosegtu savienojuma vietu. Vadītāju galus var arī salodēt.

Visvienkāršākais lodēšanas paņēmiens — ar tinolu. Savienojamās vie tas pārklāj ar biezu tinola pastas kārtu un silda uz sveces vai pat uz sērkociņa liesmas. Vadītāji sasaistās viens ar otru pietiekami stipri. Tinols jāuzglabā cieši noslēgtā stikla vai porcelāna traukā ...

Parastā baterija un mazas spuldzītes var noderēt arī eglītes rotāšanai un elektrificēta eksaminētajā konstruēšanai.

Lūk, visvienkāršākā eksaminētāja shēma.

Piemērā izmantotas desmit ce|a zīmes.

1. Krustojums ar mazāk svarīgu ceļu.

2. Braukt aizliegts.

3. Šķērsli apbraukt no labās puses.

4. Bīstams pagrieziens.

5. Apstāties aizliegts.

6. Bīstami!

7. Ceja sašaurinājums.

8. Braukt pa loku.

9. Uz ce]a strādā.

10. Velosipēdiem braukt aizliegts.

Ceļa zīmes jāuzzīmē (var arī uzlīmēt) uz finiera paneja. Zem katras zīmes jābūt nelielam kontaktam, pie katra kontakta — savai zīmei.

Lai pārbaudītu zināšanas par ceļa zīmēm, viens vadītājs jāsavieno ar kontaktu, kas novietots zem zīmējuma, bet otrs — ar zīmes nosaukuma kontaktu. Ja tava atbilde būs pareiza, kontrol-spuldzīte iedegsies ...

Lai kontrolspuldzīte iedegtos tikai pareizas atbildes gadījumā, shēma jāsavieno tā, kā redzams zīmējumā.

Pats par sevi saprotams, ka šāds eksaminētājs var būt ne tikai par ceļa zīmēm. Līdzīgā veidā var elektrificēt gan ģeogrāfisko karti, gan literatūras viktorīnu, gan kādas mašīnas, darbgalda, mehānisma rasējumu... Vārdu sakot, ja sapratīsi šīs elektriskās shēmas darbības principu, esmu pārliecināts — tu pratīsi to pielāgot dažā^jem mērķiem un daudzos variantos ...

Starp citu, iegaumē recepti elektrisko spuldzīšu krāsai! Fotopreču veikalos pārdod preparātu KMU,. Sī preparāta vienas paketes saturam — 7,5 gramiem — uzlej pusglāzi istabas temperatūras ūdens! Nākamajā dienā uzbriedušo šķīdumu sadali vairākās porcijās un katru no tām iekrāso ar jebkuru ūdenī šķīstošu krāsu! Iegremdē spuldzīti šķīdumā, izvelc to un ļauj tai nožūt! Rezultātā stikla kolbiņa pārklājas ar izturīgu krāsainu plēvīti...

Daudzi zēni, kas montē vājstrāvas shēmas, sastopas ar grūtībām: kur ņemt spuldzītēm mazas patronas?

Izgatavo kabatas lukturīša spuldzītes patronu no zobu pastas tūbiņas vai maza flakona aizgriežņa!

Labs elektriskās instalācijas izjaucamais savienojums iznāk no parastās spiedpogas, ja vada vienu galu pielodē pie spiedpogas vienas puses, bet otru galu — pie spiedpogas otras puses.

Veidojot elektriskā vada galā cilpiņu, raugies, lai vadu liektu pulksteņa rādītāju kustības virzienā, bet nevis pretējā virzienā!

Ja tev jāsavieno ļoti tievi vadi, savij to galus, nenotīrot izolāciju, un savijumu iegremdē acetonā! Pēc tam savienojumu uzmanīgi noslauki ar sausu vati un iegremdē izkausētā alvā!

Kad iemācīsies strādāt ar elektriskajām baterijām, ar drošām vājstrāvas shēmām, apgūstot atšķirību starp virknes un paralēlo slēgumu (zīmējumā nodaļas sākumā pirmās divas baterijas savienotas virknē, bet otras divas — paralēli), varēsi ķerties pie «īstiem» elektromontāžas darbiem.

Iegaumē: visas operācijas ar elektriskajām spuldzītēm, sildaparātiem un slēdžiem izpildi, kad elektriskais tīkls atslēgts no strāvas avota! Tas nozīmē — ja tev jāizskrūvē no patronas izdegusi spuldze, vispirms slēdzi pārslēdz stāvoklī «izslēgts» un tikai tad ķeries pie lietas!

Elektromontāžas darbos lietojamo instrumentu rokturiem jābūt pārklātiem ar izolācijas materiālu. Ja tev nav fabrikā ražotu skrūvgriežu, asknaibļu, pla-kanknaibļu ar izolētiem rokturiem, aptin instrumentu rokturus ar izolācijas lenti vai uzvelc tiem piemērota diametra gumijas caurulītes! Vislabāk šim nolūkam izmantot vinilhlorīda caurulītes, kuras pirms uzvilkšanas jāsasilda karstā ūdenī. Pēc atdzišanas tās cieši aptver rokturus — negriežas un neslīd nost.

Savienojot elektriskos vadus, nobīdi vienu savienojumu attiecībā pret citu tā, lai izolētie posmi nesaskartos. Sie piesardzības soļi nekad nebūs lieki un droši pasargās vadītājus no tikla is-slēguma.

Bet, ja gaisma mājā tomēr nodzisusi (pilnīgi iespējams, pie tam ne tavas vainas dēļ), vispirms jāpārbauda elektriskie «korķi» — drošinātāji. Ja dzīvoklī uzstādīti termodrošinātāji ar pogām, pārbaude nekādas grūtības nesagādā. So drošinātāju centrālais kontakts pats iznāk uz āru un it kā saka: lūk, ķēdes pārrāvuma vieta! Pietiek ar vieglu pirksta spiedienu centrālo kontaktu atgriezt atpakaļ sākumstāvoklī, un iedegsies gaisma. Bet, ja drošinātājam nav pogas, tad, lai ātri atrastu pārrāvuma vietu, vajadzīga kontrol-spuldze un jāprot ar to rīkoties.

Tev, protams, jau ir bijis jānomaina izdegusi spuldze un, iespējams, tas izdevās bez sevišķām grūtībām. Tomēr gribu dot padomu: nekad nesteidzies izskrūvēt karstu spuldzi, ļauj tai vispirms atdzist! Auksta spuldze skrūvējas daudz vieglāk. Izskrūvējot spuldzi no patronas, nepieliec pārāk lielu spēku, jo var noraut stikla kolbu! Bet, ja tas jau ir noticis, vai zini, kā izvilkt patronā iestrēgušu cokolu?

Pārliecinājies, ka patronai strāva nepienāk, iebāz tajā plakanknaibles un, atplešot rokturus tā, lai plakanknaibles cieši piespiestos pie cokola iekšējās virsmas, pagriez instrumentu pretēji pulksteņa rādītāju kustības virzienam!

Lai jauna spuldze «nepiemetinātos», pirms ieskrūvēšanas patronā spuldzes cokola vītni ierīvē ar mīksta vienkāršā zimuļa grafītu ...

Ja tev gadās montēt elektrisko patronu ar iespīlēšanas gredzenu šaurā stikla abažūrā, iezāģē gredzenā divas rievas (vienu otrai pretī pa diametru) un ieskrūvē gredzenu ar atvērta cirku|a vai griežņu palīdzību!

Lai pārbaudītu, vai tīklā ir strāva, ērti lietot kontrolspuidzi, kuras izva-diem piestiprinātas divas adat^. Tās dod iespēju tev «ieiet» jebkurā flmalā-cijas posmā.

Atceros šādu ainu: Kostja sēdēja pie darbgalda un skumīgi aplūkoja pa sastāvdaļām izjauktu sienas lampu — diezgan sarežģītas konstrukcijas apgaismes armatūru. Ieraudzījis mani, viņš kļuva priecīgs un sacīja:

— Neko nesaprotu ...

Jāatzīmē, ka šis patmīlīgais, kautrīgais zēns ne labprāt gribēja atzīties savās neveiksmēs, bet te pēkšņi pats stāstīja. Es painteresējos, kas par lietu, un uzzināju, ka māmiņa lūgusi Kostju salabot lampu un teikusi:

— Visu laiku dega, dega, bet šodien pēkšņi nodzisa ...

Kostja noņēma apgaismes armatūru no sienas, jo nodarboties ar lampu, kas karājas virs gultas, bija neērti. Viņš uzreiz nodomāja: lampa veca, var pat teikt senatnīga, droši vien pārlūzis iekšējais pārkaltušais vads... Tā nodomājis, viņš sāka izjaukt armatūru. Tas izrādījās nemaz nebija tik vienkārši: daudzus gadus neskrūvētie vītņsavieno-jumi padevās tikai ar lielām grūtībām. Viņš tomēr lampu izjauca, kā saka, līdz pēdējai skrūvītei, izvilka no tās aizvēsturisku auklu gumijas-kokvilnas appinumā un nomainīja to ar jaunu. Pie tam Kostja parādīja atjautību — vispirms caur dobā lējuma sarežģītajiem izliekumiem izdzina ar ūdens strūklu diegu, pēc tam ar diegu izvilka tievu stieplīti — vadītāju... Ļoti apmierināts ar sevi — kā nekā parādījis apķērību — Kostja iesprauda kontaktdakšu rozetē, noklikšķināja slēdzi, bet... gaisma neiedegās.

Tad Kostja izjauca lampu atkal, un tieši šajā laikā ienācu es.

— Neko nesaprotu, nedeg, kaut pušu plīsti, — atkārtoja Kostja un skumīgi paskatījās uz mani.

Divatā ar Kostju mēs ar šo likstu tikām galā divās trīs minūtēs. Kā — tūlīt pastāstīšu.

Bet vispirms lūdzu tevi atbildēt: kādu galveno kļūdu pieļāva mans paziņa pašā sākumā?

Bet tagad paklausies, ko mēs ar Kostju darījām!

Es vaicāju:

— Kāpēc tu nolēmi, ka pārlūzis vecais vads un kāpēc tieši lampas iekšpusē? Vai nevarēja atvienoties kontakts patronā vai kontaktdakšā, vai nevarēja sabojāties pogslēdzis?

— Tā taču ļoti veca lampa ...

— Veca, patiesi, bet tas vēl nav arguments, lai to izsviestu.

Kā rīkojas ārsts pirms uzsāk ārstēšanu? Viņš apskata, izklausa, izprašņā slimnieku, nosaka diagnozi. Un ārstēšanu sāk tikai tad, kad pietiekami droši var nosaukt slimību.

Mēs kopīgi apskatījām lampu: kontakti izrādījās darbderīgi, jaunie vadi bija pievienoti pareizi, kontaktdakša arī aizdomas neradīja... Un tad pēkšņi Kostja iesaucās:

— Nu gan es esmu ēzelis! — un pastiepa man spuldzi. Kvēldiegs žēli šķindēja kolbā. Izrādījās, ka izdegusi tikai spuldze...

Kāpēc es stāstīju par šo gadījumu?

Nekad nesteidzies neko izjaukt pirms tu neesi noskaidrojis, kur var būt bojājums!

Jebkuras elektriskās ķēdes bojājumu meklē noteiktā secībā! Teiksim, nodzisa sienas gaismeklis — pamēģini nomainīt spuldzi. Ja tas nepalīdz, «ieej» instalācijā ar kontrolspuldzi vispirms pirms slēdža, bet pēc tam aiz slēdža! Konstatējis, ka aiz slēdža kontrolspul-dze nedeg, bet pirms slēdža deg normāli, tu vari norobežot meklēšanas vietu: bojājums ir vai nu pašā slēdzī, vai vados starp slēdzi un patronu.

Ir tāda veca paruna: «Kā vējš

skrien, kā miets atduras.» Steiga nesekmē panākumus nevienā darbā, bet darbā ar elektriskajām ierīcēm un aparatūru — jo sevišķi.

Diemžēl nav iespējams ieteikt vienu noteiktu shēmu visu elektrisko ķēžu kontrolei, katrai ķēdei ir savas īpatnības. Taču vienu padomu gribu dot.

Pirms meklē bojājumu, pārtraukuma vietu, pacenties domās iztēloties visu elektrisko ķēdi — no sākuma līdz beigām ...

Un vēl viens interesants gadījums.

Neatceros vairs, kādā sakarībā, bet es sacīju Serjožam:

— Spuldzes taču ne tikai dod gaismu, bet arī silda ...

— Kā silda? — nesaprata Serjoža. — Ko tās silda?

— Kaut vai ūdeni akvārijā ...

Pagāja pusotra mēneša. Beidzās

rudens, sevi pieteica sniegiem bagāta ziema ar saviem priekiem. Un pēkšņi Serjoža man atgādināja:

— Bet spuldzes, izrādās, silda pamatīgi!

— Nu un kas? — es jautāju, ne visai saprotot, kur viņš tēmē.

— Jūs taču pats teicāt.

— Teicu? Iespējams ...

— Jūs teicāt, bet es izgatavoju.

— Ko tu izgatavoji?

— Žāvētavu velteņiem.

Patiesi izgatavojis. Pats izdomājis, pats uzbūvējis. Bet es nodomāju: nejaušs vārds dažreiz var pārvērsties visnegaidītākā derīgā darbā, ja vien šis vārds ir teikts cilvēkam ar prasmigāin rokām. Un nav tik svarīgi, it sevišķi iesākumā, tas, ko izdomāja, uzbūvēja cilvēks, bet daudz svarīgāka ir pati tieksme izdomāt un radīt. Ne velti taču Tomass Edisons, pagājušā gadsimta beigu un mūsu gadsimta sākuma lielākais izgudrotājs, teicis: «Civilizācijas svarīgākais uzdevums — iemācīt cilvēku domāt.»

VĒRTĪGI PADOMI/

O Sīkas skārda skavas tev var būt vajadzīgas gan instalācijai, gan modeļa būvēšanai. Paskaties zīmējumā un tu sapratīsi, kā ērti un ātri var izgatavot vienāda lieluma skavas!

O Kāds slēgums jāizveido, lai spuldzi varētu ieslēgt un izslēgt no divām dažādām vietām? Paskaties shēmā — kļūs skaidrs!

Padomā, kā pierīkot spuldzi skrūv-galdam, lai varētu izmainīt gaismas krišanas virzienu, palielināt vai samazināt lampas spožumu!

Lai tumšā istabā, meklējot elektrisko slēdzi, nevajadzētu taustīties pa sienu, uzliec uz slēdža spīdošas krāsas gabaliņu. Krāsu var nokasīt no saplīsuša eglīšu rotājuma un uzlīmēt.

IZTURĪGI UN UZ VISIEM LAIKIEM ...

Mazais Vaļera, kuram vēl nav septiņi gadi, raudāja rūgti un nevaldāmi. Veltīgi es tuvojos puišelim gan šādi, gan tādi — saprast viņa sarūgtinājuma cēloni neizdevās. Beidzot man palīgā nāca viņa vienpadsmitgadīgā māsiņa Taņa. Viņa pastāstīja:

— Vaļeriks atkal rotaļlietu salauza, kuru viņam krustmāte Soņa dzimšanas dienā uzdāvināja, un tēvs Vaļeriku pēra... — Taņa paskatījās bai|u pilnām acīm un čukstus piemetināja: — Ļoti stipri, ar siksnu, tāpēc viņš tagad raud ...

Te negaidīti ierunājās cietušais. Viņš sēcošā balsī pārliecināti teica:

— Es ne tāpēc raudāju, ka sāpīgi... Es ne visu izjaucu... bet viņš ... viņš pēra kā par visu ...

Vajadzēja ne mazums pūļu, lai noskaidrotu šī bēdīgā notikuma apstākjus līdz galam. Krustmāte Soņa uzdāvināja Vaļerikam automobili. Rotaļu, protams. Automobilis bija dārgs, tas braukāja pa apli, mirkšķināja lukturus un pats ieslēdza atpakaļgaitu, kad sadūrās ar šķērsli. Trīs dienas viss bija labi. Bet pēc tam Vaļerikam apnika skatīties uz dūcošo un lukturus mirkšķinošo automobili. Un viņš sāka to izjaukt.

Ne lauzt, bet izjaukti

Vaļeriks rūpīgi izskrūvēja visas skrūves, akurāti salika tās uz šķīvīša kopā ar uzgriežņiem un tapskrūvēm, kuras paspēja izskrūvēt. Bet tad viņš atdūrās pret tādiem savienojumiem, kuri nekādi negribēja padoties. Droši vien viņš būtu ticis galā arī ar tiem, bet atnāca tēvs, sadusmojās, uzkliedza zēnam un galu galā nopēra viņu.

Man kļuva žēl Vaļerika un es teicu:

— Bet nu, Vaļerik, velc ārā, kas palicis pāri no automobiļa, pamēģināsim saremontēt!

Vaļeriks pašņaukājās un nosvērti devās pēc rotaļlietas.

Jā-ā, ar rotaļlietu Vaļeriks bija izrēķinājies pamatīgi, bet nevienu skrūvīti nebija pazaudējis. Visas detaļas, pat vismazākās atnesa satītas avīzē.

Mēs noņēmāmies diezgan ilgi, bet ne veltīgi — automobilis no jauna sāka skraidīt un mirkšķināt lukturus. Neteikšu, ka automobilis kļuva kā jauns. Tas būtu pārspīlēts, bet automobilītis tomēr skraidīja ...

Kas tie bija par savienojumiem, kuri Vaļerikam nepadevās, izrādījās stiprāki par viņu? Kniedējumus, lodējumus un līmētās šuves — tos zinātkārais Vaļeriks nevarēja pieveikt. Nezinu, vai viņš iegaumēja savus «pretiniekus» — ar katru es viņu iepazīstināju —, bet esmu pārliecināts: paaugsies Vaļeriks, kļūs meistars, un viņa pirmie «pretinieki» noteikti kļūs viņa labākie draugi.

Gan kniedēta, gan metināta, gan līmēta šuve ieviesta visās tehnikas nozarēs. Ne tikai rotaļu automobiļus, bet arī milzīgos pašizgāzējus nevar samontēt bez šīm šuvēm.

Sākšu ar kniedēm.

Pēc ārējā izskata kniede atgādina vienkāršu naglu, tikai galva tai resnāka un gals ir nevis nosmailināts, bet gan strups. Ar kniedēm izveidots detaļu savienojums ir neizjaucams, izturīgs un «uz visiem laikiem». Trīs galvenie kniežu veidi — ar plakanu galvu jeb gremdgalvu, ar pusapaļu galvu un, visbeidzot, cauruļveida kniedes. Visbiežāk ar kniedēm savieno dūralumīnija, tērauda un citu metālu loksnes.

Lai iestrādātu kniedi, vispirms jāsagatavo tai vieta — jāizurbj urbums.

Ja ir gremdgalvas kniede, urbumu no viena gala paplašina (ar īpašu instrumentu — paplašinātājurbi) tā, lai galva «noslēptos» tajā. Pēc tam pa kniedes izvirzīto daļu izdara vieglus un precīzus āmura sitienus, veidojot noslēdzošo galvu. Galvas formas galīgo apdari veic ar tapni vai veidveseri — speciālu stieni, kuram galā izveidots padziļinājums. ^

Lai pusapaļā galva (ne gremdgalva) iznāktu akurāta un gluda, jākniedē uz turētāja, kuram ir tāds pats padziļinājums (bedrīte) kā veidveserim. Cauruļ-veida kniedes izvalcē ar instrumentu,

kas ļoti līdzīgs caursitnim, tikai tā nosmailinātā daļa ir īsāka un konuss nobeidzas ar paplašinātu laukumiņu.

Tērauda loksnes rekomendē kniedēt ar tērauda kniedēm, dūralumīnija loksnes — ar dūralumīnija kniedēm, vara loksnes — ar vara kniedēm.

Pirms kniedes ievietošanas noteikti pārbaudi, vai precīzi sakrīt urbumi, kas izurbti kniedējamā materiālā!

Kniedes izvirzītās daļas garumam jābūt apmēram vienādam ar tās diametru. Pārāk garš gals salieksies un neveidos akurātu galvu, pārāk īss gals negarantēs izturību.

Kniedei blīvi jāievietojas tai paredzētajā urbumā, tās augšējais gals pirms atkniedēšanas jānogriež taisni, bez slīpumiem.

Lai izņemtu vecu vai neveiksmīgi iekniedētu kniedi, ar cirtni jānocērt kniedes galva. Ja pēc tam kniede neizkrīt pati un to nevar izsist, izurb to! Bet pirms ķeries pie rokas urbjmašīnas neaizmirsti iepunktēt kniedes centru!

Ievēro: plānas metāla loksnes labāk savienot ar kniedēm, kurām ir plakanas galvas! Ja kniedē skārda, plastmasas vai elastīga materiāla detaļas, zem katras kniedes galvas noteikti jāpaliek paplāksne. Kad sevišķi izturīgs savienojums netiek prasīts, piemēram, apdares elementos, plānas loksnes labi savienojas nevis ar kniedēm, bet ar apavu actiņām. Tās var izvalcēt ar parasto punktsiti.

Ja savieno plānu loksni ar daudz masīvāku detaļu, kniedes galvu novieto plānākā materiāla pusē.

Kniežu savienojumi vēl arvien ir plaši izplatīti. Cilvēki kniedēja brāļu čerepanovu (ievērojami tvaika mašīnu būvētāji) laikā senajā Krievijā, kniedē arī viņu pēcteči, būvējot aviolainerus TY un pat kosmisko kuģi. Taču kniedēšana nav vienīgais paņēmiens detaļu droša nekustīgā savienojuma iegūšanai. Daudzos gadījumos ar kniedēšanu sacenšas lodēšana, un grūti pateikt, kuras labā «rezultāts» ir tagad.

Lai kaut ko salodētu, pirmām kārtām vajadzīgs lodāmurs.

Ir vienkāršie lodāmuri, ko karsē uz atklātas uguns, un elektriskie lodāmuri, kurus ieslēdz elektriskajā tīklā.

Vienkāršais lodāmurs izgatavots no sarkanā vara, tā darbīgā daļa nostiprināta uz tērauda stiepies roktura un nobeidzas ar nosmailinātu asmeni. Tādu lodāmuru var karsēt uz prīmusa, gāzes plīts, lodlampas. Lai asmens ne-pārkarstu, liesmai jāpieskaras tikai pie lodāmura platā gala vai sānu daļas. Pareizi sakarsēts lodāmurs saglabā siltumu pietiekami ilgi. Tas tev noteikti jāzina, lai tu lieki nerosītos, kad sāksi

apgūt lodēšanu. Nebaidies, lodāmurs neatdzisīs...

Ar elektriskajiem lodāmuriem rīkojas pavisam vienkārši — pietiek kontaktdakšu ieslēgt tīklā un tālāk viss notiek pats no sevis ...

Bez lodāmura nepieciešami ari paliktnis un finiera paplātīte. Uz paplātītes novieto salmiaku, kolofoniju, lodes stienīšus.

Sākumā rīkojies šādi:

notīri (ar vīli, smilšpapīru, nazi) savienojamās detaļas līdz pilnīgam spīdumam;

notīri ar vīli lodāmura asmeni un sakarsē to;

sakarsēta lodāmura asmeni iegremdē lodēšanas šķidrumā vai paberzē pa sal-miaka gabalu;

pieskaries lodei tā, lai daļa lodes pieliptu asmenim;

un atkal paberzē ... Lodei jāizplūst un jāpārklāj asmens vienmērīgā slānī. So operāciju sauc par alvošanu, un tā jāatkārto vairākas reizes;

apalvo detaļas, kuras lodēsi!

Ja lodējamās detaļas ir labi notīrītas un apalvotas, pietiek tām tikai pieskarties ar lodāmura asmeni, uz kura ir lodes piliens, — un Iodējums gatavs.

Raugies, lai lodēšanas laikā lodējamās deta|as savā starpā saskartos ar visu virsmu!

Savienojot |oti sīkas deta|as un tievus vadus, uz lodāmura stieņa uztin divus trīs milimetrus resnu vara stiepli! Tās nostiepto galu uzasini, apalvo un izmanto lodēšanai!

Ja pusi stearīna sveces izšķīdina puslitrā petrolejas, sildot to karstā ūdenī un maisot, bet pēc tam ar šo šķīdumu noziež metāla detaJas un atstāj tās uz diennakti, tad no šādā veidā apstrādātas virsmas jebkuri netīrumi, krāsa un rūsa notīrās bez pūlēm.

Lodēšanas laikā pastāvīgi uzmani lodāmura asmeņa sakarsumu! Ja lodāmurs nav pietiekami sakarsis, tas «smērē», lode neizkūst pilnīgi un savienojums veidojas vājš. Ja lodāmurs ir pārkarsēts, lodēšanas šķidrums sāk vārīties, asmens uz kolofonija atstāj baltu pēdu, kūp dūmi. Bez tam lode uz pārkarsēta asmeņa negrib «turēties».

Salodētās detaJas rūpīgi jānomazgā ar ūdeni, bet vislabāk — ar sodas šķīdumu ūdenī, lai neitralizētui^padarītu nekaitīgu) skābes iedarbību ...

Kamēr lode nav sacietējusi, nekustini salodētās detajas!

Pacenties laiku pa laikam uzasināt apdegušo asmeni un no jauna to ap-alvot.

Dažas ziņas par lodēm.

Labākā lode ir tīra alva, kaut arī biežāk lodē ar trešdaļalvas lodi — svina (2 daļas) un alvas (1 daļa) sakausējumu. Svins padara lodējumu stiprāku. Trauki, kuros gatavo vai glabā pārtiku, jālodē tikai ar tīru alvu. Svina oksīdi ir indīgi.

Bez trešdaļalvas lodes var izmantot arī pusalvas lodi — alvas un svina sakausējumu, kurā abi komponenti ir vienādā daudzumā.

Ja izgatavo sakausējumu no 1 daļas alvas, 2 daļām svina un 3,5 daļām bis-muta, tad iegūst lodi, kas kūst 100 °C temperatūrā.

Un vēl viena recepte: 12 daļas alvas un 7 daļas svina. Šāda lode piešķir lodējumam raksturīgu spīdumu.

Visas minētās lodes sauc par ātr-lodēm jeb mīkstlodēm.

Ja lodēšanai sagatavotās daļas neaizsargā pret oksidēšanos, tās vai nu neizdodas savienot, vai arī savienojums ir ļoti neizturīgs. Vielas, kas aizsargā metālu pret oksidēšanos, sauc par kušņiem. Tie ir lodēšanas skābe, salmiaks gabalā vai pulverī un kolofonijs.

Lodēšanas skābi pagatavo šādi: pudelītē ar stipru sālsskābi met cinka gabaliņus tik ilgi, kamēr cinks vairs nešķīst. Cinka hlorīda šķīdumu nolej un filtrē. Lodēšanas skābi glabā stikla pudelē ar pieslīpētu aizbāzni.

Uzmanību! Ar skābi jārīkojas piesardzīgi. Nokļūstot uz ādas, skābe rada apdegumus. Tā bojā apģērbu un apavus.

Ne pārāk sen atpakaļ vajadzēja tikai pateikt vārdu «līme» un vairums ļaužu tūlīt iztēlojās papīra sloksnes, kartona loksnes vai koka konstrukciju daļas, kas savienojamas ar biezu ķīseļ-veida šķidrumu. Taču samērā neilgā laikā ķīmija mums devusi iespēju līmēt pilnīgi visu — metālus, plastmasas, audumus, stiklu, nerunājot jau nemaz par papīru, kartonu, koku un gumiju.

Tagad ražo tik ļoti daudz līmju, ka nevaru nosaukt pat nelielu daļu no tām. Tāpēc aprobežošos ar galvenajiem līmēšanas noteikumiem (visvispārīgā-kiem, visuniversālākiem) un sniegšu vairākas, ceru, lietderīgas rekomendācijas:

lai arī ko un ar ko tu līmētu, vispirms sagatavo virsmas — tām jābūt tīrām, sausām un attaukotām;

uzklāj līmi ne pārāk biezā, bet arī ne pārāk plānā kārtā, nesteidzies savienot detaļas — pēc līmes uzklāšanas vajag nedaudz nogaidīt;

saliec detaļas kopā;

ieturi noteiktu temperatūru, spiedienu un laiku, kas nepieciešami salīmēšanai;

notīri no šuvēm notecējumus un pārbaudi savienojumu drošumu!

