Rensoms Arturs

Bezdelīgu un amazoņu piedzīvojumi

Arturs Rensoms

Bezdelīgu un amazoņu piedzīvojumi

/

/

PRIEKŠVĀRDS

Man bieži ir vaicāts, kā es uzrakstīju grāmatu “Bezdelīgu un amazoņu piedzīvojumi”. Patiesību sakot, tas sākās sen, sen atpakaļ, kad mēs - es, mans brālis un masas - vēl kā bērni pavadījām lielāko daļu brīvdienu fermā Konistonas dienvidos. Mēs spēlējāmies pie ezera vai kalnos, sadraudzējoties ar fermeriem, ganiem un ogļdeģiem, kuru ugunskuru dūmi pacēlās no piekrastes mežiem. Mes dievinājām šo vietu. Ieradušies tur, tūlīt steidzāmies lejup pie ezera, iemērcām rokas ūdeni un sapņojām. Ikreiz, dodoties projām, mēs mirkām asarās. Kad atradāmies tālumā — gan ka bērni, gan ka pieaugušie - mes sapņojām par šo vietu. Lai kurā pasaules malā es arī butu, vakaros mēdzu lūkoties uz Ziemeļu zvaigzni un gara acīm skatīt varenos kalnus, kas stiepās līdz apvārsnim. “Bezdelīgu un amazoņu piedzīvojumi” radās no šīm senajam atmiņām. Man pat nevajadzēja palīdzēt. Stāsts gandrīz uzrakstījās pats.

A. R.

1958. gada 19. maijā Havertvaitā

1. NODAĻA

DARJENAS VIRSOTNE

Kā brašais Kortess^1 ar skatienu asu,

Kad okeāns Klusais šalc apkārt Un vīri vēl pārmij uztrauktus skatus,

Uz Darjenas virsotni raugās...

RODŽERS, kam bija septiņi gadi un kas vairs nebija jaunākais ģimenē, skrēja pa plašo lauku no ezera līdz Hollihovai, fermai, kur viņi bija apmetušies pavadīt vasaras brīvdienas. Viņš skrēja, it kā zīmējot zigzaga līniju -no vienas lauka malas līdz otrai. Katru reizi, šķērsojot lauku, zēns tuvojās fermai. Vējš pūta tieši pretī, tāpēc, lai nokļūtu līdz vārtiem, kur pacietīgi gaidīja māte, viņam nācās līkumot. Rodžers nevarēja skriet taisni pret vēju, jo viņš bija burinieks, kliperis, vārdā Cutty Sark. Vecākais brālis Džons šorīt bija teicis, ka tvaikoņi ir tikai tādas kastes ar motoru. Burāšana ir pavisam kas cits, un tieši tāpēc, lai gan tas prasīja vairāk laika, Rodžers skrēja pāri laukam plašos lokos.

Nonācis tuvāk pie mātes, viņš pamanīja, ka viņa tur rokā sarkanu aploksni un mazu, baltu papīra lapiņu —

telegrammu. Zēns tūlīt pat saprata, kas tā bija par telegrammu. Viņu pārņēma vēlēšanās skriet taisni pie mātes. Rodžers zināja, ka telegrammas pienaca no tēva un ka šoreiz tai bija jābūt atbildei uz mātes, Džona, Sūzanas, Titijas un viņa vēstulēm, turklāt tajās visās bija vaicāts viens un tas pats, tikai dažādos veidos. Viņa vēstule bija bijusi ļoti īsa. “Lūdzu, lūdzu, tēti, vai es arī drīkstu? Ar mīļu sveicienu - Rodžers.” Titijas vēstule bija daudz garāka, vēl garāka nekā Džona. Sūzana, lai gan bija vecāka par Titiju, nemaz nebija uzrakstījusi vēstuli. Viņa tikai parakstījās zem Džona vēstules, ta ka viņi par abiem nosūtīja tikai vienu vēstuli. Mātes vēstule bija visgarākā, bet Rodžers nezināja, kas tajā teikts. Vēstules aizceļoja ļoti tālu, pie tēva, kas kuģoja šobrīd netālu no Maltas un gatavojās braukt uz Honkongu. Un tur, mātei rokās, bija sarkanā aploksne ar atbildi. Kaut nu varētu ātrāk uzzināt, ko viņš raksta! Bet burāšana ir pavisam kas cits nekā braukšana ar tvaikoni, tāpēc viņš turpināja halzēt^2, pievirzoties nedaudz tuvāk vējam. Beidzot viņš burāja tieši pret vēju, kustoties uz priekšu arvien lēnāk un lēnāk, tad apstājās netālu no mātes, nedaudz pabrauca atpakaļ, beidzot piestāja krastā un noenkurojās ostā.

