Bez saules

Bez saules

Sastādījusi S. Cielava.

IEVADS

Šajā krājumā sakopotas dažu pazīstamāko pirmspadomju latviešu rakstnieku noveles un reālistiskie stāsti.

Vairums no tiem uzrakstīti pagājušā gadsimta beigās, daži šā gadsimta pirmajos gados.

Šis laika posms raksturīgs Latvijā ar kapitālismā uzplaukumu, plašu darbaļaužu slāņu grimšanu nabadzībā, rūpniecības proletariata rašanos un šķiru cīņas saasināšanos.

Latviešu literatūrā, kā saka Tautas rakstnieks Andrejs Upīts, nav šai laikā «tādu rakstnieku, kas ar savas mākslas spoguli būtu stāvējuši laikmeta lielceļa malā un likuši tajā plaši atveidoties pa gadiem garām plūstošai, plašumā un straujumā — pavērsienos un izlokos mainīgai reālās dzīves straumei».

Rakstnieki lielāko tiesu ņēma tikai to, kas kuro reizi pagadījās acu priekšā un kas viņus personīgi interesēja. Pie tam arī pašu rakstnieku pieeja dzīves materialu faktiem bija dažāda. Tikai nedaudzi, kā, piemēram, E. Birznieks-Upītis, Sudrabu Edžus, Rūdolfs Blaumanis, spēja savos darbos pacelties un izaugt līdz kritizētājam realismam. Arī Pērsieša stāstos Jau ieskanas stingrs protests pret sava laika sabiedrisko iekārtu.

Pārējie, kā, piemēram, Skalbe, Poruks u. c., savā daiļradē paliek tikai statiski vērotāji. Savas šķiras ideoloģijas aprobežoti, viņi visumā nespēj pacelties pāri savai šķirai, tomēr viņu mākslinieciskais talants (āvis tiem dažkārt dziļi ieskatīties atsevišķos dzīves īstenības notikumos, attēlot šīs īstenības ainas, kuras bieži vien pašas par sevi runā patstāvīgu un skaidru valodu. Tāpēc zināmu ieskatu par tā laika sabiedrību, it sevišķi lauku sabiedrību un cilvēkiem, lasītājs tomēr gūst.

Šinī krājumā ievietoti galvenokārt tie stāsti, kur notikumi saistīti ar bērnu un Jauniešu dzīvi.

Bez saules, trūkumā un nabadzībā pagāja tā laika nemantīgo ļaužu bērnu bērnība. Lai arī cik lielas ir viņu ilgas pēc izglītības, to tikai retajam izdodas iegūt, un bieži vien, meklējot patiesību, viņi iet bojā (piemēram, Dullais Dauka). Sapņi par izglītību paliek nepiepildīti arī tādiem jauniešiem kā Silenieku Jānim «Romas atjaunotājos». Te jāsaka, ka Porukam ir savs iemīļots Jauniešu tips, t. s. «bālie zēni», kas dziļi jūt un cēli domā, bet realajā dzīvē ir nevarīgi. Mēs, protams, nevaram

jūsmot līdz ar autoru par šo «bālo zēnu» nevajadzīgo izsmalcinātību, par to, ka «viņi nenoplūc puķi un nepiesprauž sev pie cepures», taču tajā pašā laikā Silenieku Jāņa jaunības traģēdija nevar mūs nesaviļņot. Mēs zinām, ka pēc nelaimīgā notikuma Jāņa tēvam nebūs līdzekļu sūtīt dēlu citā skolā un Jānim būs jāaprok savi sapņi.

Arī tā laika skola maz ko dod vispārējo zināšanu iegūšanai. Galvenais priekšmets ir ticības mācība, pilnos ziedos plaukst carisma laika pārkrievošanas politika. Raksturīgas ainas no tā laika skolas dzīves sniegtas Sudrabu Edžus stāstā «Dullais Dauka», K. Skalbes «Pīlītēs», tāpat arī J. Poruka stāstā «Kauja pie Knipskas». Skolās stipri vērojama skolēnu šķirošanās. Vienā pusē lielīgie, pārtikušie saimniekdēli, tādi kā Buņģis u. c., kas negriež nevienam ceļu, izsmej un dara pāri vājākajiem un nabagajiem, otrā pusē — dzīves grūtdieņi un nicinātie.

Bieži vien bērniem Jācieš smags trūkums, viņiem pat nav ko ēst, viņi nepazīst cita apava kā pastaliņas, bet daudzi skraida kailām kājām pat ziemu. Par tādām nelaimīgām, posta piemeklētām ģimenēm stāstīts E. Birznieka-Upīša «Druviņos», Pērsieša «Acīs krītoši burti», V. Plūdoņa «Selgā», Saulieša «Nelaimē».

Jau agrā bērnībā šie trūcīgo ģimeņu bērni spiesti strādāt bagātajiem saimniekiem, kas viņus

nežēlīgi izmanto. Par vienu tādu nelaimīgu bārabērnu lasām arī R. Blaumaņa novelē «Nezāle». Autors devis šai novelei tādu nosaukumu tāpēc, ka saimnieki, pie kuriem Jānis aug, raugās uz viņu kā uz «nezāli», kaut gan patiesībā Jānis ir lāga zēns un īstās nezāles ir paši viņa izkalpinātāji.

Pēc smagā darbā pavadītās dzīves nabadzīgos ļaudis vecumdienās sagaida pagasta nabagmāja. Cik drūma un ciešanu pilna ir to bērnu dzīve, kuru vecāki jau priekšlaikus nokļuvuši šajā «patversmē», rāda J. Poruks stāstiņā «Zuzīte». Dažreiz gadās arī tā, ka pagasta dižmaņi — bagātie saimnieki — ne tikai izsūc savus gājējus, bet aizvilina mantkārīgos nolūkos pat viņu bērnus. Par tādu gadījumu stāsta Apsīšu Jēkabs «Pie pagasta tiesas».

Kā jau tajos laikos parasts, sāpēs un bezcerībā nospiestie, nelaimīgie ļaudis, neredzēdami vēl īsto izeju no sava grūtā stāvokļa, meklē mierinājumu pie dieva, bet arī tas viņiem neko nepalīdz.

Tādi ir galvenie motīvi, ap ko vijas krājumā ievietoto stāstu notikumi. Mūs no šiem notikumiem šķir krietni vairāk nekā pusgadsimta, taču tie joprojām ir spilgti un atsedz kaut mazu daļiņu no latviešu tautas ciešanu pilnās pagātnes.

Sastadītaja

E. BIRZNIEKS-UPITIS DRUVIŅI

Mazais Rūdis šovakar nepavisam nevarēja aizmigt. Ja tik viņam nebūtu bailes no iegrimušās bedres grāvmalā, kur aprakta brūnā ķēve, viņš vēl šovakar pa patumsu būtu aizdipšojis uz Druviņiem pie Janeja un Mikiņa. Pačukstētu Janelim un atpakaļ. Gan jau tas pateiktu tēvam. Un, kamēr paēstu vakariņas, paēdinātu suņus, nomazgātu traukus un sāktu iet pie miera, viņš būtu jau atpakaļ. Tikai tur grāvmalā tagad nebij droši. Bet nekas, aizskries rīt no rīta agri. Cūku Antiņam viņš jau pieteicis, lai to agri agri pace). Un laikus arī tādēļ šovakar nolicies gulēt. Tik ar to miegu šovakar tā ērmoti: kā nenāk, tā nenāk.

Saimes galā jau visi apklusuši. Tēvs vēl gultā smēķē. Rūdis gaida, vai viņi ar māti nerunās vēl ko par Druviņiem. Bet nekā. Viņš dzird, ka tēvs noliek pīpi uz krēsla un, kā pagriezies uz plāna pusi, tā paliek guļot. Uz krāsns iečirkstas ķirķis1 . Arā kalvās dzird urrinām zemes vēzi.

Galvā Rūdim liela doma: vai tas var būt, ka rīt Druviņu liks ārā no mājām un ārdīs zemē viņa ēkas. Un Janelis taču vienmēr bij apgalvojis, ka viņa tēvam esot taisnība, ka kungs nekā nevarēšot izdarīt. Būs varbūt gan tā Iznācis, kā citi runāja: būs Druviņam pietrūkušas pastalas, tālos ceļus staigājot, meklējot pie kungiem taisnību. Bet vai tad basām kājām nevar meklēt? Viņš rīt agri aizskries un pasacīs, ka šodien nāks liecinieki, lai pasteidzas meklēt basām kājām, citādi noārdīs mājas.

Bet varbūt kungi neļaus basām kājām meklēt? Arī viņam, kad veda pie baznīckunga atlasīt, apāva pat jaunos zābaciņus. Zēl gan, ka viņš ātrāk nezināja, būtu aizskrējis līdz vakaram, un Druviņš vēl kaut kur būtu sadzinis pastalas. Bet tas muižkungs te ilgi nosēdēja, un Rūdis, tāds nodriskājies un melnām kājām, nemaz netika laists iekšā. Un cūku Antiņš par tēva norakstīto zīmi, lai pagasts rīt sūta lieciniekus, pasacīja tikai vakarā.

Bet kā tas ir, kad liecinieki ārda ēkas zemē? To Rūdis savā mūžā vēl nebij redzējis. Kā ceļ

1 Ķirķis — circenis.

ēkas liecinieki, viņš atmin pērn, kad nodedzinātās rijas vietā viss pagasts tēvam cēla jaunu. Aizsāka no pašas zemes, arvien augstāki, arvien augstāki un pašā čukurā eglīti. Ārdīt Jāsāk no augšas, papriekš jānoņem eglīte. Bet Druviņos uz jumta nemaz nav eglītes …

Ruda domas sāka jukt un pāriet miegā. Sapnī viņš redzēja it kā Druviņus, it kā pašu jauno riju. Druviņš pats kāpa uz jumta, lai neļautu ņemt nost eglīti, viņš ar Janeli arī rāpās uz jumta, bet tad slīdēja, krita un atmodās.

No kritiena Rūdis bija krietni sabijies un uzlēcis sēdus gultā. Drīz atjēdzies, kas ar viņu īsti ir, viņš atminējās, ka nebij šovakar noskaitījis pātarus. «Tādēļ arī tas kritiens,» viņš nodomāja. Māte viņam vairākas reizes bija teikusi, ka pa miegam krist ir krist grēkos, un piekodinājusi katru vakaru gultā skaitīt pātarus. Arī māte katru vakaru ilgi skaitīja. Tēvs gan tikai smēķēja.

Atri Rūdis saņēma rokas un sāka skaitīt «tēvs mūsu». Beigās viņam sajuka, tomēr viņš vēl iesāka, ātri steigdamies: «Ak tēvs, tavs nabaga bērniņš nāk, sāk mācīties, ko tas nemāk…» — bet arī šie pātari viņam sajuka, viņš atzvīla uz spilvena un cieti aizmiga.

*     * *

No rīta cūku Antiņš, pats vēl kasīdamies un acis berzēdams, raustīja Rudi aiz rokas, lai ceļas augšā. Rūdim briesmīgi gribējās gulēt, un, acis nepavēris, lūdza Antiņu, lai ļauj viņam mieru. Bet tad atminējās par Druviņiem un žigli vien piecēlās.

Ienāca māte un skubināja viņu ātrāk ģērbties. Viņa domāja, ka Rūdis arī pošas Antiņam līdzi pie cūkām.

«Rukšķis un cficene jau sen pabāzuši galvas caur aizgaldiem un sauc: Antiņ, uhu! Rudi, uhu! Ēst gribas, ēst gribas! Antiņ, Rudiņ, uhu! Sivēneļi visi kviec: žiglāki, žiglāki!»

Viņa aizgāja jau izlaist cūkas. Rūdis ar Antiņu iznāca reizē sētā un izgāja pa vārtiem cūkām pakaļ. Māte vēl nopakaļus noteica:

«Tad nu labi gan pieganait cūciņas. Izsūtīšu par to kunkuļainu putru un izcepšu katram mīkstu, gardu rausi.»

Aiz dārza Rūdis tūliņ metās gar lēcu lauku uz pļavmalu un projām pa taciņu uz meža pusi. Cik reizes viņš te nebij gājis gan viens pats, gan ar Antiņu, gan Janeli un Mikiņu. Bet tādu spīdošu rasu gan viņš te nebija redzējis. Pie katra soļa daži pilieni aizsprāga uz priekšu. Un diezgan vēsi, kājām pat auksti.

Virs rudzu lauka iesāka cīrulis savu skaļo rīta dziesmu, vēl viņš nevarēja būt augstu. Rūdis apstājās, atgriezās un sāka pēc viņa skatīties, bet neieraudzīja. Pametis acis uz teciņu, viņš redzēja pa to vietu, kur bija nācis, garu, zaļu strīpu atšķiramies no mirdzošās rasas. Arī ēna viņam izlikās tik gara, tik gara un visai jocīga: tieviņa tieviņa un galva rudzu ežmalā. Viņš pacēla roku, papurināja, nosmīnēja par rokas ēnu, tad steidzās atkal uz priekšu. Pašā mežmalā viņam it tuvu iesāka grieze griezt. Rūdis jau pakāpa soli sāņus un gribēja iet to uzcelt, lai laižas, bet tad atlika to līdz atpakaļ nākšanai. Cik noslēpumaina tāda grieze,

pat ne Janelis, ne Antiņš to vēl nekad nav uzcēluši, ne ligzdas atraduši. Janelis, tas gan zina daudz ligzdas, bet visas viņš nerāda. Un katru reizi svēti jāapsolās bez viņa nekad neiet skatīties, tad tikai viņš rāda.

Nonācis līdz zaļajam siena celiņam, Rūdis uz brītiņu apstājās. Tad novērsās no tecina un aizgāja apkārt pa celiņu. Lai gan viņš sevi drošināja un pie sevis domāja, ka viņam tagad nepavisam nav bailes no bedres, bet tomēr drošāk apiet apkārt pa celiņu. Un bez tam nav jau nekāds lielais līkums.

Drīz viņš ieraudzīja skrajumu1 un vēl pēc brītiņa kāršu žodziņu un zaļu rudzu lauku. Gar lauka malām šur tur bija sakrautas egļu saknes. Celiņa otrā pusē izstiepās arī aizžogots kartupeļu lauciņš. Zaļi lakstiņi vēl neaizsedza melnās vagas, un viss lauks bija melni strīpains.

«Te zaķi gan uz reizi vajag ieraudzīt,» iešāvās Kudlin gnlvfl. Un viņš ejot sāka skatīties pa vagu .stiirpntn pec zaķa.

IMenflcIs pie vārstuļiem, Rūdis izlīda cauri un gāja uz durvju pusi. Sētā pie kūtiņas Druviņu māte patlaban beidza slaukt Raibaļu un ieveda to atpakaļ kūtī. Zīmaļa tur jau bija priekšā un māva.

-    Tad Druviņu māte paņēma no nožas saplūkto zāli un piesvieda govīm. Arī Lauķls, kurš kūts dibenā sāka bubināt, dabūja savu tiesu.

«Kādēļ Lauķls ar abām govīm šodien nav aplociņā,» Iedomājās Rūdis, bet prasīja, kur esot Janelis.

1 Skrajums — klajums.

1 Nozis — no grīstēm pīts salmu un pelavu nesamais.

«Ej vien iekšā, dēliņ, viņi visi istabā,» skubināja Druviņu māte un nāca arī pati ar kūpošo slauceni.

Rūdis te Druviņos bija biežs viesis, bet nama durvis no ārpuses vēl nevarēja attaisīt, no iekšpuses gan: aizšaujamais bija par zemu, no ārpuses, caur lūku sniedzoties, viņš to nevarēja sasniegt. Arī tagad viņam bija jāgaida, kamēr Druviņu māte pienāks un attaisīs durvis.

Patlaban izšāvās no nama bezdelīga. Uzmetās turpat uz jumta un steidzīgi sāka vidžerēt savu sarežģīto dziesmu.

Rūdis nolūkojās, kā putniņš dziedot plātīja knābīti, trīcināja spīdošo pakaklīti un domās skaitīja līdzi:

«Kamēr sievas pirtī pērās, bērni smiltīs rotaļājās, gaļa piedega, tauki izlija ugunī — švirrrkt!…»

*     * *

Janelis izlikās Rūdim tāds savāds, kā dusmīgs par kaut ko. Viņš sāka minstināties, vai nav ko nodarījis Janelim, nav gājis pie kādas ligzdas bez viņa atļaujas? Nē. Arī Rūdis klusēja. Teikt, kādēļ viņš nācis, viņam negribējās, tādēļ ka Druviņu tēvs visu laiku turpat sēdēja un pīpoja. Viņš bija kreklos, bet kājas tam bija apautas; pastalas pat vēl pavisam Jaunas. Tātad vēl nemaz nebūs tik slikti. Jāpateic tik Janelim. Bet kādēļ viņš tāds saīdzis?

Druviņu māte bija ielējusi bļodā siltu pienu, salikusi karotes uz galda, sagriezusi maizi šķēlēs un skubināja uz strēbšanu.

Mikiņš paņēma karoti, Rūdis arī, bet Janelis sacījās negribam.

«Kas nu par niekiem!» Druviņu māte stāja Janelim virsū: «Edi vien. Varbūt neviens nenāks. Un, ja arī nāktu, tikpat bez ēšanas neiztiksi.» Un viņa iespieda Janelim karoti saujā. Tas sāka gausi strēbt.

«Iekodi nu arī tu, Bērtul,» Druviņu māte pagriezās pret vīru: «Ar neēšanu nekā jau negrozīsi.»

Druviņu tēvs tā kā piesarka, tā kā nobāla, ātri piecēlās, izsteidzās namā aizšaut ārdurvis. Rūdis pa tam pieliecās pie Janc|a un teica:

«Liecinieki nāks šodien ārdīt nost Druviņus. Vakar cūku Antiņš man teica, viņš aizneŠis pagastā paziņojumu. Pasaki, lai tēvs meklē taisnību.»

Bet Janelis neklausījās. Atplestām acīm viņš stīvi skatījās caur logu uz vārstuļiem.

«Māt, nāk!» Viņš tikai ieteicās un ar visu karoti atgāja no galda. Druviņu māte pavērās uz sētu un ievaidējās; karote viņai izslīdēja no rokām. Mikiņš paskatījās uz māti un sāka raudāt. Druviņu māte iespieda Mikiņa galvu sev klēpī un aizgāja ur to uz mūri.

Arī Rūdis bija nolicis karoti, pastiepās uz loga pusi un paskatījās ārā. Pie pašiem vārstuļiem bija viņa tēvs ar muižkungu, aiz tiem divi vīri ar garu redeli uz pleciem un citi ar ķekšiem un cirvjiem. Rūdis vairāk sabijās no tam, ka ieraudzīja te savu tēvu. Tagad viņš nemaz nedrīkstēs iet ārā, kamēr tēvs te būs pie vārstuļiem.

No nama ienāca Druviņu tēvs un apsēdās pie

sienas gultā. Tad viņš atkal piecēlās, paņēma Rudi aiz rokas un aizveda nost no loga pie Druviņu mātes uz mūri. Pats viņš iesēdās atkal gultā. Ne vārds pie tam netika runāts. Istabā valdīja dziļš klusums. Arī Mikiņš vairs neraudāja.

Pēc brītiņa dzirdēja atšaujam vārstuļus, tad soļus dunam sētā. Kāds pienāca pie durvīm un piedauzīja. Vēlreiz. Tad paklabināja kliņķi un raudzīja atspiest durvis vaļā.

Soļi atgāja no durvīm, un uz brītiņu arī sētā klusums. Tad nočab lapas puķu dārziņā un pie paša loga parādās liels stāvs un pieliecas pie rūtīm. Tas ir muižkungs. Viņš sāk knibināties gar logu rāmjiem no ārpuses. Uz reizi logs atveras.

«Ko tad jūs, Druviņ, tā blēņojaties,» viņš saka diktā balsī. «Mājās esat un neatsaucaties. Līdz šai dienai jums bija jānotīra muižas gruntē.»

Druviņš liekas viņu ncdzirdis un meklē rokām pa gultu smēķējamās lietas. Piebāzis pīpi, viņš aizdedzina spičku un sāk smēķēt. Brītiņu muižkungs gaida atbildi, bet, nekā nesagaidījis, pagriežas uz sētas pusi un tikpat diktā balsī saka:

«Pagasta vecāko, nāciet nolasait vēlreiz Druviņam augstās tiesas spriedumu un jums laisto valdīšanas pavēli. Varbūt tas mums aiztaupīs turpmāko darbu.»

Rūdis gaida tēvu pie loga un cietāk piespiežas pie Druviņu mātes sāniem. Ar vienu roku viņa glauda Mikiņu, otru apķer Rūdim apkārt.

Pienāk arī tēvs pie loga un nedrošā balsī diezgan paklusu lasa kādu papīru. Rūdis pa visu lasīšanas laiku sajūt tikai to, ka vīri pa atnesto redeli rāpsies uz jumta un ar ķekšiem ārdīs ēku nost. Un pie tam viņam acu priekša radas paša ardīšana, pielīdzināma āboliņa vilukņu1 ārdīšanai.

Kad tēvs beidza lasīt un salocīja papīru, muižkungs atkal diktā balsī ieprasījās:

«Nu jūs, Druviņ, vēlreiz dzirdējāt spriedumu un valdīšanas pavēli. Vai jūs paši tūliņ notīrīsiet muižas grunti?»

Uz brītiņu Druviņu tēvs izņēma pīpi no mutes.

«Spriedumu es neatzīstu, tas ir netaisns un arī pavēle netaisna,» viņš skarbi nosaka un ņem atkal pīpi mutē.

«Paši redzat, pagasta vccāko, ka te ar labu nav nekas izvedams; darait, kas jums pavēlēts,» teic muižkungs, atiedams no loga kopā ar tēvu.

Rūdim tagad galvā, ka mātes tomēr labākas nekā tēvi. Tā arī Druviņu māte. Ja viņam nebūtu bijusi pašam sava māte, tad viņš tūliņ ņemtu sev par māti Druviņu māti. Tēvi? Salīdzinot tos, tik viens, kā otrs nav labi: smēķē vien, nemaz nerunā. Ja Vinetu lā: abas mātes — vienu par māti, otru par It'vu, tnd gan butu labi. Bet ar to tēvi nebūs inlern. Un ari IVlikiņš nē.

Un Rūdim top Mikiņa žēl, ka viņš gribēja atņemt viņa māti. Un viņš saņem Mikiņa mazo, tuklo rociņu un sāk to paijāt.

★     * *

Uz jumta dzirdami soļi un brakšķesana. Istabas durvis, kuras Druviņu tēvs, iekšā nākot, tikai pievēris, tagad atveras pavisam vaļā. Bet neviens tām nepiegriež vērību. Janelis vienmēr stīvu ģīmi

1 Viluknis — vāls.

lūkojas uz vaļējo logu un uztraukti klausās uz katru troksni ārpusē.

Dzirdama koku krišana aiz sienas, kartupeļu lauka un sakņu dārza pusē. Bet tai pusē nav logu un nekas nav redzams. Pats čukuris jau vajag būt noārdīts, jo namā daudz gaišāks un bezdelīgas vidžerēdamas šaujas pa augšu iekšā namā.

Drīz sāk gāzties arī sētas pusē zemē sijas, ķempeles un lubas. Vienīgi uz puķu dārziņa, pretim vaļējam logam, neko negāž zemē. Sētas pusē zeme vairāk nomīdīta, cietāka, te katrs kritiens atskan dobjāk. Arī ģēvele tiek jau ārdīta: caur galējo logu redz krītam resnus baļķu galus.

Druviņu māte turas no raudāšanas'un neelso, bet visu laiku viņai pa vaigiem birst asaras. Pie katra diktāka klaudziena Rūdis jūt, ka viņa satrūkstas. Druviņu tēvs gan izliekas pavisam mierīgs. Viņš visu laiku smēķē bez apstāšanās, un dūmu mākonis ap viņa galvu kļūst arvien lielāks un biezāks.

Reižu reizēm kāds gabals no jumta uzkrīt uz griestiem. Griesti tad nolīgojas, un gruži un putekļi birst istabā.

No jumta puses kļūst arvien gaišāks. Bet arī sodrēji un putekļi tur birst jo vairāk un veļas bieži istabā iekšā. Bezdelīgas jo biežāk šaudās pa jumtu iekšā un riņķo apkārt pa virtuvi, viņas vairs nevidžerē garo dziesmu, bet tikai retumis iesaucas: cigzi! cigzi! Rūdis mājās novērojis, ka tā viņas sauc, kad ierauga vanagu vai kaķi. Arī te viņas domā, ka kaķis ir namā, un drīz meklēs patvērumu istabā.

Tad uz reizi priekšnamā kaut kas nopakšķ, un

bezdelīgas, jo zemu laizdamās, bieži visu laiku sauc savu: cigzi! cigzi! Janelis izskrej namā un sāk diktā balsī brēkt. Elsodams viņš nāk iekšā un nes rokās māla ligzdiņu ar dažām baltām spalvām un sablaisītām, aizperētām oliņām. Ar ligzdiņu viņš apstājas raudādams pie mātes, arī Mikiņš sāk pa otrai lāgai dikti raudāt. Rūdim arī tā vien spiežas kaut kas kaklā un valgums acīs. Iespiedis galviņu Druviņu mātes padusē, arī viņš sāk nevaldāmi liet asaras. Un gribētos neraudāt un savaldīties, bet nevar. Ne vien bezdelīgu, bet visu, visu viņam tā žēl: 1 Mikiņa ar tuklo rociņu, i Janeļa, i Druviņu mātes, kura klusu raustās un retumis noslauka asaras, i arī Druviņu tēva, lai gan viņš tur smēķē un ne vārda nerunā.

*    Uz reizi iebrikšķas griesti uz pašām durvīm. Kaut kas čīkstēdams spiežas iekšā starp griestu dē|iem. Arī otrā galā pie sienas. Tad kaut kas trūkst, kaut kas lūst, dēļa viena puse paceļas un gar otru nobirst bieza putekļu un gružu kārta istabā, uz brītiņu aizklādama āra gaismu. Kad putekļi cik necik nogulstas, virs galda un pār piena bļodu redzama bieza gružu strīpa ar nelieliem mālu gabaliņiem. Uz grīdas gruži nav tā saredzami.

Un atkal kas čīkstēdams spiežas zem blakus gulošā dēļa abos galos. Druviņu māte piespiež Mlkiņu un Rudi sev ciešāk klāt un saka vīram:

«BērAil, iesim ārā. Te vēl kas var uzkrist un mūs nelaimīgus padarīt.»

Bet no Druviņu tēva nav atbildes. Viņa vēlreiz atkārto uzaicinājumu. Tad uz brītiņu roka ar pīpi noslīd uz ceļiem.

«Nebaidies no nedzīviem kokiem, bet no dzīviem cilvēkiem. Nelaimīgākus mūs vairs nevar padarīt.»

Dobjā balss iz dūmu mākoņa apklust, un roka ar pīpi paceļas no ceHem dūmu mutulī. Druviņu māte nogaida, kamēr noguļas otrs putekļu un gružu blāķis, tad, Janeli pa priekšu bīdīdama un abus mazākos zēnus sev līdzi vilkdama, virzās uz durvīm un no nama ārā sētā.

Tikai sētā Rūdis ierauga, cik pleķaini melni ir Janelis, Mikiņš un arī Druviņu māte: i rokas, 1 ģīmis viņiem kā sodrējiem nosmērēti.

Pienāk tēvs. To viņš pavisam bija aizmirsis. Un arī vairs tā nebaidījās kā šorīt.

«Ko tad tu te, Rudi? Un kāds tu izskaties, kā no krāsns izlīdis!» Un tēvs nemaz nav dusmīgs, bet ņem ar savu plato roku tīrīt viņa ģīmi. «Tas nu gan nav labi, ka tā bez atļaujas aizeji no mājām. Māte būs ļoti nobēdājusies meklējot.»

Un Rūdim top žēl mātes un gribas uz mājām. Bet žēl arī atstāt Druviņu māti, kura viņam tagad tik mīļa, un Mikiņu, un Janeli, lai gan tas vēl vienmēr kā pūcēns un nerunā.

«Aiciri Mikiņu un Janeli arī līdzi, lai paviesojas šodien pie mums,» piebilda tēvs, it kā būtu nolasījis Ruda vēlēšanos: «Druviņu mātei te bez jums diezgan ko kopties, pievācot lietas, uzskatot lopus.»

Bet Mikiņš cieti ietin savu nosmulēto ģīmi mātes lindrakos, un arī Janelis pieķeras mātei. Viņi domā, ka Rūdis tos ar varu vedīs līdzi.

★    ★ ★

Pēc brīža Rūdis jau mājās pie mātes un nomazgājies stāsta viņai, kādēļ šorīt aizskrējis uz Druviņiem un ko tur visu redzējis. Viss viņam jaucas kā mudžeklī, vienīgais, kas viņam paliets cietā atmiņā un ko var saprast — par bezdelīgu ligzdiņu: kā tā namā nogāzta, kā bezdelīgas laidušās un saukušas: clgzi! un kā viņi visi sākuši dikti raudāt. Vēl sētā Janelim bijusi rokā ligzdiņa.

Ēdot un pēc tam Rūdim viss jaucas pa galvu,

*      atdzimst viens jautājums pēc otra, un viņš visu laiku skraida mātei paka) pēc izskaidrojumiem.

Kad liecinieki celšot atkal Druviņus augšā?

Nekad necelšot. Kungs tur sēšot mežu.

Atbilde Rūdim nav visai skaidra, bet tagad viņš domā par meža sēšanu. Kā to gan sēj un kas mežus sēj? Arī māte nav redzējusi mežu sējam, līdz šim audzis bez sēšanas. Bet, ja Druviņu nebūšot, kur tad uzcelšot bezdelīgu ligzdiņu? Bezdelīgas nekad vairs neejot atpakaļ izpostītā# ligzdās, tādēļ nekad nevajagot postīt. Bet ja sanākšot liecinieki ar ķekšiem un redeli un sākšot ārdīt nost jumtu? Tas nekad nebūšot, tēvs esot pagasta saimnieks, bet Druviņš kunga saimnieks.

Rūdis liekas būt ar atbildi apmierināts, lai gan nesaprot, kas pagasta saimnieks, kas kunga saimnieks, kādēļ tēvam liecinieki cēla riju un Druviņus liecinieki ārdīja nost?

Patlaban izcepti rauši. Rūdis ēd mīksto rausi un stāsta mātei, ka šorīt nav paguvuši Izstrēbt pienu no bļodas, gruži sabiruši iekšā, kad griesti lauzti augšā. Druviņu māte satrūkusies no mālu biršanas un Iespiedusi viņu cieti cieti sev padusē.

Māte aiziet aiz širmja, iznāk no turienes, acis slaucīdama un lielo tipteni rokā. Lakatu viņa sasien pilnu raušiem un saka, kad pārlaidīšot, Antiņš cūkas, tad lai abi ar Rudi aiznesot raušus Druviņu mātei.

Rūdim par to liels prieks, un viņš skrej Antiņam pretim. Ceļā viņš paveras uz Druviņu pusi, bet tur redz tikai zaļo mežu. Un viņš sāk domāt par meža sēšanu, kurš līdz šim audzis tāpat bez sēšanas. Māte sēja kāpostus no maza maza koka špilkumiņa1 uz plaukstas, tēvs sēja miežus no lielas, pītas sētuves, pakārtas kaklā, no kā gan kungs sēs mežu, kurš taču tik liels?

Un kāds gan kungs varētu izskatīties? Muižkungu gan viņš redzējis vairākas reizes, bet pašu kungu nekad. Spēcīgs gan vajag būt tāds kungs, ka viņš var aizdzīt Druviņus un spēj sēt mežu!

Bet kādēļ viņš nesēj lielajos laukos, bet mazajā laukumiņā, kuru Druviņš sev uzplēsis? Ar to meža sēšanu viņš varbūt nebūs vis tik spēcīgs.

Antiņš ar cūkām vēl Auzukalnā. I cūkas, i Antiņš bieži skatās uz māju pusi un gaida tikai uz zīmi no turienes. Tagad Antiņš pastājas tik drusku sāņus un ieurrinās, un Rukšķis, cūcene, veprēns un viss bars aizaulekšo Rūdim garām šņaukādams un urkšķēdams. Antiņš ar Rudi metas lēkšiem vien cūkām pakaļ, bet nevar tikt līdzi.

Arī tēvs jau pārnācis, bet atkal drūms un kluss kā arvien un smēķē savu pīpi. Rūdis neuzdrošinās iet tam klāt un kaut ko prasīt, lai gan gribas zināt, kas ar Druviņiem.

1 Spilkums — b|odiņa.

Antiņš uz ātru roku apēd rausi, uzstrebj putru un abi ar Rudi aiziet ar raušu lakatu. Antiņš pa ceļu prasa par ārdīšanu: vai tad patiesi noārdīts? Vai logi nav sasitušies, kad sienas noārdītas un tie vairs nav varējuši turēties? To Rūdis nezina, viņš aizskrējis agrāk projām.

Tagad zēni iet tiešām pāri gravai. Bedre jau gandrīz aizaugusi ar zāli. Pliks tikai pats iegrimušais stūris, kur redzami daži kauli. Rūdis vairākas reizes tā nedroši paskatās uz kaulu pusi, tomēr Antiņam piebilst, ka šim nemaz neesot bailes. Bet Antiņš to i nedzird; viņš domā par citām lietām.

«Bet kam tad paliks Druviņa rudzi un kartupeļi?» viņš ieprasās. «Tos Druviņš pats sējis, tos kungs nevar ņemt.»

Rūdis par to līdz šim nav domājis. Viņš pilnīgi piekrīt, ka tie pieder Druviņam pašam, viņa sēti. Kungam piederēs mežs, kad viņš to iesēs.

Izgājuši meža malai cauri pie DriKiņu lauciņiem, viņi apstājas, i nepazīst vairs veco vietu, uz kurieni viņi tik bieži nākuši. Klajumiņš tagad daudz mazāks, otra mežmale pievirzījusies daudz tuvāk; agrāk aiz ēkām to nemaz neredzēja; ēku vietā neparasts gaišums un tukšums. Palikusi tikai savā vecajā vietā akas vinde ar karājošos spaini. Agrāk viņa nemaz nekrita acīs, bet tagad taisni acu priekšā un daudz augstāka nekā senāk. Kā pasakains milzis ar melnu galvu stāv lielais mālu skurstenis ar nokvēpušo galu; milzis it kā atspiedies ar vienu roku uz istabas krāsns un ar otru uz sodrējainā rovja.

Zēni iet tuvāk. Sakņu dārziņā viņi pamana vai

rākus klienus1 plūmkociņus un dažas ābelītes. Agrāk viņi tos nebija ievērojuši un arī turpmāk tiem nepiegrieztu vērību, kamēr uz tiem neparādītos augļi. Tagad tie stāv kā atstāti sērdieņi izkaisīto lubu un kāršu vidū. Noārdītie baļķi sasviesti šā tā visapkārt ap pamatu. Grīda palikusi neaiztikta, un visas istabas lietas, kur bijušas. Arī piena bļodu ar karotēm Rūdis redz uz galda, kā šorīt palikušas.

Druviņu tēvs sēž vēl vienmēr turpat gultā un smēķē, tikai dūmu mākonis nelido viņam vairs apkārt.

Sētas vidū noliks balts zārks un tādas pat nekrāsotas kamanas. Tie laikam nolaisti no kūts augšas. Mikiņš, iesēdies kamanās, sit ar pātagu pa ilksīm un nūjo. Viņam vairs nekādu bēdu, viņš brauc. Janelis, atspiedies ar celi pie zārka, stāv tāds pat pūcīgs kā šorīt. Viņš nodūris galvu un nerunā neviena vārda. Abiem zēniem un raušu lakatam, kuru tie nolikuši uz zārka vāka, viņš neskatās ne virsū.

«Gatavais bībis!» nosaka Antiņš un iet ar raušu lakatu uz aplociņu, kur Druviņu māte ar slauceni staigā ap Zīmaļu un Raibaļu. Rūdim gribētos labprāt pabraukāties ar Mikiņu, bet viņš tomēr iet Antiņam līdzi uz aplociņu.

Druviņu māte ļoti priecīga par dāvanu. Viņa tūliņ pārnāk sētā, atraisa tipteni un saber raušus kamanās.

«Tencinait nu gan viņu māti. Lai dievs viņai par to atmaksā. Redziet, kāda mums tagad dzīve, sliktāka nekā pēdējiem čigāniem. Kaut jel atstā-

1 Klicns — tievs.

Juši uz kādām dienām kūtiņu lopiņiem par patvērumu.» Un viņa ar tipteni berzē acis.

Rūdis pa tam jau paguvis iekāpt kamanās un nosēsties pašā priekšā blakus Mikiņam. Kamēr Mikiņš ēd rausi, Rūdis saņēmis pātagu un brauc. Pie Druviņu mātes pēdējiem vārdiem viņš paveras uz kūtiņas pusi. Tur izmētātu spāru un baļķu starpā redzami mēslu guba, apgāztas siles un steliņu stabi.

Atdabūjis tipteni, Antiņš skubinās uz iešanu. Viņam šodien nav pa prātam Janelis. Ko tāds dusmojas. Vai šie vainīgi, ka kungam iznākusi taisnība.

«Bet Druviņam ari taisnība. Viņš vēl šorīt tā Izteicās, kad tēvs lasīja papīru.»

«Varbūt ari Druviņam taisnība,» Antiņš pielaiž. «Bet kādēļ tad uz mums dusmoties?»

★     ★ ★

Abi zēni nonākuši pļavā netālu no mājām un nometas zālē, rudzu ežmalā.

«Kad es būšu liels,» Antiņš pa paradumam sāk dikti domāt. «Es arī nopirkšu muižu kā Mālciemnleks. Viņš arī agrāk bijis nabags, bet strādājis par dūkuri un sapelnījis naudu.»

Rūdis pārtrauc Antiņu un ieprasās, kas dūkuris (ads esot.

«Tas tāds ūdenslīdējs: uzbāž glāžu cepuri galvā. Ieņem gumijas cauri mutē un laižas dibenā, udenī. Rauj krietnu naudu — savus rubļus trīs par stundu.» Antiņš Ruda priekšā labprāt izliekas par lielu gudrinieku un stāsta, ko saklausījies no lielajiem, bieži arī pats pielikdams, ja labi nezina.

Rūdim tāds ūdenslīdējs kaut kas jauns. Viņš redzējis zosi iebāžam galvu ūdenī, pīli duļķojamies gar kalvju saknēm zem ūdens, bet astes tām vienmēr ārā. Un tāds pat dūkuris pavisam dibenā. Ko tad tāds tur pašā dibenā darot?

«Kāds tu, Rudi, vēl muļķis! Vai tur maz visāda darba? Strādā visu, ko vien liek, kad tik labi samaksā.»

Rūdis atzīst, ka viņš vēl liels muļķis, un domā: kad viņš kādreiz tik daudz zinās kā Antiņš vai Janelis? Pēc brītiņa viņš lūdz Antiņu:

«Antiņ, nepērc vis, mīļais, Mālciemu, bet nopērc mūsu muižu un uzcel atkal Druviņus.»

«Druviņš jau tad būs miris,» Antiņš saka.

«Lai dzīvo Janelis ar Druviņu māti.»

Antiņš nekā neatsaka un domā. Rūdis atminas, ka tas uz Janeli vēl dusmīgs un priekš tā necels, un tādēļ vēl piebilst:

«Nu, ieliec Mikiņu par saimnieku.»

«To varēs gan,» Antiņš domīgi atsaka.

*     * *

Vakarā Rūdis ar māti nomazgājušies pirtī ātrāk, pirms citiem. Rūdis aizgājis laikus gulēt. Gultā viņam vēl ienāk prātā: kādēļ tad ārdīti Druviņi nost, ja arī Druviņam taisnība? Kungam taisnība, viņš grib te mežu sēt; bet arī Druviņam taisnība, viņš te sēj rudzus, stāda kartupeļus un grib dzīvot. Viņš piesauc māti un prasa tai.

«Ko tu nu, bērniņ, tik daudz par to domā. Tie vienreiz nu noplēsti un beigts. Gan Druviņš ierīkosies kur citur no jauna. Guli vien.» Un māte, nosēdusies uz gultas malas, glauda viņa vēl valganos matiņus.

«Cik taisnības ir pavisam, memmiņ?» Rūdis prasa, pieglaudis mātes otru roku sev pie krūtīm.

Māte ne uz reizi atbild, bet labu brītiņu klusē.

«Kailo patiesību dieviņš tikai vienu laidis pasaulē. Un no paša sākuma viņa tāda kaila arī staigājusi. Bet ļaudīm tas nav paticis, un viņi to sākuši ģērbt katrs savās drēbēs. Arī tagad viņa staigā viena, bet katrs to domājas tādu, kādi pats ģērbies. Un tādēļ to nevar vairs pazīt un grūti atrast…»

Rūdis domās redz kailo patiesību, redz tai bieži mainām drēbes un uz brīdi apklust.

Māte viņu pieceļ sēdus gultā un liek skaitīt vakara pātarus. Šoreiz Rūdis nesteidzās, bet tomēr viņš pāris reizes apjuka, skaitot: «Ak tēvs, tavs nabags bērniņš nāk…» Mātei bij jāpasaka priekšā.

1910. g.

SUDRABU EDŽUS DULLAIS DAUKA

Dauka piedzima jūrmalā, zvejnieka būdā. Būda atradās starp kāpām, kuru kailumu šur tur apslēpa sili ar kadiķa krūmiem. Vietvietām šo vientulību pārtrauca kāds sakropļots, izķēmots vītols.

Viņi derēja par nometni melnām vārnām, kuras tur taisīja ligzdas, dažā kokā līdz divdesmit. Dauka zināja, ka melnām vārnām garda gaļa, sevišķi jaunajām, it īpaši tad, kad tās jau gatavas kaut kuru brīdi atstāt perēkli. Tad māte viņu sūtlja izņemt vārnēnus. Dažreiz viņš pārstiepa mājup veselu maisu garda cepeša kandidatu. Tad bija zaļa dzīve, — mazās māsas sita plaukstas un lēkāja, priecādamās, ka nu uz pāris dienām tās būs paēdušas tikpat labi kā divas cūkas, kuras Dauka katru dienu ganīja jūrmalā. Kas šīm cūkām nekaitēja? Nosprāgušu zivju malā netrūka nekad, kad tikai vējš pūta no jūras puses. Un, ja arī zivju vairs nebija, tad jūras mēslos arvien šis tas atradās.

Zināms, kad tēvs bija dzīvs, tad viņiem klājās ļoti labi, visi allaž bija paēduši. No tā laika, kur tēvs vairs nepārbrauca, vajadzēja sisties gan šā, gan tā. Tīklu iegādāt vairs nevarēja, laiva arī maksāja lielu naudu, tad bija «jāliekas» uz cūkām. Cūkas ganīt gan nebija tik patīkami kā vizināties pa jūru, vienalga, vai tā mierīga vai satrakota, bet nekā darīt, jāpaciešas, kamēr būs liels, tad viņš iegādāsies laivu, tīklus un citus rīkus un brauks zvejniekiem līdzi. Bet uz jūru skatīties tas varēja, cik tīk, — varēja arī brist tajā labi tālu. Kaut jel spētu izbrist līdz tai vietai, kur debess velve nolaižas līdz ūdens līmenim, tad redzētu, kas tur īsti ir aiz viņas! Brīnums, kāpēc saule netika nekad tālāk kā līdz zināmai strīpai! — Liela lieta viņai pavirzīties taisni uz priekšu, — bet nē, jāgrimst un jāgrimst jūrā. Un ja tur kas būtu priekšā! Tā vismaz tas dzirdējis no tiem zvejnieku seniem, kas tēviem bijuši līdzi: varot braukt, cik tālu gribot, — gaiss un ūdens, bet tā strīpa priekšā, cik tālu bijusi, tik tālu paliekot.

Viņš daiittzreiz pagrozīja galvu. Ja tā būtu, kas tad saulei nevirzīties arvien tālāk? Šaubas

bieži vien uzmācās par zēnu atklātību. Kā tas var būt, ka debess izskatās tikpat tālu, cik bijusi? Tad tak viņai jākustas uz priekšu. Viņš, mazākais, tā nebija redzējis, lai gan vairāk reižu izdarījis nopietnus pētījumus, zvejniekiem dodoties uz jūru un aizvirzoties līdz pat viņai malai, gandrīz līdz līkajai svītrai. Viņiem tā kustēšoties uz priekšu, atkāpšoties un šim ne? Tie nu bija nieki! Tur kaut kam vajadzēja būt. Izprasījās tas zvejniekiem, bet tie tik paraustīja plecus, nosmējās un dažfc pat vēl uzkliedza, lai stājoties mierā ar niekiem.

Māte teica, tā esot acu apmānīšana. Kas tas ir — acu apmānīšana? Vai tā arī acu apmānīšana, ka laivas, jo tālāk tās tiek no malas, arvien jo vairāk iegrimst jūrā? Kāpēc tās nepiesmeļas pilnas un nenomurd dibenā? — Tā jau esot tā acu apmānīšana, — māte izskaidroja, — ka izliekas notiekam tā, bet patiesībā esot gluži otrādi.

—     Gluži kā acu apmānītāji, — māte sacīja.

—     Kas tas ir — acu apmānītāji?

—     Acu apmānītāji ir tie, kas apmāna acis, — māte noteikti paskaidroja.

Puika nopurināja galvu.

Māte padomāja, tad teica:

—     Acu apmānītāji ir tie, kas taisa dažādus stiķus.

Puika nogrima dziļās domās.

—             Vai tu tādus esi redzējusi? — viņš vaicāja.

—      Plekstes Pičs arī taisa tādus stiķus, ka jāsmeJas, vēderu turot un pie zemes krītot, — vai tas arī apmāna acis?

—      Kā plekšķis! — māte rāja, — tas tev acu apmānītājs. Acu apmānītājs tev rāda, kā ēd dego

šas pakulas, lai gan nav ne pakulas, ne uguns, bet vai nu gabals ga|as vai maizes.

—      Tas Jau burvis, tas jau burvis! — puika priecīgi izsaucās. — Vecā Asaciene daudz zin stāstīt par burvjiem, tie vārot bērnus, apburot par sivēniem, tā esot velna skunste.

—      Māt, — puika pēc brīža iejautājās, — kas man apmāna acis, kad es skatos uz jūru?

—     Vai es zinu, — māte atteica.

—      Bet kā tu zini, ka tā ir acu apmānīšana? — viņš noprasīja.

—      Mācītājs reiz baznīcā teica, — bet tā neesot grēcīga apmānīšana. Vai es vairs atminos, lieci mani labāk mierā, ko es zinu par tādām lietām!

Puika atkal pārdomāja.

—      Māt, — viņš jautāja, paceldams lielās, zilās un ziņkārīgās acis, — tad tā no dieva?

—     Kas no dieva?

—     Tā acu apmānī&na, kas nav grēcīga.

—      No dieva, no dieva, kā tad, — māte apstiprināja.

Puika atkal pārdomāja.

—      Vai dievs arī melo? — viņš pēc brīža jautāja.

—      Dievs? Ko tu, zēn, mels? — māte sacīja norājoši. — Dievs nekad nemelo, viņam tādi netīk.

—     Bet kāpēc viņam jāmānās?

—      Jāmānās? Dieviņš neviena nav apmānījis. Kad ziemu sāksi iet skolā, dzirdēsi, cik dievs ir labs.

—     Vai labs arī apmāna acis?

—     Vai es zinu?

—     Kāds tad bija tas acu apmānītājs, vai labs vai slikts?

—     Ne es zinu, vai viņš bija labs, ne es zinu, vai viņš bija ļauns, zinu tikai to, ka ļaudīm tīk skatīties, kad viņš tiem apmāna acis.

—     Tad ziemu es iešu skolā? — zēns atkal jautāja.

—     Jāiet jau būs, neba gribi izaugt kā slotas kāts?

—      Ko tur māca?

—     Māca lasīt un rakstīt.

—      Ko vēl?

—     Arī to, ka zeme esot apaļa kā lode.

—     Aha, apaļa! Bet tad mēs nokristu.

—     To pašu es arī saku, — māte piekrita.

—     Un acis apmānīt? To arī māca?

—     Ej tu muļķis! — māte iesaucās un aizskrēja pie sava darba. Kur viņa, nabaga sieva, lai ņemtu tik daudz laika un saprašanas atbildēt uz šādiem bērna jautājumiem.

Bet acu apmānījums tam nedeva miera. Viņš caurām dienām domāja par jūru un debess velvi, redzēja tās arī sapnī. Arvien vairāk un vairāk tas sajuta vajadzību notikt tanī vietā, kur zilais spraislis nolaidās līdz mierīgam līmenim. Miglas laikā un lietus dienās nenieka nevarēja redzēt. Pamazām viņā nogatavojās pārliecība, ka saule tāpēc vien nevar tikt tālāk, ka priekšā viņai debess. Bet, ka tur vajag notikt brīnuma lietām, to jau varēja saprast muļķis. Vai tie nebija brīnumi, ka padebeši pacēlās arvien tai pašā tālumā no malas, taisni pār to pašu strīpu, kur nolaidās saule . . . Stiprāka un allaž jo stiprāka kļuva zēnā vēlēšanās

aiztikt līdz zināmai vietai un par visu pārliecināties paša acīm, — viņam vajadzēja redzēt, no kurienes tie iesākas, kur paliek saule un vai viņa domas, ka priekšā atrodas debess, nav gluži pareizas.

Bet kur ņemt laivu? Gaidīt, kamēr pašam būs iespēja iegādāt šo tik visai vajadzīgo lietu? Māte saka, tur vajagot paiet gadiem, bet garš jau ir viens vienīgs gads, to tas zināja no piedzīvojumiem. Tagad viņš gan gluži labi neatcerējās, cik īsti garš bijis pagājušais, notecējušais, kaut arī vairs nerādoties ne uz pusi tik garš kā tas, kas vēl priekšā, tā tas šad tad dzirdējis no veciem ļaudīm … Tātad no gaidīšanas nevarēja būt ne runas. Jālūko patapināt no tuvākā kaimiņa. Dauka daudz tad arī vairs nedomāja, bet devās taisni uz kaimiņu, kura mājas atradās kādu versti. Cūkas tas atstāja savā vaļā, nebija arī ko rūpēties par to, ka tās varētu pastrādāt kādu nedarbu — kartupeļu lauki atradās aiz kāpām.

Mājās tas neatrada nevienas dzīvas dvēseles, visi kaut kur bija aizgājuši. Ja rasi uz zveju, tad no braukšanas šoreiz nebija ko domāt, ja kur citur, tad laivu varēja izlietot šim ziniskajam nolūkam arī bez atļaujas. Vai nu kaimiņš par to varēja ļaunoties, cik reižu tas no viņa tēva nebija ņēmis tīklu, kad paša atradās lāpīšanā. Vienam otram tak jāizlīdz vien esot, tā tēvs cik bieži netika runājis.

Dauka noskrēja uz jūrmalu. Tā atradās pusversti atstatu.

Sur tur uz jūras baltoja buras, citas tuvāk, citas tālāk, bet kaimiņa laiva stāvēja malā piesieta.

Par laimi tā nebija pavisam izvilkta smiltīs un apgāzta uz mutes, tad tas te būtu varējis nodarboties līdz vakaram. Viņš atraisīja laivu, kura tur stāvēja, taisni kā uz viņu gaidīdama. Par labu zīmi varēja ieskatīt arī vēl to, ka lielāko daļu laivu parasti mēdza pieslēgt ķēdē, kurpretim kaimiņš bija tik prātīgs bijis savai pielikt striķi. Airēs gan varēja būt mazliet vieglākas, bet neba tādi vien grūtumi pārvarami tam, kas izgājis sasniegt lielu mērķi? Viņš mēģināja pabīdīt laivu; no sākuma sviedri gan lija aumaļām, bet tādēļ pēc kāda stundas ceturkšņa tā svabadi līgojās uz rāmā ūdens spoguļa. Dauka no sākuma stūma savu braucamo ar stumšanu, bet, kad ūdens tapa arvien jo dziļāks, tam bija jāsāk lietot airēs. Sākot gāja, kā gāja, bet ar laiku, laivai arvien jo vairāk attālinoties no krasta, tas iemanījās it labi. Brīžiem tas airēs ievilka, lai noslaucītu sviedrus. Jo tālāk palika mala ar savām kāpām un retiem vītoliem, jo plašāk viņam tapa ap sirdi. Nekad vēl vienam tam nebija gadījies būt uz jūras, nekad tas arī nebija īsti tajā izbraukājies, izņemot tos visai retos brīžus, kur tēvs to kādreiz pavizināja gar malu. Viņš iegrūda ūdenī airi, — dibenu vairs nevarēja sasniegt. Cik tālu viņš jau atradās jūrā? Malu skaidri varēja redzēt, bet viņu būda, tā izlikās ļoti maziņa, — smieklīgi sīciņa, nevarēja ne izprast, kā tur varēja dzīvot tik lieli cilvēki kā viņa māte. Tagad gan māte bija daudz daudz mazāka par to vītolu aiz mājas, bet agrāk, tam vēl mazam zēnam esot, viņš i tēvu, i māti turēja garākus par visiem kokiem pasaulē. Kā tak tas cilvēks arvien vairāk nāk pie saprašanas. Tagad viņš zināja, ka koku

tas tāpēc vien turējis mazāku par tēvu un māti, ka uzlūkojis to no tālienes. Tālumā katra lieta izliekas maza, — tāpat kā ar to baznīcu, uz kurieni tas daudzreiz ar tēvu un māti gājis ķājām. Tu, cilvēks, eji, eji, bet baznīca kā maza, tā maza! Pamazām, gluži nemanot, tā jau tapusi lielāka, — nebūtu vēlāk caur mežu iešana, varētu redzēt, kā tā top vēl lielāka. Caur mežu izgājušiem, viņa Jau tāda kā laba māja, bet, kad tu esi ticis gluži klāt, tad redzi, ka tajā varētu sabāzt trīs līdz četras mājas … Viņš atskatījās atpakaļ, viņu būda tikko saredzama — tas tāpēc, ka esmu jau tālu no viņas nost. Viņš skatās uz priekšu — debess mala ne pa soli nav tuvāk nākusi.

Bet pacietība aug tikpat kā attālums no malas. Gan jau rāsies tuvāk i mērķis, cik ilgi tad viņš braucis? Nav ne piecas minūtes. Rasi līdz ar sauli aizkļūs līdz līkajai strīpai. Un viņš airē nepiekusis, mala vēl redzama, bet viss tur sakuŠis kopā, vairs nevar izšķirt ne būdas, ne kāpas. Sviedri tam tek ar tecēšanu, viņš ievelk atkal airēs un atlaižas atmuguriski. Cik tas labi! Laiva stāv uz vietas, pāri tiem stāv debess velve tādā pat augstumā kā arvien, bet apkārt viņiem, smagi spārnus vēdinādamas, lido kaijas. Vai viņas rasi grib redzēt, ko tas te laivā dara? Jeb vai viņas grib teikt, ko tās zln, ko tās redzējušas un katru dienu redz tur aiz noslēpumainās strīpas debess malā? Ja viņas varētu runāt un stāstīt, par kādiem brīnumiem tas tad nedzirdētu? Jeb būtu tam spārni kā šīm kaijām, kurp tas neaizlidotu! Vai viņām prieks par to, ka tam nav spārnu un viņām vienām zināms noslēpums, kuru tas izbraucis uzmeklēt, — mīkla,

kuru tas cenšas atminēt. Jeb vai tās viņu nožēlo? Velti tām viņu nožēlot, jo tam ir rokas un laiva, un divas airēs, pacietības un spēka vai cik. Viņš aizkļūs līdz viņai malai un pārliecināsies, vai zvejnieki viņam teikuši patiesību vai viņu mānījuši. Bet kamdēļ tiem viņu mānīt? Tad tur vajag būt kaut kam, ko tas nedrīkst zināt? Varbūt, ka tā būs. Vai tur daudz zivju, ko tie vieni grib sazvejot savos tīklos? Tad viņi tikpat ļauni kā Spuru Jancis, kas viņu baidīja ar pūķiem un vilkačiem, kad viņš to vedināja doties uz mežiņu, kura galotnes redzēja melnojam pāri kāpām. Viņš daudz bija dzirdējis par vilkačiem un pūķiem un gribēja tos redzēt. Devās tas viens uz mežu un atrada ne vilkačus, ne pūķus, nedz arī sumpurņus, bet zemeņu tik daudz, ka aiz tām ne paiet. Ja zvejnieki arī tādi? …

Dauka atkal ķērās pie darba, airēja atspēries, bet debess mala stāvēja, kur stāvējusi. Krastu vienmēr vēl varēja redzēt, bet izšķirt atsevišķus priekšmetus vairs gan nebija iespējams. Jāaiztiek līdz zvejniekiem! Un viņš airēja, nemaz vairs atpakaļ neskatīdamies, airēja, cik tik bija spēka mazajām rokām. Pēdīgi tas vairs nejaudāja, ievilka airēs un atkal atgāzās atmuguriski.

—      Ko tās kaijas grib? — viņš sev jautāja, raudzīdamies putnos, kas, smagi spārnus vēcinādamas, lidoja ap laivu.

—     Gluži kā pagājušā vasarā tas pelēkais putniņš kāpās, — viņš prātoja tālāk, — patek, patek, paceļas atkal spārnos, ap galvu lidodams. Kas to būtu domājis, ka tam tuvumā bērni un tas mani tik gribēja aizvilināt projām! Nez vai kaijām tik

tur nav bērni? Tur, kur debess saiet ar jūru . . . Tad ta patīkami atspiesties! Nez vai līdz vakaram sasniegšu? Būs jāgriežas atpakaļ un Jānogaida ziema. Tad jūra pārklāsies ar ledu un kājām noskriešu ar stiķi1 .

Viņš kustināja rokas, kuras tam sāka sāpēt. Nemanot acu vāki afnam aizvērās, un jaunais prātotājs aizmiga saldi saldi.

Kad uzmodās, pie debesīm jau mirdzēja zvaigznes un vienā vietā pie velves, mazliet atgāzies, spīdēja mēness. Puika uztrūkās sēdus, tā ka laiva nolīgojās.

—      Kur ta nu esmu? — viņš prātoja. — Aha! Uz jūras. Tagad jau nakts, jābrauc labāk atpakaļ, — viņš nosprieda un pakampa airēs. Bet uz kuru pusi brauks? Viņš padomāja kādu brīdi un nosprieda, ka labāk airēt taisni pretim mēnesim.

Airēja, airēja, bet no malas ne vēsts.

—      Kā būtu, ja nakti pārgulētu uz jūras? Rītā redzēšu krastu un aizraušos ar vienu rāvienu.

Dauka ievilka airēs un sēdēja. Jūras līmenis stāvēja rāms, dziļi dibenā spīdēja otrs mēness, šur tur pa virsu pamirdzēja, nozalgojās, aizvizēja. Vietvietām kaut kas nokustējās, noplunkšēja un nošļācās.

—      Zivis, — Dauka nosprieda, — rīt būs laba zveja.

Pēdējo teikumu tas bieži bija dzirdējis no tēva. Kaut kur tālumā atkal kas tā kā noklabēja un iešļācās. Viņš sāka klausīties. Skaidri, kā kad airētu. Un airēja arī, gaiši tas izšķīra airēs dobjos

1 Ar stiķi — ar joni.

klaudzienus gar laivas malām un ūdens šļakstēšanu. Starp mēnesi un sevi tas ari šķitās redzam kaut ko baltu. Tas varēja būt kāds zvejnieks, kas atgriezās no zvejas. Laiva nāca arvien tuvāk, taisni viņam virsū.

—     EjI — kāds iesaucās.

Dauka saķēra airēs un sāka strādāt. Viņu piepeši bija sagrābušas bailes par to atbildību, kādu sev uzkrāvis, ņemot otra laivu.

—     Ēj! — kāds nostiepa gari gari.

Dauka apstājās airēt, jo manīja, ka nebūs izbēdzējs.

Pēdīgi abas laivas stāvēja viena otrai līdzās.

—      Tas jau Dauka! — balss iesaucās. — Ko tad tu te dari uz jūras? Un kam tā laiva? Zvīņa? Kur tad pats? Nebūs tak iekritis un noslīcis? Jeb tu uz savu roku? Nu, tad gan esi liels nedarbis, dabūsi tagad suku no mātes. Airē tik man līdzi, ja Zvīnis neredzēs, būs labi, redzēs — nu, tad sargi savu ādu.

Balles iedeva zēnam spēkus, dūšīgi tas airēja vecajam zvejniekam līdzi, cilādams alres kā kaija spārnus.

—      Nav ko teikt-, esi dūšīgs puika, — vecis pārtrauca klusumu, — iznāks no tevis dienās krietns jūrnieks. Bet kas tevi vienu dzina jūrā un turklāt naktī?

—     Izbraucu jau dienā, — zēns atbildēja.

—     Kurp tad gribi braukt? — vecais vaicāja.

—      Turp, kur debess savienojas ar zemi, — puika vaļsirdīgi izskaidroja, — gribēju zināt, kā tur izskatās.

—     Vari braukt visu mūžu, nesasniegsi ne

kad, — vecais sacīja. — Esmu izbraukājis savās jaunās dienās jūru jūras un mūžam redzējis savā priekšā debesi un zemi saejam kopā tai pašā tālumā.

—     Aha! To nu gan neiestāstīsi.

—     Gan pats piedzīvosi, ka man taisnība.

—     To gribu redzēt. Kad būs ziema jūra pārsals, tad aizskriešu kājām.

—     Kad dabūsi vezmu žagaru, tad gan tev pārskries griba uz brīnumiem. Jūra nav zeme, var uznākt nestunda negaidot. Tagad viņa rāma, bet cik ilgi? Droši varu teikt, ka nepaies ne divi stundas, kad viņa stāvēs baltās putās. Pateikšu mātei, — vecais biedināja, — lai uzlūko labi, neba mazums tādu vīru aizgājis bojā.

—     Kas tad par to, ka jūra stāvēs putās? Tad ta izšūpošanās.

—     Izšūpošanās tad izšūpošanās, par to nav vārdam vietas, — vecais piekrita, — tūliņ redzams, ka būsi dūšīgs jūrnieks.

—     Nu ka, nu ka būšu jūrnieks. Bet kā būtu, ja tu mani kādreiz ņemtu līdzi līdz debess malai?

Vecais nosmējās un sevī kaut ko norūca.

—     Tu gribi visu zināt, bet tas nav labi, — viņš sacīja. — Vai zini pasaku par ķēniņa dēlu?

—      Pasaku zina daudz; Asaciene, kad ziemas vakaros nāk pie mātes vērpt, piestāsta pilnu istabu, arī par ķēniņa dēlu, bet, ja tev ir vēl kāda par ķēniņa dēlu, tad izstāsti.

—     Bija ķēniņa dēls, — vecais iesāka.

—     Vai tas, kas apprecēja to noburto princesi?

—     Kad gribi dzirdēt, tad nemaisies starpā. Stāstīšu tev vairāk par pamācību nekā par patiku.

Tātad, bija reiz ķēniņa dēls. Netrūka tam nenieka, dzīvoja zelta pilī, logi bija no dimanta, stenderi un palodas dārgu akmeņu. Pilī bija istabu vai cik, nepatika dzīvot vienā, varēja kavēties citā. Sulaiņu, kur tik paspēra soli; varēja ēst un dzert, kas sirdij tika, vīnā vai mazgāties. Apkārt dārzi vien, puķes tās skaistākās, kādas tik pasaulē, kā jau ķēniņa dēlam. Izceļoja tas zemju zemes, izbraukāja lielas upes un jūras, gribēja tas visu redzēt, visu zināt. Pēdīgi vairs nenieka nebija, ko vēl nebija redzējis, no kā nebija dzirdējis. Nepatika tam vairs pilī, bija, redzams, tapusi par mazu, nepatika ēnainos dārzos — visur maz telpas, viss niecīgs, nepatīkams. Gāja tas vēlreiz apceļot visu pasauli, pārbrauca mājās slims, dzīvi apnicis. Gribēja daudz ko zināt, bet trūka ko aplūkot. Tapa ar katru dienu vārgāks. Ķēniņš ne ēst vairs, nekā, — apsolīja apbērt ar zeltu to, kas dēlu izdziedēs. Sanāca dakteri no malu malām, zāļoja viens šā, otrs tā, bet dēls arvien sliktāks un sliktāks. Ķēniņš noskuma pārlieku, redzēdams vienīgo dēlu nāvei pretim ejam. Te nez kur radies, kur ne, vecis, noskrandājies, basām kājām, lai laižot šo pie ķēniņa. Šis nu izstāstīja, ka nez kādā tur zemē esot kalns un tā kalna galā mežs. Kas tai mežā varot ietikt, topot vesels uzreiz no tās slimības. Bet katram tur jāejot paša kājām. Kalns gan esot stāvs, bet par to nekas. Aizgāja ķēniņa dēls kalnu ar brīnuma mežu uzmeklēt. Atrada visu, kā vecais bija teicis, un sāka kāpt kalnā. Kāpa, kāpa, bet kalns priekšā tikpat augsts, kā bijis, un mežs ne par soli tuvāk. Atskatījās ķēniņa dēls un tikko nenokrita, tā tam noreiba galva no lielā augstuma, kur bija uzvir-

zljies. Apakšā nekā saredzēt, migla vien. Nekā darīt, ne velti mežs tāds brīnišķīgs, kur to tik viegli sasniegsi. Kāpa atkal, jau gluži vesels un spirgts, bet mežs — kā bijis! Noplēsa tas pēdīgi i apavus, saskrambāja un sadurstīja kājas, no visa tā nekā nemanīdams, un kāpa un kāpa. Pēdīgi tas apsēdās atpūsties.

—      Tagad tu esi vesels un vari iet uz mājām, — kāds aiz muguras sacīja.

Princis atskatījās, — skrandainais vecis.

—     Atpakaļ vairs neiešu, — ķēniņa dēls atbildēja, — man jāsasniedz priekšā tas mežs.

—     Tā tu nesasniegsi, — vecis sacīja.

—      Bet es gribu! — princis pastāvēja. — Tur kaut kam vajag slēpties, ko vēl neviens cilvēks nav redzējis.

—      Tur tev taisnība, — vecais atteica, — to neviens cilvēks nav redzējis. Bet augšā tev netikt, jo nu esi vesels — tagad tu zini, ka ir kaut kas, kā neesi redzējis, garlaicība tevis vairs nemocīs.

—     Bet ilgošanās! — izsaucās princis.

—     Tad vari teikties laimīgs, — atteica vecais.

—     Ja nezinu, kas tanī mežā, tad nevaru vairs laimīgs būt, — princis atbildējis un ļoti lūdzies, lai šo novedot uz mežu.

Vecis nopūties un arī aizvedis.

Mežs bijis pēc daždien meža.

Princis domājis nez ko ieraudzīt un atdūries kailā sievietē. Viņa bijusi ne nejauka, ne arī jauka, bet kaila un veca.

—      Tā jau kailā un vecā patiesība! — princis izsaucies.

—     Pareizi, — vecis atbildējis, — tā viņa lr, — un pazudis.

No tās dienas princim viss apriebies, un reiz to atraduši pie pils ar sadragātiem kauliem zemē guļam. Bijis nolēcis no augstākā torņa un nosities.

—     Nosities?! — Dauka izsaucās. — Par ko?

—     Tāpēc, ka redzējis, ka nav vērts pasaulē dzīvot.

—     Vai tu tā neredzi? — zēns jautāja.

—     Tā tik ir pasaka, — vecais izskaidroja,

—      bet viņa tev var noderēt. Nav labi, kad visu grib zināt. Lai gan neesi princis, bet iziet tev varētu plāni jau tagad, ja es nebūtu tev uzbraucis. Vai nedzirdi tālumā šņācam?