Piemēra pēc pastāstīšu, kā līmē ar līmi EcD-2.

Tā ir ļoti laba līme, kas nebaidās ne benzīna, ne eļļas un aizsargā virsmu pret koroziju. Ar to var droši līmēt alumīniju, varu, tēraudu. Līme BO-2 jāglabā noslēgtā traukā, jāsargā no ūdens un uguns.

No līmējamo detaļu virsmām rūpīgi jānotīra rūsa, krāsa, tauki un virsmas jāizveido nedaudz raupjas (ar smilšpapīru); pēc tam virsmas jānožāvē un jāpārliecinās, ka tās blīvi pieguļ viena otrai. 10... 15 minūtes pirms līmēšanas virsmas jānoslauka ar spirtā vai acetonā samērcētu vati.

Katrai virsmai līmi uzziež divas reizes. Pirmā kārta jāžāvē gaisā 40... 60 minūtes; pēc tam virsma jāsilda 10... 15 minūtes, piemēram, virs elektriskās plītiņas; virsma jāatdzesē un vēlreiz jānoziež ar līmes kārtu. Otrā kārta jāžāvē apmēram stundu un ari jāsilda virs elektriskās plītiņas apmēram 60 °C temperatūrā.

Pēc tādas rūpīgas sagatavošanas detaļas savieno savā starpā.

Salīmētās detaļas apsien ar aukliņu, saiti, iespīlē spiednē un žāvē 1... 2 stundas 150°C temperatūrā (pieņemsim, gāzes plīts cepeškrāsnī).

Tu varbūt teiksi: liela noņemšanāsl

Jā, līmēšana prasa zināmu piepūli, pacietību, laiku, toties, ja pareizi salīmēsi, pēc tam ne ar kādu spēku šuvi neatplēsīsi...

Ja līme glabājas stikla flakonā, aizbāzni lietderīgi nedaudz ieziest ar taukiem — tas nepiekaltīs pie kakliņa.

Ja līme jālieto bieži, labāk nomainīt fabrikas aizbāzni ar pupiņu-māneklīti. Līmi var turēt arī vecā medicīniskā

lll

šļircē: gan līmēt ērti, gan otiņa nav vajadzīga,..

Līmes tūbiņas ērti glabāt uz tāda paliktņa, kāds parādīts zīmējumā. Vāciņā iepriekš jāizurbj urbums un jāsameklē šim urbumam atbilstoša diametra nagla.

Ar gumijas līmi noziests ielāps tiecas sarullēties. Uzlīmē ielāpa otrā pusē divas leikoplasta sloksnītes, kuru brīvos galus piespraud ar .spraudītēm! Kad līme sasniegs vajadzīgo kondīciju, ielāpa noņemšana no «turētāja» tev nesagādās nekādas pūles.

Kausējot galdniecības līmi, nekarsē to uz atklātas uguns, bet kārbu ar sasmalcinātas līmes gabaliem ievieto traukā, kas pildīts ar ūdeni! Tad līme gan labi izkusīs, gan nepiedegs.

Kazeīna līmi, ko pārdod pulvera veidā, šķīdini aukstā ūdenī!

Lai metālu savienotu ar stiklu, var pagatavot šādu tepi: 1 da]u dzeltenā vaska samaisa ar 5 daļām sveķu.

Ja kokskrūves urbumā iepilina sintētiskās līmes pilienu, kokskrūve turas ciešāk.

Cietas koku sugas (dižskābardi, ozolu, skābardi) labāk līmēt ar šķidru līmi, bet mīkstas koku sugas (priedi, liepu) — ar biezāku līmi. Gala virsmām arī vajag biezu līmi.

Jebkura koksne labi līmējas tikai tad, ja tā ir sausa un tīra.

Līmējot porcelāna lauskas, visgrūtākais ir droši noturēt tās vajadzīgajā stāvoklī. Šeit labi var noderēt leikoplasts vai izolācijas lente. Kad līme ir sacietējusi, lipīgo lenti var viegli noņemt.

Galdniecības līmi — vienu no visvecākajām, laika gaitā pārbaudītajām līmēm — plaši lieto darbos ar koku. To pārdod cietu plāksnīšu veidā. Plāksnīti sasmalcina, pēc tam pārlej ar aukstu ūdeni tā, lai ūdens līmenis nedaudz pārsniegtu līmi. Kad līmes gabaliņi labi uzbrieduši, līmes vārīšanas katliņu (ja speciāla līmes vārīšanas katliņa nav, var iztikt ar divām konservu kārbām) liek uz nelielas uguns

un vāra, kamēr visi gabaliņi izkusuši. Jālīmē tikai ar karstu līmi.

Lai galdniecības līme saistītu koku ar metālu, stiklu ar akmeni, tai jāpievieno labi izsijāti koksnes pelni, maisot tik ilgi, kamēr iegūst biezu, viendabīgu pastu.

Tu vari izgatavot arī gumijas līmi.

5im nolūkam sagriez gumiju (piemēram, vecu riepas kameru) nelielos gabaliņos, uzlej tai tīru benzīnu (vislabāk aviācijas) un paturi vairākas dienas! Pēc tam šķīdumu uzmanīgi nolej, nofiltrē un atstāj to kādu laiku vaļā! Tiklīdz šķīdums sāk sabiezēt, gumijas līme ir gatava.

Ādai, audumiem, dažādu šķirņu plastmasām derīga līme, kas pagatavota no kinofilmas. Lūk, paņēmiens tās iegūšanai: vispirms karstā ūdenī kinofilmai nomazgā emulsiju, pēc tam lenti izšķīdini acetonā, ņemot 1 masas daļu lentes un divas trīs daļas acetona! Tas arī viss.

Mājas apstākļos līmi papīra un kartona līmēšanai var izvārīt dažās minūtēs. Verdošam ūdenim pielej aukstā ūdenī iemaisītu cieti, šķīdumu nedaudz pavāra un atdzesē. Uz 1 glāzi verdoša ūdens jāņem pusotras tējkarotes cietes. So līmi vislabāk gatavot nelielās porcijās: to nevar ilgi glabāt. Nu, bet svaiga tā līmē lieliski — neatstāj traipus, ātri žūst.

Lai līmētais savienojums būtu izturīgāks, starp detaļu savienojamām virsmām ieklāj plānu vates kārtiņu un piesūcini to ar līmi! Savieno detaļas, saspied tās un izžāvē!

Lūk, jau daudzus gadus es saņemu vēstules no zēniem-lasīfājiem. Vēstules ir visdažādākās — dažreiz pārsteidzošas, gadās arī sarūgtinošas, bet reizēm arī mulsinošas . .. Vienreiz mans korespondents vaicāja: «Bet no kurienes cilvēks var zināt, ka, lūk, tas ir skaisti, bet, lūk, tas — slikti?» Jāatzīstas, ka pirmajā brīdī es samulsu .. . Patiešām, kā «reglamentēt» skaistumu? Neiespējama lieta — sastādīt instrukciju un uzskaitīt: «Uzskatīt par skaistu saulrietu uz jūras, leduspuķes uz stikla, ziedošu ķiršu dārzu, tādas un tādas gleznas tādiem un tādiem māksliniekiem ...»

Droši vien «uzzināt», kas ir skaists, nav iespējams. Skaistais jāizjūt. Un šo skaistuma izjūtu sevī var ieaudzināt, uzturot sakarus ar dzīvo, patieso dabu.

Mācies vērīgi, nesteidzīgi ielūkoties meža, pļavas krāsās, gaismas fantastiskajā rotaļā vētras saskaldītos ledus gabalos; ieskaties kalnu grēdu kontūrās, kļavas lapas zīmējumā, putnu apbrīnojamos siluetos..., un pakāpeniski, ja tikai tu neesi piedzimis ar aritmometru sirds vietā, tevī veidosies kaut kas jauns, aizraujošs, cēls... Ak vai, ar skaistuma izjūtu nav apveltīti visi cilvēki, tieši tāpat kā ne katrs piedzimst ar smalku muzikālo dzirdi ...

Daudzi diemžēl cenšas meklēt skaistumu pēc «špikeriem». Tieši tad noteikti dzirdi: «Tas taču modernil» Un reti kāds mēģina saprast, kas īsti ir mode, bet biežāk nedomājot kopē ieteiktos paraugus — platas (vai šauras) bikses, garus (vai īsus) svārkus, raibas (vai vienkrāsainas) kaklasaites, kādu frizūru, mēbeles, uzvedības stilu utt.

m

Bet kas īsti ir mode?

Sen par klasisku kļuvušajā krievu vaidas skaidrojošajā vārdnīcā rakstīts: Mode — plaši lietots paradums, palaidu mainīga parādība sadzīvē, sabied-ībā, apģērba fasonā, rotās...» Sājā kaidrojumā man sevišķi gribētos pasvīt-ot vārdus «pagaidu» un «mainīga». Do-nāju, ka tieši šie vārdi nosaka atšķirību ;tarp patieso skaistumu un ātri mainīgām nodēs prasībām. Saullēkta apmirdzētas sniegotās Elbrusa virsotnes bija skaistas gan pirms Puškina, gan Puškina laikā, un arī šodien to burvīgums mūs saviļņo. Bet, lūk, bikšu fasons šajā laikā paspējis nomainīties ne vienu reizi vien.

Tikai nedomā, ka esmu modes ienaidnieks un sākšu tev ieskaidrot, cik pretīgas ir garās frizūras zēniem, kā mani kaitina meitenes šaurās biksēs ...

To es nemaz netaisos darīt. Varu tikai atzīmēt: pielāgojoties «plaši lietotam paradumam», cilvēks nedrīkst zaudēt kritisku priekšstatu par savu ārieni. Ja N. ir kavalērista kājas, diezin vai vajadzētu pasvītrot savu iedzimto defektu ar pārāk šaurām biksēm vai pārāk īsiem svārkiem: ja K. ir īss kakls, diezin vai vajadzētu audzēt matus līdz pleciem!

Bet kāpēc es vispār uzsāku sarunu par skaistumu un modi grāmatā, kas domāta nākamajiem meisiariem?

Lai ko arī tu gatavotu: strazdu būri, radioaparātu, virtuves plauktiņu vai kosmiskā kuģa modeli — rūpējies par skaistumu! Cilvēkam ar savām rokām dzīve jāizdaiļo, un meistaram — it īpaši! Rokasgrāmatās, ieteikumos, brošūrās, kuras paredzētas tiem, kas mīl meistarot, arī tagad atrodami norādījumi, kā no salmiem izpīt lādīti vēstulēm, kā «izdaiļot» māju ar finiera rāmīti, kuram ir simtiem idiotisku izlocījumu, kā izķēmot normālus aizkarus ar pašdarinātām diegu bumbiņām utt. Domā patstāvīgi, novērtē šīs rekomendācijas pēc savas gaumes, netici jebkuram padomam ...

Tev, protams, ir tiesības jautāt: kā tas iznāk — pieaugušie un it kā gudri cilvēki dod novecojušus padomus, dēvē neglītu par skaistu?

Ne visi kļūdījušies padomdevēji ir vainīgi. Pārāk ātri rit dzīve, un ne katrs tiek līdzi tās straujajam ritmam. Ne katram izdodas pārvarēt veco, stabili apgūto jēdzienu inerci.

Atceros, kā es, būdams zēns, saņēmu gaisa kristības lidmašīnā AHT-14, kas savā laikā bija viena no vislabākajām pasažieru lidmašīnām pasaulē. Aviācijā vienmēr ir cīnījušies un arī tagad cīnās par masas samazināšanu, cīnās sīvi un neatlaidīgi. Krēsli lidmašīnā AHT-14 bija pīti. Trīsdesmitajos gados vieglās vasarnīcu mēbeles lidaparātā nelikās dīvainas, bet vai ir iespējams iedomāties tādus krēslus tagad, teiksim, lidmašīnā TY-154?

Pirmskara gados sabiedrisko telpu durvis parasti krāsoja pretīgā tumšbrūnā krāsā un uz svaigā pārklājuma izveidoja «zīmējumu» — tās apdarināja ozola imitācijā. Šiem rakstiem nebija nekāda sakara ne ar ozolu, ne ar skaistumu, kaut arī tajā laikā tie likās normāli.

Kokapstrādātāju, ķīmiķu, optiķu kopējo pūliņu rezultātā tagad ražo izturīgu papīru, uz kura pārnes jebkuras koku sugas īstu zīmējumu. Tagad neviens vairs durvis neapglezno pēc vecā paņēmiena, bet aplīmē tās ar šo papīru, radot pilnīgu īsta pārklājuma ilūziju.

Radusies jauna cilvēku darbības joma — dizains. Speciālisti dizaineri zinātniski pēta visracionālākos apveidus jaunām mašīnām, aparātiem, mājsaimniecības piederumiem; viņi nodarbojas ar krāsu, apgaismojuma, izstrādājumu apdares un materiālu izvēli. Dizaineri rada stilu, jaunu estētiku, vienkāršāk sakot, — mums apkārtējās, rokām darinātās vides skaistumu.

Mūsu laikmeta stilu pirmām kārtām nosaka vienkāršība un lietderība, vietas un līdzekļu ekonomija, vislabāko darba apstāk|u nodrošināšana, šis stils apgalvo: nevajag fotogrāfijas apmalot ar koka «mežģīnēm», saprātīgāk ir koka stienītī izveidot iezāģējumu un ievietot tajā divas stikla plāksnītes un uzņēmumu starp tām. Nevajag virpot un izkrāsot tintnīcu komplektus, kad vairs neviens neraksta ar spalvaskātiem un reti kur gadās redzēt tintnīcu. Daudz lietderīgāk ir labi apdarinātā koka klucītī izurbt trīs četras ligzdas lodīšu pildspalvām — un «tintnīcas komplekts» ir gatavs .. .

Biezus, smagus aizkarus karināja pie resniem koka vai bronzas stieņiem — izskatījās labi. Bet, ja logam ir kaprona, gandrīz bezsvara aizkars, pietiek ar labi nostieptu kaprona auklu vai dūralumīnija cauruli, šādas caurules vienā galā vajag iepresēf uzgriezni, bet pēc tam skrūvēt laukā no tā iepriekš līdz atdurei ieskrūvētu skrūvi, līdz caurule iespīlējas loga ailā. Šeit nekādi papildstiprinājumi nav vajadzīgi.

Bet vai tu esi ievērojis, ka krievu valodā vārdiem «краска» un «красота» ir kopīga sakne?

Iepazīsimies ar krāsām!

VISAS VARAVĪKSNES KRASAS

Bija tāds laiks: es kopā ar zēniem devos pie dažādiem cilvēkiem; centos iepazīstināt savus jaunos draugus ar dažādu profesiju pārstāvjiem; gribēju, lai zēni redzētu amatnieku paši savam acīm.

Tā mēs nonācām pie divdesmit urmā dzīvokļa. Šeit pirmām kārtām evēroju durvis. Tās nebija parastas jurvis — drūmas, brūnas, ar nolupušu jasta kastīti —, bet spilgti zaļas, mirdzošas kā spogulis ar melnu joslu tuvu ue apakšas un koši dzeltenu joslu pa vidu ...

Mums atvēra durvis, un mēs ieraudzījām gaiteni. Kreisā siena bija gaiši n'la kā debesis, tai blakus esošā siena — gaiši, gaiši pelēka un labā siena — zeltaina.

Dzīvokļa saimnieks tēvocis Ivans mums uzsmaidīja un sacīja:

— Brīnāties? Tas ir pavasaris, — viņš norādīja uz gaiši zilo sienu, — tā ir vasara, — un viņš norādīja uz zeltaino sienu, — bet tur rudens un ziema. Patīk?

Seva sacīja:

— Interesanti...

Zina teica:

— Pati es nekad neiedomātos: gadalaiki!

Kostja piebilda:

— Zili brīnumi...

Borja teica:

— Bet man patīk! Skaisti!

Istabā, kur mūs ieveda tēvocis

Ivans, arī bija labi: gaiši un mājīgi. Es vaicāju:

— Vai jūs to visu pats paveicāt, tēvoci Ivan?

— Bet kas gan cits? Agrāk, protams, teica: «Kurpnieks bez zābakiem», bet es tādu parunu neatzīstu. Visu pats paveicu. Esmu taču krāsotājs! Kāpēc sevis labā nepapūlēties? Man tāds uzskats: mājai cilvēks jāiepriecina. Kad māja tevi iepriecina, dzīvot jautrāk, bet, kad dzīvot jautri, arī garastāvoklis labāks, strādāt vieglāk un vispār...

Seva sacīja:

— Atvainojiet, tātad jūs esat krāsotājs.

Zina vaicāja:

— Parasts krāsotājs?

Kostja jautāja:

— Bet vai tad ir arī neparasti krāsotāji?

Borja teica:

— Tu labāk paklusē, Kostja, mēs paklausīsimies tēvoci Ivanu!

Un tēvocis Ivans sāka stāstīt par sevi un savu darbu:

— Jebkuru amatu ceļ cilvēks. Ja tu proti amatu, esi iedziļinājies tajā līdz pašiem pamatiem, gan cilvēkiem no tava darba labums, gan pašam prieks.

Lūk, celtnieki uzcēluši māju un vēl neapdzīvotos dzīvokļos ienākam mēs, apdarinātāji. Ko redzam? Sienas pelēkas, griesti pelēki, grīdas nobružātas. Vārdu sakot, garlaicība! Dzīvot tādā telpā vienkārši neiespējami. Cilvēkus nomāc sienas ... Var, protams, ņemt balto krāsu un nobalsināt griestus, uzlīmēt uz sienām tapetes, izmazgāt grīdas un teikt: gatavs! Varat ievākties, cienījamie pilsoņi! Bet var aizvērt acis un mēģināt iztēloties tos, kas dzīvos šajās sienās... Un tad rodas domas: bērnu istabā sienām jābūt gaišām, priecīgām, te neder ne tumši zila, ne tumši brūna, ne violeta krāsa. Nekādā gadījumā! Šeit labi izskatīsies dzeltena vai gaiši zaļa krāsa, bet, ja logi ir ziemeļu pusē, arī gaiši zila krāsa. Darba kabinetu, piemēram, var krāsot «mierīgākos» toņos — kakao ar pienu krāsa kabinetam piemērota. Kāpēc? Darba kabinetā cilvēkam jādomā, jāstrādā un nekas nedrīkst novērst viņa uzmanību, pat sienas ...

Ja jūs domājat, ka sienas garastāvokli neietekmē, kļūdāties.

Seva sacīja:

— Man garastāvokli bojā tikai zobārsts.

Zina teica:

— Bet man vislabāk patīk zila, zila krāsa ...

Kost ja jautāja:

— Vai tu to par kleitu, vai vispār?

Borja teica:

— Skaidra lieta — krāsa ietekmē! Vērsis sarkanam pat metas virsū, un zosis sarkanu nevar ciest...

Man gribējās iejaukties, bet es atturējos, kaut arī domāju: «Veltīgi jūs, zēni, par krāsu runājat nenopietni! Veltīgi! Zinātne taču ir pierādījusi: gaiši zilā cehā strādniekiem plānu izpildīt ir grūtāk nekā, piemēram, smilškrāsas cehā. Zaļā lidmašīnas kabīnē pasažieriem kļūst nelabi ātrāk nekā brūnā ... Man ļoti gribējās teikt:

Cieniet zēni, krāsotāju! Viņa darbs palīdz cilvēkiem dzīvot labāk un priecīgāk ...

Bet es neko nesacīju. Tēvocis Ivans it kā uzminēja manas domas.

— Starp citu, brašie zēni, necienīt krāsotāju tas ir riskanti. Krāsotājs var aizstāvēt sevi dažādiem paņēmieniem. Es atcerējos uzjautrinošu notikumu. Ja vēlaties, pastāstīšu!

Seva jautāja:

— Bet kur tas notika?

Zina sacīja:

— Mēs jau daudz dažādu notikumu esam dzirdējuši...

Kostja teica:

— Dievinu atmiņas, it sevišķi — pieredzējušu cilvēku!

Borja sacīja:

— Lūdzu, pastāstiet!

Un tēvocis Ivans sāka:

— Saņēmu es darba uzdevumu remontam. Teikšu atklāti: nepatīk man strādāt vecās mājās, bet toreiz gadījās. Atnāku uz objektu, iepazīstos ar dzīvokļa saimnieku. Stādās priekšā: Kazimirs Vadimovičs, es viņam arī stādos priekšā: Ivans Frolovičs, bet viņš nezin kādēļ tūlīt zaudē manu tēvavārdu un saka:

— Loti priecājos, brāli Ivan, tas ir, tātad, Vaņuša,...

Kaut arī, pēc manām domām, Kazimiram Vadimovičam ne vairāk kā trīsdesmit seši vai trīsdesmit astoņi gadi, bet man četrdesmit jau sen, sen atpakaļ bija ...

Labi, es nodomāju un klusēju. Bet saimnieks uzstāda prasības:

— Tā, lūk, brāli Vaņuša, šo istabu izkrāso ar eļļas krāsām. Krāsu — pirmās šķiras. Zini tādu krāsu? Uz fona — rakstu. Zeltītu. Bet šo apdarini zīda veidā. Vai esi spējīgs?

Tikai tu uzreiz godīgi saki: vari vai nevari, lai man ar tevi pašās beigās nebūtu jāstrīdas ...

— Varu apdarināt zīda veidā un ari ar rakstu, Kazik! Visu varu! Iztaisīšu tev dzīvokli kā Saratovas tirgonim, būsi apmierināts ...

Te es, lūdzu, kaut ko izlaidīšu, lai stāstījumu nestieptu garumā. Teikšu tikai: kamēr es strādāju, nomocīja viņš mani līdz nāvei: šodien ne to toni, rītu rakstu viņš «citādu iedomājies», pēc tam apmale vajadzīga, nē — nav vajadzīga ... Un vēl viņš mani ar saviem pievārdiem sabeidza: mīļais Van, Fro-lič-bej, Vaņušenc... Ko tikai viņš neizdomāja... Un visu laiku uz mani skatījās no augšas. Lūk, es arī nolēmu: nožēlosi tu, draugs, un mani vēl atcerēsies! Es pārdūru ar adatiņu oliņu un iemūrēju to guļamistabas kaktā. Gludi apmetu, nekādu pēdu ...

Bet pēc nedēļas pie manis atdrāzās Kazimirs, uz būves sameklēja, piektajā stāvā bez lifta ,ar žiglām kājām uzskrēja un sāka lūgties:

— Ivan Frolovič, dzīvoklī nav iespējams dzīvot! Smokam nost! Es pat pie ķīmiķiem konsultējos ... Bet vakar man viens pieredzējis meistars teica: «Zinu, tā sena krāsotāju atriebība. Jūs esat nodarījis pāri meistaram. Ejiet pie viņa, atvainojieties ... Tikai viņš var, vairāk neviens ...» Mīļais ...

— Lūdzu iegaumējiet, — atbildēju Kazimiram Vadimovičam, — es jums neesmu ne mīļais, ne Frolič-bejs, ne Vaņušencs. Es — strādnieks! Un griezieties pie manis ar cieņu, bet es padomāšu, ko ar jums darīt tālāk.

Es to oliņu aizvācu un nodomāju: viņš manu mācību neaizmirsīs, ja kaut nedaudz viņam galvā ir... Lūk, kā!

Bet tagad es gribētu apvaicāties: vai tu pievērsi uzmanību, ko krāsotājs teica par krāsām: ziemas, vasaras, šī — mierīgāka, bet tā tātad var būt spilgtāka ... Un šajos viņa vārdos taču ne tikai krāsotāju terminoloģija slēpjas, nē, nē — tajos ir dziļa un pilnigi zinātniska jēga. Krāsa var ietekmēt un noteikti ietekmē mūsu apkārtējās vides uztveri.

Zināt par krāsu, ka tā ir dzeltena vai gaiši zila (viena — kā cūkpienenes ziedlapiņas, otra — kā debesis skaidrā laikā), ir par maz. Noteikti jāpievērš uzmanība ari tādām niansēm: ja tu, piemēram, ņemsi divas pilnīgi vienādas taburetes un nokrāsosi vienu sarkanā, bet otru dzeltenā krāsā, tad sarkanā taburete liksies smagāka nekā dzeltenā taburete; ja tu plakanam panelim gribi piešķirt uz āru izvirzītu izskatu, nokrāso to zilā krāsā, bet nekādā ziņā ne zaļā ...

Tā ir tikai ābece, pats sākums krāsu un skaistuma izpratnei.

Bet daudz kas ir atkarīgs no dažādu toņu kombinācijām! Cik svarīgi ir atrast saderīgas un nesaderīgas krāsas ...

Visu paleti, visas krāsas neuzskaitīšu, bet došu galvenos tirdzniecībā sastopamos krāsu nosaukumus.

Melnās krāsas: dedzināts

kauls, kvēpi.

Dzeltenās krāsas: okers, dzeltenais kadmijs, dzeltenais marss.

Sarkanās krāsas: dzelzs mī-nijs, sarkanais kadmijs, cinobrs.

Zaļās krāsas: zaļā zeme, smaragda zaļais, hroma oksīds.

Zilās krāsas: ultramarīns, kobalts, Berlīnes zilais.

Brūnās krāsas: dedzināts

okers, brūnā umbra, dedzināta umbra, dedzināta siēna, brūnais marss.

Baltās krāsas: litopona bal

tais, cinka baltais ...

Kur krāsas, tur ari otas.

Ja tu šodien strādāji ar eļļas krāsu un gatavojies strādāt ari rit, otas nav obligāti jāizmazgā un jāizžāvē. Pietiek tās uz vienu nakti iegremdēt ūdenī: astri nesalips un nepaspēs sacietēt.

Nokrāsot sētu nav sarežģīti, bet, lūk, nokrāsot to, nenotraipot rokas, — tas jau ir fokuss! Bet, ja uz otas uzvilksi tenisa bumbiņas pusi, tev pilnīgi izdosies parādīt tādu fokusu pat bez iepriekšēja treniņa ...

Otas pakāpeniski zaudē astrus. Negaidi, kamēr ota kļūst manāmi plānāka! Izurb tās metāla rokturi caurumiņu un pa to ar medicīnas šļirci bez adatas ievadi krietnu porciju līmes Bcp-2! Pēc izžūšanas ota vēl ilgi derēs darbam.

Kad krāsosi iestiklotu rāmi vai rāmīti, aizlīmē stiklu ar mitru avīzi vai uzklāj uz tā atbilstoša izmēra kartona gabalu! Vienkāršāk ir izpildīt šo reko-

mendāciju nekā pēc tam notīrīt no stikla sacietējušu krāsu.

Visi iesācēji krāsotāji sastopas ar grūtībām: kur nolikt otu, lai tā nenogrimtu krāsas spainī vai nenosmērētu apkārtējos priekšmetus? Izgatavo spainim pāri pārliekamu stiep|u tiltiņu — būs kur nolikt otu un ar ko nobīdīt no otas lieko krāsu!

Lai pagarinātu īsu otu, vajadzīga nūja un gumijas caurules gabals. Tālāk rīkojies atbilstoši zīmējumam!

Blīvu papīru pirms uzlīmēšanas uz kartona vai finiera lietderīgi paturēt zem mitras drānas. Viegli samitrināts papīrs pēc uzlīmēšanas žūstot labi nostiepjas un nekrokojas.

Lai nokrāsotu modeli, plauktu, sienu, nepieciešama rūpīga sagatavošanās un pacietība.

Ja virsma pirms krāsošanas sagatavota pavirši, ja meistars steidzas, nekāda pat vislabākā krāsa nelīdzēs; virsmas krāsas tonis varbūt būs tā nekas, bet īsta izskata tai nebūs, negaidi.

Pastāstīšu, piemēram, par grīdas krāsošanu.

Vispirms grīda rūpīgi jānomazgā un tai jāļauj nožūt.

Pēc tam dēļus pernico un uzklāj špaktelēšanas sastāvu.

Lūk, divas šāda sastāva receptes.

Dabiskā pernica — 1 kilograms, sausais pigments (okers, mīnijs) — 50... .100 gramu, šķīdinātājs (terpentīns) — 50... 100 gramu, špaktelēšanas laka Nr. 75 — 1 kilograms, galdniecības līme — 100 gramu, krītu pievieno līdz vajadzīgajam biezumam.

Dabiskā pernica — 1 kilograms,

sikatīvs — .50 gramu, kazeīna līme — 200 gramu, šķidrās ziepes — 200 gramu, šķīdinātājs (terpentīns) — 200...

300 gramu, krītu pievieno līdz vajadzīgajam biezumam.

Špaktelēšanas sastāvu uzklāj ar plato špakteli koksnes šķiedru garen-virzienā. Pirmajai kārtai jābūt divus trīs milimetrus biezai. Izžuvušais špaktelēšanas sastāvs jānoslīpē. Sim nolūkam speciāls instruments nav vajadzīgs — pietiek «pārbraukt» grīdai pāri ar silikātķieģeli.

Pirms otrreizējās apstrādes grīdu labi noslauka. Tad vēlreiz uzklāj špaktelēšanas sastāva kārtu un atkal noslīpē — ar pumeku vai smilšpapīru. Pēc tam grīdu pārklāj ar eļļas krāsas sastāvu. So darbu sauc par gruntēšanu. Kad grīda labi izžuvusi, to var krāsot.

Bet šāda pietiekami pamatīga sagatavošana vēl nav augstākās klases sagatavošana.

Visaugstākā klase prasa pēc divām pirmajām špaktelēšanas reizēm pārklāt grīdu ar retu audumu. Audumu uzklāj uz svaiga špaktelējuma un piegludina, līdz špaktelējums sāk spiesties cauri audumam. Kad pārklājums izžuvis, špaktelē jau pa audumu — ne mazāk kā divas reizes. Lūk, tā ir visaugstākās klases sagatavošana.

Kad jākrāso metāls, špaktelēšanas sastāva, gruntējuma un krāsas sastāva receptes, protams, atšķiras no tām, kuras der koksnei, bet krāsošanas principi ir tie paši. Vispirms virsmai rūpīgi jānotīra netīrumi un rūsa, pēc tam tā jāsagatavo un tikai tad jāpārklāj ar vairākām pamatkrāsas kārtām ...

Metāla caurules pirms krāsošanas noslauki ar lupatu, kas labi samērcēta etiķī, un ļauj tām nožūt; pēc tādas sagatavošanas krāsa turēsies daudz ilgāk!

Ļoti sīkas detaļas labāk nekrāsot ar otu, veltnīti vai smidzinātāju. Piesien detaļām stieplītes, iegremdē tās krāsā, piekarini, lai liekā krāsa notek atpakaļ kārbā... Atkārtojot tādu operāciju divas trīs reizes, iegūsi gludu un blīvu pārklājumu.

Lai sīkiem metāla priekšmetiem piešķirtu elegantu ārējo izskatu un aizsargātu tos pret koroziju, var iztikt arī bez krāsošanas. Notīri priekšmetus ar smalku smilšpapīru, kamēr tie kļūst spoži! Ņemot ar pinceti, pārnes tos uz skārda gabala un karsē uz elektriskās plītiņas līdz tumšai salmu krāsai! Pēc tam atdzesē tos tavotā vai minerāleļļā! Tādu apstrādi sauc par melnināšanu.

Strādājot ar eļļas krāsu, atceries: ja kārba nav noslēgta pietiekami blīvi un tajā iekļūst gaiss, noteikti izveidojas plēve! Bet, lai arī cik cieši aizvērtu kārbu, kaut kādas poras tomēr paliek. Eļļas krāsas kārbu var hermetizēt pavisam droši, ja noslēgtu kārbu pagriež ar dibenu uz augšu un patur šādā stāvoklī pāris sekundes. Krāsa paspēj aizpildīt visniecīgākās spraugas starp vāku un korpusu.

Ja tev viena un tā pati zīme, raksts vai numurs jāuzkrāso daudzas reizes, nav vērts atkal un atkal vilkt vienas un tās pašas kontūras. Vienkāršāk ir no blīva kartona izgatavot trafaretu un ar samērā sausu otu iekrāsot gan vienu, gan simts attēlu — cik vajadzīgs. Ievēro: ar trafaretu palīdzību var izveidot arī daudzkrāsainus attēlus. Sājā gadījumā darbu veic pa posmiem. Lai pareizi noteiktu, kuru ieklā-jumu izdarīt vispirms, bet kuru pēc tam, trafaretu izgatavošanā jāņem vērā, ka, piemēram, sarkanā krāsa pārklāj dzelteno, zilā — zaļo, melnā — gandrīz jebkuru krāsu.

Ja uz stikla jāizveido uzraksti, sagatavo īpašu krāsu no silikātlīmes (pārdod saimniecības preču veikalos) un melnās tušas; krāsa labi saistās ar stiklu un neizbalē ...

Ja jau tu paņēmi rokā otu, varu droši teikt: tev nāksies ne tikai krāsot, bet noteikti arī izņemt traipus no

biksēm, krekla, notīrīt rokas... Tāpēc iegaumē vairākas drošas receptes.

Svaigi eļļas krāsas un pernicas traipi jāsaslapē ar terpentīnu, jāpagaida, kamēr tie atmiekšķējas, un tad jānomazgā ar benzīnu.

Ja traipi paspējuši iežūt, vispirms tos vajag apstrādāt ar margarīnu vai sviestu. Pēc tam tos berzē ar terpentīnu vai benzīnu un, visbeidzot, ar des-mitprocentīgu ožamā spirta šķīdumu. Jāatceras, ka ožamais spirts maina dažu audumu krāsu un ar to jārīkojas piesardzīgi.

Eļļas krāsas traipus no kokvilnas audumiem var iztīrīt arī ar ožamo spirtu un zaļajām ziepēm — vispirms kā nākas ierīvē, bet pēc tam nomazgā ar parasto ūdeni.

Joda traipu var saslapēt ar aukstu ūdeni un berzēt ar cietes kunkulīti. 5o vienkāršo operāciju atkārto divas trīs reizes, bet pēc tam tīrīto vietu mazgā ūdenī ar ziepēm.

— Nu, kādi sīkumi! — īgni teiks kāds no lasītājiem. — Tā vietā, lai paskaidrotu, kā būvēt modernas lidmašīnas modeli vai kaut ko tādu, — kā traipus izņemt! Māmiņa mani nekad par traipiem nerāj un pati bez grāmatas, bez liekām ceremonijām tiek ar tiem galā.

Tas, protams, ir ļoti labi un patīkami, ka māmiņa nerāj ... Bet, lūk, nievājoša attieksme pret sīkumiem man nepatīk!

Viss, ko paveic uz zemes, — pat visievērojamākais — noteikti sākas ar sīkumiem, un nevērīga izturēšanās pret sīkumiem nav pieļaujama. Pietiek taču sašķidrinātam skābeklim nokļūt uz eļļas — un sprādziens! Nevērīgi aizvērts gāzes sistēmas nipelis — un saindēšanās! Slikti iekniedēta kniede — un nelaime ...

Tas, kas nevērīgi izturas pret sīkumiem, diezin vai gūst nopietnus panākumus arī lielās lietās. Lūk, kāpēc visa nākamā nodaļa tiek veltīta sīkumiem.

PAR SĪKUMIEM

Remontējot automobili, mehāniķis aizmirsa pievilkt vienu (tikai vienu) uzgriezni.

Vai tas ir sīkums vai nav?

Vieglprātīgs jeb neapdomīgs cilvēks teiks:

— Vienu? Protams, sīkums, nieki!

Saprātīgs un apdomīgs cilvēks droši

vien piebildīs:

— Skatoties, kādu ... — un viņam būs pilnīga taisnība.

Ja nav pievilkts viens paketatsperes skavas uzgrieznis, tā, protams, ir nevērība, bet lielas nepatikšanas tomēr nedraud. Bet, ja nav pievilkts uzgrieznis, kas nostiprina riteņa bremzes skriemeli uz pusass, tas ir ārkārtīgi bīstami: vajag tikai uzgrieznim atskrūvēties no-brauciena laikā, kad automobiļa ātrums tuvojas simts kilometriem stundā, un ritenis nomuks, tātad katastrofa būs neizbēgama ...

Viens nepieskrūvēts uzgrieznis automobiļa benzīnvadā var radīt piespiedu apstāšanos ceļā — barošanas caurule atvienojas no karburatora, motoram nepienāk degviela un tas noslāpst. Bet tieši tāds pats viens uzgrieznis, kas atskrūvējies nevis automobilī, bet lidmašīnā, var kļūt par lielas katastrofas cēloni. Gaisā taču piespiedu apstāšanās nav iespējamai

Vai sarežģīti uzbūvēts zīmulis?

No pirmā acu uzmetiena jautājums liekas absolūti lieks: par ko gan ru

nāt — grafīts un koka aptvere! Pat Ja zīmulis ir spīļžokļa — ar izbīdāmu serdeni —, arī tad tur nekā sarežģīta nav...

Tā?

Bet, ja tev pateikšu, ka par zīmuļa pilnveidošanu ir izsniegts vairāk nekā 20 000 patentu un autorapliecibu, ka ar šo «sīkumu» ir saistīti desmitiem, simtiem un tūkstošiem izgudrojumu, varbūt tu paskatīsies uz zīmuli citādāk?

Bieži ir dzirdēts: visu iegaumēt nav iespējams, tad kāda gan vajadzība atcerēties sīkumus; kāpēc gan man jāzina, kā krāso grīdas, ja mans jājamzirdziņš — radio? Tādā prātošanā pareizi ir tikai viens: visu, patiešām, neiegaumēsi un neuzzināsi, pārāk liels ir «viss», bet censties uzzināt, iegaumēt, saprast vajag pēc iespējas vairāk.

Un, lūk, kāpēc: tiekšanās pēc zināšanām — galvenā cilvēkam atšķirīgā iezīme.

Zināšanu nekad nav par daudz. Mēs dzīvojam tādā laikā, kad dažādas zinātnes un tehnikas nozares un vispār cilvēku darbības jomas savijas savā starpā.

Paskaties visapkārt: ķirurgi sadarbojas ar inženieriem, radot mehānisko sirdi; elektroniķi nāk uz teātri un montē skatuves distancvadības shēmu; biologi dāvina idejas mehāniķiem; optiķi apstrādā sasaldētu cilvēka acs lēcu ... Kā gan var teikt: tā nav mana nozare, nav mana darīšana, «es par citu jautājumu»?

Vai tu esi pamanījis, ka gumijas caurules ar laiku sacietē un zaudē savu elastību? Kā ilgāk saglabāt gumijas cauruļu elastību un darbspēju?

Viegli iezied cauruli ar vazelīnu un nokaisi ar talku — tā būs derīga daudz ilgāk! Ir ari cits gumijas drošas glabāšanas paņēmiens — destilētā ūdenī vai trīsprocentīgā karbolskābes šķīdumā.

Stiklam jālaiž cauri gaisma, bet ne vienmēr tam vajag būt pilnīgi caurspīdīgam. Kā parasto stiklu padarīt matētu?

Saberz krītu silikātlīmē (pārdod saimniecības preču veikalos)! Lai masa nebūtu pārāk bieza, pievieno ūdeni, un svaigi sagatavoto sastāvu uzklāj ar otu uz logu stikla! Viena divas pārklājuma kārtas pietiek, lai stikls kļūtu matēts.

Kā mājas apstākļos rīkoties, ja kāds šķīdums vai maisījums zināmu laiku jāiztur noteiktā temperatūrā?

Ņem lielāku konservu kārbu, ieber tajā sausas smiltis un liec uz uguns (uz gāzes degļa vai elektriskas plītiņas)! Smiltis sakarst. Līdz kādai temperatūrai? To var noteikt momentāni, vajag tikai iebāzt smiltīs termometru. Pēc tam ievieto smiltīs kolbu, burku, mēģeni vai metāla trauku ar doto šķīdumu un kontrolē sakarsumu pēc laika un temperatūras!

Vajadzīgs svērtenis, bet tā nav. Visātrākais — izvelk diegu caur aptiekas mēģenes aizbāzni, ielej mēģenē ūdeni — un svērtenis gatavs.

Lūk, es minēju pilnīgi dažādus, savā starpā nesavienojamus sīkumus un pievērsu tiem tavu uzmanību un zinātkāri. Pilnīgi iespējams, ka gumijas cauruļu glabāšanas paņēmiens tevi neinteresē, nu kas par to... citi «sīkumi» noderēs, bet vēl svarīgāk — pēkšņa iepazīšanās ar kādu rekomendāciju uzvedinās uz kaut ko pavisam jaunu.

Jaunrades likumi vēl ļoti maz izpētīti, un diez vai kāds var paskaidrot, kā tas notiek: cilvēks iepazīstas ar peles zobu uzbūvi, bet izgudro ... «mūžīgus» pašuzasinošus nažus vai arī cilvēks nodarbojas ar piepūšamo matraču pilnveidošanu, bet projektē kolosālas noliktavu telpas bez jebkāda atbalsta, bez stiepņiem — tikai sintētiskais audums un gaiss ...

Nē, nevajag noniecināt «sīkumus»!

Šķūnītis aizslēgts ar parastu piekaramo atslēgu. Rudenī atslēga rūsē, tāpēc slikti slēdzas vaļā. Ko darīt?

Iezied mehānismu ar vieglu ziež-vielu, piemēram, petroleju, un uzvelc atslēgai gumijas cepurīti! Cepurītes fasons redzams zīmējumā.

Kā noņemt no sienas glazētu keramikas plāksnīti, nebojājot blakus esošās plāksnītes?

Vispirms ar nažu asināšanas galodu ieskrāpē rievu pa plāksnītes perimetru! Nesteidzies, rievu padziļini! Tad ņem cirtni un ar viegliem āmura sitieniem izcel plāksnīti no savas vietas!

Ar ko notīrīt magnētu, kas blīvi aplipis ar sīkām metāla skaidiņām? Visvienkāršāk to var izdarīt ar lipīgu lenti.

Kas pats remontējis dzīvokli, zina, cik dažreiz grūti ir noplēst no sienas vecās tapetes. Lai nebūtu jāmokās, nogludini tapetes caur mitru lupatu ar karstu gludekli, un tās atdalīsies bez jebkādām grūtībām!

Lai rāvējslēdzējs neatvērtos, pieliec tā slēdzējam aizturi! Bet aizturi — parasto drēbju āķīti — piešūt ir tīrais nieks.

Ja ūdens sūcas gumijas zābakā, bet tu nevari atrast, kur izplīsis caurums, saritini to līdzīgi zobu pastas tūbiņai un apakšdaju iegremdē ūdenī! No ūdens ārā nākošie gaisa pūslīši precīzi parādīs, kurā vietā jāliek ielāps.

Lāpstas darbīgo daļu laiku pa laikam lietderīgi uzasināt ar vīli. Ar asu lāpstu daudz vieglāk rakt nekā ar trulu lāpstu. Lāpstas augšējai malai, starp' citu, ieteicams piekniedēt stūreni — gan zābakiem labāk, gan pašam ērti. Un^1 vēl: jaunu lāpstas kātu noteikti, kā nākas, apdedzini, līdz kļūst tumšs — ne-uzberzīsi tulznas ...

Finiera gabals, kas ielikts starp dakšu zariem, pārvērš šo klasisko siena

novākšanas darbarīku ērtā sniega lāpstā. Bet pienāks laiks, nokusīs sniegs, izņemsi finieri laukā — un atkal tev būs dakšas.

Nevērīgi nogriežot apģērbam pogu, var nošņāpt arī gabaliņu auduma. Lai nodrošinātos pret tādu nepatīkamu gadījumu, paliec zem pogas ķemmi, bet tikai pēc tam griez, novietojot grieznes, nazi vai žileti starp pogu un ķemmi!

Vai tev nekad nav gadījies tā: piešuvi pogu, bet to nevar aizpogāt? Pārcenties, pārāk cieši pievilki diegu ... Lai tā negadītos, paliec zem piešujamās pogas sērkociņu, un būs ievērota vajadzīgā atstarpe!

Tu strādā ar svērteni ārā. Vējš. Svērtenis šūpojas. Ielaid atsvariņu 'burkā ar ūdeni un vējš tevi netraucēs!

Kā nosvērt miltus bez svariem? Tas tev var ievājadzēties, ja tu gatavosi ēdienu pēc pavārgrāmatas. Plānās glāzes (ceturtdallitra) kviešu miltu masa ir 160 gramu, ēdamkarotes — 25 grami, tējkarotes — 10 gramu. Bet smalkais cukurs? Glāze — 200 gramu, ēdamkarote — 25 grami, tējkarote— 10 gramu. Tāda mērīšanas precizitātes pakāpe ēdienu gatavošanā ir pilnīgi pietiekama.

Odi nepanes anīseļļas un kampara dūmu smaržu.

Skudras aizbaida saulespuķu ej|a.

Viena simtvatu spuldze dod pusotras reizes vairāk gaismas nekā četras divdesmitpiecvatu spuldzes.

Ja rakstāmgalda vai skapja koka atvilktne grūti izvelkas, pārklāj berzei pakļautās daļas ar ziepju vai parafīna kārtu un nopūderē tās ar talku!

Putekļu sūcēja sūcējdaļu tu, droši vien, izmanto daudz biežāk nekā spiedēj daļu. Bet, starp citu, ja lokano šļūteni pievieno izejas īscaurulei, putekļu sūcēju var izmantot par kompresoru krāsu smidzinātājam, ar gaisa strūklu var iztīrīt aizsprostotu izlietni, ātri atkausēt ledusskapi vai izžāvēt izmirkušus apavus.

Ja tavam pulkstenim izkrīt stikliņš, pirms tā ievietošanas atpakaļ savā vietā uzklāj uz ietvara padziļinājuma plānu līmes B<J>-2 kārtiņu (visērtāk to izdarīt ar nosmailinātu sērkociņu)! Atstāj pulksteni pa nakti zem neliela sloga, un stikliņš droši pieiimēsies!

VĒRTĪGI PADOMI

O Lai «apstādinātu» plaisu plānā finiera loksnē, stiklā, dēlī, plaisas galos uzmanīgi jāizurbj nelieli caurejoši urbumi.

O Bambusniedri var labi zāģēt ar sīk-zobu zāģi, vīlēt ar vīli, urbt..., bet tajā nepavisam nevar iedzīt naglu vai ieskrūvēt kokskrūvi.

O Staba bedres normāliem izmēriem jābūt: dzijums 80 centimetru un diametrs 60 centimetru. Pirms bedres aizvēršanas staba pamatu ieteicams aplikt ar akmeņiem, šķembām.

O Plānas metāla plāksnītes iztaisnošanai lieto tikai koka āmuriņu! Ja nav koka āmuriņa, izdari sitienus ar parasto āmuru, bet tikai caur koka gabalu, pieliekot to pie metāla plāksnītes ar gala virsu!

O Lai zemē ierokami stabi iespējami ilgāk netrunētu, to gali jāapdedzina uz atklātas liesmas, līdz tie apogļojas, un pēc tam vairākas reizes jāsaslapē ar terpentīnu.

O Pirms sāc krāsot sētu, pagatavo āķi krāsas spaiņa piekāršanai: mazāk vajadzēs noliekties un krāsu nejauši neizliesi!

O Ja tev vajag, lai ģipsis sacietētu lēni, pievieno ūdenim, kurā iemaisa ģipša mīklu, nedaudz etiķa!

O Apgriez linoleju ar asu nazi, velkot to gar metāla lineālu! Ja tev vajag, lai nogriezto galu salaidums būtu blīvs,

vislabāk uzliec vienu gabalu uz otra ar nelielu pārsegumu un pārgriez abas kārtas reizē!

Aizraušanās ar «sīkumiem» man sākās bērnībā. Nevaru paskaidrot, kāpēc, bet man vienmēr, cik sevi atceros, patika novērot citu cilvēku darbu. Lūk, namdari ar saulē mirdzošiem cirvjiem ieroba sānus sveķainiem, pēc skujām smaržojošiem bajķiem — veikli un ātri... Kādam nolūkam? Skatos un nesaprotu — cērt, cērt ar cirvjiem ... Bet pēc tam pa ierobīto virsmu noņem līdzenu, platu koksnes kārtu — un apaļie baļķi tavā acu priekšā pārvēršas kvadrātiskās brusās. Uzreiz kļūst skaidrs: ierobīja, lai cirvis visā baļķa garumā noņemtu vienāda biezuma skaidu un lai tas neslīdētu nost... Interesanti!

Kurpnieks ilgi slapina auklu ar kaut ko melnu, tā kļūst spīdīga un gluda, pēc tam viņš ar burvju mākslinieka veiklību ievij auklas abos galos pa sariņam, pamirkšķina man un saka:

— Lūk, brāl, drāts ...

Brīnumainais vārds «drāts» paliek prātā uzreiz. Bet kādam nolūkam drātī ievīti sariņi, to es nesapratu, taču paprasīt kautrējos.

Skatos, kas būs tālāk. Bet tālāk tēvocis Vasja ņem izliektu īlenu, veikli pārdur ar to ādu, mazliet padod īlenu atpakaļ un izlaiž ādai cauri pirmo sa-riņu... Skaidrs, es nopriecājos: sariņi adatu vietā, tie ir smalciņi un lokani, caur visniecīgāko spraudziņu izlien! Un uzreiz sev jautāju: bet kādam nolūkam otrs sariņš?

Kamēr es domāju, tēvocis Vasja paspēj izdurt jaunu caurumiņu un tagad velk sariņus vienu otram pretī: vienu no kreisās uz labo pusi, otru no labās uz kreiso pusi; un šuve iznāk vienmērīga, gluda, dūriens pie dūriena, it kā tā būtu nošūta ar mašīnu ...

Pēc daudziem gadiem, kļuvis par kara lidotāju, es laboju lidmašīnas brezenta pārvalku, izmantojot divkāršo kurpnieka šuvi, un mans nerunīgais, stingrais eskadriļas komandieris ar izbrīnu vaicāja:

— Vai tu esi strādājis par kurpnieku? Pamatīgi tev iznāk ...

Tā, lūk, aizraušanās ar «sīkumiem» man ir sena, varbūt tieši šīs aizraušanās dēļ mani ilgi uzskatīja par tūļu un pieaugušie mani pastāvīgi nosodīja.

— Nu, ko tu ieurbies ar acīm, ko tu neesi redzējis? Kā asfaltu ar veltni līdzina? Cik var stāvēt ceļa vidū? — dusmojās māmiņa.

Bet es skatījos ne tik daudz uz veltni (kaut arī tajos laikos mehāniskais, rūcošais, varenais — lielāks par traktoru — agregāts bija retums pat Maskavā), cik uz riteņu smērētāju, kas šos milzeņus pārklāja ar kaut ko glumu, un ienāca prātā: kad māmiņa gatavo pīrāgus, viņa ieberž rokas ar miltiem, lai nepieliptu mīkla... bet, kad tīra zivis, plaukstas iegremdē sālī, lai zivis neizslīdētu...

Manuprāt, es tajā laikā skolā vēl nebiju guvis nekādu priekšstatu par berzes koeficientu, fiziku vēl nebiju mācījies, bet kaut kas jau brieda domās, kaut kā saistījās ...

Pirmajās klasēs skolā es mācījos ne labi un ne slikti — tā viduvēji. Un ne jau atzīmes jāatceras, kas gan ir atzīmes — cilvēks izaug, un neviens vairs neskatās viņa skolas liecībās. Tikai tad, ja šis cilvēks izrādās dižgars, viņa diplomus un atestātus izstāda muzejā zem stikla ...

Atceros pavisam skaidri: man bija daudz interesantāk skatīties, kā zāģē uz augstiem steķiem uzvilktus baļķus, klausīties varenā zāģa nervozajos spiedzienos, vērot smaržīgo, uz zemes krītošo skaidu iesārto lietu nekā klausīties skolotājas Marijas Vasiļjevnas paskaidrojumos par sen, sen bijušo paleolītu ...

— Nu, bija, — es domāju, — kaut kad bija: kāds, ietērpies ādās, berzēja koka gabaliņu pret koka gabaliņu un uzpūta no gruzdošām skaidām liesmu... Bet, kas man par to daļas? Vajadzēs iekurt ugunskuru, ņemšu sērkociņus, švirkš — un gatavs!

Bet pēc tam gadījās, lūk, kas: mūsu pagalmā sadomāja pārbūvēt bijušo zirgu stalli. Atnāca strādnieki un sāka plēst nost jumtu, lauzt un stiept ārā bijušo zirgbūdu starpsienas... Te es arī redzēju kaut ko dīvainu: stabu apņēma ar ķēdi divos tvērienos, ķēdes galus sastiprināja ar skrūvi; pēc tam pievēla pie staba akmens stabiņu. Tādus stabiņus važoņu laikos uzstādīja stūros pavārtēm, lai ar dzelzi apkaltie smagā ormaņa ratu riteņi nebojātu sienas. Pār akmens stabiņu pārlika samērā tievu baļķi un tā īso galu pabāza

zem ķēdes ... Viens no strādniekiem uzmetās uz baļķa garā gala, un ar ķēdi apņemtais stabs vienā acumirklī izlīda no zemes, burtiski: viens, divi — un izlēca tā kā pieredzējuša zobārsta rokas izrauts zobs.

Un man atmiņā pēkšņi radās, it kā uzplaiksnīja skolā mācīts vārdiņš «svira».

Galvenā — svira! Tātad es ne veltīgi eju skolā un nosēžu tur pusi dienas... Galvenais, ka tas, par ko raksta mācību grāmatās, sastopams arī īstajā dzīvē!

Tas bija gandrīz vai visievērojamākais atklājums, ko izdarīju visos līdz tai dienai nodzīvotajos gados un laikam arī tajos, kas vēl priekšā. Tā skaidrā pavasara rītā es noticēju

zināšanu derīgumam un sakarības pastāvēšanai starp skolas gudrībām un ikdienas īstenību. Vajag tikai prast šo sakarību atklāt.

Cilvēkam raksturīgs tas, ka, atklājis kādu patiesību, viņš cenšas tai atrast lietderīgu izmantošanu. Un tas nemaz nav svarīgi, ko tieši tu atklāji: vispasaules gravitācijas likumu vai sena patvāra jaunu izmantošanas paņēmienu... Tava laime tikai tad kļūst pilnīga, kad atklājums noder cilvēkiem.

VĒRTĪGI PADOMI

O Ja tu esi velosipēdists un nēsā platas bikses, piešuj katram bikšu stilbam pa spiedpogai. Piešuj tā, lai, aiztaisot spiedpogas, tu pievilktu bikšu galus pie kājām! Tad tās vairs nekad neiekļūs velosipēda ķēdē.

O Lejot cementu uz ķieģeļu vai akmeņu mūra, neaizmirsti tos iepriekš saslapēt! Citādi tavs lējums nenoturēsies ne nedēļu — saplaisās un atlēks ...

O Ja tev nākas strādāt sakņu dārzā, izgatavo šādu ierīci: divus dēļus — četrdesmit līdz piecdesmit centimetru garus un trīsdesmit centimetru platus — aprīko ar stiprinājumu, kas līdzīgs slēpju stiprinājumam! Uzvilcis «sakņu dārza slēpes», tu varēsi droši staigāt pa dobēm, nebaidoties samīdīt tikko kā zemē iestrādātas sēklas.

O Konservu kārba, kura pienaglota kārts galā un kurai izveidoti četri gareniski iegriezumi, ļaus tev noņemt no ūbeles jebkuru ābolu, nekaitējot nevienam zariņam.

O Vai zini, kā izgatavo parastu rotaļlietas ritenlti? Vienkārši nozāģē no apaļa koka stieņa ripiņu un mazliet to apstrādā ar skrāpjvīli vai rupjvīli.

O Dekoratīvas rotaļu mājiņas var «uzcelt» viegli un ātri, ja vispirms noēvelē sagatavi, bet pēc tam to sazāģē ar rokas zāģīti dažāda lieluma sekcijās. Apstrādājot un nokrāsojot šīs sekcijas, tu iegūsi uzreiz veselu ielu ...

O Izgatavo no finiera plakanu paliktni, ielīmē tajā zīmuli vertikālā stāvoklī, uzvelc uz zīmuļa krāsaina porolona gabalu — un kociņš pie leļļu namiņa būs gatavs!

O Leļļu mēbeles lieliski var izgatavot no sērkociņu kastītēm. Sim nolūkam vajag nedaudz līmes, dažāda veida krāsainus papīrus un pēc iespējas vairāk fantāzijas...