Zēns klausījās. Tiešām šņāca. Tā bija jūra, to viņš zināja, neba tā to darīja pirmo reizi! Viņa nāca ar vēju un viļņiem.

—     Bet mēs par laimi esam drošībā, — vecais piemetināja. Viņš vēl ko gribēja teikt, bet apklusa un piegrūda Daukam.

—     Tur jau Zvīnis stāv, — viņš čukstēja,

—     kad tik tev nu izietu labi.

Viņi izlēca malā. Dauka gribēja piesiet laivu, bet Zvīnis tam izrāva striķi, nogrūzdams viņu sānis, tā ka puika tikko spēja noturēties kājās.

—     Tad tu tas laivas zaglis? — zvejnieks šņāca, laivu vilkdams malā, — tad tevis dēļ man jāstāv še visu pēcpusdienu? Nu cilvēks nebūs vairs ne par savu īpašumu drošs . .. Paga, putniņ, ja māte taupa priekš tevis žagarus, tos netaupīs tavs aizbildnis. Rītu sagaidiet mūs.

—     Mūc uz māju, — vecais pačukstēja.

Dauka aizgāja. Kad viņš ienāca būdā, māte jau

gulēja. Noģērbies tas līda savā migā, aizkrāsnē.

—      Vai tu tas, Dauka? — māte jautāja uzmodusies. — Kur tu biji tik ilgi?

—     Biju uz jūras.

—     Viens?!

—     Andža tēvs arī bija.

Māte vairs nejautāja, bija rasi atkal aizmigusi. Arī no viņa daba prasīja savu tiesu. Sapnī tam rādījās kailā, vecā patiesība. Viņa izskatījās gluži pēc Skudras Kačas. Un auksta viņa arī likās, kā ledus blāķis. Un šādas vecenes dēļ ķēniņa dēls kāpa tik augstu kalnā! Bet tā tikai esot pasaka. Andža tēvs teica.

Otrā rītā Zvīnis ar aizbildni bija klāt.

—     Kas ir, mās? — aizbildnis iesāka, sabāzis rokas bikšu kabatās un nodūris acis. — Kam tu palaid savu dēlu uz nedarbiem?

—     Ko ta viņš padarījis! — māte sabijusies izsaucās.

Uz viņu brālis atstāja visai lielu iespaidu tāpat kā katrs vīrietis, kas savam ģīmim mēģināja piešķirt svarīgumu un tādā pat lomā lūkoja iecelt arī balsi. Pavērusies sejā vēl Zvīnim, tā pavisam pārbijās.

—      Diez ko nu būsi izdarījis! — viņa iekliedzās un, dūri sakniebusi, pāris reizes iespēra zēnam, kas turpat stāvēja durvju priekšā, kur šī saruna notika, pa degunu un kaklu.

Puika iestreipuļoja kaktā starp istabiņu un aizgaldiņu, kur ziemā turēja sivēnu, un, degunu sakampis, lielām, zilām acīm noskatījās mātē.

—      Tas nav nekas! — Zvīnis apvainots kodīgi vilka, — ar tādu vajag gluži citādi, tam āda jāpārvelk pār acīm.

—      Vai tas dzirdēts — ņemt otra laivu un braukt jūrā! — aizbildnis rāja, vēl allaž acis nodūris un turēdams rokas kabatās.

—      Tu vairs neesi drošs par savu īpašumu, — Zvīnis žēlojās.

—     Vai dzirdi? — brālis noprasīja.

Māte sasita rokas.

—     Tāds tev pa nakti var aizbraukt zirgu no kroga! — kaimiņš sūrojās.

—      Vai dzirdi, mās, zirgu no kroga, — brālis atkārtoja.

—      Un tad jau no staļļa izvest tādam nieka lieta! — Zvīnis turpināja.

—     Vai dzirdi — nieka lieta.

Māte iesāka raudāt.

—      Tādam ceļš uz Sibiriju vaļā kā veprim uz aizgaldu, — Zvīnis ņēmās tālāk, — tāpēc ādu pār acīm, vai es meklēšu savu taisnību citādā ceļā.

Māte raudāja, rokas lauzīdama, bet Dauka izbrīnījies skatījās un klausījās.

—     Tad jau būs jāiet pēc žagariem, — sacīja aizbildnis.

—      Vai tad, kaimiņ, aizmirsāt, ka atnesu veselu klēpi? — Zvīnis smīnēja.

Viņš aizgāja aiz stūra un atnesa lielu sauju bērza žagaru. Aizbildnis izlasīja, kuri pēc viņa prāta likās lokanāki un sīkāki, piegāja puikam, sakampa viņu pie apkakles un uzbļāva, lai velkot zemē bikses.

Dauka paskatījās mātē.

—      Velc, kad krusttēvs liek, — tā raudādama pavēlēja.

—      Kas no tevis citādi iznāks? Zirgu zaglis, slepkava.

Puika paklausīja.

—      Nāc, kaimiņ, paturi, — aizbildnis uzaicināja, — te vajag divu, kā smejas, pie vepra kaušanas.

Abi tēviņi ņēmās ar pēršanu. Dauka turējās, zobus sakodis, viņš bija vairāk izbrīnījies nekā pārbijies.

—     Tā nav nekā! — kaimiņš sacīja, redzēdams, ka puika nemaz neraud, — tam ir iekšā niķis, tādam āda citādi velkama pār acīm.

Viņš izrāva aizbildnim žagaru sauju un sāka apstrādāt puiku savukārt. Dauka pēdīgi iesāka vaidēt.

—      Lūk, kā per blēžus, — nezvēra Zvīnis lielījās, nomezdams žagarus. — Domāju, ka tagad tev griba pārgājusi uz citu laivām. Tagad, māt, esi droša, viens zirgu zaglis būs mazāk.

Zvīnis aizgāja, bet aizbildnis palika. Dauka ar mokām uzcēlās, ar vēl lielākām ievilkās istabā un nokrita aizkrāsnē uz savām cisām.

—     Ka tik to puiku nebūsiet nosituši, — māte vaimanāja. — Ak tas Zvīnis, ak tas zvērs, ņēma tak pastāvīgi no nelaiķa tīklus. Kad tik nebūs puiku nositis!

—     Nebēdā, — brālis mierināja, — mūs slānīja citādi, dažreiz dienām vajadzēja nogulēt. Un vai neesam cilvēki?

Viņam pa daļai bija taisnība, jo Dauka nemira vis. Viņš tikai sagulēja vairākas nedēļas bez

jēgas, tad vēl kādas nedēļas un vēl un bija atkaЈ gluži sveiks un vesels.

Ziemā Dauku nodeva skolā. Lasīt viņu māte cik necik jau bija iemācījusi. Skola atradās verstis četras. Dauka, iegājis bērnu audzinātavā, apstājās aiz brīnumiem, jo istaba tam likās vismaz divreiz tik liela kā viņu būda līdz ar sivēnu aizgaldu kopā. Kamēr viņiem bija tik viens logs uz kāpu pusi un tas pats ziemā pa pusei aizbāzts ar tēva kažoku, tikmēr še tam rēgojās pretim veseli trīs, pa vienam katrā sienā, ceturto, kā Dauka to vēroja, par veselu sienu nevarēja skaitīt, jo tajā bija divas durvis, vienas, kas veda no āra, un otras, kas veda tai istabiņā, no kuras raudzījās sieviete ar nesukātu galvu un bērnu pie krūts. Aiz soliem, kas še stāvēja rindā gluži kā baznīcā, sēdēja uz galda, kājas krustiem salicis, pats skolotājs un ar visu sava amata cienību noskatījās viņos no savas augstības. Lielās, apaļās brilles uz pieres uzstūmis un nolicis lāpāmās bikses ar ielāpā iesprausto adatu sev līdzās, skolotājs nolaida zeķēm apautās kājas gandrīz līdz pašai grīdai un pārbraucīja ar platu rupjo roku stipri attīstīto smakru, kuru pušķoja pareti bārdas rugāji, pusmelni, pusbalti, gluži kā viņa nelaiķa tēvam ziepēm piekultās spuras, kad viņš tām svētdienas rītos lika klāt skutula1 zobus.

—      Labdien, cienījams skolas kungs, — māte sveicināja paklanīdamās un, iedama tuvāk, stūma dēlu uz priekšu, — atvedu jums ko sukāt vienu palaidni.

1 Skutuls — bārdas nazis.

Tuvāk piegājis, Dauka ievēroja, ka cienījamam skolas kungam viena acs balta un kreisās kājas īkšķis, ar lielu, liku nagu zeķes purnam izplēŠis caurumu, it kā noskumis lūkojās grīdā … Māte piebīdīja zēnu gluži klāt. Skolas kungs nokāsējās, aizlicis mutei priekšā roku, tad nožāvājās, parādīdams Daukam visus augšējos zobus, caurus un izpuvušus, un nolaidās no galda pavisam. Tagad zēns redzēja, ka viņš ar vienu kāju kliboja.

—     Siev, svārkus! — skolotājs sauca.

Sieva iznesa svārkus, skatīdamās Daukas mātē, kā kad gribētu to acīm aprīt. Pats, paņēmis un uzvilcis prasīto drēbju gabalu, negrieza uz sievu vairs nekādas vērības, bet, balto aci pastūrējis uz zēna pusi, lika tam priekšā jautājumu:

—     Cik vecs tu esi?

—      Nu jau palika rudenī astoņi gadi, — māte stājās viņa vietā, — rasi par jaunu vēl būtu, bet ko tu lai dari, atraitnes cilvēks, viena esmu, nevaru valdīt, lai mācās jau pie laika. Tik, lūdzami, žagaru nežēlojiet.

—     Māk lasīt?

—      Kaut cik jau prata gan, ja tik nebūs pa to vasaru aizmirsis.

—     Krietns zēns! Bet māki zvejot?

—      Kur nu vēl no zvejošanas, — māte iekrita starpā, — ir jau vēl mazs.

—      Ir jau diezgan liels, — atskanēja no viņas istabas, — kā Zivastes puika — cik tam, Jēc, gadu? — arī astoņi — iet jau lielajiem līdzi, vēl aizvakar atnesa veselu kuli plekstu, neba skolotājam, saka, esot viegli, lai ņemot par pūliņiem, atmaksāt jau, saka, tā kā tā nespējot.

Dauka redzēja, ka mātei šis paziņojums ķērās pie sirds, tāpēc, gribēdams to aizbildināt, izsaucās, rādīdams cienījamam skolas kungam ar pirkstu:

—     Kad būšu liels, dabūsi no manis simt rubju!

—      Vai, Daucīt, kā nu tā vari runāt uz skolas kungu, — māte norāja. — Gan jau atnesīšu i es savu tiesu zivju, kad tik gadīsies; tik jūs, kungs, māciet viņu labi un nežēlojiet žagaru . ..

Dauka sāka iet skolā. Soli bija pilni bērnu, visiem sarkani ģīmji un zili deguni, bet rokas sabāztas kabatās. Tagad zēns ievēroja, ka istabai pakši bija cauri un caur tiem vilka tāds vējš pa grīdu, gar sienām un griestiem kā kroga stadulā. Kakti bija balti apsaluši, nosarmojuši, bet uz visām rūtīm puķes, ka tika redzēt, — tādas slaikas, līkumainas un kuplas, prieks skatīties.

—     Nu, bērni, tagad ņemiet rokā tāpeles, — skolotājs pavēlēja, klibodams tiem priekšā no vienas malas istabai uz otru.

Dauka veikli paņēma tāfeli un grifeli un nenogaidījis sāka zīmēt tādas puķes, kādas sals tam tēloja priekšā uz loga rūtīm.

Skolotājs paņēma krītu sastingušajos pirkstos un, sienas tāfelei trūkstot, zīmēja burtu «A» turpat uz sienas blakus logam.

—             Tagad, bērni, uzmaniet! — viņš uzsauca.

—     Šo burtu atminēt nav grūti, viņš izskatās, gluži kā kad piedzēris streipuļo, un sauc to «A». Klusu, sivēni!… Atkārtojiet: A! a! a! Tā! Tagad gripeles pirkstos un rakstīt!

Dauka paskatījās uz vienu un otru un sāka zīmēt, kā piedzēris kad streipuļo. Pa tam skolas

kungs nosēdās uz galda skolēnu priekšā, pavilka kājas sev apakšā un sāka pirmai šķirai kaut ko stāstīt.

—     Ko Zauls darīja? — Dauka dzirdēja jautājam.

Kad neviens nemācēja atbildēt, viņš pats tiem izskaidroja:

—     Zauls no dusmām šņāca!

—     Zauls no dusmām šņāca! — skolēni sauca vienā balsī.

—     Tā, labi, — skolotājs uzslavēja, — Zauls šņāca. Bet kas no jums var teikt, kā viņš šņāca? — tas turpināja, aplaizdams gar bērniem redzīgo aci.

Vispārējs klusums.

Neviens nezināja.

—     Zauls šņāca tā, — viņš pats izskaidroja,

—     uzmaniet!… viņš šņāca, lūk, tā . . .

Te skolmeistars saspieda ar pirkstu vienu nāsi, paliecās uz to pašu pusi un laida caur brīvo nāsi tādu skaņu, kas tiešām izklausījās pēc šņākšanas, bet tādas, kādu Dauka reiz dzirdēja nākam no kalēja plēšām.

—     Vai zeme ir apaļa kā lode? — kāda balss iztraucēja pēc šāda tik uzskatāma pierādījuma iestājušos klusumu.

Piepeši visa klase sāka smieties un sacēla tādu troksni, ka Daukam vai auŠis bija jātur ciet. So troksni pārspēja skolas kunga bļaušana.

—     Mierā, vepri! — viņš kliedza zils melns.

—     Kurš tas gudrinieks bija?

—     Dullais Dauka! Dullais Dauka! — citi pasteidzās paziņot.

—     Siev, stirnas kāju! — saniknotais skolotājs sauca.

Ienāca sieva ar izpūrušiem matiem.

—     Šoreiz to vari sūtīt pašūpot bērnu, — viņa tam ieteica, — man jāiziet.

Vīrs bija ar mieru, bet tomēr, pieklibojis Daukam, sapurināja to pie ausīm, pamācīdams:

—     Neesi tik gudrs, neesi tik gudrs!

Otrā dienā uz sienas uzzīmēja «B».

—     Kā šo burtu sauc? — bērniem vaicāja.

Kad neviens nezināja, tiem izskaidroja, ka tas

esot «B» un viņu ļoti viegli paturēt prātā, jo izskatoties pēc kliņģera.

Kad tāfeles jau bija pierakstītas, skolēnu darbus pārlūkoja.

—     Kā sauc šo burtu? — vaicāja.

Skolēni atbildēja vienā balsī.

—      Pēc kā viņš izskatās?

—     Pēc žīda beigeļa1 , pēc žīda beigeļa! — bērni kliedza, no soliem vai palēkdamies.

—      Pēc kliņģera, muļķi, pēc kliņģera! — skolotājs atkārtoja izskaidrojumu. — Neesat kliņģeri redzējuši?

—     Esmu, esmu! — viens iesaucās, uzlēkdams no sola un nolaizīdams tāfeli.

—      Griģelis rasi redzējis, — atsaucās citi,

—     bet mēs ne.

—     Nu, tad ziniet, muļķi, ka kliņģeris izskatās pēc burta «B» … Bet kas tev par burtiem? — skolotājs jautāja, paņemdams Daukas tāfeli.

—     Tās ir vistas kājas, ne burti.

1 Beiģelis — žargonā kliņģera nosaukums.

Daukam vareni ķērās pie sirds šāds nonicinājums, un, gribēdams skolotāja atzinību atkal nostādīt uz īstā ceļa un atminēdamies, ka tas par Zaula šņākšanu citus bija uzslavējis, viņš piespieda vienu nāsi un šņāca caur svabado tā, ka zirneklis pie sienas, neraugoties uz sastingušajām kājām, turēja par prātīgāku doties lapās.

Cienījamam skolas kungam ģīmja pantus savilka krampji. Visā klasē atkal sacēlās smiekli uu troksnis, ka pat zirneklis vairs nevarēja noturēties kājās, bet nogāzās no sienas un, nostājies atkal uz visām astoņām, metās uz istabas stūri, ko nagi nesa.

—     A, brāl, — skolmeistars kliedza, — tu man tāds makars? Siev, stirnas kāju!

Zēns no brīnumiem apstulba, bet, iekāms paguva atjēgties, jau citi skolēni to bija uzstiepuši uz sola un «madama» uzskaitīja desmit.

Kādu dienu skolotājs, paņēmis kādu grāmatiņu, nosēdās savā vietā uz galda un, pavilcis kājas sev apakšā, svarīgi noskatījās Daukā, veselo aci piemiedzis, bet balto gluži aizmiedzis. Viņš pašķirstīja, pabraukāja zodu ar retām spurām un sāka, bērnus vispirms pamudinājis uzmanīgi klausīties, lasīt:

—     Zeme ir apaļa kā lode.

Dauka apstulba. Tad tak tiešām!

—      Viņa griežas ap sevi un ap sauli, — tas turpināja, bieži ņemdams ar veselo aci Dauku «uz grauda», it kā rādīdams, ka tas uz zēna jautājumu nav atbildējis ne aiz nezināšanas, bet ka šāda jautāšana tam bijusi par lielu apvainojumu.

Dauka piegrūda biedram pie sāniem.

—     Vai tu esi redzējis, kā zeme griežas ap sauli, kā to skolas kungs saka? — viņš jautāja.

—     Neesmu, — biedrs atbildēja.

—     Tad tas cits nekas nevar būt kā skaidri meli, — viņš nosprieda un sāka biedram pierādīt, ka saule ejot pār zemi, Jo acīm neticēt tak nevarot; bet skolotājs jau bija dzirdējis piezīmi par melošanu un kliedza:

—     Kas par meliem? Kuri meli?

—* Nu tie, ka zeme griežoties ap sauli, — Dauka vientiesīgi atteica, — es tak skaidri pats savām acīm redzu, ka zeme stāv mierā, bet saule pati iet.

Skolotājs nometa grāmatiņu uz galda, piesteidzās Daukam un, satvēris to pie auss, izvilka no sola un kliedza pēc sievas, lai nesot stirnas kāju. Dauku atkal nomizoja, skolotājam atkārtojot:

—     Tici, nelieti, tici! — Bet pēdējais, lai paturētu savu autoritati un pierādītu, ka zeme tiešām griežas ap sauli, atkal uzkāpa savos augstumos un, izgludinājis grāmatiņai lapas, turpināja lasīšanu. Dauka, pārciezdams svelošās sāpes, daudz tur nesaprata, atminējās vēl tikai to, ka to varot redzēt uz jūras.

—     Tagad salst, — viņš prātoja, — kādu svētdienu būs jāiet skatīties. Kas tad, aizmetīšos ar stiķi, tad redzēsim, kam taisnība … Bet ja tā patiesi grieztos? — Viņš iesmējās … — Tad mēs visi nokristu kā zvirbulēni no jumta.

Un nosmējās par savu taisnību, tā ka skolotājs jau atkal sāka griezt uz viņu veselo aci, bet biedri to iesaukāja par dullo Dauku, kas reiz nozadzis zvejniekam laivu, lai redzētu, kur zemei mala.

—     Kā viņi to zin? — zēns prātoja. — Un par sukām arī! Būs rasi Zvīnis pats izstāstījis.

Sestdien, Daukam pārnākot mājā, māte tam jautāja, vai pērienu arī dabūjis.

—     Tu domā, ka ne? Nomizoja trīs reizes.

—      Par ko tad tevi mizoja? — māte prasīja.

—     Rasi par to, ka skolas kungs melo, — puika prātoja.

—     Nu, sāc man tik muldēt niekus, — māte draudēja. — Kad dabūs zināt krusttēvs, nomizos atkal nežēlīgi. Ak, es nabaga atraitne, kur ņemšu taisnību, kur patiesību!

—      Patiesība ir kaila un veca kā Skudras Kača, — zēns izskaidroja, rasi gribēdams pierādīt mātei, ka pēc šīs lietas nav vērts tik ļoti ilgoties.

Tikai jūra nemaz negribēja aizsalt. Puika skrēja uz turieni katru sestdienu, bet viņa — kā stāvēja vaļā, tā stāvēja. Un nedēļas steidzās. Dauka katru pirmdienu gāja uz skolu, klasē sēdēja mazāk, bet vairāk laiku pavadīja pa skolotāja guļamistabu un virtuvi, gan šūpodams bērnu, gan kasīdams kartupeļus.

Kādu pirmdienas rītu, jau labi uz pavasara pusi, aizbildnis ienāca istabā. Padevis labu rītu un nosēdies pie loga, viņš sabāza rokas kabatās un, acis nodūris, skatījās plānā.

—     Saki jel, ko tad tu pa visu šo garo ziemu iemācījies skolā? — tas jautāja taisni zēnam.

—     Tiesa, tiesa, — māte pabalstīja brāli, — ko tu esi iemācījies? Neba velti sūtīju, — māte nopūtās, atspiedusi vaigu rokā un rokas elkoni otras rokas delnā.

—     Kas man tur bija ko iemācīties? — atbil

dēja puika. — Bērnu šūpo skolā gluži tāpat kā citur, virtuvi tāpat mēž, spaiņus un katliņus arī neberž citādi: ja esmu mācījies, tad tikai, kā izskalot bērnam drānas.

—            Nu, bet no gudrībām, — aizbildnis jautāja,

—     ko no tām esi mantojis?

—     Kas tur ko iemantot! — Dauka atmeta ar roku. — Rasi, ja māte būtu aiznesusi kādu ķoci* mencu vai plekstu, tad dabūtu zināt visu, kā ir, bet tā? … — viņš otrreiz atmeta ar roku.

—     Neba skolotājs melos, — māte iesaucās.

—     To tak pats savām acīm varu redzēt, ka zeme negriežas! — Dauka izsaucās.

—     Tā jau gan šos laikos tie skolotie melš, ka griežoties, — aizbildnis apliecināja. — Bet kas tad no klibā skrodera par skolotu vīru, ja jau grib zināt visu patiesību, kā īsti ir, tad jau varētu paprasīt mācītājam, tas droši zinās un arī pateiks taisnību, jo tādi vīri nemelo!

—     Aha! — Dauka izsaucās, — tādi vīri nemelo!

—     Nu ja, lai nu paliek mācītājs, — aizbildnis uzņēma citu valodu, — kad jau tur skolā tev tik liek auklēt bērnu un darīt kalpones darbus vien, tad tu labāk vairs uz turieni neiesi.

—     Nez vai nederētu nodot amatā, — aizbildnis pēc brīža sacīja.

—      Laivas un tīklu jūs tā kā tā tik viegli neiegādāsiet, būs jāiet pie otra par strādnieku, — tad jau labāk amatā; būs, kad gadus izstāvēs, pats savs kungs.

1 Ķocls — no kārkliem vai skaliem pits kurvītis.

—            Kā brālis zina, tā lai dara, — māte sacīja,

—     lai iet arī labāk par amatnieku.

Tātad Dauka uz skolu vairs negāja.

—     Vai tad uz baznīcu, māt, nekad vairs neiesim? — viņš kādu dienu iejautājās. — Neba dzīvosim kā skaidri pagāni?

Šos vārdus tas daudzreiz bija dzirdējis no tēva. Māte viņā noskatījās kā brīnīdamās.

—     Top jau prātīgs kā liels cilvēks, — tā sevī nosprieda, bet dēlam nekā neatbildēja.

—     Ja tev būtu kažoks, — māte sacīja nākamās svētdienas rītā, — tad jau varētu iet uz baznīcu. Ja gribi vilkt tēva puskažoku, tas iesim, es arī neesmu iJgi bijusi, bet tas tev vilksies pa zemi.

—     Par to nekas, — Dauka sacīja, bet pār ģīmi tam pārvilkās kā saules stars. — Andža tēvam kažoks arvien velkas pa zemi.

Un tātad viņš nomazgājās, apvilka mugurā tēva kažoku un gāja ar māti uz baznīcu. Verstīm tālu aiz kāpām izpletās vientulīgs, balts klajums. Tās bija jūrmalas lankas, kas citā gadalaikā viļņojās raibām puķēm un izplatīja saldu smaržu. Tagad tomēr šie citkārt tūkstošiem bišu apdzīvotie plašumi gulēja kā nomiruši, valdot vispār dziļam klusumam. Šur tur tik reizēm aizlaidās, zemu zemu lidodama, kāda vārna, šad tad tikai pēc gariem starpbrīžiem auŠis sasniedza viņas vienmuļīgā, sērā ķērkšana. — Dauka lika skatieniem aizlidot līdz pat apvāršņa malai. Vietām tikai lielā sniega plašumā melnoja mazs melnumiņš — zvejnieku būdas vai jūrnieku mājas. Pa reizei debess malā parādījās i tādi melnumiņi, kas kustējās uz priekšu un, nākdami tuvāk, tapa jo lielāki. Tie

bija vai nu baznīcēni, vai arī uzpircēji, kas veda zivis. Taisni priekšā, uz kurieni ceļš veda, pacēlās pret apvāršņa malu spraunītis1 . Kažoku plati vaļā un cepuri labi pakausī — Dauka soļoja mātei līdzās liela cilvēka soļiem, nebēdādams, ka mantojums no tēva tam svarīgi vien nospieda plecus. Nosarkušiem vaigiem un galvu augstu pacēlis, viņš aplūkoja sniega vilnainē ietīto pasauli savā priekšā. Jo tālāk viņi gāja, jo vairāk sāka pārvērsties skats. Šur tur, sniega neapklāti, stāvēja jau kadiķi, apkārt zaķu nomīdīti no vietas. No viena krūma tiem gandrīz vai no kāju apakšas pacēlās liels leitāns un, pārlicis auŠis pār muguru, laida ļekas vaļā uz kāpu pusi.

—            Vai tu redzi, kāds zaķis! — māte iesaucās.

—     Tad ta aizskrien cepetis!

Dauka paskatījās mātē un jautāja, vai tālu vēl ko iet līdz baznīcai un vai ziemu ceļš vedot turp caur mežu.

—     Caur mežu, caur mežu, — atteica māte.

Jo tuvāk tie mežam nāca, jo vairāk kažoks zēnam novilka plecus, bet viņš saņēmās par jaunu — neba liels tas upuris, kuru nesa patiesībai par godu. Viņš bija pārliecināts, ka mācītājs tam izteiks visu, kā ir.

Pēdīgi tie mežam bija gluži tuvu. Tur tas stāvēja, stiepdams stīvās galotnes aukstā, skaidrā dzidrumā; pie kājām viļņiem līdzīgās sniega kupenas, pāri bāli zilganā debess velve. No sacietējušu, dažādi izlīkumotu sniega segu apakšas atsvabinājušies zari sniedza tiem pār galvām savas

* Spraunītis — tornītis.

par ledus adatu čemuriem pārvērtušās skujas, bet sīkas kristālā zīlītes, sastādījušās dažādās puķītēs, apvija brūnos stuburus no celma līdz pazarēm. Surp no austrumu puses neielauzās neviens saules stars, tāpēc viss bija balts, vienāds, bez mirdzuma un vizmas un, likās, arī bez dzīvības. Bet, lai gan mežs stāvēja dziļi sniegā, lai bija pilns auksta, klusa gaisa un no vietas apklāts ar sarmu, tas tomēr dzīvoja. Viņa saltajā, ēnainajā klēpī zem klusā auta slēpās un uzturējās tūkstošiem dzīvību, kā to rādīja tās pēdas un iemītie taki, kas te gāja krustām šķērsām. Tur vāvere pārskrēja pār ceļu, tur, visādi līkumodams, aiztecēja sermuliņš, vēl dziļāk aizstiepās kā sarkana strīpa manīgā lapsa.

—     Ak tu mūžs, kas te to zvēru! — māte iesaucās. Un ne vien lejā valdīja dzīvība, arī augšā, zaros, kustējās un priecājās dzīvi radījumi. Tur sniedzīte knābāja kādu čiekuru, tur zīlīte spurdzēja pa zariem, smalki, sīki spiegdama, tur atkal žagata, garo asti izslējusi taisni kā slotas kātu, pārskrēja uz citu koku.

—     Vai te, Daucīt, nav jaukāk kā pie mums? — māte vaicāja. Bet Dauka no visa tā gandrīz nenieka neredzēja un nedzirdēja, viņš tik spriedelēja un gudroja, kādu ziņu dzirdēs no mācītāja.

Pēdīgi arī baznīca bija sasniegta. Bija tas koka dievnams ar tādu pašu koka spraunīti un krustu galā, bet apkārt tam stāvēja vecas liepas, kļavas un bērzi, arī piesarmojuši, lai gan ne tik kā mežā. Pa celiņu no kroga steidzās cilvēki, Jo tornī pašreiz zvanīja. Dauka apstājās uz taciņa un, augšā skatīdamies, klausījās. Viņa ausīm šī zvanīšana tagad izklausās gluži citāda kā vasarā, daudz ska

nīgāka, jaukāka. Te viņš dabū grūdienu sānos un nokrīt sniegā. Baznīcēni aizsteidzas tam garām un ieiet dievnamā, turpat viņš redz līdz ar tiem iespraužamies māti.

Uzcēlies un nopurinājis no tēva kažoka sniegu, Dauka atminējās, kādē[ īsti nācis. Mazliet tam sametās gan tā kā bailes no mācītāja, bet, kad jau reiz atnākts, tad vajag arī izlietot savu nākumu, jo reiz jātiek ir pie patiesības.

Dauka zināja, ka mācītājs, kad draudze dzied, uzturas ģērbkambarī, un tagad pašreiz draudze dziedāja. Viņš zināja, kuras durvis ved uz turieni un, vēlreiz saņēmis visu dūšu, gāja iekšā. Durvis aizvēris, tas ietika mazā priekšiņā, — atvēris otras durvis, viņš atradās siltā istabā, kur bija daudz patīkamāk nekā mājās un skolā. Pašā stūrī pie loga lielā krēslā sēdēja mācītājs ar brillēm uz acīm, tikai šīs bija skaistākas par tām, kuras skolas kungam mēdza atrasties visvairāk uz pieres. Mācītājam priekšā uz galda atradās liela grāmata. Kas pret šo bija tā mazā, saburzītā grāmatiņa, no kuras skolas kungs tiem lasīja priekšā par to, ka zeme ir apaļa un vēl griežas ap sauli… Uz loga stāvēja tāda kā krūze un tajā kāds šķidrums, kuru gaiši varēja izšķirt caur trauka stikla sienām. Līdzās atradās lādīte ar daudz nodalījumiem. Tajos bija dažādi daikti. Vienā pat tādi kā tas, kuru tiem skolā zīmēja uz sienas kriņģeļa veidā, tikai ar to starpību, ka tam tur bija iespiesta tīk viena mala, kamēr šim abas. Bet tur jau atradās i tas ar to vienu malu, tikai trūka priekšā līkās kājas, ar ko atsperties.

Mācītājs rasi nebija dzirdējis zēnu ienākam, jo

vēl arvien viņš likās lasām lielajā grāmatā. Dauka bija dzirdējis, ka baznīckungam jābučojot roka, tāpēc, pastāvējis kādu brīdi un visas lietas pamatīgi aplūkojis, tas piegāja mācītājam un nobučoja roku.

Mācītājs pavērās zēnā, noglaudīja tam vaigu un sacīja:

—     Labi, labi, bērns!

Tad viņš atkal nogrima lasīšanā, bet Dauka stāvēja un pārdomāja. Viņam izlikās, ka nav labi traucēt cilvēku darbā, un tas sāka kaunēties.

—     Vai tev kāda vajadzība? — sirmais vīrs laipni jautāja, pagriezis uz zēnu mīlīgās acis.

Tas puikam iedeva dūšu. Viņš piegāja tuvāk un, lielā grāmatā rādīdams, jautāja ar nosarkušiem vaigiem:

—     Sinī grāmatā ir patiesība?

Mācītājs atgriezās krēslā un sāka aplūkot zēnu tuvāk. Nolasīdams rasi viņam no sejas, ka tam ļoti rūp atbilde uz šo jautājumu, viņš uzlika roku grāmatai un, tāpat Daukā skatīdamies, sacīja:

—      Šī grāmata ir bībele, un viņā ir patiesība.

—     Tad jūs man arī rasi varēsiet pateikt, vai zeme ir apaļa kā lode un griežas ap sauli?

No mātes tas bija dzirdējis, ka tādiem vīriem nevarot sacīt «tu», bet ka tie jāuzrunā ar «jūs».

Mācītāju tāds jautājums, likās, visai sāka interesēt; viņš pagriezās uz zēnu vēl vairāk un, atspiedis abas rokas uz ceļiem, taisījās viņu iztaujāt; te atvērās durvis, un kāds iebāza ģērbkambarī galvu. Draudze vairs nedziedāja, tikai ērģeles vēl skanēja, papriekšu dikti, tad allaž jo lēnāk un klusāk.

Mācītājs piecēlās kājās, aiztaisīja lielo grāmatu un palika padusē. Tad viņš pagrieza ģīmi pret Dauku un sacīja:

—     Pagaidi šepat, kamēr atnākšu.

To teicis, viņš pazuda aiz durvīm.

Drīz Dauka viņu dzirdēja runājam un draudzei kaut ko stāstām. Tad atskanēja ērģeles. Pēc īsas dziesmas baznīckungs atkal kaut ko teica, tad ērģeles ieskanējās par jaunu un mācītājs ienāca ģērbkambarī, pavadīts no vīra, kuru Dauka nepazina. Nosēdies savā krēslā, mācītājs pārlika vienu kāju pār otru un pieaicināja zēnu tuvāk.

—      Tātad par zemi tu gribēji zināt? — sirmais kungs vaicāja, un smaidi tam pārskrēja pār krunkaino ģīmi līdz pat acu stūriem, bet šīs smējās un smējās, tā ka Daukam tapa jau gluži omulīgi ap sirdi.

—      Vai zeme ir apaļa un griežas ap sauli? — Dauka atkārtoja savu jautājumu.

—      Vai tev tas izliekas brīnišķīgi? — mācītājs jautāja.

Dauka pameta ar galvu.

—     Un ja tas tiešām tā būtu?

Zēns lūkojās viņā lielām acīm.

—      Jā, mans bērns, zeme ir apaļa un griežas ap sauli, — mācītājs apstiprināja, noglaudīdams zēnam galvu. — Tev brīnums, ka mēs nenokrītam? Redzi, bērns, dieva darbi ir vareni, viņam iespējamas tādas lietas, par kurām mums, nabaga cilvēkiem, nevar būt pat ne mazākās jausmas.

Dauka runātāju vēl arvien uzlūkoja lielajām acīm un šad tad pameta ar galvu.

—     Tagad tu tici?

—     Tagad es ticu, jo zinu, ka baznīckungs nemelo, — puika atteica.

Pār sirmā vīra seju atkal pārlaidās tas pats smaids, un abas acis izstaroja laipnību.

—     To neesmu izgudrojis es, — viņš izskaidroja, — pie šīs patiesības cilvēki ir nākuši pamazām, pa gadu tūkstošiem, un tie, kas to atrada, bija lieli vīri, no dieva apdāvināti ar augstu saprašanu. Gan mēs neredzam, ka zeme griežas ap sauli, bet tie, kas iet augstās skolās, tie to saprot viegli.

—     Bet uz jūras varot redzēt, — Dauka iemetās valodā.

—      Uz jūras? Ak jā, tiešām… ka zeme apaļa kā bumba, bet nevis kā ripa, kā tas izliekas uz pirmo aplūkošanu, to varam nomanīt arī uz jūras. It īpaši labi tas noskārstams tiem, kas brauc tālu jūras ceļu.

—     To esmu braucis! — puika iesaucās.

—     Braucis? — mācītājs jautāja. — Kur tad esi bijis? Izstāsti.

Un Dauka sāka stāstīt par to, ka viņš gribēja zināt, kas aiz tās līkās strīpas, kur ūdens ar debesi saejot kopā, īsti esot, par laivas paņemšanu no kaimiņa, par kaijām un to, ka lietas, kad no tām atbraucot tālu nost, topot mazākas. Neaizmirsa arī piebilst par Andža tēvu un par sukām, kuras viņš dabūjis no aizbildņa un Zvīņa par laivas ņemšanu.

—     Tas jau būs tās Žaunu Mades puika, — svešais vīrs, kurš pirmīt iebāza galvu un pēc tam ar mācītāju reizē ienāca ģērbkambarī, sacīja.

—     Ak, tās atraitnes? — mācītājs piemetināja.

—     Tās pašas, — svešais teica, — viņu jau par

to laivas ņemšanu sukājuši tā, ka sagulējis divus mēnešus slims.

Mācītājam savilkās uzacis. Noglaudījis puikam vaigu, viņš tam vēl izstāstīja, ka augstās skolās jo viegli saprotams arī tas, kas aiz tās strīpas. Tad viņš izvilka naudas maku un iedeva zēnam sudraba gabalu.

No tā laika Dauka staigāja kluss un domīgs, skrēja katru dienu uz jūru, bet tā taisni kā par spīti ne domāt nedomāja uz aizsalšanu, — gluži otrādi: laiks atmetās itin silts, un sniegs sāka kust.

Kādu dienu būdā ienāca aizbildnis. Padevis labdienu un nosēdies pēc ieraduma pie loga, sabāzis rokas kabatās, tas skatījās grīdā un teica:

—     Tev, māt, cūkas gaļa rasi jau izgājusi?

Māsa, kas cauru ziemu pelnījās ar vērpšanu un

aušanu un tagad pašreiz beidza vērpt pēdīgo kodeļu, apstājās darbā un, atspiedusi vaigu rokā, nopūtās.

—      Drīz jau vairs nebūs ne skripatas, — viņa sacīja. — Par to rubli, ko iedeva mācītājs, nopirku vienu sivēnu, kamēr tas paaugs, aizies viss pusgads, būs jau atkal jāsitas bez pavalga. Labi, ja uz vasaras svētkiem, kad vārnām bērni sāks vadāties, tiksim pie garda kumosiņa.

Aizbildnis pakasīja pie auss, tad teica:

—      Dauka būs jānodod amatā vai nu pie skrodera, vai kurpnieka. Varētu arī pie kalēja vai galdnieka, bet puika par jaunu.

Māte nopūtās un klusēja.

—      Uz ko tev prāts vairāk nesas? — aizbildnis jautāja zēnam.

Dauka noskūpstīja viņam un mātei roku.

—     Tad jau labāk sūtiet mani uz augstām skolām vai arī tālu jūras ceļu, — viņš sacīja.

Māsa ar brāli saskatījās.

—     Vai esi neprātis, puika? — pēdējais izsaucās. — Dievs to zina, kur tu tādas gudrības ņem.

Māte atkal nopūtās.

—     Jā, dievs to zina, — viņa piekrita brālim …

Bet dienas nestāvēja uz vietas.

Pagāja Jurģi, Daukas neņēma ne skroderi, ne kurpnieki, — kur likšot tādu jaunu, izmaitāšot tikai drēbi un ādu.

—     Tad lai iet par ganu, — aizbildnis nosprieda, — nopelnīs vismaz ziemai pārtiku, varēsiet kādu laiku vilkties cauri.

Tā Dauku nodeva par ganu tālu — pašā pagasta malā pie pārtikuša saimnieka.

—             Neganīsi tu man labi, — aizbildnis noteica,

—      un dabūšu dzirdēt par tevi sūdzības, tad labi nebūs.

Un Dauka sāka dzīt ganos. No rītiem gan agri vajadzēja celties, bet drīz tas bija apradis ar šo būšanu. Ganības atradās mežā, tur dziedāja putni, tur redzēja zaķus un vāveres, bet kas tas lielākais, tur varēja visādi izgudroties par tik svarīgām lietām kā zemes apaļumu un griešanos ap sauli. Turklāt no turienes arvien varēja aplūkot to lielo, balto namu ar sarkano jumtu un veselu rindu logu. Nez kas tas varēja būt par namu? Rasi baznīca. Bet baznīcai jau bija spraunis, un svētdienām tur zvanīja. Gan arī dzirdēja zvanām tur tanī lielajā namā, bet tā bija tāda sīka, smalka zvanīšana. Un kas tas brīnišķīgais, tur zvanīja darbdienās un cilvēki salasījās darbdienās, lai gan mazi, bet taču

cilvēki. Rasi tā bija skola! Jā, jā, tā varēja būt skola, bet kas tad par varenu! Rasi augstā skola, par kuru teica mācītājs?

Ja augstā skola, tad gan visādā ziņā vajadzēja turp nokļūt, nebūtu tikai lopi ganāmi. Dažreiz gan daži zēni atskrēja līdz mežmalai, bet tad tūliņ atskanēja zvaniņš, un visi tie gurbu gurbām devās atpakaļ.

Kādu dienu Dauka palaida lopus līdz pašai meža malai. Pie lielā nama stāvēja daži puikas un kaut ko darīja. Viņš skatījās labi vērīgi.

—     Smēķē! — Daukam paspruka.

Viņam lieli brīnumi, ka tie smēķē, bet, apsvēris lietu, nosprieda, ka augstās skolās rasi arī smēķējot.

Viņš ļoti vēlējās, kaut kāds būtu atskrējis uz mežu, bet, nevarēdams sagaidīt, sāka saukt un māt ar roku. Puikas pacēla galvas un skatījās. Dauka kliedza un meta ar roku, un, zēniem sākot smieties, smējās līdzi, bet meta vēl arvien ar roku un aicināja … Viņš jau gribēja mest mieru un dzīt savu baru dziļāk mežā, te ieraudzīja, ka divi zēni skrēja uz mežu, ko tik varēja… Dauka palēcās no prieka un sasita plaukstas.

—     Kas tev ir? — puika jautāja.

—     Vai tā ir skola? — viņš prasīja.

—     Kā tad, skola, — tie svarīgi atteica.

—     Augsta skola?

Skolēni saskatījās un sāka smieties.

—     Kāpēc tai vajag būt augstai? — viņi jautāja.

—     Tāpēc ka tā liela, tāpēc ka tai vesela rinda logu, balti mūri un sarkans jumts, — Dauka iz-

skaidroja. — Mūsu skola pret šo — skaidrais cūku būcenis.

Puikas atkal sāka smieties.

—     Kad tā, tad mūsu skola pret jūsu gan augsta skola, — tie sacīja. — No kurienes tad esi?

—     No pašas jūrmalas, — Dauka atbildēja un tad piemetināja: — Vai jūs saprotat, ka zeme apaļa un griežas ap sauli?

Puikām no jauna paspruka skaļi smiekli.

—     To mēs saprotam itin viegli, — viens ņēmās izskaidrot.

—     Zeme ir apaļa un griežas vispirms pati ap sevi, tas ir, ap savu asi.

Dauka sasita plaukstas.

—     Ap sevi!

—     Ap sevi no vakariem uz rīta pusi, — skolēns izskaidroja ar profesora svarīgumu.

—     Vai to var redzēt? — Dauka pētīja.

—     Kā uz delnas, — skolēns atbildēja.

—     Hm, — Dauka domīgi norūca, — tad derētu noiet paskatīties. Vai tur laiž iekšā?

Skolēni saskatījās.

—     Iekšā tur nelaiž neviena, — tie paziņoja.

—     Ak, skāde!

—     Kas tev par skādi?

—     Es gribu redzēt.

—     Vai zini ko? — viens no skolas zēniem sacīja. — Redzēt tu vari dabūt gan, ja proti tikai pieķert pilnu ķoci vēžu.

—     Vēžu? Kur lai tos ņemu?

—     No kurām mājām esi? Tak no Šķiltavām?

Dauka pameta ar galvu.

—     Nu, lūk! Tūliņ domāju. Kas tad tev ko ne-

5  — Boz saules

pievēžot pilnu ķoci? Jums upe tek gar pašu durvpriekšu; ja tikai tev nav bailes no ūdens un vēžu kājām, tad par stundu ķocelis pilns.

—      Ko tad lai es daru ar vēžiem? — Dauka jautāja.

—     To tev pateikšu, — viņam atbildēja, — tikai zini, man par pateikšanu pilnu kabatu.

Dauka pameta ar galvu.

—      Redzi, lieta šī. Tu savēžo pilnu ķoci un atnes, nodod mūsu skolotājam — viņš ir ļoti kārs uz vēžiem — tātad atdod skolotājam vēžus un palūdz, lai parāda tev, kā zeme griežas ap savu asi un ap sauli. Saproti?

—     Saprotu. Vai jūsu skolotājam abas acis?

Puikas sāka smieties, apkārt lēkādami.

—     Vai tad tavam skolotājam bija viena pati?

—      Viena bija balta kā briedene, — Dauka sacīja, nesaprazdams, kas tur ko smieties.

—      Kā tad tevi sauc? — jaunie paziņas jautāja.

—     Par Dauku, — viņš atbildēja.

Ar to valodas beidzās. Skolā sāka šķindināt, un puikas laida atpakaļ, ko kājas izturēja.

Bet Dauka gudroja, kā tikt pie vēžiem.

—      Ek, esmu jūrmalas cilvēks un vēl nezināšu, kā tikt pie vēžiem. Ekur liela lieta, upele, — izlasīšu visus kā sakārņus.

Viņš dzina lopus mežam cauri uz viņu malu. Tur pa šauru pļaviņu tecēja pār oļiem upīte, bet otrā pusē atkal iesākās mežs. Sinī mežā varēja ganīt, cik gribēja, tas piederēja kronim', bet tanī

1 Kronim — valstij.

tur, lai tik lūkojot laist govis, tūliņ mežsargs būšot čuprā un vedīšot uz muižu, kur uzskaitīšot ar bērzu jumpravām, cik lienot.

Dauka nosvieda svārciņu, uzlocīja bikses un brida upē. Uzlocījis arī krekla piedurknes, viņš bāza rokas pacerēs un vilka laukā gluži nosūnojušus vēžus, gatavus sakārņus. Gan dažs nelūgtam viesim neganti saknieba pirkstus, ka bija jālec vai stāvu gaisā, bet kas bija šis upuris pret sagaidāmo baudu, kad dabūs redzēt, kā zeme griežas ap savu asi un sauli. Ap asi! Tas ir gluži tāpat rasi, kā kad ritenis griežas ap ratu asi? — Kuru vēzi noķēra, to svārku piedurknē, kuru noķēra, to piedurknē, kurām aizsēja vispirms galus. Pievēžojis; abas piedurknes, Dauka sadzina lopus mājā, paēda ātri pusdienu un steidzās caur mežu uz skolas namu. Saticis ārā dažus puikas, viņš tiem jautāja, kā tikt pie skolas kunga. Zēni tam parādīja ceļu. Iegājis virtuvē, viņš apstājās un turēja savīstītos svārkus rokās, piespiedis pie krūtīm.

—     Vai skolas kungs iekšā? — tas jautāja, padevis labdienu.

—     Iekšā, iekšā, — atbildēja kalpone. — Kas vajadzīgs?

—     Ir runāšana, — Dauka atteica.

Kalpone, zēnā noskatījusies, iegāja un, pēc brītiņa iznākusi, lika tam ieiet. Tur stāvēja garš kungs ar lielu bārdu un ūsām.

—     Labdien, — Dauka sveicināja un piegājis nobučoja skolas kungam roku.

—     Kas tev tur rokās? — šis jautāja.

—     Atnesu jums vēžus, ko uzkost, — Dauka sacīja, sniegdams vīstokli.

—     Kas, ko tu teici, — skolotājs pabargi uzsauca, — vēži?

—     Atnesu vēžus.

—     Kas tu tāds esi? No kurienes?

—      Esmu tepat no Šķiltavām, aiz meža.

Kalpone stāvēja durvīs un taisīja ļoti jocīgu

seju.

—     Ienes kādu bļodu, — namatēvs pavēlēja.

Dauka izbēra vēžus no abām piedurknēm.

Bļodā visi nesagāja, citi nokrita augšpēdu uz grīdas un sāka griezties riņķī, ātri astēm plaukšķinādami.

—     O, — skolotājs priecājās, notupdamies pie bļodas, — tev jau vareni laimējies, esi izvēžojis pašus sēkliniekus. Cik tad par viņiem prasi?

—     Gribu redzēt, kā zeme griežas ap sauli, — puika izteica savu vēlēšanos.

—     Kā zeme griežas?

Kalpone sāka smieties.

—     Jā, kā zeme griežas ap sevi un sauli, — Dauka izskaidroja.

—     Tas puika jau dulls! — viņa nevarēja noturēties neizsaukusi.

Dauka sāka viņā noskatīties izbrīnījies un priecīgs.

—     Vai tu no mūsu puses? — viņš vaicāja.

—     No tavas puses, — kalpone jautāja, plati lzšķiebdama muti, — kā tad tā? No kurienes tad esi?

—     No jūrmalas, — Dauka atteica, — vai tad manis nepazīsti?

—     Kā man tevi pazīt? Redzu tikai pirmo reizi.

—     Un tomēr zini, ka mani saukā par dullo?

Skolotājs arī sāka smieties, bet tad izsūtīja kalponi laukā.

—      Tātad gribi redzēt, kā zeme griežas? — tas sacīja. — Labi, rādīšu tev, kā zeme griežas.

Viņš izgāja un pēc brītiņa atkal ienāca atpakaļ, nesdams abās rokās tādu savādu daiktu, kuru nostādīja uz galda pie loga. Tad viņš sāka griezt tādu kā tecilas roku, tikai daudz mazāku, un nu tik bija ko redzēt, kā viss griežas riņķī šņākdams un rūkdams, gluži pēc ratiņa spoles.

—     Šī te ir zeme, — skolotājs izskaidroja,

—     tas tur ir mēness, un te stāv saule.

Dauka stāvēja, muti atplētis.

—     Bet mēness ir liels, — skolotājs turpināja,

—     zeme vēl lielāka un saule daudz daudz lielāka.

Tad viņš tam izskaidroja, ka zemi nekas netur,

tāpat arī sauli un mēnesi, ka tie turoties tikai caur dieva varu, kas tiem liekot griezties vienam ap otru.

Vēl Dauka jautāja par zemes apaļumu un jūru, tad teica skolotājam ardievas, paņēma svārkus un gāja savu ceļu.

Caur mežu ejot, viņš domāja un brīnījās, bet nenieka nevarēja saprast … To viņš gan zināja, ka mēness griežas ap zemi un līdz ar viņu ap sauli, bet, kā tie var noturēties paši no sevis, tā tas nesaprata. Mācītājs un skolotājs gan bija izskaidrojuši, bet ej tu sazini. Viņš atmeta ar roku.

—      Sī gan rasi nebūs tā augstā skola, — tas pēdīgi nosprieda un sāka skriet, jo dzirdēja govis maujam. Patiesi, tur jau arī nāca Cielava, tā arvien gāja citām pa priekšu. Dauku ieraudzījusi, tā apstājās un, skatīdamās atpakaļ, izstiepa kaklu

un māva pilnā rīklē, it kā tām, kas nāca pakaj, kaut ko paziņodama.

—      Pagaid tu man, draņķi! — tas izdzirda niknu balsi.

Tā bija pati saimniece.

—      Mums jāizskrienas, jāizsaukājas, jāizmeklējas un šā dēj jāiztur bailes, — viņa bārās, ar dūri no tālienes draudēdama, — bet šis vazāsies apkārt. Mēs viņam maksāsim, mēs viņu barosim, lai dara blēņas, un paši priekš šā dzīsim ganos! Pagaidi tik, pārdzīsi tu vakarā mājā, gan tevi saimnieks tad slodzīs. Ja vēlreiz ko izdarīsi, tad zini, ka aiztriekšu ratā.

Viņa nometa žagaru, apstājās un, abas rokas iespiedusi sānos, skatījās zēnā.

—     Tā kā tu man labi nogani, — viņa tad sacīja jau lēnākā balsī, — uz upi vēžot neej, lopus neguldini un pats neguli.

To teikusi, tā aizgāja uz mājas pusi, bet Dauka palika pie sava ganāmā pulka.

Vakarā viņu saimnieks mazliet gan iesukāja, bet tas bija nieks pret krusttēva un Zvīņa slānīšanu.

—     Kad esi gans, — saimnieks sacīja, — tad gani, kā pienākas, un nedari blēņu.

Dauka arī vairs negāja uz skolas pusi, viņš ganīja vairāk gar upmali. Caurām dienām viņš tagad sēdēja un kaut ko grieza ar nazi. Reiz viņš tik tālu bija nogrimis savā darbā, ka pavisam aizmirsa lopus. Tad to iztraucēja kāda skarba balss.

—     Ak tā, rakari! Tu man laidīsi savas govis pa muižas audzi?

Dauka izbijies uzlēca kājās. Viņa priekšā stāvēja virs ar šauteni plecos un briesmīgi piktu vaigu.

—     No kurienes tu esi? — bargais vīrs uzsauca.

—     No Šķiltavām, — Dauka pateica.

—      Nu, tad es pasacīšu tavam saimniekam, lai tev labi iešķiļ! Vai tu zini, diedelniek, kur tavi lopi? — mežsargs kliedza. — Visiem pārsitīšu strienus, lai tad tava āda maksā.

Zēns visapkārt aplaida izbijušās acis, no govīm nebija ne vēsts. Tad viņš paskatījās uz upes pusi, tur, viņā malā, tās mierīgi ganījās muižas daļā, viena it omulīgi staigāja pat pa mežu.

—     Tūliņ ej izdzeni! — mežsargs bargi pavēlēja, — bet tās vienas govs nemeklē, to liku aizvest uz muižu.

Dauka rokas vien nolaida gar sāniem.

—      Mīļais mežsarg, — tas lūdzās, — esi tik labs un atdodi Cielavu.

Viņš pat tam nobučoja roku.

—            Tagad par vēlu, — mežsargs mīkstāk teica,

—     drusku pēriena tev neko nekaitēs. Bet ko tu te dari? — viņš jautāja, izspārdīdams kājām Daukas daiktus, kas tur zemē gulēja vienā čupiņā.

Dauka steidzīgi sagrāba savas lietas un sabāza kabatās.

—     Kas tie par daiktiem? — mežsargs jautāja.

Dauka izvilka vienu bumbu.

—     Tā ir zeme, — viņš izskaidroja.

Mežsargs iesmējās.

—      Zeme? Tā ir vienkārša alkšņa bumba. Kur tu viņu ņēmi? Vai pats esi izgriezis? Tad no tevis var iznākt labs amatnieks . . . Tātad savas Cielavas

nemeklē. Pateikšu saimniekam, lai iet uz muižu izpirkt. Bez trīs rubļi jau nedabūs, — mežsargs piemetināja, tad, pārsviedis šauteni šķērsu pār muguru, iegāja mežā, dodamies taisni uz Šķiltavu pusi.

Ar lielām bailēm un vainīguma apziņu Dauka pārdzina vakarā ganāmpulku. Cielava jau māva laidarā, it kā sūdzēdamās par padarīto pārestību un tad atkal priecādamās par to, ka taisnība tomēr dabūjusi virsroku un šī atkal varot baudīt brīvību. Tā vismaz gana zēnam izlikās.

Suku Dauka nedabūja, bet saimnieks sacīja, ka trīs rubļi no viņa algas beigti. Turklāt tas piebilda, ka ziņošot aizbildnim, lai braucot šim pakaļ, jāmeklējot cits gans.

Dauka gaidīja katru dienu krusttēvu atbraucam, bet tas nerādījās, varbūt bija uz jūras labi daudz darba. Tagad viņš uzlūkoja savu pulku, visur iedams tam pakaļ pa mežu un nelaizdams ne soļa uz pļavas pusi, bet ar sauli, zemi un mēnesi darbojās vaļas brīžos, paslēpies kaut kur aiz kaņepēm vai pupām. Kādu dienu uz vakara pusi tas izdzirda pļavā balŠis un smiešanos. Paskrējis paskatīties, viņš ieraudzīja upmalā kungus un mazas meitenes plikām rokām, gandrīz līdz padusēm, un garām kājām kā gandrēniem1 .

—     Ko ta šie te darīšot? — viņš sev jautāja.

Turpat stāvēja arī mežsargs ar pliku galvu un,

likās, darbojās gar ķeselēm.

—     Aha! Uz vēžiem, — Dauka izsaucās.

Viņš ieskrēja mežā. Cielava bija nolikusies uz

1 Gandrēni — stārķi.

gulēšanu un, acis aizmiegusi, gremoja. Nu, kad jau tā gulēja, tad varēja būt drošs, ka citas ilgi negaidīs, bet darīs tai pakaļ. Patiesi, tur jau arī Dūmaļa, kājas salikusi, lēni un apdomīgi laida zemē savu uzpūtušos vēderu. Kas nu! Lai ar paguļas kādu brīdi.. . Vēlreiz aplaidis acis visapkārt un redzēdams, ka govis un aitas kopā, viņš aizskrēja uz pļavu un no turienes tālāk līdz upei.

Meitenes klaigāja un smējās, apstājušas mežsargu, bet paši kungi, izklājuši lakatus, bija nolaidušies uz tiem garšļauku. Viens pat gulēja uz muguras un pūta gaisā zilus dūmu riņķīšus, otrs bija pielavījies pie tās cienmātes ar to ķoci. Varbūt viņai ķocī kaut kas bija — tāds gards. Jā, tiešām, tur jau arī cienmāte sāka kraut uz lakata dažādas lietas un pat vienu pudeli. Dauka atmeta ar roku un aizskrēja līdz tai vietai, kur otrā pusē mežsargs ar meitenēm dzīvoja gar ķeselēm. Viņš ātri uzlocīja bikses un paskrēja gabaliņu uz leju, tad iebrida upē un sāka meklēt pa pacerēm, — kuru vēzi noķēra, to azotē. Gan dažs tam brangi ieknieba, bet par to Dauka tikai smējās. Cik tak tāds vēzis muļķīgs, — viņam tik jāiebāž pacerē roka, vēzis pats tai pieķeras un liek sevi izvilkt kā sakārni.

—      Ko tu te dari? — kāds smalkā balstiņā jautāja.

Dauka izslējās taisni, — krastā stāvēja kāda meitene un, viņā skatīdamās, smaidīja. Viņš noliecās, iebāza roku kādā alā un, drīz pēc tam izvilcis, atkal saslējās taisni un izstiepa roku — vienā pirkstā bija ieķēries liels vēzis. Meitene sasita plaukstas un apbrīnodama lūkojās zēnā.

—      Vai gribi? — tas jautāja, iesviezdams vēzi zālē, viņai gandrīz pie pašām kājām.

Mazā pakāpās dažus solus atpakaļ, tad apdomājusies aizskrēja, bet pēc pāris acumirkļiem bija atkal klāt, šoreiz ar ķeseli rokā. Viņa to ielaida ūdenī, bet Dauka, piebridis klāt, pacēla vēžojamo aparatu un, vilkdams no azotes vienu vēzi pēc otra, piepildīja viņu gandrīz līdz malām. Meitene lēkādama aizskrēja uz nometni, no kurienes atskanēja jautra čalošana. Pēc laba laiciņa tā atgriezās atpakaļ ar tukšu ķeseli rokā.

—      Mamma ar papu taisīja lielas acis, — viņa pavēstīja, — bet guvernante sasita plaukstas, kad es tai deguna priekšā izstiepu roku, kurā karājās vēzis. Vai tu domā, ka man bail?

Dauka papurināja galvu par zīmi, ka tā nedomājot.

—     Es arī bridīšu upē, — viņa sacīja, — vai jā?

—      Te nav dziļš, — puika atbildēja, — ua ūdens ir silts.

—      Tad atkal pievēžosim manu ķeseli? — mazā turpināja jautādama un sāka noaut kājas. To padarījusi, tā iebrida ūdenī un, klibodama uz oļiem, iebāza roku pacerē.

—     Vai tev kājas nesalst? — viņa jautāja.

—             Man? Nē, — puika stiepa gari un svarīgi,

—      esmu jūrnieks, kas man šī upele, jūrā ūdens daudz aukstāks.

—      Mēs arī vienu vasaru dzīvojām pie jūras un katru dienu mazgājāmies, — mazā svarīgi ziņoja, bet aprāva valodu un, seju sāpīgi saviebusi, ar sparu izrāva roku no paceres, — pirkstā karājās

liels vēzis, ieķēries ar vienu kāju kā rieplēm1 , kamēr otra izplesta meklēja pa gaisu, kur pieķerties.

—     Vai, kā sāp, — viņa sacīja klusu, ar otru roku mēģinādama atsvabināt saspiesto pirkstiņu.

Dauka piebrida un paskatījās ar zinātāja skatu.

—     To lietu viegli glābt, — viņš drošināja un, saņēmis vēža kāju abām rokām, atsvabināja mazās pirkstiņu.

—     Ak tu kalmuks tāds, — viņš sacīja, — saspiedis itin zilu. — Tad tas paņēma pirkstiņu savā rokā un pūta, kā bija redzējis darām māti, kad mazā māsiņa nodauzīja pirkstu. Pūzdams tas apbrīnoja šo pirkstiņu, kas bija tik apaļš, balti sārts, gandrīz caurspīdīgs un ar tādu nadziņu kā izdrāztu no smalka kaula.

Dauka paskatījās arī viņas matos, kas tagad strādājot izvēlušies, kuplām cirtām vīdamies, nolaidās līdz pleciem; paskatījās tuvāk viņas notvīkušajā sejiņā un lielajās acīs, tik zilās kā pati debess, kad tā vasarā pasludina jauku dienu. Viņam tapa ap sirdi tā savādi, tik labi, kā vēl nekad nebija bijis. Tad tas palaida meitenes roku un turpināja vēžošanu, stāstīja tai par jūru, kā tas reiz braucis ar laivu, teica par Andža tēvu, zemes apaļumu, mācītāju un kailo patiesību, par Skudras Kaču un visu, ko domāja un zināja.

—      Patiesība nevar būt tik nejauka, — mazā tam nepiekrita. — Mamma arvien saka, ka tā esot jauka.

—     Aha! — Dauka izsaucās, — var būt, ka ir

1 Rieples — knaibles.

pavisam divas patiesības — viena nejauka, otra jauka.

—     Tas ļoti var būt, — meitene piekrita.

—      Vai zini ko? — Dauka jautāja. — Es tev kaut ko došu.

Mazā pacēla galvu un raudzījās zēnā.

—      Man mājās kaut kas ir, bet vēl nav gatavs. Vai tu esi redzējusi sauli, zemi un mēnesi, kā tie griežas viens ap otru? Man jau viss gatavs, tikai vēl nevaru izgudrot, kā tie lai grieztos riņķī.

Meitene stāvēja ūdenī, zēnā skatīdamās. Viņa pašreiz atdarīja muti, gribēdama atbildēt, te no krasta atskanēja izmiŠis sauciens.

Viņi pavērās turp. Malā stāvēja paveca sieviete un, seju saviebusi un rokas sizdama, kaut ko dusmīgi kliedza, ko Dauka nesaprata.

—     Tā ir guvernante, — mazā pačukstēja un ātri izrāpās malā.

Guvernante sacēla negantu troksni, atskrēja vēl tā, kuru Dauka domāja pašu clenmātl, un pievienoja arī savu balsi, pikti tenterēdama, gluži pēc zoss. Reizēm abas rādīja ar roku uz viņu, un guvernante pat nospļāvās.

Mazā sāka raudāt un aut kājas, bet cicnmāte, izvilkusi no kabatas baltu mutautiņu, slaucīja tai drānas.

—      Fui, fui! — Dauka tik dzirdēja un noprata, ka nestāv diezin kādā cieņā pie abām tenterētājām. Pēdīgi pienāca mežsargs un, ieraudzījis zēnu, sāka stāstīt, ka šis jau esot tas palaidnis, kas ielaidis lopus viņu audzē.

Dauka atminējās savu pulku. Atrl Izkāpis malā un aizmirŠis nolocīt pat bikses, viņš likās pār

pļavu uz mežu, bet pakaļ tam noskanēja mežsarga draudi par pērienu un ādas vilkšanu pār acīm.

Govis par laimi visas vēl gulēja. Viņš sacēla tās kājās un sāka laist uz mājas pusi, bet mazā meitene tam vairs neizgāja no prāta. Tagad tas katru brīvstundu nosēdēja aiz kaņepēm, drāzdams, urbdams un gudrodams, bet nenieka neizgudroja; saule, zeme un mēness gan stāvēja savās vietās, bet, kā ietaisīt, lai tie grieztos, ap to jautājumu Dauka velti lauzīja galvu.

—      Es tai pielasīšu veselu kārbu zemeņu, — tam iešāvās prātā. Muižas audzē viņš bija redzējis vēl negatavas ogas toreiz, kad Cielavas dēļ tam atvilka no algas trīs rubļus, — tagad tās būs jau labi ienākušās. Uz vakaru, kad govis krietni paēdušas, tas viņas apguldīs mežmalā un pats pārskries uz viņu malu.

Pret vakaru kādu dienu Cielava pati no sevis nolikās atpūsties. Acis aizmiegusi kā jau arvien, tā grieza riņķī žokļus un patīkami nopūtās. Tai pakaļ arī Dūmaļa, ilgi nedomādama, nolaidās ar priekškāju ceļos, salieca tad pakaļkājas un nometās pie zemes, ka nostenējās vien.

Tagad varēja būt drošs, ka citi lopi nekur neaizklīdīs. Viņš tos sadzina barā, aplaida vēlreiz acis apkārt un sāka tad skriet uz upi. Upmalā tas noplēsa alksnim mizu, uztaisīja lielu kārbu un pārbridis devās audzē iekšā. Kas tur bija zemeņu! Tāds pulks, sarkans no vienas vietas un viena par otru lielāka, skaistāka. Jo dziļāk tas tika, jo brangākas tam šķita ogas, īpaši tur, kur laukumiņos saule sildīja kā ceplī un vējš netika klāt. —Saldas kā medus, — viņš sprieda, lai gan medu nekad nebija baudījis.

Dziļāk audzē dzirdēja jautru čalošanu. Rasi arī tur lasīja zemenes. Viņa kārba jau bija pilna, tāpēc varēja iet aplūkot, kas tie tādi ir. Izgājis biezumam cauri, tas atradās kāda laukuma malā. Vietām tikai auga paretas eglītes. Pie vienas stāvēja piesiets mazs, melns zirdziņš, tāds skaists un apaļš. Iejūgts melnītis bija tādā kā solā uz riteņiem, bet aiz vienas eglītes Dauka ieraudzīja mazo meiteni, kurai gribēja ogas dāvāt. Sirds tam iesmējās, kā kad tur taisni būtu iespīdējusi mīļā saulīte. Pietecējis meitenei, viņš apstājās un smaidīdams sniedza tai kārbu.

Viņa ļoti apjuka, tad atkāpās kādu soli un taisīja nopietnu seju. Daukam izlikās, kā kad pār saules apspīdēto laukumiņu piepeši būtu pārskrējis ziemeļu vējš, tik auksts, tik auksts. Izstieptā saujā tas vēl arvien turēja kārbu, bet meitene meta ar roku. Viņai, likās, bija ļoti grūti neņemt pretim dāvinājumu.

—      Es nedrīkstu, — viņa beidzot teica, — man aizliedza. Nedrīkstu nedz ar tevi runāt, nedz par tevi domāt. Es esmu baronese, baronese fon Šternfunkel.

Viņa taisīja ļoti augstprātīgu seju, bet drīz tā savilkās kā uz raudāšanu.

—      Tu cits nekad nebūšot kā mūžīgi tikai kalps, — viņa turpināja.

—      Nekā! — viņš izsaucās, — par kalpu neparko neiešu. Kad būšu lielāks, tad vai nu iešu uz augstu skolu, vai braukšu tālu jūras ceļu.

Kārba tam izkrita, un kāda daļa satura izbira

zaļā zālē, kuru bagātīgi raibināja zemeņu sarkanās ogas un baltie ziedi. Tuvumā atskanēja līksmi smiekli.