Man bija blašķe. Ar kožu saēstu vadmalu apšūta, veca armijas blašķe ar aizgriezni, ar karabīnīti, kas ļauj šo pirmā pasaules kara trofeju piekārt pie siksnas. Zēns būdams, es ļoti lepojos ar šo mantu un augstu to vērtēju.

Bet vasarā, kad mēs, zēni, devāmies pārgājienā, man gadījās nogāzties un saspiest pret akmeni lielisko, īsto, nopelniem bagāto blašķi...

Apraudāju es šo nelaimi vai pārdzīvoju klusējot — tagad vairs neatceros. Atceros citu: deg kvēlojošs ugunskurs mūsu atpūtas vietā. Aiz muguras it kā ar milzīgu cirkuli novilkta necaurredzamas tumsas siena. Sūrst ceļgali.

Es skatos liesmās un prātoju:

— Blašķe nav pārsitusies: ieleju

ūdeni — netek... Bet neglīti — saspiesta blašķe vairs nav tā ... Kā būtu, ja iebāztu blašķes kaklā nazi un mēģinātu ieliekumu iztaisnot? Neiznāks .. . Var izdurt cauri... Bez tam nazis sniedzas tikai līdz vienam punktam, bet iespiedums — pa visu sānu... Vajag spēku sadalīt visos punktos vienādi un spiest vienlaikus ...

Nezin kāpēc šajā spriedelējuma vietā es pēkšņi sajutu asu, skolā tik labi pazīstamu satraukumu. It kā gaidu — tūlīt izsauks, lūk, šajā pašā minūtē... Un mani, patiešām, izsauc, un es dodos ar it kā svešām, vārgām kājām pie tāfeles un drudžaini domāju: kaut tikai Boila-Mariota likumu man neprasītu ...

— Tvaiks spiež, — es sev sacīju. — Vienādi un uz visām pusēm pēc Paskāla likuma.

Tālāk notika tā: noņēmu blašķei

vadmalas apvalku, pārbaudīju, vai tā cieši aizskrūvēta, un iesviedu blašķi ugunskurā...

Es ilgi aplūkoju savu iztaisnoto, nokvēpušo blašķi pirms ķēros pie tās tīrīšanas vispirms ar mitrām smiltīm, pēc tam ar zāli...

Lūk, patiesību sakot, tas arī viss! Kaut gan lirikas dēļ varu piebilst: mana lieliskā blašķe pārdzīvoja arī otro pasaules karu un pārgāja mantojumā vienam no maniem dēliem ...

Lūk, kādi mēdz būt «sīkumi»!

Tomēr man ļoti negribētos, ka mani nepareizi saprastu: stiep, saliec atmiņu lādē visu, kas pagadās, tad jau redzēs, varbūt noderēs. Es esmu pret jebkuru mantrausību, pret krājkasītēm un lādēm, bet alkatību baidos vairāk par uguni.

«Sīkumiem» noteikti jāstrādā!

Uztverot jebkuru «sīkumu» kā jau-lumu, cilvēks padara sevi bagātāku, )et savu dzīvi interesantāku. Acīm re-izot, ne velti E. Mieželaitis — vērīgs m smalkjūtīgs dzejnieks — ir teicis: Uo vairāk jaunā, jo skanīgāka dzīve.»

Savāc, savāc «sīkumus» nenogurstoši un atdod tos fantāzijas varail Bet >ar to nākamajā nodaļā. Pagaidām lobeigumā atkārtoju:

Nenoniecini «sīkumus» un atceries: :ināšanu nekad nav par daudz!

KO NOZĪMĒ «HEIRĒKA!»!

Jau divdesmit gadsimtu ir zināms is nostāsts, ko pirmoreiz pastāstīja omiešu inženieris Vitruvijs traktāta Par arhitektūru» devītajā grāmatā.

Sirakūzu valdnieks Hierons turēja izdomās par krāpšanu savu galma ju-elieri un pavēlēja dižajam Arhimēdam, unājot mūsdienu valodā, izdarīt teh-isko ekspertīzi un noteikt: cik zelta un ik sudraba satur viņa kronis, ko izga-avojis aizdomās turētais juvelieris. Ar-imēds pūlējās ilgi un... nesekmīgi, amēr, vienreiz peldoties, viņam ienāca rātā hidrostatikas pamatlikums — jeb-urš šķidrumā iegremdēts ķermenis audē no sava svara tik daudz, cik t'cr tā izspiestais šķidrums. Sī spīdošā leja Arhimēdu tā sajūsmināja, ka viņš .drazās no peldētavas gluži kails un

ar saucienu «Heirēka!» drāzās mājās, lai pārbaudītu savu atklājumu ...

Blēdīgais juvelieris tika atmaskots. Bet runa nav par juvelieri, ne arī par Sirakūzu valdnieku Hieronu un pat ne par ģeniālo Arhimēdu.

Lūk, jau vairāk nekā divdesmit gadsimtu dzīvo sauciens «Heirēka!», kas izsaka atklāsmes prieku, pēkšņas domas spožumu. «Heirēka» — grieķu valodas vārds heurēka, kas tulkojumā nozīmē «atradu».

«Heirēka!», līdzīgi ģerbonim, rotā karogus visiem izgudrotājiem, visiem meklētājiem, visiem, kas aizsteidzas priekšā savam laikam.

Seno nostāstu es šeit atkārtoju tāpēc, ka šī nodaļa ir par tiem, kuri dzīvo zem šī ģerboņa, un vēl vairāk: par to, kā nostāties zem laika vējā plīvojošā izgudrošanas karoga.

Un vēl viens ekskurss pagātnē, tiesa, ne tik tālā kā Arhimēda laikmets.

Ko tev izsaka Edisona vārds?

Gluži pareizi, Tomass Edisons, nodzīvodams astoņdesmit divus gadus, padarīja slavenu savu zemi — Ameriku — un sevi ar daudzajiem izgudrojumiem elektrotehnikā, sakaru tehnikā, skaņu ierakstā, kino, kalnrūpniecībā un kara lietās ... Viņš bija nenogurdināms izgudrotājs, cilvēks ar milzīgu enerģiju, neparastu gribasspēku un daudzām citām pievilcīgām īpašībām. Es domāju, ka jebkuru zēnu, izlasot šī apbrīnojamā cilvēka dzīves stāstu, noteikti aizrauj vēlēšanās izgudrot.

Lūk, tikai viena epizode no Edisona spilgtās biogrāfijas.

Brieduma gados, sasniedzis zināmu stāvokli sabiedrībā, Edisons pārstāja būt individuāls izgudrotājs. Tagad viņš daudz spēka, laika un uzmanības veltīja talantīgu līdzstrādnieku izraudzīšanai. Ar katru, kas izteica vēlēšanos strādāt viņa laboratorijā, viņš noteikti noturēja pārrunas personiski, cenšoties neskaidrot, kādas idejas satrauc viņa nākamo līdzstrādnieku, par ko viņš sapņo...

Tālāk citēju no G. Altšūlera grāmatas «Algoritm izobreteņija»:

«Vienreiz kāds jauns cilvēks sacīja Edisonam, ka viņam ir brīnišķa ideja.

— Brīnišķa? — pārjautāja Edisons.

Jaunais cilvēks paskaidroja:

— Es gribu izgudrot universālu šķīdinātāju. Saprotiet, šķidrumu, kas visu šķīdinātu.

— Universālu šķīdinātāju? — brīnījās Edisons. •— Bet sakiet, kādā traukā jūs domājat to glabāt?

Jaunais cilvēks samulsis neatbildēja.»

Un, lūk, laikraksts «Pioņcrskaja Pravda» uzdeva šo uzdevumu 5.— 7. klases skolēniem... No 3000 konkursa dalībniekiem vairāk nekā 2500 skolēnu tika galā ar uzdevumu, kas bija pārsteidzis Edisonu.

Lūk, dažas atbildes: «Šķīdinātājs jāglabā zemā temperatūrā sasaldētā veidā» (6. klase); «Šķīdinātājs jāglabā cietā veidā» (6. klase); «Šķīdinātājs būs vadītājs, tāpēc to var glabāt elektromagnētiskajā laukā kā plazmu» (7. klase).

Šeit palūgšu tevi pārtraukt lasīšanu, padomāt un pacensties skaidri formulēt, ko māca šie divi vēsturiskie nostāsti. Kādus secinājumus, turklāt pilnīgi praktiskus, var izdarīt no Arhi-mēda atraduma, Edisona maldināšanas un zēnu — «Pioņerskaja Pravda» konkursa dalībnieku — priekšlikumiem.

Man liekas, ka pirmais secinājums varētu būt apmēram šāds: lai

prastu, jāzina. Tikai izzinot hidrostatikas pamatlikumu (tiesa, Arhimē-dam šo likumu nācās vēl arī atklāti), izrādījās, ir iespējams noteikt blīvumu sakausējumam, no kura izgatavots Si-rakūzas valdnieka Hierona kronis, un aprēķināt tajā sudraba un zelta daļas... Tātad, jo vairāk cilvēks uzzina, ņem no zinātnes, jo lielākas ir viņa iespējas, viņa radošais potenciāls.

Visu, ko viens var iztēloties, cits (vai citi) var radīt. Tādu es iedomājos otro secinājumu. Tagad es pacentīšos šo no pirmā acu uzmetiena visai pārdrošo domu apstiprināt dokumentāli.

Zils Verns — lielākais sava laika fantasts — izteicis savās grāmatās, ka liekas, 108 neticamas idejas. Bet

pagāja laiks un 64 no tām piepildījās vai noteikti piepildīsies tuvākajā laikā, 32 idejas principā ir realizējamas un tikai 10 idejas tagad atzītas par nepareizām.

Herberts Velss — Zila Verna sekotājs, ideju turpinātājs — izteica 86 idejas. No tām piepildījušās vai drīzumā piepildīsies 57 idejas, principā realizējamas — 20 idejas, nepareizas — 9 idejas.

Aleksandrs Beļajevs deva 50 ideju, no kurām realizēta vai var tikt realizēta 21 ideja, principā realizējamas 26 idejas, nepareizas — tikai 3 idejas ...

Un, visbeidzot, trešais secinājums: tam, kas nostājas uz ērkšķainā izgudrošanas ceļa, jāzina: nezināmais atrodas

uz nepazīstamām takām... un kādam jāiet pirmajam...

Bet tagad pienācis laiks tev pastāstīt, kā izgudroja jaunu ledlauzi.

Kas ir ledlauzis? Tas principā ir ķīlis, kas loti atgādina, teiksim, smagu cirvi, ar kuru skalda ozola pagales, tikai koksnes vietā ledlauzis plēš pušu ledus bruņas. Ledlauža dzinējiekārtu jauda ir sešas reizes lielāka nekā mūsdienu okeāna lainera jauda (rēķinot uz tonnāžas vienu tonnu), citādi nevar — ledlaužiem pārāk smags darbs. Septiņdesmit procentu no kuģa korpusa garuma aizņem dzinējiekārtas, degvielas tvertnes, apkalpes sistēmas. Bez sevišķa pārspīlējuma var teikt: ledlauzis — vienlaidu dzinējs. Bet tas nozīmē: derīgai kravai uz tā gandrīz nav vietas. Aiz ledlauža jānorīko kara-

vāna — vairāki parastie kuģi, kas pārved kravu ... Starp citu, ievēro: atom-ledlauži ar visām savām pozitīvajām īpašībām nekādas kvalitatīvas izmaiņas iedus kuģniecībā neizdarīja — to darbs ir salauzt ledu un vest aiz sevis karavānu!

«Viņš (ledlauzis) ar ieskrējienu uzrāpjas uz ceļu aizšķērsojošā ledāja un ar savu svaru lauž to. Atkal ieskrējiens un atkal daži metri uz priekšu. Smagi rūc dzinēji, šņirkst ledus pret kuģa apšuvumu ... Ledlauzis iestrēgst. Mehāniķi ieslēdz dzenskrūves pretējos virzienos. Kuģis sāk «mētāt degunu», cenšoties atbrīvoties no ledus gūsta . .. Ceļš aiz ledlauža parastajiem kuģiem pārāk smags. Ar grūtībām viņi izvairās no peldošiem ledus blāķiem, kas draud pārplēst sānus. Platība piestātņu priekšā, bet dažreiz ari visa ostas akvatorija pārvēršas sadauzīta ledus vienlaidu masā; katrs ledlauzis pievieno jaunas porcijas... īsāk sakot, kapteiņu sapnis — ledlauzis, kas spēj pieveikt jebkura biezuma ledu, bet galvenais — atstāj aiz sevis nevis Iedus gabalus, bet tīru kanālu.»[1]

Nav jābūt jūras vilkam, lai pat no šī īsā apraksta saprastu: ledlauzis, precīzāk, pats tā darbības princips prasa noteiktu revidēšanu.

Polāro kapteiņu sapnis ir mašīna, kas spēj pieveikt jebkuru ledu un atstāt aiz sevis tīru ūdens kanālu.

Bet kā to izdarīt? Aprēķini rāda, ka pilnveidot veco ledlauzi, iedvest tam jaunus spēkus neizdosies.

Tad varbūt atteikties no ledlauža vispār? Varbūt vienkāršāk ir «iemācīt» transporta kuģus pārvietoties ledū bez kanāla?

Pašgājējas baržas — upju un jūru — arvien vairāk izkonkurē ar velkoni pārvietojamās baržas. Pašgājējas lauksaimniecības mašīnas nomaina piekabināmās mašīnas ... Vispār princips «pats» — progresīvs! Tas nostiprinās visur.

Ledlauža nomaiņai jāizdomā kaut kas pavisam cits ...

Mēģināja sagraut ledu ar milzīgām frēzēm — neizdevās ...

Mēģināja saspridzināt ledu — izrādījās dārgi un procedūra pārāk lēna...

Izdomāja: varbūt izkausēt ledu, veidojot kanālu ar kausēšanu? Kā rādīja aprēķini, degvielas patēriņš iznāca ārkārtīgi liels ...

Lielo daudzumu priekšlikumu pamatīgi izpētīja, analizēja un... noraidīja. Bet šis darbs, izrādījās, nebija veltīgs.

Pētot neveiksmīgās idejas, konstruktori, pašiem negaidot, nonāca pie ļoti svarīga secinājuma: iedarbība uz ledu nedos vajadzīgo efektu. Un nolēma: jāmēģina iedarboties uz kuģi.

Visus mēģinājumus šeit neaplūkošu, to bija ļoti daudz. Iešu pa īsāko ceļu, lai dotu tev tikai vispārīgu priekšstatu par to, kā inženieri meklēja izeju no labirinta. Tāds domu gājiens tev liksies dīvains un neierasts, bet izgudrošanas praksē tas ir parasts.

Novērtējot dažādu izmēru kuģus, izgudrotāji atzīmēja, ka kuģa garums tā caurgājību ledu sevišķi neietekmē, bet, lūk, platums ietekmē ļoti būtiski.

lo šaurāks kuģis, jo lielāka tā spēja izspiesties caur ledu ...

Stāt! Te slēpjas kaut kas ārkārtīgi svarīgs.

Bet, ja iztēlotos kuģi tikai vienu nilimetru platu? Kuģis-asmens?

Lai tevi ne pārāk pārsteidz tāds antastisks pieņēmums. Kad tiek meklēts principā pilnīgi jauns risinājums, ļoti svarīgi ir sākumā pārvarēt ierastos priekšstatus, mēģināt atrast variantu (kaut arī nerealizējamu), aizķerties aiz tā un pēc tam saskaņot vēlamo un iespējamo. Sis ir tev neierasts domu gājiens — gan savāds, sevišķs, bet vispraktiskākais izgudrošanas darbā.

Kuģa-asmens variants radīja līdz šim vēl nebijušu, pilnīgi atšķirīgu shēmu: kuģi sadalīja divās — zemūdens un virsūdens — daļās.

Zemūdens daļa — galvenā tilpne, kurā novieto kravu, kas jāpārved, jānogādā pēc norīkojuma. Virsūdens daja — mašīnu nodaļa, kur koncentrētas spēka

iekārtas, vadības sistēmas, izvietota ekipāža.

Un izgudrojuma galvenais āķis —1 šo divu, neatkarīgi darbojošos daļu apvienojums vienstatnes iekārtā. Starp zemūdens un virsūdens sekcijām izveidots kanāls — doba caurule. Tagad ar ledu saskarē nonāk nevis viss kuģis, bet tikai naži-statņi. Tie, protams, nav milimetru biezi, bet naža princips, griešanas princips ir saglabāts. Jaunais kuģis nesadragā ledu, nelaužas caur to ar varu, bet griež to un nepārtrauktas lentes veidā laiž caur virsūdens un zemūdens daļu caurejošo kanālu ...

Tāds kuģis vēl nav uzbūvēts, bet ir izdomāts, aprēķināts un, es ticu, tiks realizēts — nedaudz agrāk vai vēlāk...

Kāpēc es stāstu par šo ledlauzi?

Lai tu kaut vai aptuveni saprastu, pa kādām sarežģītām takām izgudrotāji sasniedz neredzamās, miglā tītās virsotnes.

Šīs takas vienmēr, vai mēs to gribam vai ne, ir stāvas un pilnas pārsteigumu, tās prasa vīrišķību, drošsirdību, nesavtību un izturību.

Bet tās, tāpat kā it visi ceļi uz pasaules, sākas no pirmā, vienmēr īsā un pa lielākai daļai nedrošā soļa.

Skaudība nerotā cilvēku, tomēr jāat-zlstas: nevienu savā dzīvē neesmu ap-skaudis, izņemot izgudrotājus; viņus apskaužu, un to nespēju sevī pārvarēt.

Pirms dažiem gadiem žurnāls «Ju-nij Tehņik» uzdeva saviem lasītājiem divus konkursa uzdevumus. Pirmais — izgudrot iekārtu vai atrast paņēmienu, kas nodrošinātu pienu pret piedegšanu.

«Kastroļa dibenā jāieber bieza vārāmā sāls kārta. Tad piens būs atdalīts no kastroļa dibena un tas nevarēs piedegt.» Tā skanēja viens no risinājumiem.

«Var iebērt traukā cukuru ...»

«Ja kastroli ieziež ar sviestu, tad ...»

Domāju, ka šie neizdevušies priekšlikumi droši vien izraisīja tev jautru smaidu. Kādas muļķības! Sāls taču pienā šķīst un piens tiks sabojāts neatkarīgi no tā, vai tas piedegs vai nepiedegs... Gan cukurs izšķīdīs, gan sviests izkusīs ...

Tev taisnība — priekšlikumi ir nepamatoti, bet smieties par to autoriem tomēr nevajag. Arī vienu milimetru biezs kuģis taču no pirmā acu uzmetiena ir pilnīga muļķība, neiespējama lieta, bet šī ideja palīdzēja izgudrotājiem atrast pareizo uzdevuma atrisinājumu. Kāpēc zēni ieteica iebērt kastrolī sāli, cukuru vai ieziest to ar sviestu? Droši vien, lai atdalītu vārāmo pienu no karstās virsmas. Vai tā? Bet šī cenšanās, liekas, ir pilnīgi saprātīga —

nebūs tieša kontakta, nenotiks arī pie-degšana. Cita lieta, ka atdalītājvide izraudzīta neveiksmīgi... Tātad jāmeklē kāds cits, drošs atdalītājs.

Zēns, kas kļuva par konkursa uzvarētāju, ieteica ievietot kastrolī otru dibenu. Sis dibens — zems cilindrs ar caurumiem sānu virsmā. Zēns pareizi atrisināja uzdevumu — piens ierobežotajā slānī sāks vārīties ātrāk, no tā strauji izdalīsies gaisa pūslīši, kas veidos drošu atdalītājslāni. Savu izgudrojumu viņš ne tikai aprakstīja un uzzīmēja, bet arī pats izgatavoja un izmēģināja.

Otrais uzdevums bija šāds: izgudrot ierīci, kas garantētu, ka tējkannā vārošs ūdens, «pāri ejot», ncaplej gāzes degli.

Laikam zēniem šis uzdevums likās vienkāršāks. Katrā ziņā, kāds ieteica jautri: nevajag tējkannu pieliet pilnu, tad tā «neies pāri»! No fizikas likumu viedokļa šāds atrisinājums ir pareizs, bet nav korekts, t. i., neievēro pamatnoteikumu. Uzdevumā taču runa ir par pilnu tējkannu, bet nevis par tās pusi vai trīs ceturtdaļām ...

Bija arī tāds priekšlikums: izurbt vākā daudz, daudz mazu urbumiņu, lai tvaika pārpalikums varētu brīvi izkļūt

Tīrā. Sis atrisinājums ari ir pareizs, bet neapmierina.

Kāpēc?

Bet kā tādu tējkannu noņemt no uguns, neapdedzinot ar tvaiku rokas?

Daudzi mēģināja izgatavot papild-ierīces pāri pārgājušā ūdens savākšanai — gan tējkannai apakšā paliekamu bļodu, gan piekniedētu vārošā ūdens konusveida savācēju zem vāka. Un atkal — risinājums iespējams, bet nepavisam nav labākais. Tas ir tā saucamais paliatīvais risinājums, kas ārstē nevis pašu slimību, bet tās sekas.

Lūk, konkursa uzvarētāja spriedumi: kāpēc ūdens «iet pāri»? — jautāja sev izgudrotājs. Un atbildēja: strauja

tvaika veidošanās paaugstina šķidruma līmeni slēgtā traukā. Lai ūdens «neietu pāri», tam tējkannā jānodrošina papildu rezerves tilpums. Rezerves ... re-zerv ... rezervuārs.

Bet, ja ūdenī ievieto nelielu metāla glāzi? Sīs glāzes augstumam jābūt tādam, lai mala paceltos mazliet virs ūdens līmeņa.

Kad, veidojoties tvaikam, sāk paaugstināties ūdens līmenis, ūdens pakāpeniski, pilnīgi «mierīgi» satek glāzē...

Tagad mani nodarbina ne tik daudz uzdevumi un konkursa uzvarētāju atrisinājumi, cik izgudrotāju domu gaita. Lai tevi nemulsina ne problēmu, ne risinājumu šķietamā vienkāršība. Nav daudz tādu, kas sāk ar augstāko matemātiku, iepriekš neizņemot elementārās algebras kursu vai pat reizināšanas tabulu.

Nesen mani pārsteidza un patīkami iepriecināja astoņgadīgā Lida. Nē, viņa nav izgudrojusi jauna tipa ledlauzi un pat nav uzvarējusi žurnāla «Junij Teh-ņik» izsludinātajā konkursā. Viss ir daudz vienkāršāk.

Lidas vecmāmiņa šūt vēl var, bet ievērt adatā diegu večiņai grūti. Ne brilles, ne īpaša ierīce — atspere-caur-vilcējs — nepalīdz.

Diegs jāiever Lidai. Un viņa cenšas taisīt «astes» pēc iespējas garākas, lai diegs ilgāk pietiktu.

Bet vecmāmiņa dusmojas:

— Liduk, man jau rokas nesniedz tavas makšķeres izvilkt, kāpēc tās tev tik garas?

Galu galā Lida paņēma desmit adatu un tās visas citu aiz citas savēra uz diega, ko nedaudz attina no spolītes. Un viņa vecmāmiņu instruēja:

«Lūk, skaties, kā jādara! Ņem pirmo adatu un velc kopā ar diegu. Cik tev vajag, tik arī attin! Skaidrs? Pārējās adatas pabīdi tuvāk spolītei, tad norauj diegu un šuj! Tā? Kad «beidzas» pirmā adata, šuj ar otro, pēc tam ar trešo ...

Es vaicāju Lidai:

— Kā tev tas ienāca prātā?

— Nezinu ... vienkārši apnika visu laiku ievērt. Un bez tam es ievēroju: kamēr diegs nebeidzas, cita adata nav vajadzīga... Uz spolītes diega daudz, lūk, es arī nolēmu: lai tur arī adatu būtu daudz ...

Astoņgadīgā Lida vēl neprot kā nākas savas domas paskaidrot, izteikt precīziem vārdiem, bet meitene domā pareizi, savdabīgi, un tas ir labi!

Ļoša pagaidām arī vēl nav liels teorētiķis, bet, lūk, izdomāja ne tikai savākt piecas diegu spolītes, «caurauklot» tās ar divām kaprona makšķerauklām un izgatavot pakari vejas žāvēšanai, bet vēl arī paskaidrot:

— Kad krekls karājas uz tādas auklas, auduma abām pusēm brīvi piekļūst gaiss, tāpēc iztvaikošana noris ātrāk.

Lošam ir dažādu krāsu acis, un viņš ar savām dīvainajam acīm, šķiet, skatās pārmetoši, it kā bez vārdiem saka: «Ak, tu .. .»

Nesen no rīta viņš atnāca pie manis, laipni sasveicinājās un sāka skatīties, ko es daru. Es nogriezu plānas, centimetrus divus platas sloksnes.

Ļoša tūlīt jautāja:

— Bet kas no tām būs?

— Saproti, Nadjuška sāka staigāt un ... krīt. Grīdas slidenas, viņai kājiņas slīd katra uz savu pusi... Baidos, ka tikai no bailēm viņa atkal nesāktu iet četrrāpus. Gribu pie saišu zābaciņiem pielīmēt...

Viņš paskatījās pārmetoši, paņēma rokās mazmeitiņas saišu zābaciņus — mazus kā rotaļu zābaciņus, pārvilka ar pirkstu pār gludajām zolēm un ļoti cienīgi noteica:

— Tātad paaugstiniet berzes koeficientu?

— Gribu pamēģināt, — es sacīju, — gumijai taču nevajadzētu slīdēt kā ādai.

— Veltīgi, — sacīja Ļoša.

— Kā — veltīgi? — es nesapratu.

—r Gumiju līmēt ir veltīgi. Ja sloksne atlocīsies, jūsu Nadjuška pamatīgi gāzīsies... Un vispār tas ir sarežģīti — sagriezt, notīrīt, noziest, piespiest, žāvēt...

i.m

— Bet ko tu iesaki?

— Noberziet zoles ar smilšpapīru— tās kļūs raupjas un būs normāli!

— Bet pēc tam? — es jautāju, nedaudz sapīcis, kaut ari uzreiz novērtēju Ļošas domu. — Pēc tam tās atkal kļūs gludas...

— Bet jūs vēlreiz noberziet!

Citu taisnības atzīšana nevienam prieku nesagādā. Kaut arī tādos gadījumos visvienkāršāk ir paklusēt vai klusi pateikt paldies, mēs pēkšņi sākam bilst kaut kādus bezjēdzīgus vārdus, cenšamies norobežoties no laba padoma. Ak vai, es neesmu nekāds izņēmums un arī mēģināju Ļošam iebilst:

— Ļoti jauki! Tā taču es nodeldēšu jaunos saišu zābakus — vžik-vžik ... un, sajutis šo ķildīgo vārdu bezjēdzību, apklusu.

— Nenodeldēsiet, — pavisam mierīgi sacīja Ļoša, — bērni ātri aug: nepaspēsiet, saišu zābaki drīzāk kļūs mazi...

Paskatījies šajā momentā Ļošam sejā, es neviļus iesmējos, tik jocīgs tas izskatījās: cekulains, mazs, viņš sprieda un izturējās tik nosvērti, it kā Nad-juška būtu viņa, bet nevis mana mazmeita.

Ļoša nesaprata, kas mani uzjautrinājis, dīvaini paraustīja plecus un tikai pavirši paskatījās uz mani ar savu sevišķo, pārmetošo skatienu. Viņš klusējot paņēma no galda smilšpapīru un sāka ar to berzt mazo saišu zābaciņu zoles...

Sevas tēvs dzīvoklim iekarināja jaunas durvis.

Vai tu, starp citu, esi ievērojis, kā ierīkotas durvju viras? Divas tapas pieskrūvētas pie rāmja, divas cilpas — pie vērtnes. Vai tā? Lai durvju vērtne «iekārtos» un brīvi staigātu turpatpa-ka], abām tapām cilpas jāuzmauc vienlaikus.

Sevas tēvs mocījās, dusmojās, bet durvis nekādi uzreiz ar abām cilpām uz abām tapām netrāpīja. Pasauca palīgā Scvu. Viņš paskatījās un teica:

— Bet izdarīsim tā ... — un ķērās pie ... rokas zāģīša.

Sevas tēvs, būdams pieredzējis amatnieks, bija ļoti pārsteigts, kad Se-vam izdevās tikt galā ar durvīm divās minūtēs.

Kā tu doma, ko izdomāja Seva?