—     Guvernante! — mazā izsaucās un aizbēga.

Dauka arī sāka skriet, cik kājas nesa, izsteidzās

no meža, pārlika pār pļavu un upi un atrada govis guļam. Bet tas tam nekāda prieka nedarīja. Viņš nometās Cielavai līdzās, apķērās tai ap kaklu un nogrima dziļās domās. Viņa platās, zilās acis izbrīnījušās lūkojās meža dziļumā, un, kas tajās būtu paskatījies, tas būtu lasījis lielu lielu jautājumu. Naktī tam miera nebija, viņam vajadzēja ilgi ilgi domāt par mazo meiteni. Pēdīgi asaras viena pēc otras sāka līt uz guļas vietu, viņam bija kauns no sevis, kauns par to, ka raudāja, — viņš, kas nebija izlējis nevienas asaras, kad Zvīnis ar aizbildni uz tik daudz nedēļām to ieguldīja vājinieka gultā.

Tagad tas negāja ne ogot, ne vēžot, izpildīja tikai savu amatu un brīvstundās dzīvoja gar sauli, zemi un mēnesi. Tā pagāja vasara, pienāca rudens un aukstas dienas. Kādu svētdienu aizbildnis tam atbrauca pakaļ. Saimnieks neaizturēja tos trīs rubļus, bet pat pateica, lai uz nākamo gadu derot atkal pie šā.

—      Kas nu vairs lai sūta ganos tik lielu cilvēku, — krusttēvs atteica, sabāzis rokas bikšu kabatās un raudzīdamies zemē, — lai iet amatā. Meistars jau zināms, lai mācās par skroderi pie laika.

Aizbildnis ratus piekrāva pilnus ar Daukas vasaras pelnījumu, saimnieks deva vēl pūru kartupeļu uzdevām, un zirdziņš sāka kustēties uz priekšu. Grūti grūti nācās zēnam šķirties no šīs

vietiņas; viņam bija, kā kad būtu atstājis tur pusi no savas sirds. Viņš atskatījās uz mežu. Tas stāvēja gluži zaļš, pat vēl daudz zaļāks nekā vasaru. Tur tālāk bija redzama grava, caur kuru tecēja upīte, līkumodama pa šauru pļaviņu, un tur pacēlās muižas mežs — audze. Viņš atminējās vienu pēcpusdienu strautmalā, tad otru pēcpusdienu audzē. Cik jauki saulīte spīdēja un sildīja… Zemenes sārtoja un ziedēja, egles un puķes smaržoja, putniņi dziedāja. Bet viņa stāvēja apjukusi un bija tuvu raudāšanai. Nē, viņa nebija ļauna, to viņš sajuta savā bērna sirdī, viņa nebija ļauna.

Krusttēvs klusēja, drūmīgi sūkdams pīpi . .. Viņi izbrauca cauri mežam. Tad aizbildnis sacīja:

—     Mazās māsas mājās vairs neatradīsi.

Dauka pagrieza uz viņu jautājošas acis.

Kad aizbildnis atkal klusēja un tikai sūca īso pīpīti, viņš ievaicājās:

—     Kur viņu aizveda?

—      Pie dieviņa, — aizbildnis atteica un tad piebilda, — priekš Jāņu dienas nomira ar masalām.

Dauka ilgi klusēja. Viņam tapa visai ērmoti, kā kad kāds būtu paņēmis i to otru pusi no sirds. Viņš domāja kādu laiku, tad vaicāja:

—      Pie dieviņa var redzēt, ka zeme griežas ap sauli?

Krusttēvs ilgi neatbildēja, bet tad izņēma pīpi no mutes un, paskatījies no sāniem puikā, sacīja:

—     Tu pa šo laiku neesi gudrāks tapis …

—     Krusttēv, — Dauka uzrunāja to.

—     Kas ir?

—     Man ļoti žēl māsiņas.

—     Kā muļķis, — krusttēvs atrūca. — Kur šim

vajadzētu priecāties, ka mātei viens slogs no kakla nost, tur šis runā žēlumu.

—     Bet tagad mums pilns vezums, — Dauka ieminējās, — māsiņai no tā nekā nebūs.

Viņš nopūtās un klusēja līdz ar aizbildni. Labu gabalu pabraukuši, tie satika puskarieti, kuru vilka divi zirgi. Puskarietē sēdēja resnā cienmāte un guvernante. Bet tiem pakal, asti brižiem vēcinādams, rikšoja melnltis, ar to brauca, solveidīgos ratos sēdēdama, maza meitene. Dauka skatījās viņā nenovērsdamies it kā brīnišķīgā parādībā, nedrīkstēdams kustināt locekļa, lai tā pēkšņi nepazustu. Arī viņa raudzījās zēnā, plati izpletusi acis, tad uzšāva zirdziņam un ātri pabrauca garām. Dauka nevarēja noturēties, norāva cepuri un vicinādams skatījās atpakaļ, un sauca:

—     Ardiev! ardiev! ardiev!

—      Kā dulls! — krusttēvs rājās, — neba neredzi, ka tie kungi?

Dauka vairs nerunāja ne vārda. Viņam šķita, ka trīs reizes uz īsu laiku tas redzēja laimi, ātri garām paskrejošu laimi, un dvēselē tam iezagās varens žēlums, sēras un ilgas. Pamodās viņa sirds un aiz sāpēm sāka tā kā izplesties, tapt lielāka. Pasaule tagad izlikās pavisam citāda, daudz mazāka, debess zemāka, it kā gribētu viņu nevis vairs vilkt pie sevis, bet nolaisties un to nospiest. Kā apreibis tas nonāca mājās, neatminēdamies, pa kādiem ceļiem braucis, ko ceļā redzējis un dzirdējis. Kāpas bija tik maziņas, niecīgas, mātes būdiņa tik šaura — tikko apgriezties — un turklāt tik tukša kā tās kāpas apkārt, kur tikai retā vietā pacēla savus sakropļotos zarus veci vītoli, it kā mēmu

6  — Bez saules

81

pārmetumu debesij, kas likusi tiem nīkuļot šai bēdu ielejā. — Dauka noskrēja uz jūru. Tikai tā viena bija palikusi, kā bijusi — liela, plaša, varena. Tagad tā saņēma zēnu nemierīga, nikna, sadusmota. Viļņi pēc viļņiem rindām skrēja uz malu, mezdami baltas putu gubas, lauzās krākdami, šņākdami un sīkdami, kā milzu katlā vārīdamies, un šķīda tam pie kājām, izmezdami oliņus, sīkus gliemežu vāciņus un jūras sūnas. Pāri tiem lidoja kaijas, klusas, drūmas, kā balti ūdens gari. Pārlicis rokas krustiski pār krūtīm, viņš lika skatieniem maldīties vēju satrakotajā klajumā un, skatīdamies tā nenovērsdamies, juta, ka viņu kas vilka šajos milzīgos mutuļos … Mīlestība, kurai tas pat nezināja vārda, bija nonākusi pār viņu kā vētra un it kā viļņus un bangas sacēlusi mazajās krūtīs bailes, sēras, izbrīnīšanos un — neba tas zināja, ko vēl.

Tā viņš katru dienu nostaigāja uz jūru. Ziemai pienākot, Dauku nodeva mācībā pie skrodera. Skroderis bija tāds, kāds bija: šuva zemniekiem svārkus un bikses ne visai slikti, ne labi, strādāja ar vairāk puikām un reizēm dauzīja tos, ka uguns šķīda ap acīm.

Pirmajā dienā Daukam deva izārdīt vecu vesti, otrā — vecus svārkus, jo meistars ne tikvien kā šuva jaunus uzvalkus, bet arī pārtaisīja vecus, un šai ziņā tam darba netrūka nekad, tātad zēnam ko darīt pietika vai cik. Daukam gan nepatika ne ārdīt, ne šūt, un, kad viņš kādreiz nogrima domās un, darbu nolaidis klēpī, klausījās šujamā mašīnā, kā viņa dārdēja un klabēja, kā siksna šņāca un ritenīši rūca, meistars tam parādīja mēra koku.

Nevarēja nekā darīt, vajadzēja strādāt nepatīkamo darbu no rīta līdz vakaram. Vienīgais prieks, kas tam atlika, bija brīvība klausīties, kā mašīna trokšņoja. Šinī troksnī tas šķita dzirdam i Jūras krākšanu, i meža šņākšanu. Tas viss sakusa kopā un izvērtās pēdīgi par lielu, varenu dabas dziesmu, kas dziedāja nezin ko un modināja zēnam krūtīs nezin kādas jūtas. Likās, ka viņa sirdī būtu uzvilktas stīgas, kuras iekustināja niecīgākais cēlonis.

Nepietika Daukam tikai ar vecu drēbju ārdīšanu, — katru dienu tam vajadzēja kasīt kartupeļus, skaldīt malku un nest no akas ūdeni. — Tas katra jauniesācēja amats, — citi zēni izskaidroja, — arī viņi savā laikā darījuši vienkāršus mājas darbus … Bet, ja tiem prasītu, ko tie prot no sava amata, tad viņi paši nebūtu spējīgi atbildēt. Meistars nemācīja viņiem ne, kā pienākas, šūt, ne Izgriezt drēbes. Pēdējo viņš arī pats visai maz prata, bez tam ļoti lūkojās uz to, lai mācekli neiemācītos viņa mākslas un vēlāk neuzmestos par bīstamiem Iīdzcenšiem. Tātad mācekļi cita nedarīja kā mūžam tikai sadiedza … sadiedza … sadiedza to, ko meistars tiem lika.

Gar meistara logu brīžiem mēdza iet garš, sausnējs cilvēks. Dažreiz viņš apstājās un izdauzīja pie sienas pīpi. Tad skroderis meta darbam mieru un gāja ārā.

—     Kur nu, kalēj? — viņš mēdza jautāt.

—     Jāiet uz krogu noskalot putekļus, — saka kalējs.

—      Tas līdz, — atbild skroderis. — Man arī krūtis tā kā rija.

—     Nāc līdz, — vedina kaimiņš.

—      Tagad taisni der gan, — atbild meistars un, ienācis istabā, apvelk svārkus un mēteli, uzliek cepuri un iet otrā istabā pie sievas.. . Tad viņš iziet un abi ar kalēju dodas uz tuvējo krodziņu.

Dažreiz mācekļi aizbēga, nevarēja iemācīties, kā pašūt drēbes. Tādās reizēs meistara kungs mēdza iet gar kalēju un dienām pavadīt laiku krodziņā. Vienam tam netika šūt, bija par laisku sadiegt izgrieztos gabalus, rasi arī pavisam jau atradis. Tad Dauka cita nedarīja kā tik mājas darbus un pie reizes ari auklēja bērnu.

Bet domas tam kavējās pie mazās meitenes. Tie bija jaukākie brīži viņa vienmuļīgajā dzīvē. Viņš sapņoja savu vasaras sapni gan vaļējām acīm, gan naktīs aizmidzis, — sapņoja sapni un gudroja, kā tikt pie tā, lai viņa zeme un mēness grieztos ap sauli.

Kādu dienu, skroderim mājās neesot, viņa sieva nejauši ieskatījās darbistabā, un, acis plati izpletusi, sasita plaukstas pār galvu.

—      Puika, tu esi dulls! — tā izsaucās. Dauka pagrieza uz viņu galvu un apjuka.

—     Ko tu esi padarījis!… Izjaucis šujamo mašīnu!

Dauka sāka salikt visus daiktus atkal kopā.

—      Lai stāv, dullais, lai stāv! — sieva sauca, izstiepusi rokas, — samaitāsi pagalam. Ja vēl kas glābjams, lai glābj meistars.

Bet puika atkal bija jau savedis visu kārtībā un aizgrieza beidzamo skrūvi.

—     Nu, dabūsi tu pērienu no meistara, lai tik

pārnāk mājā, — viņa draudēja un izgāja otrā istabā rūkdama un bārdamās.

Vakarā pārnāca skroderis. Sieva tam tūliņ izstāstīja visu ar sīkumiem, un meistars stājās pie mašīnas, neteicis ne vārda.

—     Iet, kā gājusi, — viņš sacīja. — Vai tu, puika, to biji izārdījis?

Dauka neteica ne vārda, bet stāvēja kā grēcinieks.

—     Nez kādus ērmus tu, siev, esi redzējusi, — vīrs sāka rāties. — Turpmāk man nestāsti tādus niekus!

—     Nebūtu pati savām acīm noskatījusies, — sieva atcirta dusmīga, ka viņai netic. — Ieņēmis mājās tādu pārgalvi; kad mašīna būs beigta, tad zinies, kā nopelnīt maizi sievai un bērnam, Jo nav vis nekāda nieka lieta tādu daiktu iegādāt.

Vīrs vēlreiz izmēģināja mašīnu, atmeta tad ar roku, nosēdās galda galā un nicīgi iesmējās. — Un, ja arī tu ar puiku abi kopā apzvērētu, ka tā bijis, kā tu saki, — neticu! Neparko neticētu! Tur lielam cilvēkam labi ko domāt, kamēr saliek, ne vēl puikam. Izārdīt, jā — tā gluži cita lieta, bet salieciet man kopā daiktu pie daikta .. . Blēņas! Varu derēt uz simt rubļu.

Meistars apklusa, bet tad iesmējās un šoreiz vēl nicīgāk.

—     Šī mani tādiem meliem grib atturēt no kroga. Tu domā, māsiņ, es nenomanu tavas gudrības … Bet kas, saki, pelna, es vai tu? Es strādāju, es gādāju, skrienu, daru, varbūt nepavisam krogā neesmu bijis, varbūt pie viena otra drauga iebaudījis pa malciņam, un šī te izdomās melus,

lai mani no kroga atturētu. Vai tu maz jel zini, ka tas kaitē manam godam? Jā, manam godam tas kaitē, bet to tu nesaproti, dumjā kaza …

—             Es mašīnu izārdīju gan, — Dauka atzinās,

—     un meistariene redzēja.

Skroderis dikti iesmējās.

—      Aha! — viņš gari vilka, — uz vienu roku? Cik tad meistariene tev deva par to melošanu? Ko tev deva? Sīrupmaizi, vai?

—      Ej, ej, muļķi, nāc labāk izgulies, — sieva sacīja, iziedama otrā istabā, — tam zēnam jau daudz vairāk saprašanas nekā tev.

To teikusi, tā aizcirta durvis, bet meistars palika rājamies un beidzot sāka kaut ko stāstīt, Izskaidrot kalējam, kuru rasi redzēja kaut kur stūri sēžam.

Kad skroderis iesāka, tad žūpoja caurām dienām, dažreiz pa nakti palikdams gulēt turpat krogā. Darba nesēji nāca un gāja, bet pretimņējnēja nebija.

Ēdiens uz galda tapa arvien vājāks. Pēdīgi sieva vairs nevarēja noturēties neraudājusi un deva asarām vaļu. Dauka sēdēja darbistabā un šuva, ka mašīna vien klabēja. Saimniece viņa dēļ vairs nerūpējās un arī negribēja rūpēties, lai dara, ko grib.

Kādu dienu viņu pasauca Dauka.

—     Kas ir? — viņa vaicāja.

—      Te es esmu pašuvis trīs pāri apakšbikšu, — zēns sacīja, — bet nezinu, cik meistars ņem gabalā.

—         Kas? — saimniece, nevarēdama saprast, jautāja.

—     Trīs pāri apakšbikšu esmu pašuvis, —

Dauka atkārtoja, — bet nezinu, cik ņemt maksas.

—      Vai viņš dulls? — meistariene Jautāja darba devējam, kas stāvēja pie galda un turēja paunu padusē.

—      Vai pašuvis viņš vai meistars, to nemāku teikt, — darba devējs sacīja, mīņādamies no vienas kājas uz otru un neticīgi puikā lūkodamies,

—    bet, ka apakšbikses stāvēs labi, to varu galvot.

—      Parādi šurp, — viņa teica un, saņēmusi paunu, lika uz galda un atraisīja.

—      Tās jau tu gan, puika, nebūsi šuvis, — meistariene sprieda, bikses izplētuši un apskatīdama katru vīli, — tas ja arī nav paša meistara darbs, bet droši varu teikt, ka kaut kāds zellis šādu nepašūs.

—     Kas tur ko nepašūt? — Dauka brīnījās.

—     Kas tad tevi mācīja?

—      Kas mācīja… — puika stiepa, — ir taču man arī acis pierē, neba maz esmu redzējis meistaru šūnām šādas bikses. Ja gribat, pašūšu jums i virsbikses.

—     Vai tad mēru ar ņēmi?

—      Mēra nekāda neņēma, tāpēc ka paša nebiji mājā, — darba devējs sacīja, — bet pašūtas ir labi, esmu gluži mierā. Ja arī varbūt mazliet pa platām, nav vaina, var jau savilkt.

Meistariene šūpoja galvu, nevarēdama attapt no brīnumiem, bet darba devējs skatījās tai acīs un smējās. Taisni tanī brīdī ienāca skroderis. Sieva tam izstāstīja, kas noticis.

—      Tad jau būs samaitājis drēbi! — viņš kliedza, labi iereibis. — Kur olekte?

—     Papriekš apskati, tad meklē olekti, — sieva sacīja un parādīja vīram pašūtās bikses.

Skroderis smalki aplūkoja darbu un tapa vispār ģīmim sarkans kā vēzis.

—     Kur tu iemācījies šo amatu, diedelniek? — tas jautāja.

—     Tepat pie jums, — Dauka atbildēja, priecīgs par meistara atzinību.

Skroderis bija gluži apjucis un aizmirsa pat olekti.

—     Tad daudz drēbes būs saķēzīts? — viņš jautāja.

—     Cik vajadzēja bikšu, tik ir, — darba devējs sacīja, — bet nav nelaime, ka puika tāds pravarns1 , varat tikai priecāties.

Viņš samaksāja un aizgāja, bet meistars nerunāja visu vakaru. Otrā dienā viņš palika mājā, trešā strādāja, ka rūca vien, bet ceturtajā pasacīja Daukam:

—     Se tev atkal veci svārki, ārdi un nedomā uz blēņām.

—     Ja jau dodat darbu, tad dodiet labāk šūt apakšbikses, — Dauka lūdzās, — ārdīt var kurš katrs.

—     Tu man esi ļoti gudrs, zēn, — meistars sacīja, — tikai neesi vis sūtīts mācīt mani, bet gan lai no manis mācītos.

—     Tad nekad cita nepratīšu kā tikai ārdīt, — puika vientiesīgi atteica.

—     Nepratīsi tik ilgi, kamēr atradīšu par de-

*  Pravarns — čakls.

rigu dot tev citu darbu, — meistars sacīja, — bet nu strādā un turi muti!

—     Es tev te ārdīšu un kasīšu rāceņus, — Dauka sprieda sevī; sprieda tā veselu nedēļu, veselu mēnesi, ārdīja tomēr un kasīja rāceņus, skaldīja malku, nesa ūdeni un auklēja bērnu.

«Ļoti man vajag,» viņš nodomāja un ar šīm domām staigāja apkārt vai, pareizāk sakot, strādāja visus darbus otru un trešu mēnesi; strādāja visu cauru ziemu, bet uz pavasara pusi pēdīgi aizbēga no skrodera un pārnāca mājās pie mātes.

—     Un Dauka atkal mājās, — sacīja otru dienu aizbildnis, ienācis istabā un pēc paraduma nosēdies pie loga.

—     Jā, Dauka atkal mājās, — māte apstiprināja, mezdama mieru vērpšanai.

Aizbildnis kādu brīdi klusēja, tad teica:

—     Bet bikses māk pašūt.

Viņš pameta ar galvu, turēdams aizkūpinātu pīpi vienā rokā tuvu pie mutes, un savilka pantus smaidos.

—     Māki? — māte vaicāja.

—     Apakšbikses mākot pašūt, — aizbildnis sacīja, pamezdams ar galvu, — dzirdēju no Skrabaiša, tam pašuvis trīs pārus.

Māte paskatījās dēlā.

—     Tas ir labi, — viņa teica un atspieda vaigu rokā.

—     Labi, labi, — aizbildnis piemetināja, — varēs nu sākt pelnīties, lai gan dzirdu, esot pašuvis par platām un īsām un citā vietā irstot vaļā … Bet par to nekas, — viņš piebilda, berzēdamies uz sola, — kad iesāks, ies labi.

Viņš laiciņu klusēja, tad teica:

—     Pie meistara nav vērts viņu dzīt, dzirdēju, nemācot it nemaz.

—     Bet puika taču iemācījies, — māte iebilda.

—     To iemācījies pats.

—      Pats, Dauka?

—     Pats, pats, — zēns atbildēja, pamezdams ar galvu, un, domās nogrimis, skatījās pa logu laukā.

—      Bet nav tak viegla lieta sagriezt! — māte brīnījās, — un tad tā josta, pogu caurumu apmētāšana… — viņa aprāva valodu, bet tad piebilda:

—     Un to tu bez rādīšanas?

—      Dzird, kā māte runā! — aizbildnis uzsauca.

Dauka novērsa skatus no loga un piegrieza

mātei.

—             Neba tad nav acu pierē, — viņš sacīja.

—      Tiku jau gana ārdījis i svārku, i bikšu, i pat apakšbikšu kabatām, starpoderei un citām vajadzībām, neba neredzēju, — tas norūca, lūkodamies atkal uz jūru, un piebilda:

—     Ekur liela lieta — apakšbikses.

—     Tad jau gan varēs uz savu roku, — māte sacīja, tapdama mazliet dzīvāka, — tu šūsi, es audīšu un vērpšu, būs iztikšana kā kungiem. — Dauka papurināja galvu.

—      Labāk tad sūtiet mani uz augstām skolām, — viņš teica, — bikšu es nešūšu — netīk.

Aizbildnis ar māti saskatījās.

—     Pašutis, — viņš sacīja, galvu sacēlis taisni un mazliet atgāzis kā vista uz knābšanu.

—      Nav gudrāks, — māte piekrita sūdzētājas balsī.

—      Kad noskrotēsim, — aizbildnis mierināja, uzceldamies kājās un taisīdamies uz iešanu, — tad tiks pie prāta. Pienākšu citu dien, tagad jāiet, jātaisās uz zveju, kas zina, cik ilgi vēl ledus turas uz jūras, sāk atmesties silts.

Dauka tapa dzīvāks, acis tam uzliesmoja. Jau vakar tas gribēja aizskriet līdz jūrai, bet uznāca tumsa. Šorīt tas labi izgulējās un apņēmās noskriet turp, tiklīdz uzcelsies, bet aizbildņa ierašanās to atkal aizkavēja, tāpēc tagad, viņam aizgājušam un mātei uzņemot pārtraukto darbu, tas ātri apāva tēva zābakus, uzmauca galvā jēreni un izgāja laukā. No tās puses, kur saule pa ziemu rietēja, pūta lēns vējiņš. Krusttēvam bija taisnība, — laiks metās siltāks .. . bet jūra, cik tālu acis sniedza, bija pārklāta ar ledus segu. Tagad varēja laisties tur kā pa grīdu, laisties, cik kājām jaudas. Un viņš skrēja… skrēja, tad apstājās un atskatījās, skrēja atkal, līdz piekusa un sāka iet soļiem uz turieni, kur vajadzēja redzēt, ka zeme ir apaļa.

Bet vējš no dienvidusvakariem tapa arvien stiprāks un pēdīgi sāka pūst gaudodams.

—     Tas uz mīkstu laiku, — teica zvejnieki, domīgi raudzīdamies uz jūru, kur ledus stāvēja nekustēdamies.

—     Nez kā būtu? — viens jautāja.

—      Kas tur ko būt, — cits atteica, — es galvoju, ka var.

Vecākie sūca īsus kaļķus un spļāva uz visām pusēm, neteikdami ne vārda.

—      Man ir sieva un bērni, to man žēl, — viens no tiem sacīja, — pagaidīšu labāk līdz rītam.

—     Vajadzības jau nekādas arī nav, ka taisni šodien, — Zvīnis piekrita, pabāzis roku zem cepures un kasīdams galvu, — var jau tāpēc i pagaidīt.

Vecie atmeta ar roku, nospļāvās un, ne vārda neteikdami, rīkojās uz mājām.

—     Tad labāk nebūtu i nākuši, — Daukas aizbildnis rūca, sabāzis rokas kabatās, — kas tā par zvejošanu pie tāda laika!… Un nu nekā!

Neviens viņā neklausījās, un viens pēc otra aizgāja uz māju, bet viņš vēl ilgi skatījās uz jūru, domās nogrimis.

Saule stāvēja zemu pusdienā. Daukas aizbildnis vēl atradās jūrmalā. Viņš gribēja jau griezties atpakaļ, lai pierunātu vienu un otru, te tālu apvāršņa malā kas pazibēja — nozuda, pazibēja atkal un pēdīgi izstiepās par šauru, garu un mirdzošu strīpu.

—     Viņiem taisnība, — zvejnieks norūca un izvilka pīpi. Bet mirdzošā strīpa tapa platāka un kustīgāka.

—     Labi bija, — Daukas krusttēvs noteica, iededzis pīpi un izlaidis dažus dūmu mutuļus, ko vējiņš tūliņ izvēdināja, — bija labi!

Viņš iedomājās sevi uz jūras, un drebuļi tam pārskrēja pār visu miesu — auksti, salti drebuļi. «Kas tagad nekaitēs pa gultu,» tas domāja un sāka virzīties uz māju.

Pašā vakarā, saulei rietot, aizbildnis aiz gara laika atkal aizgāja uz Daukas māti.

—      Nu, lūk, labi bija, ka negājām zvejot, — viņš sacīja, saticis māsu ārā pie durvīm un rādīdams ar izdzisušo pīpi uz jūru, — redzi, no ledus ne vēsts.

Viņa paskatījās turp. Jūra bija svabada un viļņojās šņākdama.

Istabā iegājuši, brālis apsēdās, bet viņa, nolikusi lielo lakatu, sēdās pie ratiņa. Vērpt tā nevērpa, bet, atspiedusi vaigu delnā, raudzījās grīdā.

—     Kur tad puika? — brālis jautāja.

—     Puika? Jā, kur tad viņš ir? — māte jautāja, kā no miega atmozdamās. — Būs rasi aizskrējis kaut kur — strādādama nemaz neievēroju. Vai tāds nu nav pelnījis atkal žagaru?

—      Tu viņu vairāk pieskati, — aizbildnis sacīja uzceldamies un žāvādamies. — Rīt atnākšu, tad norunāsim galīgi, vai dot viņu amatā pie cita meistara vai atstāt tāpat.

Viņš izgāja no istabas smagiem soļiem, bet viņa, uzmetusi lakatu, kā ēna izšmauca tam pakaļ un pagriezās uz kāpām …

1900. g.

R. BLAUMANIS NEZĀLE

Viņu īsti vajadzēja nosaukt par Mozu, jo viņu izvilka no ūdeņa, gan ne iz Nilupes un ne Varaus meita, bet līdzcietīga, veca māmuliņa iz pa pusei aizaugušas dzelves, kura bija meža vidū. Bet, kad minētā māmuliņa rūpējās tikai par savu sēņu un ogu īsto nosaukumu, kuras lasīt bija viņas amats, tad viņa izglābto cilvēka bērnu, neizsacīdama nekādus vēlējumos par viņa nākamo vārdu, nodeva tuvākajo zemnieku māju saimniekam, pie kura mazo, pusmirušo pasaules pilsoni, kad viņš bija nomazgāts «notēs kristībā», nosauca par Jāni. Tad par šo meža māmuliņas savādo atradumu ziņoja pagasta valdei, kura no savas puses šo atgadījumu pēc pienākuma atkal paziņoja bruģu tiesai. Pēdējā atrastā bērna māti stingri lika meklēt, bet meklējums palika bez sekmēm. Tādēļ minētā pagasta valde savā sapulcē — paklausīdama pienākumam, ne pašas dzinekļam — nosprieda atrasto bērnu uz pagasta rēķina uzaudzināt. Vanagu māju saimnieks, tas pats, pie kura bērnu kristīja, izteicās, ka šo žēlsirdības darbu pret pienākošu atlīdzinājumu uzņemšoties, un pagasta valde šo augstsirdīgo piedāvājumu pieņēma bez debatēm.

Seši un pusgadus Vanagu saimnieks līdz ar savu sievu un saviem vairāk bērniem ar nenogurstošu pacietību izpildīja šo kristīga cilvēka pienākumu pie bārenīša, kuram nebija ne tēva, ne mātes, — tad pagasta vecākais nosacīja Jānīti par pieaugušu, un tas nu iesāka ēst paša pelnīto maizi. Viņš tapa par Vanagu saimnieka cūku ganu. Tas arī bija žēlastības darbs, ka Vanags viņu paturēja, jo kurš cits gan būtu pieņēmis mazo zēnu, kura nesavaldāmība un nerātnība bija tapusi par parunu? — Vanags gan bija darījis, ko vien iespēja, lai bērnam iepotētu kristīgus tikumus, viņa sieva rīkstes nebija taupījusi — kā zināms, šīs zāles Vidzemes mežos aug savā vaļā un tādēļ lēti dabūjamas — un Vanagu bērni tam allaž bij rādījuši labas priekšzīmes; bet ko tas viss līdzēja pie bērna, kam morāliskā nepilnība iedzimusi! No kura cita avota tās ļaunās īpašības gan varēja nākt,

kas pie Jānīša pamazām parādījās? … Vanaga bērni nemeloja. Kādēļ Jānītls meloja? Kādēļ viņš tik stūrgalvīgi liedza savu vainu, kad mazais Bērtuls tēvam sūdzēja, ka Jānītis izsitis ķēķa lodziņu, iebāzis kaķi darvas traukā vai zirgam no astes izplūcis sarus? .. . Viņa bērni nezaga. Kādēļ Jānītis to darīja? Kur āboli bij palikuši, kurus viņš klētī priekš ziemas bij gribējis glabāt? … Viņa bērni bij pieklājīgi, rāmi un godīgi. Kādēļ Jānītis tāds nebija? Kur tās garās skrambas cēlās, kuras gandrīz vienmēr, brīžam gareniski, brīžam šķērsām, viņa seju darīja nejauku, kamēr Bērtulīša, Anužiņas, Reinīša, Madītes un Miķelīša vaigi un deguns nekad nebija saskrambāti? … Jā, Vanagu saimniekam bija taisnība, sakot, ka ābols no ābcles tālu neesot kritis.

Divpadsmit gadus vecs, Jānis tapa par lopu ganu, bet viņš neganīja vis Vanagu saimnieka lopus, jo tas viņu pie sevis Ilgāk nepaturēja, tādēļ ka tad viņam to vajadzētu sūtīt skolā, tin kur viņš, nabags vīrs, to lai iespētu? Soda naudu maksāt arī nebija patīkama lieta, kā viņš to jau zināja no piedzīvojumiem.

Bet pie sava jaunā saimnieka Jānis ilgi neizturēja. Tas no Vanaga bija dabūjis zināt, kāda gara bērns šis zēns esot, un tādēļ pret viņu tajā ziņā arī pienācīgi izturējās. Jurģos Jānim bija jauns saimnieks, un atkal pēc gada viņam bij no jauna jāmaina dzīves vieta. Par bagātu un taupīgu atzītais Krikums — aprunātāji viņu dēvēja par skopu — šoreiz ar zēnu gribēja izmēģināties. Ļoti lētā alga, par kādu Jānis bija dabūjams, viņu uz to pavedināja.

Bez tam viņš jau dažu stūrgalvi caur savu stingrumu bij padarījis prātīgu, vai tad tas pie Jāņa neizdotos?

★     ★ *

Tikko divas nedēļas no Jurģu dienas bija pagājušas, tad Krikums katram, kas to gribēja dzirdēt, apgalvoja, ka viņš vēl nekad savā mūžā tik slinku, stūrgalvīgu un rupju zēnu neesot redzējis, kāds Jānis. Tas zēns citam nekam nederot kā tikai sava maizes devēja kaitināšanai līdz nāvei. Sām viņa domām viņa priekšzīmīgā sieva pilnīgi piekrita, kaut gan citādi viņu domas nevienojās. Pie citām labām īpašībām un tikumiem viņai bija brīnišķa gaišredzība, un tādēļ viņa redzēja daudz lietas, kas citiem vienkāršiem ļaudīm palika apslēptas. Tā, piemēram, viņa ne ar mazām izbailēm bija ievērojusi, ka Jānis samērā ar viņa darbību par daudz ēda. Mans dievs, kādēļ ganu zēnam vajag daudz ēst! Pie darba, kas prasīja tik maz spēka, kā lopu ganīšana, cilvēks nekad nevar būt tā izsalcis, kāds Jānis vienmēr bij, un Krikuma māte tādēļ ieguva to pārliecību, ka šis zēns tādēļ tik daudz ēdot, ka savu saimnieci caur to gribot kaitināt. Labajai Krikumienei tad ūdens radās mutē un asaras acīs, kad viņa redzēja, kādu pulku kartupeļu un sviesta paniņu — mīļo maizīti nemaz neievērojot — Jānis pie pusdienas maltītes sabāza savā mutē. Tik daudz gandrīz pat ne kalpi neēda, kuriem bija jāar, jāpļauj siens un jāstrādā citi grūti darbi. Nebija noliedzams, ka Krikums lieliski bija pārskatījies, tādu lielu ēdēju saderēdams par ganu. Viņi padarīto misēkli pa daļai gribēja

atkal izlabot, Jāni šad un tad likdami pie lielkalpu darba. Bet vai zēns gribēja klausīt! «Esmu pie jums saderējis par ganu un nestrādāšu nekādus citus kā gana darbus,» viņš kā nikns suns rūca caur zobiem. Vai tā nebija atklāta stūrgalvība! Viņi gribēja zēnam darīt labu, gribēja viņu pamazām ieradināt ar grūtiem darbiem, lai viņš nākošā gadā varētu saderēties par pilnīgu kalpu, un pateicības vietā viņš pretojās tādam labam nodomam. Kam šādā atgadījumā pacietība lai nebeidzas? Krikumam tā beidzās, un lietas beigas bija tās, ka Jānis dabūja labu kārtu pēriena. Pēc Krikumienes izsacījuma, pēriens allaž bij īsti veselīgs un labdarīgs — vai viņa to runāja no saviem piedzīvojumiem, tas lai paliek neizpētīts. Bet pie Jāņa šis labdarīgais panākums nerādījās, — viņš tapa vēl stūrgalvīgāks, nekā bijis, valkāja cepuri uz acīm uzspiestu, un viņa acis caur tās saplīsušo širmi raudzījās vēl spītīgāk nekā līdz šim. Kas te cits varēja līdzēt kā otra kārta pēriena! To viņam arī uzskaitīja.

Bet tad notika kaut kas neierasts, kaut kas nedzirdēts.

Atgadījās, ka pagasta tiesa nākošā dienā noturēja savu ierasto sēdējumu un Jānis, saimniekam neko nesacīdams, gāja uz pagasta namu un apsūdzēja Krikumu par patvarību. Nabaga neapdomīgais zēn! Pagasta tiesas priekšsēdētājs bija Krikuma svainis, un tas atvēra platas acis, kad Jānis savu sūdzību nesa priekšā. Tad viņš atvēra savu gudro muti un garākā runā, kurā iepina daudz nozīmīgu bībeles pantiņu, pamācīja Jāni, lai iet uz mājām un ir paklausīgs. Bet, kad viņš redzēja, ka

viņa tēvišķā un labi domātā pamācība uz Jāni nedarīja nekādu iespaidu, viņš savu balsi pārvērta un asiem vārdiem izbāra Jāņa nepieklājīgo izturēšanos, atgādināja viņam visus viņa netikumus un pēdīgi teica, ka Jānis to varot atzīt par savu laimi, ka tik godīgi cilvēki kā Krikumi viņu pieņēmuši par ganu. Jānis mierīgi noklausījās, līdz pagasta tiesas priekšsēdētājs beidza runāt, un tad īsi un rupji vaicāja:

«Vai pie jums nekādas taisnības nevar dabūt, ko?»

Vispārīga kustība tiesnešu starpā; tiesas priekšsēdētājs, kurš vairāk drīkstēja darīt nekā citi tiesneši, ar dūri sita uz galda, ka tas brīkšķēja vien.

«Pie joda, taisies, ka tiec uz māju, muļķa zēn,» viņš sašutis brēca, «citādi tev būs jāiepazīstas ar Biezumnieku!»

«Oho! Es tevi jau sen pazīstu, tu —»

«Puika!» Biezumnieks brēca un piecēlās visā cienībā no tiesas galda, tā ka viņa krēsls ar lielu troksni nogāzās gar zemi.

«Nāc vien šurpu!» Jānis izsaucās, izstiepdams dūri pret Biezumnieku, un, iekam kāds viņu spēja kavēt, viņš no tiesas istabas bij izgājis …

Kad Krikumienei par šo notikumu ziņoja, tad viņa teica, ka viņas mati no brīnumiem ceļoties stāvu par tādu nekrietnā zēna bezkaunību. Viņas brāļam, kurš piederēja pie pagasta cienīgākās familijas, četru tiesnešu un skrīvera klātbūtnē rādīt dūri, — tādu noziegumu vajadzēja bargi sodīt. Ka Jāni par to nepakāra, bet tikai visā klusībā krietni nopēra, par to viņam bija jāpateicas Krikuma labsirdībai. : f

Bet gaišmataino Līzi, kas Jānim palīdzēja lopus ganīt, Krikumiene mīlīgāk un ciešāk nekā citās reizēs pamācīja, lai Jānim vairs nekad neļauj aiziet no lopiem, kā viņa nesen bij darījusi; viņš caur tādu vazāšanos nomaldīšoties uz neceļiem, viņam projām esot, kāds vilks varot atnākt utt. — Bet Krikumam viņa teica, ka meiteni arī vajadzējis nopērt. Bet ko lai dara? Ar Līzi vajadzēja apieties «kā ar jēlu olu», jo viņa bij ļoti vārīga un par katru nieku sūdzēja mātei. Ai, un šās mātes mēle bija asāka nekā abējās pusēs griezīgs zobens!

*     ★ *

Līze, slaidi noaugusi meitene, kuras sejā bij dziļas baku rētas, bija vienīgā cilvēcīgā būte, kura Jāni varēja ciest. Spēcīgais, sārtais zēns ar brūnajiem, sajukušajiem matiem, spītīgi mirdzošajām acīm šai nabagai nekošai meitenei ar salmu krāsainajiem, plānajiem matiem jau pašā pirmā dienā bija paticis. Arī pret viņu Jānis iesākot bija bijis rupjš, kāds viņš bija pret katru; bet, kad viņa visu pacieta un tad, kad viņš tai par daudz pāri darīja, tikai rūgti noraudājās, tad viņš pamazām pārgrozījās, un pēdīgi viņa nelaipnība gluži mitējās. Priekš šādas pārgrozības sekošais atgadījums daudz palīdzēja.

Sējamā laikā dažreiz Līzei, dažreiz Jānim vienam bija jāgana lopi. Tad notika, ka divas govis, Jānim nemanot, bija nošķīrušās no citiem lopiem un iegājušas rudzu laukā, kur tās padarīja diezgan lielu skādi. Kad Krikums šo skādi manīja, viņš ,bija ļoti sašutis un vaicāja, caur kā palaidnību tas

noticis. Pirms Jānis varēja apdomāties, ko atbildēt, Līze teica:

«Es esmu vainīga. Kādā rītā biju aizmigusles, un tad govis bij iegājušas rudzos.»

«Tu slinkā, miedzīgā, palaidnīgā meitene!» saimnieks sašutis brēca, bet gudrā Krikumiene viņu mierināja:

«Nebrēc jel! Caur to tu neko vairs nelabosi!» viņa teica un tad, uz meitenes pusi pagriezusies, turpināja:

«Nebaidies vis, bērns; tas ikkatram var gadīties. Tava māte pļaujamā laikā skādi atstrādās pie labības pļaušanas.»

Ar to lieta bija nobeigta.

«Kādēļ tu vainu ņēmi uz sevi?» Jānis vaicāja, kad viņš ar Līzi bija viens. «Man to skādi vajadzēja atlīdzināt.»

«Jā, tu!» skuķe atbildēja. «Tev trīskārt būtu bijis jāatlīdzina un pie tam jādzird sprediķis, kas būtu bijis garāks nekā tas, ko baznīckungs saka no kanceles.»

«Par Krikuma sprediķi neko nebēdāju,» Jānis teica. «Man viena alga, vai Krancis rej vai viņš runā!»

«Bet viņš tev būtu darījis netaisnību! Vai viņš tev ticētu, ka govis pret tavu gribu nobradājušas rudzus? Nekad! Un es nevaru paciest, ka tevi teic sliktāku, nekā tu esi!» ,; )

Jāņa pateicīgs acu uzmetiens Līzei bija par algu par šiem vārdiem. No šā acumirkļa starp abiem draudzība bija nodibināta, kas vienmēr tapa ciešāka un sirsnīgāka. ,

*     ★ ★

Pavasaris pagāja, vasara pienāca. Lauki pārvērtās zaji, sarkanās zemenes mirdzēja krūmos un grāvju malās, visur bija redzama dzīvību izelpojoša pilnība.

Laiks bija jauks; šad un tad uznāca atspirdzinošs lietus un atnesa pārmaiņu vienmulīgajās saules dienās.

Jānis un Līze laimīgi ganīja ganāmo pulku. Viņi daudz nerunāja, bet bieži sēdēja kopā, viņa zeķes Vai cimdus adīdama, viņš karotes vai citu ko taisīdams; brūnais Krancis pa tam snauda pie viņu kājām. Līzei visvairāk patika priekšpusdienas. Kamēr govis un aitas rasainā zālē ganījās, Līze un Jānis viens pa otram varēja pagulēties. Kad Jānis gulēja, viņš galvu mēdza nolikt uz skuķes ceļiem vai viņas klēpī. Tad viņa varēja ieskatīties tā mīļā sejā. Viņa daudzreiz domāja par to, cik mierīgs viņš izskatījās guļot un cik nikns viņš varēja tapt, nomodā būdams. Ai, kāpēc viņa to neiespēja pārvērst, pārlabot!

Dažreiz, kad viņš, mierīgi elpodams un galvu atliecis, gulēja, viņai radās vēlēšanās viņu noskūpstīt; tad viņa lēni noliecās pie viņa, aizskāra viņa sārtās lūpas ar savējām — viņam nevajadzēja manīt, ko viņa darīja. Bet viņš to tomēr manīja, un reizi, kad tā viņu atkal bija skūpstījusi, viņš atvēra acis un uzskatīja skuķi ar laimīgu smaidu.

«Skūpsti mani vēl reizi, Līze,» viņš teica.

Tad notika neizdevīgais gājums pie pagasta tiesas, uz kuru Līze viņu bija pierunājusi, un tad notika jau pieminētā nelaime.

Bija lietaina diena, kura daudziem nepatika, tādēļ ka tajā bija tuvējais lielākais tirgus. Uz lielceļa bija dubļi, lauku ceļi caur ļaužu šurpu un turpu braukāšanu ļoti izbraukti. Jānis viens pats ganīja lopus, tādēļ ka māte Līzi bij aizvedusi uz tirgu. Viņš sēdēja ceļa malā un saīdzis skatījās uz neskaidra ūdeņa peļķēm, kurās lietus pilieni lēni plīkšķēdami iekrita. Tad kādi vāģi brauca. Jānis vienaldzīgi pacēla acis. Braucējs bija Biezumnieks, pagasta tiesas priekšsēdētājs, kurš brauca no tirgus uz māju. Tas likās būt par daudz dzēris, jo viņš nežēlīgi sita gurdenam zirgam, kurš apstājās Jāņa tuvumā pie kāda tiltiņa. Bet, kad Biezumnieks bez mitēšanās nabaga lopiņam cirta ar pātagu, tad tas uzreiz iešķībi lēca pār tiltiņu; viens ritenis pie tam pārslīdēja pār tiltiņa galu, vāģi kādu acumirkli gorījās un tad no tiltiņa iegāzās grāvī, kurš līdz pusei blj ūdeņa pilns.

No negaidītā kritiena pārsteigts, Biezumnieks kādas sekundes palika grāvī, tad viņš izrāpās ārā, ar pātagas kātu dubļus nobīdīdams no saviem virssvārkiem, un, kā palīga meklēdams, skatījās apkārt.

«Ah-a,» viņš ar stīvu mēli teica, kad ieraudzīja Jāni, «nāc man palīgā, zēn! Šodien sasodīti slikts laiks. Nu pagaidi vien, lops, es tevi mācīšu — nu ko tu tur stāvi, kusties taču, zēn! Nāc!»

«Kusties pats — manis dēļ sašķīsti,» Jānis atbildēja un rokas lēni salika uz muguras, un izplēta kājas.

«Nāc šurp, es tev saku!» Biezumnieks brēca, no dusmām nosarcis, «ko tāda niķošanās lai nozīmē? He!»

«Brēc, cik tu vari,» Jānis nicinādams atbildēja, «bet, kad pie tam pārplīsīsi, tad saku, ka es tevis nesašūšu, Jo neesmu skroderis.»

«Smurguli!» Biezumnieks rūca. «Turi muti! Šurpu pie manis!»

«Turi pats muti, netaisnais tiesas vīrs!»

«K-a-s?»

Biezumnieks bij zēnam pieskrējis tik ātri, cik viņa nestingrās kājas atvēlēja, un uzskatīja viņu satvīkušām acīm.

«Nu?» Jānis vaicāja. «Vai tu domā, ka es piedzērušu cilvēku neesmu redzējis? Fui, kā tu smirdi — brandvīna muca!»

Kā ugunsliesma piepeši šķīlās gar Jāņa acīm, durstošas sāpes radās viņa galvā, viņš to abām rokām satvēra, streipuļoja un ar asiņainu ģīmi pakrita.

Biezumnieks mierīgi atjūdza zirgu un, caur dubjiem brizdams, to aizveda uz mājām.

★     * ★

Dienas un nedēļas pagāja, skumīgas dienas un nedēļas. Jānis ilgi gulēja slims, un, kad viņš atkal varēja iet pie darba, tad viņam bij tikai viena acs. Biezumnieks otru aci tam bij izsitis.

Līze, kura pa savu brīvo laiku Jāni ar lielāko rūpību kopa, bij par to ļoti nelaimīga. Viņai izlikās, itin kā pati vienu aci būtu zaudējusi. Viņai katru reizi pārgāja šaušalas, kad zem košajām uzacīm uzskatīja tukšo bedri! Pusaklam visu mūžu nodzīvot — ai, cik bēdīgi un briesmīgi! Un senāk tik košā seja, cik nejauka tā tagad izskatījās!

Jānis nesūdzējās un ar Līzi nekad nerunāja par

notikumu, bet viņa klusuciešana tai sacīja vairāk nekā vārdi iespēja sacīt.

Reiz, kad viņi kā senāk uz ganībām blakus sēdēja un skuķe slepeni vienu savu aci brītiņu ar roku bija turējusi apsegtu, viņa piepeši ļoti sašutusi iebrēcās:

«Sātans, negantais, nositamais cilvēks! Jāni, Jāni, vai tu to tā atlaidīsi? Cik ilgi tu stomīsies viņam atriebties? Jeb lai es tavā vietā to daru? Ko tu gribi: vai lai es viņam izplēšu acis iz pieres jeb lai viņu nokauju? Jā, es viņu ar šām rokām varu nožņaugt, tā — un tā —»

Un pie tam viņa rādīja briesmīgas zīmes.

«Nē,» Jānis teica, «tev viņam nekas nav Jādara, jo viņš tev arī neko nav darījis, gan es viņam atriebšu, pagaldi tikai.»

«Ko tu viņam padarīsi?» skuķe taujāja.

«To tev tagad nesacīšu.»

Un Līze gaidīja.

Bet pa tam Krikumiene nenogura, kaimiņiem un draudzenēm stāstīdama, cik taisnīgi dievs darījis, bezdievīgo zēnu sodīdams ar acs zaudējumu.

Rudens pienāca. Koku lapas, pārvērtušās sarkanas, brūnas un dzeltenas, lidinājās kā putni koku zaros vējā. Lauki tapa tukši, siens no pļavām jau sen bija savests šķūņos vai samests kaudzēs, naktssalnas ieradās. Lopus vairs nevarēja izlaist ganos.

Tad kādā naktī ugunsliesmas iztraucēja no miega Biezumnieku iedzīvotājus. Biezumnieka lielais siena šķūnis, kurā gandrīz viss viņa siena krājums bija salikts, stāvēja liesmās» No glābšanas nebija nekā ko domāt. Vienīgais, ko vēl varēja

darīt, bija tas — atsargāt, lai uguns nepārietu uz citām māju ēkām, jo vējš nesa uz turieni lielas, degošas siena plēves. Biezumnieks dusmās šņāca. Bij skaidri noprotams, ka šķūni negantnieka rokas aizdedzinājušas. Kas šo jauno darbu gan bij padarījis? Nācās grūti uz kādu domāt, jo tiesas priekšsēdētājs, tiesu spriežot, samanto daudz ienaidnieku …

Nākošā dienā Krikuma kalps, kurš bij bijis dzirnavās, pārnesa pagājušā naktī notikušās nelaimes vēsti.

«Pagājušā naktī Biezumnieka lielais siena šķūnis nodedzis,» viņš teica, pie pusdienas gaida piesēzdamies, ap kuru visa cita saime jau bija sapulcējusies un ēda. Krikumiene, kura ar sāpēm bija redzējusi astoņpadsmit kumosus pazūdot Jāņa mutē, ievēroja, ka zēns sarāvās, nosarka un kartupelim ļāva nokrist zemē.

«Ak dievs,» kāda kalpone teica, «pagājušā naktī! Kā tad tas nācis? Aiz neuzmanības? Var būt, ka čigāni vainīgi!»

«Čigāni?» kalps atbildēja. «Kādēļ tad tie lai aizdedzina siena šķūni? To kāds būs padarījis, kas Biezumniekam gribēja atriebties, to es saku, un tā katrs runā.»

«Tev taisnība, Andž,» saimniece apstiprināja, ar priekšauta stūri savas asaras no acīm izslaucīdama, «manam brāļam tik daudz ienaidnieku — arī mūsu mājā viens tāds. Vai nav ties, Jāni,» viņa teica, uz pēdējā pusi pagriezdamās, «tu gan laikam no sirds priecājies par Biezumnieka nelaimi?»

«Nu, raudāt par to tiešām neraudāšu, to jūs gan varat domāt, saimniec,» Jānis apsmiedams

atbildēja. «Priekš tam man par maz acu pierē. — Līze, nāc pagriez man teceli!» Pēc šiem vārdiem viņš aiztaisīja savu nazi, paņēma cepuri un izgāja ārā.

«Pagaidi, ēku dedzinātājs,» saimniece bubināja.

«Kā tu ar to izkapti vari pļaut, Jāni?» skuķe vaicāja, kad viņa ilgi klusu ciezdama teceli bij griezusi. «Tā jau īsa kā nazis.»

«Kāda zāle, tāda izkapts, man atāla vietā arī jāpļauj siens,» Jānis atbildēja. «Nāc vēlāk ar nesamiem palagiem uz pļavu zāli iesiet — man tev kaut kas jāsaka.»

«Es to jau zinu,» Līze domāja.

Jānis aizgāja.

Drīz pēc tam Biezumnieks atbrauca savai māsai pavēstīt par notikušo ugunsgrēku un lietu pārrunāt. Krikumiene tūliņ viņu ieveda saimnieku istabā un aizslēdza durvis.

«Es jau zinu, kādēļ atnāci,» viņa satricināta teica. «Tavs šķūnis pagājušā naktī aizdedzināts, un mūsu Jānis ir tas ļaundaris.»

Biezumnieks iztrūkās.

«Tā ir,» māsa, galvu palocīdama, teica un stāstīja, kas pie pusdienas galda noticis. «Tu pats viņu varētu pārklausīt,» viņa turpināja, «viņš tagad viens pats lejā pļavā, nav vēl pamatīgi izdomājis melus un, uz taviem vaicājumiem atbildot, varbūt sajuktu un pārrunātos.»

«Jā, bet vai tad kāds arī pamanījis, ka viņš izgājušā naktī nebij mājā?» Biezumnieks iemeta starpā. «Tā ir visgalvenākā vieta.»

«Dievam žēl, nē, bet tāpat pret viņu liecina tas,

ka viņš līdz šai dienai, kaut gan jau auksts laiks, vēl arvien gulēja zirgu stallī.»

Pēc tālākas apspriešanās Biezumnieks steidzās uz pļavu. Viņš pilnīgi bij pārliecinājies, ka Jānis un neviens cits viņa šķūni aizdedzinājis.

«Nu, dēliņ,» viņš bildināja zēnu, kurš sapļauto atālu sagramstīja vienā vietā, «tu strādā ļoti uzcītīgi — vai pagājušā naktī labi gulēji? Labrīt!»

«Labrīt! Pateicos, ļoti labi gulēju, un Jūs?» Jānis atbildēja, cenzdamies runāt Biezumnieka balsī un savu darbu turpinādams.

Biezumnieks tapa tumši sārts. Bet viņš savaldījās un mierīgi teica:

«Man bij nelāga nakts, mans lielais siena šķūnis nodedza.» Tad, Jānim piepeši gluži tuvu pieiedams un savas rokas tam ap pleciem apņemdams, un viņu kā dzelzs krampjos turēdams, viņš čukstošā balsī piezīmēja: «Un tu, zēn, to esi padarījis!»

Kādu acumirkli izlikās, it kā Jānis zem šāda apvainojuma smaguma gribētu sašļukt, bet tad viņš saņēmās un, stingri noturēdamies, rupji un dikti teica:

«Biezumniek, kā tu tā vari domāt? Vai tu esi pustraks vai pilnīgi traks?»

«Puika,» Biezumnieks brēca, kurš vairs nevarēja savaldīties, «puika, izteic — vai es tevi saberzīšu!» Un viņš puiku stipri purināja.

«Kad tu gribi, lai Izsaku un vairāk neko, tad: jā, es to padarīju,» Jānis teica …

Biezumnieks izsauca kādu lāstu vārdu un atlaida Jāņa plecus. Bet tad viņš kā nikns zvērs tam uzklupa, sagrāba viņu pie rīkles un žņaudza to ar

visu spēku. Tikai ar vislielākajām pūlēm Jāņam izdevās atrauties; viņš sašutis iekoda Biezumniekam pirkstā un ar dūri iesita tam pa ģīmi.

«Tārps!» Biezumnieks, zobus griezdams, brēca, no dusmām gluži pārņemts, sagrāba Jāni, kā spalvu kušķi pacēla viņu uz augšu un tad ar visu spēku laida tam nokrist zemē.

Pakluss, sāpīgs brēciens skanēja no puisēna lūpām, viņš ar abām rokām nespēcīgi mēģināja pacelties, bet atkrita paģībis.

Tumšas asinis plūda no viņa muguras — viņš bij uzkritis uz izkapts, kuru neapdomīgi tā bij atstājis zemē, ka gals bij uz augšu, un izkapts gals bij iedūries viņa mugurā …

Biezumnieks, kā par stabu pārvērties, uzskatīja savu dusmu nedzīvo upuri ar platu muti un stīvām acīm; bet tad, no briesmīgām ballēm pārņemts, gandrīz nemaz nezinādams, ko darīja, viņš, kur tam vajadzēja gādāt palīdzību, bēdza uz tuvējo mežiņu.

Kad Līze pēdīgi atnāca un jau no tālienes redzēja Jāni nekustošu pie zemes guļot, viņa, nekā laba neparedzēdama, gāja ātrāki un kā ārprātīga klupa Jāņam blakus zemē. Bet nākošajā acumirklī viņa atkal uzlēca stāvus, norāva lakatiņu no savas galvas, skrēja ar to pie tuvākā grāvja, iemērcēja to aukstā, neskaidrā ūdenī, tad viņa steidzās atkal atpakaļ pie Jāņa un spieda tam slapjo lakatu uz pieres.

Pēc kādām minūtēm viņš atvēra gurdenās acis.

«Biezumnieks?» Tas bija vienīgais vārds, kuru Līze aizsmakušā balsī spēja izrunāt.

Jānis pamirkšķināja acis.

«Ak dievs, ak dievs! Kā tad viņš zināja, ka tu — »

«Es … to … viņam … pats . .. sacīju … lai viņu … kaitinātu . .. Bet es .. . šķūni… neaizdedzināju . . . Kāds … cits … bija… pasteidzies … man … pa priekšu … es … to gribēju … darīt… Steidzies … pēc … palīdzības … ai!…»

Pēc trim dienām Jānis bij nomiris. Uz māju nesot, viņš bij zaudējis valodu un samaņu. Divi reizes palīgā atsauktais ārsts neko nebij varējis līdzēt, un paruna, ar kuru Krikumiene klusībā bij mēģinājusi apmierināties, šoreiz nebij piepildījusies: nezāle bij nokaltusi.

Nākošā svētdienā Jāni paglabāja.

«Dievs labi dara ko darīdams,» raudošā Krikumiene vairāk reizes teica saviem no kaimiņiem sanākušiem viesiem, kad tie Jāņa ātro nāvi pārrunāja. «Kas var zināt, kas no tā zēna vēlāk būtu iznācis… Es tikai vēlētos zināt, vai viņš pats tik nelaimīgi kritis jeb vai varbūt skuķe — viņi abi bij tik nesavaldāmi — —»

Draudzes skolotājs pie kapa atkārtoja jau sen galvā iekaltu bēru runu un par savām pūlēm dabūja rubli un brauca līdzi uz bēru māju. Tur viesi dzēra kafiju un brandvīnu un ēda sivēna ga|u un zirņus, un pēc tam jaunākie (audis pie harmonikas mūzikas drusku padancojās. Vēlu vakarā visi šķīrās.

Biezumnieks nebija atnācis uz bērēm, kaut gan arī viņš kā Krikumienes tuvākais radinieks bij ielūgts. Noskumusī saimniece izskaidroja saviem viesiem, ka viņas brālis caur ugunsgrēku stipri sabaidījies un neesot īsti vesels.

Līzi neviens nebij ievērojis. No kapsētas pārnākusi, viņa tūliņ bija uzsēdusies aizkrāsnē uz mūrīša un, pret visu vienaldzīga būdama, stīvām acīm skatījās uz zemi. Neviens viņu tur neredzēja, tikai viņas māte, kura arī bij atnākusi uz bērēm, šad un tad piegāja pie viņas, sacīdama kādus mīļus, mierinošus vārdus. Šai runīgai sievai patiesi bij rūpes par savu bērnu, un, kad Līze liedzās pat pie vakariņām iet, tad māte iesāka raudāt.

«Meitiņ, bērniņ, kas tev ir?» viņa bailīgi vaicāja. «Neskaties jel tik sveši uz visām pusēm, tu mani izbiedē, runā jel, izraudies, tu vēl nevienas asaras neesi izraudājusi, un es taču zinu, ka tu ar Jāni labi satiki un viņa nāve tev ķeras pie sirds. Bet nesēdi tā, tik mēma un auksta — ak dievs, ak dievs, nedari mani nelaimīgu! Tev strauja sirds. Bet apdomājies, tu esi mans vienīgais bērns, visa mana manta šajā pakaulē! Kad tu sev padarīsi kādu kaiti, tad es miršu žēlabās!»

Bet viņai nebij jāmirst žēlabās. Līze ne sev, nedz citiem nedarīja nekādas kaites. Viņa bij pārvērtusies klusa un domīga, varēja brīžam stundām domīgi sēdēt bezdarbībā, bet citādi viņa bija palikusi, kāda bijusi. Kad viņa savu gadu pie Krikumiem bija nokalpojusi, tad viņa aizgāja pie vietējā mācītāja par kalponi, palika tur četrus gadus un tajā laikā no mācītāja kundzes iemācījās smalkus rokdarbus strādāt un ar šujmašīnu rīkoties. Kad viņa no mācītāja aizgāja, tad viņa ar māti pie kāda saimnieka nometās uz īri un nodarbojās ar sieviešu apģērbu izgatavošanu. Māte un meita tagad laimīgi dzīvoja kopā. Bet šī laime ilgi nepastāvēja. Jau pēc kāda gada māte saaukstējās,

saslima un nomira. Līze izrīkoja mazas bēres, kurās salūdza vistuvākos radus, tad pamazām pārdeva visas savas lietas, izņēma pasi un teica, ka aiziešot uz Rīgu. Bet neviens no viņas pazīstamiem viņu ne tur, nedz citur vairs nav redzējis.

Bet kādu laiciņu pēc Līzes aiziešanas šāda briesmu ziņa izpaudās pa pagastu: «Biezumnieks nokauts!» Viņu atrada klētī, kur tas pa vasaru mēdza gulēt, gultā bez dzīvības. Nodilusi, īsa izkapts bij iedurta viņa sirdī…

Jāņa kaps, kurš katrā vasarā bij līdzinājies puķu dobei, pēc Līzes pazušanas pamazām panīka. Atraitnītes, neļķes un neaizmirsteles uz tā iznīka. Starp lielām nātrām vēl tikai kādas retas, zilas puķītes kā baidīdamās parādās; bet arī tās drīz iznīks, taps izskaustas, un uz sabrukušā kapa augs un kuplos tikai — nezāle.

1887. g.

J PORUKS KAUJA PIE KNIPSKAS

Kambarī, kurā uzglabājās skolnieku lādītes un maizes kulītes, pašā dibenā sēž veselīga, paresna māmiņa, brūnu sagšu ap pleciem, vilnainu, pirktu lakatu ap galvu, un skatās, kā viņas dēlēns strebj zīdeni1 . Pie loga, kura rūtis ir neskaidras, apputējušas, stāv zēns pelēkos vadmalas svārkos, ceļgalos salāpītās biksēs, lielās, nošķiebtās pastalās. Viņš skatās pa logu uz pagalmu, kur drūzmējas zēnu bars, un reizēm pašķielē uz kubuliņu, iz kura viņa tuklais biedrs strebj zīdeni.

* Zīdenis — grūbu zupa ar gaļu un zirņiem vai pupām.

«Vai tēvs man no Rīgas ko atveda?» zēns, kubuliņā pupas zvejodams, māti jautā.

«Te jau ir … gandrīz vai aizmirstos …» Mā miņa izvelk iz kabatas nazi.

Zēns nosviež karoti pie malas, noslauka rokas drāniņas stūrī, uz kura atrodas maizes kulīte, un ķer pēc naža.

«Vai tikai ir piskars1 ?… Es tēvam pieteicu, lai pērk piskaru. Tie citi naži neder nekam . . .»

Māte pasmejas, lasa uz drāniņas maizes drusciņas un ieber tās mutē.

Zēns atvāž jauno salieceni ar melni spīdošu spalu. Asmens tik laistās vien .. .

«Ir gan piskars . . . Vajag tik labi iztecināt, uz galodiņas patrīt. .. Cibiņ, palūk, kas par varenu …»

Bālais zēns domīgi pienāk, paskatās ar vienu aci uz nazi, bet liekas, ka zīdenis tam vairāk patīk.

«Vai tu esi tā jumiķa Cibiņa dēls?» māmiņa jautā.

Bālais zēns klusē; lūpas tam nodreb. Viņš grib aiziet.

«Nāc nu tu ar pastrebies! Ko tu tāds bailīgs …»

Bālais zēns pienāk, apsēžas un nedroši tver pēc karotes. Roka dreb …

«Ko tu!… manu karoti… es pats vēl gribu strēbt!…»

1 Piskars — agrākos laikos ļoti pazīstama nažu firma «Fiskars».

Zēns ar apaļajiem, sārtajiem valgiem, puķaino kaklautu, jauniem, gandrīz pēc modes izšūtiem svārkiem un gariem zābakiem iebāž nazi kabatā un sāk atkal strēbt.

«Streb vien, dēliņ, streb… Būs jau abiem diezgan …»

Bālais pieceļas un domīgs aizvelkas.

«Kam tad tu, dēliņ, viņu tā? .. .» māmiņa nogauž.

«E, ko tas lempis!…»

Brītiņu valda klusums.

«Vakar tēvs atbrauca,» māte uzsāk, «pašlaik ēdām vakariņas… Zultans sāka riet. Domājām: nu ir tēvs no Rīgas klāt… Kā tad! Bija ar …»

«Vai Ernestam pijoles atveda? …»

Māte pasmejas.

«Laikam gan šoreiz nekā …»

«Tad vasarā atkal no pieguļas nekā; nevar ne meldiņa uzspēlēt. Un pa svētdienas vakariem tāpat . . . Briedīšu Kārlis čīgā kā Rīgas muzikants . . . Nu, mēs tam zeļļam gan parādīsim… Staigā apkārt kā liels vīrs — cepure uz vienas auss!… Jā. kas tad ir ar cepuri: vai tēvs man jaunu cepuri atveda? …»

«Nē, dēliņ!… Ernestam gan . .. Viņš jau ir vecāks un pelna pats maizi. Nākošā rudenī jāiet pie dieva galda …»

«Ko? Ernestam … Ja man tā cepure pasēs, tad nu gan es viņu paņemšu … Ernestam cepuru diezgan. Tā jērene ziemā gluži laba, tikpat kā jauna. Un vasarā… viņam gluži branga vasaras cepure…»

«Dariet, kā zināt,» māte teic, «es tur nekā nevaru teikt, lai tēvs … Bet tu gan, Pēterīt, varētu ar savu cepuri vēl veselu gadu iztikt…»

«Jā, jā! Es arvien esmu tas sliktākais … Man nekā nevajag … Ernestam viss …»

Pēterīts nosviež karoti un savelk dusmīgu seju.

«Nemācīšos, edz. ka nemācīšos!… Dauzīšos un bjaušu pilnā kaklā … I nieka cepures man nevar nopirkt…»

«Vui, dēliņ, kāds tu esi… skolotājs tevi ieliks kaktā…»

«Ē, šis kaktā licējs! Pats ir …»

Pēterītis apklausās, vai tik kāds neklausās.

«Vai tik tas Cibiņš te nevaktējas? …»

«Vui, Pēterīt, kāpēc tu viņu aizdzini? Ko tad viņš tev ļauna darīja? …»

«E, tas ir liels maita … Viņam lieliski patīk, kad skolotājs tam saka: labi, labi! Tad tas acis vien mirkšķina…»

«Viņš laikam labi mācās, bet tu, kā man liekas, esi palaidies slinkumā …»

«Es?!» Pēterīts, caur nāsīm dusmīgi svilpodams, atcērt, «ko tu teici, es?… »

«Jā, tu!»

«Es?!»

«Jā, tu esi slinks… Kurpnieks tev rudeni pataisīja i jaunus zābakus, skroderis Izšuva jaunus svārkus … Un tēvs tā priecājās: nu Pēters labi mācīsies!. .. Bet nekā! Mans Pēterīts danco tik uz vienas kājas!…»

«Kas tad tie par zābakiem? Tie Vilnīšam pa-

Sum ir jāuzmauc galvā! Papēži nošķiebušies, āda sarkana … Diezin vai binzoles ir ielicis? …»

«Ko nu tu par Vilnīti runā: tas nu gan ir kurpnieks!. .. Viņš iztaisīja gan zābakus labu labos. Bet tu tikmēr brauņājies gar akmeņiem, skrej pa tīrumu tīrumiem, kamēr zābaki beigti… Mani zābaki stāv Jau trešo gadu, čīkst vien, kad uzmin …»

Pēterīts pasmejas.

«Diezin kam tevim tās čīkstoņas vajadzēja … Neesi jau nekāda jauna meita …»

Māte arī pasmejas.

«Saki Ernestam, lai viņš nedomā ņemt jauno cepuri! Tā ir mana!…»

«Nu labi, labi!… Bet ej nu mācies, dēliņ, mācies gan! Nedari mums, vecākiem, kauna … Tā kā toreiz, kad mācītājs bērnus pārklausīja … Še divdesmit kapeikas, ko papīrus nopirkt…»

Pēterīts paķer naudu, noslauka ātri muti.

«Ko — mācītājs!… Gan es zināšu …»

Pēterīts izšmauc ārā, mātei lāgā ne ardievu neteicis.

«Ak dēliņ, dēliņ!» māte nopūšas, «tavas dienas vēl priekšā…»

Viņa aizvāž kubuliņu, iesien to drāniņā un aizsaini rokā aiziet. . .

*     * ★

Skolas istabā, aiz krāsns, pa brīvstundu Pēterīts šodien spēlē lielu lomu. Viņa nazis iet pa roku rokām un tiek apbrīnots.

«Smalks piskars!» viens piezīmē un uzpūš asmenim dvašu. Asmens apsvīst.

Pēterīts zēnam iegrūž piduku sānos.

«Ko tu? Vai nezini, ka nazis ir norūdīts, kā vajag … Un tu viņam laid siltumu virsū …»

«Diezin vai tik ir piskars?» kāds cits šaubās un aizlien aiz biedru muguras, baidīdamies, ka Buņģu Pēterīts nesāk ar dūri pierādīt sava naža īstenību.

«Ko tu zini,» Buņģis noskaišas, «vai tu domā, ka visiem nazis ir iz parastas dzelzs kā tev!… Ekur ir nazīts!…»

«Cik tad viņš īsti maksā?» jautā zēns pelēkiem svārkiem, kuros iešūtas daždažādas pogas: uz krūts liela, balti dzeltena — no kaula, drusku zemāk melna kaučuka un pret vēderu alvas bikšu poga.

Buņģis drīz savāž, drīz atvāž nazi, it kā izmēģinādams atsperi, bet pie tam pārdomā, cik gan viņa nazis varētu maksāt.

«Rubulis būs par daudz!» viņš pie sevis prāto.

«Astoņdesmit kapeikas,» Buņģis cieši noteic, «Rīgā pirkts …»

«Astoņdesmit! a-ū!» zēns daždažādajām svārku pogām smejas. «Astoņdesmit!… Par astoņdesmit kapeikām var divus tādus piskarus dabūt un vēl labākus. Vajag tik prast diņģēties. Zīds prasa rubuli, soli viņam trīsdesmit kapeikas . . . Galu galā viņš atdod …»

«Ej vien nopērc par trīsdesmit kapeikām īstu piskaru,» Buņģis atņurd.

Viņš iebāž nazi kabatā.

«Nu, Ģeņģer, kas ir? — Iesim!» Buņģis, mēteli vilkdams, izsaucas un paņem cepuri.

«Uz kurieni?» zēns daždažādajām pogām jautā.

«Kas tev par daļu? To mēs paši zinām! Nu, Ģeņģer, Platais, iesim! . ..»

Buņģis, Ģeņģers, Platais, noslēpumaini čukstēdami, aiziet.. .

Ģeņģers ir muižas pusgraudnieka dēls, bāls, garš, linu baltiem, gariem matiem. Iedams viņš ļogās, it kā kad gribētu gar zemi zvelties.

Platais ir saimnieka dēls brūniem matiem, drūmu pieri, nebēdīgām acīm. Mēteļa kabatas tam lieliski uzpampušas. Tajās viņš uzglabā šādus tādus papīrus un vecus katūna lakatiņus, kurus tas izlieto kā mutes autiņus. Viņam allaž liels cīniņš ar biksēm, kuras arvien šļūd lejup.

Visi trīs iet uz tuvējo mežiņu, aiz nabagu mājas. Mežiņā tie nolien biezienā, aiz paegļiem. Visi trīs apsēžas uz nocirstas priedes. Ģeņģers un Platais izvelk iz kabatas mazus kaļķīšus.

«Man te vēl ir papirausi!» Buņģis toš un rakņājas pa krūšu kabatu.

«Ā, papirausi! dod šurp!.. .» Ģeņģers izstiepj roku, «tīrs blēdis! vakar teici, ka papirausu vairs neesot…»

«Vakar? Tas bija vakar! Bet šodien man ir!» Buņģis saka, «nu nav vajadzīgs taupīt: māte man iedeva griveņiku'. Var atkal iegādāties jaunus. Ģeņģer, tu man pirmdien, gar krogu nākdams, atnes! …»

Buņģis izvelk paciņu ar papirosiem. Visi trīs aizpīpo.

«Drusku putina, rīt būs laba pikošanās!» Buņgis saka un spļauj pa jaunai modei: caur zobiem,

1 Griveņiks — sudraba desmitkapeiku gabals.

lūpas atņirdzis, «vajag atkal sadot «turkam» pa

ādu…»

«Pērn jau pats biji «turks»!» Ģeņģers smejas.

«Kas par pērn! Pērn mēs visi trīs bijām «turki». Tagad esam «krievi» … Bet mani jūs izvēliet par «ģenerāli» …»

«Dod man vēl vienu papirausu,» Platais ar pilnu muti, drusku aizraudamies, runā, «tad es tev došu «stimmi» …»

«Se,» Buņģis pasniedz Platajam vēl vienu papirausu, «bet… tu zini: dabūsi vēl…»

«Gan, gan!» Platais drošina Buņģi, «kas tad cits … Tu būsi «ģenerāls» …»

«Ak tu velns!» Buņģis nospļaujas, «tas tik būs kautiņš!…»

Brītiņu visi trīs klusē. Zili dūmi paceļas pār zēnu galvām, pieņem daždažādus pūkainus veidus, kamēr vējš tos sarausta un izgaisina jauno egļu galotnēs.

Buņģis skatās, kā putenis aizvelk pamazām kāju celiņu, un sapņo no rītdienas goda.

«Putina, rītu visādā ziņā sniegs būs mīksts . ..»

Platais spļauj vairāk reižu un savelk seju it kā uz vemšanu.

«Vai tas tiesa, Buņģi,» Ģeņģers jautā, ar skaidu priedei mizu brauņādams, «ka tavs tēvs tevi gribot izmācīt par brūveri? … Tā es dzirdēju . ..»

«Ko? — Par brūveri? Ē, labāk nerunā!… Es pats zinu, par ko es palikšu …»

«Par ko tad?»

«Par muižas kungu!…»

«O-o!. ..»

Brītiņu atkal klusums.

«Kad tikai skolotājs vien vēlāk nesaož, ka mēs esam pīpojuši,» Platais bažījas un skatās visapkārt.

«Vajag tik labi izskalot muti, sakodīt zobiem skujas, tad ne velna nevar zināt…»

«To jau es zinu! Nekā nepalīdz!…»

«Vajag aizturēt elpu, kad skolotājs pienāk tuvāk, vajag elpot uz iekšu,» Ģeņgers piezīmē.

Buņgis paloka galvu, piekrizdams Ģeņģera domām.

Atkal visi trīs klusē. Vējš lēnām gaudo pa paegļu apakšu. Egļu galotnēs švīkst un šalc, drīz tuvāk, drīz tālāk. Zēni cits pēc cita nosviež papirosu galus sniegā un samin kājām.

«Man tā likās, ka it kā Rubuls zvanītu …» Ģeņgers bažījas.

«Man ar,» Platais piezīmē.

«Iesim …»

*     * *

Buņga pareģojums piepildījās. Laiks otrā dienā stipri atlaidās. Gaiss pildījās ar miglu. Starpstundās zēni paguva sviest sniega pikas uz jumta, no kura tad novēlās mazas lavinas. Meitenes plaukšķināja rokām . ..

Zīds bija piebraucis skolas priekšā un piesējis zirgu pie staba. Ģeņgers iesvieda pirmais žīda režģos pāri brangus sniega klučus. Arī citi zēni izmēģināja roku. Zīda kaulainais melnis sprauslāja un raustījās vien. Janķelis pats, kurš ar skolotāja istabas meitu ķēķī tirgojās, izskrēja ārā un, rokas plātīdams, iebrēcās:

«Velne puike! ko jūs man sviezet tā sniege ieks mane jescike! Es pateikse skolmeistere! Vai ne varēt labāk pātares skaitīt!…»

«Pātares, pātares!. ..» Ģeņģers smējās un sāka pa žīdu modei pātarus skaitīt.

Zīds bārdamies iegāja atkal skolotāja pusē.

Zēni svieda pikas svešam, melnam, pinkainam sunim pakaļ, kurš ošņādams, asti gurnu starpā iemiedzis, aiztecēja pa lielceļu.

Nedēļnieks1 Rubuls zvanīja. Visi skolas bērni saskrēja klasē …

Bija pēdējā stunda priekš pusdienas. Viņa izlikās visiem, kuri uz nākošo sniega kauju priecājās, briesmīgi garlaicīga.

Buņgis, kurš sēdēja uz otrā sola starp Ģeņgeri un Plato, izskatījās gluži sašļucis. Viņš katru reizi nodrebēja, kad skolotājs, lēnām pa klasi apkārt staigādams, viņam tuvojās. Daudz reižu tas bija uzdevuma jautājumu atkārtojis: «Cik tad maksā 250 pudi? …»

Bet atbilde nenāca! Uzdevums bija viegls, bet tiklab Buņgis, kā arī Ģeņģers un Platais velti pie tā savas galvas lauzīja.

«Kad tik skolotājs mani bez pusdienas nepatur,» Buņgis bažījās, «tad no kaujas nekā …»

Viņš nogaidīja, kamēr skolotājs pagriezās uz pirmziemniekiem, kur kāda meitenīte puķainā katūna jakā, linu baltiem matiem, acis ieplētusi, burtoja:

«K-a-ka . .. k-a-ka . . . ķ-i-s — ķis . . .»

1 Nedēļnieks — dežurants skolā.

Buņgis šo acumirkli izlietoja, apgriezās, pārliecās pār solu starpu un Cibiņam, kurš uz trešā sola sēdēja, čukstēja:

«Cibiņ, cik tev iznāk?»

«Tūkstoš …» Cibiņš nepaguva visa skaitļa pateikt, kad skolotājs atgriezās un uzbrēca:

«Cibiņ, ko tu . . .»

«Bu-buņgis …» Cibiņš sabijies šļupstēja.

«Vadzi, Buņgi!» skolotājs pavilka Buņglm drusku pie auss. Buņgis aiz kauna nosarka un piecēlās.

«Cibiņš prasīja, cik man iznākot,» Buņgis meloja, un Cibiņš nobālēja.

«Klusu,» skolotājs iesaucās, «jūs abi esat palaidņi! …»

Cibiņš atrādīja skolotājam iznākumu. Skolotājs pārskatīja izrēķinājumu.

«Pareizi,» viņš teica, «tūliņ nodzēs!»

Cibiņš nodzēsa rēķinu, pārlika rokas pār tāfelīti un šo to sāka pārdomāt. Sirds viņam sāpēja. Skolotājs bija viņu nosaucis par palaidni . . .

Viņš paskatījās uz krodzinieka dēlēnu, kuru tēvs, māte un skolotājs sauca par Luiji, bet skolnieki to lamāja par Ļūļīti. Ļūļīts sēdēja pie skolotāja galda līdzās katedram, zīšļāja cukura graudu, mirkšķināja acīm un šūpoja pagaldē kājas, kuras lepojās jauniem šņoru zābakiem.

«Kas tādam Ļūļītim nekaiš padzīvot!» Cibiņš domāja. «Viņš ēd, kā vien tam iegribas, un viņam cauru ziemu jāraksta tik skaitļi. Bez tam katram skolniekam tas jāliek labi aiz auss, ka Ļūļīts ir tas «mazākais», jaunākais, ar kuru ar apdomu jāapietas .. . Ļūļītim ir tūka svārki un biksītes, jauni

puszābaciņi, — man veci kankarīšl, salapitas bikses un vecas, nošķiebtas pastalas …»

Cibiņš atspieda pieri pret roku. Viņu pārņēma tas pats žēlums, kuru tas sajuta, «Skolas maizē» lasot dziesmu: «Cūkas ganot, Matlsiņam dziedāt vis negribējās…»

Buņģis pa tam bija tomēr izrēķinājis uzdevumu. Tikko viņš paguva to atrādīt, kad skolotājs, jau trešo reizi kabatas pulkstenī paskatījies, ātri uzkāpa uz katedra un salika rokas. Bērni piecēlās no soliem. Skolotājs skaitīja: «Visas acis gaida uz tevi…»

Bet Buņgis lūkojās pa logu uz pļavu. Viņš paredzēja sīvu kauju …

Pusdiena tika ātri paēsta. Citām reizēm Buņģis apēda pāri gabalus šķiņķa, tikpat daudz maizes stūrus ar labu kārtu sviesta un balta piena, — kas vilkās vismaz pusstundu. Vēlāk viņš citiem aiz muguras, kuri, pulciņā sastājušies, pie sienas kartes studēja ģeogrāfiju, grauza sakaltušu, taukainu sieru, kas, saprotams, samaitāja pie biedriem visas slāpes pēc zinātnēm.

«Kur ir, — kur ir Parize!.. .» Cibiņš prasīja un neskatījās, kad Rubuls tam Parizi rādīja, ne uz to pusi, bet skatījās, kā Buņģis grauza sieru…

Šoreiz Buņģis nokoda tikai pāri kumosus no aukstās putraimu desas, apēda, labāk sakot, aprija vienu sviestmaizi, noslaucīja rokas biksēs, aizcirta lādei vāku un tad izskrēja, ka nobrīkšķēja vien.

«Pagaid, pagaid!» Ģeņģers iebrēcās. Viņš bija patlaban iz pudeles pienu dzēris. Steigšus tas vēl

pielika pudeli pie lūpām un sūca. Baltas piles nolija tam uz svārkiem.

«Nav laika!» Buņgis priekšiņā iesaucās, «jāiet uz karu!. .. Nāc drīz! . ..»

Gandrīz jau visi zēni bija aizsteigušies uz pļavu, kur pēc vecām skolas tradicijām katru ziemu tika uzcelts vai nu cietoksnis, vai sniega vīrs, ap kuru tad «krievi» ar «turkiem» sīvi cīnījās.

Vispēdīgie, kuri no skolas uz turieni aizgāja, bija Ģeņgers, Cibiņš un Sapuliņš.

Sapuliņš bija pirmziemnieks, mazs mazs resnītis ar tukliem vaigiem, mazu deguntiņu un labsirdīgām actiņām.

Viņš lāgā nevarēja patecēt. Zābaki tam nebija gluži pa kājai, un Ģeņģers ar Cibiņu gāja drusku par ātru.

Tikko Ģeņgers, kalnā uzgājis, pamanīja, ka zēni jau bija divos pulkos izšķīrušies, tas uzgavilēja, vicināja ar cepuri un devās pār tīrumu taisni uz Knipskas pļavu.

«Ģeņgel, Ģeņģel! pagaiti! .. .» Sapuliņš iebrēcās, «tāvi ut «tulku» puti!…»

«Ej — tu!…» Ģeņgers atkliedza.

«Tibiņ, netklej tu viņam līdt! nāc tu mūtu palti jai palidā!…»

Sapuliņš un Cibiņš gāja apkārt pa lielceļu uz Knipskas tiltu, uz kurieni viens «pulks» patlaban atkāpās. Abi pulki bija jau vadoņus izvēlējuši. Kaujai vajadzēja tūliņ sākties …

Kaujas lauks bija pļava, caur kuru tecēja no rītiem uz vakariem Knipskas upīte. Dienvidos pacēlās stāvs kalns, apaudzis priedēm, ziemeļos

atradās birze, rītos — šaura, dziļa aiza stāviem, augstiem krastiem. So aizu skolnieki sauca par «Sipku». Vakara pusē pļavai veda ar līkumu gar tīruma malu lielceļš — pār Knipskas tiltu.

Kad Cibiņš ar Sapuliņu pie tilta nonāca, tad kauja bija patlaban sākusies …

Salienas skolnieki palaikam katru ziemu dalījās divos pulkos: «turkos» un «krievos». Zēnu guļamai istabai pašā vidū atradās krāsns, kuru siltuma vadus saturošā siena savienoja ar mājas šķērssienu, caur ko minētā istaba bija pa pusei pārdalīta. «Turki» bija tie, kuri gulēja krāsnij dienvidu pusē. Pie «turkiem» piederēja pirmziemnieki un neapdāvinātākie otrziemnieki, kuri atkal no jauna mācījās grāmatā lasīt, skaitļus rakstīt un baušļus skaitīt.

«Krievi» pēc vecām skolas tradicijām gulēja ziemeļu pusē. Pēdējie bija vecākie skolnieki, kuri jau runāja krieviski un mācījās vēsturi.

Vismazākais vienreiz mēnesī starp «krieviem» un «turkiem» nakts laikā izcēlās sīva kauja. Par ieročiem derēja dvieļi, kuriem galos bija iesieti mezgli. Kam trūka dvielis, tas izlietoja dūri. Visnemierīgākais kakts bija tas, kur Buņgis gulēja. Dažreiz, kad skolnieki, nekā ļauna nedomādami, mierīgi apgūlās, kad skolotājs, «ar labu nakti» teicis, aizgāja un Rubuls, kurš bija vecākais un gudrākais skolnieks, pie tam godīgas, rāmas dabas, kuram bija citi jāuzrauga, izpūta lampu, — Buņgis sāka sviest pār krāsni, otrā pusē, uz «turkiem» vai nu papīra kamoliņus, kurus tas papriekš labi krietni sakodīja un mutē saslapināja, lai taptu smagāki, vai ko citu, kas «turkus» kairināja.

«Kas te man tos papīrus virsū sviež?» kāds pirmziemnieks iekunkstējās.

«Nu, Buņģis! Kurš tad cits!…» kāds piezīmēja.

«Buņģi! Vai tu paliksi mierīgs?» Rubuls, kurš atsevišķi viens pats savā gultā gulēja, bārās, «nu rītā tu dabūsi atkal kaktā stāvēt!…»

«Ko? Es? … Es mierīgi guļu … lai saka Ģeņgers, vai es ko . . .» Buņģis noņurdēja, pie kam pārsvieda pār krāsni mizas gabalu, kurš, krāsni kurinot, no malkas bija nodrupis.

«Taisni pa degunu! . . . kas te sviež? .. .» kāds pirmziemnieks iekliedzās.

«Nu, Buņģi! Tu pats esi tas vainīgais!» Rubuls iesaucās, «nu, nu . .. gan rītā …»

«Nudie, es nekā nedaru!» Buņģis, nevainīgs izlikdamies, gauda. Pa tumsu tas sagrābstīja kāda zēna pastalu, satina auklas ap to un tad pa roku galam laida pār krāsni. . .

«Vai, tu velns! Nu man ir galva pušu!» kāds zeņķis pusraudus ievaidējās.

Te uz kādas lāviņas pacēlās balts stāvs. Rokā tas vicināja dvieli ar mezglu galā. Gultas un lāviņas sāka čīkstēt. Balti stāvi iz «turku» puses līda uz «krieviem» …

Rubuls, kurš, uzmanīgi klausīdamies, bija pussēdu gultā pacēlies, paredzēja kautiņu. Viņš, vilnainā segā satinies, palīda zem gultas un aizturēja dvašu. Pa tumsu atskanēja sitieni, lāsti, šņukstieni. Dažs labs ķipītis, kurš gultas galā bija nolikts, tika apgāzts.' Ūdens vien nošļakstēja, kad

1 Lauku skolās bērni tajā laikā vakarā Ienesa ūdent, kur rītā mazgāties.

kāds, iz gultas lēkdams, nelaimīgā vīzē apgāztajam ķipītim virsū uzmina… Ja mēnesnīca spīdēja, tad kautiņš bija jo sīvāks un turpinājās labu brīdi, jo tad ienaidnieks redzēja labāk ienaidnieku.

Beidzot viss tapa atkal klusu. Rubuls izlīda lēnām iz gultas apakšas, apgūlās un pateica dievam, ka tas bija ar veselu ādu palicis.

Sie paši «krievi» un «turki» tagad cīnījās pie Knipskas…

«Turki aizstāvēja Knipskas tiltu. Par velti «krievi», no «Sipkas» puses nākdami, mēģināja «turkus» pārdzīt pār lielceļu. «Krievu» sniega pikas skrēja simtiem pa gaisu, bet reti kāda no tām ķēra «turka» galvu. Ienaidnieki vēl atradās par tālu viens no otra. «Krievi» bija Buņģi izvēlējuši par «ģenerāli». Buņģis bija tiešām dūšīgs karotājs. Pašā pulka priekšgalā nostājies, viņš arvien vairāk tuvojās «turkiem» …

«Turku» ģenerāls Ozoliņš bija patlaban dabūjis briesmīgu spērienu pa degunu, kad Cibiņš ar Sapuliņu pienāca. Viņš turēja sniega piku pie deguna gala. Uz sniega pikas pilēja asinis.

«Palīgā, palīgā!» Ozoliņš, abus nācējus ieraudzījis, kliedza. «Cibiņ, Sapuliņ! Palīgā! Ko jūs stāvat, mutes ieplētuši? …»

«Tibiņ, nu tik iet vaļā!» Sapuliņš iekliedzās, paliecās, saspieda saujā sniega piku un svieda … Pika nokrita kādus desmit soļus no Sapuliņa. Cibiņš pasmīnēja par Sapuliņa dūšību. Viņš vēl arvien šaubījās par vajadzību piedalīties pie kautiņa.

«Kāpēc? …» Cibiņš domāja, «kāpēc sviest

biedram pa galvu, kamēr tas dabūn zilu aci vai kamēr tam tek asinis iz deguna? …»

Viņš arī pagājušā ziemā nebija pie kautiņa piedalījies. Cibiņš vēl nekad nebija otram sitis, nekad sajutis kaislīgas «cīņu jūtas», kuras bija viņa biedrus briesmīgi pārņēmušas. Viņš nodrebēja: tas bija karš, ko viņš nupat redzēja …

Bet tad viņš sajuta atkal stipru ēstgribu, kura viņu dienām, jā — jau gadiem mocīja. Un tad viņu pārņēma dusmas, brīnišķīgas dusmas: viņam vajadzēja karot…

Tur locījās viņa ienaidnieks Buņgis, kurš piku pēc pikas meta «turkiem» virsū. Patlaban viņš iezvēla Sapuliņam krietnu piku pa vaigu. Sapuliņš ievaidējās.

Cibiņš sajuta to kā svētu pienākumu — iet Sapullņam palīgā. Viņš gāja palīgā tam, kurš tika vajāts …

Sniega piku rokā turēdams, Cibiņš droši tuvojās Buņgim. «Turki» brīnojās, ka bālais, lēnais Cibiņš uzreiz tik varonīgs tapis.

«Se tev!» Cibiņš iekunkstējās un meta vienu piku pēc otras Buņgim acīs, tik Buņgim, Buņgim vien — nevienam citam …

Buņgis atkāpās soli pēc soļa. Viņa kareivji tam līdz. «Turki» gavilēja.

«Tibinc il mūtu jenelals!» Sapuliņš brēca.

«Urā! Cibiņ! Uz priekšu!» «turki» kliedza.

Un Sapuliņš, kurš bija lasījis turku kara aprakstus, iekliedzās: «Allā-il-Allā!»

«Allā-il-Allā!» «turki» brēca, kuru dūša padarīja Buņga kareivjus bailīgus.

«Ģenerāls» Buņgis muka. Bez cepures, pietvīcis sarkans, elsdams un pūzdams tas nostājās pie «Šipkas» un kliedza:

«Šipku» vajag aizstāvēt! Ne par kam «turkiem» neatdot!…»

Bet Cibiņš tuvojās bez bailēm, kluss, nopietns, jā, briesmīgi bāls, Buņģim un svieda tik Buņģim vien, nevienam citam — —

Buņģis nobijās. Tāda viņš Cibiņa vēl nekad nebija redzējis. Cibiņa iekritušās acis bija atdzīvojušās, kuru urbjošais skats Buņģim kā asmens sirdī griezās. Cibiņš arī bija pazaudējis cepuri. Viņš stāvēja Buņģim ļoti tuvu un vairs nesvieda, nezinādams, vai sniegt Buņģim roku un derēt mieru vai savilkt dūri un sist? . . .

Bet viņš vēl nebija nevienam sitis — —

Te Buņģis atspērās, savilka pieri grumbās, saknieba lūpas un kā tīģeris uzklupa Cibiņam.

«Ko tu, pagāns, mani ar savām ārprātīgajām acīm biedē . . . Velns! Es tev gan!.. .» Buņģis kliedza, un, Cibiņa rokas saturēdams, paspēra ar kāju Cibiņa kāju. Cibiņš nokrita uz ceļiem, gandrīz nemaz nepretodamies. Buņģis sagrāba Cibiņu aiz apkakles un raustīja savu ienaidnieku kā spalvu. Beidzot viņš to pagāza gluži gar zemi, uzgūlās ar ceļiem uz Cibiņa, to mēdīja, izrāva viņam kreklu iz biksītēm un piedzina tam pilnu pavēderi ar sniegu …

«Mieru! Met mieru!» daži iesaucās. Bet Buņģis, uz to saucieniem neklausīdamies, sāka Cibiņam muti ar sniega piku berzēt.

Tagad Cibiņam pacietība beidzās. Viņš ieķērās Buņģim matos . ..

«Ak tu pagāns! Man matus plūkt! Es tev gan

parādīšu!.. .» Viņš sagrāba Cibiņu aiz svārkiem un no visiem spēkiem raustīja.

«Es tev gan, ubadze, parādīšu!…»

Cibiņa svārkiem notrūka piedurkne. Izdēdējusī vadmala, kuru Cibiņa tēvs jau gadiem bija savos svārkos nēsājis un kurus māte savam dēliņam rudenī bija savārstījusi, izšķīda kā papīrs …

Cibiņš ievaidējās. Buņģis to atlaida. Cibiņš piecēlās sēdus un sāka šņukstēt.

«Palūk, kā «turku ģenerāls» raud!» Buņģis smējās, meklēdams pēc savas cepures. Vispārīgā kauja bija pa tam mitējusies.

«Nelaudi vit!» Sapuliņš, biksas raustīdams, uz Cibiņu teica un uzlika roku uz pazeminātā biedra pleca, «nelaudi vit! Bungit il tīls lazbainieks!»

«Ko tu, smurguli, teici…» Buņģis Sapuliņam uzbrēca, «labāk noslauki savu degunu!. . .»

Un Sapuliņš tiešām noslaucīja piedurknē degunu, par ko visi sāka smieties.

Daži brēca, ka kauju vajagot turpināt. Te atskanēja zvans. Rubuls tīrumā, uz akmeņa stāvēdams, zvanīja uz stundām. Buņģis bija viens no pirmajiem, kuri aizskrēja pār tīrumu uz skolu. Cits pēc cita aizsteidzās. Sapuliņš vienīgais vēl palika pie Cibiņa.

«Sapuliņ, ej tu uz stundām!» Cibiņš teica, «es nevaru… Es iešu uz nabagu māju pie galdnieka apsildīties, redzēs, ko tad … Ar šitādiem svārkiem es skolā nevaru rādīties … Ja skolotājs pēc manis prasa, tad stāsti patiesību …»

Sapuliņš it kā negribēdams ar bēdīgu sirdi brida pa dziļo sniegu uz skolu. Cibiņš meklēja pēc

cepures. To sniegā samītu atradis, viņš to izpurināja un, galvā uzlicis, vilkās lēnām uz nabagu māju.

Nabagu māja atradās lielceļa malā, starp skolu un Knipskas tiltu. Viņa bija, tāpēc ka lielākā daļa nabagu, tie visnespējīgākie, bija nodoti pie kāda saimnieka kopšanā, pārdalīta uz divām pusēm. Vienā pusē dzīvoja pāris nabagu. Otro pusi kāds galdnieks bija no pagasta noīrējis sev par darbnīcu.

Cibiņš iegāja pie galdnieka. Galdnieks pašulaik ēda launagu.

«E-e, karavīrs!… nu laikam āda pušu .. .» galdnieks, kāpostus strēbdams, pasmējās.

Cibiņš neteica ne vārda, apsēdās uz kādas kastes un kāri noskatījās, kā galdnieks strēba kāpostus.

«Kaut es arī dabūtu kādas pāri karotes …» Cibiņš domāja un aiz kauna nolaida acis.

«Nu, vai tu neiesi uz skolu, ko te kverni!» galdnieks bārās.

«Nevaru!» Cibiņš čukstēja, asaras saturēdams, «nevaru…»

«Jā, kāpēc tad tu ej uz draci1 ? Tā, lūk, ir laba mācība … Riba laikam ir pušu …»

Cibiņam nosalušais vēders lieliski sāpēja. Viņš sajuta dzinekli kaut kur atgulties. Salīcis viņš iegāja kaktā, pie krāsns, un atlaidās uz ēveļu skaidām. No krāsns izplūda siltums. Tā maigums Cibiņu apreibināja.

«Nu, pagulies, pagulies!» galdnieks teica, «es

1 Dracis — kaušanās.

redzu, ka tu esi slims. Tik nesāc vien mirt… Ak, tu — — — kas tad tev tos svārkus tā saplosīja? …»

Cibiņš gribēja teikt: «Buņģis …» — bet viņam pie krāsns palika tik labi, labi ap sirdi, ka viņš vairs nevarēja dusmoties. Viņš aizvēra acis. Snaudiens viņu pārņēma. Miegainā sapņu krēslā parādījās drīz Buņģis, drīz Sapuliņš. Tad viņš redzēja garo, laiski kustošos Rubuli ar zvanu rokā, tad skolotāju, kurš, rokas uz muguras salicis, pa klasi staigāja. Vispēdīgi viņam parādījās māte, kā tā pie ratiņa domīgi sēž. Kaķītis tup tai pie kājām un, kupri uzmetis, ņaud. Tad māte nopūšas:

«Pavēlies tavās mokās,

Tās grūti panesot,

Tā debess tēva rokās …»

Viņš pats sevi redz gultā guļam. Mātes nopūtas dzirdot, viņš Jūtas brīnišķīgi spēcīgs. Viņš izlec iz gultas un satver mātes roku.

«Nebēdājies, māmiņ, es esmu bagāts …»

Māte paskatās uz viņu un brīnās. Viņas dēliņš ir balts kā eņģelis, sudrabotiem svārciņiem, zeltītām pogām, un zābaciņi tam tādi — sarkani, no mīkstas ādas, briljanta sprādzēm …

«Cik tu esi skaists, Jēcīt!» māte brīnās. Kaķītis pieslienas pie viņa kājām. Te kāds atver ātri durvis. Buņģis aizelsies ieskrej istabā . ..

«Atdod manus svārkus, ubadze!» Buņģis brēc. Cibiņam metas bail, ka Buņģis skaistajiem svārkiem nenorauj piedurkni. Viņš gan zina, ka tie nav vis Buņģa, bet viņa paša svārki. Tomēr viņš velk spīdošos svārkus nost, atdod tos Buņģim, kurš, tos

ātri uzvilcis, izskrej ārā, kur to gavilēm zēnu bars saņem.

«Buņgis ir mūsu «ģenerāls», urā!. . .»

Viņš dzird, ka zēni sāk karot. Kāds sit uz skārda gabala it kā uz bungām. Tad viss top klusu …

Galdnieks sāka ēvelēt. Cibiņš pamodās. Viņš ātri piecēlās un izgāja. Snaudiens, kurš vilkās kādu ceturtdaļstundu, bija viņu spēcinājis.

Bija jau krēsla. Skolas logos mirdzēja uguns. Skolas bērni jau mācījās uzdevumus uz rītu. Debess bija noskaidrojusies. Tik rīta pusē dusēja vēl mākoņi. Mazuliet sala. Cibiņš nodrebēja. Viņš tecēja ātri uz skolu.

Skolas priekšiņā Cibiņš apstājās. Viņam bija bailes iet klasē. Piedurkne tam bija tiklab kā pavisam norauta. Kādus smieklus viņš, klasē iegājis, saceltu, to Cibiņš it labi zināja. Mechaniski tas satvēra maizes kambara1 durvju kliņķi un atvēra durvis.

Viņam gribējās ēst. ..

Durvīm līdzās uz plauktiņa atradās spičkas un maza lampiņa. Cibiņš iededzināja lampiņu, aizvēra durvis un uzmeklēja savu maizes kulīti. Tā bija gluži sarāvusies. Viņā vairāk nekā neatradās kā sakaltusi maizes doniņa un veca, taukaina avīžu lapa, kurā māmiņa pirmdienā bija ievīkstījusi kaņepes. Pēdējās kaņepes viņš Jau pusdienā bija apēdis …

Cibiņš nogrieza ar veco salieceni no doniņas

1 Maizes kambaris — istaba, kur vecos laikos skolēni glabāja lādites ar pārtiku.

rieiņu, apsēdās uz kādas kastes un, savā ēnā raudzīdamies, sāka ēst. Bet viņam likās, ka šās sakaltušās maizes kumosi viņa ēstgribu vēl pavairotu, ka šīs sausās garozas viņam atgādinātu īsto ēdienu — garšīgu maizi un pavalgu …

«Vai tad šis izsalkums būs mūžīgs,» Cibiņš domāja, «vai viņam nekad, nekad nebūs gala? . ..»

Viņš paskatījās uz Buņga lādi un nodrebēja . .. Kā tur visa nebija! Tur bija šķiņķis — cepts un vārīts, tur bija sviests ar baltu pienu, un pašā stūrītī atradās krūzīte, tajā bija medus … To visu Cibiņš bija noskatījies. Briesmīgais izsalkums kā kāda ļauna vara pievilka Cibiņu pie Buņga lādes.

Izsalkumā tam iekšas raustījās …

Te viņš iedomājās savu eņģeļa apģērbu, kuru tas sapnī bija valkājis, un viņam metās kauns. Viņš garā redzēja māti, kura ēd tāpat sausu maizi, reti kad uzsilda kāpostus, kura tomēr pacieš, kura viņam bija cieši piekodinājusi: «Neaiztiec svešas mantas!!!» Viņam bija kauns: tas bija gribējis zagt

Bet tomēr, tomēr viņam gribējās ēst-

Briesmīgais, drudžainais izsalkums viņu atkal pārņēma. Kā apmāts viņš piecēlās, piegāja pie Buņģa lādes un lūkoja pacelt vāku. Lāde nebija aizslēgta: vāks cēlās …

Pirmā acumirklī, lādē lūkojoties, Cibiņam bija tā ap dūšu, it kā kad tam vajadzētu visu, kas lādē no ēdamā atradās, aprīt, lai apklusinātu savu izsalkumu. Viņš gribēja jau sniegties pēc šķiņķa, bet uz reizi viņā sacēlās riebums pret visu, ko cilvēks bāž mutē. Viņš nolādēja dabu, un viņam

vairs negribējās ēst… Kāds savāds, sauss saldums pildīja viņa muti… Bez spēka viņš atkrita uz kādas cietas lādes un lūkojās domīgi lampiņas drūmajā liesmā. Augšā taisni pār lampiņu pie baltajiem griestiem locījās melni pavedieni: tie bija smirdošo dūmu pakrēšļi. Kāds liels zirneklis plaši izplestām kājām čāpāja gar sienu.

«Lapsām ir savas alas, putniem ir savas ligzdas …» Cibiņš iedomāja. Māte šo pantu bija daudzreiz lasījusi un pie tam apraudājusies. Arī viņam, šiem Kristus vārdiem prātā šaujoties, palika silti ap sirdi. Bet raudāt viņš vairs nevarēja. Viņš sajuta riebumu pret visu. Pasaule viņu, jauniņu, kurš pēc dzīves priekiem slāpa, jau nelaikā mērdēja un vārdzināja …

Klasē sāka rībēt un klaudzēt. Durvis tika atrautas. Un pāris zēnu smiedamies un trokšņodami ieskrēja priekšiņā.

Cibiņš sabijās. Viņš gribēja aizvērt Buņga lādes vāku, bet savādais riebums viņu atkal pārņēma. Drudžainā žults viņu drebināja. Viņš izstiepa roku, bet tam trūka spēka …

«Ak tu pagāns!» Buņgis, durvis atvēris, iebrēcās, «to jau es domāju! Vai nu tāds ubags bez zagšanas! Sātans!…»

Viņš iezvēla Cibiņam reiz pa muguru, ka nodimdēja vien, sita tam vēl pa vaigu un tad iespēra ar kāju. Cibiņš vaidēdams aizkrita aiz kastēm . ..

«Kas tad cits manu jauno nazi nozaga kā Cibiņš!» Buņgis kliedza un aizsvieda ar lielu troksni lādes vāku, «tūliņ iešu pie skolotāja!»

Daži zēni un meitenes, troksni izdzirduši, pieskrēja pie durvīm.

«Kas tur?» kāda meitene jautāja.

«Ē, zaglis!» Buņģis smiedamies izsaucās un spraudās caur skolnieku pūli . . .

Par brītiņu skolotājs un Buņģis ienāca kambarī. Cibiņš Sēdēja uz lādes, elkoņus uz ceļiem atspiedis, acis rokām aizsedzis.

«Mēs ar Ģeņģeri nācām launagā . .. Uzreiz es redzu: Cibiņš sēž pie manas lādes. Lāde vaļā . . . Ģeņģers var liecināt…» Buņģis sūdzējās.

«Kuš, pagaid, kamēr es tevi jautāju,» skolotājs Buņģim uzsauca. Viņš paskatījās uz Cibiņu, kurš bāls, drudžainām acīm raudzījās, kuram norautā piedurkne gar sāniem karājās, un sajuta ar šo nabadziņu līdzcietību.

«Cibiņ, nāc man līdz!» skolotājs teica.

Cibiņš lēnām piecēlās un, acis nodūris, gāja caur zēnu un meiteņu pūli skolotājam pakaļ. Buņģis vēl paguva iegrūst Cibiņam ar dūri sānos.

«Tibiņ,» Sapuliņš mīlīgi žēlā balsī iesaucās un aizskāra Cibiņa roku. Sapuliņa acīs iemirdzējās asaras.

Skolotāja rakstāmā istabā ienācis, Cibiņš it kā atdzīvojās. Puķaini tapsēta, gaiši apgaismota, silta istaba viņu apsveica it kā paradize. Skolotājs apsēdās pie galda un, Cibiņu cieši uzlūkodams, jautāja:

«Saki, kāpēc tu gāji pie Buņģa lādes? Tu gribēji zagt?…»

Cibiņš gribēja teikt «jā», bet viņš apdomājās. Viņš jau bija gribējis tik apmierināt savu briesmīgo izsalkumu.

«Nē!. ..» Cibiņš atteica.

«Ko tad? . . .

«Man gribējās ēst! .. .»

«Nu tad tak tu gribēji zagt.»

«Pats nezinu, kā tas viss notika …» Cibiņš čukstēja.

«Saki labāk patiesību, atzīsties! Tad sods būs vieglāks …»

«Skolotāja kungs … es nezinu … . rītā . . . man ir slikti ap sirdi…»

«Kas tev tos svārkus pārplēsa?»

«Karā . .. pārplīsa …»

Skolotājs pasmaidīja.

«Kad tev ēst gribējās, kāpēc tu nenāci pie manis un nelūdzi? …»

«Man bija kauns!.. .» Cibiņš čukstēja.

«Kauns? … Kauns ir zagt, bet ne palīga meklēt… Par sodu tu stāvēsi rītā visu pēcpusdienu kaktā un sestdienā saki mātei, lai viņa pirmdien atnāk šurp . . Nu ej, es pateikšu Līzei, lai tev padod ēst.. .»

Cibiņš sāka raudāt. Bet tad viņš saņēmās, noslaucīja asaras un izgāja klasē. Buņga un tā biedru, no kuriem Cibiņš ļoti bijās, tur nebija. Viņš apsēdās uz sola. Viss, kas šodien bija noticis, iam izlikās kā sapnis. Gar krāsns stūri pāris meiteņu paskatījās uz viņu un sāka ņirgāties. Viņa biedri skatījās uz viņu it kā pārmezdami: «Zagli!… I — zaglis!.. .»

Viņam likās, ka arī Kristus, kura bilde pie sienas bija uzkārta, uz viņu raudzījās . . .

«Es esmu tas labais gans .. »

«Un es esmu zaglis!» Cibiņš domāja, «man rītā jāstāv kaktā … ir jābēg labāk prom!…»

Cibiņš piecēlās un izgāja. Sapuliņš gāja viņam

pakaļ un pagalmā žēli jautāja: «Kulp tu ieti, Tibiņ, kulp tu ieti? . ..»

Bet Cibiņš vairs nedzirdēja sava biedra šļupstošā sauciena. Viņš bēga . ..

Līdz mājām, kur viņa māte dzīvoja, bija kādas sešas verstis pa lielceļu un taisni pa tīrumu un mežu ceļiem, caur Laskumiem, četras verstis, ko iet. Cibiņš nodomāja iet pa taisno ceļu. Viņš gāja ātri, bet reizēm viņam uznāca trīsas. Izsalkuma viņš vairs nesajuta.

Iedams viņš pārdomāja: «Ko teiks skolotājs, kad dabūs zināt, ka Cibiņš aizbēdzis? Ko teiks māte, kad es nakts laikā pie viņas ieradīšos? .. .»

«Bet kurp tad lai es citur eju?» viņš domāja un lūkojās izmiŠis visapkārt. Atbilde bija nakts, visapkārt nakts . ..

Tad viņš tecēja atkal tālāk.

Silā nonācis, viņš jutās gluži piekusis. Sala arvien vairāk pieņēmās. Sniegs jau čirkstēja apakš viņa kājām. Viņa pastalas sasala kā rags un saknieba viņa kāju pirkstus kā knīpstangās. Vēl pāri simts soļus viņš tecēja pa meža ceļu, tad viņš apstājās; tālāk viņš nespēja iet. ..

Miegs —- savāds maigums viņu pārņēma.

Viņš apsēdās zem kādas egles, sāka šņukstēt, bet tūliņ apklusa, maigums bija tik salds — — salds …

Malkas cirtēji atrada Cibiņu nosalušu . ..

1897.  g.

J. PORUKS ZUZĪTE

Marta mēneša beigās, pēc ilgākas atkusas, sāka piepeši salt. Cilvēkiem nekas, tie apģērbjas silti, kurina dzīvokļus, bet kustoņi sastingst un dreb. Suns ar kaķi dabū istabā sasildīties, bet govīm, aitām, zirgiem un cūkām nu laiks nav īsti pa prātam. Cauru ziemu tiem aukstums ir kremtis spēkus, kurus viņi aiztaupījuši no zaļās vasaras un zeltainā rudeņa. Ziemas vidū tie vēl turējās, bet nu ap marta beigām, kur spalvas pūkājas un

savēlas pinkās, lopiņi top drūmi, acis nedzīvi, slimīgi spīd, gotiņas pat šad un tad žēli iestenas. Barība, kuras ap šo laiku dažreiz sāk aptrūkt, nav vairs garšīga un spēcīga. Siens, salmi, āboliņš ir izsaluši, sausi un put, tiklīdz puiši vai meitas tos nastās krauj. Sī sala samērā nav visai stipra, — kādus 8 grādus, bet kustoņiem miesas dreb. It īpaši jaunpiedzimušos teliņus un jērus sala it kā apdullina. Acumirklī viņi nespēj vairāk kā grūti elpot.

Tajā marta mēneša salā, kuru te minu, Zuzītes saimniece sestdienas vakarā, pēc pātariem, degošu laterni rokā aizgāja uz kūti. Zuzīte pati bija krekliņā, strīpainos bruncīšos, basām kājām un pašu laiku lielajām meitām stāstīja, kā visu nedēļu pa skolu gājis. Meiteņu istabā bijusi krāsns saplīsusi, tiklīdz pielikuši malkai uguni, ka pienācis līdz grīdai saltu, sūru dūmu. Divas dienas nekurinājuši. Tad nebijis iespējams izkaltēt zeķītes. Zuzīte apklus un, elkoņiem uz saimes lielā galda atspiedusies, raugās sapņaini sveces liesmā. Ap liesmu kustas violets dārziņš, un stari kā spožas stīgas stiepjas uz visām pusēm. Lielās meitas apprasās par Annu, skolotāja dienestmeitu. Zuzīte tiek it kā iz sapņiem modināta. Viņa neienīd neviena, bet, Annas vārdu dzirdot, viņa nodreb. Anna ar īpašu niknumu mēdz izbārt sērdienītes un kalpu meitenes. Zuzīti viņa ir par tukšu, par nieku jau vairāk reižu apsūdzējusi skolotājam. Laime, ka skolotājs ir labs un neliek uz Annas sūdzībām lielu svaru. Lēnā balsī Zuzīte stāsta, ka Anna nopirkusi no Ābrama jaunu zīda lakatu. Kamēr Zuzīte vēl pašā stāstā, ienāk saimniece un

ienes kaut ko priekšautā. Visi pagriež acis uz ienācēju. Tikai tēvs, kurš uz mūrīša sēd, pīpo un raugās uz logu, kura rūtīm malas apraujas ar balti vizošām ledus puķēm.

«Pētermāt, ko tu tur ienesi?» Zuzīte jautā. Saimniece iekāsējas, nesaka ne vārda un pienāk pie galda. Viņa papleš priekšautu. Un Zuzītes acis iezibas. Priekšautā guļ mazs kustonītis.

«Jēriņš! Vai, cik maziņš!» Zuzīte iesaucas un sasit plaukstas. Viņa aplūko kustonīti tuvāki, pieliek pirkstu pie jēra purniņa.

«Auksts! viņš jau, nabadziņš, ir nosalis!»

Bet saimniece nesaka ne vārda. Viņa ar laipnu, bet rūpju pilnu seju raugās uz jaunpiedzimušo jēru, kurš droši vien būtu nosalis, ja tas paliktu vecajā kūtī pa nakti. Arī lielās meitas aplūko mazo radījumu, kurš nespēcīgs un nejauks, garām, lielām kājām guļ priekšautā.

«Jiriņ-jiriņ!» Zuzīte ķircina jēru, gribēdama to uzjautrināt. Saimniece paskatās nopietni uz Zuzīti.

«Laid, Zuziņ, jēriņu mierā!» saimniece saka, «viņam jāpataisa guļu vieta.»

Zem krusttēva gultas ir paliela kaste bez vāka. Meitas noliek kasti aiz skrūvbeņķa, kaktā, samet tajā dažādas lupatas un ieklāj vecu sedzeni. Saimniece jēriņu ieliek kastē un nopūšas. Varbūt viņai rūp visvairāk mājas kustoņi. Tad tā nosēžas pie galda. Viņa paskatās uz Zuzīti, kura, atkal atspiedusies ar elkoņiem uz galda, stāv domīga un blisina actiņas. Nezin kāpēc, bet saimniecei ienāk prātā, ka derētu mazo kustonīti atdāvināt Zuzītei. Zuzīte neviļus pagriež acis uz kaktu. Viņai ir tā ap sirdi, it kā kad jēriņam vajadzētu piepeši

tapt jautram, sākt sīkā balsī mekšķināt vai blēt, lai tam dotu paēst.

«Pētermāt, mazajam jiriņam gan gribas ēst!» Zuzīte rūpju pilnā balsī iesaucas.

«Tad tas jau nu ir tavs jēriņš! Audzē to sev!» saimniece saka. Viņa redz, ka Zuzīte top priecīga, un arī viņas nopietnajā, sauŠajā sejā parādās viegli smaidi. Zuzīte aiztek pie krāsns, paķer skaliņu un, to iedegusi, aprauga savu jēriņu.

«Kāds muļķītis tu esi!» Zuzīte saka uz kustonīti, kurš, no skala liesmas sabaidīts, iekustas.

«Nē, nē, čuči vien!» viņa to mierina un atiet tālāk nost no kastes, «es tevim nedarīšu ļauna.»

Saimniece ar sevišķu labpatikšanu lūkojas uz mazo, sauso meitenes tēlu, kura, pieliekusies uz priekšu, degošu skalu rokā, rūpīgi noskatās kustonī.

«Liec, Zuze, skalu nost! Ko te tik daudz kvēpini!» saimnieks baras.

Zuzīte uz vietas paklausīja. īsti sakot, viņa cita nekā nezināja kā tikai paklausīt.

Meitas pārrunāja, vai nevajadzētu jēru pabarot. Bet saimniece teica, ka vislabāk būšot, ka jēru atstājot tagad guļam.

«Uz rīta pusi ir jāpieceļas un jāaiznes jērs pie aitas, lai pazīžas!» saimniece noteica un piecēlās. Viņa un saimnieks iegāja savā istabā. No sveces vēl bija tikai mazs galiņš atlicies. Lielās meitas devās pie miera. Arī Zuzīte uzmeklēja savu lāviņu.

Šovakar viņa nevarēja iemigt. Vispirms rūpes par savu jēriņu tai nedeva miera. Līdz šim tai citas mantas nebija bijis kā šķirstiņš un visvajadzīgākās drānas. Bet tagad nu viņai piederēja

kustonītis, kuru viņa apņēmās audzināt un kopt uz vislabāko. Par jēriņa likteni viņa, cerību pilna, apmierinājās, bet citas rūpes un domas tai uzmācās un neļāva iemigt.

Zuzītes māte dzīvoja nabagu mājā. Citreiz Zuzītes tēva dzimta bija stipra. Visi bija veseli, tēvs, māte, abi dēli un arī mazā Zuzīte. Bet, kad nomira tēvs, tad neilgi pēc tā Zuzītes vecākais brālis sudmalās krita ar maisu no trepēm un sadauzīja sev tā galvu, ka zaudēja prātu un gadu vēlāk arī mira. Jaunākais brālis aizgāja uz kādu Krievijas nomali un pazuda bez vēsts. No raizēm, smaga darba un sāpēm Zuzītes māte nelaikā novecojās, palika visai vāja un nespēcīga, tā ka to beidzot vajadzēja ievietot nabagu mājā.

Zuzīte domās noklīst pie mātes …

Māte salīkusi sēd uz gultas malas un pīpo. Bez pīpošanas viņa nevar iztikt. Maza, kūpoša lampiņa deg uz krāsns stūra. Ogles kvēlo krāsnī. Vecā nabadze Dārtiņa sēd pie melnā roma1 un uzrauga katliņu, kurš pelnu bedrītē pīkst un nebūt netaisās vārīties. Klibā Kača kaktā vaid, bet neviena no nabadzēm negriež uz viņas vaidiem vērību. Tas jau lr par daudz aprasts un dabisks, ka Kača vaid.

Zuzītei šī bilde iz pagājušās svētdienas stipri iespiedusies atmiņā. Viņa apmeklē katru svētdienu savu māmiņu nabagu mājā. Saimniece tad Zuzītei iedod līdzi vai nu plāceni, vai gabalu maizes ar pienu.

«Aiztecēšu rīt jau priekš pusdienas pie māmiņas,» Zuzīte domā, «paliek vēlu un satumst, tad

1 Roms — pavards.

var uznākt ceļā nelaime. Ir ļauni cilvēki. Aizvakar pagasta namā atvests sasists, uz ceļa atrasts vīrs, pusdzīvs … Iešu tūliņ pēc brokasta …»

Un Zuzīte domās nonāk atkal pie mazās mājiņas Vārnu birzē, lielceļa malā. Dūmi pa mazo skursteni lēni, bet pastāvīgi kūp. Zuzīte neatminas tās reizes, kur nabaga mājas skurstenītis nebūtu kūpējis. Bet viņš kūp lēni, pamazām, it kā kad arī uguns, kas iekšā krāsnī deg, būtu tapusi veca, slimīga un nespēcīga. Zuzīte spiež roku uz nodilušā, izcilātā un klabošā durvju krampja. Un viņai parādās cita bilde, kuru tā kādā citā svētdienā nabagu mājā redzējusi. Kroplains puika, kurš jau 7 gadus vecs, bet vēl iet rāpus un runas vietā izgrūž reizām skarbas, idiotiskas, nesaprotamas skaņas, vāļājas uz grīdas. Puika ir puskails, netīrs, miesas apklātas ar drēbju lupatām. Viņš savelk seju uz nejaukiem, idiotiskiem smiekliem un iepleš plaši savas bezprātīgās acis. Zuzīte bailīgi paskatās uz idiotu un pieiet pie mātes gultas. Māte lēni ievaidas.

«Māmiņ, vai tu gulēji? Labāk nebūtu tevis modinājusi!»

Māte saņem vieglo aizsainīti, to atraisa un nobučo maizes gabalu.

«Vai, meitiņ, kā man galva sāp! Tvanos bez maza visas šonakt nosmakām. Diezin ko leitietc bija iemetusi krāsnī… gruzdēja vien un smirdēja.»

Māte iesāk ēst. Zuzīte sēd uz gultas malas un skatās uz idiotu. Idiots ir leitietes bērns, kura dēļ tā dabū no kroņa 30 rubļu gada pensijas. Ja pensijas nebūtu, tad leitiete idiotu jau sen būtu nosviedusi grāvmalā un aizgājusi citur pasaulē. Jau

pieci gadi, kamēr leitietes vīrs miris. Viņš bija ķeizara Nikolaja I laikā dienējis par oficieri. Atvaļinājumu dabūjis, tas pārnāca dzimtenē jau sirms un nometās pie pazīstamiem uz pastāvīgu dzīvi. Kā tas bija nācis, kā nē, — vecim bija naudas daudz, kuru tas dzelzs lādē ieslēdza. Vēlāk viņš to drošības pēc noguldīja muižas naudas lādē. Savās vecuma dienās viņš iedomājās vēl precēties. Muižas tūka fabrikas mašīnistam bija skaista meita, gadus divdesmit piecus veca. Vecais karavīrs to bildināja, apsolīdams to tērpt zīdā un samtā. Zofijai — tā mašīnista meitu sauca — nekas tā nepatika kā grezni ģērbties un dzīvot bez darba. Viņa apprecēja veco karavīru un dzīvoja ar to nelaimīgi.

Kad vecis mira, tad Zofijas pirmais gājiens bija uz muižas pārvaldnieku, lai izmaksā viņai noguldīto naudu. Pārvaldnieks teica, ka noguldītā suma neesot nemaz tik liela, kā ļaudis runājot, esot kādi 200 rubļi ar kapeikām, kuru viņš arī nevarot izmaksāt vis viņai, bet vecā karavīra bērna aizbildņiem. Aizbildnis bija kāds vecā karavīra radinieks, kurš pārvaldnieku draudēja apsūdzēt.

««Karakungam» bija naudas vairāk tūkstošu,» aizbildnis teica, bet pārvaldnieks paraustīja plecus. Cik naudas viņam īsti bija, to vecais «karakungs» nebija nevienam teicis. Aizbildnis apsūdzēja pārvaldnieku pie tiesām. Lieta gāja līdz zemes tiesai, bet tā pārvaldnieku vainas pierādījumu trūkuma pēc attaisnoja. Aizbildnis gan draudēja, ka iešot uz Pēterburgu līdz pašam senatam, bet tomēr neaizgāja, jo tam bija apnikušas braukāšanas un tiesu ceļi. Zofija nu tika visur izsmieta.

Viņai jau priekš vecā nāves bija zināms «brūtgāns», kas to precēs. Tagad, kur visi zināja, ka Zofija nekā nemanto, viņas «brūtgāns», kāds fabrikas meistars, tai parādīja durvis. Zofija iesāka dzert un ielaidās ar katru vīrieti, kas tai ceļā nāca. Strādāt viņa nestrādāja un noklīda tik tālu, ka tai ierādīja nabagu māju par dzīvokli. Pēdējo tai ierādīja viņas bērna dēļ, kurš izvērtās par nedziedināmu idiotu.

Zuzīte nevar iemigt un redz to it skaidri gara acīm, ko tā reiz ar miesīgām acīm redzējusi. Nejaukais skats viņas jauno sirsniņu dziļi un stipri ievainoja.

Māte ēd Zuzītes atnesto maizi ar pienu. Zuzīte patlaban nogriezusi acis no idiota, kurš urkšķēdams stumjas neveikli pa netīro grīdu un raugās uz Zuzītes mātes noliekto galvu. Tā ir sirma un dreb. Nekad viņai nav māmiņa izskatījusies tik nonīkusi un nabadzīga kā šoreiz.

«Kaut es tev varētu dot labāku dzīvokli, apģērbu un ēdienu, es tev, mūžiņ, dotu visu!» Zuzīte domā. Viņai ir tā ap sirdi, it kā kad tai vajadzētu krist mātei ap kaklu un to simtām reižu bučot.

Uzreiz Zuzīte izdzird, ka mazajā kambarī sparīgi dzied. Mazo kambari apdzīvo leitiete viena pati ar savu bērnu. Durvis tiek atrautas. Leitiete sarkanos brunčos un raibā kaņepāju audekla sagšā ieskrej, dziedādama un kājām stipri uzsperdama, danco un rokas plāta:

«Vasarlņas vidlņūl Edu saldo zemenltil Rudeni purvā bridu Meklēt skābas dzervenītes.»

Viņa dziedāja piedzērusi. Seja tai bija uzpūsta, pelēka un acis uzpampušas, sarkanas.

«Ak dieviņ, tētīt, glāb tu visus no tāda cilvēka!» Zuzītes māte nopūtās, «visu naksniņu i acu neaizdarīju … Dzer un dzied … un reizēm sit nabaga kroplīti. Bet tas neraud, tikai dobji sten, it kā kad sistu pa piepūstu pūsli.»

Un leitiete lamādamās satver idiotu pie muguras aiz krekla un ievelk mazajā kambarī.

«Klau, klau!» māmiņa apstājās ēst un ieplēta acis. Viņas abas ar Zuzīti klausījās. Aiz durvīm mazajā kambarī kaut kas stenēja, it kā kad sistu pa piepūstu pūsli.

Zuzīte novilka segu no galvas un paplēta acis. Viņa aizbaidīja atmiņu bildi un troksni iz nabagu mājas. Tai ienāca jēriņš prātā.

«Es viņu izaudzināšu lielu. Vilnu es clrpšu pati un adīšu iz tās māmiņai siltus cimdus un zeķes. Cik labi, kad pašam ir sava aitiņa …»

Saldās cerībās par nākotni Zuzīte aizmiga.

*     * *

Vārnas bariem metās uz auzu ķirpām un reižu reizām skarbi ieķērcās. Miglains rudeņa valgums pildīja gaisu, un no kartupeļu lauka, no pusizdzisušā ugunskura, uz kura kāds no puišiem bija uzsviedis varenu celmu, vējš dzina tvanīgus dūmus pār noru un visu pļavu. Bet Zuzīte no tā visa it nekā nelikās zinot. Viņa sēdēja Sūnu pļavas šķūņa priekšā uz akmeņa un adīja. Šad un tad viņa pameta acis uz pļavu, kur izklaidu govis un aitas atālā ganījās. Bija vēla pēcpusdiena. Zuzīte adīdama domāja, cik lielu prieku tā mātei padarīšot,

kad tā viņai aiznesīšot pašadītas zeķes. Mammiņai kājas allaž aukstas un uztūkušas. Siltas, biezas zeķes tai būtu ļoti noderīgas.

Pie šķūņa parādījās balti iedzeltains kustonītis, kuru Zuzīte tikai tad pamanīja, kad tas ieblējās.

«Jir-jir-jir!» Zuzīte mazo pasauca.

Tas izskatījās kā īsts resgalis un bija nobarojies gluži apaļš. Avenels piebāza purnu pie Zuzītes rokas. Zuzīte kustoni apglaudīja un sameklēja ganu kulītē maizes druskas, kuras viņa avenam pasniedza uz saujas.

Savāda ieraša šim aitu dzimumam: glūnēt pastāvīgi uz zemi. Pat netīrā cūka nekaunas pacelt acis uz augšu un tevī kritiski nolūkoties. Kaķis redz visu: kas augšā, kas lejā, tam acis, ka vai nu! Bet aitas palaikam tādas nolaidušās, uz augšu nekad nepaskatās, cilvēkam acīs nepavisam ne!

«Paskaties tak uz mani, jiriņ!» Zuzīte teica un berzēja ar delnu viegli avena purnu. Bet avens ļpasitās sāņus un ietecēja aitu pulkā. Zuzīte ar seļvišķu lepnumu nolūkojās uz brango jēru. k Kaimiņu gani it skaļi sasaucās. Vārnas laidās ■rīz iz eglēm uz auzu ķirpām, drīz no ķirpām uz Kartupeļu lauka noecētās puses sliekas gūstīt un lrēca pie tam neganti. Bet Zuzīte negrieza uz to «su ne mazāko vērību. Viņa adīja māmiņai siltas, ■ežas zeķes, labi pagaras un šķērsām strīpainas. 1 Te piepeši čabēja soļi. Cilvēka soļiem savāds tļoksnis, tas pamodina katru no visdziļākās nodablts. Zuzīte pagriezās un ieraudzīja saimnieci. \ftņa nāca pārsegusies ar biezu vilnaini, ar adīkļa kllīti uz kreisās rokas un garu rīksti labajā rokā.

«Nu, Zuziņ, tev jau labu labā dzīvei» saimniece pasmējās, bet tad tūliņ pieņēma nopietnu seju.

«Kur tad tu, Pētermāt?»

«Nu es par ganu, tev jāpaliek par saimnieci!»

Zuzlti neticīgi pasmējās.

«Vai sēņot biji, Pētermāt?»

«Biju i sēņot. Biju jau i mājā …»

«Dabūji daudz?»

«Vilnīšus … ir pāris rudmiesiņas … tārpu izēdas …»

Abas brīdi klusēja. Zuzlte adīja tālāk un nepacēla ne acu.

«Zuziņ,» saimniece iesaucās, tā ka Zuzīte satrūkās, «tava māmiņa gluži slima. Es, garām ejot, pie viņas piegāju. Nevar no gultas vairs piecelties. Aizej nu tūliņ pie viņas… Es paganīšu vēl to brītiņu lopus. Nav jau vairs ilgi līdz mājās dziņai …»

«Pētermāt! Vai māmiņa ir patiesi slima?» Zuzīte izbijusies prasīja. Viņas mutīte drebēja.

«Ir gluži, gluži nespēcīga.»

«Es iešu, Pētermāt.» Viņa gribēja tūliņ steigties uz lielceļa pusi.

«Pārauj, Zuziņ, mājā kājiņas! Kā ta tu nu tā iesi… Kājiņas, bruncīšl slapji…»

Un Zuzlte drebēdama steidzās uz māju.

«Tad māmiņa laikam mirs!» Zuzīte domāja.

Viņa vairāk tecēja nekā gāja.

Līduma galā viņa satikās ar Piksi, kurš kaunīgi nodūra galvu un asti luncināja. PikŠis bija liels nelietis, pavisam samaitāts suns. Tikai vēlā vakarā viņš mēdza pie sava gana ierasties. Visu cauru cēlienu tas gan blandījās ap kaimiņu su

ņiem, gan dzenāja vārnas vai citus putnus. īpaši vārnas dzenāt, kuras labi zemu laidās un arvien ieķērcās, bija nelieša Pikša vislielākais prieks.

«Ej!» Zuzīte raudādama iesaucās, suni atbīdīdama, kurš viņai klāt slējās.

Viņa skrēja, kamēr tai karsti metās. Pie mājas aploka vārtiem viņa jutās pilnīgi nogurusi. Asaras viņai lija kā pupas pār vaigiem.

★     ★ ii

Mazais skurstenis Vārnu birzē atkal kūp, bet lēni, tikko var pamanīt zilpelēkos dūmus. Gar sila malu briest pamazām vakars. Arī bālajā Vārnu birzē jau ieradusies krēsla.

Zuzīte, pukstošu sirdi pakalnē kāpdama, pace) bailīgi acis uz augšu. Mazais skurstenis kūp lēni… Nabagi vāra savu azaidu. Celiņš no lielceļa augšup uz drūmo mājiņu ir glums. Zuzītei vairāk reižu izslīd kājas. Beidzot viņa nokļūst pie nabagu malkas grēdas. Arī malka še izliekas tāda kroplaina, niecīga, šūnaina un slimīga. Ir sakrauti arī celmi cits uz cita kā ķēmi. To saknes izskatās kā pelēkdzelteni ragi, bet šie ragi ir sapraulējuši, tie drūp, līdzko tiem uzsit stiprāk. Zuzīte ir tik piekususi, ka nevar tālāk. Viņa noslīgst uz kāda no celmiem bez spēka. Arī viņa jūtas kā nabadzīte, kurai te mazajā namiņā īstais miteklis. Viņa žago un asarainām acīm lūkojas uz drūmo mājiņu. Miglainais valgums uz skaidu jumta robainās malas sabiezē par retiem pilieniem. Tie krīt smagi kā asaras lejup. Un skurstenītis kūp tik bēdīgi, bēdīgi…

Pēdīgi Zuzīte saņemas un ieiet nabagu mājā. Istabā slikts gaiss, pūstoši tvani. Visi priekšmeti

dziļas krēslas segti. Bet Zuzīte instinktīvi sameklē mātes guļu vietu.

«Kas tur?» māmiņa vaid, bet tik nespēcīgi, kā to Zuzīte vēl nekad nav dzirdējusi.

«Es!» Zuzīte tikko dzirdoši dveš, «kas tev, māmiņ, kaiš?»

«Kas nu kaiš? Sāp, meitiņ, visi kauli. Grūti» grūti…»

«Nemirsti, māmiņ,» Zuzīte šņukst.

«Labāk ir, kad nabadziņš aiziet pie dieviņa .. . Nav nekāda prieka pasaulē dzīvot…»

«Nemirsti, māmiņ, nemirsti!…»

Brīdi abas klusē. Māmiņa grūti elpo. Vecā Dārtiņa savā kaktā skaita dziesmas. Leitietes kambaris kluss kā kaps. Idiots guļ. Leitiete pati varbūt klejo apkārt, varbūt krogā.

«Zuziņ-meitiņ …»

«Jā, māmiņ, vai tev kā vajag?»

«Redz, tāpat pārdomāju,» māmiņa, grūti elpodama, runā, «varbūt, ka tas Aizupes dakters līdzētu … To jau visi teic … Tak jau arī tiem dakteriem ir sava zināšana … Redz, meitiņ, bet dakteram ir jāmaksā par zālēm. Man nav nevienas kapeikas. Divas kapeikas bija, tās atdevu par spičkām …»

Tad viņa atkal klusēja.

«Man ir piecpadsmit kapeikas. Andris man tās zāļu vakarā dāvināja …»

«Ko nu, meitiņ, ar piecpadsmit kapeikām!… Dārtiņa jau bija aizvakar pie daktera. Viņa tās pašas kājas dēļ. Ierunājusies arī par mani. Dakters licis ēst stipru zupu, dzert pienu un vīnu… Bet kas to dos! Mēs jau smejamies! Kur nu, nabags,

to ņemsi? Kas ir, meitiņ, pārdod aveniņu… Kaziņ, pa ziemu grūti izturēt, var arī nobeigties. Parīt Ramkā tirgus. Tak jau savu rublīti dabūsi!…»

«Es, māmlņ, par rubli savu aveniņu? Nekad nē! Cik viņš brangs, kaut tu to zinātu!» Zuzīte izsaucās. Viņai metās žēl, kad tā iedomāja, ka aveniņš būtu jāpārdod.

Dārtiņa iededza lampiņu un uzlika to uz krāsns stūra. Vājā gaismā Zuzīte ieraudzīja mātes bāli dzelteno seju, kura pavisam bija sakritusies. Zuzīte apsēdās gultai kājgalā, savilka kājas zem klēpja un skumji raudzījās uz izdēdējušo māti.

«Mīļais dievs!» Zuzīte domāja, «vai tu neredzi manu māmiņu, vai nejūti, cik viņai ir grūti? . ..»

Ilgi Zuzīte sēdēja kājgalā un vērās mātes sejā. Māmiņa šad tad ievaidējās un beidzot apklusa.

«Viņa aizmigusi… guļ…»

Zuzīte izkāpa iz gultas, pielika ausi cieši pie mātes galvas un klausījās.

«Vai tik nav jau nomirusi? …»

Bet māmiņa vēl elpoja smagi un gari.