Saīsināja vienu tapu, un kļuva iespējams cilpas uzmaukt nevis vienlaikus, bet vienu pēc otras. Vienkāršil

Pēc tam Seva pierīkoja durvīm slepenu paškonstruētu atslēgu.

Lai to atslēgtu, vajadzēja zināt «āķīgo punktu», izvilkt no tā mazu aizbāznīti, ievietot četru milimetru urbumā speciālu stieni ar šarnīrveidā nostiprinātu «snīpi» un atbīdīt durvju iekšpusē pieskrūvēto aizšaujamo.

Dīvaināks par atslēgu bija Sevas komentārs:

— Šeit svarīgs ir psiholoģiskais efekts: durvis aizslēgtas, bet no ārpuses nekā nav! Nav nekā ko nocirst, ne atslēgt, vienīgi, ja nu uzlauzt... taču tā jau jebkuras durvis var izgāzt...

Tieksme uz «slepeniem risinājumiem» Sevu noveda pie tā, ka viņš pašizgatavotu koka āmuriņu noķīlēja, neatstājot nekādas pēdas.

Es negribēju sagādāt zēnam vilšanos, tādēļ neteicu viņam, ka visas vecās mēbeles ir samontētas ar apslēptiem ķī|iem. Viņš taču netīkoja pēc

prioritātes, bet vienkārši priecājās, ka pats tādu «apslēptu» ķīli izdomājis. Cilvēkam noteikti jāmeklē labākais no iespējamiem risinājumiem, turklāt jebkurā darbā. Un ļoti bieži pati meklēšana, izrādās, nepavisam nav mazāk svarīga kā gatava pareiza atbilde uz jautājumu. To nosaka laiks — laiks, kurā mēs dzīvojam.

Šeit es gribu izdarīt atkāpi.

Atceroties Tolstoju, aprakstot Jas-naja Poļanu, Ivans Buņins, izcili vērīgais prozaiķis, starp citu, stāstīja par veco auklīti, kas dzīvoja Tolstoja ģimenē. Sirma šī vecā auklīte, vienaldzīga pret visu pasauli, it kā iegrimstot grāfa mājas dzijumos, lēni dzisa vienā no attālajām istabiņām.

Sen jau viņa bija kļuvusi it kā par vecās mājas neatņemamu sastāvdaļu un nepievērsa sev neviena uzmanību. Bet, lūk, viendien auklīte pārsteidza paša Ļeva Nikolajeviča iztēli, palūgdama aizvākt blakus istabā sienas pulksteni:

— Citādi visu laiku jautā: kas tu — ko tu? Vairāk nav spēka klausīties!

Mēs visi kopš bērnības esam pieraduši: pulkstenis runā — tik-tak ... tik-tak... Un tas neko neizsaka: vienkārši — tik un vienkārši — tak. Iedomājies, bet te cilvēks pēkšņi sadzirdēja: kas tu — ko tu?

Jautā...

Cauru dienu un nakti taču, bez apstājas, prasīgi, stingri...

Kopš jaunības, iemācījušies saprast pulksteņa rādītāju ābeci, mēs nepavisam nesaprotam laika valodu. Tāpat kā visi, tu vieglprātīgi, vairākas reizes iienā atkārto: «Nu, labi — pēc tam! 3aspēšu ... Nedeg taču ...» Bet pulkstenis iet, nezinot atpakaļgaitu.

Pulkstenis iet un laiks jautā: kas tu — ko tu?

Ir tāds sens vācu sakāmvārds: <rMorgen, morgeti, nur nicht heute, sa-gen aile faulen Leute.» Tulkojumā tas nozīmē: «Rītu, rītu, ne šodien, tā jau visi sliņķi saka.» Pareizi, bet pārāk miermīlīgi, pārāk labsirdīgi, kaut arī nosodoši, bet tai pašā laikā — līdzjūtīgi ...

Bet īstais laiks, ko mēra ar Zemes griešanos ap Sauli, nepazīst saudzī-gumu ne pret vienu un ne pret ko. Sajust tavā vecumā laika vērtību, kad dzīve vēl liekas bezgalīgi gara, gandrīz nav iespējams, un tomēr pacenties.

Pirmais telefons mūsu komunālajā, biezi apdzīvotajā dzīvoklī parādījās, kad man bija pieci vai seši gadi. Melnā kārba ar diviem sudrabainiem kausiņiem karājās pie sienas un laiku pa laikam apdullinoši zvanīja. Tas bija |oti interesanti un brīnumaini. Man iemācīja pacelt klausuli un, izdzirdot tajā patīkamu sievietes balsi: «Hallo, centrāle ...», nosaukt vecmāmiņas telefona numuru. Man izskaidroja, ka vecmāmiņas telefona numuru es saku jaunkundzei (tāds bija amats — telefona jaunkundze), kura savieno mūsu telefonu ar citu aparātu. Apburti nosaucot «viens piecpadsmit septiņdesmit deviņi», es katru reizi klusi piebildu: «tante...» Un biju pilnīgi pārliecināts, ka noslēpumainā jaunkundze-tante, maza kā lellīte, dzīvo... melnajā kārbiņā pie sienas ...

Mana sešgadīgā mazmeita, pārliecinoši grozot televizora noskaņošanas rokturus, ļoti lietišķi piebilst:

— Jākoriģē rindu frekvence, citādi Ceburaška nav sev līdzīgs ...

Tas — laiks.

Man bija trīspadsmit gadu, kad mūsu mājā parādījās radiouztvērējs. Tajos laikos aparāts bija brīnumains — mirdzoša, pulēta, ar sarkankoku apdarināta kastīte izcēlās uz skapīša. Sava diženuma un svarīguma dēļ radiouztvērējs aizēnoja visu pārējo ikdienišķo iekārtu. Bet galvenā tā priekšrocība tomēr slēpās nevis ārējā, bet gluži apbrīnojamā iekšējā īpašībā: lai varētu klausīties mūziku, pēdējās ziņas vai raidījumu bērniem, nevajadzēja uzvilkt uz galvas cietās, melnās austiņas. Radiouztvērējam bija dinamisks skaļrunis. Un šis dinamiskais skaļrunis skanēja pa visu dzīvokli!

Dinamiskais skaļrunis! Pie šī vārda mēs uzreiz nepieradām, tas vēl bija svešs, ārvalstu, nejauši un negaidīti ieradies mūsu mājā...

Kad manam dēlam bija trīspadsmit gadu, viņš sprieda par superhetcrodī-niem, diodēm un triodēm tikpat vienkārši, kā es viņa vecumā par labākajiem cirvjiem ... Un ne tikai sprieda, bet arī nenogurstoši un pašrocīgi montēja nevis rota|u, bet īstu radiouztvērēju, būvēja bruņurupučus ar bezvadu distancvadību un sapņoja darbojošos tranzistoru shēmu noslēpt sērkociņu kastītē...

Un tas — arī laiks!

Kļuvis par lidotāju-izmēģinātaju pirmskara gadā, es vadīju kara lidma-šinu, kas attīstīja maksimālo ātrumu nedaudz lielāku par piecsimt kilometriem stundā. Lidmašīnas tehniskajā pasē bija rakstīts: liela ātruma, augst-lidojuma... Vislielākais ātrums, ko man izdevās sasniegt ar savu pēdējo lidmašīnu, pārsniedza tūkstots kilometru stundā, bet precīzāk — viens tūkstotis četrdesmit kilometru stundā...

Bet pavisam nesen, nedēļu atpakaļ pie manis ieradās simpātisks, ļoti enerģisks gaisa kara spēku leitnants un kategoriski prasīja:

— Ja jau jūs reiz ar savām grāmatām esiet mani pamudinājis uz aviāciju, tad palīdziet man tagad pāriet uz jaunu materiālo daļu... Cik var vingrināties ar tiem veciem krāmiem?

Sis simpātiskais, enerģiskais puisis cīnījās ne par algas pielikumu, ne par paaugstinājumu amatā vai dienesta pakāpes piešķiršanu pirms termiņa. Viņu neapmierināja ātrums. Kaut arī viņš lidoja ar lidmašīnu, kuras ātrums divas reizes pārsniedza skaņas ātrumu ...

Un tas — arī laiks!

Par to visu es stāstu ar vienīgu un skaidru mērķi: tagad tu vēl tikai gatavojies dzīvei, it kā sēdi uz sētas, šūpo kājas, noskaties, novērtē lielajā pasaulē notiekošo un ... sapņo.

Lielisks laiks un brīnumjauks stāvoklis, it sevišķi, ja tu sapņo nodzīvot nevis kaut kā, nevis pēc principa: diena un nakts — diennakts galā. Novēro, sapņo, tikai neko neatliec uz vēlāku laiku, jo pulkstenis iet un jautā: kas tu — ko tu?

Jau daudzus gadus man nācies atbildēt uz jautājumiem — personiski, pa radio, ar vēstulēm... Par ko tikai nejautā tavi, visu jauno vai vēl neatklāto zināt alkstošie, vienaudži.

Dažreiz jautājumi ir uzstājīgi, mēdz būt — bēdīgi, bet gadās — ne bez dzēlīguma.

— Vai jūs nevarētu pateikt, kas izgudroja tādu vienkāršu un ērtu lietu kā noplēšamo bloknotu? — Jautājums tika uzdots pēc sarunas par izgudrotāju domas varenību.

Un mēdz būt ļoti labi ap sirdi, kad es bez lielas domāšanas varu atbildēt:

— Noplēšamo bloknotu? Marks Tvens, jā, jā, tas pats, kas sarakstījis «Toma Sojera piedzīvojumus», uzrakstījis par Heklberiju Finu. Bet, starp citu, ko vēl sarakstījis šis lieliskais amerikāņu prozai-ķis, pasaulslavenais humorists? Viņa kopotie raksti krievu valodā izdoti divpadsmit sējumos...

Kad parādījās pasta atklātnes? Vai tās kāds izdomāja, vai tās ... tā, pašas no sevis radās?

— Atklātnes pirmoreiz izlaida vairāk nekā pirms simts gadiem — 1870. gada beigās Austrijā. Sis Emanuēla Hermaņa izgudrojums sagādāja ne mazums rūpju pasta darbiniekiem. Pirmajos trīs mēnešos vien viņi pārdeva vairāk nekā trīs miljonus atklātņu — tā taču lavīna . ..

Tādi jautājumi — kas, kur, kad, ko izgudroja, ieteica, uzbūvēja, izdarīja, nav viegli jautājumi, bet sevišķus sarūgtinājumus radīt nevar. Sliktākajā gadījumā nākas atzīties: to es nezinu vai neatceros. Iesaku paskatīties enciklopēdijā», ārbaudīt grāmatās ... To saku bez kaulēšanās, jo esmu pārliecināts: neviens irātīgs cilvēks nevar prasīt no otra, lai as zinātu visu un līdzīgi burvju māksli-iekam izvilktu no piedurknēm atbildes z jebkuriem jautājumiem. Godīgs «ne-inu» nevar būt cēlonis autoritātes zau-tēšanai.

Mēdz būt grūtāki gadījumi.

«Man ir trīspadsmit gadu. Uzskata, ka nan ir laba muzikālā dzirde un spējas :īmēšanā. Es mācos mūziku un nodar->ojos Pionieru pils tēlotājas mākslas stu-iijā. Es jau piedalījos mūsu mūzikas sko-as atskaites koncertā un saņēmu arī 5oda rakstu bērnu zīmējumu izstādē, omēr dažreiz es domāju: bet, ja nu ne sts mākslinieks, ne īsts mūziķis no ma-īis neiznāk? Tā taču var būt?

Manu vecāko māsu gatavoja par nženieri, bet tagad strādā pastā. Ir ap-nierināta un saka, ka pareizi rīkojusies, samezdama mašīnbūves institūtu ...

Sakiet, kā iepazīt sevi, kā pārliecinā-ies, ka izraugos pareizo dzīves ceļu?» Tās ir rindas no Voroņežā dzīvojošas korespondentes vēstules.

Kā iepazīt sevi? — lūk, jautājums, uz turu grib saņemt atbildi nekad neredzēta meitene ... Vai viegli viņai kaut ko ieteikt?

Lūk, ja eksistētu tāda ierīce — cilvēks sēžas krēslā, viņu aplīmē ar devējiem, uzņem kaut kādus grafikus, analizē viņa izturēšanos, reakciju un uz šo mērījumu pamata aprēķina: tu — dzimis drēbnieks... Vai: tu radīts baletam, bet tu — skaitļošanas darbam ... Cik viss būtu vienkāršil Bet pagaidām vēl nav tādu ierīču. Un strauji augošā psiholoģijas zinātne vēl tikai uztausta personas nekļūdīgas analīzes un novērtēšanas, talantu atklāšanas veidus ...

Bet uz vēstuli jāatbild šodien, tūlīt: cilvēks gaida un cer, nedrīkst cilvēku pievilt...

Parasti es rakstu: sevi iepazīt var tikai ar mēģinājumu un kļūdu metodi. Bet tālāk seko garš piezīmju, frāžu uzskaitījums, kuras sākas ar nedrošajiem vārdiņiem «ja», «lai gan», «bet», «tomēr» ... Un nepavisam ne tāpēc es tā rakstu, ka baidos uzņemties atbildību par savām rekomendācijām, bet gan tāpēc, ka iepazīt sevi līdz galam vari tikai tu pats, rīkojoties apdomīgi, pacietīgi un neatlaidīgi ...

Meiteni Ļenu es pazīstu sen, tā sakot, kopš dzimšanas; vēroju viņu gadu no gada un redzu: piecu gadu vecumā Ļenočkai iemācīja slidot un viņu sāka sūtīt daiļslidošanas skolā. To, protams, neizlēma viņa pati, bet gan vecāki. Kas to diktēja, precīzi pateikt nevaru, bet man liekas, māmiņa iedomājās redzam meitu sofites žilbinošajā gaismā ar puķēm rokās, uz goda pjedestāla, varbūt pat sapnī redzēja viņu ar pasaules čempiones lauru vainagu. Un tas nav nekāds brīnums. Televīzija padarīja daiļslidošanu par izrādi, kas sagādāja prieku un savaldzināja miljoniem ļaužu. Bet uz ekrāna ļaudis redz tikai svētkus, un nav daudz tādu, kas nojauš, ar kādu fizisko un garīgo spēku patēriņu tas ir panākts... Bet atgriezīšos pie meitenes.

Pagāja gads, un Ļenočka sāka teikt:

— Apnikusi man tā daiļslidošana. Kājiņu — tā, rociņu — tā.

Ja apnicis, tad apnicis, nolēma vecāki un nopirka meitai slēpes.

Viņa daudzus pārsteidza, pierādot uz «sava» pirmā sniega, ka nebaidās pamatīgus uzkalniņus, patstāvīgi apgūstot straujus pagriezienus.

Bet arī aizraušanās ar slēpēm ātri beidzās. Ļenočku centās ieinteresēt par veidošanu, zīmēšanu, mūziku, svešvalodām ...

Piektās klases skolniece Ļena uzstājīgi paskaidroja:

— Nu, kā es varu zināt, kas mani pa īstam interesē, ja neizmēģinu visu .. .

Sājā piektās klases skolnieces Ļenas spriedumā slēpjas klasiska kļūda — pārāk daudz mēģinājumu un pārāk maz pūļu izvirzītā mērķa sasniegšanai ...

Nelietderīgi sadalot savus spēkus, viegli mainot vienu, otru, trešo nodarbošanās veidu, nevar sevi iepazīt. Tā tikai var vilties visā, kas ir uz pasaules, un nonākt pie kļūdaina slēdziena: esmu neveiksminieks, man vispār nekas nepadodas. Bet var pat aizvainoties uz visu pasauli, uzskatot sevi par nesaprastu, neatzītu, nelaimīgu . ..

Mēģināt vajag ar prātu un noteikti neatlaidīgi.

Bet, izdarījis kļūdu (ja tāda gadās), nevaino ļaudis un apstākļus, bet mēģini atrast cēloni sevī pašāl Mēdz būt, tiesa, cēlonis sevī neatrodas. Nu ko, tad nesatraucies un uzskati: tev nav talanta darbam, kurā tu mēģini sevi parādīti Talants ir stiprāks par apstākļiem! Nedaudz ātrāk vai vēlāk talants noteikti izlauzīsies, ja tas iri

Tomēr tā jau ir cita saruna — saruna par raksturu. Un es no tās neizvairīšos.

Raksturs — tava laime un tava bēda, bet viss ir atkarīgs no tā, kā tu proti sevi audzināt.

Pats — sevi...

TAVA LAIME UN TAVA BĒDA

Tas notika sen — vairāk nekā pirms četrdesmit gadiem. Uz polāras saliņas palika ziemot divi cilvēki. Arktika — skarbs novads, un, lai arī cik romantisks tas neliktos no brīnumjaukā tāluma, īstenībā tas pirmām kārtām ir smags darbs, atrautība no lielās pasaules, nepieciešamība pilnīgi ziedot sevi darbam, vienmēr risks un arī vientulība. Kaut arī divatā, tomēr vientulība. Viens no visgrūtākajiem pārbaudījumiem, varbūt pat visgrūtākais ...

Tātad uz polāras saliņas palika ziemot divi cilvēki. Bet tagad izlasi rindas no radiokorespondences, kas tajā laikā bija lasāma «Pravdā».

«.. Vēl jāpaspēj pagatavot pusdienas, izcept maizi, izmazgāt veļu, sadabūt ogles, kas sasalušas cietā slānī. Turpinām atrakt milzīgās sniega kupenas ap māju ... Mūsu lāviņās saklātas ar tīriem palagiem. Par spilvendrānām izmantojam veļu, ko ziemas nometnē 1934. gadā atstājusi bijusī polārās stacijas priekšniece Ņina Demme ... nekādi nevaram atrast petroleju... pacentīsimies salabot ari vēja dzinēju, lai ar to uzlādētu akumulatorus ...»

Atgādinu: uz salas — divi. Uz šo neapdzīvoto sauszemes gabaliņu tik vienkārši nenokļūt ne ar kuģi, ne ar lidmašīnu: ledi, miglas, sniega vētras aizšķērso ceļu visiem kuģiem — gan jūras, gan gaisa ...

«Edām teicami, bet šausmīgi apnikusi šokolāde. Maskaviešu zināšanai: mainām kilogramu šokolādes pret kilogramu kartupeļu vai gurķu ... ar noteikumu, ka tos uz Sergeja Kameņeva salas nogādās maskavieši paši ar saviem spēkiem.»

Tā rakstīja viens no ziemotājiem, rakstīja «Pravdā», un šīs rindiņas lasīja visa zeme, to skaitā — polārpētnieku sievas, bērni un draugi...

Laiks |auj daudz ko redzēt un saprast citādi. Atvērsim 1975. gadā iznākušo Borisa Kremera grāmatu un izlasīsim godājamā polārpētnieka liecību par tām pašām dienām un tiem pašiem notikumiem.

«Produkti noliktavā bija pietiekamā daudzumā, bet to sortiments bija trūcīgs — pārsaldēti gaļas un zivju konservi, kausēts sviests, griķu putraimi, galetes, cukurs, zirņi, sastāvējuši milti. Bet nebija nekādu svaigu produktu, ne spirta, ne vīna, kas — lai piedod man pārliecinātie atturībnieki — padarītu garšīgākus un līdz ar to arī derīgākus līdz kaklam apnikušos produktus. Kas attiecas uz šokolādi, kura it kā salas iemītniekiem «šausmīgi apnikusi», tad abās mūsu polārstacijās pienācās viena tāfelīte uz cilvēku mēnesī... Dažreiz, tiesa, izdevās nošaut balto lāci, un tad viņi pieēdās līdz kaklam svaigo gaļu un dzēra siltās lāča asinis. Bet ari tas neglāba stāvokli: jūlija vidū... viņi saslima ar cingu. Slimība norisinājās smagā formā. Kājas uzpampa, kļuva zilgansārtas. Parādījās vājums — fiziskais darbs, kas agrāk veicās viegli, nebija pa spēkam, mazākais sasprindzinājums radīja galvas reiboņus un aizdusu ...»

Apstākļi pavērsās pret ziemotājiem. Un šeit nevajag meklēt vainīgos — neviens nepārrēķinājās, neviens nekaitēja, vienkārši viltīgā un varenā Arktika pārspēja apķērībā cilvēkus, sajauca visus viņu aprēķinus, izjauca viņu nodomus, un cilvēki nonāca bezdibeņa malā. Bet viņi bija īsti vīrieši, tāpēc slēpa savu stāvokli, strādāja un regulāri noteiktā laikā sūtīja uz Lielo zemi «laiku».

Un vajadzēja vienam no viņiem pamosties naktī un izdzirdēt, kā viņa varonīgais un uzticamais biedrs raud, lai saprastu: tā ir robeža.

Lūk, tad — tikai tad — ēterā aizlidoja steidzama radiogramma:

«Ledgriezis Litke. Smidtam. Kopš jūnija vidus abu mašīnu balsti pakļauti korozijai. Materiālu remontam nav. Sveiciens no Zandera. Krenkels.»

Nedomā, ka šī radiogramma šifrēta, tajā nebija neviena slepena vai kodēta vārda. Tev, droši vien, jāpaskaidro tikai, kas bija Zanders. I. Zanders — vecākais mehāniķis Georgija Sedova ekspedīcijā ar «Svēto Foku». Viņš 1914. gada pavasarī, cingas pieveikts, nomira Franča Jozefa Zemē.

Pārlasi vēlreiz Krenkela radio-gramrnu un pacenties iedomāties apstākļus, kādos nokļuva Ernsts Krenkels un viņa biedrs' Padomā: kas slēpjas šajās rindiņas m aiz šīm rindiņām?

Nepilnos divdesmit vārdos — viss cilvēks, viņa nenogurdināmais raksturs, kas reiz par visām reizēm «saindēts» ar humoru, nepārspējamu optimismu, ārēji parupjš un tik maigs savā būtībā.

Atgādinājums par Ņinas Demmes ve]u, priekšlikums mainīt šokolādi pret kartupeļiem, kājas, kas nosauktas par balstiem, — tas, lai draugi neuztrauktos, lai mierīgi savos siltajos Maskavas dzīvokļos gulētu sievas un bērni ... Tas — Krenkels, viņa būtība, viņa neuzkrītošais, jokiem maskētais cilvēciskais diženums.

Ja man dotu izlasīt tikai šīs radio-grammas tekstu bez paraksta, es vienalga pazītu — Krenkels! Tas pats Krenkels, kuru es zināju, mīlēju, slepus dievināju visu savu zēna un pieauguša cilvēka mūžu; tas Krenkels, kurš līdz pēdējai dienai sapņoja un panāca, ka dabūja atļauju pārziemot vienatnē uz kādas vispamestākās arktiskās salas. Un, kad viņam iebilda:

— Nu, kāpēc jums, jūsu gados? ... — un neizteica skaļi, bet domāja: «...ar jūsu stāvokli, amatu, nosaukumiem», — viņš nedusmojoties zemā balsī teica:

— Lai parādītu jaunajiem — cilvēks stiprāks, nekā viņš iedomājas... Cilvēks var visu. Nu kāpēc septiņdesmitgadīgais Cičesters var braukt okeānā, bet es uz savu Arktiku — nē?..— Un kļuva bēdīgs ■>'..

Ja tu jautāsi, kādam, manuprāt, jābūt cilvēka raksturam, atbildēšu:

— Pēc manām domām, tādam, kāds bija Ernstam Krenkelam.

VĒRTĪGI PADOMI

O Ar sintētiskās līmes pilienu pietiek, lai nostiprinātu skrūvīti, kas pastāvīgi atskrūvējas, piemēram, to skrūvīti, kas savieno briļļu kājiņu un ietvaru.

O Pārgājienā diegi ir nepieciešami, bet nēsāt spolīti sev līdzi nav ērti. Notin dažādas krāsas diegus uz nelielām kartona taisnstūrveida plāksnītēm, bet to galus noslēp iegriezumā, kas izveidots plāksnītes malā!

O Ja tev jāaizlodē caurums spainī vai kastrolī, ievieto tajos elektrisko spuldzīti! Pa caurumu izplūstošā gaisma precīzi norādīs lodējamo vietu.

O Eļļas kanniņu, ko lieto velosipēda, šujmašīnas eļļošanai un citām vajadzībām, labi glabāt nelielā polietilēna maisiņā: tā nesmērē ne meistara rokas, ne mēbeles ...

O Durvju rokturi, kas pieskrūvēti pie ķerras rokturu galiem, droši pasargās delnas no skrambām un sasitumiem.

O Lai termosa aizbāznis nelīstu ārā no termosa kakla, starp aizbāzni un vāku var ievietot pudeļu plastmasas aizbāzni — atbalstam.

O Lai pagarinātu kalta roktura darb-mūžu, lietderīgi tā gala virsai piesist plakanu metāla aizbāzni.

O Lūpu krāsas futrālī krāsas stienīša vietā var ievietot krīta cilindriņu. Gan rokas nesmērēs, gan krītu varēs nēsāt kabatā...

O Polietilēna plēvi var sašūt ar šujmašīnu, ja plēves malai uzlīmē lipīgu lenti.

Visi cilvēki piedzimst vienādi bezpalīdzīgi, visi Joti īsā laikā atkārto milzum lielo cilvēces evolūcijas ceļu — pieceļas no četrām uz divām kājām, izdara pirmos soļus, izrunā pirmos vārdus... Un pēkšņi kaut kā uzreiz atklājas: cilvēks nobriedis, izveidojies raksturs; par vienu saka — tēvs kas tēvs, par citu — māte kas māte; bet mēdz būt, ka atrod pārsteidzošu līdzību ar vectēvu, brāli vai pat brālēnu.

Bez šaubām, līdzība un iedzimtība pastāv, tas pierādīts zinātniski un sen nevienam nerada šaubas, bet acīm redzams ir arī citā: tas, ar ko cilvēks ierodas šajā pasaulē, ir tikai visa pirmpamats. Vairāk vai mazāk izturīgs pirmpamats; cilvēkam var būt ļoti spilgtas vai ne visai spilgtas spējas, bet, lai arī kā «nenostrādātu» bioloģiskā loterija, tās rezultāts nav galīgs. Vide, apstākļi un pats cilvēks katrā ziņā ietekmē personību un var daudz ko pievienot, atņemt, uzlabot un pat pārveidot.

Tici man, vairāk nekā puse tevis — paša roku darbs!

Nekad neaizmirsīšu kādu sarunu, kuras lieciniekam un dalībniekam man nācās būt.

Rafika dēļ, tā sakot, raudāja visa skola. Kas kaujas starpbrīžos? Rafiks. Kas grozās stundās? Kas perina ļaunus nodomus pret skolotājiem? Kura vecākus visbiežāk izsauc uz skolu? Kuru jau veda uz milicijas bērnu istabu? Un uz visiem jautājumiem viena atbilde — Rafiku.

Skatos uz zēnu. Mazs, izspūris, melns, nu krauķītis kas krauķītis ...

Klausos viņa izskaidrošanos ar direktoru. Direktors jau uzskaitījis garu rindu Rafika pārkāpumu un vaicā:

— Lūk, es tev visu pateicu un gribu zināt, ko tu tagad sacīsi?

— Bet ko es varu teikt? — uz jautājumu ar jautājumu atbild puika. Ne samulsuma, ne baiļu, ne apjukuma es nemanu viņa balsī vai sejā. — Audzināt mani, droši vien, vajag labāk.

— Audzināt? — ļoti mierīgi saka direktors. — Vai tad tevi maz audzina — gan skolotāji, gan vecāki, gan kolektīvs?

— Bet varbūt man sevišķa pieeja vajadzīga? — pārtraucis direktoru, nekaunīgi iestarpina Rafiks. — Mēdz būt grūti audzināmie bērni. Lūk, es — grūti audzināmais. — Un piemiedz acis, izaicinoši smīnot, un atklāti gaida: būs skandāls vai nebūs? Viņš taču — skandālu varonis! Viņš taču visā skolā, visā rajonā ir kļuvis slavens ar izcilu talantu — izvest no pacietības jebkuru pieaugušo.

— Tā-ā-ā-ā, — saka direktors, — iepazīsties ar biedru, — un stāda priekšā mani. — Mēs biedru speciāli uzaicinājām: tevis dēļ... lai viņš palīdzētu mums, pedagogiem, kas ar tevi nomocījušies, uzstādīt pareizu diagnozi.