Un Zuzīte izgāja klusi iz drūmās mājiņas. Uz māju ejot, viņa apņēmās katrā ziņā palīdzēt mātei, kaut gan no aveniņa šķirties tai nebija viegli.

★     * *

Tirgus dienas rītā pagalmā liela rosība. Laiks ir skaidrs. Saule vēl nav uzlēkusi. Sarma sedz pagalmu, dārzus, pļavas un jumtus. Visur, kur skaties, sarma. Divos ratos jau zirgi iejūgti. Naudas vajadzīgs, un tāpēc uz tirgu vedīs raibo ālavicu «Piektaļu» un vērsēnu «Bubuli». Bez tam saimniece vedīs trīs aitas, neieskaiotot Zuzītes «jiriņu».

Zuzīte brauks līdzi. Viena no lielajām meitām izies ganos, kad nozudīs sarma. Zuzīte šodien pavisam atbrīvēta. Arī viņa jau pilnīgi saposusies. Sarma čirkst vien zem viņas jaunajām, dzeltenajām pastaliņām. Zuzīte izskatās šodien īsti kā skaistule. No auguma viņa ir sīka, bet daifa. Viņa smaida, bet acis tai sarkanas, izraudātas. Tie visi ir taču viņas mīluli: «Piektaļa», «Bubulis» un «jiriņš». Un tos pārdos. Visu vasaru tie kopā pavadījuši uz ganībām, baudījuši kopā ziedoņa priekus un negaisus. Tagad pēc dažām stundām tiem jāšķiras uz visu mūžu.

Un Zuzītel sāk atkal līt asaras, kad tā ierauga Andri, kurš viņas avenu stiepj smiedamies uz ratiem …

«Nesavelc tik cieši!» Zuzīte pukojas, kad Andris pār aitām ratos vārsta grožu, lai kustoņi ce)ā neizmuktu brīvībā.

«Ej, ko tu zini!» Andris pasmejas, «tu esi muļķe!»

Bet Zuzīte nav ar to mierā. Viņa ietveras nagiem Andra rokā un to plēš.

«Peļuvanadze!» Andris šņāc.

«Lūk, kā sāp! Tāpat i kustonlšam sāp!…»

Drīz tirdzinieki izbrauc pa vārtiem. Andris «Bubuli» ved pie valga, un Zuzīte to dzen. «Piek taļa» iet rātni aiz ratiem. «Bubulis» visādi ākstās un negrib labprāt iet. Drīz tas lec pār grāvi, drīz bada alkšņu krūmus. Jau pēc pāra verstu gājiena Andris Ir pilnos sviedros, piekuŠis un lamājas uz to neģēlīgāko par «Bubuli». Bet Zuzīte priecājas par «Bubu(a» dūšu. Viņa acumirklī nevar saprast, kāpēc nevainīgais kustonis tiek cilvēka gribai un

labklājībai upurēts? Vai gan viņš vienīgi šim nolūkam radīts? …

Zuzītei ir tā laime pirmo reizi redzēt lauku tirgu.

«Drīz būs Ramka klāt!» Andris saka un izmiŠis paskatās atpakaļ uz «Bubuli». Meža malā iznākot, tirdzinieki ierauga Ramkas muižu. Garas ēkas sarkaniem jumtiem. Vienai ēkai līdzās mazs namiņš ar garu dzelzs skursteni. Pa skursteni verd sutaini, spēcīgi dūmi, gluži citādi nekā nabagu mājā. Un zem garā dzelzs skursteņa lokomobile ar malkas zāģējamo mašīnu taisa briesmīgu troksni. Bet Zuzīte nezina, ka tie ir lokomobile un apaļais, ar tvaiku dzenamais malkas zāģis.

«Vai tirgus pašā muižas pagalmā?» Zuzīte jautā.

Andris apstājas un pasmejas.

«Kad nonāksi, gan jau redzēsi!… Tirgus ir paša barona dārzā, zem ābelēm!» Andris ironiski piezīmē.

Zuzīte nomana, ka Andris ar viņu dzen jokus, un tāpēc vairs ar to nerunā tālāk.

Tirgus ir šoreiz it sevišķi liels. No Piebalgas, Druvienas un Velenas plūst ļaudis. Pie retiem ratiem nav govs. Dažam pie ilkss piesiets jauns kumeļš, kurš danco vien. Zuzītei tīri acis apžilbst. Tik daudz ļaužu viņa nav vēl nekad vienā kopā redzējusi. Pie Tirzas baznīcas bībeļu svētkos arī bija ļoti daudz ļaužu, bet tas nekas pret šito drūzmu.

Savāds, neaprakstāms troksnis pārņem visu apkārtni. Saules staros spīd baltas tirgus teltis, kur pārdod grāmatas, cepures, saldumus un rotas

lietas. Sarkani un dzelteni āboli samaukti uz žuburainiem zariem. Zari uzsprausti uz ābolu vezumiem. Citos ratos blēj jēri, ka auŠis jātur ciet. izjūgto ratu ilkŠis slienas gaisā. Zirgi ēd sienu vai auzas. Un tukšā spraugā, kur nav nedz netīrā desinieka, nedz pašapzinīgā nēģu pārdevēja, čigāns kaulējas ar kristīgo, abi pie krūtīm sizdami un dievodamies.

Zuzītei te viss bija jauns, neredzēts brīnums. Vispirms viņai vajadzēja palikt ratos un uzraudzīt aitas, «Bubuli» jau pārdeva uz lielceļa, pretī pagasta namam. Lielajā drūzmā un troksnī Zuzīte bija it kā apreibusi, viņai bija gluži vienaldzīgi, kad «Bubuli» lopu tirgotājs lika aizvest uz savu iepirkto kustoņu aploku. Ar «Piektaļu» gāja grūtāk. Par to solīja tikai septiņpadsmit rubļus. Bet saimnieks bija pieteicis, lai bez divdesmit nedodot. «Piektaļa» gāja līdzās ratiem un gremoja.

Zuzīte sēdēja uz ratu priekšas un ēda kliņģeri ar nēģi, kad pienāca paresns vecis ar sarkanu, pietūkušu seju, miegainām acīm, pacilāja avenu, iestenējās un solīja divi ar pusi rubļa.

«Ejiet jūs,» Zuzīte, visai prātīgu seju pieņēmusi, teica, «vai jūs pavisam kādreiz esat avenu audzinājuši, ka solāt par šito divi ar pusi?»

Vecais pasmējās …

«Nu cik tad?» viņš prasīja.

«Pieci!» Zuzīte lepni teica.

«Var redzēt, ka jūs vēl esat bērns… Divi rubļi septiņdesmit piecas kapeikas! Vairāk ne graša!»

Ar sevišķu labpatikšanu vecais taustīja gar

avena ribām. Avens bija tauks, un tādus viņš īsti meklēja sava dēla kāzām.

«Nu, es jums došu trīs rubļus!» vecis labsirdīgi teica, «avens nav tik daudz vērts, bet es redzu, ka tas ir jūsu audzināts!»

«Jā, tas ir mans audzināts! Bez pieciem rubļiem nedabūsiet!»

Vecis pagrozīja galvu, pasmējās un taisījās iet projām, kad pienāca pati saimniece.

«Cik viņš sola par tavu avenu?» saimniece Zuzītei prasīja.

«Trīs rubļus!» vecis Zuzītes vietā atbildēja.

Saimniece Zuzītei pameta ar acīm, lai atdodot …

Zuzīte beidzot atmeta ar roku.

«Nu, tad ņemiet ar!» viņa teica.

Vecis uzlika zaļo trijnieku uz ratu maisiņa un raisīja avenu vaļā. Drebošām rokām Zuzīte trijnieku iesēja lakata stūri. Vecais sagrāba avenu un taisījās to stiept projām, bet Zuzīte aptvērās avenam ap mīksto kaklu un to tiešām noskūpstīja. Zuzītei sāka asaras birt, bet vecis smējās, vēderu turēdams. Arī saimniece smējās.

«Kas par varenām meitām! Jau sāk avenus bučot!» vecis stipri norunāja, avenu aiznesdams.

Bet saimniece mierināja Zuzīti.

«Gan atkal radīsies jēriņi. Izaudzināsi sev citu. Ko tu, Zuziņ, raudi par niekiem!»

Pēcpusdienā Andris Zuzīti vadāja gar saldumu bodēm un kliņģeru kastēm. Bet Zuzītei it nekas nebija pa garšai. Priekš mātes tā iesēja lakatiņā baltmaizi un rozīnes.

«Var būt, ka viņa tās ēdīs,» Zuzīte domāja.

Saule pašulaik riet. Zuzīte ar saimnieci brauc priekšējos ratos. Andris ar Līzi pakaļējos. Alavici ved atpakaļ uz māju. Aitas ir visas pārdotas. Zuzīte tur grožus, jo saimniecei klēpis un rokas ir pilnas ar visādām bļodiņām un krūzītēm. Zuzīte raugās skumji uz lielceļa malā esošo ezera līmeni.

«Cik labi būtu dusēt, aizmigt uz mūžību!» viņa domā un satrūkstas par savām domām. Priekšā pakalni brauc citi tirdzinieki. Rati un braucēji spīd sarkani. Viņu ēnas aizstiepjas gari un tāli pār tīrumiem, pār pļavu. Zuzīte paskatās sāņus: viņa sēd saimniecei mazliet priekšā, arī viņas pašas ēna ir slaika. Un tas tēls tur ēnā nav vairs Zuzīte, bet kāda varoņa meita.

Jā, visi mūsu tēli, ainas, darbi, jūtas un domas atkarājas no viņas stāvokļa, no viņas spīduma …

Un Zuzīte paskatījās žēli, lūdzoši uz noejošo sauli…

Bija jau vēls vakars, kad Zuzīte zirgu pieturēja Vārnu birzē. Augšā uz lielceļa krasta starp baltiem, mēnesnīcā spīdošiem bērziem gulēja tumšā, drūmā mājiņa. Šoreiz pat skurstenis nekūpēja. Bija tik klusi, šausmīgi.

Zuzīte, izkāpjot iz ratiem, sajuta, ka tai notirpusi kāja. Klibodama tā uzkāpa krastā.

«Nepaliec vien ilgi, Zuziņ,» saimniece tai sauca pakaļ, «ir jau vēlu, jātiek mājā. Mēs pagaidīsim, bet nāc drīz!»

Līdz durvīm ejot, Zuzīte atraisīja lakata stūri, izņēma trijnieku, lai to tūliņ atdotu māmiņai.

Durvis atverot, Zuzīti sagrāba izbailes. Lampiņa dega uz galda netālu no mātes gultas un

nevis kā agrāk uz krāsns stūra. Kačiņa sēdēja salīkusi uz ķeblīša līdzās gultai un kustināja klusi lūpas. Māmiņas galva dusēja augsti uz maisiņa ar paceltu zodu.

«Māmiņ!» Zuzīte iebrēcās un pieskrēja pie gultas.

«Nomira, meitiņ, šodien pēc pusdienas!» Kačiņa gauda. «Dārtiņa aizgāja pēc pagasta vecākā!»

Bet Zuzīte vairs nekā nedzirdēja. Viņas rokas sažņaudzās tā, ka trijnieks pārplīsa. Viņa gribēja vaimanāt, bet tai trūka spēka. It kā bez samaņas viņa saļima pie gultas uz ceļiem.

1898.  g.

J. PORUKS ROMAS ATJAUNOTĀJI

Stāsts iz skolnieku dzīves

I

I.   CEZARS

Kas Sileniekam par brangu ābeļu dārzu! Ābeles pašu laiku ziedos, baltas kā līgavas, un izskatās it īpaši cēli tāpēc, ka ir jau vakara krēsla.

Mēness paceļas pār priedēm apaļš un bālgans, un migla sakrājas mājas aplokā un tam līdzās pļavā, līdz pat birztalai, līdz kurai pienāk no sila puses upe un tad atkal pa kreisi pagriežas atpakaļ uz sila pusi. Vēl ziedonim vēsa dvaša. Vakarā un naktīs tev vēl uznāk drebuļi, ja neesi silti ģērbies un gribi sēdēt dzīvojamās ēkas galā, kur pagrabs un ķēķis, un, ķēķa priekšā uz vēlētavas nosēdies, aplūkot Silenieka ābeļu dārzu, aploku, pļavu ar līku loču upei līdz augošiem kārkliem, alkšņiem un apsēm, kuru lapas mirdz tik sudrabaini, aiz pļavas savādu tumšumu, tas ir snaudošais sils ar bālgani spīdošām koku galotnēm un aiz visa tā un pār visu to brīnišķīgo debesi ziedoņa nakts mēnesnīcā. Apkārtnē, tuvumā plaši purvāji, un tāpēc gaiss ir tik drēgns, un tāpēc tejienes iedzīvotājiem bieži uznāk drudzis. Bet zēns, kurš ķēķa priekšā uz velētavas sēž, ir tā nogrimis vakara bildes burvīgumā, ka tas no vēsās nakts drausmas gandrīz nekā nemana, tikai šad tad viegli pakustas, pašūpo kājas un tad atkal nogrimst domās. Savāda draudzība vai radniecība ir naktij ar tiem zēniem, kuri pa krēslu mīl lūkoties augšup uz zvaigznēm. Šie zēni ir bāli, smalkiem, patīkamiem sejas vaibstiem un sapņaini mirdzošām acīm. Viņi dienā neizskatās lāgā: tādi slimīgi, noguruši, un nekad tie nenoplūc puķi un nepiesprauž sev pie cepures, bet ļauj visām mierīgi ziedēt, nolien labāk pakrēslī un reizām nopūšas, it kā bēgdami no saules un no karstajiem vasaras saules dienu tvaikiem. Un tomēr šie zēni saprot un zin cienīt labāk gaismu un siltumu nekā tie, kuri kāpelē pār sētām, pa jumtiem, sarīko ar suņiem medības uz kaķi, kurš vajāts uzlec drīz vītolā, iz tā ar sprunguļiem apsvaidīts stiepjas pa zedeņiem uz kļavu, iz tās uz liepu, no liepas pār zālē izklātiem balināmiem audekliem, kamēr kaķim izdodas beidzot tikt uz klēts jumta, un zēni nostājas apakšā elsādami, noku

suši, iz pilnas krūts smejas un dižājas, pa tam suņi rej un kauc, augšup stiepdamies un lēkdami. Kas tādiem zēniem ir par gaismas nojēgumu! Ko tie zina no saules! Viņiem ir viss vienalga, kamēr viņa tur tā spīd un neviena tieši neuzrunā vārdiem, bet, ja tā būtu liela sviesta ciba, pildīta ar dzelteno, garšīgo vielu, tad šie draiskīgie zēni atstātu kaķu medību un mestu varbūt ar lingu akmentiņus uz sauli, lai tā nokristu, plakš, pie viņu kājām, un tad tie mielotos un apēstu visu sauli, lai tad pasaulē valda tumsība! Gan viņu vaigi ir veselīgi, iedeguši — brūni, bet ieskaties viņu acīs, kā tās bolī vien, un kas tie par rupjiem, skaļiem smiekliem. Vistas, kuras uz kūts perinās, tos izdzirdušas, sāk kladzināt un sist spārniem, un gailis sāk dziedāt. Visi mājas kustonīši pazīst šos smieklus, viņi it kā sajūt, ka šie smiekli nāk no tiem, kuri kustoņus vēlāk kaus, vārīs, ceps un ēdīs. Un paskat, kas par rokām šiem zēniem! Rupjas, aprepējušas! Tas nebūtu nekas, tas jau nāk no darba! Bet palūk, roka gandrīz pastāvīgi savelkas dūrē, un, ja nav brīva dūre, tad tā sažņaudz nūjas vai rīkstes galu. Un tomēr tie ir tie īstie nākotnes varoņi, kaut gan viņi izbužinātiem matiem, vaļējām krūtīm, noplekšķējušām, skrandainām drānām izskatās gluži tā, ka, ja tos palaidīsi savā vaļā, brīvus mežā, tad gatavi mežoņi!

Bet šie bālie, lēnie zēni ar sapņaini mirdzošām acīm arī ir varoņi! Tas, kuru tu, garām iedams, piepeši ieraugi un satrūksties, it kā tur pakrastē uz lielā akmeņa sēdētu kaut kāds pasaulei lieks tēls, kurš uz tevi nepaceļ ne acu, kaut gan tu augšā, pa krastmalu ejot, satricini zemes pamatus, un sarka

nās smiltis līdz ar oļiem birst un veļas lejup līdz pat lielajam akmenim, uz kura pasaulei liekais tēls sēd un raugās upes skaidrā ūdenī, kuram apakšā spīd balti, krāsaini akmentiņi, ir pamatīgākas uzmanības cienīgs. Tekas dziļākajā pusē guļ gara, spuraina, tumša sieksta. Melnā sieksta izskatās pēc iemiguša nezvēra, kurš katru acumirkli var pamosties, sakult skaidro, saulē mirdzošo upes teku par peļķi un aprīt vai pašu zēnu! Tu domā, ka zēns makšķerē, varbūt tam vēžu ķeseles saliktas ūdenī. Nē, apskaties tuvāk, nav no visa tā ne mazākās zīmes! Tu pabrīnies — un ej tālāk, bet zēns glūn vēl arvien uz melno siekstu, gar kuru nupat aizšaujas zibeņa ātrumā slaika līdaka, un domā, kāpēc gan tas pasaulē ir tā: pārkod tu ābolu, un tur lokās tārps ar melnu galvu, ej sapņodams gar kāpostdārzu, pa brango zāli, kura puķēm kā piesēta, un piepeši tu sajūti kaut ko ledaini aukstu uz kājas, paskaties: nejauks krupis! Ej tu vakarā pie miera, iemiedzi saldā miegā, kad tev lietuvēns plijas virsū, un pat te, upmalā, tu nevari baudīt tīru, pilnīgu izskatu uz dabu: melnā sieksta tur otrā tekas malā guļ kā ūdens pūķis, gluži tāda, ka vai jānodreb…

Šie īpašas šķiras smalkie zēni ir to jau sen novērojuši, ka, saulei vai mēnesim spīdot, katrs priekšmets met savu pakrēsli, kurš mazāk vai vairāk stiepjas uz ziemeļa pusi. Viņi ir ievērojuši, ka no ziemeļiem pūš auksti vēji, ka, iz sētas pa vārtiem uz ziemeļa pusi ejot, sirdi apspiež kaut kas drūmi skumjš, turpretī, ja iznāk iešana pa vārtiem uz dienvidus pusi, tad sirds ir tik priecīga, tik brīva, ka gribas vai gavilēt. Un šie īpašas šķiras

smalkjūtīgie zēni vis tāpēc nepagriež ziemeļiem vienkārši muguru, kā to tie zēni dara, kuri sarīko medības uz kaķi, bet lūkojas dažreiz sērīgi, līdzcietīgi uz nelaimīgo pretdienvidus pusi, kaut arī tiem auksts vējš pūš pretī un viņiem jāklepo. Arī te viņš lūkojas uz melno siekstu, kaut gan šausmām, tomēr arī ar līdzcietību, vai tik šī sieksta nav kāda apburta būtne, kuru varbūt varētu atpestīt caur līdzcietību, apdomīgi izvelkot uz krasta, vai varbūt viņai jānoguļ turpat tūkstoš gadu, lai tā atspīdētu citā veidā — grezna un spoža!.. .

Un zēns, kurš sēž uz velētavas Silenieku sētā, arī tas ir viens no tiem, no kura tu nekad neesi agrāk dzirdējis ne vārda, kamēr tu pats viņu piepeši ieraugi un satrūksties. Kad apklus dienas vēji un trokšņi, tad viņš klausās un raugās. Viņš naktij Jūtas it kā rada. Viņam liekas, it kā kad nakts būtu nometusies ceļos uz zemes un tumšām rokām gar visu apvārsni apkampusi radību. Arī viņš jūtas viņas vēsā vēsmā pukstošas krūts tuvumā. Pie nakts krūtīm mirdz balti ziedošas ābeles kā milzīgi puķu pušķi, un viņš ož un velk kārīgi savā iekšienē ziedu reibinošo smaršu. Un nakts galvā

mirdz zvaigznes- zvaigznes — — — Bet

kāpēc viņas tā mirdz it kā asarodamas, drebēdamas? Kāpēc mēness tāds bāls un visa radība tik drūma, sērīga? Vai pasaulē notikusi kāda vispārīga pārestība? Viņš šo laimības pretekli meklē, bet viņš to neierauga tik viegli kā melno siekstu! Viņam liekas, it kā kad šis preteklis kā ēnains bubulis rāptos visapkārt viņa tēva māju robežām un viņu ieburtu viducī, lai viņš nedrīkstētu doties pāri, uz turieni, kurp tam sirds nesas.

Sapņainais zēns vēlreiz aplūko dabu mēnesnīcā, vēlreiz tas met skatu uz baltajiem puķu pušķiem pie nakts krūtīm, bet viņa sāpes nerimstas. Viņš sajūt savās krūtīs degošu karstumu, kurš pamazām kāpj augšup uz galvu, un, lūk, asaras jau riešas un spiežas, lai dzēstu karstumu. Un abām rokām viņš spiež pieri un sāk šņukstēt. Viņš ir atjaunotās Romas Cezars, bet tas neko nelīdz, viņam tomēr ir jāraud. Viņa mīļā Roma nav tālu, verstu piecpadsmit, kādu versti no Elksnaines draudzes skolas, silā, zem vecām, varenām eglēm, bet viņam nu ir jāsēd te kā vaņģiniekam. Viņa biedri varbūt tagad pat sapulcējas atjaunotajā Romā, pie ugunskura, kopīgām varoņu jūtām krūtīs zvērē cīnīties pasaulē priekš izglītības, priekš visa, kas labs un daiļš. Pie sāniem tie nes platus zobenus, kaut gan tie ir izgriezti iz koka, tomēr tie ir ļoti nozīmīgi. Varbūt barbari — tumsoņi izokšķerējuši, kur atrodas atjaunotā Roma, un glūn tās tuvumā uz dzirkstošo ugunskuru, gaidīdami uz izdevīgu brīdi, kur varētu uzbrukt atjaunotajai Romai un romiešiem, kuru skaits nav liels, bet kuri ir varonīgi un ir gatavi pat vai savas asinis izliet priekš savas Romas …

Un te, Silenieku pagalmā, uz velētavas sēd Romas Cezars, bāls un izmisis. Viņš raud tāpēc, ka tēva mājās valda tādi apstākļi, kuri «Cezaru» piespiež palikt Sileniekos, piecelties rītos jau ap pulksten četriem un dzīt vai nu visu dienu bēro pa vagu tīrumā, jeb vai, kad laiks pienāks, doties ar izkapti pļavā. Un ar latiņu vokabuļiem tur nekā nevar izdarīt. Tur jāsvīst paša sviedri un jālokās pašam, pašam . ..

«Es tevi, Jānīt, mīļu prātu laistu pa vasaru skolā, bet redzi, kā neiet, tā neiet… Grūti laiki… Es esmu vecs, nespēks jau klāt, un otru puisi algot man neiespējams. Juris viens pats netiks galā ar darbiem. Tev nu ir jāpaliek te! Tu jau nu esi diezgan mācījies, proti i vāciski, i krieviski, proti glīti rakstīt. Ja man būtu tāda skolas mācība kā tev, es jau sen būtu turīgs.»

Tā teica viņam tēvs, kad Jānis vēlējās turpināt mācības Elksnaines draudzes skolā. Jānis pārrunāja ar māti, vai taču nebūtu kaut kādi iespējams tā darbiem iegrozīties, ka viņš varētu tikt uz skolu.

«Vai, Jānīt, ko tad es,» māte žēli ierunājās, «runā tu pats ar tēti. Ja jau viņš nezina padoma, ko tad es? Maizīti un pavalgu, cik tev nu viņas vajadzētu, to jau gan es tev sagādātu, bet tēte, redz, ir tāds slimīgs, nav vairs tāds kā agrāk, vaid vien… Bet parunāt, labi mīļi tēti palūgt, to jau tu vari darīt. Varbūt ka Dzilnas Andžs, Ja kunga ceplī šovasar nestrādās, uzņemtos šad tad grūtākajā darba laikā mums palīdzēt. Dzird jau, ka šovasar kunga ceplī vairs nestrādāšot. Dzilnas Andžs gan no laba prāta par lauku puisi neiet, bet, ja redzēs, ka labāk ir strādāt nekā laiskoties par iebūvnieku, gan tad nāks…»

Jānis runāja ar tēvu par Dzilnas Andžu. Tēvs tapa domīgs un teicās, ka nākošā svētdienā tas aiziešot līdz Andžam. Bet maz cerības tēvs uz Andžu lika, jo muižā gatavojās uz jaunām, lielākām būvēm, kur Andžs varēja daudz labāk pelnīties un dzīvot nekā Silenieku tīrumos un pļavās, pār kurām bieži vien plūda auksta migla, kaut gan pats ziedonis saucās par pasaules valdnieku.

Šodien bija svētdiena, un tēvs bija aizgājis uz Andžu, lai aprunātos, jo Jānis staigāja apkārt tik drūms, ka tēvs baidījās par tā veselību. Arī mātei bija Jāņa žēl.

«Vecais, laid tak to puiku, lai iet vēl kādu gadu skolā! Vai neredzi, kā viņš izdilst.. .»

Māte runāja Jānim par labu. Tēvs nekā neteica, bet nākošā svētdienā aizgāja uz Andžu.

Tēvs vēl nebija pārnācis. Un Jānis sēdēja uz velētavas, baidīdamies iet istabā, kur tēvs to varbūt apbēdinātu ar pavisam sliktu ziņu. Bija jau nakts, bet viņš vēl arvien tā sēdēja, līdz kamēr tas sajuta drēgnās purvu miglas ie. paidu. Viņš Jau patlaban gribēja piecelties un atstāt savus nakts nomoda sapņus, kad tas izdzirda, ka tam aiz muguras dzīvojamās istabas logs tika attaisīts. Viņš pagrieza galvu uz istabas pusi un ieraudzīja logā baltu tēlu. Tā bija māte.

«Jānīt, nāc istabā! Ir Jau tik vēss, tu paliksi slims. Nāc, tēte gaida.»

Tātad tēvs bija jau pārnācis. Jānis nolēca no velētavas, un māte aiztaisīja logu.

«Ko gan tēvs teiks?» Jānis domāja un gāja uz istabu, «laikam gan no skolas nekas neiznāks.»

Sirds viņam sāka stipri pukstēt, it kā kad tas augstam kalnam būtu uzkāpis līdz pusei un nu būtu jādomā par tālāk kāpšanu. Pie tam viņš sajuta, ka tas miglainā vēsumā bija pavisam sastindzis.

Istabā nonācis, Jānis ieraudzīja tēvu un māti sēžam pie galda, uz kura dega tauku svece vāju liesmu.

«Nu, Jāni,» tēvs teica, «tu vari jau rīt iet uz

skolu. Dzilnas Andžs gan nav sadabūjams, bet es to lietu esmu labi pārdomājis … īsts darba strādnieks no tevis tā kā tā neiznāks, labāk ir, ka tu paskolojies, varbūt tiksi, ja manīgs būsi, vēlāk par skrīveri vai skolotāju. Pielūkosim, kā nu mēs te, mājās, iztiksim…»

Jāņa sejā parādījās prieka vaibsti. Viņa acis iemirdzējās kaislīgi. Viņš apsēdās un gribēja tēvam pateikties vārdiem, bet nevarēja. Piepeši viņš satvēra tēva roku, to vairāk reižu noskūpstīja un pie tam sajuta, ka tam asaras birst. Arī tēvs apraudājās. Viņi abi, tēvs un dēls, sajuta, cik lielus upurus tie abi nesa. Lai gan tēvs bija nemācīts zemnieks, tomēr viņš sajuta to kā vajadzību, ka dēls, cik vien tik iespējams, tālāk izglītotos.

«Ko jūs abi kā muļķi raudiet?» māte smējās, bet varēja pēc balss nomanīt, ka arī viņa nebija vis tālu no raudām.

«Bet tad tu, dēliņ, arī mācies, strādā uzcītīgi,» māte norunāja, «tu redzi, kā tēte priekš tevim pūlējās.»

«Nu, Jānis nav vairs mazais bērns,» tēvs piezīmēja, «gan jau viņš zinās, kas jādara.»

Tēvs piecēlās, novilka svārkus, pakāra tos aizdurvē pie sienas un nopūtās. Jānim tīri vai sažņaudzās sirds, redzot tēvu ar tik salīkušu muguru. Viņa bārzda bija pēdējā laikā sametusies sirma. Pēdējo reizi Rīgā būdams, viņš bija iegādājies brilli, kuru tas lietoja, grāmatu lasot.

Uz gultas malas nosēdies, tēvs nožāvājās un taisījās novilkt zābakus. Jānis piesteidzās tēvam palīdzēt. Kad zābaki bija novilkti, tad tēvs atstiepās gultā.

«Viss būtu labi,» māte runāja, «ja Jēkabs būtu no zaldātiem vaļā. Pēc Mārtiņiem jau nu viņš gan pārnāks, tā jau viņš bija rakstījis …»

«Kas tad par bēdu, ja Jēkabs būtu mājā!» tēvs piezīmēja, «tad jau tu, Janka, tikai pa skolu vien varētu dzīvot…»

«EJ nu, dēls, izgulies un tad rītā taisies uz skolu. Priekšpusdienā gan nevarēsi. Gaļa vēl jāvāra. Tu jau zini, dēliņ, darba man ir daudz. Aiziesi pavakarē, arī būs labi. Vai tad tur nu kas vienas dienas dēļ…» māte mudināja.

«Tad es rīta cēlienu vēl paaršu,» Jānis aizkustinātu balsi teica, «man ļoti gribas strādāt, īpaši sienu pļaut. Nu, drīzi nāks suņu dienas, tad jau es būšu atpakaļ, un tad es pļaušu, tad jūs redzēsiet, kā es pļaušu.»

Jānis uzmeklēja savu guļu vietu, bet iemigt tas, zināms, tik drīz nevarēja. Garā viņš nokļuva pie atjaunotās Romas. Visus romiešus viņš labprāt būtu pulcinājis ap sevi, lai dotos tālumā, uz svešām zemēm, lai tās iekarotu. Un tad viņš tēvu, māti, brāli un māsu aizvestu iz purvainā, drēgnā apgabala uz turieni, kur nevalda drudzis, kur prāts ir biežāk jautrs, varbūt ka tur pat laimība mīt… Bet tūliņ viņš atzina, ka tie ir tik tukši sapņi. Un tomēr Roma viņam atkal rādījās gara acīm. Varenas, kuplas egles stiepjas augšup un satiekas augšā saviem zaļiem zariem. Smuidrās galotnes cenšas augšup uz debesīm. Tās ir atjaunotās Romas torņi. Un noras malā deg ugunssārts, baltpelēki dūmi vijas augšup pret zilo debesi. Arī viņi, šie dūmi, nīkuļi, cenšas turp, it kā gari viņi paceļas, atstādami šo mitro, nemīlīgo trūdu

zemi… Romieši sēd ap ugunskuru un pārrunā notikumus skolā. Bet viņi sēd visi par daudz klusi. Nav agrākās Jautrības …

Un Jānim gujot liekas, it kā kad tas dzirdētu jauno romiešu sarunas.

«Ko gan Cezars dara?» iejautājas mazais Kajus Kapustulus, kuram īstais vārds ir Kārlis Kāpostiņš.

Mazais Kapustulus cienī savu Cezaru, jo viņš to mīle.

«Kur Cezars?» iesmejas druknais Augustus Maureliuss, linu tirgotāja Mauriņa dēls, «Cezars bradā pa barbaru dūņām, varbūt gana barbaru cūkas …»

Maureliuss nevar Cezara ne acu galā ieredzēt, jo viņš pats Jau sen tīko pēc Cezara goda. Cik tas lieliski: Cezaram tuvojoties, visi romieši paceļas no saviem sēdekļiem, kur nu katrs sēd: viens uz mauriņa, otrs uz celma, trešais uz egles resnās saknes, un visi sauc: «Sveiks, Cezar, sveiks!»

Maureliuss apskauž Cezaru … Maureliusa tēvs ir bagāts pilsonis. Cezara tēvs ir nabadzīgs saimnieks. Bet Cezaram ir prāts un saprašana. Viņš mācībās ir pats pirmais, un izskats viņam ir gandrīz tikpat mīļš, cik cienīgs. Kas par to, ka Cezars ir bāls, bet viņš prot it visu, kas skolā uzdots, izmācīties, ja vēl daudz daudz vairāk. Kajus Kapustulus prot septiņādi Pitagora likumu par trijstūra hipotenūzas un abu katetu kvadratiem, bet Cezars jau pazīst ģeometrisko «zelta griezienu», pazīst riņķa radija un periferijas sakaru. Kajus Kapustulus un citi biedri tikuši tikko līdz ar Hanibalu pār Alpiem, bet Cezars zin saukt Francijas

pirmos konsulus pie vārda, zin, ko katrs no tiem darījis tēvijas un sevis paša labā.

To visu Cezars Sileniekos, tumšā, drēgnā kaktā, uz cietām cisām gulēdams, it labi pārdomā. Bet viņam metas bail, viņš sevī jautā: «Kāpēc gan es protu vairāk kā mani biedri? Vai tas ir dabīgi? Cik tālu tas tā ies? Vai nepienāks bezdibens, pār kuru tikt nav iespējams ne cilvēka gribai, ne prātam? Vai Cezaram tik nedraud briesmas?»

Pusnomodā, pusmiegā Cezars sāpīgi iekunkstējās. Bet drīz pēc tam viņš bija aizmidzis.

Otrā dienā, pirmdienā, pavakarē Jānis devās ceļā uz sko’u. Māte to pavadīja kādu pusversti, nesdama maizes kulīti. Pie lielceļa nonākusi, viņa atdeva dēlam maizes kulīti un asarām acīs lēni teica: «Es tālāk neiešu… Ej, Jānīt… un neaizmirsti mūs!»

Jānis nobučoja māti un teica: «Labas dienas tēvam un visiem!»

Tad abi izšķīrās. Brīdi gājis, Jānis apstājās un atskatījās. Māte gāja lēnām pa olnīcu. Nevaldāms žēlums Jāni pārņēma nevis tāpēc, ka tam bija jāšķiras no tēva mājas, nē, tāpēc, ka māmiņa tur gāja taisni kā nabadzīte, ar tik daudz cerībām, ar tik daudz sāpēm. Viņa gāja atpakaļ uz savām grūtībām, pie sava ikdienišķā darba, kur sūri ķēķa dūmi kož acīs, kur smagiem kauliem rītos jāceļas un jāiet ar vēl smagākiem pie miera. Pie kāda miera? Vai viņa tētēm un māmiņai ir kādreiz miers? Viņi abi iet un iet ar salīkušu muguru, viņi cieš un cieš …

Bet nu žirgti un droši uz atjaunoto Romu! Reiz taču apstākļi kļūs citādi, labāki . ..

Kas par varenām eglēm gar abām lielceļa malām! Gandrīz tādas pat kā atjaunotajā Romā. Sūnas dzelteni zaļas, tik čauganas, ka gribas pa tām vai viļāties. Klau!… Tas ir dzenis vai dzilna! Meža bezdelīgas, vārnas, klijas! Bet tas viss Jānim ir par Ikdienišķu, par vienkāršu. Turpretī, ja Ieraudzītu zaķi vai stirnu, tad pavisam cita lieta. Lapsa ir vēl pavisam neredzēta. Gar ceļu koki un atkal koki. Dažs smuidri nolīcis, tas derētu milzim par pātagas kātu. Diezin ko gan viņš pērtu? Zirgu varētu ar tādu pātagu uz reizi nosist. Koki un atkal koki! Beidzot viņi top garlaicīgi, viņi šalc tāpat te kā citur, gan dažreiz drūmāk, bet ir viena un tā pati pazīstamā koku meldija! Bet dziļš grāvis, kurš kāda ezera nosusināšanas dēļ rakts caur veselu kalna muguru, ir kaut kas sevišķs! Viņš gan ir pazīstams, bet taču ir īpaši lielisks, un milzīgi dziļais robs kalna mugurā izskatās kā varena vāts, kuru cilvēki iecirtuši zemes miesās. Bet tad atkal koki…

Beidzot gājējs nogrimst domās sevī. Cilvēks pats sev ir visnepazīstamākais svešnieks, tiklīdz tas apkārtnē, dabā neapmierināts, meklē glābiņu savā iekšienē. Jānim likās, it kā kad tā nebūtu viņa, bet kāda sveša nebēdnieka sirds, kura tam krūtīs pukst.

Atstāt tēvu un māti pie grūta darba, drudža perēklī, vientulīgā nomalē, un jautri soļot uz atjaunoto Romu! Vai tas varēja būt Jānis, kurš mīlēja tik karsti savus vecākus!

«Ai!» viņš nopūtās un apstājās, «esmu par ātru gājis. Tik karsti — — »

Viņš slaucīja sviedrus no pieres. Saule jau rā

dīja vēlu pēcpusdienu, bet šodien bija it sevišķi silts, gandrīz karsts laiks.

«Tad tāds es esmu,» viņš atkal domāja, «plijos tēvam virsū, kamēr tas mani atlaiž. .. Tēvs pats tik nevarīgs, bet man maz bēdas par to! . . .»

Jānis nopūtās, bet gāja arvien tālāk. Reiz jau tas gribēja griezties atpakaļ, iet mājās un teikt: «Tēt, es palikšu pie tevis, es tev palīdzēšu!» — bet kājas bija iesākušas iet, tās gāja tālāk. Beidzot viņš ieraudzīja caur priedēm plašo dzirnavu ezeru, kuru viņš jau daudzreiz bērnībā bija apsveicis kā brīnumu, kas gājēju it kā atpestī no apburtā sila, kur visi koki tik noslēpumaini šalc.

Jānim likās, it kā kad sirds būtu atkal viņa īstenā sirds. Tā sāka savādi pukstēt. . .

Tur, dzirnavās, dzīvoja meitiņa, gadu divpadsmit veca. Balta kā lilija, žirgta un mudra, gudrām acīm un pastāvīgi smaidošu mutīti. Ko gan šī mīlīgā parādība dara? Vai tā žēlojas, dzied vai skaļi gavilē, tā ka balstiņa atskan pār ezeru? …

Šī mazā parādība Jānim izlikās kā ievērojamākā būtne pasaulē. Ilgi viņš to nebija redzējis, — pēdējo reizi pie Elksnalnes baznīcas. Bet tas bija ziemas laikā, un mazā, mīlīgā parādība bija ievīkstīta lakatos un kažokā, un viņš bija redzējis tikai drusciņ viņas vaigus, mazo deguntiņu un divas sprigstīgas actiņas, kuras gandrīz šķelmīgi glūnēja uz Jāni. Bet tas bija tik acumirklis! Melderis to iecēla kamanās, atraisīja savu jauno melni, kurš skrēja kā vējš, un tad sniegs vien noputēja, ka pajūgs aizšāvās, aizvezdams mazo parādību …

Bet pagājušā vasarā zāju vakarā, vai tā nebija laime, kādu reti kāds mirstīgs var piedzīvot? Jānis un viņa tēvs bija mazās parādības viesi! Melderis uzturēja labu satiksmi ar Jāņa tēvu. Pļavas, kuras melderis uz vairāk gadiem bija rentējis, sagāja ar Jāņa tēva pļavām robežās. Bet pļavas atradās no dzirnavām vairāk verstu tālu, melderis viņas nespēja uzraudzīt, un tam netikās algot īpašu pļavu sargu. Jāņa tēvs melderim šajā ziņā izpalīdzēja. Melderis atkal Jāņa tēvam mala par brīvu miltus. Un bez tam melderis Jāņa tēvu bija zāļu vakarā iesaucis iz kroga istabas savā istabā kā viesi. Uz balti apklāta galda bija cepeši, sieri, sviests un baltmaize. Lukturos dega sveces, bez tam plašo istabu apgaismoja liela griestu lampa. Spogulis sniedzās līdz pat griestiem, tajā Jānis ieraudzīja savu pilnīgu stāvu. Vienā kaktā atradās klavieres, otrā grāmatu skapis glāžu durvīm un uz grāmatu skapja vāzes ar dažādām mākslīgām un dabīgām smilgām un pāvu spalvām. Pie galda rīkojās meldera kundze, branga, patīkama dāma, pie kuras svārkiem tvērās divi bērniņi, puisītis un meitiņa. Puisītis taisījās raudāt, kad piepeši kā iz slēptuves iznāca viņa, mazā parādība, kura izskatījās tiešām pēc eņģeļa un, puisīti pie rokas satvērusi, teica: «Kuš, redz, kāds tu esi palaidnis! Laid mammiņu mierā!…»

Un stundu vēlāk mazā parādība sniedza Jānim saldumus un mīlīgi šļupstēja:

«Nu, ņem vēl! Ņem …»

Jānis ņēma un ēda. Tie bija saldumi, kurus varēja ēst vai bez mēra, kamēr tos tik sniedza mazā, mīlīgā parādība. Jānis neprata izturēties pret viņu

kā īsts kavaliersl Viņš sēdēja, klusi apbrīnodams mazo parādību. Toreiz viņš vēl nepazina Romas, viņš vēl nebija Cezars. Tagad viņš varbūt uzdrošinātos glaudīt mazās dzirnavnieces zelta matus…

Taisni pret dzirnavām Jānis apstājās un lūkojās meldera dzīvokļa logos. Varbūt viņa pienāks pie loga un pasmaidīs. Labu brīdi viņš stāvēja un gaidīja, bet nevienā no logiem nepaspīdēja mazā, baltā parādība. Tad viņš nopūtās un gāja tālāk.

Sāka jau tumst, kad Jānis nonāca pie meža, kura viducī atradās Elksnaines draudzes skolas lauki un pati skola. Tas bija šaurs, slikts ceļš, kurš nogriezās no lielceļa un turp veda. Mēness jau bija uzlēcis, kad Jānis iznāca klajumā, pakalnē. Otrā kalnā spīdēja baltā skola. Pukstošu sirdi viņš steidzās tuvāk skolai, domādams, ka tas dažas minūtes vēlāk saviem mīļiem biedriem spiedīs roku un kā tad visi kopā priecāsiesl

Bet skolas namā nonācis un klasē apskatījies, tas atrada tur tikai barbarus, kuri mielojās — dažs pie sviesta cibas, dažs pie pannas ar ceptu šķiņķi. Ar dažiem barbariem viņš apsveicinājās. Viens no barbariem atvēra puisēnu guļamās istabas durvis un brēca pilnā kaklā: «Cezars, Cezars ir klāt!» Arī meitenes dabūja vai tajā pašā acumirklī visas zināt, ka Cezars atnācis. Dažas ieskrēja klasē, lai pārliecinātos. Bet Cezars nejutās laimīgs • bez romiešiem. Kur gan tie varēja būt? Kur gan citur kā atjaunotajā Romā! Maizes kulīti noglabājis noliekamā kambarī, Cezars vēl to pašu brīdi devās pār noru uz atjaunoto Romu*

II.    ATJAUNOTA ROMA UN BARBARU UZBRUKUMS

Apmēram desmit zēni sēdēja pie ugunskura silā. Uguns dega mēreni, pilnīgi apgaismodama tikai dažu zēnu sejas. Mazākais no tiem piecēlās un nostājās uz noras. Viņš noņēma savu balto koka zobenu no sāniem un, to vicinādams, st^ā balsī runāja: «Es tam pretojos, ka tiktu jauns Cezars izvēlēts. Mums ir viens Cezars, un tas ir vēl dzīvs. Kāpēc tad …»

«Apsēsties labāk, Kajus Kapustulus! Tu esi matemātiķis, bet no diplomātijas tev nav ne mazākās jēgas. Roma nevar pastāvēt bez Cezara, kurš nemīt viņas vidū un nepazīst romiešu likteni un vajadzībul Es nāku ar priekšlikumu ievēlēt jaunu Cezarul» sauca brangs zēns, kuram jau uz virslūpas branga rasa varēja ietverties.

«Nē, tā tas neiet, mans cienījamais Augustus Maurelius!» Kajus Kapustulus atkal, zobenu vicinādams, sauca, «es tam pretošos, ja tas arī notiktu, ar zobenu. Pilsoņu kari apkauno tautu, bet Cezaru es aizstāvēšu!»

«Bet kur tad viņš ir?» Maureliuss iekārsies kliedza, «viņš varbūt guļ uz sava tēva staļļa, un mums viņš ir jāgodina!»

«Sveiki, romieši!» Jānis, ugunskuram klāt pienākdams, iesaucās, «esiet visi sirsnīgi sveiki!»

Viņš bija brīdi savrup stāvējis un noklausījies, ap ko lieta grozās.

«Sveiks, Cezar, sveiks!» romieši, ātri pieceldamies, sauca, «tu tiešām še!»

«Mums bija jau debates. Pilsonis Maureliuss cēla priekšlikumu izvēlēt jaunu Cezaru,» Kajus

Kapustulus sirsnīgi smejas un apkampa savu draugu.

Cezars nostājās cienīgi biedru vidū un, kaut gan bez zobena, tomēr izskatījās pēc īsta kareivja. Visi romieši priecājās par viņa atnākšanu, vienīgi Maureliuss nē, kurš bija palicis sēdot un, uguns liesmās raudzīdamies, spītīgi smīnēja.

«Pilsonis Maureliuss nenodod Cezaram godu, kurš tam pienākas. Es apsūdzu Maureliusu…»

: auca Kajus Kapustulus.

Romiešu senāts nosprieda izslēgt Maureliusu iz Romas uz veselu mēnesi. Maureliuss, uzaicināts, lai aizietu, piecēlās un, naidīgu skatu Cezaram uzmetis, gāja.

«Paliec,» Cezars lēnu, drebošu balsi teica, «es tevi apžēloju. Nāc sēsties mūsu vidū, lai savstarpīgi izrunātos!»

«Man tavas žēlastības, Silenieku nabaga dēls, nav vajadzīgs! Tēvs tev mirst badā, bet tu še gribi būt par Cezaru! Fui, tāda Roma!» Maureliuss kliedza, pieskrēja pie ugunskura, uzsvieda uz tā savu zobenu un tad aizsteidzās nakts tumsā pa silu…

Romieši lūkojās brīdi mēmi uz ugunskuru, uz kura sadega nelieša romieša zobens.

«Lai viņš sadeg,» Cezars teica, «labāk lai tas sadeg, nekā necienīgs romietis to nes! Maureliuss tiek no Romas izslēgts uz visiem laikiem un uzskatāms par izsūtītu noziedznieku. Kas ar viņu saietas un ved sarunas, tas nevar būt romietis! Pilsoņi! Mana sirds pukstēja priekš jums, tāpat kā jūsējā priekš manis! Es to zinu! Cīnīsimies kopīgi priekš visa, kas labs un daiļš! Necelsim gaisa pilis, bet strādāsim, mācīsimies. Atjaunotajai Romai

ir vājš pasākums. Bet jācerē, ka viņa arvienu vairāk uzplauks, ka sēta, kuru mēs te apkārt taisījām, būs jāpaplašina, līdz kamēr Roma, kuras iedzīvotājiem būtu skaidras, šķīstas sirdis, kļūtu varena. Mēs karosim tik tad ar zobenu, kad barbari mums uzbruks, bet mēs no savas puses viņus apkarosim ar izglītību, ar šķīstām sirds jūtām … Barbari tikai cenšas iegūt miesai pārtikas līdzekļus, bet mēs bez tam lūkosim gādāt par augstāku laimību, par skaidru, drošu Izredzi mūžībā. Uz redzēšanos, pilsoņi, parīt atkal še, Romā!.. .»

Ugunskurs tika apdzēsts. Romieši devās uz skolu, jo drīz vajadzēja iesākties pēdējai vakara mācības stundai, kura pēc divu stundu vakariņu brīvlaika tika stingri ieturēta, tāpēc ka pats vecākais skolotājs mēdza tad apmeklēt abas klases un it īpaši stingru skatu skolēnus pārskatīt.

Cezars un Kajus Kapustulus atstāja Romu paši pēdējie. Klusēdami viņi gāja caur silu uz skolu.

★     ★ *

Trešdienas vakarā romieši ieturēja ātri savu vakara maltīti, lai varētu doties uz Romu. Vecākais skolotājs bija Izbraucis, bez tam romiešiem bija dotas dažas privilēģijas no skolotāju puses, tāpēc ka romieši mācījās paši, bez sevišķas dzīšanas un uzspiešanas. Ja viņi arī vēlāk ierastos mācības stundā, tad viņiem skolotājs varētu pārmest vienīgi to, ka tie pārnākdami traucē citus, t. i., barbarus. Bet, lai būtu kā būdams, šovakar romiešu senatam vajadzēja izspriest dažus jautājumus. Par visām lietām tie gribēja uzvest kādu drāmu.

Līdzko Romā ugunskurs bija iededzies un senata sēde atklāta, kad silā atskanēja svilpieni.

«Ko tas nozīmē?» Kajus Kapustulus pietrūcies bailīgi jautāja, «vai tik barbari…»

«Lai viņi nāk,» Cezars mierināja, «mēs viņus uzvarēsim. Bet es domāju, viņi mūs neaiztiks …»

Bet tikko Cezars šos vārdus bija izrunājis, kad barbari kliegdami un brēkdami metās uz romiešiem. Barbari ar nūjām un koka šķēpiem sita pret romiešiem, kuri gan pacēla savus zobenus, bet barbari uzbruka no divām pusēm, un viņu bija trīs reizes vairāk nekā romiešu. Pirms romieši atjēdzās, tie bija savaņgoti. Vienīgi brīvs bija vēl Cezars, kuram barbari nedrīkstēja ķerties klāt, tāpēc ka tie viņu turēja par tikpat gudru kā pašus skolotājus.

Te piepeši Cezars ieraudzīja starp barbariem Maureliusu, kurš naidīgu seju, ar nūju viņam tuvojās.

«Ar šo es Romas lepno Cezaru pārmācīšu,>> Maureliuss kliedza, nūju vicinādams. Cezars mazliet atkāpās un atgaiņājās. Uzreiz Maureliuss sita ar nūju Cezaram tik sparīgi, ka tas aiz sāpēm iekliedzās un dusmās cirta pretī ar zobenu.

«Vai, nu ir acs pagalam!» Maureliuss iebrēcās, nosvieda nūju un nokrita uz noras līdzās ugunskuram.

Tiešām Maureliusa acs bija pagalam. No acu^ rauga nebija vairs ne vēsts. Asinis plūda aumaļām. Maureliuss vaimanāja, it kā kad tas būtu iesviests elles zaņķī. Cezaram notirpa visi locekli. Viņš paredzēja ne tikvien Romas galu, bet ari sev sodu.

«Tāds pagāns ir jānosit, jāpakar!» Maureliuss brēca. «Biedri, skrejiet pie skolotāja, un citi sieniet Sileniekam rokas. Tik sieniet slepkavam .. .»

Daži tuvojās Cezaram. Pēdējais drebošu balsi teica: «Kāpēc tad rokas siet? Es iešu pats un izstāstīšu visu skolotājam, lai tad mani soda …»

Un lēnām viņš aizgāja.

★     ★ ★

Nākošās dienās valdīja Elksnaines draudzes skolā liels uztraukums. Atbrauca pat Elksnaines skolu priekšnieks ar pagasta vecāko, lai palīdzētu skolotājiem izklaušināt skolniekus, kuri piedalījušies kautiņā. Maureliuss tika aizvests uz māju, kur ārsts apliecināja, ka viena acs esot zudusi, bet citas briesmas nedraudot. Visi romieši un gandrīz visi barbari liecināja Cezaram par labu, bet, neskatoties uz visu to, viņš tika izslēgts iz Elksnaines draudzes skolas. Gan viņš gribēja aizbildināties, ka uzbrucējs bijis pats Maureliuss, bet tas neko nelīdzēja, jo viņš atzinās, ka tas esot bijis romiešu vadonis, t. i., Cczars. Un tāpēc tiesājošā skolas padome nosprieda Cezaru aizdzīt. No šā brīža viņš vairs nebija Cezars, bet Silenieku Jānis, no kura visi bēga, tāpēc ka tas bija cilvēkam izdūris aci…

Ar neizsakāmām skumjām sirdī Jānis Silenieks taisījās ceļā uz māju.

«Ko teiks tēvs un māte? Ko runās visi par mani? Bet es esmu nevainīgs, un neviens negrib to sajust, ka es esmu nevainīgs .. .»

Viņš saņēma dūšu un iegāja pie skolotājiem teikt tiem ardievas.

īso

«Ej un labojies!» skolotāji tam teica un nesniedza pat ne rokas.

Visi tam noskatījās savādi pakaļ, kad viņš aizgāja. Piekalnē tam paspruka asaras. Viņš gribēja ceļa malā apsēsties un izraudāties, kad piepeši tas izdzirda, ka kāds aizelsies sauca aiz muguras: «Pagaid, Cezar, pagaidi»

Tas bija Kajus Kapustulus.

«Nesauc mani par Cezaru, es tas vairs neesmu. Es esmu izdzīts, nabags, kuram būs cauru mūžu sūri jāstrādā. Pagalam mani sapņi!»

«Brālīt, un tā mums ir jāšķiras!» Kajus Kapustulus krita Cezaram ap kaklu.

«Ardievu! Sveicini Romu un romiešus! Ardievu!»

Un Cezars aizgāja šņukstēdams vakara krēslā . . .

Bet Kajus Kapustulus atgriezās atpakaļ uz skolu un piedzīvoja tos laikus, kur Maureliuss un viņa piekritēji nodibināja «Jauno Parizi» netālu no Romas drupām. Maureliuss tagad saucās musjē Maurinjē, jo viņš ņēma pie skolotāja kundzes franču stundas un neieredzēja klasicisma.

«Jaunajā Parizē» tika dažreiz, īpaši sestdienas vakaros, dzīvots itin zaļi. Pat alus tika dzerts un papirosi smēķēti. Un treknie, jaunie parizieši sarunājās vismīļāk par skuķiem …

Maureliuss bija uzvarējis, un Cezars brida pa Silenieku dumbrājiem un ar laiku pavisam aizmirsa, ka tas reiz bijis atjaunotās Romas Cezars.

1900. g.

K. SKALBE PILĪTES

Viņu nesauca Jāni: viņš nebija tas lielais, godīgais tēva dēls zilām, mierīgām acīm.

Viņu nesauca Jānīti. Nebija neviena,

kas viņu pasauktu par Jānīti: māte viņam bija mirusi.

Viņu sauca Janku.

Viņam bija strupi, pelēki matiņi, apaļa piere, acis kā uguntiņas. Viņam bija ābolu sārti vaidziņi, viņam bija mīļš smaids.

Bet skolā viņa brūnās uguntiņas reti dzirkstījās; reti viņš še rādīja savu smaidu.

Kad vasaru viņš ganos gāja, viņš smaidīja katram kukainītim, kas viņam uzlaidās uz rokas, rudai sēnītei zem paegļa zara.

Viņa acis uzdzirkstīja katram tauriņam, katrai kreimenei satrūdējušās lazdu lapās.

Bet skolā viņš bija noskumis vai spītīgi sabozies kā ezēns.

Viņa spožās acis bija aizvilkušās ar valganu, skumju migliņu.

★     * *

Viņa svārki bija šūti no pamātes zilajiem brunčiem. Zilā krāsa bija palikusi vairs tikai padusēs; mugura bija noplukusi, priekša noberzta un nodriskāta. Viņi visi bija nolāpīti rupjiem linu diegiem, it kā mazs kukainīts tos būtu no vienas vietas notekājis sīkām, baltām pēdiņām.

Biksiņas sastāvēja gandrīz tikai no bieziem, pelēkiem ielāpiem un bija aizgrieztas ar koka sprūdzeni, kuru viņš pats bija pataisījis.

Viņam nebija ne savas cepures, ne savu pastalu.

Viņš nāca uz skolu ar tēva veco cepuri, kura krita viņam uz ausīm, ar brāļa vai pamātes vecām pastalām, kuras bija novārstītas smagiem ielāpiem.

Kad puisēns pirmdienās tuvojās skolai, viņam bija tā, it kā viņš no galvas līdz kājām būtu apkrauts ar kaunu.

Viņam bija kauns no savas cepures, no svārkiem, no pastalām, par kurām puikas zobojās, ka aiz viņām varot launagu aizbāzt.

Mājā viņš reti dabūja baltu kreklu. No viņa nāca skāba sviedru smaka. Neviens negribēja ar viņu kopā sēdēt.

«Lūdzu, skolotāj: Janka smird, es nevaru pie viņa sēdēt!» Visi vairījās, un puisēns sēdēja viens pats savā solā.

★     * *

Beidzamo stundu priekš pusdienas pa klasi staigāja vēstules.

Plaudis rakstīja Bērziņam:

«Mīļais Drauks!!!

Vispirms es tevi apsveicināju ar daudz labām dienām un lūdzu ka neņemtu par ļaunu, kad es tev šo vēstuli rakstu šorīt tu ēdi Desu un man nedevi. Dod man desu, tad es tev došu klučkas man Māte rītā nesīs klučkas. To raksta Tavs tevi

mīlēdams drauks

Anton. Plaud.»

Jankam nebija neviena drauga. Viņš nevienam nekā neprasīja, un neviens viņam nekā nedeva. Citi grozījās ap biedru desām un zirņiem. Viņš stāvēja kaktā pie savas lādītes, un sauss piens un maize birza starp viņa baltiem zobiem.

*     * *

Pār bērnu galvām kvēpst lampas sarkanā liesma. Klases logi ir zili, lampas gaisma paliek arvien nemanāmāka.

Bērni stāv solos un gaida skolotāja. Citi vel pārskaita baušļus un bībelperšas, citi paklusu sarūcas, sagrūstās.

Uzraugs, durvis pavēris, klausās, kad sāks dunēt trepes. Maza, bāla meitenīte, acis aizmirkšusi,

murmina bībe’peršas, un rokas viņai stingst no bailēm. Viņas galva izliecas no rindas, mati krīt viņai uz acīm, un viņa čukst: «Ei, vai nāk Jau? Kļaviņ, vai nāk jau?»

«Nē, nenāk. Laikam vēl kapiju dzer …»

Trepes nodun, skolotāja soļi šņāc priekšistabā. Uzraugs iekliedzas: «Skol’tājs, skol’tājs!» — un ieskrien savā vietā. Visi izstiepjas un sastingst. Viena spalva nokrīt uz grīdas; kāja nošvīkst — viens grib to pacelt. . . Durvis veras — «La-abrīt!» Visas gaišmataino galvu rindas noliecas līdz pat galdiem.

Skolotājs uzkāpj uz katedra, pārlaiž acis pār klasi un šķirsta dziesmu grāmatu.

Lapu švirkstēšana asi atskan klases kapa klusumā. «Svirks!» Jankam nāk atmiņā, kā ceļa taisītājs vakar granti bēra.

Viņš stāv otrā galdā aiz ceturtziemnieka Bāliņa platās muguras. Bāliņš, galvu izslējis, gaida, kad skolotājs teiks vārdus un varēs laist vaļā to rīta spēku, kas sakrājies viņam krūtīs un gaida kā vilnis aiz dambja.

Pa abiem klases logiem plūst rīta gaisma — divas pelēki zilas straumes līst gar sienām, gar krāsni, aizskar skolnieku vaigus un nervozi viļņo arvien tuvāk lampai.

Lampa ir Jankam taisni virs galvas. Viņas gaisma līst pa Bāliņa dzeltenām matu šķipsnām, pa viņa rūsgano muguru un lien Jankam sejā, tā ka gandrīz acis līp ciet. Un viņam ir tik silti aiz Bāliņa muguras kā aizkrāsnē.

Piepeši Bāliņa pakauŠis nodrebas. «Es cēlies sveiks un vesels!» visi dzied, cik kuram spēka, bet

Bāliņa balss lido pār visiem kā kaiva pār viļņiem — viņš dzied par visiem skaņāk.

Bet Janka domā, kā ceļa taisītājs granti ber.

Viņš to tik skaidri redz un dzird, ka pašam brīnums: lāpsta cērtas brūnā grantī un šņākdama sviež viņu prom. Brūns virpulis aizskrien pa ceļu, un pa viņu žvinkstēdami un dancodami drāžas mazi akmentiņi, nokrīt un paliek smiltīs, un lāpstas gals noskan pār viņiem kā zvans …

Kad būtu brīv, viņš ietu, salasītu pilnu sauju akmentiņu, nomazgātu viņus baltus baltus un saliktu rindiņā uz galda.

Puisēns ir tā sasapņojies, ka gandrīz aizmirst nokrist uz galda un noskaitīt tēvreizi.

Uz katedra noklaudz dziesmu grāmatas vāks, soli nobrikšķ — visi nosēstas.

★     ★ ★

Un skolotājs nosēstas uz katedra un jautā:

«Kādas nāves mēs izšķiram?»

«Mēs izšķiram rupju un smalku nāvi,» atskan sīka, dreboša balstiņa.

«Kādas nāves mēs izšķiram? Bāliņ!»

«Mēs izšķiram pavisam četrējādas nāves: miesīgu un garīgu un laicīgu un mūžīgu,» Bāliņš skaļi atbild un pašapzinīgi nosēstas.

«Pareizi, atkārto: kādas nāves mēs izšķiram?»

Visi ceļ pirkstus un atbild, skolas mašīna sāk griezties.

Tikai Janka necenšas atbildēt. Viņš nedomā par nāvi, viņš domā par dzīvību.

Lampa virs viņa galvas paliek arvien baltāka. Silti gaismas stariņi tekā pa zēna matiem un silda

viņa smadzenes, un viņš domā par savām jaunām ābelītēm.

«Kāda ir garīga nāve smalkā vīzē?» noskan skolotāja jautājums kā miglā, bet Janka domā par savām ābelītēm:

«Dārzā aiz lecekts spīd balti kārklu lociņi. Zaļā zālē kā ielāps melns, rūpīgi izrušināts zemes gabaliņš. Ap viņu liecas balti kārklu lociņi — sēta, ko viņš aptaisīja. Kur pavasarī viņš iemeta sēkliņas, no melnās zemes lien ārā mazas ābelītes un ver vaļā valgani brūnas lapiņas.»

«Kad varētu uzzīmēt!» Janka domā un domās velk ar zīmuli uz papīra lapu robiņus …

Tagad viss dārzs ir nosalis un ābelītes guļ zem rudām rudeņa lapām. Baltās līkstiņas spīd kā kauli pelēkā, vītušā zālē …

«Eņģeļus iedalām divās daļās: ķerubos un seravos! Atkārto: divās daļās!» skolotājs kliedz.

«Eņģeļus!» Janka pamostas kā no miega.

Viņš apskatās apkārt: viņā galdā stāv mazā Milda Zālīt un raud. Uz pleca lakatiņš viņai dreb un asaras klusi krīt uz galda.

Skolotājs laikam viņu sabāris. Jankam ienāk prātā pasaciņa par asaru krūzīti. Viņa fantazija sāk darboties, un viņš redz, ka uz galda gala nolaižas balts eņģelīts un, spārniņus saglaudis, lasa meitenes asaras, un ber ar saujiņu tintes pudelītē.

«Ko dara eņģeļi? Elster!» skolotājs sauc.

«Eņģeļi,» Janka dūšīgi iesāk… un nobeidz klusi, «lasa asaras.»

«Nezini. Ko dara eņģeļi?»

Janka ceļ pirkstu, un viņa vaidziņi smaida.

«Ko tu gribi?» skolotājs prasa.

«Lūdz, skolotāj, es esmu redzējis eņģeli. Vienreiz nolaidās uz mūsu šķūnīša jumta. Pats bija tāds pelēks kā vanadziņš, no spārniem bira sudraba lāsītes …»

«Nu, nu! sēsties!» skolotājs saka un nezin, vai smieties vai skaisties. Bet lielākie skolnieki nevar apslēpt smaidu; kaut kur kaktā viens iepurkšķas. Skolotājs piesarkst un jautā tālāk.

Viņš klusu skaistas, ka reliģijas stundas nopietnība ir izpostīta, un viņa dusmas meklē izeju.

Viņš nav mierā ar atbildēm, top nervozs un sit ar roku pa katedri.

Un Jankam ienāk prātā, kā lielie puiši viņā sētā trumpas sit un strīdas. Un galda vidū gul pīķa dūzis, un visi sasarkuši bada viņu ar pirkstiem, sit ar dūrēm uz galda un kliedz.

Pīķa dūzis puikam neiziet no prāta, un tas, izvilcis no ķešas zīmuli, klusu atver «Skolas draugu» un zīmē uz vāciņa pīķi, zīmē, muti līdzi grozīdams.

Tikmēr skolotājs jau plaši un pamatīgi izrunājies par eņģeļiem, stunda iet uz galu. Jāatprasa uzdotā dziesma.

Janka viņam prātā kā gruzis acī.

«Elster! Skaiti «Modrējies, tu mana sirds» trīsdesmit pirmo pantu.»

Janka pieceļas un, galvu iecirtis, stāv.

Skolotājs mana, ka viņš kaut ko noslēpj. «Tu nezini, tu nezini!» viņš noskrien no katedra. «Ko tu tur slēp?» Viņš paķer Jankas bauš|u grāmatu.

«Pīķis! Tu esi uzzīmējis pīķi! Ar ko tu strādā tādā brīdī, kad mēs visi savas sirdis paceļam uz to kungu un mācāmies viņa svētus vārdus. Ak, tu

esi vēl jauns, bet tavu sirdi jau ir apsēdis ļaunais, tavas domas jau sienas pie grēcīgām spēlēm! No kā Ir šī zīme, kuru tu esi uzzīmējis? Tā ir no vella, tas ir vella zieģelis, ar kuru viņš apzieģelē tās dvēseles, kas no dieva atkāpušās. Bet tev nebūs viņam padoties, tu neredzēsi vairs šās grāmatas. (Viņš pārplēš to pušu.) Bāliņ, ej iemet viņu krāsnī! — Tu iegādāsi rītā jaunu grāmatu. Bet, lai tu pieminētu, par kā bērniem mēs še mācāmies, tad tu palikti šodien bez pusdienas un stāvēsi kaktā, kamēr citi baudīs tās dāvanas, ko mēs ik dienas kā bērni no sava tēva dabūjam. Vakarā pēc lūgšanas tu man atsacīsi dziesmu …»

«Uz rītdienu iemācīsieties līdz šai vietai,» viņš aizvelk ar nagu «Skolas draugā». «Piecelieties!»

Soli nobrīkšķ. Skolotāja soļi nošņāc, un viņa plikais pakauŠis pazūd klases durvīs.

*     * *

Rēķināšanā nāk jaunais skolotājs. Vecais nav stingrs krievu valodā un pērn pieņēma sev palīgu. Tas ir jauns cilvēks ar Ūsiņām, ļoti stingrs krievu valodā.

«Rēķināt simts divdesmit pirmo uzdošanu,» viņš, klasē ienācis, izsauc.

Visi nosēstas, uzšķir uzdošanu un noliec galvu uz tāpelēm.

Tikai Janka stāv, uzmetis lūpu. «Lūdzu, skolotāj, es nevaru dabūt!»

«Ko tu nevari dabūt?»

«Uzdošanas …» Janka sniedz skolotājam dzeltenu lapu vīkšķi netīros diegos . . . «Man ir veca grāmata.»

«No spranču laikiem,» viens iesmejas …

«Es ar nevaru dabūt. Kāpēc tu nenopērc jaunas grāmatas? Tā kā rītu būtu jauna!» viņš atsviež puikam grāmatu un uziet uz katedra.

Janka vēl paliek nezināšanā stāvot, tad nosēstas, izšķirsta vēl labi krietni savu grāmatu un sāk vienā vietā rēķināt.

Bet tas viņam ātri apnīk, un viņš sāk zīmēt vabuli.