Medicīniskais vārdiņš «diagnoze» it kā nedaudz samazina Rafika pašpārliecinātību. Tomēr ne uz ilgu laiku. Un, kad mēs paliekam divatā, viņš ņipri jautā:

— Man izģērbties? Vai izklausīsiet? Vai tā — pēc acīm?

— Nē, izģērbties nevajag, es taču neesmu dakteris. — Un arī es jautāju:

— Saki, lūdzu, kā tu uzskati, kas tevī ir labs? Tu esi drosmīgs, stiprs? Kaut kam, atskaitot veiklu mēli, tevī taču jābūt?

Ierninēšanās par veiklu mēli Rafi-kam, acīm redzot, ir pa prātam. Viņš pasmaida, un es redzu: zēna smaids var būt arī atklāts, laipns, bez indī-guma un Jaunuma.

— Skaidri nezinu, — saka Rafiks,

— bet domāju, ka neesmu vissliktākais.

— Tu slēpo? — es atkal jautāju.

— Nu-u, principā ... varu ...

— Lieliski! Slēposim kopā, — es ierosinu, — tad vieglāk varēs noteikt, ko ar tevi tālāk darīt. Sarunāts?

Rafiks ir ar mieru.

Nē, entuziasms viņa acīs nemirdz, bet kaut kāda ziņkāre tomēr pavīd.

Un, lūk, norunātajā laikā mēs satiekamies uz slēpju sliedēm.

Pēc piecām minūtēm es pilnīgi noteikti saprotu: slēpot Rafiks, patiešām, prot tikai principā: kreisā kāja — uz priekšu, labā kāja uz priekšu, atkal — kreisā, atkal — labā... Un noturēt līdzsvaru, un neuzkāpt ar slēpi uz slēpes ...

Bet es neko nesaku, un mēs kustamies pa slēpju sliedēm viens aiz otra nesteidzīgi un klusējot...

Es gaidu.

— Nu, un kas būs tālāk? — beidzot jautā Rafiks.

Viņam apnicis, viņš vairs nepriecājas, ka devies man līdzi, un slēpes viņam — tīrās mocības. Skaidrs, ka viņš devies šajā pārgājienā, lai neviens nedomātu — Rafiks nobijies un izvairās ...

— Viens nulle tavā labā, — es sacīju, — malacis!

Garās, izliektās skropstas uzraujas līdz pašām uzacīm, un zēns jautā ar patiesu neizpratni:

— Ko es uzvarēju?

Norādu uz pulksteni un saku:

— Biju pārliecināts, ka tu jautāsi: bet kas būs tālāk? — ne vēlāk kā pēc piecām minūtēm, bet kjūdījos: pagāja septiņpadsmit minūšu. Tas ir ļoti svarīgi! — Un, nejaujot zēnam attapties, vaicāju: — Līdz sargbūdai aizstaigāsim? Kā vīrietis vīrietim jautāju: vai pietiks spēka?

Nepainteresējies, cik tālu līdz sargbūdai, Rafiks saka:

— Ja vajag, aiziesim! — Un tūlīt apvaicājas: — Bet cik jums gadu?

Acīm redzot, mana atbilde viņu nomierina. Un es varu iedomāties, kā šajā momentā spriež zēns: «Ja šis vecais vīrs aizkļūs, tad arī es kaut kā.»

Mēs ejam viens otram pa pēdām.

Mežā klusi. Sniegs viegls un slēpes slīd labi.

Es eju pa priekšu, pamazām, pāvi sam nemanāmi palielinot tempu. Zinu ka Rafikam grūti, Joti grūti tagad ur atpakaļceļā būs vēl grūtāk.

Bet tā arī vajag.

Kaut reizi dzīvē cilvēkam jāizjūt, k; viņš var vairāk nekā domājis.

Un vēl: cilvēkam jāpārliecinās, k viņš spēj parādīt sevi ne tikai ar var diem...

Šai sakarā, lūdzu, neironizē un ik saki: «Kājas, protams, svarīgākas pa mēli!»

Kājas pašas neiet. Kājas vada grilu

l \

Saprotams?

Un arī tas ir ļoti, ļoti svarīgi, lai kaut reizi dzīvē griba uzvarētu nespēcīgus kļuvušos, strādāt atteikušos muskuļus.

Kamēr nepārvarēsi savu nevarību, tu nekad nenoticēsi sev pilnīgi...

Stundā divdesmit minūtēs mēs nokļuvām līdz sargbūdai.

Rafiks bija aveņkrāsā kvēlojošs un slapjš kā žurka. Es sniedzu viņam roku un sacīju:

— Viss nieki. Tevi nevajag audzināt. Tu pats vari. Par piecdesmit procentiem es jau pārliecinājos.

— Bet kāpēc par piecdesmit? — apdomīgi jautāja zēns un tūlīt piemetināja: — Dzert gribas.

— Dzert nedrīkst, — es sacīju, — lūk, ņem cukuru, pasūkā to, bet dzert — nē. Mums vēl jātiek atpakaļ. Ja nokļūsi galā, ja man, vecam vīram, nenāksies stiept tevi kukaragās, tad es teikšu: garantēju simtprocentīgi — šim cilvēkam viss būs kārtībā!

Izlaižu sīkumus: tagad, pēc ilga laika, tiem vairs nav sevišķas nozīmes. Svarīgi ir viens — mēs nonācām līdz galam.

Tas bija pirms divpadsmit gadiem. Un tagad es varu droši teikt, ka Ra-fikā es nekļūdījos.

Rafails Arojans — tas pats gaisa kara spēku leitnants, pirmās klases lidotājs-iznīcinātājs, kurš nesen bija at'nācis pie manis un prasīja:

— Ja jau jūs reiz ar savām grāmatām mani pamudinājāt uz aviāciju, tad palīdziet tagad pāriet uz jaunu materiālo daļu ...

Cilvēka raksturs atklājas dažādi: dažreiz lēni, līdzīgi kā atkūst ar sniegu klāta zeme, dažreiz ar eksploziju — momentānā rīcībā, vienā darbībā. Kā tas notiek, nav galvenais, bet galvenais — pārvarēt sevi un noticēt: varu! Viss pārējais padodas vieglāk.

Un paša «es» veidošanas darbu nedrīkst, nevajag atlikt uz vēlāku laiku. «... nepieciešams,» sacīja Mihails Kalinins, «lai cilvēkam pēc iespējas agrāk izveidotos raksturs un nobriestu stingrs pasaules uzskats.»

Lūk, jau vairāk nekā divdesmit gadu es rakstu bērniem! Un ne jau pirmoreiz cenšos lasītājiem pastāstīt par cilvēkiem ar stipru gribas spēku, stingru raksturu, laimīgu un grūtu likteni. To daru ar nolūku: dodu tev piemērus atdarināšanai, lūdzu, bagātinies ar citu cilvēku dārgi gūto pieredzi. Kaut kādā mērā viss, ko esmu uzrakstījis, ir dzīves mācības. Varētu likties, ka viss kārtībā. Ja jau reiz tā bijis īstenībā, kaut arī ar citu cilvēku, tad kāpēc gan tev nesekot labam piemēram? Bet tas nav tik vienkārši... Diezgan bieži nākas dzirdēt: «Tas jau čka-Iovs!..» vai: «Tas jau Edisons!» Tā teikt, viena lieta ievērojami, neparasti cilvēki... Ne katrs arī sapnī iedomāsies būt tādos galvu reibinošos augstumos.

Vai pareizs tāds iebildums?

Domāju, ka nav nozīmes strīdēties, pietiek atcerēties: gan Aleksandrs Puš-kins bērnībā bija vienkārši Saša, sprogains, stūrgalvīgs puika; gan Konstantīns Ciolkovskis, kamēr paaugās, bija vienkārši Kostiks, slimīgs un kluss zēns; gan Pēteris Pirmais nciejāja vēsturē uz bronzas zirga.

Piemērus no izcilu, ievērojamu cilvēku biogrāfijām es minu tāpēc, ka viņu dzīves lappuses vēsturei labāk zināmas un saudzīgāk tiek glabātas nekā citu — bezvārda ... Tikai tāpēc.

Tas sākās kā pasakā. Zēns sēdēja uz lievenīša, iegrimis pārdomās, un kā sapņojot zīmēja lielā cejotāja Nikolaja Prževaļska leģendāro tēlu.

Jāatzīmē, ka tajos tālajos gados Prževaļskis bija viens no vispopulārākajiem cilvēkiem Krievijā, visu drosmīgo zēnu varonis — viņu slepens sapnis ...

Un pēkšņi Petja dzird:

— Ko jūs šeit darāt, jaunais cilvēk?

Zēns pace| acis un sev netic: viņa

priekšā stāv pats Prževaļskis.

— Es domāju, — pārvarot apjukumu, saka Petja, — ka tālajā Tibetā šīm zvaigznēm jāizskatās vēl spožākām nekā šeit, bet man nekad, nekad nenāksies paskatīties uz tām no tādiem augstumiem.

Prževaļskis klusē, uzmanīgi aplūko sešpadsmitgadīgo zēnu Petju un negaidīti saka:

— Tad, lūk, par ko jūs domājat! Rit atnāciet pie manis! Es gribu ar jums parunāt.

Tā izšķīrās liktenis lielākajam un veiksmīgākajam Centrālās Āzijas pētniekam — Pjotram Kozlovam.

Ar paša Prževaļska laimīgu roku izraudzīts, viņš kļuva par ievērojamu Āzijas pētnieku, lielu zinātnieku.

Parasti stāstu par Kozlova dzīvi zēni komentē apmēram šādi: «Nu gan paveicās! Vajadzēja taču ...»

Vai tas ir tā? Vai varbūt ne gluži

tā?

Ko tu par to domā?

Petjam, protams, uzsmaidīja laime. Grūti pateikt, kā būtu izveidojusies viņa dzīve, ja Prževaļskis nebūtu pievērsis viņam uzmanību; un muļķīgi būtu uzskatīt, ka, ja reiz «laimēšanās» un «nelaimēšanās» nav zinātniski jēdzieni, tie it kā nevarētu un tiem nepavisam nevajadzētu eksistēt.

Jā, Kozlovam laimējās, bet...

Kad gluži nejauši Prževaļskis, norādot ar pirkstu uz Petju Kozlovu, teica savu izšķirošo «ņemu» un paņēma viņu sev līdzi ekspedīcijā, šim zēnam bija sešpadsmit gadu, četrklašu izglītība, sapnis redzēt Tibetu.

Un viss.

Bet ko sasniedza Pjotrs Kozlovs turpmākajos piecdesmit sešos savas dzīves gados?

Viņš veica sešus grandiozus ceļojumus,

sarakstīja 60 zinātnisku darbu,

savāca retākās kolekcijas:

14 000 eksemplāru zīdītāju,

5000 eksemplāru rāpuļu un abinieku,

ap 300 eksemplāru zivju,

80 000 eksemplāru kukaiņu,

izveidoja milzīgu botānisku kolekciju.

vadīja mirušās pilsētas Heraliotas atrakšanas darbus ...

Nejauši satikt Prževaļski varēja jeb kurš sešpadsmitgadīgs zēns. Bet, lai

ir. i

kļūtu par slavenu Centrālās Āzijas dabas, ekonomikas, dzīves veida un arheoloģijas pētnieku, par cilvēku ar neparastu vīrišķību un pašaizliedzīgu uzticību, vajadzēja būt jaunietim, kas spēj sevi izveidot sava sapņa labā un ir sava labvēļa uzticības cienīgs.

«Laimēšanos», protams, iepriekš neizplēnoši un arī gadījumu (tāpēc jau tas ir gadījums) neparedzēsi. Ne velti Luijs Pastērs ir teicis: «Gadījums palīdz tikai zinošiem prātiem.»

Diemžēl un, ak vai, nereti nākas dzirdēt:

— Raikai labi, viņai tētis... un izteiksmīgs žests griestu virzienā.

— Semjons ar tādu tēvoci kā Aleksandru Borisoviču nepazudīs...

Biežāk tā runā pieaugušie, bet arī zēni labprāt viņiem seko un veikli atsaucas uz skandaloziem feļetoniem pieaugušo avīzēs, kur laiku pa laikam skan vecā tēma: «Nu, kā gan nepakal-posi pašu cilvēkam?»

Neizlikšos, ka mūsu dzīvē «radu būšana» nemēdz būt. Mēdz būt.

Bet jautājums, lūk, kāds: «iekārtoja», pieņemsim, zēnu vai meiteni institūtā, «pagādāja» amatu —, vārdu sakot, «piešķīra sākuma paātrinājumu» vai pat «ievadīja orbītā», bet ko tālāk? Likteni taču cilvēkam neuzdāvināsi...

Ir zināms, kāds augsts protektors bija Ckalovam, bet Ckalovs tomēr visu darīja pats. Lidoja pats, lidmašīnas gaisā izmēģināja pats un ar dzīvību arī riskēja pats.

Strādājot pie grāmatas «Bessmertnij flagman», es aizbraucu uz Valerija Ckalova dzimto vietu. Nekādas jaunas ziņas, nepublicētus dokumentus es tur atrast nevarēju. Gribēju vienkārši paelpot viņa jaunības gaisu, pasveicināt Volgu...

Ilgi es staigāju pa Ckalova māju, kur iekārtots muzejs, sēdēju kabīnē leģendārajam AHT-25 — sarkanspārnu putnam, kas no Maskavas aizlidoja pāri Ziemeļpolam uz Amerikas Savienotajām Valstīm.

Starp citiem eksponātiem muzejā glabājas Ckalova lidotāja ādas ietērps. Blakus šim ietērpam zem stikla uz sarkana samta atrodas vienkāršs rokas pulkstenis, kabatas nazītis, mazs maciņš un atsevišķi — kapeika... Sīs lietas bija ar viņu līdz pēdējam elpas vilcienam.

Par kapeiku — tagadējo muzeja eksponātu — tolaik stāstīja un rakstīja.

Kad Ckalova lidmašīnas apkalpe sasniedza amerikāņu zemi un Amerikas Savienotajās Valstīs sākās nepieredzēti spēcīga sensācija, pie Valerija Ckalova bez sava gala griezās cilvēki ar «lietišķiem» priekšlikumiem — atdot, pārdot, apmainīt atlikušos neapēstos konservus, neizlietoto avārijas rezervi, daļu formas ietērpa. Suvenīrus amerikāņi vienmēr ir samērā augstu vērtējuši, bet tik neparastus, kas pabijuši virs Ziemeļpola, — vēl jo vairāk.

Nez no kurienes visurejošiem reportieriem kļuva zināms, ka Ckalova kabatā atradusies kapeika. Parasta krievu kapeika. Par to nekavējoši ziņoja avīzes un simtiem kolekcionāru krita vai no kājām zemē, dzenoties pakaļ šai monētai. Traku naudu par to piesolīja.

Valerijs Ckalovs sacīja:

— Nē! Pamēģiniet saprast — ne viss ir pārdodams ...

Tādējādi kapeika pāri okeānam atgriezās Dzimtenē, kur nolidoja kopā ar savu saimnieku — cilvēku, kas nepavisam nebija māņticīgs, neatzina nekādus talismanus, melnos kaķus, trīspadsmitos datumus, līdz 1938. gada piecpadsmitajam decembrim — viņa pēdējai tikšanās reizei ar Zemi.

Monēta pārdzīvo Ckalovu.

Ilgi es to aplūkoju muzeja vitrīnā un prātā nāca dažādas domas — arī bēdigas.

Nav pārdodama! Tā sacīja Ckalovs.

Kas nav pārdodams?.. Vai par gramu auksta, dzeltenīga sakausējuma bija runa vai arī par kaut ko daudz lielāku un dārgāku? Pat par vislielāko naudu nav pārdodams cilvēka raksturs. Tas pats raksturs, kas prasa neatlai-dīgu, ilgu, nogurdinošu «roku darbu», ko vada griba un sasilda sirds. Darināt, veidot, slīpēt raksturu vajag pašam, pie tam visu mūžu, protams, ja tu gribi būt cilvēks ...

IESKATIES SPOGULĪ... DAŽREIZ

Tagad grūti pat atcerēties, kad pirmoreiz dzirdēju par teiksmaino meistaru Ļevšu, kas apkala sīciņu blusu, turklāt uz tās pakaviem izveidoja piemiņas uzrakstu. Agrā bērnībā šo nostāstu uztvēru kā brīnišķīgu pasaku.

Bet pēc tam, daudz vēlāk par Ļevšu izlasīju pie Ļeskova. Tad blusa it kā vairs nelikās galvenā. Kāds meistars!

Cēls cilvēks, gudrs un atjautīgs, taču izlikās par vientiesīti un savu uzticama pavalstnieka lomu notēloja ar smīnu — liels talants!

Viendien aizgāju uz muzeju, kur, izrādās, bija tautas daiļamata meistaru reto darbu izstāde.

Kas tikai nebija šajā izstādē — gan paklāji ar neredzētām krāsu kombinācijām; gan tik smalka vītne, ka uzreiz nesapratīsi, vai tavā priekšā mežģīne vai koks; gan neaprakstāms kalums, bet blakus ievērojama cilvēka portrets, kas izveidots ar kaut kādu, var teikt, burvju paņēmienu ...

Un, tāpat kā jebkurā izstādē, tur bija sava «programmas nagla»: sevišķā vitrīnā, kas apgaismota ar īpašu gaismu, zem milzīga palielināmā stikla atradās rīsa grauds. Bet uz grauda izveidots uzraksts, tekstu tagad vairs neatceros — ap simts zīmju, ne mazāk.

Brīnums!

Pastāvēju es šī brīnuma priekšā un atkal atcerējos Ļevšu. Kas gan man varētu paskaidrot: kā iespējams būtībā ar «kailām» rokām tādu brīnumu radīt?

Droši vien arī tu esi kādreiz lasījis vai varbūt dzirdējis par vara patvāri ar tik niecīgiem izmēriem, ka krāniņš nav resnāks par cilvēka matu; par velosipēda ķēdi, kas samontēta no divsimt atsevišķām dētajām, kuras var izvilkt caur adatas aci; par trīsarpus milimetru garu vijolīti ar nostieptām stīgām, pievienotu lociņu un futrāli; par šaha galdiņu ar visām figūriņām, kas savietojamas uz sērkociņa gala virsmas ...

Vai tādas lietas atstāj uz tevi ietekmi, nezinu. Bet es katru reizi domāju: nu kā tas iespējams un kam tas vajadzīgs?

Diezgan ilgu laiku es vācu dažādus materiālus par šiem brīnumiem, līdz beidzot sapratu: bez niecīgo izmēru suvenīriem, kas, tā sakot, liecina par īstu meistaru pārcilvēciskām spējām, meis-tari-miniatūristi izgatavo: sīciņus ķirurģiskos instrumentus, kas var iespiesties bronhos; «radiopilulu», kurā ieslēgts puteklītis-raidītājs, kas jauj izmeklēt slimnieka kuņģi; mikrofotoaparātu, kas ļauj noteikt kuņģa vēža agrīnās stadijas; elektromotoriņu, kas ir ceturtdaļa no magoņu sēkliņas ...

Un tad es, liekas, sapratu, kādam nolūkam vajadzīga šī īpašā māksla.

Bet, kā tiek gūti šie pasakainie panākumi, joprojām palika noslēpums.

Lai to saprastu, vajadzēja meklēt tikšanos ar kādu meistaru. Kā saka austrumnieki: «Labāk vienreiz redzēt nekā simtreiz dzirdēt.»

Lūk, adrese pierakstīta, diena un stunda nozīmēta, un es devos ceļā.

Gāju pie Gēnadija Ivanoviča, bet atnācu pie... Geņas. Katrā ziņā tā viņš stādījās priekšā un tieši tā palūdza sevi saukt.

Gcņam bija divdesmit septiņi gadi, ne vairāk. Garš, vājš, ar smalkiem sejas vaibstiem un nervoziem pirkstiem, viņš, kā man likās, neizcēlās ar sevišķu runīgumu, kaut arī vairākas reizes, gatavs atbildēt, atkārtoja:

— Jūs jautājiet, jautājiet, bet es pacentīšos atbildēt!

— Ar ko jūs tagad nodarbojaties? — es vaicāju, lai kaut kā uzsāktu sarunu.

Geņa paņēma no galda gabaliņu koka, ne pārāk mazu — centimetrus desmit reiz desmit — un pasniedza man.

Putās sakulta jūra, briga ar piepūstām burām, sasprindzinātas matrožu figūriņas, gatavas izpildīt kādu grūtu manevru, — tas viss bija attēlots koka mozaīkā ...

Atzīstos, mozaīka nedaudz pievīla manas cerības. Lai meistaru neapvainotu, es pacentos to neizrādīt. Bet Geņa visu saprata. Viņš sacīja:

— Jums, droši vien, ir zināms, ka koka mozaīkām ir divas tehnikas: mar-ketrija, kad katru attēla elementu uzlīmē uz priekšmeta virsmas, — šis paņēmiens skaitās visvienkāršākais — un intarsija, kad katru elementu iedarina priekšmeta gludā virsmā.

— Un šī? — es vaicāju.

Geņa labvēlīgi pasmaidīja:

— Intarsija, protams,...

Saruna raisījās lēni un grūti.

Es jautāju, Geņa atbildēja.

Pilienu pa pilienam es savācu ziņas

par viņa darbu.

L!n ko es uzzināju?

Vispirms vajadzīgi instrumenti — mazi nazīši, smalki un asi. Tie jāizgatavo pašam, izvēloties pietiekami stipru tēraudu. Tos vajag izkalt, uzasināt, slīpēt.

Bez tam vajadzīga spiedne, to ari nenopirksi.

Vajadzīgs materiāls — koks.

Koku vajag sastrādāt plāksnītēs, sašķirot, piemeklēt, iepriekš apstrādāt ...

Vārdu sakot, sagatavošanās process, kā es sapratu, mēdz būt ilgs un |oti rūpīgs ...

— Bet tas viss, galu galā, nieki, — negaidīti secināja Geņa, apdomājās un ierunājās brīvāk un labprātāk: — Ne par to jābrīnās, ka, lūk, šajā koka klucītī — viņš ar saviem garajiem pirkstiem noglāstīja gan jūru, gan piepūstās buras — iedarināts pusotra tūkstoša divdesmit vai pat trīsdesmit sugu koka gabaliņu... Galu galā, kas tas ir — iedarināt? Pazīstama iemaņa un zināma pacietība. Bet zīmējumu atrast, sižetu izvēlēties — vienkārši tavas gaumes un pasaules uztveres lieta. Citam krizantēmas patīk, bet man — jūra, buras ... Kāpēc? Es personiski kopš bērnības sapņoju par jūras braucieniem, aizrāvos ar Grīnu ... Bet jūs, es domāju, interesē galvenais.

— Jā, — es piekritu un nodomāju: «Bet viņš nemaz nav tik nerunīgs, ķā likās no pirmā acu uzmetiena.»

— Galu galā visu izšķir noskaņojums. Kaut arī tev ir gan materiāls, gan instrumenti, gan zīmējums, gan ideja, bet dažkārt iesākt bail vai varbūt pat ne bail, bet rokas neceļas. Zināt kāpēc?

— Kāpēc?

— Nav pārliecības. Bet šajā darbā kaut kā — nedrīkst, šeit taču kļūdu neizlabosi, tas ... tas, pareizāk sakot, ir kā snaipera darbs — bez k|ūdas... Lūk, ķēri vēju! Gadās, ka ļoti uz sevi sadusmojos: nu, kas tad tas? Vai man nav savas rokas? Lūk, kad sagrābj tāds noskaņojums — niknums un saviļņojums, tad arī vajag sākt. Varbūt es parak daudz pļāpāju?

— Ko jūs, Geņa, tas viss ir ļoti interesanti un vajadzīgi, lai saprastu ...

— Gluži pareizi — saprast. Pareizi. Bet ko saprast? Svētkiem jābūt darbā. Svētki. Es dažreiz domāju: ar intarsiju Krievijā nodarbojās sen, vēl no dzimtbūšanas laikiem saglabājušies apbrīnojami darbi. Bet kas tos taisīja? Nebrīvais zemnieks. Zemnieks, kuru gan pārdot, gan pret medību suni iemainīt varēja, gan vispār par cilvēku neuzskatīja. Kā tad viņam izdevās? Tad ziniet, kāda man šai sakarībā ideja radās? Ja taisnība, ka darbs no pērtiķa iztaisīja cilvēku, tad kāpēc gan nedomāt, ka nomāktais dzimtcilvēks, strādājot ar visu sirdi, pacēlās virs savas katorgas dzīves un, kad viņam izdevās pārspēt pašam sevi, izdarīt brīnumu, gavilēja: «Lūk, neviens nevar — ne pārvaldnieks, ne kungs, ne cara tētiņš —, bet es varu! Ja reiz tā, ja reiz varu, tātad — cilvēks.»

— Izrādās jūs, Geņa, neesat pret godkārību?

— Bet kāpēc, ja godkārība, tad katrā ziņā arī slikti? Tas, skatoties kāda... Ja cilvēks lepojas ar savu prasmi, uzvaru taisnīgā cīņā un sacensībā, es uzskatu — pareizi! Ja necentīsies panākt uzvaru, tad kāpēc gan iziet uz distances? Jā, es par godkārību — mērenu un saprātīgu ...

Kad šķīrāmies, bija vēls. Ne jau bieži ir izdevība tā, lūk, — aci pret aci ar īstu talantu satikties. Tas, pinu kārt. Bet, otrkārt, atvadoties Geņa mani gluži samulsināja. Palūdza:

— Ja rakstīsiet par šo mozaīku un vispār par darbu, lūdzu, nenosauciet manu uzvārdu. Galu galā, kas tad es? Radiomeistars. Un nevajag mani reklamēt ... Citādi būs neērti. Ar visādiem sīkumiem es taču noņemos sev par prieku, tā, var teikt, mana personiskā darīšana...

Kādus tad secinājumus es izdarīju no šīs tikšanās?

To, kā top neiespējamais, tomēr līdz galam uzzināt neizdevās. Droši vien no malas to arī nevar izprast...

Vajag domāt par kļūdām, kas rodas gan visvienkāršākajā ikdienas darbā, gan tavā ikdienas uzvedībā, gan domās. Un, ja reiz pastāv apstākļi, kuros kļūdas nav pieļaujamas vai gandrīz nav pieļaujamas, — un tādi ir ne tikai darbā, kuru spoži veic Geņa, — tas nozīmē, ka kļūdu novēršana ir svarīga un ļoti vajadzīga prasme.

Tam, kas kliedz: es mīlu kritiku, es nevaru dzīvot bez asas un taisnīgas kritikas, netici. Tikai pļāpa un liekulis var paziņot kaut ko tamlīdzīgu.

Jebkuram normālam cilvēkam daudz patīkamāk ir uzklausīt uzslavas un atzinības, kaut arī no tā nepavisam neizriet, ka kritika nav vajadzīga. Ak vai, kritika nepieciešama! Un uzklausīt to — neko nepadarīsi — vajag tieši tāpat kā iedzert zāles. Vai tu esi kaut kad saticis cilvēku, kam garšo rūgta mikstūra? Domāju, ka neesi. Bet, kad Vajag, to dzer visi: veselam būt labāk nekā slimam.

Spēja «pieņemt» kritiskas piezīmes no vecākiem cilvēkiem vai biedriem pasargā no daudzām kļūdām un nepatikšanām. Tā tas ir. Lūk, kāpēc diemžēl vajag paciest un ievērot kritiku... Bet, ja kritika tev ļoti nepatīk, pieradinies strādāt nevainojami, esi stingrāks prasībās pret sevi!

Pirmo vēstuli no Mišas es saņēmu, kad viņš mācījās vēl otrajā klasē. Tas bija sen, bet vēstuli es joprojām glabāju. Lūk, dažas rindiņas no Mišas vēstules:

«Bet rasējumu sūtiet tūlīt! Drīz būs pavasaris, pēc tam — vasara. Vasarā es gribu pabeigt un lidot...»

Kā jūs droši vien jau uzminējāt, Miša prasīja man lidmašīnas rasējumus. Nolēmis uzbūvēt lidaparātu — nevis modeli, bet īstu lidmašīnu, viņš sagatavoja milzum daudz materiālu.