Vabuli uzzīmēt var, bet kāju pietaisīt nevar.

Un viņš sēd un domā, kā vabulei pietaisīt kājas…

Uzdošanas ir izrēķinātas, skolotājs apstaigā galdus.

Viņš pienāk un skatās Jankam pār plecu viņa tapelē.

«Lūdz, skolotāj, kā vabulei var pietaisīt kājas?» Janka piecēlies klusi prasa, un viņa skatiens mīļi un bailīgi lien skolotājam acīs.

«Kājas? Kas tās par kājām? Kur tas rēķins? Kas? Ar ko tu nodarbojies rēķināšanas stundā? EJ kaktā!» Skolotājs saskaities izgrūž viņu no sola.

Janka ieiet kaktā, nostājas un skatās logā. Viņa apakšlūpa raustās, no acs izlien asariņa un dreb nolaistās spalviņās kā rasas zīlīte smilgas skariņās.

Pēc vakara lūgšanas Janka paņem grāmatu un iet skolotāja ķēķī mācīties.

Aiz viņa vēl norīb trepes — nobrūk zemē beidzamais skolnieku vilnis un izplūst ārā.

Citi ienāk no āra, nodauza kājas priekšnamā; durvis noklaudz, un pa viņām izraujas kliedzieni

ka liesmas iz noslāpēta ugunskura; skolotājs iziet ur lampu caur priekšnamu, un viss paliek kluss . .. Durvis klusu iečirkstas un viegli aizveras. Skolotājs ieiet savā istabā.

No guļamistabas paceļas bailīgs troksnīts un klusi lokās gaisā kā čūska sausās lapās …

Janka ieiet ķēķī, nostājas pie sienas zem kūpošas skārda lampiņas, atver grāmatu un noliec viņā galvu.

Viņš lasa uzdoto dziesmu, bet vārdi aiziet viņa apziņai garām, it kā dziesma būtu sarakstīta svešā valodā. Kūpošas lampiņas gaismā viņi izskatās tik lieli un tik sveši, ka Jankam tiek uzreiz brīnums pašam par sevi, ka viņš tā te stāv un skatās izraibinātās lapās.

Pavardā rūc uguns, liesmu roze laistās logā; sprakšķēdamas izlec dzirkstelītes. Uz plīts vārās trumulis un met uz augšu vieglus tvaika mutulīšus; caur riņķiem spīd uguns zelta gredzeni. Un kaķis guļ uz mūra un ņurd, un laiski mirkšķina acis.

Janka grib ar varu piespiest savas domas pie uzdotās dziesmas; viņš lasa pusbalsī, bet viņa paša balss skaņa iet ausīm garām, it kā aiz durvīm viens runātu ko svešu.

Visu viņa prātu pārņem vienas domas: kaķis! Uz mūrīša, aiz lielā, brūnā sāls grauda, guļ viņa kaķis, saritinājies uz vecām lupatām. Kad Janka pieiet un aizskar to ar roku, tas lēni atver slinkās, omulības pilnās acis un žorīdamies stiepj viņam pretī savas baltās ķepiņas.

Mājā Janka visiem ir lieks: neviens ar viņu neparunājas, — jā, uzkliedz, ko tinas pa kājām. Visi iet noguruši un noskaitušies uz dzīves ļauno

varu; tikai kaķis ir vienmēr omulīgs, vienmēr puikam labvēlīgs. Viņš silti glaužas Jankam pie rokām un, laimīgi ņurkšķēdams, mirkšķina acis …

Visi kakti pilni netīru krāmu, gultas netaisītas: saburzītas skrandu segas, pelēki palagu stūri, salmi nostaipījušies; krāsns nokārta sasekšķējušām zeķēm un autiem, soli piemētāti vecām skrandām; logs notecējis smagām svina sviedru pilēm, it kā noraudājies par visu to postu un nabadzību, kas valda šai mājā.

Visi nāk un iet netīri, noskrandājušies, dubļainām kājām. Nav nevienas tīras vietiņas visā mājā.

Tikai kakts aiz brūnā sāls grauda izliekas pilns silta, laimīga miera. Kakts, kur dzīvo kaķis!

No rīta viņš izlien uz sāls grauda un mazgā savas baltās ķepiņas. Šīs ķepiņas ir par visu tīrākās šai mājā; tādēļ Janka viņas mīļo. Viņa actiņas uzdzirkstas, vaidziņi smaida: kaķis!

Puika nevar novaldīties savā vietā, viņš pieiet pie kaķa un sāk glaudīt viņa muguru. Kaķis ieņurkšķas un uzmet kūkumu.

Durvis veras . .. «Skolotājs!» viņam izskrien kā šalkas caur kauliem, tas atlec atpakaļ savā vietā.

Ienāk gorīdamās skolotāja vecā kalpone Anna ar paplāti rokā.

Lakatiņš viņai uzvilkts uz acīm, tā ka var redzēt tikai viņas tuklo, sarkano vaigu un slinki izstieptās taukainās lūpas.

Viņa aizgorās līdz logam, uzliek paplāti uz palodzes, cilā traukus un aplaiza atstātos kauliņus …

«Vai tev atkal jāstāv, Elster?» viņa atgriezusies skatās puikā miegainām acīm. «Ak tu manu

dieniņu! Katru nakti, katru nakti. . . Vai, vai, vai! Kas ar tevi būs, kas nebūs?» viņa runā un liek traukus plauktā. «Tu jau laikam vairs nemaz nemācies? Ak prāts, ak prāts, kas tādam bērnam gan par prātu!…

Nu saki, vai tev ir ar maz kāds prāts vai nav?» Viņa pienāk tam klāt ar baltu krūzīti rokā un skatās viņā caur aizlipušiem plakstiņiem.

«Vecāki tevi sūta skolā, dod maizi, drēbes, apavus, un tu nemācies!.. Ko tad nu atkal esi palicis parādā? Vai tos pašus dievvārdus, vai? … Un tie jau būtu pati vieglākā mācība, lai nu vai tā krievu valoda kā … Es jau skaitītu viņus no rīta līdz vakaram, bet kas man to dos: ej noslemējs1 kā sunīts; labi, ja svētdienas rītā dabū saņemt dziesmu grāmatu rokā. Ak dēls, dēls! Jūsu pamilijā lai nu kā ir, vai nabagi vai kā, bet visi godīgi cilvēki, tik tu vien gribi par palaidni palikt. Ak, ak, ak!» Viņa nopurina galvu un noliek krūzīti plauktā.

Janka stāv kā sastindzis, galvu iegriezis grāmatā. Viņa vaidziņš aiz grāmatas vāka ir nosarcis, un tam ir kauns celt acis uz augšu … «Visi ir tik labi un godīgi, tikai viņš palaidnis!…»

Vecene izvelk pagales, nolej un aiziet. Ugunsroze logā izdziest, trumulis kā sabijies apraujas un sāk klusi, bailīgi sīkt; pagales dzisdamas skumji smilkst, knikšķēdamas birst oglītes zemē: viena ogle vēl ir palikusi nenodzēsta, no viņas šķetinās sīks dūmu pavediens un lien puisēnam acīs. Acis sāk nevaldāmi asarot. Asaras skrien pa vaigiem, sūcas mutē un birst atvērtās grāmatas lapās. Viņš

* Noslemēlles — nobristies.

vairs neredz neviena burta, neviena vārda, vlņS redz vairs tikai savas asaras_________

Aiz sienas sit pulkstens. «Elster!» skolotājs sauc.

Puisēns noslauka dūrē asaras un iet iekšā.

Viņš ieiet un apstājas pie durvīm. Balta lampas gaisma apžilbina viņa valgās acis, bet viņš nenoslauka tās, viņš stāv, lūpas sakniebis, nolaidis rokas.

Viņš izskatās kā no dzelzs vai akmens; tas vairs nejūtas palaidnis, viņa dvēsele ir pārsalusi ar saltu spītību; tā ir aizslēgusies kā mute, kura vairās no ģifts.

*     ★ ★

«Tu man neatbildi? Tu man negribi atbildēt?» skolotājs sarausta puiku aiz rokas. Janka salīgojas un stāv atkal, galvu iecirtis, sakniebis lūpas. «Labi, tu atsacīsi man ritu pēc pusdienas,» skolotājs dusmīgi nosaka. «Tagad vari iet!»

«Rītu,» puikam noveļas kā slogs; visi locekļi kļūst svabadi, un tas palēkdamies aiziet guļamistabā. «Rītu, — tagad var iet gulēt.» Viņa pieri spiež kaut kas mīksts un silts — miega mazais, melnais āzītis bada puiku. Kamēr Janka, uz savas gultiņas nosēdies, auj kājas, miega mazais, melnais āzītis mīksti spiež savu pierīti pie puisēna cietās, stūrgalvīgās pieres… Vismīļākā vieta skolā puikam ir viņa klibā gultiņa. Tur vakaros no viņa nokrīt skolas važas un viņš ar laimīgām trīsām lien zem sava plānā deķīša. Te neviens viņam neprasa ienīsto bībeles peršu un krievu «štiku» (dziesmiņu), te viņš mierīgi var sapņot savus bērna sapņus. Zem pelēkā gultas sedziņa viņa

dvēsele ver vaļā savas baltās lapiņas kā zieds, kurš nakti slēpies no tumsas un sala.

Bērni jau visi guļ. Kā lēns vilnis, klusi šņākdama, ceļas un krīt viņu mierīgā elpa. Pie melnā krāsns stūra spīd sarkana, nokvēpusi lampiņa kā apmiegojusies acs. Liekas, ka viņa tūliņ, tūliņ aizvērsies un izdzisīs.

Janka pieiet pie krāsns un izžauj zeķes uz šņores. Viņš ir pilns siltu jūtu. Tas paskatās uz miegaino uguntiņu, iesmejas klusi un saka: «Uguntiņa! Ar labvakaru, uguntiņa!»

Tad viņš iestājas savā gultiņā kājās, saceļ segu un ar sajūsmību krīt iekšā. Gultiņa sašķobās, — blar-blar-blar — galdi izkrīt uz grīdas, putekļi apjūk gaisā. Te jāievēro, ka gultiņa ir ļoti veca un kliba, jo viņai ir tikai trīs kājas, un tā nevar izciest stiprākas piedauzīšanās.

Puika uzlec un, pa jokam saskaities, palēkdamies sper kā kumeļš pa gultiņas galvgali un runā: «Ахъ, ты совсем не учишься, останешься после обеда!» Tad paceļ maisiņu, saliek galdus, sataisa un klusi kā kaķītis ievelkas gultiņā un saritinās zem apsega.

Tā tas atkārtojas gandrīz ik vakarus.

Viņa gultiņa ir gandrīz pie pašām durvīm. Durvīs lielas, melnas spraugas, pa kurām nāk vēsums un ķeras aukstiem miroņa pirkstiem puikam pie pleciem. Viņš satinas ciešāk savā deķītī un piespiež rokas pie krūtīm.

Un viņam ir tādas Jūtas, it kā pie krūtīm tam gulētu viņa baltās pīlītes, kuras tam tēvs pagājušā pavasarī dāvināja. Viņa mīļākās domas katru vakaru bija šīs pīlītes. Katru vakaru puisēns domās

aizgāja uz māju un apskatījās, kā pīlītes guļ, galvas aiz spārniem aizbāzušas. Un tagad viņš iedomājas, ka pīlītes viņam tepat zem segas; viņš piespiež ciešāk rokas pie krūtīm un aizmieg laimīgs. Un sapnī viņam nāk pretim, galvu grozīdama, balta pīlīte un skatās viņā ar rudu actiņu.

★     ★ ★

Rītā ķēķī sprakst uguns, švirkst pannas; krustmāte (apkopēja) rājas; zēni un meitenes sasarkušiem ģīmjiem stāv ap pavardu, groza gaļu un triec. No pannām kāpj dūmi un griežas ap bērnu galvām; viss ķēķis pilns sadegušas gaļas un sīpolu smakas. Šī smaka visus lieliski uzbudina. Un plīts Izskatās pēc maza elku dievu altara, ap kuru stāv mazi priesterēni un upurē savam dieviņam no tās pašas zemes augļiem. Uz malkas blāķa pakāpies, kā virspriesteris stāv Jānis Elsters, un viņa skaļā, Jūsmīgā balstiņa šaudās kā zelta liesmiņa caur ķēķa dūmiem. Viņa pārspēj visu troksni. Jankam jau sen nekā nav ko cept. Viņš jau ir apēdis savu pēdējo maizes ņuciņu, izgrabinājis pēdējās biezpiena druskas no savas māla bļodiņas. Pakāpies uz malkas, viņš stāsta par savām pīlītēm. «Tā viena ir cauri balta kā sniegs, tik knābis un kājas ir dzeltenas. Neviena melnumiņa nav uz spārniem. Tai otrai ir tāda zaļa galviņa un pelēki spārnu galiņi. Ap acīm tādi sarkani riņķīši, acis ir ietaisītas kā gredzentiņos. Traki skaisti! Un tad iet tā gāzelēdamās kā lielasmātes,» Janka, rokas cilādams, šūpojas uz malkas gabala, rādīdams, kā pīlītes iet.

«Kur tad viņas peld?» kāds ieprasās.

«Ogrē, mums pie pašas mājas ir Ogre. Cik mums ir skaisti! Dienvidos, kad atnāku no ganiem, aizeju uz upi, iesēstos laiviņā un tad braucu… Kad lēnām brauc, var redzēt zivtiņas vis! Daža zivtiņa ir pelēka, te uz reizes pasitas un paliek balta kā sudrabs. Un krasti! Ievu ziedā pakrastes kā kupenas, visa upe ir balta un lakstīgala tā dzied, tā dzied, kā .. .»

«Кто здесь говорит по латышски?» Durvīs parādās skolotājs.

Viņš patlaban kā piecēlies, mati ir slapji no ūdens, ģīmis ar miega īgnumu.

«Skol’tājs, skol’tājs!» visi bailīgi sačukstas un paliek klusu, pat pannas apstājas švirkstēt.

«Kas še runāja latviski?» viņš vēlreiz prasa.

«Elsters,» kāds čukst.

«Tu runāji latviski, Elster?»

Janka stāv sasarcis, sakniebis lūpas un nesaka neviena vārda.

«Vai tu runāji latviski, atbildi!» Viņš sarausta puiku pie pleciem. «Nu?»

«Vai viņš runāja latviski?» tas griežas pie apkārtstāvošiem.

«Jā,» kāds čukst.

«Bāliņ, kam ir «rota»? Ej atnes «rotu»!»

«Rota» ir diegs ar vecām spalvām, kura jānēsā katram, kas runā latviski. Pie kā beidzamā nonāk, tam jāpaliek sestdien pēc pusdienas. Ar «rotas» palīdzību centīgais skolotājs grib atradināt bērnus no latviešu valodas.

Bāliņš godbijīgi piečabina savām pastalām un pasniedz skolotājam rotu.

«Se, ej klasē!» skolotājs pavēl.

Janka aizgriežas un skatās sienā. Skolotājs paliek sarkans un bāls no dusmām. «Vai tu man neklausīsi?» viņš kliedz. «Es tevi mācīšu, kā skolotājam jāpaklausa!» Viņš paķer puiku aiz pleciem un skrien pa trepēm augšā. Abi sasarkuši; abu sirdis sit briesmīgās dusmās un naidā.

Pusnešus tas uzrauj puiku augšā, klasē, uzmet viņam «rotu», ieliek kaktā un saka: «Tā, stāvēsi divas stundas,» — un aiziet.

Janka stāv, stāv. Uzraugs zvana klasē. Skolnieki sanāk, nosēstas un atver grāmatas. Janka iekliedzas un ieķeras abām rokām «rotā». Spalvas izbirst zemē, spītīgās rociņas krāsojas asinīm.

«Kas še kliedza?» skolotājs ienākdams prasa.

«Janka pārrāva «rotu».»

*     * *

Ap pusdienu pie skolas lendera1 gaida zirgi kamanās un ježikās2 . Pa nakti ir uzsnidzis dzi|š sniegs. DebeŠis ir tik baltas un tuvas, lauks tik balts un neaizskarts. Tik kamanu slieces uz ceļa izjaukušas sniegu. Jumti kā pieplakuši zem mīkstās sniega kārtas; viss ietīts kā vilnā, it kā ziema pa nakti būtu apvilkusi baltu kažociņu. Ābeļu zari pilni mīkstu sniegu piciņu. No gaisa vēl krīt retas, noreibušas pārsliņas. Viss ir tik iesnaudies, tik kluss un maigs kā iemiguša bērna vaigs. Vējš ir nodziedājis savu šūpuļa dziesmu un pats nolicies zem eglēm. Nav ne mazākā troksnīša, tik zirgi mīņājas un rausta kamanas. Rets ābeles

1 Lenders — sētiņa zirgu piesiešanai.

! Ježlkas — ragavas ar rāmi, ko uzliek, lai varētu uzkraut lielāku vezumu.

zars iedrebas, rets sniega piciņš izšķīst un izirst sīkos puteklīšos.

Skolā dzied: «Nāc, ak debess tētīt». Un arī skaņas ārpusē izliekas tādas mīkstas, tumšas, kā kažokā tītas.

Tad viss sajūk nekārtīgā troksnī. Durvis klaudz, atskan skaļa un priecīga sasaukšanās: «Tesim reizē!» Veči raisa zirgus, uz trepēm izskrien bērni baltām kulītēm padusē. Un visa šī dzīvība kaut kur pazūd, iegrimst kā sniegā.

Kamanas aizšņāc, zvaniņu skaņas izbirst kā sudraba zirnīši sniegā, un viss atkal paliek kluss, tik skolā kāds visā galvā raud. Var dzirdēt, ka raud.

Pēc laba laika iznāk no skolas Janka savos noplīsušos svārciņos, ar kulīti pār pleciem. Viņš jūtas loti noguris. Jaunais skolotājs atstāja viņu divas stundas pēc pusdienas, bet viņš tikām kliedza un raudāja, kamēr skolotājs vairs nevarēja izturēt un atlaida viņu uz māju. Tas metās no klases ārā, kaut gan vēl nebija uzsacījis vakarējās dziesmas. Un pirmdien atkal no vecā skolotāja būs! Bet lai ir: viņš par to neko nebēdāja.

Tas nogriezās uz meža ceļu un brida pa izjaukto sniegu. Pār egļu galiem nolaidās pelēkas debeŠis bez saules, bez cerības; debesis, kuras skumjās nogriežas un cieš klusu. Mazās eglītes gar ceļmalu stāvēja, tik priecīgi pacēlušas nosnigušās galviņas kā meitenes, kurām māte uzsējusi baltus lakatiņus; bet lielās — tik drūmi un nopietni kā pie zārka, un liekas, it kā viņas zem nolīkušiem zariem slēptu lielas bēdas — kā sievas, kuras zem sedzenēm tur saraudātus mutautiņus.

Kaut kur zīlīte žēli sīk kā nosalusi, kaut kur uz zara vārna pacilā spārnu un iemieg.

Janka iet, galvu noliecis, un bļodiņa grab viņam uz muguras. Viņš ir loti noguris un noskumis; viņam gribētos kam pieglausties, izstāstīt savas sāpes, bet viņš zin, ka mājā nav neviena, kas viņu uzklausās un saprot. Ir tikai kaķis un pīlītes …

Šad un tad noveļas kāda sniega pika no zara; zīlīte ir apklususi; puika klausās pats savos soļos un jūtas tik atstāts un pamests, ka viņam paliek bail, un tas raudādams sāk skriet pa līkumaino ceļu. Tam liekas, ka viņš ir tas nelaimīgais Ansīts, kuru vecāki pametuši mežā, — no meža izskries vilki un viņu apēdīs. Un, aizturēdams raudas, viņš kliedz un klausās pats savā balsī. Viņam paliek drošāk, tas grib saturēties un sāk iet soļiem, kājas cieši mīdams sniegā. Te jau paliek gaišāks, mežs beidzas, un viņš iznāk uz lauka. Tam pretī nosnigusi pakaLnīte, no kuras nogriežas olnīca uz leju. Aiz olnīcas zūd sniegā viņa tēva māju sakritušie jumti.

Var dzirdēt, ka aiz meža stūra viens īgni kunkst un kliedz kā uz zirgu. Uz pakalnītes parādās vājš zirdziņš ar lielu žagaru vezumu. Jauns puisis, izstiepis zodu, sit viņam ar pātagas kātu pa izstieptiem krusta kauliem, rausta grožus un lādas. Zirdziņš elsdams mīdās pa sniegu un velk sagriezies, cik vien tam spēka, bet puiŠis tik rausta grožus un sit. Izliekas, it kā viņš zirgā gribētu nosist savu nelaimi.

Janka apstājas olnīcā aiz bailēm un brīnumiem. Kāds tas brālis izskatās! Kāpēc viņš pelēcīti tā

sit? Zirdziņš tak iet pusteciņus ar lielo žagaru vezumu.

Vezums šņākdams paiet Jankam garām. Brāļa acis spīd dusmas un sāpes. Viņš pat nepaskatās uz puiku, kurš, piespiedies pie sētiņas, viņu gaida.

«Kāpēc tu pelēci tā sit?»

«Sit vai nesit, beigts tāpat ir,» viņš nokunkst, un vezums pazūd lejā.

Zēna sirdi saņem baigas jausmas. Viņš jūt, ka ir noticis kas briesmīgs.

Viņš nogriežas gar rijas stūri un iet uz istabu. Zem nosnigušā jumta guļ viņa tēva mājas melnās, nokvēpušās sienas. Pa ķēķa durvīm iznāk pamāte un paiet viņam garām kūpošiem ūdens spaiņiem uz pleciem. Lakatiņš viņai dziļi uzvilkts uz acīm, viens vaigs tā savādi nosarcis. Tā ieiet kūtī, un Janka dzird, kā viņa kliedz uz govīm.

Puisēns atver čīkstošās istabas durvis un iekrīt pār augsto slieksni istabā. Uz mūrīša kažociņā sēd tēvs un stīvi skatās istabas kuļā. Viņš izskatās tik saplacis un nospiests, ka puisēnam paliek viņa briesmīgi žēl. Viņš noliek kulīti gultā un neviļus Ierauga, ka pulkstens ir apstājies, bumbas nokārušās, pendelis stāv.

Viņš grib tēvam kaut ko teikt un prasa:

«Tēt, par ko pulkstens ir apstājies?»

«Kā tie vakar viņu sagrandīja, tā apstājās.»

«Kas tad sagrandīja?»

«Muižas kungs ar pristavu. Aprakstīja beidzamo lietiņu, i tavas pīlītes, i Dāva kumeļu. Nu mums vairs it nekā nav. Un pavasarī mūs izsviedīs no mājas, tad varēsim kārt kules plecos un iet ubagot.»

«Aprakstīja?» Janka atkārto. Viņš nesaprot, ko tas nozīmē, bet no tēva grūtās balss jūt, ka tas ir kas briesmīgs.

«Vai kaķi ar?» viņš bailīgi iejautājas.

«Tad tik jau nu atstāja kā to tavu kaķi…»

Puisēns atvelk elpu un ieiet aizkrāsni. Kā tad, kaķis vesels, gu) saritinājies uz pamātes brunčiem.

Bet pilītes ir aprakstītas.

Un puika iedomājas savas baltās pīlītes aprakstītas lieliem, neglītiem burtiem. Aprakstītas. .. It nekā tīra un skaista vairs nebūs viņu mājā. Un to pašu māju viņiem atņems. Muižas kungs tos izsviedīs un izdzīs, un viņiem būs jāmaldās pa svešām sētām. Zēns nevar vairs valdīties. Viņš izskrien ārā uz sliekšņa un, pierīti savilcis, žņaudz mazo rociņu dūrē un kliedz: «Es viņam, velnam, gan rādīšu!»

1904. g.

A. BRIGĀDERE ZĒNS AR PĒRTIĶI

Pelēka diena. Lietussargi. Steidzīgi gājēji. Slapjš sniegs cīnās ar lietu.

Daudz daudz saviebtu seju. Tāds laiks, ka gandrīz būtu jāraud. Un rītu jau svētki.

Bet mazajam zēnam ar pērtiķi padusē nav raudulīgs prāts. Paslēpies kādu vārtu aizspārnē, viņš pētī ielu kā vanadzēns. Uz kuru pusi pagriežas, uzplaiksni garāmgājējiem viņa seja kā uzlecošs mēness. Melnās, spožās acis, sārtie vaigi, pilnās

lūpas — viss smaida. Tikai mazā pērtiķa galva zem nodriskātiem kamzoļiem padusē raugās ar drūma pasaulsnīdēja nicināšanu šai pelēkumā: — Ai laiks, ai ļaudis, ai zeme, kam ļūs īsteni esat radīti!

Kaut ko ieraudzījis, zēns izlec no paslēptuves un skriešus dodas panākt dāmu, kas ātriem soļiem zūd starp lietussargiem. Pieskrējis dāmai blakus, viņš tek tai līdzās un, galvu pret viņu pašķiebis, lūdzas:

«Lūdzu, kundzīt, kapeiku! Dod kapeiku!»

«Ak tu tas esi,» dāma paskatās un smaida. «Un pērtiķī iedzīvojies? Kur tavas bungas, kas tev bij pērnziem?»

Bet zēns skaita vienmuļi.

«Esmu serbs. No tālas zemes. Briesmīgi vīri nosita tēvu un māti. Paņēma papa, aizveda pa nakti. Māsiņu lai. Papa grib kapeikas. Ja nepārnesu, sit. Dod kapeiku, kundzīt!»

«Zinu, zinu. To tu jau man pērn teici. Maize tev ir?»

«īr.» Zēns pačamda savās neizdibināmās kabatās. Izvelk sakaltušu riecienu.

«Ziepes arī ir?»

«Ir.» Izvelk no otra sāna kādu nomazgātu plēksnīti.

«Tad tik kapeiku trūkst?»

«Kapeiku nav. Dod kapeiku, kundzīt.»

Bet kundze neapstājas, un tā viņi iet blakus kādu laiku.

Kā no sarunas noskārstams, viņi ir veci paziņas. Pagājušo ziemu barga sala dienā kāds klauvēja pie kundzes ķēķa durvīm. Kad viņa atdarīja,

tad tur stāvēja puisēns ar bungām uz muguras un divām sasalušām asarām uz vaigiem. Tikko ielaists pa durvīm, viņš noslīga pie plīts un balti priecīgā liesmā uzziedēja kā ābols. Sasilis viņš iepazīstināja sevi, paēdināts uzstādīja prasības, kuras bij diezgan dīvainas. Viņam vajadzēja balta, tīra papīra, ietīt saldā ēdiena atliekas, kuras noliedza savai kārajai mutei. Tās nesīšot māsiņai. Māsiņa esot maza un skaista skaista. Garām, melnām sprogām, rozā kleitā un rociņām, baltām kā piens. Kad bij dabūjis papīru, viņam vajadzēja ziepju. Māsiņas drānas jāmazgājot un paša veļa. Un viņš pavelk savu skrandaino kreklu, lepni rādīdams, cik tas balts.

«Kas tev to mazgā?»

«Es pats. Es protu. Visu protu. Māsiņu apkopju.»

Ziepes viņš dabū. Bet, kamēr kundze ieiet istabā sameklēt kādu siltāku autu, ar ko apsegt viņa kailumu un salu, viņš jau prom. Jau no otras sētas čāpstina vāja, dziedoša balstiņa, pavadīta bungu rīboņas.

No tā laika šis mazais diedelnieks nekad neaizmirst nomuitot kundzi, kad tie sastopas uz ielas.

Bet lietus līst. Kundzei tagad pilnas rokas nesamo.

«Taisies, ka tiec. Šoreiz kapeikas nebūs,» viņa saka.

«Dievs sodi, būs,» zēns smaida.

«Man nav taisni kapeikas.»

«Dievs sodi, ir. Paskaties!»

«Tu redzi, ka man pilnas rokas.»

«Dod, paturēšu! Dievs sodi.»

Šie pēdējie vārdi, it kā nupat iemācīti, zēnam pastāvīgi krīt no mēles.

Kundze saņem savus aizsaiņus vienā rokā un meklē naudu. Zēns pa to starpu palaiž savu pērtiķi saitītē, lecina pāri rokām, pasviež pār galvu, kur tas paliek, tupot tam uz skausta.

«Še tev,» saka kundze, mezdama pa roku galam sudraba desmitnieku, «nu tūlīt pa vairākām reizēm, lai tu mani nākamo liec mierā.»

Baltos zobus zibsnīdams smaidā, zēns uzķer naudas gabalu un tūlīt pazūd starp lietussargiem.

Viņš neuzstāj katram pēc kapeikas, kā to mēdz zaglīgie, netīrie čigānēni. Viņš noskatās ilgi un tad taisa savu izvēli, apgrūtinādams tikai izredzētu sabiedrību.

Nu nāk kāds kungs, kas tam liekas uzrunas cienīgs. Tam viņš piestāj.

«Kungs, ai kungs, lūdzu, dod kapeiku!»

Kungs paliek stāvot, paplēš pār zēnu platās acis, ietverdams to tajās kā slazdā.

«Kapeiku lūdzu.»

«Kas tu tāds par zēnu?»

«Esmu serbs. No tālas zemes. Briesmīgi vīri nosita- »

«Labi. Tu gribi kapeiku? Nāc līdz! Dabūsi veselu sauju.»

Zēns atkāpās pāra soļu. Papurināja galvu.

Nē, līdz iet viņš negribēja.

«Kapeiku tikai.»

«Tev saku: nāc līdz, dabūsi.»

Svešais saķēra zēnu pie rokas, un viņš nejaudāja vairs pretoties. Sekoja, bet nesmaidīja. Viņš neizprata svešo kungu.

Viņi iegāja kādā lielā namā, uzkāpa pa daudzām trepēm pašā augšā un atradās lielā telpā, kurā gaisma ieplūda no augšas.

«Pagaidi te!» teica svešais kungs un atstāja zēnu vienu.

Zēns ar pērtiķi stāvēja pie durvīm un neuzdrošinājās paspert soli. Lēnām tikai, ļoti uzmanīgi pagrieza galvu, paskatījās.

Kas še bij? Kur viņš atradās?

Lieli, balti tēli stāvēja, galvas gaismā Izstiepuši, paši ēnās Ietinušies. Nesakustējās. Neizdeva ne skaņas. Vai tie neblj miroņi, izkāpuši no kapenēm?

Kā arī klausījās, nekas neblj sadzirdams. Tikai kaut kas, tumši tikšķēdams, sita kaklā. Kad zēns to sagrāba rokā, viņš nu skaidri dzirdēja, ka tikšķētājs ir viņā pašā. Tā bij viņa paša sirds. Un otrais tāds tikšķētājs tam slēpās padusē. Tas bij mazais pērtiķis.

Zēns klausījās un klausījās. Cita nekā nedzirdēja. Tas viņu padarīja nedrošu.

«Vai! Nebūs laba vieta!» zēns domāja. Nekad vēl viņš nebij dzirdējis klusuma. Dienu to mūžam pavadīja ielas troksnis, un nakts mājvieta pie «papa» bij tumšs Istabas kakts, kura sienas dimdināja bļaustīga ālēšanās no blakām atrodošās dzertuves. Klusumu, kāds bij šai telpā, viņš izjuta pirmo reizi, un tas viņu biedēja.

Pašķielēja otrā kaktā. Tur gāja divi, uz priekšu noliektiem kakliem, lieliem so|iem, bet nekur neaizgāja; zeltaina galviņa lidinājās uz baltiem spārniem, bet nekur nealzlaidās, nezvēri atplēstām rīklēm šāvās no jūras viļņiem.

«Burvis! Velns!» čukstēja zēns un briesmīgi nodrebēja, kad ieskanējās cilvēka balss.

Svešais kungs bij ienācis. Viņam bij mugurā gari, balti, līdz kaklam aizpogāti svārki. Viņš bij ielīksmots. Smējās un jokoja ar puiku, bet uzsmīdināt to nevarēja, nedabūja.

«Tu gribi ēst?» kungs jautāja.

Zēns papurināja galvu.

«Dzert?»

Zēns tāpat atsacījās.

«Tad nāc šurp un stāvi!»

Nostādīja to gaismā, izpētīja no visām pusēm, bij apmierināts.

«Labi, labi. Tā ir labi. Pamēģini stāvēt mierīgi kādu brīdi.»

Tas nebij lieki jāsaka. Zēns stāvēja kā sasalis. Kā viņam arī kustēties, kad kungs to turēja ar savām acīm kā iemauktos. Nosēdies rāmjos iestiepta audekla priekšā, šis kungs to ik pa mirkļam uzmanīja. Arī tad, kad svilpodams vai trallinādams pagājis nostāk, uz puiku vien šķielēja. Tāds negals! Lai arī nesajuta nekādu sāpju no viņa skata, tomēr še bij ļaunāk, nekā kad «papa» sita. Kaut nu varējis tik kā aizšmaukt!

Sāka satumst, kad kungs nometa paleti, atkāpās dažus soļus no audekla un sauca: «Nāc šu, puika! A? Pazīsti? Kas tur tas ir, ko?

Zēns piegāja stīviem soļiem pie audekla. Skatījās. Skatījās un pamira. Pretī stāvēja — viņš pats. Bez šaubām. Zēns — melnām, spožām acīm, sarkanu muti un vaigiem. Galvā tam viņa cepure pār acīm nokārušos oderi, mugurā viņa paša kamzolis ar gaišajiem atlokiem, izaugušām pie-

durknēm un ielāpu uz elkoņa. Pērtiķis tupēja padusē kā krēslā. Bet aiz muguras tam bij daudz namu, viens pie otra. Nami un skursteņi līdz tālām apvāršņa debesīm.

Zēns sāka trīcēt un aizklāja acis. Nu viņš bij beigts. Nāks nelaime, un viņa vairs nebūs. Viņš bij izgājis no sevis laukā un stāvēja uz audekla.

Ilgi viņš skatījās. Tad pēkšņi sakustējās un rāvās kā traks uz durvīm. Tikko paspēja viņu vēl notvert gleznotājs.

«Pagaid, pagaid, še tev tavas kapeikas!»

Paņēma bērna sauju un piebēra to pilnu naudas.

«Nevajag, man nevajag!» zēns kliedza, nosviezdams naudu. Tad viņš bij prom.

Viņa dvēsele bij nozagta. Svešais vīrs to bij paņēmis un uzbūris uz audekla, bet saņemt par to kapeikas, nē, to viņš nevarēja.

Iela spīdēja balta.

Sniegs bij pārvarējis lietu. Bieza kārta gulēja uz ielām. Zvārguļi šķindēja. DebeŠis skaidras.

Pusskriešus zēns devās mājā. «Papas» kakts bij tukšs. Nebij ne viņa, ne māsiņas. Nezināja par viņu arī nekā abi kropļi, kas pārnakšņoja tai pašā nabadzīgajā telpā. Varbūt pats aizgājis kaut kur, varbūt aizvedusi policija. Kad būs pārnācējs, pārnāks naktī, ja nē — kas šos laikus varēja ko iepriekš paredzēt. — —

Nelaime! Kā truls akmens iegriezās mazajās smadzenēs. Bet tas viņu nekavēja līdz ar pērtiķēnu izstiepties uz cietā sola un nogulēt bez atmodas līdz rītam.

Otrā rītā redz, ka «papa» nav pārnāci?. Zēns ar

pērtiķi sapošas un ir agri uz ielas. Rīts ir balts un skanīgs. Jo tuvāk pilsētas centram, jo šķind ielas kā sudrabu piebērti maki. Steidzīgi zēns dodas uz savu «darba vietu», kas ir bulvāri un tiem tuvējās ielās. Citur viņš nekad neubago.

Diena ir bagāta un laimīga. Labprātīgu devēju tik daudz. Dziļajās kabatās krājas gan kliņģeri, gan desas gali, gan artavas. Iela ir šodien savu uzdevumu augstumā.

Bet diena skrej spārnota. Tepat vēl bij aizrautīgā pusdienas steiga un kņada, tepat jau sirmo novakares. Sāk viļņot zvani, un ar viņiem it kā noplūst gājēji. Zēns piestāj vēl vienam otram pēc kapeikas, bet visiem jāsteidzas. Un viņam atbild: «Ko tu, puika! Ej mājā! Sasalsi kramā. Redzi, ka ziema.»

Nodziest lielo magazinu uguņu logi. Izskan iela.

Vai tā pavisam vairs iela? Viņas nav. Viņa iebēgusi lielajos namos. Un namos bēg vēl pēdējie gājēji un braucēji, kas nokavējušies uz ielas.

Tikai zēns ar pērtiķi maļas vēl pa tukšajiem trotuāriem un nezin kurp. Uz tālo nomali tam nav ko iet. Tur nekā vairs nav priekš viņa.

Tik vēlu viņš nekad vēl nav palicis laukā, un vietas, kurās tas dienu jutās kā zivs ūdenī, viņam tagad liekas svešas un baigas.

Nami atmirdzēja krāšņi un bagāti. Neskaitāmos logos kvēloja eglīšu lukturi.

Zēns gāja un gāja. Viņam bij tā, it kā vajadzētu aiziet līdz kādām durvīm, kuras atvērtos un atļautu tam ieiet tādā zvaigžņotā siltumā. Bet nami bij nami, ne ielas. Nami arvien bij nedrau

dzīgi. Šovakar viņš neuzdrošinājās tiem tuvoties.

Tad arī nami nodzisa. Izslējās salti un atraidoši. Viņam likās, it kā augstas, ledainas sienas izaugtu ap viņu un viņš starp tām grimtu kā akā. Viens, viens, viens viņš gāja, tik viens, kā to vakar gleznotājs bij uzbūris uz audekla.

Liela, augsttorņaina ēka pacēlās ielas malā. Platas kāpes veda uz pīlāru balstītām durvīm. Mazais ielu klejotājs uznesa turp savas smagās kājas. Notupās pie pīlara. Likās, ka būtu labi. Nekā vairs nejuta kā vājo siltuma strāvu, kas izplūda no azotē snaudošā pērtiķēna. Apkļāvās tam cieši, cieši. Augšā mirdzēja zvaigznes.

«Kas tas tāds par zēnu?» zvaigznes jautāja silti un draudzīgi.

Un pērtiķa saimnieks atbildēja pār savām kā lūgšanā sakrustotām rokām:

«Esmu serbs. No tālas zemes. Briesmīgi vīri nosita tēvu un māti. Paņēma papa. Aizveda pa nakti. Māsiņu lai. Papa grib kapeikas. Ja nepārnesu, sit. Dod kapeiku- —»

Tad viņa vārdi aizgāja kaut kur tālu un vairs neatgriezās.

Viņš skatījās tumsā un gaidīja. Viņa acis palika dīvaini stīvas un platas. Vienam vajadzēja nākt.

Un tas nāca.

No nakts dzijumiem iznāca kāds nedzirdamiem soļiem un kāpa augšā uz pīlāru balstītām durvīm pie zēna.

Būs kārtībnieks no tuvā ielas stūra. Dzīs prom. Nav te brīv palikt.

Bet viņš nekur neies. Lai dara, ko grib. Viņš ir tik smags, ka nevar piecelties. Pat nesus viņu neviens nevar aiznest. Viņš ir ieaudzis akmenī.

Svešais ir pienācis tuvu. Viņš liecas tam pāri. Viņa acis ir kā saules. Un uz muguras tam ir spārni, lieli kā nakts.

«Ej mājā, puisīt,» viņš saka tā, kā neviens kārtībnieks to nemāk pateikt.

Un, kad zēns paskatās uz to pusi, kurp rāda svešais, tad tur nav vairs ne ziemas, ne sala. Tur ir balta māja ziedošos mandeļu kokos un maza meitenīte rozā kleitiņā skraida starp puķēm.

«Nāc!» saka atkal svešais, aizskardams to aiz pleca, un viņš pieceļas viegls kā tauriņš.

Nozudusi lielā pīlāru ēka, bet viņas vietā aug gara gara trepe nesaredzamā augstumā. Bet pa abām pusēm tai trepei aug līdz eglītes, eglītes no visiem pilsētas namiem baltiem liesmu ziediņiem.

Un visi trīs viņi kāpj augšup pa garajām trepēm: zēns ar pērtiķi un svešais vīrs, kura acis ir kā saules un kura spārnu gali aizsniedz zvaigznes.

1924. g.

V. PLUDONS SELGA

Sausinu pilna mūsu jūra,

Dien un nakti plosās tā,

Simtām likstu apslēpdama

Bezdibeni kļūmajā.

Tumša un drūma kā milzu skanste1 aizstiepjas tāli tāli gar jūrmalu smilšu kāpa. Kāpai abās pusēs kā izklīdušas avis stāv nabadzīgas zvejnieku būdiņas, bet viņa pati apaugusi priedēm.

* Skanste — zemes valnis.

Un šīs priedes priekš gadu simteņiem mūsu tēvutēvi redzējuši tādas pašas, kādas tās šo baltu dien ierauga viņu bērnubērni: zemas, sirmas, sakumpušas, ar plānu plānu kārtiņu skuju uz izkropļotiem zariem. Stīvi, it kā bez dzīvības viņas pastāvīgi raugās staltajai jūrai viltīgajās acīs, neizmainīdamas savā starpā ne pušplēstas skaņas.

Bet, kad šņākdama un krākdama nāk no Skandinavijas šurpu plēsone vētra, kad jūras dziļumi rūc un bangas līdzīgi vaļā pasprukušām lauvām nikni plosās, meklēdamas aprīt visu dzīvu radību, tad nolokās līdz zemei un žēli sāk gaudot uz kāpām vecās, sirmās priedes. Un viņu gaudās Izskan kā mirēja pēdējie kunkstieni un pakaļpalicēju gaužās vaimanas un žēlabu pilnās nopūtas.

★     * *

Saule taisījās uz rietēšanu. Zvejnieki nāca mājās no zvejas, un vienmuļīgā jūras mala, kas visu dienu likās Izmirusi, tagad uzreiz atdzīvojās. Cita pēc citas izlīda iz zaļgani zeltītā jūras kalna sniegbalti mirdzošas buras, atgādinādamas jo dzīvi fantastiskās nāras. Ar noskārstamu ātrumu viņas slīdēja nokalnis un tuvojās krastam. Bet, kad laivas bija pienākušas jau tik tuvu pie malas, ka vējš vairs neiegula ar pietiekošu stiprumu burās, tad zvejnieki sāka irties. Spēcīgi un droši cilājās viņu muskuļainajās rokās smagie airi, un, izmanīgi izvairīdamās no rāvām' un liedegām4 , laivas viena pakaļ otrai lēni iepeldēja kluŠajā jūras jomā.

«Laiva malā! Laiva malā!» iesaucās cits par

1 Rāva — zemūdens akmeņi jūrā.

2 Lledega — sēklis.

citu uz kāpām salasījušies bērni un kliegdami un brēkdami joza, cik kāju, uz istabu pavēstīt šo ziņu mājniekiem. Un mājnieki steigšus salasījās jūrmalā, lai savējiem palīdzētu laivas izvilkt krastā un izlasīt no tīkliem zivis.

Saule nolaidās. Kā asiņains strauts viņas pēdējais atspīdums mazu brīdi palaistījās nepārredzami plašajā plūdu klēpī. Tad tas izzuda, un ziemas nakts bez kavēšanās ietina visu apkārtni pelēkā krēslā.

Izžāvuši uz vabām tīklus, zvejnieki tūdaļ devās uz mājām.

Tuksnesīgs klusums atkal iestājās jūrmalā. Un šai tuksnesīgajā klusumā mazas bandziņas, pār liedegām veldamās un pret krāvu1 atsizdamās, izskanēja tā savādi, dīvaini, kā ūdensmeitu smiešanās.

*     * *

Jūrmalas ciema ziemeļa galā stāvēja zema, pussakritusi mājele ar apsūnojušu niedru jumtu, uz kura čukura notuļ vien bija sakrauti lieli, balti plieņi. Šai mājelē ielīda zvejnieks Aigars, pusmūža vīrs salīkušu, kalsnu stāvu.

«Aizdedz nu uguni, Zane!.. .» ierunājās, viņam ienākot, tumšā istabas kaktā sievietes balss.

Neliela meitene piesteidzās pie loga un iesāka gar lampu rīkoties, kamēr zvejnieks, nosēdies uz zema ķeblīša, vienu pakaļ otram novilka garos ūdenszābakus un pieslēja tos pie krāsns. Tad viņš noģērba slapjos ādas virskamzoļus, piekāra tos pie vadža, ietaisīja pīpi un atlaidās gultā.

1 Krāva — saledojis sniega paugurs gar ūdens malu.

Iedegtās lampas puskrēslainā gaisma apspīdēja istabas iekšieni. Visur bija redzamas nabadzības pēdas. Pie visa dūrās acīs nežēlīgā despota — trūkuma patvarības darbi… Iebrukušas sienas … izpuvusi grīda … ielīkuši, apkvēpuši griesti…

Jau no tā laika, kad Aigars kā astoņus gadus vecs puika bija atnācis uz šo ciemu par ganu, ļaunais trūkums viņam piemetās par pastāvīgu līdzbiedru. Tāds pat neatkratāms ciemiņš no pašas mazotnes tas bija arī palicis Annai, viņa tagadējai laulātai draudzenei, kura pēc vecāku noslīkšanas jūrā bija kā zīdainis nodota kopšanā pie attāliem radiniekiem.

Un, kad nu viņi vēl visiem vējiem un vētrām par spīti apprecējās, tad negantais pošķis uzmetās tiem par īstu kaklakungu. Kāzu dienā jau viņš kā neaicināts vieŠis ielavījās pa pakaļdurvīm viņu būdiņā un iestājies kā jaucējs gars viņu vidū, — tikai ne jaunais vīrs, ne Jaunā sieva viņa neredzēja, jo laime tiem bij apstulbojusi acis. Bet otrā dienā, kad jaunsalaulātie ļaudis gāja abi kopā apskatīt savas kūtiņas un klētiņas, trūkums tecēja viņiem visur kā ēna līdz un, kaktā ietupies, ņirgājās tik nejauki, ka jaunajai sieviņai karstumi pārsprūda pa visu miesu, un viņa iztrūkusies cieši pieglaudās vīram pie sāniem.

«Esi droša un nešaubies!…» viņš tad arvien mēdza piezīmēt, viņu mierinādams.

Un re! — tīri kā par brīnumu nelāgais ķēmeklis kaktā bija pazudis.

Tomēr nākošā dienā tas atkal bija klāt un aiznākošā atkal.

Tā viņš nāca dienu no dienas jau veselus divpadsmit gadus.

Un katru reizi tas ar aso, ledaino roku noglāstīja nabadzītei sievai pieri un vaigus. Un pie katra glāstiena iegriezās viņas gleznajā sejā dziļas švīkas un vītin novīta kā no nikna salnas kodiena viņas skaistās vaigu rozes.

Arī Aigaram negantais asinssūcējs zīdās jo dienas jo dziļāk ķermenī iekšā un sūca tam laukā dzīvības sulu kā viņš — kaupiņš1 , par kuru stāsta tautas mute.

«Pēter!» uzrunāja Anna vīru, kad tie ēda vakariņas, «vai nebrauksim pa svētkiem uz ciemu?»

«Uz kurieni?» jautāja Aigars.

«Pie vecās krustmātes … Bērni neliek mierā.»

«Varētu ar nobraukt, — bet kur tu ņemsi sev virsdrēbes?»

«Es iztikšu tāpat. — Būtu vien iespējams Zanei nopirkt kurpītes un Valdiņam iegādāt cepurīti …»

«Nu, to es raudzīšu uz svētkiem sadabūt… Rīt gribu izmēģināt jaunos tīklus uz Valdemāra laimi,» sacīja tēvs, acis uz savu četri gadi veco dēliņu pamezdams.

«Vai dzirdat, bērni, ko tētis uz svētkiem jums apsola?! Eita tūlīt un nobučojiet viņam roku!»

Bērni darīja, kā māte bija pavēlējusi.

«Tā, tā, Zanīt! Mācies tik labi un palīdzi mammai pie mājas!» tēvs piezīmēja, meitiņas galvu

1 Kaupiņš — krupis.

noglaudīdams. Tad viņš ieņēma mazo dēliņu klēpī, nobučoja to un jautāja:

«Nu, Valdiņ, vai tev gribas braukt pie krustmātes?»

«Gribas gan!» puika priecīgi iesaucās.

«Labi! Pa ziemassvētkiem brauksim.»

«Bet ziemassvētku jau šogad nebūs,» iebilda mazais nopūzdamies.

«Kas tev to teica?»

«Zane. Viņa saka, ka nav sniega, ta ziemassvētku ar nebūs.»

Meitene diktā balsī iesmējās.

«Zane, dēls, tik tevi māna: būs gan ziemassvētki, būs,» māte dēliņu mierināja.

«Vai tālu, tēt, vēl viņi ir?»

«Nav vis vairs tālu, dēls.»

«Vai viņi drīz būs?»

«Drīz, drīz.»

«Vai rīt, tēt?»

«Nē, dēls, tad, kad uz krustmāti brauksim, tad būs ziemassvētki. — Iejūgsim Ansīti . .. piesiesim pulkstentiņu. — Pulkstentiņš skanēs ting, ling, ling!…»

«Tin, lin, ling!» jautrā balstiņā atkārtoja puisēns, kājelēm pa tēva stilbiem dauzīdamies.

«Ting, ling, ling! skanēs pulkstentiņš, un Valdiņš būs par kučieri.»

«Jā …» apstiprināja ar pašapzinīgu lepnumu mazais.

«Un es par kungu,» piezīmēja meitene.

Nu izcēlās abu bērnu starpā strīdiņš par to, kas lielāks: kučieris vai kungs. Tēvs nobeidza strīdu puikam par labu ar piezīmi: «Kungs domā, kučie

ris brauc.» Bet māte, gribēdama puikam vēl drusku domspēju aizgrābt, iebilda:

«Ja tu, dēls, gribi par kučieri būt, tad jau tev vajadzīgs bārdas. Visi kučieri ir ar bārdu.»

Puika palika acumirklī domīgs, bet tad ar uzsvaru jautri atteica:

«Tētiņš man dos savu!»

Abi vecāki sāka smieties. Meitene skāņi uzgavilēja. Un puisēns, redzēdams, ka citi smejas, laida ar pats vaļā ar visiem saviem balss organa reģistriem.

Laimīgie bērni!. ..

★     ★ *

Otrā rītā pirms gaismas svīšanas tēvs devās uz jūru. Māte ar meiteni palīdzēja viņam aiznest līdz laivai jaunos tīklus. Visapkārt bija kluss, tik kluss, ka skaidri varēja sadzirdēt, par ko ciema viņā galā zvejnieki sarunājās. No jūras nenāca ne mazākā troksnīša. Visa viņas tumši miglainā masa gulēja rāma un mierīga, it kā sasalusi. Un šai stāvoklī viņa līdzinājās tīģera mātītei, kas, aiz smilšu kāpām nogulusies, slepeni glūn uz laupījumu.

Astoņas laivas visas reizā atstāja krastu un īrās uz augšu, uz selgu, kā teic zvejnieki.

Zane ar māti stāvēja malā un noskatījās tām pakaļ. Vienmērīgā ātrumā, bez burām viņas slīdēja arvien dziļāk un dziļāk iekšā tur šausmīgajā tumšumā, kas kā melns mūris pacēlās iz kļūmajiem plūdu bezdibeņiem līdz pašām debesīm. Vēl varēja izšķirt katru laivu par sevi… Bet, ko tālāk tās gāja, to neskaidrāk un nenoteiktāk atdalījās

cits no cita viņu drūmie apveidi, kamēr beidzot tās visas sakusa kopā vienā bezveidīgā blāķī un pazuda tumsas milzīgajās žaunās … Tikai airu saceltie mazie vilnīši steidzās cits pakaļ citam uz malu un, piesizdamies pie čugām1 , pļukšķēja: tāl tāl… tāl tāl… tāl tāl. ..

«Mammiņ! kas tā par zvaigznīti, kas tur viņpus jūras iedegas un atkal nodziest, iedegas un atkal nodziest? . . . Vei …» jautāja mātei meitene.

«Tā, bērns, ir Daugavgrīvas bāka, kas kuģiem ceļu rāda, lai tie neuzskrej naktīs uz sekluma,» atbildēja māte.

Pēc tam viņas griezās atpakaļ uz mājām.

Annai stāvēja šīsdienas kārtībā daudz darba. Vakar uz lūkiem savērtās reņģes bija nožāvējamas, vecie tīkli izlāpāmi, jūras mēsli sametami čupās, lai vīrs, vakarā mājās pārnācis, tos varētu izvest tīrumā. Tad vēl bija šodien jānoved līdz stacijai pāris vannu salaku. Un pie visa tā jāapkopj bērni, māja un lopi.

Kamēr māte rīkojās pa kūti un namiņu1 , Zane nosēdās atkārtot šīsdienas skolas uzdevumus, bet mazais Valdemārs maigi dusēja, sapņodams par jaukajiem ziemassvētkiem.

Grāmata gulēja meitenei priekšā uz mazā galdiņa, bet mācības tai nemaz negribēja šorīt galvā līst. Jau divdesmito reizi viņa atkārtoja vārdus: «Tā svētā kristība nav tikai ūdens vien … tā svētā kristība nav tikai ūdens vien . . .» Viņas domas tagad nodarbināja jaunās kurpes, ko tēvs bija apso-

1 Cugas — sasalis sniegs un ūdens.

J Namiņš — ietaise reņģu žāvēšanai.

Iljies dāvināt uz svētkiem … Kurpes!… Cik lepni! Cik greznīgi!… Līdz šim viņas kājiņas bija redzējušas tikai pastalas… Un kādas gan izskatīsies šīs jaunās kurpes? … Viņām vajadzētu būt tādām kā tai meitenei, kura pa peldu laiku ar bālo kundzi un resno kungu šai ciemā piemita . .. Jā, tās nu gan bija kurpes!… Melni nolakotas, spīdošas, zelta sprādzītēm… Zināms, arī tādas kā skolotājai Francai, ar melnām podziņām, nav gluži nesmukas …

Apsolītā ziemassvētku dāvana tik lielā mērā bija aizņēmusi visus meitenes prātus, ka, uz skolu iedama, tā aizmirsa paņemt pat azaidu līdz.

Apkopusi lopus un apkūpinājusi reņģes, māte gribēja patlaban ķerties pie tīklu lāpīšanas. Bet tad viņai iekrita prātā: pirms Iet uz jūrmalu un samest čupās jūras mēslus, iekams tos citi nav nogrābstījuši. Un, aizslēgusi būdiņas durvis un paņēmusi sekumu, viņa kopā ar mazo dēliņu aizgāja uz jūrmalu.

Neredzēts, dīvains dabas skats parādījās viņu acīm, saceldams mātes vārīgajā sirdī baismīgas nojausmas.

Saule pašlaik taisījās lēkt. Jūrai vienā pusē, tur, aiz zilganajām kāpu priedēm, likās, it kā būtu sakurts milzīgs uguns sārts. No šī sārta izstiepās uz augšu, uz visām pusēm vairāk platu, ugunīgu svītru, līdzīgi pārdabīgiem, asinīm aptraipītiem pirkstiem… Pēc tam sāka plūst kā iz kāda kratera iz tās vietas pie apvāršņa, kur vajadzēja nākt laukā saulei, kvēloša straume. Sarkana sarkana viņa lēni, nemitoši vilkās arvien augstāk, apņemdama un nokrāsodama lielāko pusi no dižā debess

kupola. Rādījās: pār jūru būtu pārvilkts milzīgs purpura baldachins, kas attēlojās viņas rāmajā ūdens spogulī…

Tad izšāvās stāvu gaisā balts gaismas stabs. Saules vēl neredzēja, bet tumšās priežu galotnes pret sauli gulošajās kāpās sāka jau gaišot, un gaišais atsārtums laidās arvien zemāk . . .

Jau parādījās uz kāpas cekula maza, mirdzoša saules maliņa. Acīm redzot tā kļuva lielāka … Un tad ar karalisku cēlumu izlīda laukā viss mirdzošais zelta ritulis.

Jūrai otrā pusē kā biedinošs briesmeklis pacēlās melnum melnu mākuļu kaudze. Šausmu pilna kā pati elle viņa līda augšup un maisīdamās un mīcīdamās drūzmējās un vēlās uz austrumiem, kur gaismas valdniece, tumsas varu salauzusi, patlaban taisījās kā uzvarētāja pacelties gaisā. Tomēr «tumsas gari» vēl negribēja padoties, tie negribēja vēl atzīt sevi par uzvarētiem un zemoties zem «gaismas gara» svētīgās rokas. Un, salasījušies atkal neizskaitāmos leģionos, viņi atjaunoja savstarpējo sīvo, nebeidzamo karu, tik garu kā pati mūžība, karu starp gaismu un tumsību.

Zenitā, pie debess troņa, tur viņi sadūrās, šie abi pretišķie spēki … Kur vien krīt «gaismas garu» starojošie zobeni, tur «tumsoņu» melnajā drūzmā pāršļāca lielas asiņu strūklas. Sīs strūklas ar katru acumirkli pārmaina savu nokrāsu, palikdamas te violetas, te rožainas, te lillā, te purpurotas, un visas līdz pēdējai nolīst jūrā, kurā kā burvju panoramā attēlojas vienmēr viss tas, kas gaisā notiekas.

«Iesim, dēliņ, uz māju!… Iesim mudīgi.. .

negaiss nāk!» uzsauca māte puikam un, paņēmusi to aiz rociņas, mudīgi aizsteidzās pār kāpām.

No tālienes bija dzirdama neizprotama, apspiesta sīkšana, čukstēšana un šņākšana. Tā nāca ātri ātri tuvāk un pārvērtās arvien diktākā krākšanā, kura drīz pārgāja dobjā rūkoņā . ..

Rāmo, spilgtkrāsaino jūras spoguli pie apvāršņa piepeši pārsprūda melnas sīpas1 . Viss līmenis uzreiz sāka raukties un raustīties, virmot un grumbāties. Dziļumi aizkustējās. Odens mutuļodams vārījās. Putas šķīda. Pilienu atomi sprēgāja, un plūdi, sagriezušies tūkstošās vērpatās, rūkdami un krākdami vēlās uz malu . . .

Vēji brāza. Sniegi mutuļoja … Sirmās kāpu priedes iesāka stenēt… Un melnā debess un trakojošā jūra, un drebošā zeme — viss sabruka ar joni vienā laidā — tumšā, nejēdzīgā, baigi kaucošā chaosā…

*     ★ *

Ziemassvētku rīts. Nosarmojuši koki. Sprēgājošs sals un svētsvinīgs klusums dabā.

Gar jūrmalu gausiem, nevarīgiem soļiem iet novārgusi sieviete. Ne mazākās dzīvības zīmes nav manāmas viņas vaska bālajā sejā. Kā mironei visi ģīmja panti tai savilkti vienā vienīgā sāpju vaibstā un tad sastinguši.

Reizēm sieviete apstājas, pavērš acis uz jūru, pa kuru peld šur tur kādi balti ledus gabali, un raugās tad tālumā ilgi, ilgi, ar visiem saviem jutekļiem, ar visiem saviem prātiem raugās nenovērsdamās, nepakustēdamās, sastingdama visa

1 Sīpas — vēja putas uz ūdens līmeņa.

stīvā, mēmā, žēlā skatienā. Un pār viņas izdēdējušiem vaigiem viena pakaļ otrai sāk nevaldāmi ritēt asaras, kas vaigu galos sasalst ledū.

Tad pieskrej tai klāt divi bērni.

«Neraudi, mammiņ, neraudi!» viņi vienā mutē iesaucas, ķeras raudādami viņai apkārt un bučo to, un apmīļo kā vien mācēdami.

No mazās ciema baznīciņas sāk skanēt līksmi zvani, pasludinādami ļaudīm, ka nu reiz atnākuši sengaidītie prieka svētki.

Māte noglāsta bērniem galvas un saka: «Lūgsim, bērni, par tētiņu dievu!»

Un nelaimīgie bārenīši saņem rociņas un skaita mātei līdzi lūgšanu, karstu, sirsnīgu bērna lūgšanu.

Tad viņi dodas lēniņām tālāk. Meitene iet pa priekšu, un puisēnu ved māte aiz rokas. Un mātes acis neviļus krīt uz meitenes kājām, kuras sedz vecas, nodriskātas pastaliņas, un caur sirdi tai izskrien sāpīgi dedzinošs dūriens un acis no jauna pārpildās asarām … Bija taču apsolījies tēvs bērniem dāvināt uz svētkiem zābakus un cepures … Kur nu palika viņa solījums? … Jūra, ļaunā viltīgā jūra, bija to visu aprijusi… tā bija aprijusi līdz ar to arī viņu pašu …

Diezin kādā jūras bezdibenī viņš tagad gulēja…

«Mammiņ! mammiņ!» iesaucās piepeši meitene, «skat, kur cepure un …»

Māte pacēla acis. Priekšā uz krāvās gulēja sasalusi ragā cepure un gabaliņu tālāk tēva līķis, ko bangas kopā ar jūras mēsliem bij izmetušas.

Viņa Izgrūda satricinošu vaidu kliedzienu, zaudēja samaņu un saļima turpat uz vietas, uz cietās, asās ledus krāvās.

*     * ★

Tumša un drūma kā milzu skanste aizstiepjas tāli tāli gar jūrmalu smilšu kāpa. Kāpai abās pusēs kā izklīdušas avis stāv nabadzīgas zvejnieku būdiņas, bet viņa pati apaugusi priedēm. Un šīs priedes priekš gadu simteņiem mūsu tēvutēvi redzējuši tādas pašas, kādas tās šo baltu dien ierauga viņu bērnubērni: zemas, sirmas, sakumpušas, ar plānu plānu kārtiņu skuju uz izkropļotiem zariem. Stīvi, it kā bez dzīvības viņas pastāvīgi raugās staltajai jūrai viltīgajās acīs, neizmainīdamas savā starpā ne pušplēstas skaņas.

Bet, kad šņākdama un krākdama nāk no Skandinavijas šurp plēsone vētra, kad jūras dziļumi rūc un bangas līdzīgi vaļā pasprukušām lauvām nikni plosās, meklēdamas aprīt visu dzīvu radību, tad nolokās līdz zemei un žēli sāk gaudot uz kāpām vecās, sirmās priedes. Un viņu gaudās izskan it kā mirēja pēdējie kunkstieni un pakaļpalicēju gaužās vaimanas un žēlabu pilnās nopūtas.

1898. g.

A. SAULIETIS NELAIME

I

Rīta puse metas asiņaini sārta. Vieglas, spīdīgas ledus plēnītes lēni slīd uz zemi no bālganās miglas, kas pilda plašo debess telpu. Mierīgs, spalgi salts …

Pusgraudnieks Krauklis rijas lievenī steidz sarīkot ragavas un pajūga lietas. Šorīt viņam jādodas ceļā: jāved tirgotāja linu vezums uz tuvāko dzelzceļa staciju, kura tomēr ir tā ap septiņdesmit verstis tālu.

«Klausies, Ede! — vai brokastis jau būs gatavas?» viņš uzsauca sievai, kura patlaban nāca pa pagalmu no lopu kūts ar salmu nesamo uz rokas.

Sieva kaut ko atteica, bet nevarēja lāgā saprast, ko viņa runāja, jo galvu, no aukstuma glabādama, tā bija cieši ietinusi lielā, nonēsātā lakatā, tā ka tikai acis bija vaļā. Viņa aizgāja uz istabu.

«Tūlīt, tūlīt!» Krauklis vēl uzsauca. «Man jāsteidzas, kā tieku reizē ar citiem pie vezuma iekraušanas.»

Nolicis uz ragavām vajadzīgās pajūga lietas, arī viņš devās uz istabu.

Drīz vien kāpostu bļoda kūpēja uz zemā galdiņa. Krauklis nometa skrandaino kažociņu, kas tam bija mugurā, apvilka svārkus uz pelēkajiem adītiem kamzoļiem un sēdās pie brokastīm. Sieva sāka lēni līgot šūpuli, kurā iekunkstējās bērns. Līdzās esošā gultā no lupatu segas izkurmuļojās puika, gadus septiņus vai astoņus vecs. Uz pagalvja uzrāpies, viņš skatījās pār gultas galu, kā tēvs ēd.

Krauklis pagrieza uz viņu savu bārdaino seju un pamirkšķināja acis.

«Vai tu ar, Jenci, jau vēderu kasi pēc ēdiena? Ak tu rakars!… Nu tad nāc šurp!»

Zēns pavilka nezin ar ko nosmērēto muti uz smaidiem un, vienu roku tumšajos, sajukušajos matos iecirtis, sāka dūšīgi ecēt.

«Ko te plēsies kā lūŠis — virkšķ vien!» māte teica kā uzbārdamās. Likās, ka viņai sirdī sakrājies kā rūgtums, tikai nezin arī viņa pati, kas pie

tam vainīgs un kam lai to rādītu. «Tev jau ar var izrunāties līdz apnikšanai,» viņa turpināja, uz Vīru zīmēdamās. «Tā jau teicu svētdien: sak, nogriez tam puikam tos matiņu»: nevar bērns nekur tverties… tā teicu, bet nekā! Nu būs pašai jāņem dzirkles …»

«Lai izkasās puika, ko t šis citu darīs,» Krauklis sacīja un smējās, atgriezdams gabalu rupjas maizes.

«Ej jel, ej. Ekur nu runa — prātīgam cilvēkam!» pati sirdījās.

Krauklis> atkal priecīgi pamirkšķināja dēlēnam.

«Gan nogriezīsim, Jenci, kad es nākšu mājā, līdz pašai ādai. Tad būs galva atkal kā poga.»

Jencis mitējās galvu ecēt un skatījās, turpat uz pagalvja sēdēdams, te uz tēvu, te uz māti. Viņš nevarēja saprast, kuram būtu jārāda piekrišana: vai jāpieņem nopietns izskats kā mātei vai arī jāpasmejas tēvam līdz?

«Ko nu vēl sēdi — kāda tā mute ir? Kā ķauHs! Nezin kur vakar notaisījis …» māte uzbārās. «Teci nu virtuvē un nomazgā, tad ij domā par ēšanu.»

Roka Jencim jau atkal cēlās uz parasto darbu, bet viņš atturējās un gāja izpildīt mātes uzdevumu, lai drīzāk tiktu pie kāpostiem. Pār gultas galu skatīdamies, viņš gan nebija manījis, bet varēja domāt, ka gluži bez gaļas nu nevajadzēja būt, jo vai tad nu māte kāpostus vārīja bez gaļas? Nē, tā tā lieta nav, — būs katrā ziņā … nu jau ar labs laiks pagājis, kamēr gaļa nav ēsta … Bet šitādā gadījumā vajaga darīt mātei pa prātam …

Māte mitējās kustināt šūpuli, jo iekšā gulētājs bija atkal apklusis. Uz gultas malas atsēdusies, viņa teica vīram:

«Bet nu klausies, nepiemirsti atvest sāli: pašlaik nemaz vairs nava. Jau vakar no saimnieces mazu graudiņu aizņēmos. Neesot ij saimniekam necik mājā… Kad nu šitais beigsies — nebūs vairs nemaz.»

«Jāpalūko būs,» Krauklis atteica un ēda tālāk.

«Un, ja iznāk, tad nopērc gabaliņu pastalādas. Nav tak vairs ne skrandiņas — esmu izmeklējusi malu malas … Bet man pašai pastalas vairs turas tikai osās … Pieliec, pieliec to pakulu, bet cik ilgi tad šī stāv? Un tam pašam Jencim jau ar vajadzētu… Dzīvo kā čigānēns, — visu ziemu kājiņu nava āvis.»

«Redzēsim, kā nu būs. Vajadzīgs jau ir.»