«Man ir dēļi, pietiekami daudz stieples, skārds un dažādas kārbas — lielas un mazas. Domāju par motoru ņemt traktora iedarbināšanas motoru. Caurules atradu sen...» — pavēstīja tā pati vēstule.

Vārdu sakot, nieks vien palicis — trūka rasējumi, un, lūk, tos man rakstiski uzdeva «sūtīt tūlīt»...

Aizrakstīt Mišām, ka no viņa pasākuma nekas neiznāks, ka viņš nav sagatavots lidmašīnas būvei, ka tādam darbam vajadzīgas zināšanas, pieredze, prasme, ka no nejauši savāktiem dēļiem, kārbām, stieplēm un citiem krāmiem lidaparātu nevar uzbūvēt (labākajā gadījumā var kaut ka sasist lidmašīnai līdzīgu modeli dabiskā lielumā), ka traktora iedarbināšanas motors, ja arī tas īstenībā Mišām būtu (par ko es stipri šaubījos), ir nepiemērots lidmašīnai...

Apdomājies es neko tādu neuzrakstīju, bet ņēmu papīra lapu un rūpīgi uzrasēju ragaviņas trīs projekcijās.

Rasējumam klāt pieliku detaļu specifikāciju — tieši tādu, kādu pievieno īstā konstruktoru birojā, «nosūtot» rasējumus ražošanā ...

Mana «tehniskā dokumentācija» ņirbēja no nosacītajiem apzīmējumiem, tajā bija griezumi A-A un B-B, vārdu sakot, tā izskatījās gluži solīdi.

Nekādus paskaidrojumus es nerakstīju, tikai divas pavadrindiņas:

«Nosūtu tev, Miša, pirmā mezgla rasējumu,» — tā bija viena rindiņa. Un otra: «Tava vēstule būtu vēl labāka, ja tajā varētu atrast kaut vienu «lūdzu».» Parakstījos un nosūtīju.

Atbilde nebija ilgi jāgaida.

«Lūdzu atvainojiet, bet es nesapratu, kas tas par pirmo mezglu un kā to izgatavot. Lūdzu uzrakstiet, bet es centīšos, kā liksiet...»

Lūk, kopš tā laika arī sākās mūsu sarakste, kas ilga ne vienu vien gadu.

Miša izauga liels, uzkrāja zināšanas un pieņēmās prātā. Klausot padomam, viņš savu konstruktora darbību sāka nevis ar lidmašīnu, bet ar parastu koka krusteni, ko ielaiž ūdens spainī, kad grib, lai neizšļakstītos ūdens...

Savā laikā es parakstīju Mišām žurnālu «Modeļist-konstruktor», un mans paziņa pēc šī žurnāla rasējumiem uzbūvēja nelielu ledusjahtu (modeļi Mišu tā ari neaizrāva), ar kuru viņš drosmīgi vizinājās pa liela, viņa mājai blakus esoša ezera ledu. Vēlāk viņš sāka izgatavot saliekamās mēbeles, sameistaroja pat gultu, kas dienā novācama un iebīdāma sienā.

Bet pēc tam Miša sāka būvēt laivas. Viņš samontēja ne mazāk kā divdesmit laivu, pie tam vienu gluži apbrīnojamu — sešpadsmit volejbola bumbas kameru un apvalks ...

Vienu otru vērtīgu padomu, kas atrodami šajā grāmatā, man uzdāvi-dāja Miša, pavadot savu dāvanu ar šādiem vārdiem: «Nosūtu jums praktiskus padomus, par kuriem jūs apvaicājāties pēdējā vēstulē. Ja noderēs, varu vēl aizsūtīt. Tādu padomu man daudz — vagons un mazi ratiņi. Lūdzu, lietojiet vesels, ļaužu labā man nav žēl, un visu, ko es zinu un varu, neturu noslēpumā un netaisos to darīt. ..»

Un atkal, tāpat kā dažus gadus atpakaļ, es gudroju: kā atbildēt Mišām? Ko un, galvenais, kā viņam pateikt?

Domāju, ka tu piekritīsi, — vēstules būtībai piesieties nevar. Dalījos ar paziņu savās rūpēs, starp citu, rakstīju: «..grāmatā jābūt daudziem praktiskiem padomiem, maziem «āķīšiem» ... Lūk, atsaucu atmiņā, vācu pa kripatiņai citu pieredzi...» — un viņš tūlīt atsaucās, dalījās savās zināšanās... Viss pareizi. Un tomēr kaut kas Mišas rindiņās man nepatika. Varbūt tonis, bet drīzāk tāda nekautrīga pašpārliecinātība — visu, tā sacīt, cs varu, visu sasniedzu. Un, kaut ari neko līdzīgu Miša nerakstīja, tomēr tas bija lasāms.

Tas, starp citu, arī saucas «starp rindām» — ar vārdiem nav izteikts, bet ir jūtams.

Pateicies Mišām par atsūtītajiem adomicm, es savu atbildi nobeidzu ar autājumu: «Vai tu nevarētu uzrakstīt, as tev sevī nepatīk?»

Atbilde bija jāgaida ilgi.

Beidzot saņēmu vēstuli.

«Kad es izlasīju jūsu dīvaino jau-ājumu, tad vispirms gribēju atbildēt: Bet es sev |oti patīku!» Pēc tam sāku lomāt: kāpēc jūs tā jautājat? Un no-ēmu: droši vien es atkal kaut ko ne tā >ateicu. Toreiz bērnībā jūs man pama-īgi sadevāt par to, ka vēstulē nebija ieviena «lūdzu». Un — pareizi! Man acu pat prātā neienāca, ka citu pienā-(ums nav tērēt manis dēļ laiku, kaut <o meklēt, darīt... Uzskatīju: ja reiz nan vajag, prasu! Un iznāca, patiešām, neglīti...

Tā, lūk, es atsaucu atmiņā visu, kas tur pēdējā vēstulē varēja būt ne tik gludi, bet nekā tāda neatceros. Tad paskatījos spogulī (mājā neviena nebija) un redzēju: neliekas slikts zēns! Parasts, protams, bet tomēr ... Gan acis priecīgas, gan vispār — kārtībā ...»

Un tomēr nejaušs skatiens spogulī, acīm redzot, Mišas galvā modināja kaut kādas šaubas. Šīs šaubas, kā viņš rakstīja, «ātri pārsviedās no ārienes uz raksturu un uzvedību ...».

Rezultātā Miša izdarīja šādu slēdzienu:

«Trūkumi man, protams, ir. Pats galvenais — es izšķiežu savus spēkus. Vienu darbu nepabeidzis, ķeros pie jauna...

• Man grūti sevi piespiest darīt neinteresantu, it sevišķi sagatavošanas vai, var teikt, melno darbu ...

Es maz zinu, kaut nemācos sliktāk par citiem klasē un arī par muļķi mani neviens netur...

Un vēl — esmu, katrā ziņā, pārāk patmīlīgs. Kad man pārmet (kaut arī taisnīgi), esmu gatavs skriet kaut vai stāvus sienā iekšā ...

Nezinu, kāpēc jūs man prasījāt, kas man sevī nepatīk, bet tagad redzu — daudz kas.»

Mišas noslēgums bija «izvērsts», šķiet, nedaudz pārspīlēts, atsevišķos punktos nesaudzīgs un nobeidzās ar satraucošu jautājumu: «Ko man tagad darīt?»

Ir tāds mācību priekšmets — materiālu pretestība, ko māca visās tehniskajās augstskolās. Un kopš neatminamiem laikiem pastāv teiciens: «Materiālu pretestību noliki, vari precēties!»

Tas jāsaprot šādi: materiālu pretestība — sarežģīts priekšmets, kas pieblīvēts ar simtiem grūti iegaumējamu formulu, — mēra ne tikai cilvēka tehnisko sagatavotību, bet arī to, vai viņš ir kļuvis pieaudzis. Nolika — izaudzis, nenolika — pagaidām vēl nav izaudzis.

Stāstu to tāpēc, lai tu saprastu: materiālu pretestība eksistē ne tikai vārda burtiskā nozīmē un atklāj ne tikai metāla, koka, dzelzsbetona noslēpumus.

Ir arī cilvēciskā materiālu pretestība. Tā savijas, izliecas, darbojas spiedē un stiepē ļaužu raksturi, saduras un dzirksteļo paradumi un patmīlības, bet galu galā atklājas likteņi...

Un, šķiet, visgrūtākais uzdevums, kuru var izvirzīt cilvēciskā materiālu pretestība, ir savu spēju, savas izturības un stingrības pareiza noteikšana.

Atklājot savus trūkumus un defektus, Miša spēra ārkārtīgi svarīgu soli savā dzīvē. Konstrukcijas stingrumu taču principā var palielināt, bet tikai ar vienu obligātu nosacījumu — kad zināms, kas tieši jāpalielina, kādā šķērsgriezumā jāpastiprina, kurā punktā jānostiprina ...

To visu pārdomājis, es uzrakstīju savam draugam Mišām:

«Ieskaties spogulī... dažreiz. Nebaidies ne no vilšanās, ne no sarūgtinājumiem! Briesmīgs ir tikai neredzams ienaidnieks, kura eksistēšanu tu vai nu vispār nenojaut, vai arī nojaut, bet nevari iziet pret to godīgā un atklātā cīņā.

Ja reiz tu saprati, ka izšķied savus spēkus, k|ūsti nepacietīgs, kad vajag darīt garlaicīgu darbu, ka tev nepietiek zināšanu, — lietu var labot!

Vajag tikai pavēlēt savai gribai: rīkojies! Un noteikt sev kārtību, laiku un precīzus ceļus izvirzītā mērķa sasniegšanai.»

Cilvēks spēj izdarīt vairāk, nekā viņš domā; galvenais — saprast, kas no tevis tiek prasīts, un neatkāpties no pieņemtā lēmuma.

NOIETĀ ATKĀRTOJUMS

Dzīves steigā, pildot ikdienas pienākumus, cilvēkam dažkārt jāapstājas, lai atskatītos uz noieto ceļu, atskatītos un sev jautātu: bet vai es neesmu novirzījies no kursa? Vai neesmu zaudējis orientāciju?

Lai arī kā nebūtu izpētītas tavas spējas pēc tagad plaši izmantojamiem zinātniskiem testiem — psihologu kon-troluzdevumiem —, tāds pašnovērtējums tomēr nepieciešams. Citādi virs okeāna nepaceltos simtiem vienādu, liekas, sen aizmirstu un savu laiku nodzīvojušu buru un mūsu drosmīgie laikabiedri nedotos jūras braucienos pa Atlantijas, Kluso un Indijas okeānu, apkārt Zemeslodei. Un tas notiek atorn-ledlaužu laikmetā, jūras laineru, fantastisku kuģu ar tonnāžu simts un pat trīssimts tūkstošus tonnu laikmetā.

Citādi atkal un atkal nedotos ceļotāju ekspedīcijas pa Arktikas ledājiem. Un cilvēki, kas ikdienā nodarbojas ar tērauda kausēšanu, velmēšanu, elektroniku, mūsdienās nedotos ar slēpēm uz Ziemeļpolu, kad uz turieni var aizlidot dažās stundās.

Citādi no gada uz gadu nepalielinātos tūristu un alpīnistu skaits, kuri apceļo zemi ar mugursomām plecos, rāpjas virsotnēs virs mākoņiem, brauc pa straujām upēm ar veciem kuģīšiem, kaut arī pa zemi brauc gan pietiekami daudz vilcienu, gan automobiļus ne saskaitīt, gan helikopteri paceļas virs El-brusa, Monblāna un Džomolungmas virsotnēm.

Visu mūsdienu dzīves greznumu, tās komfortu — ērtās, siltās mājas, ātros transporta līdzekļus, ļoti labos ceļus, stabilos sakaru līdzekļus un daudz ko citu radījis cilvēks. Radījis apzinīgi, ar neatlaidīgu darbu, ar neizsīkstošam izgudrošanas spējām, ar savu neticamo

IM

spītu. Bet, uzcēlis sev apkārt jaunu, paša rokām darinātu tā saucamo otro dabu, viņš tūlīt it kā apstājas un apdomājas: vai nezaudē sevi, vai neatsakās no kaut kā ]oti svarīga, pirmpamatā cilvēciska?

VĒRTĪGI PADOMI

O Lai virtuves taburešu kājas neskrū-vētos ārā, zem skrūvēm jāpaliek gumijas starplikas un skrūves jāpiegriež cieši.

O Pagatavojot mārrutkus, var arī «neraudāt». Sim nolūkam uz gaļas mašīnas jāuzvelk polietilēna maisiņš, kurā ievietoti mārrutki, turklāt maisiņš jānostiprina uz mašīnas korpusa ar aptiekas gumiju.

O Ja jānoblīvē uzskrūvējams flakona vāciņš, iepilini vāciņā stearīnu, ļauj tam sacietēt, bet pēc tam vāciņu uzskrūvē traukam!

O Zāģa* griezējplātni ieteicams iesmērēt ar ziepēm, it sevišķi tad, ja slikti izlocīti zāģa zobi.

O Trīs maza diametra urbji, kas sastiprināti ar stiepli un ievietoti rokas urbjmašīnas patronā, lieliski var aizstāt vienu liela diametra urbi, ja apstrādā koku, plastmasu vai kādu citu ne pārāk cietu materiālu.

No pārāk sen kādā Maskavas skolā atgadījās notikums, kas, pēc manām .domām, pelna visnopietnāko uzmanību.

Četri astotās klases skolēni sāka strīdēties par vīrišķības būtību un raksturu. Viens no zēniem uzstājīgi apgalvoja, ka ikdienā, tā sakot, normālos apstākļos parādīt īstu vīrišķību praktiski neesot iespējams.

— Cita lieta karā, — pierādīja zēns, — gāji izlūkos, saņēmi gūstā «mēli»... vai nezaudēji drosmi uzbrukumā — tur jau viss uzreiz skaidrs...

— Bet tas, kas gāja izlūkos vai varonīgi izturējās uzbrukumā, — iebilda viņa draugs, — no kaut kā taču mācījās, kaut kādas īpašības viņam droši vien jau agrāk, pirms kara bija...

Un strīds guva jaunu virzienu — kā pārbaudīt sevi, kā nevis vārdos, bet darbos pārliecināties: vai tevī ir tas pamats, tas kodols, kas ļaus izturēt sevišķos, ārkārtējos apstākļos?

Trešais strīda dalībnieks ierosināja:

— Bet kā būtu, zēni, ja mēs aizlaistos mežā? Un dzīvotu tur diennaktis divas? Izlūkiem un partizāniem taču vajadzēja arī bez maizes iet pa aizmuguri? Lūk, arī mēs tā — bez produktiem, bez teltenes ... Pamēģināsim, zēni!

— Dabūsim brāzienu! — sacīja ceturtais un pat piemiedza acis, acīmredzot iedomājoties visā spožumā viņu atgriešanās ainu.

— Nu, lai dabūjam brāzienu! — aizrāvies ar ideju, teica tas, kurš izdomāja pārbaudi ar badu. — Toties skaidri uzzināsim, kāds kurš ir ...

Zēni devās ceļa.

Nē, viņi neaizklīda aizaugušā taigā vai neapdzīvotā salā, bet aizbrauca uz mierīgu un pavisam drošu piemaskavas mežiņu, kas atradās kādus trīsdesmit piecus līdz četrdesmit kilometrus no galvaspilsētas.

Izlaižot sīkumus, uzreiz pateikšu rezultātu: viens no strīda dalībniekiem izturēja sešas robinsoniskas eksistences stundas, otrs — diennakti. Divi zēni izpildīja ieplānoto programmu pilnībā. Mājās viņi atgriezās izsalkuši kā vilki, stipri novājējuši, bet bezgala laimīgi...

Sarunājoties ar zēniem, es nodomāju: malači! Meklē sevi!

Ne katram, protams, palaimēsies doties vientuļā braucienā ap Zemeslodi ar baltspārnu skaistuli jahtu; ne katram būs iespēja, līdzīgi nenogurdināmajam Robertam Piri, nokļūt ar slēpēm līdz Ziemeļpolam; jā, ko tur runāt — ceļojums ap Zemeslodi, pols — arī īstā pārgājienā pa dzimto novadu tā uzreiz nenokļūsi! Bet tas vēl nenozīmē, ka cilvēkam nav iespējas pārbaudīt un izmēģināt sevi.

Jebkurš ceļš taču sākas ar pirmo soli.

Un tas, kurš grib būt īsts cilvēks, es domāju, vienmēr var pārbaudīt sevi darbā.

Nopirkt kaut kādu priekšmetu veikalā un izgatavot to pašu priekšmetu savām rokām nepavisam nav viens un tas pats. Nav vārdam vietas, nopirkt patīkami, bet neviens, pat visveiksmīgākais pirkums neko neatklāj tevī pašā. Vecāki iedeva naudu, aizgāji, izvēlējies, nopirki... Ko tieši nopirki, arī tas nav svarīgi. Bet, kad, cīnoties ar savu neprasmi, tu pakāpeniski — uzreiz nekad nekas neiznāk — soli pa solim pārvari grūti iedzenamu naglu stūrgalvību, elastīgas finiera loksnes trulo pretestību, nepareizi iestatīta zāģa pretīgo kaukšanu un tuvojies nospraustajam mērķim (kaut arī tas būtu tikai strazdu būrītis), tu nevari neizjust augošu lepnumu, prieku un galu galā gandarījumu — varēju!

Nevienu lielu, nevienu grūtu darbu ar vārdiem vien nepaveiksi. Pat vislabākie padomi nepadarīs tevi par meistaru un vēl jo vairāk neizmainīs tavu raksturu.

Tomēr padomi, līdzīgi maršruta kartei, ļoti palīdz ceļā. Vajag tikai ticēt kartei un pareizi to orientēt.

Sājā grāmatā ir stāstīts par visikdienišķākajiem āmuriem, doti viselementārākie padomi. Vai šodien vajadzīgas tādas grāmatas?

Katrs cilvēks atkārto visu attīstības ceļu, ko cilvēce nogājusi daudzos gadu miljonos. Kaut arī mēs šo lielo ceļu noejam daudz īsākā laikā, vienalga vajag sākt no paša sākuma — piecelties kājās, apgūt pirmos nedrošos soļus, iemācīties pārvaldīt savas rokas, izrunāt vārdus...

Tas, kurš apguvis augstākās matemātikas likumus, brīvi orientējas fizikas likumos, bet nicīgi noskatās uz vienkāršu āmuru un uzskata roku darbu par necienīgu nodarbošanos, pirmām kārtām apzog sevi.

Cilvēku radījis darbs, un atteikties no darba nozīmē izmainīt savu būtību ...

Mēs visi ļoti steidzamies. Dzīve traucas tik strauji, ka daudz ko vienkārši nepaspējam pamanīt, paturēt atmiņā, novērtēt. Vēlos, lai lasītājam pa rokai būtu kāds pārbaudīts, drošs

ladzives informācijas krājums. Ievaja-izčsies — paņems ... Bez tam jebku-•am praktiskam padomam ir ne tikai )aša vērtība un spēks, bet tas rosina irī radošu domu, uzvedina uz jauniem, lažreiz negaidītiem risinājumiem.

Uzzinot, ka kāds cilvēks lietojis vo-ejbola bumbas kameru cepures izstiep-;anai, cits, piemēram, pēkšņi apjēdz: )ēc šī principa taču var uzbūvēt kon-eineru celtni noliktavām (ap tā kon-itrukciju viņš jau nopūlējies veselu jādu!).

Jebkurām zināšanām piemīt brīnišķa pašiba — radīt jaunas zināšanas.

Vai es pareizi rīkojos, uzdodot grā-natā lasītājam vienu otru jautājumu jn atbildes «noslēpjot» citās lappusēs?

Domāju, ka pareizi.

Ir divi lasīšanas veidi. Viens — tu »ezbēdīgi «peldi» svešu domu straumē, gūstot lielāku vai mazāku prieku; kaut cas tev paliek atmiņā, bet kaut kas irī nepaliek. Ir arī cits lasīšanas veids, cas prasa pastāvīgu domāšanas un gribas piepūli. Tāda lasīšana nav tik pa-īkama, bet tās lietderības koeficients ir daudz lielāks.

Uzrakstījis grāmatu, es mēģināju to edomāties lasītāja rokās. Un domāju: /ai viņš to atzīs par labu?

Dažus iebildumus paredzu.

«Par āmuriem, knaiblēm, skrūvgriežiem grāmatā tik daudz stāstīts, bet >adornu radioamatiericm nav! Un tas nūsu elektronikas laikmetā...»

«Vai tiešām jūs nopietni uzskatāt, c<ļ zupas — taratora — vai kaut kādas īolandiešu mērces recepte var būt va-adzīgāka un noderīgāka nekā saruna par iekšdedzes motora uzbūvi? Un tas mūsu motorizētā laikmetā ...»

Piekrītu, ka mūsu laikmets patiesi ir motorizēts, elektronikas, atomu... mūsu laiks, varu papildināt, iezīmējas ar ļoti lieliem ķīmijas sasniegumiem, bioloģijas uzplaukumu, lieliskiem daudzu jaunu zinātnes nozaru panākumiem. Un tieši tāpēc, ka sasniegumu ir daudz, jebkurš mēģinājums aptvert vai kaut īsumā pieskarties visam ir nepamatots. Kā teicis Kozma Prutkovs, nevar aptvert neaptveramo.

Tādu uzdevumu es sev arī neizvirzīju.

Es gribēju ... Bet vispirms viens jautājums: vai tu zini, kā stūrmaņi nosprauž kartē maršrutu, kā viņi nosaka lidojuma kursu, teiksim, no Maskavas uz kādu punktu A?

Vispirms kartē savieno punktu «Maskava» un punktu «zl» ar manāmu zīmuļa taisni. Pēc tam izmēra leņķi starp meridiāna ziemeļu galu un šo taisni. Tā atrod patieso kursu. Tomēr, ja, pacēlies gaisā, tu ieturēsi patieso kursu pēc kompasa, noteiktajā punktā nenokļūsi.

Kāpēc?

Zeme, kas savās dzīlēs glabā dzelzs rūdas krājumus, novirza magnētadatu sāņus. Un, lai nenomaldītos, lai aizlidotu uz noteikto punktu, patiesajā kursā jāienes tā saucamais magnētiskais novirzes labojums. Vienā planētas rajona tas ir lielāks, citā — mazāks, bet neievērot to nedrīkst nekur. Patiesais kurss plus magnētiskā novirze veido magnētisko kursu ...

Bet tas ari nenovedīs pie mērķa, ja tu neievērosi vēl vienu labojumu — de-viāciju.

Lieta tā, ka kompasa magnētadatu novirza ne tikai Zemē apslēptā dzelzs, bet ari tā dzelzs, kas ietilpst mašīnu un būvju konstrukcijās.

Tā, lūk, magnētiskais kurss plus de-viācija veido kompasa kursu. Un, tikai ieturot kompasa kursu, var aizlidot no Maskavas līdz punktam A. Pa ceļam, tiesa, nāksies ievērot arī vēju, kas obligāti pūtīs tevi nost no aprēķinātās taisnes, bet tas jau ir sīkums.

Sis īsais ekskurss gaisa navigācijā, lūk, kāpēc: manas grāmatas mērķis — dot lasītājam patiesu (iepriekšēju) kursu. Tāpat kā stūrmaņu patiesajam kursam, tam vajadzīgi labojumi. Tajā jāievēro gan «magnētiskās novirzes» labojums, kas atkarīgs no apstākļiem un tava dzīves veida, gan «deviācija», ko nosaka tavs vecums, raksturs un paradumi, gan arī «nopūšana» ... Visi precizējumi un labojumi jāizdara tev pašam.

Daudzus gadus es esmu dzirdējis sakām: tev atvērti visi celi, visi vienlīdz labi, gaiši un taisni, izvēlies jebkuru — nekļūdīsies! Un vajadzēja nodzīvot uz zemes vairāk nekā divdesmit un pat trīsdesmit gadu, lai sāktu šaubīties par šī formulējuma pareizību.

Nē, ne visi ceļi ir taisni un vienlīdz viegli, bet, ja arī pastāv viegli ceļi, tie tomēr nav labākie no visiem ceļiem. Nepārvarot grūta pacēluma sīvo pretestību, neizjūtot aukstas bailes pirms stāvās kraujas, neuzvarot briesmas un šaubas, nevar iepazīt īstu laimi...

No daudzajiem ceļiem katram jāizvēlas sev viens —, protams, vislabākais.

Rīkojies patstāvīgi un droši! Lai tevi iedvesmo Maksima Gorkija vārdi, ar kuriem sākas šī grāmata:

«Cilvēks prot strādāt!., mazais cilvēks, kad viņš grib strādāt, — neuzvarams spēks!»

JAUNA MEISTARA KARTOTĒKAI

.

ABAŽūRS

Lai izgatavotu abažūru, vispirms jāsaliec stieples gredzeni ar diezgan lielu diametru. Kā iegūst gludu, precīza izmēra gredzenu?

Novelk uz dēļa vajadzīgo aploci, iesit tajā nagliņas 1,5... 2 centimetru attālumā citu no citas. Saliec stiepli pēc izveidotā šablona, rūpīgi pielāgo galus un tos salodē vai aptin ar tievu stieplīti.

AIZZĪMĒŠANA

Aizzīmējot jebkuru materiālu, jādomā, kā pēc iespējas ekonomiskāk to izmantot. Nav nekā bezjēdzīgāka kā iezīmēt nelielu izgriežamu aplīti kartona vai skārda loksnes vidū.

AIZZĪMĒŠANA

Divi no blīva kartona izgriezti stūreņi, kuru iekšējās malās atzīmētas centimetru iedaļas, ļauj ātri un prccizi aizzīmēt vajadzīgā formāta papīra lapu, apgriezt fotogrāfijas stingri pēc izmēra, akurāti izpildīt rakstus...

APAVI

Zābaki — kaprīzi apavi; dažkārt mazliet atārdās kape, un tad uzvilkt tos ir |oti grūti. Bet... ja iepriekš stulmā ielaiž siksnas galu (vai vairākās kārtās salocītu avīzi) un, stumjot zābakā kāju, vienlaikus velk ārā «vadīklu», visa operācija aizņem vienu minūti un nesagādā nekādas grūtības.

APAVU KRĒMS

Pievienojot apavu krēmam dažus pilienus cukura sīrupa, ievērojami uzlabojas tā kvalitāte. Ar «uzlaboto» krēmu notīrīti apavi spīd kā klavieru vāks...

ASINĀŠANA

Jebkura instrumenta asināšanas pirmo operāciju — noslīpinājuma izlīdzināšanu un asināšanu, līdz izveidojas atskarpe — izdara uz galodas, kas saslapināta ar ūdeni. Instrumentu pārvieto pa galodu turpatpa-kaj. Projām no sevis uzspiediens ir stiprāks, uz sevi — vājāks.

Otro operāciju — atskarpes noņemšanu — veic uz smalkgraudainas galodas. Kustībām jābūt piesardzīgām. Labi uzasināts ir tāds asmens, kas viegli iespiežas nagā.

Trešo operāciju — pieslipēšanu — izdara uz galodas, kas saslapināta ar dažiem eļļas pilieniem. To izpilda ar apļveida kustībām tik ilgi, kamēr noslīpinājums iegūst galīgo pareizo formu un pilnīgu gludumu.

Vislabākie asinājuma leņķi dažādiem instrumentiem ir šādi: nazim — 15... 20°, kaltam — 30 ... 45°, ēvelnazim — 20 ... 45°, cirvim — 35... 45°, grieznēm — 80 ... 90°.

ASS

Iestrādāt asi modeļa ritenītī nav nemaz tik vienkārši. Lūk, viens ļoti ērts un vienkāršs paņēmiens: saliec ass galu burta «T» veidā, nosmailina īso galiņu un uzpresē ritenīti.

ATSLĒDZNIEKAM

Strādājot ar sīkām detaļām, jātur pa rokai metāla kārbiņas ar apma« lēm, vāciņi, plastmasas šķīvīši — vārdu sakot, kaut kas tāds, no kā neripo ārā skrūvītes, uzgrieznīši, šķelttapas, kokskrūves, paplāksnes..,

AUKLIŅA

Aukliņu, tāpat kā lentīti, auklu un diegu, var izturīgi iestrādāt papīrā, kartonā, finieri, lietojot ar līmi piesūcinātu ielāpu. Sim nolūkam aukliņa jāiever caurumā, kas izveidots vajadzīgajā vietā, tās gals otrā pusē «jāizplucina» un uz «izplucinātās» astītes jāuzliek ar līmi piesūcināts papīra vai kartona ielāps.