«Tā gan. Un tad varbūt tu varētu atvest no žīdiem pāra olektis kartuna vai parķa mazajai priekš svārciņiem. Nebūtu man jāskrien uz bodi — un tikpat jau tur, miestiņā, dabūtu lētāk — —»

«Gan jau atvedīšu! Veselu vērša ādu — nu, lai iet divas, ko tur ar vienu vien! Un baķi parķa un listriņa un sāls vienu vagonu!» Krauklis teica urt errīgi pasmējās, jo sievas daudzie uzdevumi viņu kaitināja.

«Kam nu šitā runāt? Atved ij tik vien, cik pašlaik vajaga.»

«Nu, kā tad nē? Es jau nu dabūšu veselus trīs simtus. Ko tad es par šito naudu nevaru pārdzīt mājā? Ij tev pašai, ja tik gribi, kādu zīda kleitu!»

«Tāds kā lielības maissl Veries, kas tā nu šim lr par valodu: zīda kleitu! Vēl tu man nekādas neesi iedevis, ne zīda, ne nezīda.»

«Nupat jau es braukšu lielā peļņā. Varēs savest mājā visu, ko tik gribi. Tikai vajaga sasaukt priekšā visu, ka kaut kas neaizmirstas …»

Ede savukārt sadusmojās. Viņa nosēdās uz gultas malas un īgni cieta klusu.

«Nu, labi, labi. Tad tā kartuna arī — — Bet nu gan man jātaisās. Citi ceļavīri būs jau vezumus saņēmuši,» Krauklis pēc brīža laipnāk runāja.

Ede sabāza maizes donu un lupatā ietītu gaļas gabaliņu baltā kulītiņā; piedevām vēl nāca klāt maza cibiņa ar baltu pienu un kaņepēm.

Jencis bija nomazgājies un atgriezies istabā. Nu viņš noskatījās, kā māte sataisīja tēvam ceļakull. Un pie tam viņam bija prātā: vai šitā ir visa tā gaļa, ko māte nupat iebāž kulē, jeb vai vēl ir kāds krimšķis palicis priekš pašas un viņa?

«Nu, puis, mums no gaļas nekā: lai tiek tēvam kādreiz uz ceļa ko uzkost. Mēs jau mājā varam iztikt ij ar kāpostiem vien,» māte teica, it kā būtu viņa domas uzminējusi.

«Vai — tā nu gan nava labi. Varēji jau kādu šķēlīti atgriezt. Vai nu man kumoss vairāk, vai mazāk! …» tēvs ierunājās.

«Var gan strēbt kāpostus… Lai mācās labāk grāmatu lasīt, tad dabūs pie reizes ij gaļas. Nemācās … Redzēs, ko uz pavasari nesīs tam mācītājam priekšā!»

«Lai nu, lai. .. Bet nu viņam netiek … Nu — nesaki, dēls, nekā! Gan es tev ko atvedīšu no miestiņa — nopirkšu pie žīdiem.»

Krauklis pārlaida roku pār zēna matiem, kas valgās šķipsnās karājās tam gar bālajiem deniņiem. Mīlestība un žēlums pamirdzēja tēva acīs . . .

Krauklis vēl uzvilka stipri nodriskātu kažoku, kura krāgai vilna vietvietām bija nogājusi, atstādama prāvus, baltus laukumus. Viņš bija gatavs uz iešanu. Ede gāja viņu pavadīt.

Jencis sēdās tēva vietā pie kāpostu bļodas. Tā lieta, ka gaļas nebija, protams, nevarēja būt patīkama, bet tur nu nekā nevarēja darīt — jāiztiek. Bet kas zin, ka tēvs arī tiešām no miestiņa ko atvedīs! Tur jau daudz ko varot dabūt .. . Tad var arī šito pieciest. Bez tam bija vēl viena lieta, kas Jencim deva apmierinājumu. Virtuvē bija vannā samērktas drēbes: māte šodien velēsies, dzīvos pa āru: tātad no grāmatas lasīšanas daudz nekas neiznāks … Vaļas būs gana …

II

Rijas lievenī Krauklis jūdza bēru, pasliktu zirgu. Ede stāvēja turpat un vēl ar vīru par kaut ko runājās.

Kad Krauklis uzmauca bērim sakas, zirgs smagi nopūtās, it kā paredzēdams garu gājienu. Atkārusies apakšējā lūpa viņam reizēm noraustījās.

«Nerausti nu lūpas, bērīt, nu jāiet, vai gribi vai nē,» Krauklis runāja.

«Kā viņš gan lūpiņas neraustīs, ik dienas dzenams! — Slikts, nabadziņš … Nāks pavasaris, jāiet būs atkal arklā, bet nu nemaz nedabū atkopties.»

Ede glaudīja zirga purnu, pie kam bēris ar gudrām acīm skatījās uz savu saimnieci.

«Es domāju, būs vai jāizmlj? Vajadzētu drusku dūšīgāka.»

«Negudro! Vai tas nezināms, kā tev iet ar mīšanu? Lūk, kā pašā pirmajā gadā, kad uzņēmām pusgraudu, čigāns tevi izmazgāja! Toreiz ar laikam kāroji pēc stiprāka … Tirgus vakarā, kamēr bija dundurs galvā, lielījies, ka nu tikai esot ticis pie mantas, bet, eče, otrā rītā — mītenis nekust ne no vietas: kājas kā stimbeni!… Un kā aizpērn pat vēl izgāja, kad miji ar Kilkas žīdu? Dabūji ar baušlagu … Negudro niekus! Labs bērīts!» Viņa atglauda bērim krēpes no pieres, kura jau bija sākusi nosirmot, un izpurināja no tām siena zāles.

«Vai tad nu tūlīt jau kas mīs? Es tik tāpat fferunājos,» Krauklis atvainojās, iesēdās ragavās un sāka bēri skubināt. Tas vēlreiz nopūtās un sāka čāpāt pa palseno sniegu, kas krietnā kupanā bija sakritis lieveņa malā. Garā ceļā …

No iesākuma bērim aizvien ar iešanu neveicās. Tā esot vecuma vaina — tā Krauklis pats un citi pazinēji sprieda. Bet, kad bērim ejot kājas ielocījās, viņš devās diezgan naigi uz priekšu. Tagad viņam Jau tūlīt pašā iesākumā vajadzēja uzpurināties, jo Krauklis baidījās aizkavēties.

Saule parādījās caur saltuma miglu apvāršņa malā. Apsarmojušo koku zaros sāka zaigot zilas, baltas un dzeltenas dzirksteles.

Pēc kādas pusstundas Krauklis pieturēja bēri pie Laiškas kroga. Te dzīvoja apkārtnes lielākais linu tirgotājs Gribovskis. Pie spīķera, otrā pusē lielceļam, stāvēja daži vezumi, piekrauti ar liniem. Ceļavīri steigšus lika uz tiem siena ķīpas un nosēja ar virvēm.

«Nu tu, Kraukli, esi aizgulējies! Skaties, mums Jau vezumi pilni — varam tūlīt braukt,» kāds ceļavīrs Krauklim uzsauca.

«Bet tu uzpurinies, kā vari mūs Bumburkrogā panākt; tur mēs domājam barot pusdienas reizi,» kāds cits vēl piebilda.

«Kam jums tā steigties, pagaidiet, brauksim visi reizītē,» Krauklis tos lēnoja.

«Ko tur kavēties, ceļš slikts!… Gan jau tu panāksi, lai iet vien uz priekšu pamazām…»

«E, tad ir ceļabiedri… tik nesaderīgi! Nu, lai jele brauc …» Krauklis pie sevis nodomāja.

Spīķera durvīs parādījās drukns, sārtvaidzīgs kungs melnā, linu šķiedrām aplipušā mētelī. Krauklis steidzās pie tā un godbijīgi apsveicinājās.

«Vai man ar vēl būs ko likt vezumā, kungs, vai nekā vairs?»

«Būs, būs. Bet kāpēc tik vēlu! Rīt pēc pusdienas vezumam vajaga būt stancijā!» Gribovskis teica vēsi un cienīgi.

Krauklis šā un tā atvainojās.

Pašlaik arī vezumnieki sāka virzīties projām no spīķera durvīm. Krauklis piebrauca savu bēri. Sākās iesvēršana. Pats Gribovskis salika uz viena skāļu galda svaru bumbas; viņa puiŠis un Krauklis atkal guldīja linu žūkšņus starp virvēm uz otra galda. Galds ar bumbām jau sāka celties uz augšu, bet Gribovskis pats vēl uzbāza vienu aizsaini linu… Tad viņš ātri piesteidzās pie bumbām un nezin kāpēc vienu nocēla.

«Ir pareizi, sviest tik laukā!» viņš uzsauca.

Krauklim sirds iesāpējās. Skaidri redzams,

ka ir savs pods vairāk, nekā vajaga, bet viņš nepastāja neko teikt. Pateiks vēl Gribovskis: «Tad brauc vien atpakaļ mājās: man vedēju netrūkst …» Viņš neteica nekā, tikai meta linu aizsaiņus pār slieksni, pie kam Gribovskis turēja gabalu skaitu.

Spīķeris nu bija tukšs, tikai sienmali vēl bija mazas atliekas no linu blāķa. Gribovskis gluži negaidot palika laipnāks un sāka ar Kraukli draudzīgi runāties. Beidzot viņš teica:

«Kas ir, Krauklīt, vai nevari šo palieku arī ielikt savā vezumā? Te vairs daudz nava — četri mazi gabaliņi. Tie podi trīs jau nu vai bijuši vezumā, vai nebijuši!»

«Nezin, kungs, — vezums tiks par lielu. Man tāds pašvaks zirdziņš …»

«Nu, nu, nu, Krauklīt, gan aizies! Negribētos tāda nieka palieka te atstāt.» Un Gribovskis draudzīgi uzsita Krauklim uz pleca. «Es par to tev arī piemetīšu pie maksas, un ceļakāja arī būs no manas puses. Nu?»

Krauklis vēl šaubījās.

«Ekur te nu ir manta — jāpasmejas!» Gribovskis teica, atlikušos linus abās rokās saņemdams. «Ne šā, ne tā!» viņš piesvieda tos pie citiem. «Es jau ij nesveru, ko tur svērs pāra podus! Un es zinu, ka Krauklis ir godīgs vīrs — nekur vis nepaliks …» Steigšus viņš sāka rakstīt savā kabatas grāmatiņā.

Krauklim gan šī lieta nepatika. «Jau pie svara kādu podu piemānīja klāt — un nu vēl… Bet ko tu padarīsi — vai plēsties iesi? Ka tik nu bērim vien nebūtu par grūtu, — kas zin, kāds ir

ceļš? …» viņš domāja un klusu ciezdams krāva linus vezumā.

«Nu, ies lēnītiņām, kalnos pastumšu pats cik varēdams — ir jau vesti visādi vezumi,» viņš pūlējās sevi apmierināt.

Tā, nu vezums arī piedarīts un sasiets.

«Liels, liels!» Krauklis domā pie sevis. «Ē, nevajadzēja tā atļauties!» Viņam bija dusmas par savu pieļāvīgo dabu. Bet ko nu vairs? … Nu jābrauc vien.

Spīķeri atstādams, Gribovskis pieteica Krauklim ieiet krogā, ko tas arī izdarīja. Kamēr Gribovskis pakavējās savā dzīvojamā istabā, Krauklis uztaisīja pīpi. Tad viņš izvilka no kažoka kules plakanu pudelīti kāda korteļa metā un nolika to uz bufetes. Pēc brītiņa ienāca Gribovskis. Šķiedraino mēteli tas bija nometis, viņam bija tikai īsi svārciņi, kuri lejāk par krūtīm neļāvās nemaz sapogāties; bet par to it labi varēja redzēt spožo, dzelteno ķēdi, kas laistījās, kā likta pret to vietu, kur svārki bija palikuši par šauriem.

Krauklis lūdza piepildīt viņa pudelīti. Viņš aizvien, garākā ceļā dodamies, mēdza ņemt līdz šo pudelīti. Viņam bija šinī lietā savas domas: «Ja tev gadās, piemēram, nakts laikā kādā krogā apmesties, nava vis jāklaudzina ap durvīm vienas glāzītes labad. Un kā tad kurā vietā dod? Prasi puskorteli — ielej stikla trauciņā. Ekur tev puskortelis! Vēl no izskata šis trauks diezgan liels, bet palūko, cik viņš biezs! Un kāds tad kurā vietā tas dzērieniņš? Jānospļaujas! Bet paņem tepat, tad tu zini: kas jau tur ir, tas ir …»

Kraukļa trauku piepildījis, Gribovskis pielēja,

no divām pudelēm maisīdams, prāvu glāzi un piestūma to ceļavīram.

«Iemet šito — tas ģeld — un tad brauc!»

Krauklis arī iemeta. Jā, patiesi tas bija dzēriens! Lūk, kā iet kozdams vien uz leju, vai līdz kāju galam …

Un Krauklis brauca. Bērim gāja gan tā pagrūti, bet viņš sparojās. Pats Krauklis arī bija diezgan jautrā garā: pirmijās nepatikšanas par smago vezumu bija izgaisušas.

III

Bumburkrogs nāca par kādām divdesmit piecām verstīm. Bija jau tuvu pie vakara, kad Krauklis turp aiztika. Bēris, kurš no iesākuma diezgan sparīgi vilka smago vezumu, uz beigām sāka aizvien biežāk stāties. Iesākot tādās reizēs gan Krauklis viņu tikai bāra:

«Ko tu te mānies, vecais diedelnieks! Palūk, ko nu šis taisīs par pigoriem! Nu, slīmest, vai tu nekustēsi? Ak tu vecais blēdis!»

Un bēris, lai arī lēni, tomēr virzījās uz priekšu. Piekalnēs jau arī Krauklis pats piepalīdzēja, vezumu stumdams. Bet vēlāk vairs ar to nepietika. Pieliek Krauklis pats plecu pie vezuma stūra, izkliedzas, rausta grožu — bēris kā neiet, tā neiet. Sakustas viņš ilksīs no vienas puses uz otru, izlūkojas vilkt, bet paliek atkal stāvot un nodžirkstina tikai zobus; viņa nokārusies apakšlūpa dreb un raustās. Tad nāca pātaga palīgā. Galvu mētādams, elsodams un uz priekšu klupdams, bēris atkal cīnījās tālāk. Un, jo tuvāk nāca Bumburkrogam, jo biežāk tādas moku reizes atkārtojās. Spalva bērim

bija tikusi gluži sprogaina, kaulainā mugura izskatījās vēl asāka, un tukšumi viņam drebēja …

Viss omulīgums Krauklim bija zudis. «Nebūtu tā liekā svara, nemaz tik grūti neietu…» viņš klusi dusmojās uz Gribovski, kas tam bija lieko svaru uzspiedis, un arī pats par sevi, ka bijis tik pieļāvīgs … Pie kroga tiekot, bēris jau pats bez kādas vadīšanas nogriezās uz stadulas durvīm.

Krauklis iegāja krogā. Tur patiesi vēl bija citi ceļavīri, tie paši, kuri šorīt viņam papriekšu bija Laiškas krogā saņēmuši vezumus. Cits sūca pīpi, cits snauda, galvu maizes kulei līdzās uz galda nolicis. Bufetes istabas durvis bija līdz kāju galam vaļā. Krodzinieks aiz bufetes, pie sienas atzvēlies, vilka tā gausi gausi pa dūmam no pīpes ar brīnum garu kātu. Reizēm viņš nospļāvās, nobraucīja lēnītiņām garo bārdu un, galvu uz leju paliekdams, paraudzījās, vai bārdas gals nava ticis pie spļāviena kaut kādi apvainots … Tā vien likās, it kā viņš gribētu uz katru ienācēju teikt: «Jā, mīļie cilvēki, ko lai iesāk, jāsēd vien ir, ko t citu lai dara, kad jūs ar esat tik mierīgi…»

«Paskat, kas tad šiem nedzīvot pa siltumu!» Krauklis, runas gribēdams, teica. «Laikam jau ilgi esat te?»

«O — jā. Kur tas laiks Jau! Bet kur tu tik ilgi paliki?» kāds vecāks vīrs runāja.

«Jūs jau arī papriekšu atbraucāt…»

«Mēs jau ūdeni sadevām, drīz jūgsim iekšā,» tēvainis stāstīja.

Krauklis uz to nekā neatbildēja. Viņš bija gan gribējis ceļabiedrus lūgt, lai tie kādu stundiņu pakavējas, ka varētu braukt visi reizē, bet nu tas

viņam izlikās par veltīgu: nav ko domāt, ka viņi gaidīs, tādēļ labāk nekā nerunāt.

Viņš izgāja stadulā, atvēra smagās, pelēkās durvis un kā nekā iemocījās ar savu vezumu iekšā. Bēris ar nokārtu galvu gaidīja, kamēr to nojūdz. Krauklis viņu apsedza ar vecu, no lupatām austu segu un aizlika sienu priekšā. Pašlaik arī nāca citi ceļavīri no kroga, nesdami maizes kules; viņi sāka jūgt.

«Kad tad tu tiksi viņā galā? Nakts būs jau tepat, kamēr izbarosi…» viens no tiem ieminējās, Krauklim garām iedams.

«Kā jau nu varēsim,» tas atteica kā negribēdams.

Klaigādami ceļavīri izbrauca no stadulas. Krauklis nocietināja durvis.

Bēris tādiem gariem zobiem gramšķināja sienu, bet, Krauklim pienākot, ij pavisam apstājās ēst. Galvu nokāris, viņš stāvēja un trīsēja.

«Tev salt ticis, vecais puis? Nūjā, te tāds ass vējš, un tu viss slapjš.» Krauklis nomurmināja.

Pašlaik pēdējais vezums aizkustēja gar kroga galu, kā to Krauklis caur platu šķirbu sienā varēja redzēt.

«Diezin kad šis tiks stancijā?!» viņš dzirdēja vienu no aizbraucējiem kliedzam.

«Nodzinis to araberi tīri sprogainu!» atsaucās otrs.

«Peļņā grib braukt, bet- » teica atkal pirmais.

Ko viņš tālāk runāja, to Krauklis nevarēja vairs dzirdēt, bet viņš saprata arī be2 dzirdēšanas… Viņš nopūtās. Jā, viņiem jau taisnība, bet par ko

tie tik cietsirdīgi? . . . Kažoku novilcis, viņš arī to uzsedza zirgam uz muguras. «Savilcies… par daudz … nabags …»

Bēris atkal kā par garu laiku sāka grauzt sienu.

Krauklis iegāja krogā atpakaļ nogaidīt, kamēr zirgam varētu dot ūdeni. Pie garā, pelēki netīrā galda sēdēdams, viņš reizēm pameta acis uz krodzinieku, kurš, pāra reizes nožāvājies, sāka snaust, un uz bildēm, kas bija sakārtas pie sienas taisni pār krodzinieka galvu. Tur bija pusplikas sievietes, «tabakas mamzeles», ar atņirgtiem zobiem un kūpošiem papirosiem rokā, briesmīgi lielas krūkas un pudeles un vēl šis tas. Krauklim bija garlaicīgi, smagi, nepatīkami — —

Bija jau labs vakars, kad viņš atkal bēri jūdza pie vezuma. Nezin kas ar zirgu bija noticis: negribēja nemaz lāgā ēst… Krauklis jutās gluži nospiests. Bet nu bija tik jābrauc bez kādas gudrošanas, ja gribēja vezumu noteiktā laikā nodot! Un viņš mūdījās atkal uz priekšu. Bēris bija gan tāds gurdens, bet gāja …

Pilns mēness stāvēja pašā debess vidū. Mierīgs. Bet sals kniebj gan … februara nakts! Katrs troksnītis tāds skaļš, skaidri dzirdams. Ceļš, kurš līdz šim bija locījies pa kalnainu klajumu, nu sāka vest nolejš. Tālumā jau varēja redzēt tumšu mežu. Tas bija Raganu sils. Drīz arī tas bija sasniegts.

Patīkami braukt ziemas naktī pa silu! No vienas puses met priede savas garās ēnas līdz pašam ceļam; otrā pusē atkal tās, mēness apspīdētas, mirdz baltā pārslu rotā. Vietām ceļš pavisam pazūd tumšajās ēnās … Ne mazākā troksnīša nedzird aizmigušajā mežā …

Krauklis gāja savā nodabā vezumam pakaļ, atļaudams bērim pašam ieturēt ceļa vidu. Bija vientulīgi un skumji, klausoties sava paša un bēra soļos

Te piepeši vezums sāka griezties sāņus un šļūkt no ceļa nost. Krauklis tvērās aiz virvēm, bet nejaudāja vairs vezumu noturēt: tas slīdēja un rāva arī Kraukli līdz, kamēr, labi lejāk ticis, atsitās un apgāzās.

Bēris turējās, turējās uz kājām, bet tad pakrita uz sāniem pār ilksi…

Bija maza nokalnīte, pie kuras vezumi, sāņus slīdēdami, bija ierāvuši slīpumu. Varbūt stiprs zirgs varētu noturēties uz kājām, lai arī vezums noskrējis no ceļa, bet Kraukļa bērim tas nebija iespējams …

Krauklis atgāza vezumu un pūlējās dabūt bēri uz kājām, bet zirgs no jauna zvēlās atpakaļ uz sāniem un sāka krākāt. Krauklis to atjūdza; bet arī tad vēl bēris necēlās augšā.

«Nu — vai tu vēl gulēsi? Paskaties! Nogāzies kā rullis!» Aiz pavadas saņēmis, Krauklis vilka zirga galvu uz augšu. Bēris gribēja piecelties, paspirinājās, padauzījās ar pakaļkājām pret sliecēm, bet slīga atpakaļ un nodžirkstināja tikai zobus.

Baiļu sajūtas apņēma Kraukļa sirdi, un uznāca dusmas par bēri.

«Nu pagaidi, pagaidi — guli vien —!»

Un Krauklis paķēra pātagu. Viņš sāka sist gulošo zirgu. Viņam likās, ka vajag tikai bēri tā piepeši sabaidīt: tas trūksies augšā — un viss būs labi…

«Nu! nu! nu! Vai tu vēl gulēsi! Ak tu pagāns! …»

Šņāks! šņāks! šņāks! šņāks! pātagas cirtieni atbalsojās biezajā mežā, kas drūzmējās ap mazo laukumiņu … Bet bēris tikai kurmuļojās …

Trakas dusmas sagrāba Kraukli. Atri viņš saķēra pātagas kātu aiz tievā gala un sāka ar resgali sist bērim, kur tik gadījās: pa sāniem, pa pleciem, pa kaulaino muguru …

Bet piepeši viņš aprima. Līdz šim bēris pūlējās celt galvu uz augšu, bet nu nolaida to pavisam sniegā un smagi, vaidoši nopūtās. Krauklis stāvēja nekustēdamies, tad nometa pātagu un pats sajumdījās.

«Vai dieviņ!» viņš paklusu iestenējās un nometās pie bēra zemē. Dobji, trīcoši lauzās elpa no zirga krūtīm. Beidzot tā aprima.

«Vai dieviņ!» Krauklis atkārtoja. «Beigts! … Viņš mirst… Un es — vēl situ!…» Bēra galvu rokām apņēmis, viņš lūkoja celt to uz augšu. «Vai tev jāmirst, manu zirdziņ, vai tev jāmirst? . ..»

Krauklim pleci raustījās … Viņš palaida vaļā bēra galvu. Ļengani tā nokrita uz sniega. Zirga acis bez dzīvības un tumši raudzījās uz nosarmojušo mežu ceļa malā …

Ko nu darīt?

Krauklis piegāja pie vezuma, atspiedās pret to un sāka domāt: «Kā tikt no šejienes projām? Bumburkrogs bija jau verstis piecas aiz muguras. Un nezin vai tur arī ir tagad kādi ceļavīri? … Tur gan aiz sila ir atkal krogs, varbūt tur gadītos palīgi? Bet kur tad iesi? Vezums!… Kad pa to laiku vezumu kāds iztukšo! Kas to cietīs? … Nē, jā

gaida tepat, kamēr kāds labs cilvēks brauks un palīdzēs šinī nelaimē. Līdz tuvākajam krogam vezums jāaizdabū, lai tad dara Gribovskis ko gribēdams.»

«Ak tu, velna Gribovskis!» Krauklis norūca, it kā tikai Gribovskis būtu pie visas nelaimes vainīgs … Nopūzdamies viņš salocīja grožu, paņēma sāņus nomesto loku un uzlika uz vezuma. Klusums … nav dzirdams ne mazākais troksnītis, kas liecinātu, ka kāds tuvotos …

Viņš gaidīja ilgi. ..

Klau, vai tur no Bumburkroga puses kāds nebrauc? Tīri tā likās … Krauklis uzmanīgi klausījās. Jā, tur brauc gan!… Tūlīt viņš sajuta kā atvieglinājumu. Tak nebūs te vienam jāpavada nakts meža vidū … Troksnis kļuva lielāks. Ir braucējs. Paldies dievam!

Braucējs, galvu uz priekšu paliecis, skatījās uz vezumu un uz zirgu ceļa malā. Krauklis sveicināja. Braucējs pieturēja. Viņa zirgs bailīgi nokrācās, greizi uz kritušo skatīdamies.

«Kas jums noticis? Vezums apgāzies?»

«Nelaime, kungs. Zirgs pagalam! Kā krita, tā pagalam … Nu esmu beidzamā postā!»

«Slikti.»

Krauklis tā nedroši sāka lūgt, lai tam palīdzētu tikt ar vezumu līdz krogam.

«Ak mīļais cilvēk, labprāt jau to darītu, ja būtu citā reizē, bet nu nevaru. Jātiek pilsētā ar pirmo vilcienu … steidzamas darīšanas. Nekādi nevaru kavēties … bet it nekādi…» Tad viņš vēl iedrošināja, ka braucēji jau nu gan gadīšoties ij citi, neesot ko bēdāt. Tad tas aizbrauca. — Jā, kam

tad nu arī šim vīram zirgs nobeidzas taisni tādā reizē, kad jāsteidzas? …

Krauklis nopūtās. Klusums .. . Salst… Viņam sāka mesties auksti. Viņš pamīņājās no vienas kājas uz otras. Diezin cik varētu būt tagad pulkstenis? Laikam gan būs drīz pusnakts. Nu — tagad nav ko cerēt, ka kāds brauks, labi, ja uz rīta pusi. — Viņš uzkāpa u^ vezuma, atspiedās pret siena maisu un apsedzās ar bēra lupatu deķi. Viņš jutās ļoti noguris. Pussnaudā viņš domāja par savu nelaimi, un viņam bija rūgti un grūti…

Pēc kāda laika viņš piepeši uztrūkās sēdus. Vai tur neskanēja zvani? Jā, patiesi, ieskanas atkal. .. Varbūt nāks kāda palīdzība! Bet tūlīt viņš arī atģidās, ka velti uztraucies: tur brauca gan kāds, bet pa citu ceļu; sila galā abi ceļi savienojās. Un, ja arī skrietu un tiktu reizē ar braucēju sila galā, vai tad jau var zināt, ka tas nāks un palīdzēs? … Tāpat teiks, ka nava vaļas …

Zvaniņš skanēja aizvien klusāk, līdz beidzot pavisam apklusa.

Krauklis atgulās atkal. Viņa galva atspiedās pret kaut ko cietu. Ak, tā jau pudele, ko viņš šorīt tur bija noglabājis. Šodien Bumburkrogā viņš tās nemaz nebija aizticis. Ka tagad iedzertu uz tām bēdām? Un saltums jau arī drebina … Viņš uzmeklēja pudeli un ievilka labu malku. Likās, ka siltums sāktu lodāt pa dzīslām, patīkami kairinādams un durstīdams. Bez tam Krauklis kā minēt uzminēja, ka viņam gribas ēst. Kur tas laiks no brokastīm mājās! Pusdienā viņam, par bēri raizējoties, nenāca ēdiens ne prātā. Bet kas nu te ēdīs laukā — pirksti Jau salst… Iztiks … Bet toties

var iedzert — gan ēšanas kāre pāries… Un Krauklis izdzēra visu, kas bija pudelītē.

Kā migla viņu apņēma. Viņš pārvilka segas malu pār galvu. Domas nāca un zuda …

Ak dievs, šitādas nelaimes! Kas to nu varēja domāt!.. . Bet Gribovskis ar vainīgs: piemānīja ar svaru un uzspieda bez tam vēl lieku daļu … Pagāns! . ..

Tad atkal nejauši viņam nāca atmiņā Bumburkroga bufetes izskats. Viņš atkal it kā redz savā priekšā krodzinieku, kurš lēni velk dūmu un apdomīgi nobrauka garo bārdu. Bet pār viņu pie sienas ir bildes: «tabakas mamzeles» ar atņirgtiem zobiem un pusplikām krūtīm …

Ak, tādas nelaimes!.. Sitieni.. . Bēris neceļas augšā … Sitieni… Priedes atskan … Ū, cik nelabi atminoties!…

Bet diezin ko nu tie mājās teiks? Raudās Ede — varbūt bārsies . . . Bet Jencim matiņi ir gan par gariem izauguši… Sievai šorīt bija taisnība … Bet ko viņa tur teica? Jā: sāls, pastalas, kartūns meitiņas svārciņiem . .. Nu nekā.. . Dievs vien zin, kā nu varēs tikt pie jauna zirga? Ak, tādas nelaimes!…

Krauklim piepeši gribējās paskatīties uz bēri. Viņš pacēlās sēdus. Mēness pašlaik laidās aiz priežu galotnēm, viņa gaisma bija tapusi nespodrāka, bālāka. Koku garās ēnas sniedzās jau līdz pat vezumam. Uz zirga sāniem un muguras vizēja balta sarma … Mēms klusums…

Krauklis atgulās atkal; viņam palika zirga ļoti žēl. Nāca atmiņā arī citas reizes, kad bērim bija gājis ļoti grūti. Smagi vezumi, sitieni, sitieni…

«Vainīgs jau esmu! Vai tad es liedzos? Es jau nesaku, ka neesmu vainīgs …» Krauklis murmināja. Viņš juta pats, ka ir stipri sareibis. «Gribovskim, sātanam, stiprs šņabis!.. .»

Segas malu pār galvu pārvilcis, viņš aizmiga.

Mēness nogāja; tikai zvaigznes trīsoši vizēja pie bālajām debesīm. Silā tapa krēsla. Cēlās lēns vējiņš un kustināja priežu galotnes; bira sarma … Bija jau rīts.

Krauklis pamodās un drebēja no aukstuma. No Bumburkroga puses nāca troksnis: tur brauca; bija dzirdamas balŠis …

IV

Vēlu vakarā Krauklis nedrošiem soļiem, pats ar sevi runādams, tuvojās mājām. Viņš bija iereibis^

«Tu nu, siev, labāk tā nerunā …» viņš murmināja. «Nelaime jau nāk te tam, te atkal citam… Iet jau mums slikti, sieviņ … ko lai dara? . ..»

Izbaiļu pilnām acīm sieva uz viņu skatījās, kad tas, istabā iegājis, iededzināja skalu.

«Nu jau tev laikam … laikam …» viņai metās kaklā.

Sievai līdzās uz gultas malas nosēdies, viņš tai stāstīja par savu nelaimi.

Beigās tak gadījušies žēlīgi cilvēki, kuri aizveduši vezumu līdz krogam. Par pārējo svaru Krauklis ar nodomu neieminējās …

Drīz viņš izsālies un izvārdzies gulēja cietā miegā Jencim līdzās, bet Ede ilgi vēl nakts tumsībā palika nomodā.

APSĪŠU JĒKABS PIE PAGASTA TIESAS

Tilts, mīlīgs rīts ausa augusta sākumā.

Kā pelēkā autā bieza migla bija ieti- nusi mežus un druvas. Saule vēl nebija lēkusi, jo gaismiņa tikko sāka svīst. Dīvainie miglas tēli, daždažādi izķēmojušies, vēl nemaz necilājās, it kā šie būtu sapņotāji, kam uz rīta pusi uznācis pats gardākais un cietākais miegs. Tomēr ilgs dusas brīdis viņiem vairs nebija vēlēts. Putni mežā iečirkstējās, grieze sen jau kamēr briedēja rudzu druvu, — kā likās, tie gulētājiem sauca, ka laiks celties. Arī austrumā blāzma metās aizvien sarkanāka, aizvien kvēlaināka, kamēr pati saule izkāpa no savas zelta laiviņas, atstādama to līgojot. Viņas spožās rokas aizskāra sapņotājus-miegapūžņus. Tie tagad uztrūkās. Un, redzēdami, ka tiešām aizgulējušies, viņi sleigdu steigdamies cēlās kājās un kūleņu kūleņiem, cits citu stumdami un grūzdami, laidās kā nokaunējušies projām.

Drīz druvās radās dzīvība. Zemkopji šorīt ag rāk nekā citiem rītiem devās pie darba. Kādēļ tā? Ar rudzu pļāvu tie bija aizkavējušies. Lietains jūlija mēneŠis tos bezgala daudz bija vārdzinājis pie siena saņemšanas. Bet tagad, lietum mitoties, visi darbi sagrūdās vienā reizē. Dažam vēl bija jānokopj siens, — bez tam linīši kalta tīrumā, rudzīši bira laukā, aiz darbiem bija tīri vai jānositas. Cik dārgs nebija darba cilvēks tādā laikā! Tādēļ ikkatrs, kas tik vien spēja rokas kustināt, steidzās druvā vai nu pie liniem, vai pie rudziem. Tomēr pēc brokastlaika daži no tiem pašiem strādniekiem, kas tik nadzīgi bija pūlējušies, steidzās atkal uz māju atpakaļ un nenāca vairs pie darba. Kādēļ tā? Dzirdēsim …

Pa ceļu, kas veda uz Vārnēnu pagasta namu, gāja divi veci cilvēki, vīrietis un sieviete. No gausās un nevarīgās gaitas, kā arī no abiem salīkušajiem stāviem, varēja noskārst, ka tie bija mūža ceļa pēdējā pusē. Abiem nevarēja daudz iztrūkt no sešdesmitiem. Tomēr dziļās grumbas viņu ģīmjos un iesirmojušie mati izrādīja tos gandrīz par vēl vecākiem. Bija noredzams, ka šie rūpju un sēru pilnie vaigi nebija vis sildījušies dzīves ceļa saulītē, bet gan izcietušies diezgan vētru un negaisa.

—     Man bail, Jēkab, — sieviete uzsāka valodu, — ka nenokavējamies. Iesim vēl žiglāk! — Viņa, tā skubinādama, pameta savas rūpju pilnās acis uz vīrieti.

—     Gan nonāksim laikā, Mad, nebīsties nekā. Tiesas vīri paši jau nav vis no ātrajiem. Mēs droši varējām nākt vēl tik no pusdienas, jo kas tad mūs, tukšiniekus, pirmos ņems iztiesāšanā? Tie vien jau ir pirmie, kas tiesas vīriem atveldzina mēles.

—             Tā jau dzird, — sieviņa skumji atteica.

—      Bet kur tad nu mēs ņemsim ko dzirdīt tiesas vīrus, mēs, nabadziņi? Mums jau jāpalaižas uz to pašu debestēvu, kā viņš spriež, tā jāpaliek ar mieru.

—     Un, ja man arī būtu pie rokas, tad tiešām labāk to kapeiku nosviestu zemē nekā tiem žūpām savu sūri grūti pelnīto naudiņu ielietu rīklē, — Jēkabs dusmīgi atrunāja.

—     Es gan, Jēkab, nekā laba neparedzu, visu nakti mocījos ar nelabiem sapņiem. Bijām tā kā pie tiesas. Priekšsēdētājs Blāķis pienāca man klāt un bēra man sudraba rubļus saujā, teikdams: tas tev par dēla audzinājumu. Bet tu pieskrēji klāt, izsiti to naudu man no rokām un uzkliedzi Blāķim: nes tu ellē savu naudu, — no tās pirksti deg! Tad iesāki ar Blāķi tā kā kauties. Blāķis sakliedza cilvēku, tie sāka tevi trenkt un dzīt, es arī devos bēgt — un Blāķis ar visu pulku mums no pakaļas. Tu gan vēl varēji skriet, bet man kājas bija kā svina pielietas — es nevarēju ne solīša kustē

ties, — kamēr aiz bailēm pamodos. Vai Jēkab, sirds man nekā laba neparedz: cik viņa grūta, cik grūta! Sudraba naudu jau saka esam uz asarām. Tev gan labāk nevajadzēja Pēterīša vest pie tiesas, lai ciestu pati kā ciezdama, gan varbūt dieviņš palīdzētu …

—      Nevajadzēja sūdzēt!.. . Tā? Lai tad mierīgi noskatos, ka tu vecumā mirsti badu un tavs Pēterītis (šo vārdu Jēkabs izrunāja ar sevišķu nepatikšanu) lai blandās apkārt un žūpo!

—      Savu mūžu ne ar vienu neesmu bijusi tiesā, un nu man jāiet ar pašas vienīgo bērnu. Vai dieviņ, kas viss vēl man jāredz!…

—      Jāredz, Mad, vai nav jāredz, bet tādas nebēdības arī nevaru laist garām, lai tad tur kas iznāk vai neiznāk. Par ko tad es esmu tavs māsasvīrs un aizstāvis? Nesacītu jau nekā, ja tu varētu vēl vilkties pati ar sevi vai ja arī es tev spētu ko atlicināt. Bet, kā zini, esmu arī tik nespēcīgs un vājīgs, ka man pašam nākas diezgan grūti aizsargāties no nabagu mājas sliekšņa.

—      Dievs sarg, Jēkab, ka man no taviem sviedriem jāēd! Un man pašai dēls!

—      Un tev pašai dēls, kas varētu maizi dot, — Jēkabs tai runāja starpā. — Pagasts tev arī tādēļ nepalīdzēs, tad nu jārunā ar tiesu, lai to viņam atstāto tēva mantas daļu izdotu tev tavai vecuma iztikai. Kā tavs un viņa aizbildnis to drīkstu prasīt, un tiesai tas būs jāklausa.

—      Lai dieviņš dotu! — Made nopūtās. — Bet vai to varēju domāt, ka tēva grūtie sviedri dēlam būs jāatrauj?

—     Dēlam? E, kur dēls! Kā kad dēls to būtu

pelnījis! Labāk tad lai dēla pavisam nav. Cik reižu mēs ar nomirēju Ilzi, tavu māsu, nenopūtāmies, ka mums bērnu nav! Bet, redzēdami, cik daudz posta un sirdsēstu vecākiem nāk no bērniem, apmierinājāmies atkal.

—     Tā nesaki, Jēkab, tā nesaki! Vai nu visi izaug tādi? Mans nomirējs vecākais dēls Andrejs, tas bija godīgs puisis.

—     Un tā tu vis tā nelutināji kā Pēterīti, — Jēkabs tai pārmeta.

Made apklusa. Arī Jēkabs iegrima domās. Tad drusku žiglākā gaitā steidzās uz priekšu, līdz nokļuva pie Vārnēnu Lejaskroga, no kura kādu ceturksni verstes kalniņā atradās Vārnēnu pagasta nams. Tikpat klusi kā pienākuši, viņi arī iegāja krogā.

Ļaužu vēl nekādu nebija krogā. No tiesājamiem mūsu vecīši bija pirmie. Bīdamies, lai nenokavētos, viņi bija steigušies, ka noteiktā laikā, ap pulksten desmitiem priekš pusdienas, varētu stāties pie tiesas. Kā atpūzdamies abi nosēdās lielās, krogojamās istabas sienmalī, kas bija iepretim stoikai, un te klusām pārmainīja kādus vārdus savā starpā. Jēkabs izvilka savu pīpīti un aizpīpoja to pats ar savām spičkām, jo ķerties pie krodzinieka cibiņas viņam bija kauns, lai gan bija ieradums, ka kroga ļaudis aizpīpēja savas pīpes ar krodzinieka spičkām. šo labsirdību krodzinieks rādīja kā mazu atlīdzinājumu par krogā taisīto tēriņu. Tabakas birzumus un smalkumus uzņēmis uz delnas, viņš tos piedāvāja Madei, lai iešņaucot, bet šī viņa piesolījumu atraidīja. Karstā laika un noguruma dēļ

Jēkabs izpirka pie stoikas1 pusstopu alus, ko abi pa malciņam izdzēra.

Pamazām krogs sāka pildīties ar cilvēkiem, kas visi bija uz tiesu paziņoti, — jo vai tad citādi kāds tik lielā darba laikā kavētu dienu? Ienācēji visi griezās uz stoikas pusi, tā ka mūsu vecīši sienmali palika gluži neievēroti, un kas gan krogā arī t» ievēro, kas negriežas pie stoikas, bet paliek sēžot kaktā vai sienmali? Krodziniekam radās diezgan darba ar alus un brandvīna izdošanu. Tiesinieku sarunas griezās no šīs dienas karstā laika uz tiesas lietām. Pazīstami sāka savā starpā cits citam apvaicāties: kālab tu nāci? un kālab tu? Vai cits tevi sūdz, vai tu sūdzi citu? Un nu nāca atbildes.

Tur saimniekam bija sūdzības pret kalpu, kalpam pret saimnieku, — tur saimniekam ar saimnieku, kalpam ar kalpu. Miera tie nebija varējuši vai gribējuši atrast bez tiesas palīdzības.

Te kāds saimnieks kalpu bija aizdzinis no darba, ka tas bija nosmādējis viņa ēdienu, zirgus un darba rīkus, dēvēdams saimnieku pašu par «badakāsi» un zirgus par «kaulu kambariem». Kalps solījās meklēt taisnības, jo vai tad īsti viņam vienam esot tāda vara — darīt ar darba vīru, kā pašam patīkot, un teicās nepalikšot mierā, lai tad šim esot jāejot vai līdz pašai «sinatei»2 .

Te atkal kādām vaļinieku mātēm pašā Jāņu vakarā bija izcēlušies kara laiki, tādēļ ka katra gribējusi pirmā tikt pie cepšanas, kad saimniece savus

* Stoiķa — kroga lete.

2 Slnate senāts, augstākā tiesu instance.

kukuļus bijusi izcepusi. Ieroči tikuši cilāti, kādi gadījušies pie rokas: krāsns slaukāmā slota un maizes lize; vēlāk, kad kautiņš palicis sīvāks, šie tikuši atmesti un kautiņš pārgājis kulaku lietošanā un matu plūkšanā. Kāds no vīriem pieskrējis klāt un palīdzējis savai sievai kautiņu pārvērst uzvarā. Pārspētā puse bija apņēmusies žēloties pie tiesas par to, ka bija saņēmusi vairāk, nekā cerējusi izdot. Jo vai tad tādu burlaku pavisam vairs nevarēšot savaldīt? Tad jau tādi varot otru nosist — un par to lai nekā nesakot! Bet nepalikšot vis gan tik ilgam mierā, kamēr tādus razbainiekus aizdzīšot uz «pasiliju»1 .

Kādiem pāra tēviem bija radusies domu starpība naudas lietā. Pēterdienā (abi Pēteri būdami) bija kā brāļi abi tepat krogā dzēruši, kamēr beigās tik vienam bijusi nauda, ko samaksāt. Otrs Pēteris lūdzis turīgāko vārda brāli, lai samaksājot šā pusrubli ar, — kad jau no savalnēm nauda ienākšot, tad atdošot. Bet vēlāk pēc pārciestām paģirām vairs nekā neatminējies. Pirmais, zināms, sūdzēja par blēdību un pievilšanu. Jo tad tu pelnīsi sūri grūti, un otrs nāks un apdzers tavus sviedrus! Vai tad taisnības vairs pavisam nav pasaulē? Lai pēdējais krekls, lai pēdējais pāris pastalu noplīst, bet taisnības vajag dabūt rokā, tāda blēža vajag pārmācīt, — un lai tur jāiet vai līdz pašam «kriminālām»!

Kāds cits bija no sava tuvākā nosaukts par «garpirksti» un uzsāka prāvu goda laupīšanas dēļ, solīdamies tādam vārdu atvasinājumam «meklēt

1 Pasilija — trimda.

pakaļ», lai tur kad «nezin cik» esot jāmaksā «apikatam».

Citam bija šis, citam tas. Un kas gan lai saskaita visas tās lietas un sūdzības, kas no tiesas prasīja atmaksas un algas? Kas bēdas par liniem, kas kalta tīrumā, kas bēdas par rudziem, kas bira laukā?! Kas bēdas par kavētām, velti tērētām dienām?! Vai tad dievam trūkst laika vai saimniekam dienu? Kas bēdas par tīši postīto mieru un saderību?! Kad jau taisnības jāmeklē, tad jāatstāj visas lietas un jādzenas viņai vien pakaļ.

Cilvēkam dzīvē var uzbrukt dažādas ķibeles, dažādas ķezas, bet tomēr lielākas nav nevienas par to, kā kad taisnība pazūd vai izkrīt. Gan jau nu pats pazaudētājs kā rūpīgs taisnības mīļotājs tūliņ ķeras pie meklēšanas, pie atdabūšanas, pie atkarošanas, ja pretinieks to varbūt ar varu piesavinājies; bet ne tik viegli viņu dabūt rokā! No pagasta tiesas kā no pirmās instances sācis meklēt, tu vai nu kājām skriedams, elsdams, vai arī braukšus pilnos lēkšos steidzies visā ātrumā pie draudzes tiesas paraudzīt, vai taisnība varbūt te nav sadzenama. Ja tad par laimi še uzej kad arī tik vien pēdas, tad pa šīm pašām pēdām tu viņu dzen līdz apriņķa tiesai, līdz apriņķa pilsētai; ja še nedabū dzirdēt sprieduma, kā sirds kāro, tad dodies uz guberņas pilsētu, kurā pa lielākai daļai taisnībai ieradums apslēpties. Kad nu pašam visas tekas pilsētā nav pazīstamas, tad ņem meklētājus — advokatus palīgā, lai šie par labām timpām tev palīdz taisnību notvert. Ja tad nu biji tik laimīgs viņu dabūt rokā, tad atkal jauna ķibele: tik tālu ceļu nostaigājot, taisnība tā pārgrozījusies, ka

tās gandrīz vairs ne pazīt nepazīst. Cik skaista ut spoža tā bija priekš pazušanas! Un tagad? Bēda redzēt! Cik nejauka, apgraizīta, apcirpta, sašķobīta, novazāta, nosmuļļāta! Vai tā vairs tā pati taisnība, kuras dēļ tik garu ceļu mēroji? Tīri vai jānospļaujas! Būtu to paredzējis, nebūtu tik garu ceļu nemaz mērojis.

Tik cītīgi taisnības meklētāji, kā nupat minēts, bija vārnēnieši. Siem bija vai no paša ļaunā uzsūtīts posts, ka taisnība tiem nedevās un nedevās rokā, lai tu kad viņas dēļ vai kājām papēžus noskrēji. Vārnēniešus ķircinādama, spīdzinādama un zobodama, tā, dažam gluži nemanot, apslēpās krogā starp pudelēm kā vecos laikos ķēniņš Zauls «starp traukiem» vai arī starp krodzinieka cigāru un papirosu kastītēm… Jā, tik neizdibināmi ir taisnības ceļi, ka tā atstāj savas spīdošās godības namu un, savu taisno stāvu saliekdama un it līku kupri uzmezdama, ielien klusu klusiņām pa zemajām, šaurajām kroga durtiņām pie nabaga mirstīgajiem, kā debess dāvana iekrizdama klēpī tam, kas pratis uzminēt un atrast viņas paslēpto vietu.

Dažs labs taisnības cienītājs Vārnēnos taisnības nemaz nemeklēja tiesas namā, bet iesāka šo darbu krogā, un sekmes viņam bija labākas nekā tam, kas nomaldījies neceļā, meklēdams taisnības tur, kur tā nemaz nav atrodama… Cik prātīga lieta mūsu Latvijā, ka pa lielskai daļai krogi un tiesas nami tik tuvu stāv kopā. Vienā vai otrā namā droši taisnība atrodama. Bez tam magaričas un miera derības krogā vislētāk panākamas; cik bieži neatgadās, ka prāvinieki salīgst mieru pie

saderību nesējas glāzītes, cik tiesas ceļu caur to nenobeidzas jau pašā sākumā!…

Varēja būt jau ap pusdienu. Arā saule tveicēt tveicēja. Bija paredzams, ka tik spiedīgs gaiss nesīs ap launaglaiku pērkonu. Krogs bija pilns cilvēku kā svētdienā. Tiesas vīru vēl nebija. Tie, kā likās, domāja, ka bez viņiem jau neviens tiesas neiesāks, tādēļ viņiem laika diezgan nākt vēlāk. Krogā burzma un troksnis augtin auga. Ienācējs šķitās iegājis tirgū. Zilie, smirdošie tabakas dūmi griezās no griestiem līdz pašai zemei. Tie, kā likās, meklēja ceļa, kur viņi kā vienīgie kulturas nesēji varētu no šī ienaidīgā pūļa izsprukt ārā, izlietodami katru acumirkli izmukšanai, kad tik vien kroga durvis pavērās vaļā, jo logus attaisīt nebija kroga papas ieradums.

Grūti jau bija mierā sēdētājam panest tādu gaisu, tādu dvakumu, ne tad nu vēl tam, kam viennotaļ jākustas kā krodziniekam. Rokas tam bija pilnas darba. Brīžam tas cēla pudeli no kurvja, brīžam lēja iz šņabja trauka glāzē, brīžam noliecās pie mucas, ielaizdams alu stopā; te vienam sniegdams papirosus, otram cigārus, trešam «firteļus»', ceturtam vegus, piektam zutiņus utt. Kas lai visu to saskaita, pēc kā katra sirds krogā kāro? Tādēļ katrs ticēs, kad teikšu, ka resnajam krodziniekam sviedri lija vienā līšanā no pieres, no vaigiem, fie pilēja pat no matiem. Un, lai gan vīrs svārkus jau bija novilcis, tomēr drīz tam bija jāsper solis tālāk un jānolaiž arī veste (krekls bija kā no mārka vilkts), jānovelk zeķes un jāuzmauc kailās

1 Flrtelis — ceturtdaļlitrs.

kājās tupeles. Bet visu šo grūtumu, šo darbu pūliņu viņš panesa pacietīgā, varētu teikt, priecīgā garā, kā zinādams, ka katram darbam sava alga un, jo lielāks bija grūtums, jo lielāka alga. Šī priecīgā, drošā apziņa darīja viņu jo centīgāku, jo rosīgāku sava uzdevuma izpildīšanā. Viņš grozījās kā tītavas gan uz vienu, gan uz otru pusi, dažam teikdams glaimu vārdus, dažam uzbārdamies, dažam pamezdams tik acis, vai nu laipnas, vai nelaipnas, kā nu kuru brīdi laiks un vajadzība atļāva; citam uzbrēkdams — samaksā vecu, tad dabūsi uz jauna! — citam biedinādams, ka sūdzēšot pie tiesas, ja parāda nesamaksāšot, citam atkal solīdamies stāstīt sievai mājā, cik liels vīram krogā tēriņš, ja tik vien tūliņ negādāšot naudas. Krodzinieks lietāja visus līdzekļus, kas vien tam bija pie rokas. Un tiešām tiesa, neviens vārds netika vējā runāts, katrs darīja uz klausītāju savu iespaidu un panāca savu nolūku, jo krodzinieks it smalki pazina savus ļautiņus, ar ko tam bija darīšanas. Ar vārdu: viņš parādījās kā pilnīgs kungs savā namā, kuram dzērāji tik padevīgi kalpi vai arī nopirkti vergi.

Lielajā rūkšanā un troksnī pamazām radās klusums: viena balss pēc otras apklusa un tā cita pēc citas, līdz beidzamā runātāja vārdus gandrīz jau skaidri varēja izšķirt. Tā iet dažkārt pavakarā, vējam rimstoties, kad viena galotnīte pēc otras apstājas kustēties, līdz visas paliek klusu, ka pēdīgi vairs ne zariņš nelokās. Krogā bija tāpat. Ikkatrs sāka acis mest apkārt, gribēdams izzināt šīs piepešās apklušanas cēloni. Visu acis griezās pret durvju pusi. Soļus četrus no sliekšņa bija redzams

vīrs savā galtā uz stoiķu, kura bija viņam drošais un negrozāmais ceļa nolūks; šis bija pazems no auguma, tuklu, uzpampušu seju, lāsainu bārdu un resnu vēderu, kurā kājas kā īsi stabiņi likās būt ieskrūvētas. Viņš gāja gausi, patusnodams, protams, sava tukluma dēļ. No tuvējā kakta dzirdēja paklusām sakot: — Lūk, veļas kā muca, kamēr piesūksies, pienāks gandrīz jau tepat vakars. Šis vīrs bija Vārnēnu pagasta tiesas priekšsēdētājs Blāķis. No apkārtējiem saņemdams sveicinājumus, viņš lēnā, bet negrozāmā virzienā tuvojās stoikas treliņiem.

Viņam iepakaļ nāca pajauns cilvēks pirktiem svārkiem un viksētiem zābakiem, spieķi un dzelteniem glazē cimdiem rokā, melnu, mazu ūsiņu un spalvu kušķīti pie apakšlūpas. Sī ūsiņa īsti tā izskatījās, kā kad kāds ar tintē apmērcētiem trim pirkstiem tam būtu saņēmis aiz lūpām, pie tam īksti spiezdams pret apakšējo un tos divus pirkstus pret augšējo lūpu. Viss cits ģīmja izplatījums bija tik rūpīgi noskūts un nogludināts, ka tur nebija redzama neviena lieka spalviņa. No pārlieku lielās rūpības un glītības šā jaunā kunga apģērbā un izturā varēja it nemaldīgi spriest, ka šis mākslas ražojums bija pagasta skrīveris. Ja viņam uzticētās pagasta grāmatās arī valdīja tāda pati rūpība un kārtība, tad tur nevajadzētu atrasties nevienai nelikumīgai rakstu zīmītei. Arī šī jaunā kunga ceļa mērķis bija stoikas treliņi. Viņa vārds bija (tāda kunga nedrīkst atstāt priekšā nestādīta) Dāvids Klucē. Lasītājs man ticēs, kad saku, ka še rakstu Klucē kunga vārdu

gluži tāpat, kā viņš pats mēdza rakstīt, proti: Klutcē.

Vienkārši (autiņi, kuru mēlei «Klutcē» bija par grūtu, pārvērta valsts inteliģences reprezentanta vārdu par Kluci, dēvēdami skrīvera kungu vai nu par Kluču Dāvi, vai par Klucīti, vai arī par Dāvēnu vien. Zināms, ka, pašam dzirdot, viņa tā nedrīkstēja saukt, tad bija jālietā «jaunkunga» vārds, kas Klucē kungam ar vislabāk patika.

Pēc šiem brītiņu vēlāk nāca pirmais piesēdētājs Stabule. Visi trīs vīri — Blāķis, Klucē un Stabule nosēdās cienīgā svarībā savos krēslos aiz stoikas, It kā še būtu jānotur kāda priekšsēde.

Rūkšana un troksnis tieslnleku starpā sacēlās no jauna, jo pirmītējā apklušana bija notikusi nevis aiz cienības vai bailības, bet aiz ziņkārības, kad jel reiz nāks gaidītie tiesas tēvi. Tomēr tagad visu sapulcējušos vidū bija nomanāma spiešanās uz stoiķu, lai ikviens būtu taisnības dievietes priesteriem tuvumā, lai dzirdētu viņu mutes balsi un lai varētu arī paši nākt ar tiem sarunā.

Aiz stoikas, kā laikam priekšsēdētājam pienākas, Blāķis savu amata biedru starpā pirmais uzņēma valodu:

—      Tad ta karstums! Cepina, lūk, tevi kā reņģi! — Un norausa sviedrus no pieres ar piedurkni.

—      Nu, pirtī, brāl, arī nav lielāks, — Stabule atteica.

—      Sēdēšanas gan laikam nevarēsim iesākt, kamēr karstums pāriet, — Blāķis teica.

—      Ko nu par to domāt! — kāds prāvinieks, stoikai tuvāk nākdams, iesmējās. — Vēsuma dēļ

tas gudrākais iecirst kādu šņabi vai iesviest dūkās pudeli bairīša.

—      Klunk, klunk, klunkl — Bāķis iesmējās. (Jāpiemin, ka Blāķa smiešanās skanēja tā, kā kad no pudeles ar tievu kaklu steigšus lietu glāzē.)

—     Krodziniek, gādā, ka mēs nenotvīkstam! — tas pats prāvinieks (Kasīklis vārdā) uzsauca. 5im pašam Kasīklim bija ik baltas tiesas dienas darīšanas vai nu krogā, vai tiesas namā. Blāķim un Klucē kungam viņš bija tuvu tuvais pazīstamais, jā, pat draugs, un jādomā, ka laikam gan tādēļ viņa prāvas pie pagasta tiesas arvien ņēma labu galu.

Kamēr krodzinieks sagādāja šņabja glāzes un alus pudeles, tamēr Klucē, līdz šim arvien vēl ciezdams klusu, atsvabinājās no saviem cimdiem, pie kam spīdošs zēgeļgredzens parādījās labās rokas otrā pirkstā, — nolika cepuri un noglauda savus jau tā kā tā glumi nosukātos matiņus, vērīgi aptaustīdams matu celiņu, vai tas varbūt, cepuri noņemot, nav kaut kā sašķobījies. Par šo Klucē kunga celiņu man gribas teikt kādus vārdus.

Gan saka, ka mērnieks protot nodzīt taisnu stigu, bet kas nu viņa stigas taisnums pret Klucē kunga matu celiņu! Ja līdzības dēļ Klucē kunga deguna galu pieņem par kupicas mieta galu (šīs līdzības dēļ lūdzam Klucē kungam neļaunoties) un no šīs kupicas mieta sākam vilkt matematiski taisnu līniju pāri pār degunu, tālāk starp abām uzacīm pa pieres vertikālo grumbiņu (Klucē kunga grūtā amata raižu un rūpju augļi), tad šī pati līnija iet kā šķīrējs meridiāns pāri

Klucē kunga gudrības miteklim — viņa smadzeņu kausam, — liecas tālāk pāri pār pakausi un nobeidzas tur, kur sākas skrodera taisītā svārku guva. Sī šuva tikpat taisnā līnijā pagarina minēto meridiānu pār Klucē kunga muguru un nobeidzas tur, kur arī Klucē kunga mugurai gals. Ar šo meridiānu viss Klucē kunga stāvs un sastāvs tika dalīts divās diplomātiskās dalās, proti, labā jeb bezsirds un kreisā jeb sirds pusē. Varēja redzēt, ka Klucē apģērbā valdīja savs likums un sava kārtība, un tā ir jo teicama lieta pie tāda vīra, kam pašam jārauga par kārtību un likumu pie citiem. Bez tam ar noņemto cepuri, ko tik viņš vienīgais darīja visā krogā, viņš pierādīja savu augsto civilizācijās pakāpi, savu pārākumu pār visiem citiem smalkāku ieražu ziņā — ar vārdu: viņš bija pagastā un krogā (bez dūmiem) vienīgais «kulturas nesējs».

Kasīkļa izprasīto šņabi krodzinieks patlaban lēja glāzēs, pienesdams vēl uzkožamiem šķīvi zutiņu.

—      Ja tiesas vīri un skrīvera kungs, — Kasīklis iesāka savu uzaicinājumu, — manas labās sirds negribētu apsmādēt, tad lūgtu ar mani kopā izdzert kādu mēriņu šņabja.

—      Klunk, klunk, klunk! Kas tur ko smādēt? — Blāķis ieklunšķējās. — Dod tik šurp!

—      Vai tad nu mūsu sirds meža zeme? — Stabule pūta.

—      Laba sirds pēc likumiem nav aizliegta, — Klucē kungs tagad pēc ilgas klusēšanas savu reizi atdarīja muti, pie'kam šos vārdus izrunāja tā, ka tik drusku vien viena lūpa pie otras piesitās.

Caur to viņa runāšana izklausījās kā svipsnāšana, proti, tā: svips, svips, svips, kā jau «smalki» cilvēki palaikam mēdz runāt.

Pēc tik saprotama un droša uzaicinājuma Kasīklis tad arī nekavējās katram no pieminētiem pagasta tiesas ierēdņiem pasniegt pielieto glāzi, skubinādams pēc iztukšošanas ķerties kādam zutiņam «aiz ausīm». Kad nu uz vienas kājas pat taisnība nevar stāvēt, tad raudzīja iemest arī uz otras, — tad atkal pa otru lāgu uz vienas un otras kājas, ar ko tad arī «šņabošanās» pagaidām beidzās. Nu sākās «alošanās», kurā Kasīklis ieveda pagasta tiesas ierēdņus. No šīs Kasīkļa rīkošanās varēja noskārst, ka tam kāda ķezaina prāva pie pagasta tiesas bija jāiegroza labās sliedēs. Amata vīri tagad caur baudīto šņabi un alu ieļuva možā sarunā, kurā jaucās Blāķa klunkšķēšana ar Klucē kunga svipsnāšanu.

—      Tiesa kas tiesa, bet tiesas vīriem brandvīns! — Kasīklis teica, no jauna pieliedams glāzes. — Neņemiet tik ļaunā, ka tā iedrošinājos ar tiesas vīriem jokot. Joki paliek joki. Lūdzu, dzeriet!

—      Vai tad nu tēvutēvu likumus pārcelsi? — Stabule iepūtās.

—      Neviens lai nedomā, ka taisnība vārnēniešiem mājo glāzē! — Klucē pamācīja.

—      Dievs pasarg, bet vēderā, tas ir, sirdī, — Blāķis pārlaboja.

—      Lūdzu, valdīšana, vēl vienu glāzi! — Kasīklis no jauna piedāvāja Blāķim alu.

Kasīkļa brango panākumu pamudināti, vēl daudz citi no tiesiniekiem spiedās amata vīriem

tuvumā, gribēdami braukt pa tām pašām sliedēm, pa kurām Kasīklis.

—       Lūdzu, valdīšana, no manas puses arī kādu mēriņu, kopā tāpat jādzīvo, kopā jāpazīstas. Cilvēki, sak, esam visi, un taisnības meklējam visi, — tā dzirdēja dažas balŠis aiz treliņiem stoikā. Ikviens manījās pirmais savu glāzīti ziedot vārnēniešu taisnības elkam Blāķim, tad Klucē kungam un Stabulēm. Un tiešām, šiem vīriem par godu jāliecina, ka viņi nebija labas sirds smādētāji. It kā iztvīkusi, izkaltusi zeme sadzer kārīgi lietus lāsītes, tā arī minētie vīri iesūca visu slapjumu, ko tiem pasniedza. Par to bija arī manāma dieva svētība pie pašiem baudītājiem — īpaši pie Blāķa. Lai gan vīrs nebija ilgāk kā tik otru lāgu tiesas amatā, tomēr miesas briešanas ziņā viņš varēja uzrādīt tik ievērojamus panākumus, ka dažs labs, atminēdamies viņa agrākā miesas stāva priekš amata laika, ieskatīja šo briešanu par nedabisku. Amatā nebijis, Blāķis bija tievs kā kārtsgabals, nesa Blāķa vārdu gandrīz jau tīri par palamu, tā ka citi viņa tievuma un kalsnējuma dēļ to dēvēja par «adatnieku», bet tagad viņš valkāja Blāķa vārdu ar pilnu tiesību. Ievērojams bija arī tas, ka Blāķis priekš amata laika šņapsta ne mutē neņēma, ja daudz, tad alu pielika pie lūpām. Bet tagad viņam tik slāpa vien.

Vajag būt stipram karakterim, kas nesašķeļas pie pagasta amata slepenām un redzamām aizām vai seklumiem.

No pienākušiem tleslniekiem alus, cigāri un papirosi skrīvera «jaunam kungam» un tiesnešiem tika sniegti bagātā mērā. Pie šīs mitruma izda

līšanas Blāķis bija par priekšnieku. Pieliešanu izdarīja krodzinieks. Blāķis atkal sauca, kam jādzer, vai arī, kad tas balsij bija par grūtu un tā bija jātaupa runāšanai pie tiesas, viņš rādīja ar pirkstu. Tādā rādīšanā, ko Blāķis izdarīja vienādi ar īksti, viņš bija aizsniedzis apbrīnojamu izveicību. Iepriekš nolicis labi vērā, kā visi dalībnieki sēdēja, it īpaši tie, kas aiz muguras, viņš ar savu nemaldīgo īksti rādīja taisni pār plecu ikkuram degunā, kam bija kārta klāt. Lielākais labums, kas Blāķim no tādas urķēšanas atlēca, bija tas, ka viņam savs reiz mierā nostādītais viducis nebija jāgroza. Ja pusriņķis ar labo roku bija izrādīts, tad sāka ar kreiso, jo Blāķis ievēroja darba dalīšanu.

Tā dzeršana, pīpēšana un runāšana gāja uz priekšu, lai gan pulkstenis jau rādīja četri pēc pusdienas, lai arī iesākums bija nolikts uz desmitiem priekš pusdienas. Gaidītāji jau palika nepacietīgi un mētāja šā tā vārdus, ka nu jau tēviem priekš slāpēm būtu diezgan, būtu laiks sākt domāt par «augšu», jo tiesas māja, kā zinām, stāvēja kalniņā. Tomēr šie bija pašā labākā vitošanā.

Patlaban treliņiem tuvojās jauns puisis, gadu divdesmit. Papiross tam kūpēja kā dūlis mutē. Cepure bija uz vienas auss. Biksēm viena stara pārlaista pār zābaku, otra zābakā. Rokas bija sabāztas bikšu kabatās. Stoikai pienācis klāt, tas lielīgā balsī uzsauca krodziniekam:

—     Duci alus un paku cigāru!

—      Vai nauda ar ir? — krodzinieks tam strupi atteica.

—     Nu, nebēdā par naudu, dod tik, ko tev prasa!

—     Bet es nedodu, kamēr papriekš samaksā!

Sarkanais desmitrubļu papīrs parādījās uz

galda. Visu acis griezās uz šo jaunekli. Arī Blāķis, kaut gan ar pūlēm, pavērsa savu sarkano seju pret alus prasītāju un pamirkšķināja tam ar acīm.

—     Ka tik vien neesi to naudu zadzis? — krodzinieks teica, negribēdams ņemt pretī.

Blāķis krodziniekam pamāja ar acīm. Šis paklausīja, un alus un cigāri tika pasniegti. Pats izpircējs piegāja it tuvu pie Blāķa un iečukstēja tam kādus vārdus ausī, uz ko Blāķis tikpat klusi atbildēja: — Esi tik mierīgs, — gan es par to gādāšu.

Alus tika cītīgi vien tukšots, pie kam Blāķa īkstis kā atspole šaudījās no viena uz otru. Arī šīs jaunās sērijas izlaidējs piedalījās pats visiem spēkiem pie nokopšanas.

Šī jaunekļa ienākšanu ievērojis, arī mūsu vecītis Jēkabs, kuru ar Madi aiz citiem iespaidiem gandrīz bijām vai piemirsuši, piegāja stoikai tuvāk noskatīties, ko laba jel šis tur darīs. Tik vien Made bija pavisam iegājusi kaktā un acis aizklājusi ar mutes autu.

—     Klunk, klunk, klunk! — Blāķis atkal uzsāka valodu. — Bet kur tad Rozīte? (Rozīte bija otrs piesēdētājs.)

—     Rozīte jau kamēr no pusdienas gaida tiesas mājā uz jūsu nākšanu, — Kasīklis atteica.

—     Palūk, šis būšot tas taisnais! — Stabule pūta starpā.

—     Pag, pag, putniņ, tu pret mums gribi lepoties! Gan tevi pamācīsim, — Blāķis lielījās.

—     Es gribētu zināt: uz kāda likuma paragrafa stutēdamies, Rozīte no mums atšķiras? — Klucē kungs svipstoja.

—     Un amatā vēl kādu mēnesi. Jāsaka, neiebraukts kā kumeļš, bet grib gudrāks būt par vecu darba zirgu, — Kasīklis piebilda.

—     Klunk, klunk, klunk! Ko bēdāt par viņu! Lej tik glāzē, — Blāķis skubināja.

—     Nu gan dzersim ceļa kāju! — Stabule pirmais pūta uz šķiršanos. — Paliek jau, lūk, visi nepacietīgi.

—      Svips, svips, svips! Mēs paši zinām savu laiku, un, kad sākam, mēs arvien sākam laikā, — filozofs Klucē atbildēja. — Tomēr, vērā ņemot vispārīgu balss tiesību, būtu gan jāiet.

—     Jāiet gan! — pats priekšnieks Blāķis to lietu izšķīra, un tātad arī viss pulks palēnām sāka virzīties uz durvju pusi, kur Kasīklis jau turēja savu zirgu gatavu, ar ko tiesas vīrus un skrīvera kungu šķūtēt1 uz «augšu». Pulkstenis rādīja pusseši, kad Blāķis ar biedriem sēdēja ratos.

Lasītājs man sacīs pateicību, ka viņu izvedu atkal laukā dieva pasaulē no Vārnēnu Lejaskroga, kurā viņam jau riebtin bija apriebies. Man gāja tāpat, tik vien ar visu labāko gribu nevarēju un nevarēju agrāk šķirties, neiepazīstinājis viņa ar mūsu stāsta personām, kuras krogā parādās visdabiskākā veidā.

Kasīklis ar saviem vedamiem aizlaidās pir-

*  šķūtēt — aizvest.

mais. Tam no pakaļas gāja viss lielais pulks taisnības meklētāju, kuru starpā, ja daudz, tad divi vai trīs bija tādi, kam patiesi tiesas izšķiršanas bija vajadzīgs. Varēja paredzēt, ka no visa lielā pulka paziņoto vislielākais desmito daļu varēs saukt priekšā, visi citi būs jāatstāj uz priekšu, uz jaunu dienu un darba kavēšanu.

Tik mūsu abi vecīši — Jēkabs un Made — gāja visam pulkam klusu no pakaļas. Made aizvien vēl šņukstēja.

—      Man bail, Jēkab, — Made teica, — ka Pēterītis nav vien to desmit rubļu zadzis, lai gan tā grēka pie viņa neesmu nekad manījusi.

—      Man citas bailes. Kad tik vien Blāķis bez manas ziņas nav izdevis tēva naudas un pats par devumu noņēmis pusi vai vairāk.

—      Lai dievs sarg! — Made izbijusies izsaucās. — Ak, mūžs, ko tad lai iesāk, tad jau beidzamais posts klāt!

—      Dzirdēsim, ko «augšā» sacīs. Es par to prasīšu atbildes, — Jēkabs atteica.

Še būtu vieta par Madi un viņas dēlu teikt kādus vārdus.

Made, ar pavārdu Zīle, jau gadi astoņi bija atraitne. Vīrs Tenis dzīvojot valdīja pusgraudu, un tātad viņiem bija sava iztika, jo bez mazā Pēterīša tiem vēl bija liels, pieaudzis dēls Andrejs, un tas bija stiprs atbalsts pie darba. Tomēr šī mierīgā dzīve drīz tika izpostīta. Kādā pavasarī granti vedot, vīrs, nelaimīgi zemei iebrūkot, tika apbērts grants bedrēs. Lai gan citi viņu tūliņ atraka, tomēr dzīva tā vairs neatrada. Made pazaudēja vīru. Pusgadu vēlāk vecākais dēls Andrejs no

mira karsonī, — tā viņai pēdējais atspaids bija paņemts. No savas dzīves turēšanas vairs nebija ne runas. Bija grūts liktenis, kas Madei uzkritis! Gan Made izmisusi vaimanāja: — Vai dieviņ, vai dieviņ, kas to izturēs, kas to panesīs! — Un tomēr bija vien jāiztur un jāpanes, lai arī nezin cik grūti. Tādos brīžos, kur cilvēkam dzīvība izliekas tik par grūtumu vien, viņam rodas kāda saite, kas to jo cieši saista pie dzīves, pie pasaules. Tāda saite bija Madei jaunākais dēls Pēterītis. Sim viņa pieķērās ar divkāršu mīlestību. Tiesa, jau vecākajam dēlam dzīvojot, viņa Pēterīti bija vairāk mīlējusi, vairāk lutinājusi kā jau laikam jaunāko. Tagad, kur viņai viss, kas mīļš, bija laupīts, Pēterītis bija gandrīz vienīgais, kura dēļ viņa dzīvoja un pūlējās. Kas no vīra mantas pēc visu parādu atlīdzināšanas bija atlicies, tika nodots pagasta tiesas glabāšanā. Šīs naudas iznāca priekš dēla tā ap rubļu četrdesmit. Par bāra un atraitnes aizstāvi tika iecelts mums jau pazīstamais Mades māsasvīrs Jēkabs Galviņš un no tēva radiem attālējs radinieks — tagadējā tiesas priekšnieka Blāķa sievasmātes māsasvīrs Plaudis. Lai nu gan Madei grūti nācās, noliktās naudas neaiztiekot, divpadsmit gadu veco Pēterīti ģērbt, barot un pa ziemu skolā vadīt, tomēr, uzcītīga sieviņa būdama, viņa to iespēja un izvilka puisēnu pati saviem spēkiem tik tālu, ka to ap gadu piecpadsmit vecu varēja nodot amatā. Pie zemes darba Made negribēja savu mīlulīti strādināt, bet gribēja tam sagādāt vieglāku dzīvi, kāda, pēc viņas domām, bija amatniekam. Bija diezgan grūti izvēlēt, kādā amatā mācīt, kamēr beidzot ar Pēterīša paša

gribēšanu nosprieda, ka tam jāmācās par gādnieku (dišleri). Meistars tika izraudzīts diezgan teicams, krietns un uzcītīgs cilvēks. Šis bija kāds saimnieks, kas blakus zemes darbam ar labu sekmi strādāja arī galdnieka darbu. Pie šī Pēterīti nodeva amatā. Norunāts tika, ka Pēterītim, ja vajadzīgs, pa vasaru jāiet arī pie zemes darba, — ziemu, zināms, jāmācās tikai amatā. Pirmos divi gadus jādod Madei pašai apģērbs un apavs, trešajā un beidzamajā to apsolījās meistars dot no sevis. Jēkabam gan tas nepatika, ka Pēterītis atrāvās no tēvutēvu balsta, tādēļ viņš diezgan rūca pret tādu nodomu, beidzot tomēr paļāvās Mades gribai. Izlutinātajam Pēterītim bija diezgan grūti izturēt pie darbīgā meistara. Mātei tas jau daudzkārt bija lūdzis, lai dodot šo citā amatā, bet mātes māsasvīrs Jēkabs neatļāva vairs grozīties. Nu bieži vien Pēterītim nāca sūdzības par meistaru, ka pie darba vien dzenot, amatā maz vien mācot un brīva brītiņa nedodot neviena. Reiz pat tam bija sūdzība, ka meistars ar collu mēru tam esot sitis. Tas Madei bija par daudz. Viņa tūliņ skrēja pie māsasvīra žēloties un skubināja, lai Jēkabs meistaru sūdzot. Bet šis, lietas sastāvu izklausījis, deva Madei padomu, lai labāk ejot pie meistara un sakot tam paldies par mācību, jo puika nepaklausības dēļ esot krietni vien pelnījis. Viņš neatļāva arī Madei Pēterīti ņemt laukā no amata, teikdams, ka tad no tā neiznākšot ne cepts, ne vārīts. Made nu Jēkabam pārmest vien nevarēja, ka tas atraitnes un bāriņa neaizstāvot, lai gan esot tik tuvējs radinieks; bet tā jau esot atraitņu un bāriņu tiesa, ka tos visi plucinot kā zirnīšus

ceļmalā. Pati gandrīz pagura, Pēterītim kā dzeguzes bērnam gādādama vajadzīgo apģērbu, un spēja iepriecināties tik ar to, ka viss grūtums beigšoties, tiklīdz Pēterītim amata gadi būšot pagalam. Arī Pēterītis nevarēja vien tā brīža sagaidīt, ka tikšot no niknā un darba dzinēja meistara vaļā, par amatā ieņemšanos tam bija mazāk bēdas. Mācekļa gadi, zināms, pagāja, bet Pēterītis iznāca gandrīz tāds pats, kā aizgājis. Meistars to vairs ilgāk negribēja turēt, jo teicās laimīgs, kad viņa galva no tāda putna esot vaļīga. Cita meistara arī tik lēti vis nevarēja atrast, — bez tam Pēterītis pats arī negribēja vis no jauna jūgties zem meistara pletnes, tādēļ palika pie mātes — deviņpadsmit gadu vecs puisis, barodamies tīri no viņas pirkstu pūlēm. Gan māte izrunājās, lai meklējot šur vai tur darba, pie saimniekiem vai citur, bet Pēterītim patika tāpat labāk. Dažreiz gan gadījās, ka šim vai tam vajadzēja piepalīga pie darba, un tur tad Pēterītis atrada kādu lāgu1 darbu, maizi un arī drusku algas, bet šis iepelnījums bija jāizlietā priekš alus un papirosiem. Pati Made aiz rūpēm un miesas nespēka tā bija panīkusi, ka tik gandrīz no žēlastības kāds saimnieks to pieņēma savā pajumtā par vaļinieci, kur tad tā visvairāk pārtika, vērpdama vai arī darba laikā kalpodama kādas dienas algādzēs.

Arī māsasvīram Jēkabam liktenis bija piešķīris grūtu mūža galu. Sieva Ilze tam sāka vārgot un nīkuļot, tā ka viss agrākais padoms izgāja par dakteri un zālēm, tomēr labuma ar to nepanāca

1 Kādu lāgu — kādu laiku.

ne par nagu. Ilgu laiku izvārgusies, tā beidzot nomira. Arī paša Jēkaba veselība bija tāda sašļukusi, ka no tā stiprs strādnieks vairs neiznāca. TādēJ no Jēkaba puses tai arī nekāda piepalīdzība nebija gaidāma. Vienīgais atspaids, no kā trūkumā cerēja glābiņu, bija vīra atstātie četrdesmit rub|i. So naudu Made bija nodomājusi Pēterītim priekš amata rīku iegādāšanas, bet nu šis nodoms bija jāpārgroza. Redzēdams, ka no mātes tam vairs nekas nav ņemams, Pēterītis blandījās no viena uz otru. Pa šo vasaras gabalu tas bija aizgājis pie mums jau pazīstamā Blāķa. Tā lietas stāvēja, kad Made ar Jēkabu par dēlu gāja pie tiesas.

Tiesinieku lielais pulks bija sagājis tiesas namā. Citi apmetās ārpusē šur tur pavēnī. Starp šiem pēdējiem bija arī mūsu Jēkabs ar Madi. Pēterītis bija kaut kur iekšā aizvilcies, jo nezin kāda iemesla dēļ tas beidzamā laikā no Jēkaba un Mades aizvien slēpās.

Gaiss bija tikpat svelošs un karsts kā priekšpusdienā. Apvāršņa pamalā sāka lasīties pelēki mākoņi. «Tas uz pērkonu,» tā veci ļaudis sprieda. Vēl priekš saules rietēšanas pērkonam vajadzēja savilkties, to varēja noskārst arī jaunie, kas nebija nekādi laika pareģoņi.

Iekšā tiesāšana pašulaik bija sākusies. Pirmais no iesauktajiem, kā jau bija paredzams, bija Kasīklis. Šim pretinieku un liecinieku bija vai bez sava gala. Drīz sauca iekšā pa vienam, pa diviem vai pa trim. Lāgiem runāja tik Kasīklis vien, lāgiem liecinieki, lāgiem pati tiesa. Kazaks, aiz durvīm stāvēdams, mēģināja noklausīties lietas

sakarā un tad šo sadzirdējumu pastāstīja saviem ārpusē stāvošiem pazīstamiem. Sī Kasīkļa un liecinieku vērā ņemšana vilkās droši stundas pusotras. Pēc Kasīkļa nāca kāda cita lieta, kas vai nu vēlāk vairs nebija atliekama, vai arī drīzāk sākama. Pagāja atkal kāda stunda. Pēc tam kazaks iznāca un visiem klātesošiem par lielu brīnumu sauca: «Jēkab Galviņ un Made Zīle lai ienāk!» Izskaidrojuma pēc jāpiezīmē, ka Blāķis visas lietas, kas zīmējās uz bāriem un bāru naudām, ātri un aši gribēja nodarīt.

Abi vecīši sarāvās un drebošiem soļiem iegāja namā, «kas taisnību nes tiem, kas varas darbus cieš, un maizi dod izsalkušiem». Redzēsim, kā šis nams šo uzdevumu izpildīja.

Ieejot kazaks tiem durvis atvēra, teikdams: «Lūgtu ienākt gribēt.» (So teikumu viņš bija mantojis no Klucē kunga.) Priekšā tie atrada Pēterīti, kas laikam bija ienācis pa skrīvera istabas durvīm. Vai gan māte, to mazu auklēdama, domāja, ka tai pret pašas bērnu būs jānāk pie tiesas? Bet vai tad nu Made bija vienīgā māte, kam tāds liktenis jānes? Un vai šis liktenis tādēļ paliek vieglāks, ka daudz mātēm tas jānes? . ..

No kroga mājā pārnācis, Klucē tagad atkal bija pārģērbies. Bija apvilcis zilus svārkus, baltu vesti un dzeltenas bikses. Atskaitot tiesas galda sarkano apsegu, viņš līdzinājās trīskrāsu karogam. Ai, cik jauki tas izskatījās! Un celiņš, šis Klucē kunga celiņš! Cik taisns, cik pareizs tas bija!

Lai gan tiesas istabā neviena neredzēja pīpē

jam, tomēr tā bija pilna dūmu. Neizskaidrojama lieta, kādu dabā vēl daudz atrodas.

Blāķis piecēlās.

—     Jēkab Galviņ! (Sos vārdus viņš izrunāja cietā, bargā balsī.) Par ko tu sūdzi kā Mades Zīles aizstāvis?

—      Par ko es sūdzu? Es sūdzu, lūk, par šo (še Jēkabs rādīja uz Pēterīti).

—     Lūgtu savu sūdzību skaidrāk pierādīt gribēt, — Klucē svipstoja. Jēkabs, šo vārdu satura lāgā neizprazdams, cieta klusu.

—     Nu, par ko tad tu īsti sūdzi? — Blāķis tagad jautāja.

—     Nu, par ko tad citu kā par šo pašu, ka mātei nedod maizes un nekā negrib strādāt.

—     Par maizes nedošanu runā ar valsts vecāko. Tiesai nav magazinas, tiesa maizes nevar dot. Sī sūdzība te nepieder.

—      Lai nu piederētu vai nepiederētu, bet atraitnei jāmirst badu, kur pati savu padomu iztērējusi, «šo» mācīdama amatā.

—     Ak tā? Tu neklausi vis, ko tiesa tev saka? Un kad vēlreiz tev saku, ka tiesai priekš atraitnēm maizes nav? — Blāķis, bārdu pār galdu pārstiepdams, tam uzbrēca.

—      Bet, žēlīgā tiesa, man tak te vēl vīra nauda, ko gribēju ņemt nespēka dienām par atspaidu, — Made baiļodamās izmeta šos vārdus.

—     Turi muti, vai tā tava nauda, tā ir bāra, lūk, viņa nauda, — Blāķis teica, uz Pēterīti rādīdams.

—     Bet, kad nu arī bāra nauda — un tas «bāris» (Jēkabs uzsvēra šo vārdu) diezgan labi va

rētu gādāt pats par sevi, — tad šī nauda gan piekrīt viņai, jo viņa to ir aiztaupījusi.

—      Ak tad tu būsi tas zinātājs, kas tiesai likumus mācīs? — Blāķis uzbrēca. — Vai tu zini, ka tiesai vairs nemaz tās naudas nav?

—     Un kur tad viņa palika? — Jēkabs sabijies ievaicājās.

—      Viņa jums jau ir rokā, — Klucē steidzās Blāķa vietā atbildēt, — un to jums varu no protokola grāmatas priekšā lasīt.

—    Nauda mums jau rokā? Kā tad es no tā nekā nezinu? — Jēkabs izbrīnījies vaicāja.

—      Nu, ka tu esi gulējis aizkrāsni, tad tā nav tiesas vaina, — Blāķis bārās, — bet vai tev, otram aizbildnim Plaudim klātesot, visa tēva nauda netika izmaksāta? — Blāķis jautāja Pēterītim.

—     Kā nu netika? Izmaksāja visu, — šis atbildēja.

Rozīte palika uzmanīgāks un sāka lietā klausīties ar lielu ziņkārību.

—      Kā tad tiesa bez manas ziņas tā varēja darīt? — Jēkabs pārmezdams jautāja. — Un kur tad nu atraitne to naudu lai ņem, jo palaidņa puika to būs izšķiedis?

—     Tad prasi Plaudim, kas tāpat aizstāvis, lai viņš par to atbild! — Blāķis atteica.

—      Plaudim? Tam žūpam? Tam jau godīgi ne krekla nav mugurā, ko tad no tā lai ņem?

—     Nu, ņem, ko gribi, bet liec tiesai mieru! — Blāķis teica.

—      Ko tiesa darījusi, tas paliek spēkā, — Stabule piepūta klāt.

—     Bet es prasīšu no tiesas, — Jēkabs pastāvēja.

—     Tu dzirdēji, ko tiesa tev noteica, un tagad vari iziet, — Blāķis pavēlēja.

—     Kļaus, Jēkab, ja tev tas nav pa prātam, tad lūdz protokolu uz draudzes tiesu! — Rozīte pamācīja.

Blāķis pameta baltas acis uz Rozīti, kas uzņēmies veco aizstāvēt.

—     Ko nu es, vecs cilvēks, no tiesām daudz zinu, — Jēkabs teica, — to tik noprotu, ka tas nebija taisni darīts.

—     Ak nebija taisni darīts! — Blāķis izgāzies brēca. — Skrīvera kungs, ierakstiet to vārdu protokolā!

—     Zināms, ka nebija taisni, — Jēkabs atteica, drošāks palikdams, kam tāda netaisnība un blēdība ķērās pie sirds.

—     Pievaldies, veci, ja negribi tikt krātiņā, — Blāķis biedināja.

—     Man nav nekā ko pievaldīties, bet to tik es saku, ka tā ir atraitnes apzagšana, tā ir aplaupīšana, skaidra aplaupīšana.

—     Vai dzirdi, veci? — Blāķis devās starpā.

—     Bet es nepalikšu vis mierā, kamēr visu izteikšu. Ja tāda aplaupīšana būtu notikusi silā, nakts laikā uz ce|a, tad par to nevarētu sacīt ne vārda, bet, kad dienas laikā nabaga atraitni, kam nav gandrīz ne kumosa maizes, ko mutē bāzt, pati tiesa aplaupa (še Made iesāka raudāt), tad tādi vīri nav arī nekas vairāk kā tik zagļi un laupītāji.

—     Veci, valdi muti! — Blāķis brēca.

—      Tie Ir zagļi un razbainieki. Tad vilki mežā spriež labāku tiesu.

—     Negāni tiesas, veci, mēs tevi ieliksim cietumā, tu dzirdi, mēs tevi ieliksim cietumā! — Blāķis pārskaities kliedza.

Rozīte piecēlās un nogāja no galda nost.

—      Cietumā tevi ieliksim, tu vecais prauls! — Stabule pūta gandrīz aizsmacis.

—      Cietumā, pie maizes un ūdens, — Klucē uzsvipstoja.

—      Un jūs dieva soda nebīstaties, grēka gabali! — Jēkabs pārmeta.

—      Arā no šejienes, ārā! Kazak, kazak! Ved šo tēviņu ārā un pielūko, ka neaizbēg, kamēr nāk spriedums, — Blāķis tam uzkliedza.

Kazaks izveda Jēkabu ārā. Made gāja tam pakaļ. Abi cieta klusu. Pēterītis tik nezināja, kur sisties, tādēļ palika kā miets aiz durvīm stāvot. Likās, ka sirdsapziņa tam gribētu runāt.

Visi citi Jēkabu, šo nevarīgo vecīti, aplūkoja, acis izplētuši, ka tas iedrošinājies varenajam Blāķim pretī runāt.

Iekšā, tiesas istabā, dzirdēja stipru balsu troksni. Te Rozīte, kas, lai gan tik trešoreiz savā laikā sēdēja pie galda, aizbildināja Jēkabu, ka tas, tiesas priekšrakstu nezinādams, esot lietojis tādus vārdus, kas nepieklājušies. Par visu citu lietas sakaru Rozīte nekā nezināja sacīt. Bet šī Rozītes saldā smarža pazuda Blāķa, Stabules un Klucē kunga sirds tuksnesī. Rozīte tāpēc arī apklusa; vairs tik tercets: Blāķis, Stabule un Klucē ķērca pa iekšu.

Saule bija apmākusies. Debess pamalē tumši,

melni mākoņi kāpa augšup… Atri ātri tie auga, brieda … Melni kā milži tie cēlās no tumšiem bezdibeņiem … Pērkona grūdieni kā biedinādami tricināja tiesas nama rūtis.

Kas no tiesiniekiem līdz šim bija stāvējuši ārā, sanāca visi iekšā. Pieelpotais, saspiestais gaiss kā slogs spieda krūtis.

Tiesas zvaniņš ieskanējās. Jēkabs un Made ar dēlu tika iesaukti. «Dzirdēs, ko sludinās,» ārpusē stāvošie savā starpā čukstēja.

Tiesas vīru un skrīveru kunga skatieni ienācējiem neapsolīja nekā laba.

—     Klausieties spriedumā! — Blāķis teica.

Skrīveris Klucē pacēlās un sāka lasīt.

«Uz vērā ņemšanu tās sūdzības tās atraitnes Made Zīle un viņas dēla Pētera pērmindera Jēkab Galviņ pret to pašu viņas dēlu Pēter Zīle dēļ negādāšanas par !?avu māti, pirmā kārtā, un uz vērā ņemšanu tās Jēkab Galviņ pieprasīšanas dēļ nomiruša Teņa Zīle atstātas bāru naudas izmaksāšanas viņa pakaļpalikušai atraitnei Made Zīle viņas nespēcīgas veselības dēļ, otrā kārtā, šī pagasttiesa nospriedusi ir:

pirmā kārtā,

ka sūdzība par dēla negādāšanu par māti vispirms pagastvaldībai pienesama ir, un,

otrā kārtā,

ka tā Teņa Zīle atstāta nauda ar visiem augļiem tā paša dēlam Pēter Zīle kā pilnos gados nākušam viņa pērmindera Plauža klātbūšanā** mēnesī šai gadā no šīs pagasta tiesas izmaksāta tikusi ir. Tā nu Made Zīle ar Jēkab Galviņu ar

saviem prasījumiem no šīs pagasta tiesas atraidīti tiek un tiek uzaicināti šo pagasta tiesu ar šiem līdzīgiem paģērējumiem vairs uz priekšu neapgrūtināt gribēt. Bez tam vērā ņemdama Jēkab Galviņa nepieklājīgos lamāšanās vārdus pret šo pagasta tiesu, šī pagasta tiesa,

trešā kārtā,

nospriedusi ir tam Jēkab Galviņ viņa gānīšanās dēļ pret šo tiesu cietuma strāpi no divi dienām pie maizes un ūdens.»

Sprieduma gals Jēkabu tā satrieca, ka tas nobāla, to dzirdēdams. Made vai paģība. Kazaks to izveda ārā un nosēdināja sienmali uz soliņa.

Rozīte, kas šim spriedumam nebija parakstījies, sacīja uz Jēkabu:

—      Bet tu tak izņemsi nemieru pret šo spriedumu?

Jēkabs stāvēja kā mēms.

—      Nu tad es tavā vietā meklēšu šai lietā skaidrību, — Rozīte teica.

—      Kazak, ieliec viņu uz divi dienām pie maizes un ūdens! — Blāķis pavēlēja.

Rozīte raudzīja ko starpā runāt.

—      Uz manu atbildību ved viņu! — Blāķis sauca.

—      Uz mūsu atbildību lai rūc savas divi dienas! — Stabule pūta līdz.

Kazaks sāka ķerties Jēkabam klāt, bet šis nekustējās no vietas. Blāķis, to redzēdams, kliedza:

—     Cilvēki, palīgā! — Kasīklis ar saviem kalpiem bija klāt. Lai gan Jēkabs bija vecs cilvēks, tomēr viņš lietoja visu spēku, cik vien tam bija, jo labu

prātu negribēja mūža galā ņemties tāda kauna. Bet visa pretī turēšanās bija veltīga. Kasīkļa pulks sagrāba Jēkabu un ienesa to kā jēru cietumā.

Cietuma jeb, labāk sakot, putnu būra durvis (jo lielāks tas nebija) aizvērās aiz Jēkaba, kas savu laiku nebija kritis nekādā tiesas sodā.

Lietus gāzās kā spaiņiem zemē. Zibeņi laistījās vienās baltās ugunīs. Spēcīgie spērieni nāca viens uz otra. Koka tiesas māja I7 gojās visos pamatos, it kā daba pati dusmotos par varmācību, kas patiesības liecinātāju balsi spostījusi cietumā .. . Grūdiens uz grūdiena, it kā tie gribētu sadragāt durvis Jēkaba cietumam …

Blāķis un Stabule nokrustojās, kā bīdamies pelnītā spēriena. Klucē bija savilcies kamolā maziņš kā ezis un ielīdis kaktā. Krustu mest pēc savu biedru priekšzīmes tam kā izglītotam cilvēkam bija kauns, kaut gan sirds tam drebēja kā jēram.

Tādā negaisā visai tiesāšanai bija jāmet miers. Ko drīkstēja te spriest, kur daba bija tik dusmīga, tik aizkaitināta! Ilgi ilgi negaiss trakoja, kamēr beidzot pamazām aprima. Tiesinieki izklīda …

Saule jau bija nogājusi, tikai tumšsarkani, gandrīz asiņaini stari šāvās caur tumšajiem mākoņiem rietumā. Stiprs, dzestrs vējiņš dzenāja saplosītos padebešus, pielīdzināmus no dusas izbaidītiem ūdensputniem, kas, spārnus kuldami, griezās pūlu pūļiem, cits caur citu jaukdamies un dzīdamies. Viņu izskats ne brītiņu nepalika vienāds. Te redzēja milzīgus zirgus, te garas kamieļu karavanas, kas apkrautas vilkās pa zilo tuksnesi…

Piepeši sacēlās viesulis un smilšu padebeŠis visu apbēra dzīvu … Vairs tik redzēja kailas, augstas, robotas klintis vien … Te atkal rādījās garens galds, pie kura trīs vīri, elkoņos atspiedušies, sēdēja, ceturtais likās stāvot. Piepeši pacēlās milzīgs putns ērgļa izskatā. Tas augdams auga, spārnus izpletis, tad, knābi atvēris, trīs no šiem vīriem pamazām saknāba gabalos — papriekš galvu, tad krūtis, tad visu galdu. Ceturtajam ērglis pacēlās pār galvu un aizlaidās, papriekš atmezdams vienu spārnu, tad noliekdams knābi pakrūtē, tad savienodams otru spārnu ar asti, — pēdīgi satīdamies kamolā, kamēr beidzot viss pazuda, iepeldēdams citu maiņu tēlu pulkā …

Pilnais spožais mēness kā uzvarētājs parādījās nemierīgā, pirmāk tik dziļi aizkaitinātā dabā. Birzis un mežs apklusa. Galotnīte pēc galotnītes nostājās. Vairs tik grieze briedēja labību. Miglas pūļi kā spoku bari sacēlās no gravām un upmalas. Tie virzās tuvāk, aizvien ciešāk kopā, it kā segtu savā neatšķetināmā kamolā tumšu, dziļu noslēpumu . .. Visapkārt miers, tik dziļš, tik plašs, tik bezgalīgs, ka cilvēkam kaislību un ienaida saviļņota sirds aprimst, jūtas nogurusi un labprāt grimtu šī mūžīgā, bezgalīgā miera klēpī…

Ne skaņas, ne trokšņa! Tik gurdas vecītes soļi jūtami dabas miega brīdī. Tā nopūšas, vaid, raud — varbūt kopā ar kādu otru, kam arī šī klusā nakts nenes miera, — un viņas nopūtas gan laikam vienīgās, kas traucē šo nepostāmo, varenīgo mieru … Viņas asaras vienīgie karstie pilieni vēso rasas lāsīšu pulkā!. .. So svēto, augsto mieru daba it kā zaimodama rāda ienaidīgai, nemiera

pilnai cilvēka sirdij … Ai miers, ai debess miers! Kad nāksi, kad mājosi pilnīgi cilvēku sirdīs?!

Vairāk kā gada ceturksnis pēc tam bija pagājis. Novembra vidus bija pienācis ar stipru saltumu, bet bez sniega. Daba līdzinājās gulētājam, kam aukstā istabā jāguļ, bet kas ar visu meklēšanu neatrod un neatrod siltas segas. Tomēr drīz tā varēja sākt savu ziemas miegu. Sāka pamazām snigt. Pārsliņa nāca pēc pārsliņas, no iesākuma gan kā baiļodamās: kas gan padarīšot baltu tik melnu zemi, bet, redzēdamas, ka viņu nākšanai tak savi panākumi, tās krita drošāk, priecīgāk, nebēdīgāk, kamēr ātri ātri zeme pārvērtās balta kā līgava kāzu uzvalkā, uz kuras baltām drānām kā miršu zari spīdēja zaļās meža skujas un zemie brūklenāji.. .

Pa tumša, maza pirts lodziņa sarūsējušām rūtīm skatījās šai sniega pārslu dejā vāja, veca sieviete, mūsu pazīstamā Made. Viņa beidzamā laikā stipri vaidēja ar savu veco pakrūtes sāpi. Vecīgs vīrietis turēja rokā bļodiņu ar siltu ēdienu un sniedza to vājiniecei — tas bija Jēkabs.

—      Vai Jēkab! Vai man no tavas nabadzības jāēd?

—      Ēd vien, esmu tak bagātāks kā tu! — šis, kā smieties taisīdamies, atbildēja.

—      Gan jau zinu tavu bagātību, tev pašam tikko vēl ir ko mutē bāzt. No tā paša cietuma laika jau esi gluži kā pusmiris.

—      Ēd vien, nerunā par to vairs ne vārda! Kas nu man, vecam cilvēkam, par to bēdas, vai ielienu zem velēnām ar godu vai ar kaunu. Kad smilšu kalniņš būs nosūnojis, tad neviens vairs nevaicās,

kā zem tā nokļuvu. Tik ilgām vien jau sāp, kamēr virs zemes, — un gan jau to pārcietīs …

—     Tā jau es tevi iedzīšu nabagu namā, — Made teica.

—     Nu, ja citādi nevarēsim, iesim tad abi, — Jēkabs atteica, — bet sevis dēļ nu tik daudz neraizējies. Rozīte stipri noteica, šis gādāšot, ka visa vīra nauda tev nākšot atpakaļ un tā Blāķim ar Stabuli būšot jāmaksā. Arī citādi pašiem vis gan laikam neveikšoties jauki.

—     Vēl jau dievs debesīs, kas katram savu tiesu spriež, — Made teica.

—      Bet ņem nu, Mad, un lūko ēst, — ja tik maz ēdīsi, tad jau nemaz neizturēsi, — Jēkabs bilda.

—     Kas nu, Jēkab, par manu izturēšanu, vai nāve rīt vai parīt. Man gauži žēl, ka es tev tagad par nastu, tavā maizē, tavā pelnītā pajumtā (pie šiem vārdiem vecīte sāka raudāt).

—     Ņem vien, nerunā par to!

—     Un man pašai dēls! — Made raudādama runāja tālāk.

—     Nepiemini viņa! — Jēkabs noteica un spieda tai bļodiņu un karoti rokā.

Vājiniece paklausīja un sāka ēst, tomēr likās, ka kumoss tai spriestos kaklā.

★       * *

Varēja būt kāda nedēļa pagājusi, kad pēc pirmā biezā sniega jo stiprs aukstums saņēmās.

Kādā pēcpusdienā, Jēkabam mājā neesot, Made jutās kā labāka un tādēļ apģērbusies taisījās iziet. Bija nodomājusi iet pie Rozītes un tam lūgt.

lai tas uz nosolītās vira naudas aizdotu kādu mazumiņu, ar ko pašai vilkties, jo ēst no Jēkaba nabadzības tai bija par nepanesamu grūtumu. Ja Jēkabs būtu bijis mājā, tad gan Madei tā nebūtu ļāvis, bet tas bija saimnieka gaitā izsūtīts, no kuras tik vēl otrā dienā varēja būt atpakaļ. To zinādama, Made izgāja, citu mājinieku neievērota. Ķeģīti tā bija paņēmusi rokā un villainīti uzsējusi uz plānā kažociņa. Gāja, gāja vaidēdama, pa reizei atstādamās un no dūrējas atņemdama elpu. Bija līdz Rozītes mājai jāiet verstis piecas. Ceļš uz turieni gāja caur lielu birzi, kurā jaucās egles ar bērziem. Tūliņ aiz birzs nomaļus dzīvoja Blāķis, bet līdz Rozītei bija vēl jāiet otra puse ceļa. Arī Pēterītis vēl dzīvoja pie Blāķa, kas diezin kāda iemesla dēļ šo tik ilgi paturēja pie sevis.

Bija apmācies. Smagi mākoņi kā svins gulēja pār birzs galotnēm. Sāka jau mesties krēsla.

Madei, bieži vien atpūšoties, jau birzī ieejot, uzbruka tumsa. Arī dūrēja un aukstums sāka to stiprāk mocīt. Labi paredzēdama, ka aukstuma un dūrējas dēļ tā nespēs noiet līdz Rozītei, viņa nodomāja griezties atpakaļ, jo bija, ja daudz, trešu daļu ceļa nostaigājusi. Elpu atņemdama atpakaļ iešanai, tā apsēdās zem kādas vecas, zarainas egles. V'illainītē ietinusies ciešāk, tā sāka pārdomāt savu bēdīgo mūžu.

Pēc laimīgas bērnības un jaunības tik bēdīgs vecums!

Kā sapnī viņa redzēja sevi kā ganu meiteni, kas dziedādama un lēkādama ganīja pa birztiņām raibulītes gotiņas. Kad nāca meitas kārtā, tad pušķojās, tad rotājās, tad cerēja — gāja kunga

gaitās, kunga valakas1 . Un, lai gan grūti bija jāstrādā, tomēr, dziedot dziesmas, radās vieglums, dziedot dziesmas kopā ar puišiem, nebēdniekiem, un ar viņu — labo Teni, kas arvien viņai palīdzēja, pakalpoja, ielaidās valodās, jokos, dejās… Jā, šis bija tas pats, kas solījās kā vīrs ar viņu kopā staigāt mūža gaitu, bet bija atstājis viņu vienu, pats jau agrāk izbēgdams ceļa grūtumam . .. Un nu nāca vientuļie, sērie atraitnes gadi, kuros sirds tomēr nebeidza cerēt uz labākām dienām, uz dēla atspaidu vecumā. Un ko gan bija sagaidījusi no šī dēla, kura mātes sirds tagad nemitējās mīlēt? Sirds viņai dziļi iesāpējās, sāpīgi, nāvīgi dūrieni skrēja tai caur sirdi. Samaņa sāka zust. Sapnim līdzīgs tēls tai rādījās …

Bija pats pavasaris. Sniegs patlaban bija nokusis, saulīte spīdēja tik silti, tik gaiši, ka šis siltums un gaišums spiedās līdz pašai sirdij. Visapkārt dzirdēja putnu dziesmas un urdziņu un strautiņu jautro čurkstēšanu, burbulēšanu un klunkšķēšanu. Pati ar Pētcrīti bija aizgājusi uz purvu ciņu zālēs. Purvā iebridusi, tā plūca zāles, bet Pēterītis sēdēja malā un ēda purmalī salasītās dzērvenes. Zāļu klēpi pieplūkusi, izgāja malā nolikt un prasīja Pēterītim: — Ko tad nu dari, dēliņ, vai ēst ar gribas? — Un, atbildes nenogaidījusi, izņēma no kulītes maizi un sviestu un, gabaliņu apsmērējusi, izlikdamās jautāja: — Vai man ar, dēliņ, no tā dosi nokosties? — Un Pēterītis, tā nemaz neaizticis, sniedza mātei visu gabaliņu, teik

1 Valaka — ierādītie zemes gabali, ko zemnieki apstrādāja muižai.

dams: — Ņem, māt, visu! — Māte pieglauda Pēterīti pie krūts un priecājās: — Kas man par labu dēlu, tas gan vecumā dos mātei maizi! — Lielā mātes mīlestībā tā spieda viņu jo ciešāk, jo stiprāk pie krūts, rokas tā apvija ap puisēnu, kā kad nekāda vara to nevarētu atraisīt. Viss cits apkārt viņai izdzisa, izzuda, tik vien sirds, šī mātes sirds, izplūda nebeidzamu mīlestību pret savu bērnu, — līdz nāca pēdējais sāpju dūriens, kas padarīja šo sirdi klusu uz mūžību …

Viena cilvēka dzīvība kā ēna bija izzudusi, noskanējusi kā atbalss mežā …

Rītā saule uzlēca spīdoša, mirdzoša. Sniega mātes baltā seja laistījās visādos briljantos. Sī aukstā, spīdošā bagātība likās mēdot stīvajai, bālajai vecenītes sejai, ko nabadzība dzinusi nāvē…

Diena no jauna sāka savu gaitu ar raizēm un nemieru, — un tomēr viena sirds izvārgusies, izcietusies nu bija iegājusi mierā …

★       ★ *

Pa birzi dzirdēja skaļi braucam. Ilkšu zvans rūca, birzī tālu atskanēdams, pātaga plīkšķēja. Braucēji tuvojās kādai vietai, ap kuru vārnas gaisā pūļiem vien griezās, ķērkdamas un dažādu troksni celdamas. Braucēji, tapuši uzmanīgi, pieturēja. Sie bija, uz draudzes tiesu braukdami, Blāķis un Stabule, kuriem par vedēju bija Pēterītis.

—      Ej jel tuvāk, — Blāķis saka uz Pēterīti, palūko, kas tur īsti ir!

Šis iet stīviem, bailīgiem soļiem, kamēr bei

dzot iekliegdamies krīt pie zemes: — Vai dieviņ, tā jau māte!

Nu arī Blāķis un Stabule pieiet tuvāk un redz, un skatās viens otram acīs, ne vārdiņa nerunādami. Bet dēls, pie mātes izdzisušajām miesām nometies, rāda uz Blāķi:

—      Lūk, to tu padarīji, mani piemānīdams, tēva naudu novildams! Paturi arī savu blēža maksu!

Blāķis un Stabule cieš klusu. Tie klusu ciezdami aizbrauc .. . Dēls paliek pie mātes …

Stiprs vējš pūta no draudzes tiesas. Tas apgāza Blāķi, aizpūta Stabuli un apvēla Kluci. Caur Rozītes gādāšanu daudz tumšu, netaisnu lietu nāca gaismā. Izrādījās, ka Pēterītis nebija vairāk no Blāķa dabūjis kā tik tos desmit rubjus. Visu citu bija paturējis Blāķis ar biedriem. īpaši bāra mantas nebija uzticami valdītas, tādēļ, lai šo iztrūkumu atdabūtu, vajadzēja ķerties Blāķim un Stabulēm, kas visur tāpat bija līdzpūtis, pie mantas. Pavasarī tiem abiem bija nolikta ūtrupe. Kluci par nekārtīgu rakstu vešanu un dažādu naudas izkrāpšanu pagastam un pagasta locekļiem atcēla no amata. Bez tam visiem vēl draudēja pe!nīts tiesas sods. Rozīti vienbalsīgi iecēla par priekšsēdētāju. Ar viņa paskubināšanu tika ievēlēti tādi vīri tiesas amatā, kam rūpa taisnība. Rozītēm nākot priekšsēdētāja amatā, vārnēniešiem plauka jauna, labāka un saderīgāka dzīve. Tik vien krodzinieks žēlojās, ka tam tiesas dienā maz peļņai.

Bet nu atkal pie mātes un dēla!

Bija svētdiena. Kapa zvans bija noskanējis. Pie aizmesta kapa, pār kuru vējš dzina sniegpu

teni, stāvēja divi vīrieši. Viens vecs, ķeģī atspiedies, otrs jauns, uz krusta uzmeties. Vecais aiz raudām drebošā balsī kā lūgdams runāja:

—      No mātes kapa sāc labāku dzīvi! Es drīz savas dienas še kur pabeigšu, bet tu stāvēsi viens pats pasaulē. Sargies no tāda ceļa, pa kuru līdz šim staigāji. Redzi, kāds tam gals! Pielūko, ka šis pats kaps pastardienā tevis neapsūdz līdz ar tiem netaisniem tiesnešiem, kuru sirdis šī kapa smiltis spiedīs kā akmeņu slogs. Vēl tev laiks laboties. — Runātājs bija Jēkabs.

Otrs, jaunākais, Pēterītis, raudāja bez mitēšanās: — Kaut jel vienu vārdiņu es vēl varētu runāt ar māti! Kaut jel vārdiņu viņa teiktu, ka man piedevusi! …

Par velti, kaps paliek mēms… Tik vējš kokos, kā likās, šalca dziesmas vārdus:

Jel mīiē, kamēr mīlēt spēj,

Jel mīlē, kamēr laiks ir vēl;

Tas bridis nāks, tas bridis nāks,

Kur tev pie kapiem būs tā žēl.

1885. g.

PĒRSIETIS ACIS KRĪTOŠI burti. SMALKA IDEJA

Špīlberga & Co lielajā dārgu lietu magazinā acumirkli nebija nevienas «kundes».

Citā reizē pārdotavas personālām tas būtu tīri patīkami, bet ne šoreiz, kad patlaban piebrauca pats «vecais», t. i., Spīlbergs. Lielais veikals pastāvēja tik pirmo gadu, tādēļ «vecais» centās ar miesu un dvēseli, lai viņa pasākums nāktu slavā.

Kalpotāji gari labi zināja, ka tādās reizēs, kad veikalā rosība, pircēji nāca un gāja, principāls rādīja laipnu seju. Bet, ja viņš redzēja, ka viss klusu, tad nebija drošs neviens, no veikala vadoņa līdz māceklim, ikviens ātri vien dabūja kādu asu — pat rupju piezīmi.

Labi, ka kasierene laikā pamanīja pa logu principālā kažoka apkakli un bakeni1 . Par to nācās pateicība lielajai lampai, kura ziemā dega augu dienu un neļāva lielajam logam aizsalt, lai tur izstādītie retie «artiķeļi»2 vilinātu garāmgājējus.

Glītā meitene veikli nobāza nupat uzsākto interesanto Zolā romānu «Madelena Ferā», padeva ar acīm citiem signālu un sāka rīkoties gar iesmā uzspraustām kases zīmītēm.

Šoreiz tiešām ar neliekuļotu laipnību «bodeszeļļi» apsveica reizē ar «veco» ienākušos pircējus: divi kundzes — vienu lielā kažokā, otru ne visai jaunā mētelī — un zēnu realskolnieku mundierī.

Tātad atkal bija darbs.

«Man iešāvās prātā smalka ideja, špīlberga kungs,» veikala vadonis cita starpā piebilda maizes tēvam, lai neatdzistu viņa omulība, ja kundes aizietu varbūt nepirkuši. Veikalnieks paskatījās Jaunajā cilvēkā ar pu pliko galvu un tādu mazu vaigu bārdiņu kā peisaki zem ausīm.

«Nu?» viņš teica.

Veikala vadonis izstāstīja īsi un veikli savu «smalko» ideju.

«Nav nu nekas jauns,» Špīlbergs noņurdēja,

1      Bakene — vaigu bārda.

2   Artiķeji — preču paraugi.

no melnās bakenes izkratot kādu slapjumā pārvērtušos sniega pārslu.

Veikala vadonis acumirklī pasteidzās tam talkā ar savu kabatas drānu.

«Nekas, nekas.»

«Pameklējiet, mīļo Specht, kādu pindzelētāju … tādu palētu, saprotams, šai laikā tiem tēviņiem tā kā tā maz ko grauzt,» pēc dažām citām sarunām principāls piebilda.

«Sch6n, schijn,» virskomijs palocījās.

«Tas joks nav gluži slikts, pārdomāju.»

Atvadoties «vecais» tam sniedza kā atzinības zīmi savas mīkstās rokas pirkstu galus, laikam nodomādams, ka taču šis cilvēks, kas veikalā dabū lielāku algu, daudzmaz pārdomā līdzekļus, kas varētu veicināt veikala slavas izplatīšanu.

SMUKS GRIEZIENS

Bija labi vēlu, kad Fricis Stiebriņš pārnāca savā dzīvoklī, bet mājnieki, atskaitot kādu bērnu, vēl uz guļu netaisījās.

Friča sieva Olga nodarbojās gar galdiņu, izlabojot dažus drēbju gabalus.

Abas piedzīvotājas vecenes rīkojās kaktā gar veļas vannu.

No vannas iztvaikoja garaiņi kā migla, un Fricis, no āra ienācis, tikko aiz garaiņiem varēja saredzēt vājo lampas gaismu, pie kuras sēdēja viņa dzīves biedre, patlaban nodomādama, cik slikti, ka taisni tai mēnesī priekš ziemassvētkiem viņas vīrs, krāsotājs, palicis slimības dēļ vagonu fabrikā bez darba.

«Plāni ziemassvētki,» taisni tās bija jaunās sieviņas domas, kad Fricis visā savā augumā un paīsajos vatētos svārkos stāvēja viņas priekšā.

«Labvakar, sievel!»

«Labvakar, labvakar!» sieviņa rāmi atņēma.

Fricis paņēma paveco krēslu, uz kura atradās sievas lakats, to nolicis gultā, nosēdās sievai blakus.

«Sievel!» viņš teica, apņēmis tai ar salto roku.

«Ai, cik salta roka!»

Sieva noskurinājās.

«Sievel,» viņš turpināja, laipni smaidīdams, «tu teiksi, ka es drusku ievilcies.»

«Tā jau jāsaka, mēle liekas tāda pastīva.»

Sieva sēri smaidīja.

«Kuš, kuš, kuš, nesāc tik bārties; jo tu no visas lietas nekā nezini…»

«Tik nu zinu, ka tu būsi kur saticies ar labiem draugiem.»

«Nu, nu — uz to pusi ir.»

Viņš laimīgi smaidīja. Arī sieviņa pasmaidīja puslīdz sirsnīgi.

«Sieviņ, kur Rūdiņš, vai guļ? Ak tu mans mazais cibulītis!»

Viņš virzījās bērnu skūpstīt.

/

«Lai nu paliek, Frici, lai nu bērns guļ.»

«Tev taisnība, sieviņ, lai guļ, lai guļ — mans mazais cibulītis … Es viņam atnesu ko nebūt…»

Fricis izvilka no kabatas kliņģerus.

«Un tev arī atnesu aknu desas.»

«Nevajadzēja nemaz —»

«Kuš, kuš, kuš, sieviņ, tu nemaz nezini. Tas

viss uz labām šeftēm. Smuks grieziens … svētki rokā … nesaki, sievel, ne četri.»

Viņš sāka izģērbties.

«Neņem, sieviņ, ļaunā, maz dzēru, tīri maz: trīs un četri šņabīši un divas vai trīs pudeles alus; — tik viss tepat pie Cimermaņa… ar Špīlberga lielās magazīnas puisi… tu zini, tepat uz Vladimira ielas.»

«Tās jaunās?»

«Jā, jā, jaunās, viņš jau man iegādāja svētku šefti… Draugi reizēm der … Vai nu, sieviņ, citādi es dzertu . .. Bet šeftes citādi neiet… Vai es tur vainīgs …»

Vēlreiz saldi pasmējies, viņš likās dēlam blakus.

«Rītā, Olglņ, visu izstāstīšu .. .»

Olga palika vēl strādājam, uzkožot Friča atnesto zakusku un domājot, ka — paldies dievam — Fricim gadījies darbs; tā jutās tik omulīga, tik labi tai bija ap sirdi, ka vai pavisam neatcerējās, kad. Jaukas atmiņas tai sāka lidot pa galvu un sirdi.

Frici viņa nebija Ilgi ilgi redzējusi tik omulīgu. Tas bija gandrīz tāds kā četri gadi atpakaļ, kad viņi pirmo reizi iepazinās kādā «Ziedoņa» biedrības izbraucienā zaļumos.

Mīlīgām acīm viņa palūkojās abos gulētājos — tēvā un dēlā, un domas viņai iešāvās galvā, kas vissteldzamāk būtu pērkams.

«Fricim kāds «bužuruncis» (silts krekls),» viņa domāja, «dzijas cimdiem un puikiņam cepurīte, tāda palēta… Man pašai — redzēs, kā nu tā nauda Iznāks.»

Gulētāji ieņurdējās.

«Es nu jau spriežu,» viņa domāja tālāk, «bet viss vēl dieva rokā.»

Salti drebuļi tai pārgāja pa kauliem.

«Te pie loga tāds pavēss,» viņa gribēja teikt veļas mazgātājām, bet tās taisni to brīdi bija izgājušas laikam blakus dzīvoklītī, tādēļ kaktā redzēja tik miglu, kas sacēlusies no nesen uzlieta karsta ūdens garaiņiem …

ACIS krītoši burti

Salst, ka sprakšķ vien, kā jau decembra rītā. Ļaudis tek pa ielām ātri un sarāvušies savos biezajos kažokos un mēteļos.

Pat pāri laucinieku, kas soļo pa Vladimira ielu, šad un tad pieķer cimdainās rokas pie ausīm, pie deguna.

«Kā tā Rīga pieņemas augumā,» viens no tiem sāka runāt, «cik sen, ka es, savas acis atplētis, tomēr labi atminu, ka pa visu šito ielu bija tik tādas nelielas mājiņas, tad sāka redzēt jau lielākas, lūk, vai šitādas divtāžīgas, bet paraug tagad, kāda tur tā viena paceļas kā pils pār citām un aiz tās tādas vien ir, kaut agrāk tur bija kails.»

«Ko tā nauda visu neizdara.»

Un tiešām, liela ēka «kā pils» pacēlās pār citām un saredzama vai pusversti tālu, sevišķi tādēļ, ka viņai līdzās vienstāva koka nams. Sā milzīgā četrstāvu nama nobalsinātā gala siena (brandmūris) izskatās kā kāds priekškars, aiz kura pilsēta sagatavojas uz nākotnes lugām, vai visvairāk — pēc izstiepta, milzīga palaga, ar kuru šīs sīkās

ēciņas kāds burvja spēks grib noslaucīt vienu pēc otras…

«Paskat, paskat, vārdain, kā rīkojas cilvēki, un tādā laikā!» pirmais laucinieks ierunājās un atkal pieķēra pie deguna.

«Kur?»

«Tur, tās augstās mājas galā.»

«Vai viņi traki, — tad ta nags…»

«Es tur nekāptu ne par 50 rub’u.»

«Es ne par simt — šitādā laikā — — ne par kādu naudu ne…»

«Bet ko tu pilsētniekus raudzīsi.»

«Jā, vai redzēji vakar pie Bujāniem, kur šitādā pašā laikā cauru nakti pie uguns gaismas būvēja šķūņus.»

«Vai viņi traki?»

«Tur tik vajaga aknu.»

Vīri nebrīnījās gluži bez iemesla. Laiks sala, ka spraukšķēja vien.

Augsti gaisā pa milzīgā nama brandmūri ķepuroja divi cilvēki īsos svārkos, virvēs turēdamies, slaucīja sarmu no mūra un zīmēja milzigus, melnus burtus.

Cik varēja saredzēt, tad zīmētājiem nebija ne cimdu rokās.

«Spīlberg & Co» stāvēja jau melns uz balta. Liela gara «perša» vēl bija tik darbā.

Sos milzīgos burtus varēja salasīt vai pa pusversti.

Varena reklāmā!

Tā bija virskomija Spechta «smalkā ideja».

Tas bija krāsotāja Friča Stiebriņa «smukais grieziens» uz svētkiem.

Laucinieki, pārbraukuši mājās, starp citiem Rīgas brīnumiem nepiemirsa nostāstīt par milzīgiem burtiem.

Viņi gadījās no Stiebriņa dzimtas, bija Stiebriņa brāļa Jēkaba kaimiņi un tādēļ arī tam nostāstīja par šo šausmīgo burtu rakstīšanu.

«Priekš Rīgas — tas nekas jauns,» noņurdēja Jēkabs Stiebriņš un vairāk neinteresējās kā jau par lietu, kur nav daļas, bet sāka izklaust par cenām, jo drīzumā taisījās arī viņš uz Rīgu.

CILVĒKS PALIEK CILVĒKS JEB — DIEVA ROKA

Bija pati ziemassvētku nedēļa, laiks daudzmaz pielaidies.

«Vezums izpārdots, — kā gāja — gāja. .. tā jau cenas svaidās,» Jēkabs Stiebriņš nodomāja, iedams uz brāļa dzīvokli. Sviesta spainītis tam bija padusē.

«To Fricim,» tā māte bija nolēmusi, «uz svētkiem, — viņiem tur uz akmeņiem jau nekas neaug. Viņš jau agrāk tāpat man šo to sūtīja … Tagad gan tāds palepns, laikam tam labi iet.»

Ejot Jēkabs pārdomāja, kā atvainoties, kāpēc tūliņ, kā iebraucis, nav piegājis, ko visu pārrunāt, īsi ko nepiemirstu.

«Fricis būs no darba mājā,» viņš domāja, «nezinot pārsteigšu, būs lielāks prieks.»

Pie brāļa durvīm tam mazliet uznāca tā kā bailes, gar sirdi nolidoja tādas jūtas, kā reizēm pie kungiem ejot. Tad ātri viņš atrāva durvis.

Dzīvoklī ienācis, Jēkabs apstulba . .. Gultā viņš ieraudzīja tādu kā mironi. Friča ģīmis un

rokas bija tik dzeltenas kā kādai vaska figūrai muzejā. Acis tik dziļi iekritušas, ka, tās vien ieraugot, Jēkabam pārplūda acis.

Tikko dzirdami vājinieks elpoja.

Pēc brītiņa viņš stiprāk iekrācās un drusku ieplēta stīvās acis.

«Vai tu šito pazīsti?» Olga viņu bilda.

«Pa — pa — — Jē — — ab — s,» mēle neklausīja, «brālis .. .»

Pēdējais vārds viņam izspruka diezgan skaidri. Viņš tā kā pasmaidīja, bet smaids tūliņ izdzisa.

«Labrīt, brālīt,» Jēkabs sniedza roku. Slimais tā kā gribēja sniegt arī savu roku, bet tā nekustējās.

Kādu minūti Fricis paraudzījās viņā.

«Mā — mā —,» viņš plātīja stīvo muti, laikam gribēdams teikt «māte», bet nespēja.

Viņa iekritušās acis aizmiedzās.

Olga sāka briesmīgi šņukstēt.

«Es gribu viņu pamīlot,» dēlēns spiedās pie gultas.

«Lai paliek, bērniņ,» Jēkabs to mierināja ar stīvu mēli.

«Man gribas ar papiņu patrakot,» puisēniņš atkārtoja.

«Esi rātns!»

Rūdiņš iekoda pirkstus zobos un skumji raudzījās gulētājā.

«Es tā vien domāju, ka ar šito pašu viņš aizies,» kāda piedzīvotāja čukstēja Jēkabam.

Jēkabs kā prātīgs cilvēks redzēja, ka te nav neviena ar skaidru galvu, tādēļ tūliņ sāka klaust, kā stāv ar ārstiem.

Šis dakteris no otras ielas bijis gan vai 3 rei-, zes, solījis pienākt šodien arī, bet neesot bijis. Lampiņas gaisma plivinājās kā uz dzīšanu.

Jēkabs steidzās uzmeklēt ārstu.

Arā laiks bija smuki pielaidies. Ormaņi un «lichači» skrēja, ka vai aizdegas. Zvani skanēja. Viss gāja kā pa kāzām. Jēkabam tas grieza sirdī kā ar nazi.

Ieejot pie daktera tik, viņš jutās kā šķirts no trakulīgās pasaules. Te viņam uznāca tādas jūtas kā viņas pasaules priekšnamā. Divi prāvas istabas sēdēja pilnas ar abu dzimumu personām, no vienkārša strādnieka pat līdz lepnai kundzei. Visu ģīmji ir drūmi. Visi tik klusi.

Plecīga kalpone izskaidroja, ka daktera lielkunga jau labi sen aizvests pie kāda ļoti grūta slimnieka, bet varot katru acumirkli ierasties.

Otrā vai trešā istabā plinkšķināja kāds daktera bērns uz klavierēm. Šās nenoteiktās skaņas izklausījās Jēkabam ausīs kā varbūt slīcējam — turoties pie salma vai sprunguļa — daudzinātās nāru dziesmas …

Viņš manīja, ka viņa rinda tālu, lēnām tas varētu kāju spert brīnumu dīķī. Viņš steidzās uz ielas un gāja iekšā, kur vien tik zināja kādu ārstu.

Vienam vēl vairāk slimnieku priekšistabā, otra nav mājā, trešam — runas stundas sākas tikai pēc divām stundām.

Uz ielas skan zvani. Logos spīd uguns. Pārdotavu logos spīd un laistās visvisādi «artiķeļi». Jēkabam jāsargās, lai nesabrauktu.

Jēkabs nav nekāds jūtelīgais cilvēks, bet tam tomēr izliekas, ka visa pasaule zaudējusi prātu.

Cilvēkam — mijam un labam cilvēkam, centīgam un derīgam sadzīves loceklim — patlaban dziest dzīvības svecīte. Bet viņi trako kā uz nelabo …

Viņam ienāk prātā, ka te nometies kāds jauns ārsts no pašu draudzes, kā zēnu Jēkabs viņu pazinis. Tādēļ turp.

«Lāgā neizskatās,» ārsts saka, «ka jaucas cita ārsta darīšanās, izliekas, ka viņu gribētu kontrolēt.»

Tas beigās nāk arī līdz.

«Kas īsti viņam vainas?» Jēkabs grib zināt.

«Plaušu karsonis, laikam no saaukstēšanās.»

«Otrs ārsts teica, ka esot tifs,» Olga piebilst.

Ārsts viņu izklausa un vēlreiz slimnieku pārmeklē.

«Varbūt un — visdrīzāk — abi,» ārsts pakrata galvu. Jēkabs ārstu pavada un grib zināt, vai ir cerība vai nav nemaz.

«Dieva rokās,» ārsts pakrata glavu, «sirds darbība gan vēl vidēja.»

Jēkabs meklē un ved vēl vienu un otru ārstu.

Receptes un noteikumi dažādi. Viens ieteic vannas, otrs — liedz. Viens saka: tifs, otrs — plaušu karsonis. Viens uzstāj, lai ved slimo uz slimnīcu. Otrs atrod par iespējamu mājā ārstēt. Gaiss smacējošs, noprot arī Jēkabs. Olga vaimanā kā jukusi, ja Frici aizved no viņas rokām.

Pēdīgi viens ārsts ieteic nakti likt pudeles ar karstu ūdeni pie kājām, ja tās rādoties atdzisušas. Tas ieteic, ka cerību nevajagot zaudēt, un izraksta recepti, pret kuru atnes pulverus ļoti glītā kastītē, virsū ļoti skaisti rutkiņi, tik glīti, tik sārti, tikai drusciņ, drusciņ gar malām vēl balti.

«Sitās zāles līdzēšot,» pasmaidījis aptieķnieka palīgs, atnesējs, stāsta un paskaidro, ka prasīts, vai slimnieks vecs vai jauns.

«Tās esot ļoti labas .. .»

Ledus pūslī uz slimā galvas kūst kā pret krāsni.

Slimnieks tiešām tā kā atspirgst, acis atplētis viņš paskatās visapkārt.

«Vai tu — vēl — te?» diezgan skaidri viņš bildina brāli, «labi —»

Ar roku viņš taisās tā kā mazajam Rūdiņam aiztikt galvu. Sieva pieglaužas; viņš to tā kā apņem . .. Jēkabam paliek pavisam paviegli ap sirdi.

Viņš iedomājas, ka nu reiz par pāra di'enām laiks aiztecēt uz mājvietu apskatīt, ko sarkanais dara; lopiņš taču ir dzīvs.

Mājvietā Jēkabs apsēžas, atspiežas uz rokas un pārdomā, ko mājnieki spriež, ka viņa nejūt un nejūt mājā .. . Domā, paldies dievam, ka Fricis metas tā kā labāks … Viņš — stiprs cilvēks, vai nu pirmoreiz sasaldējies, kā tur pie krāsošanas.

Gulējis Jēkabs nav par lāgu trešu nakti, bet miegs nenāk… Ko tādās reizēs cilvēks nespēj visu panest…

Jēkaba galva zaudē līdzsvaru: tas pamostas, jo bijis aizsnaudies!.. . Cilvēks paliek cilvēks. Viņš sapņojis, ka ar Frici darbojas, lika tam pie kājām pudeles … Fricis vilka kājas nost… «Nevajaga — » Fricis muldēja.

Jāsteidzas apraudzīt. Jēkabam pavisam tā viegli ap sirdi…

Patlaban, kā viņš ver durvis, redz, ka istabā

sanākuši cilvēki ari no citiem dzīvokļiem un sāk dziedāt…

Nevajaga, nevajaga Fricim vairs ne siltu pudeļu, ne cita kā … «Un es nevarēju būt ar tevi ne tik ilgi nomodā,» Jēkabs nopūtās, «man nebija lemts palīdzēt viņa acis uz mūžību aizmiegt.»

Jēkabs nebija tas cilvēks, kas mīl raudāt. Tomēr viņš juta, it kā viņa rīkle kad būtu aizžņaugta, ka nevarētu ne elpot; mazās dzīsliņas acu tuvumā likās kā tvaika vai tīra uguns pildītas un taisījās vai pušu sprāgt. Tikai kad no abu acu ārējiem kaktiņiem sāka asaras aumaļot, metās ap acīm un galvā tā kā vieglāk, bet sirds ieviļņojās vēl vairāk …

RAIBAS ATSKAŅAS

Nevajagot pat bēdās cilvēkam zaudēt galvu.

Tā pašā svētku sestdienā Olgu māca citas sievietes. Vajagot aiziet pie tā bodes kunga, pie kura strādādams Fricis saaukstējies, varbūt ko nebūt atmetot… Nabaga cilvēkam viss labs … Kas tas priekš bagātnieka?

Olgai gan bija tā kā grūti ap sirdi, pavisam negribējās iet.

«Cik tu muļķe,» mazgātāja tai uzsauca. Uzvilkusies biezāk un apņēmusies ar lielo lakatu, ko Fricis taisni pirms diviem gadiem dāvāja uz svētkiem, lēni Olga soļoja uz Spīlberga & Co magazīnu.

Magazinā valdīja lielākā rosība. Kungi un kundzes pirka daudz un dažādas dārgas lietas: lepnas lampas, ļoti glīti izstrādātas vāzes, ko kurš.

Veikala vadonis tecēja vienus teciņus, un pats «vecais» piepalīdzēja apkalpot cienīgākos pircējus.

«Smalka Ideja jums iešāvusies, Spīlberga kungs, prātā,» kāds brangs kungs piezīmēja. «Tā ir varena reklāmā … Veikalniekam jāprot viss ievērot un izlietot.»

«Tā nejauši nācu uz tām domām,» Špīlbergs padevīgi atteica, «loti pateicos par apmeklējumu.»

Špechtam, to dzirdot, metās omulīgi ap dūšu, ausa cerības uz labām svētku dāvanām.

Olga stāvēja durvju tuvumā aiz citiem un šo sarunu nedzirdēja.

«Runāt — nerunāt, runāt — nerunāt…» Tā viņai jaucās pa galvu. Tai brīdī, kad Špīlbergs sarunājās ar to kungu, Olgas sirdī modināja viņa omulīgie vaibsti cerību. Bet kad viņš uzmeta pētoši acis viņai un tad kādam komijam, kas gandrīz kādu dārgu puķu vāzi saplēsa … Viņai zuda visa cerība …

«Tā būtu ubagošana,» viņa nodomāja un vilkās lēni pa durvīm, skaidrībā netikusi, vai špīlbergs ko dotu vai ne. Grūti to izzināt arī mums.

Zvani skanēja, pa ielu brauca ormaņi un «lichači», steigdamies kā uz kāzām.

Milzu burti uz baltā brandmūra rēgojās kā spoki. Tos varēja pat pa tumsu saredzēt.

Tas, kas viņus tur zīmēja, gulēja vienkāršā šķirstā …

Olgai, ar smagu smagu sirdi mājup ejot, cejā vairākkārt mēģināja piesieties kāds iedzēries cilvēks Friča gados, paplāni ģērbies. Viņš varēja būt amatnieks vai strādnieks.

Šos milzu burtus redzot, gan neviens cilvēks nebūs tik daudz kā es domājis par viņu zīmētāja likteni…

Bet man žēl Friča, žēl Olgas ar mazo Rūdiņu, žēl Jēkaba ar veco māti mājā un žēl laika, ko izlietoju, stāstīdams par šiem acis krītošiem milzu burtiem, jo kam šos laikos tāds garlaicīgs nostāsts lai interesē!…

1898. g.

SATURS

IEVADS………………………………………………………………………………………

E. Birznieks-Upītls. DRUVIŅI………………………………………

Sudrabu Edžus. DULLAIS DAUKA . .

R. Blaumanis. NEZĀLE…………………………………………………….

J. Poruks. KAUJA PIE KNIPSKAS . .

J. Poruks. ZUZITE……………………………………………………………….

J. Poruks. ROMAS ATJAUNOTAJI . .

K. Skalbe. PĪLĪTES…………………………………………………………..

A. Brigadere. ZĒNS AR PĒRTIĶI . . .

V. Plūdons. SELGA…………………………………………………………….

A. Saulietis. NELAIME ……………………………………………………

Apsīšu Jēkabs. PIE PAGASTA TIESAS Persietis. ACIS KRĪTOŠI BURTI . . .

БЕЗ СОЛНЦА

Художник О. Абелите

Латннйског госуаар*тнснное издательство

На латышском языке

Redaktore L. Hiļimonoka.

Māksi, redaktors A. Jēgers. Mākslinieks О. Ābelīte.

Techn. redaktore M. Aizupiete. Korektore L. Šķiņķe.

Nodota salikšanai 1956. q. 4. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1956. q. 9. oktobrī. Papīra formāts Р4Х10'*1 /!?. <9,0 fiz. iespiedi.; 15,56 uzsk. iespiedi.; 12,55izdevn. I. Metiens 40 000 eks. JT14286 Maksā 5 rb|. 30 kap. LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA

Rīqā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 8662-J8E0. Iespiesta Izdevniecību un poligrāfiskās rūpniecības Galvenās pārvaldes 1. tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā Nr. 38/40. Pasūt. Nr. 4735.

Content

Bez saules

IEVADS

E. BIRZNIEKS-UPITIS DRUVIŅI

SUDRABU EDŽUS DULLAIS DAUKA

R. BLAUMANIS NEZĀLE

J PORUKS KAUJA PIE KNIPSKAS

J. PORUKS ZUZĪTE

J. PORUKS ROMAS ATJAUNOTĀJI

K. SKALBE PILĪTES

A. BRIGĀDERE ZĒNS AR PĒRTIĶI

V. PLUDONS SELGA

A. SAULIETIS NELAIME

APSĪŠU JĒKABS PIE PAGASTA TIESAS

PĒRSIETIS ACIS KRĪTOŠI burti. SMALKA IDEJA

CILVĒKS PALIEK CILVĒKS JEB — DIEVA ROKA

RAIBAS ATSKAŅAS

SATURS