AUTOMOBILIM

Automobiļa priekšējo stiklu pret ūdens pilienu pielipšanu var aizsargāt ar šādi pagatavotu šķīdumu: 200 gramu glicerīna atšķaida ar 100 gramiem ūdens, kuram piebērts 12 gramu vārāmā sāls. Šķīdums jāuzklāj ar mīkstu lupatu, velkot to no augšas uz leju.

Ja ceļā pārstāj darboties «sētnieki», bet ieteiktais šķīdums nav sagādāts, var iztikt... ar divām trim cigaretēm, ieberzējot stiklu ar tabaku.

Ada (dabiskā un mākslīgā) iegūst teicamu spīdumu, ja to ieziež ar rīcineļļas (80 gramu), terpentīna (160 gramu), dzeltenā vaska (300 gramu) un kolofonija (20 gramu) maisījumu. Sis maisījums jāgatavo, vāji sildot.

Parastos gaisa balonus sekmīgi var izmantot visvieglākā plosta būvēšanai. Sim nolūkam baloni jāievieto cits citā (trīs gabali), sašaurinājumā jāieliek gumijas caurules gabals, savienojums jānoblivē un caurulei jāpielāgo drošs aizbāznis. Trīskārtu balonus ievieto apvalkā, kas sadalīts sekcijās. Šāds plosts izjauktā veidā aizņem ļoti maz vietas un ir ļoti viegls.

CAURAUKLOŠANA

Daudzos gadījumos labākais paņēmiens ādas, tāss, plāna finiera vai kartona savienošanai var būt caurauklošana. Tas ir ātrs, skaists un drošs paņēmiens.

CAURULE

Papīra caurules viegli uztīt uz veltnīša.

Pirmās divas trīs kārtas uztin no sausa papīra, pēc tam papīru noziež ar līmi. Lai gatavu cauruli varētu noņemt no veltnīša bez grūtībām, tas labi jānopūderē ar talku. Caurules vislabāk žāvēt piekārtā stāvoklī. Ar parafīnu vai pernicu piesūcinātām caurulēm ir liela izturība un ūdensnecaurlaidība.

So pašdarinājumu sevišķa priekšrocība: līmētās caurules var izgatavot ļoti precīzas un tās var labi pielāgot citu citai.

CAURULE

Tievu, ne pārāk garu stikla vai plastmasas caurulīti var aizstāt... ar lielas putnu spalvas stumbru.

Metāla caurule pirms liekšanas jāpiepilda ar smiltīm, bet, lai smiltis nebirtu ārā, gali jānoslēdz ar ciešiem aizbāžņiem.

CAURUMS

Caurumu kartonā visērtāk izsist, uzliekot sagatavi uz metāla plāksnes, kurā ir attiecīgs urbums, un izdarot sitienus ar āmuru, piemēram, ar kniedes starpniecību vai tieši pa kartonu, ja to jauj cauruma izmērs. Tieši tādā veidā, starp citu, izgatavo starplikas, caurumojot tās tajā vietā, kur tām paredzēts atrasties. Sitieni jāizdara piesardzīgi un precīzi.

EĻĻOŠANA

Lai akurāti ieeļļotu durvju slēdzeni, uzpilina mašīneļļu uz atslēgas, ievieto to slēdzenē un vairākas reizes pagriež pa kreisi un pa labi. Viens vai divi eļļas pilieni pietiek ilgam laikam.

FIKSATORS

mīkstu «sie-

Divi paņēmieni drošai pudeļu aizbāžņu fiksēšanai ar namo» stiepli parādīti zīmējumā. Iegaumē tos — noderēs!

L

l(ii>

FILTRS

Vienkāršāko filtru izgatavo no dzēšlapas. Lai stikla piltuvē ievietota dzēšlapa laistu cauri šķidrumu pietiekami labi, starp filtru un piltuves sienām ievieto trīs tievus skaliņus vai vēl labāk — filtru izgatavo krokotu (gofrētu), kā parādīts zīmējumā. Krokots filtrs darbojas daudz ātrāk.

FLAKONS

Ja šķidrums jāpārlej no viena odekolona flakona otrā flakonā, nevajag mocīties ar pipeti, pilinātāju un adāmadatu. Ņem tievu, lokanu caurulīti, tās vienu galu ielaiž tukšajā flakonā, otru galu — pilnajā flakonā. Pūšot gaisu pilnajā flakonā, šķidrums pats ietek tukšajā flakonā.

GULTNIS

Par lielisku gultni modelim var noderet parasta krellīte.

V GUMEŠANA

Par gumēšanu sauc papīra, kartona, koka virsmas pārklāšanu ar tādu līmes sastāvu, kas «saista» ar ūdeni saslapinātus salmus, zāli, papīru

un citus uz virsmas nostiprināmus materiālus. Gumēšanu plaši lieto aplikāciju, dekoratīvu panno, kastīšu, uzskates līdzekļu izgatavošanā.

Lai sagatavotu šiem darbiem vajadzīgo līmes sastāvu, jāņem 5 masas daļas sasmalcinātas galdniecības plāksnīšu līmes, tai jāuzlej 12 masas daļas ūdens un jāatstāj uz 12... 15 stundām; pēc tam jāpievieno 2 masas daļas glicerīna un jāsilda ūdens vannā (nevārot!). Kad šķīdums kļuvis viendabīgs, to izfiltrē un siltā veidā uzklāj ar otu uz virsmas.

IELĀPS

Ielāpu uz ātru roku var uzlikt šādi: materiāla gabaliņu noziež ar olas baltumu, uzklāj uz saplēstās vietas un piespiež ar karstu gludekli.

INSTRUMENTU TURĒTĀJS

Pārnesamu turētāju sīkiem instrumentiem var izgatavot no koka, skārda, alumīnija, kartona. Jebkurš no šiem turētājiem palīdzēs tev darba vietā uzturēt kārtību.

IZLIETNES TĪRĪŠANA

Izlietnes ūdens izplūdes caurumā ieber ēdamkaroti dzeramās sodas, tūlīt ielej glāzi etiķa un, tiklīdz beidzas straujā reakcija, palaiž aukstu ūdeni no krāna. Šāda operācija labi iztīra aizsērējušu notekcaurules līkumu.

KOKS

Sargi kokus! Ja nepieciešams pie dzīva stumbra piestiprināt stiepli, vispirms zem stieples paliek vairākus aizsargdēlīšus un tikai pēc tam tin apkārt stiepli.

KOKSNE

Koksni var ne tikai ēvelēt, zāģēt, urbt, bet ar! liekt. Vislabāk liecami ir meldru un bambusniedru stienīši. Labi var liekt arī bērzu. Stienis jāizsutina, ko vislabāk var izdarīt tvaika strūklā, un jāliec pēc šablona. Saliektais stienis jānostiprina (piemēram, sasienot) un jāatdzesē. Bambusniedru skaliņus var labi saliekt, turot tos virs elektriskās spuldzes.

Sildīt var arī sveces liesmā, sagatavi pārvietojot un vienlaikus griežot tā, lai koksne neapogļotos. Sildāmo vietu lietderīgi aptīt ar foliju.

KORĶIS

Dabisko korķi var labi apstrādāt ar vīli. Ja korķis ir novecojis un sakaltis, tad, pavārot ūdenī, tas atgūst savas sākotnējās īpašības.

It

LENTE

Izolācijas lenti, līmlenti, ritulīšos satītu stiepli, lenti un auklu visērtāk glabāt piekārtā stāvoklī. Lai ietaupītu vietu, nevajag iedzīt naglu katram .ritulītim atsevišķi, bet izgatavot vienu no zīmējumā parādītajām ierīcēm.

LEŅĶIS

Iezīmēt 45° leņķi var arī bez trīsstūra un transportiera. Sim nolūkam pietiek papīra kvadrātiņu salocīt pa diagonāli.

Pievienojot līmei nedaudz alumīnija alauna, var panakt, ka uz papīra jieparādās dzelteni plankumi pat pēc ilgāka laika.

LTME

Kazeīna līme bojā otas. Tāpēc labāk lietot nevis astru otu, bet loksnes otu vai pašdarinātu otu, kas izgatavota no izsautēta liepas kociņa, ikura gals saplūksnāts, dauzot ar āmuru.

MAGNĒTS

Divi magnēti, kas iemontēti pie sienas piestiprinātā latā, ļaus tev burtiski vienā sekundē piekarināt kartes, shēmas, uzskates līdzekļus, kuriem pierīkoti viegli skārda uzliktņi.

MAGNETS

Ja uzgrieznis, šķelttapa, paplāksne vai kāda sīka dzelzs detaļa iekritusi traukā ar eļļu, izvilkt to, nenosmērējot rokas, palīdzēs aukliņā iesiets-magnēts.

MAKŠĶERE

Makšķere, kurai piestiprināti divi papildu āķi makšķerauklas uztīšanai, (kā parādīts zīmējumā), atbrīvo no nepieciešamības šad un tad atmudžināt savilkušās cilpas.

MALKA

Mēdz būt tā: steķis garš, pagale īsa un, kaut raudi, pagale nenovietojas kā vajadzīgs. Tādā gadījumā starp steķa ragiem ievieto divus leņķi, veidojošus dēļus un problēma ir atrisināta — pagale novietojas pareizi ...

MEZGLS

Zīmējumā parādīti visizturīgākie jūrnieku mezgli, kurus lieto «galu» sasiešanai, — tiešais un tā saucamais divkāršais mezgls.

MĒRAUKLA

Izgatavot mērauklu sporta laukumu aizzīmēšanai, sacensību distances ierīkošanai nav nemaz tik grūti. Vajadzīga spole, tapiņas, aukla ar tai piestiprinātām finiera vai metāla birkām. Kā tas viss izskatās, parādīts zīmējumā.

MĒRĪTĀJS

Plānu detaļu un nelielu urbumu mērītāju var izgatavot šādi: uzlīmē uz kartona sloksnes milimetru papīru; izveido aizzīmējumu, kā paradīts zīmējumā; ar asu nazi, obligāti lietojot lineālu, izgriež iesvītroto ķīli — un mērītājs gatavs.

MUGURSOMA

Ziemeļamerikas indiāņi, pārnesot uz muguras ievērojamas kravas, atbalstīja pieri pret speciālu siksnu. Tā ir vērtīga pieredze. Šāda papildu siksna, kas pēc indiāņu paņēmiena piešūta pie mugursomas, var tev ļoti noderēt tūrisma pārgājiena laikā.

MUGURSOMA

Sakravājot mugursomu, derīgi ir iepriekš sašķirotas lietas ievietot plānos polietilēna maisiņos: pirmkārt, ar tiem pasargā mantas no-izmirkšanas; otrkārt, izvilkt vajadzīgo lietu ir daudz vieglāk, jo plēve viegli izslīd no somas.

OLAS ČAUMALA

Olas čaumala — teicams materiāls eglītes rotājumiem. Galvenais ir pareizi izpūst olas saturu. To dara šādi: olas abos galos ar adatu izdur nelielus caurumiņus, pēc tam dzeltenumu un baltumu bez grūtībām izpūš ārā. Čaumalu žāvē un, kad tā ir apžuvusi, apglezno ar akvareļkrāsām.

ORGANISKAIS STIKLS

Labi sasildīts organiskais stikls (ūdenī vai karsta gaisa plūsmā) ir viegli griežams ar grieznēm, lieliski liecams un savērpjams. Bet atklātas liesmas iedarbībā stikls veido pūslīšus un zaudē caurspīdīgumu.

PAPĪRS

Papīrs kļūst nedegošs, ja to divas trīs reizes labi piesūcina ar stipru alauna šķīdumu (alaunu pārdod aptiekā). Katra piesūcināšana ilgst minūtes trīsdesmit. Tāda iepriekšēja apstrāde ļoti vēlama, kad no papīra gatavo, piemēram, eglītes rotājumus, abažūrus, ekrānus ...

PAPĪRS

Ūdensnecaurlaidīgu papīru var iegūt šādi. Pagatavo šķīdumu no 1 masas daļas glicerīna, 1 masas daļas želatīna un 4 masas daļām ūdens. Papīra lapu pārklāj ar šo šķīdumu no abām pusēm. Kad papīrs izžuvis, to iegremdē formalīna šķīdumā un atkal žāvē. Tādā veidā apstrādāts papīrs ir tik izturīgs, ka pat ūdens tvaiks to manāmi neietekmē.

Pielīmēt papēžfem jaunus pasitņus nav liela gudrība. Bet, lūk, iespīlēt pasitņus tā, lai līme droši saistītos pa visu virsmu, ir sarežģītāk. 5im nolūkam noder neliels koka stienītis un līmspīles, kurus lieto tā, kā ,parādīts zīmējumā.

Pilināmo pudelīti pilienu precīzai nomērīšanai var izgatavot no jebkuras pudelītes. Vajag tikai tai piemeklēt cieši pieguļošu plastmasas vāciņu un tajā izdurt divus akurātus caurumiņus. Noliecot pudelīti, jāraugās, lai augšējo caurumiņu neklātu šķidrums.

*

PRESE

Maisiņš, kas piebērts ar sausām smiltīm, — ļoti ērta prese, it sevišķi gadījumos, kad kaut kas jāpiespiež pie kādas veidvirsmas, piemēram, līmējot finierskaidu uz mēbeļu veidvirsmas.

Istabas puķēm ļoti derīgi laiku pa laikam dot ķīmisko papildmēslo-jumu. Izšķīdinātais papildmēslojums jālej uz šķīvīša zem puķu poda. Šādi laistot, uz zemes neveidojas garoza un barības vielas nonāk tieši

pie saknēm.

PUĶES

Organiskā stikla plāksnītē, kas izgriezta pēc vāzes formas un izmēra, izurbti 10—12 urbumi ar 8... 10 milimetru diametru. Tagad puķu pušķis, neizjuks pat vāzē ar platu virsmu.

RASĒTAJAM

Kā pašam izgatavot pauspapīru? Sī recepte var noderēt ne tikai rasētājam, bet arī eglītes rotājumu izgatavotājam. Ņem 1 daļu rīcineļļas, tai pievieno 2 daļas denaturētā spirta. Šķīdumu uzklāj ar marles tamponu uz parastā rakstāmpapīra. Lai uzlabotu pauspapīra kvalitāti, rīcineļļai ieteicams pievienot 5% šķidras mašīneļļas. Pauspapīrs būs gatavs, tiklīdz no tā izgaros spirts. Uz šāda caurspīdīga pauspapīra var rakstīt ar tušu, tinti un zīmuli.

RĀVĒJSLĒDZĒJS

Grūti atvelkamu rāvējslēdzēju vajag nedaudz ieziest ar taukainu krēmu, tikai tas jādara uzmanīgi, lai nenosmērētu materiālu apkārt zobiņiem. Ziežvielu ērti uzklāt ar nosmailināta sērkociņa galu.

SAIŠU ZĀBAKI

Lai ādas saišu zābaki nesamirktu, tie labi jāpiesūcina ar zivju ej]u (divas trīs reizes). Kad āda eļļu uzsūkusi, zābaki jānotīra ar parasto apavu krēmu. Ir arī cits paņēmiens: izšķīdina benzīnā parafīna gabaliņus un ar šo šķīdumu vairākas reizes piesūcina ādu.

SAIŠU ZĀBAKI

Ja tev spiež jauni saišu zābaki, nevajag tos nest pie kurpnieka uz pastiepšanu, bet pamēģināt saslapināt ādu ar odekolonu un apaut saišu zābakus uz biezām vilnas zeķēm. Kā rāda prakse, pusstundu ilga pacietības pārbaude nav veltīga.

SENE-EKSPONĀTS

Ja vajag sēni saglabāt kā eksponātu vai pat savākt dažādu sēņu kolekciju, paraugi jāglabā vārāmā sāls šķīdumā. Šķīdumu pagatavo šādi: karstā ūdenī ber tik daudz sāls, cik dotajā tilpumā var pilnīgi izšķīdināt. Šķīdumam |auj atdzist un pēc 3... 4 stundām to filtrē. Pēc tam sēni ievieto stikla burkā, uzlej sālījumu un trauku blīvi noslēdz.

Ja vajadzīgi ūdeni nemirkstoši sērkociņi, tos iegremde izkausētā parafīnā un ļauj parafīnam sacietēt...

SKĀRDS

Skārds ir viegli ievainojams materiāls. Vietā, kur radies kaut neliels ieskrāpējums, Joti ātri veidojas rūsa. Lai ilgāk saglabātu skārda izstrādājumu, bojātā vieta jānotīra un rūpīgi jāapalvo.

SKĀRDS

Plāna skārda sloksnīti, kas izgriezta no konservu kārbas, viegli var pārveidot kartona kartītes vai stikla plāksnītes turētājā, mazas elektriskās spuldzītes patronā un citos līdzīgos priekšmetos. Bet vispirms jāuzzīmē papīra piegrieztne — priekšmeta izklājums —, labi jāpārbauda visi izmēri un tikai pēc tam jāķeras pie darba ar materiālu.

SLĒPES

Plaisu slēpē visdrošāk var likvidēt ar īpašu ziedi, kas sastāv no līmes-un koka zāģskaidām.

SOMA,

Lai smagas diegu somas rokturi-cilpas negrieztos plaukstā, tos var ievietot koka papildierīces -— pēc plaukstas izmēra labi apstrādāta koka stienīša — garenizgriezumā vai sliktākajā gadījumā biezsienu gumijas caurules gabalā, kas arī pārgriezts gareniski.

SPIRALE

Tas, kā viegli un ātri var savīt spirāli, jau pastāstīts šajā grāmatā. 'Ceru, ka tu to proti. Bet, lūk, vēl viens spirāles izmantošanans veids.

Ar tievas vara stieples spirāli ļoti ērti var stingri sastiprināt papīru, ‘kartonu, audumu ar papīru, audumu ar kartonu, daudzas plastmasu ršķirnes.

SPOLE

Spoles visdažādākajām vajadzībām viegli izgatavot no blīva papīra un kartona. Šim nolūkam pietiek sarullēt vajadzīgā izmēra caurules un tām pielīmēt pamatnes tā, kā parādīts zīmējumā.

SPRĀDZE

Vienkāršu un pietiekami drošu sprādzi var izgatavot no diviem metāla gredzeniem, uzliekot tos vienu uz otra un cieši piešujot siksnas galā. ■šādas konstrukcijas sprādze ir sevišķi ērta iesaiņošanas siksnām, instrumentu somai, mugursomai — visos gadījumos, kad vajadzīgs stingrs savilkums.

STARPLIKA

Ja vajadzīga noteikta izmēra gumijas starplika, vispirms izgatavo šablonu. Tad izkausē parafīnu, uzlej to uz finiera plāksnītes un ātri pielīmē gumiju. Uzliek šablonu un izgriež starpliku. Ja vajadzīgs gredzens,, var izmantot cirkuli ar divām asām kājiņām.

ŠAHS

Ļoti vienkāršs šaha izgatavošanas paņēmiens ir šāds: pārzāģē uz pusēm 16 diega spolītes, ievieto tajās no kartona vai finiera izgrieztas-figūru galviņas, bet dēli izpin no 16 sloksnēm tumša un gaiša papīra.

TERMOSA AIZBĀZNIS

Lai ar vārošu ūdeni pielieta termosa aizbāznis neceltos uz augšu, aizbāznim pāri pārmet lina diegu, bet diega galus iespīlē ar uzskrūvējamo vāciņu. Var rīkoties ari citādi: starp aizbāzni un vāciņa dibenu ievieto vēl vienu piemērota izmēra aizbāzni — un termoss ir droši aizkorķēts.

TINTE

Vajadzības gadījumā tinti var pagatavot pats. 200 gramu parasto kastaņu za|ās mizas vāra vairākas stundas 1 litrā ūdens. Šķidrumu nokāš un samaisa ar 2 gramiem dzelzs vitriola un 1 gramu alauna. Ja lava rajonā kastaņas neaug, savāc 100 gramu gatavu plūškoka ogu, izspied no tām sulu un sulai pievieno 5 gramus etiķa, 2 gramus alauna un 5 gramus dzelzs vitriola!

Bet, lūk, recepte speciālām tintēm: 30 gramos destilēta ūdens izšķīdina 10 gramu kālija jodīda, pievieno 1 gramu joda un 1 gramu gumiarā-Itikas līmes. Ar šādu tinti raksta baltus uzrakstus uz tumšām fotogrāfijām.

ŪDENS

Lai ūdeni pārlietu no mucas spainī, tas nepavisam nav obligāti jāsūc pa šļūtenes galu ar muti, kā to dara šoferi, pārkāpjot drošības tehnikas noteikumus. Vajag šļūteni pilnīgi iegremdēt mucā, aizspiest ar pirkstu tās atvērumu un izvilkt galu no mucas tā, lai tas atrastos nedaudz zemāk par ūdens līmeni. Atlaižot pirkstu, ūdens plūdīs pašteces veidā.

VANNA-DZIRDNE

Vanna-dzirdne iepriecinās gan tevi, gan tavus spārnotos draugus. Lūk, šādas ierīces izmēri: 150X80 cm ar dziļumu centrā 18 cm. Apmaļu augstums — 3...4 cm. Vispirms zemē izveido attiecīgu padziļinājumu, pēc tam sakrauj un noblīvē šķembu kārtu un, visbeidzot, baseinu cementē.

VELOSIPĒDS

Ja ceļā «pārsprāgst» velosipēda kamera un nav, ar ko salīmēt, tad; var izjaukt riteni, izvilkt kameru, bet riepu cieši piebāzt ar zāli var sienu. Tas, protams, ir avārijas paņēmiens, tomēr nokjūt pie mērķa varēs* nevis kājām, bet braucot, turklāt kamera nebūs bezcerīgi sabojāta.

VELOSIPĒDS

Velosipēda bagāžnieks tikai tad ceļā netraucēs, ja tam būs pierīkots drošs kravas atsperslēdzis vai gumijas slēdzis.

Bez tam pārliekamās somas, kas pieāķētas pie bagāžnieka, ievērojami palielina velosipēda vestspēju.

VĒRTĪGI PADOMI

Četras spolītes, kas brīvi griežas ap sienā iestiprinātām asīm, — lielisks stiprinājums paplātei.

Lai ātrāk un vieglāk varētu notīt vilnas dzijas šķeteri, to uzvelk uz; volejbola bumbas kameras, kuru nedaudz piepūš un pakar uz naglas, kas iedzīta loga piedurā. Atbrīvo dzijas galu un dziju satin kamolā.

Marmoru un šīferi vislabāk urbt uz maisa, kas piebērts ar smiltīm. >Kad izurbts 3/4 materiāla biezuma, samazina spiedienu uz rokas urbjmašīnu. Urbis noteikti jāslapina ar ūdeni.

ZIEŽVIELA

Saberzts grafīts (parasta mīksta zīmuļa kodols) — nesasalstoša ziežviela berzei pakļautām metāla detaļām. Vienīgais šīs ziedes trūkums — tā stipri smērē.

ZĪMĒJUMS

Lai iegūtu zīmējuma spoguļattēlu, to uzliek uz kopēšanas papīra, kas novietots ar krāsu uz augšu. Pārvelkot kontūras, iegūst dotā zīmējuma spoguļattēlu.

SATURS

Par āmuru un naglām.......

Par knaiblēm un citām vajadzīgām lietām . Par skrūvgriežiem un kokskrūvēm....

Septiņreiz nomēri..........

... un vienreiz nogriez.......

Urbums — nevis caurums......

Zīmējam un rasējam.......

Tavs pirmais cehs........

Izgatavo māmiņail........

Tikko no krāsns........

«Ieslēgts» — «Izslēgts»......

Izturīgi un uz visiem laikiem.......

Visas varavīksnes krāsas......

Par sīkumiem.........

Ko nozīmē «Heirēkat»?......

Tava laime un tava bēda......

Ieskaties spogulī... dažreiz.....

Noietā atkārtojums.......

Jaunā meistara kartotēkai......

Анатолий Маркович Маркуша А Я САМ ...

Книга для тех, кто начинает мастерить Рига «ЗваПгзне» 1987 На латышском языке С русского языка перевела А. Страде

Anatolijs Marka d. Markuša BET ES PATS...

Galv. redaktora vietnieks L. Vizbulis. Redakcijas vadītājs A. Līcis. Redaktors V. Branka. Māksi, redaktors U. Gulbis. Tehn. redaktore Dz. SkvarnavlJa. Korektore G. Rudzīte. Vāku zīm. A. Rušmanis

HE № 3185

Nodota salikšana! 02.02.87. Parakstīta iespiešanai 29.10.87. Formāts 70 X 90/16. TIpogr. papīrs Nr. 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 14.04 uzsk. Iespiedi., 14,92 tizsk. krāsu novilk., 12,48 Izdevn. 1. Mdtiens 30 000 eks. Pasūt. Nr. 146-1. Cena 1 rbl. Izdevniecība «Zvaigzne», 226013, Rīgā. Gorklja ielā 105. Izdevn. Nr. 7133/T-195. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Markusa A.

Ma 643 Bet es pats...: Tiem, kas sāk meistarot. — R.: Zvaigzne, 1987. — 188 lpp., il.

Grāmata paredzēta vidējā skolas vecuma bērniem. Tā māca rīkoties ar dažādiem darbarīkiem un instrumentiem, sniedz daudzus praktiskus padomus, kā Izgatavot samērā vienkāršus, mājā un skolā noderīgus priekšmetus.

Grāmatā sniegtie padomi paīidzēs zēniem klut patstāvīgiem, veidot vēla-

mās rakstura īpašības.

M 4802020000—192^. g?

M802(l I)—87

1

E. Муслин. Пушки и лед. — Знание — сила, 1968, Л? 5.

Content

Markuša Anatolijs Bet es pats...

UZMANĪBU!

PAR ĀMURU UN NAGLĀM

PAR KNAIBLĒM UN CITĀM VAJADZĪGĀM LIETĀM

PAR SKRŪVGRIEŽIEM UN KOKSKRŪVĒM

SEPTIŅREIZ NOMĒRI...

...UN VIENREIZ NOGRIEZ

URBUMS — NEVIS CAURUMS

ZĪMĒJAM UN RASĒJAM

IZGATAVO MĀMIŅAI!

TIKKO NO KRĀSNS

«IESLĒGTS» — «IZSLĒGTS»

IZTURĪGI UN UZ VISIEM LAIKIEM ...

VISAS VARAVĪKSNES KRASAS

PAR SĪKUMIEM

KO NOZĪMĒ «HEIRĒKA!»!

TAVA LAIME UN TAVA BĒDA

IESKATIES SPOGULĪ... DAŽREIZ

NOIETĀ ATKĀRTOJUMS

JAUNA MEISTARA KARTOTĒKAI

ABAŽūRS

AIZZĪMĒŠANA

AIZZĪMĒŠANA

APAVI

APAVU KRĒMS

ASINĀŠANA

ASS

ATSLĒDZNIEKAM

AUKLIŅA

AUTOMOBILIM

CAURAUKLOŠANA

CAURULE

CAURULE

CAURUMS

EĻĻOŠANA

FIKSATORS

FILTRS

FLAKONS

GULTNIS

V GUMEŠANA

IELĀPS

INSTRUMENTU TURĒTĀJS

IZLIETNES TĪRĪŠANA

KOKS

KOKSNE

KORĶIS

LENTE

LEŅĶIS

LTME

MAGNĒTS

MAGNETS

MAKŠĶERE

MALKA

MEZGLS

MĒRAUKLA

MĒRĪTĀJS

MUGURSOMA

MUGURSOMA

OLAS ČAUMALA

ORGANISKAIS STIKLS

PAPĪRS

PAPĪRS

PRESE

PUĶES

RASĒTAJAM

RĀVĒJSLĒDZĒJS

SAIŠU ZĀBAKI

SAIŠU ZĀBAKI

SENE-EKSPONĀTS

SKĀRDS

SPIRALE

SPOLE

SPRĀDZE

STARPLIKA

ŠAHS

TERMOSA AIZBĀZNIS

TINTE

ŪDENS

VANNA-DZIRDNE

VELOSIPĒDS

VELOSIPĒDS

VĒRTĪGI PADOMI

ZIEŽVIELA

ZĪMĒJUMS

SATURS

1