- Vai tā ir atbilde? - viņš elsa, jo bija bez elpas no cīņas ar pretvēju. - Vai viņš piekrīt?

Māte pasmaidīja un izlasīja telegrammu skaļi:

LABĀK NOSLĪKUŠI NEKĀ NEJĒGAS JA NAV NEJĒGAS NENOSLĪKS.

- Vai tas nozīmē, ka viņš piekrīt? - Rodžers vēlreiz vaicāja.

- Man tā šķiet.

- Vai tas nozīmē, ka arī es drīkstu?

- Jā, ja Džons un Sūzana tevi ņems līdzi un ja tu apsolies, ka klausīsi viņiem uz vārda.

- Urā! - izsaucās Rodžers un aiz prieka palēcās, uz brīdi aizmirsdams, ka ir burinieks, kas noenkurojies ostā.

- Kur ir pārējie? - māte apvaicājās.

- Darjenā, - Rodžers attrauca.

- Kur?

- Virsotnē. Titija to tā nosauca. No turienes var redzēt salu.

Lauks no Hollihovas fermas aizstiepās līdz līcim, kur atradās laivu māja un mols. Bet no ezera to nevarēja labi saskatīt, jo līča abās pusēs bija augsti zemesragi. No fermas līdz laivu mājai lejup veda taciņa. Pusceļā bija vārti, un no tiem sākās otra taciņa, tā iestiepās priežu mežā, kas klāja augstāko - dienvidu - zemesragu. Savas ierašanās vakarā, pirms divām nedēļām, bērni bija atklājuši, ka taciņa drīz vien izzūd starp kokiem, bet viņi tomēr atrada ceļu līdz zemesraga virsotnei. No turienes visi četri bija lūkojušies uz plašo ūdens klajumu, kas stiepās tālu starp zemajiem kalniem dienvidos un ielocījās augstajos ziemeļu kalnos, kur to vairs nevarēja redzēt. Un tieši tad, kad viņi pirmoreiz stāvēja klints virsotnē un raudzījās plašajos ūdeņos, Titija izdomāja šai vietai vardu. Viņa skolā bija dzirdējusi dzejoli un aizmirsusi no tā teju visu, izņemot idndas par skatu, kad pētnieki pirmoreiz lūkojas uz Kluso okeānu. Un tā viņa nosauca zemesragu par Darjenu. Tās augstākajā punktā bērni bija ierīkojuši nometni, un tur palika visi pārējie, kamēr Rodžers iznāca cauri mežam un, ieraudzījis māti pie vārtiem, uzsāka skrējienu pāri laukam.

- Vai tu gribi aiznest viņiem telegrammu?

- Un pateikt, ka viņš atļauj braukt arī man.

- Jā gan. Tev jāatdod telegramma Džonam. Viņš ir tas, kuram jāredz, ka jūs neesat nejēgas.

Māte ielika telegrammu sarkanajā aploksnē un pasniedza Rodžeram. Viņa noskūpstīja dēlu, kas vēl joprojām tēloja noenkurotu burinieku, un teica:

- Vakariņas ir pusastoņos un ne minūti vēlāk, un uzmanieties, lai nepamodinātu Vikiju, kad nāksiet iekšā.

- Klausos, ser! - atteica Rodžers, paceļot enkuru. Viņš pagriezās un atsāka halzēt pāri laukam, jau domājot par to, kā pavēstīs jaunās ziņas.

Māte iesmējās.

- Kuģim ahoi! - viņa izsaucās.

Rodžers apstājās un palūkojās atpakaļ.

- Kad tu nāci šurp, vējš bija tev pretī, - viņa teica. - Tagad ir labs ceļavējš. Tev nav jāhalzē uz abām pusēm.

- Nudien, - Rodžers piekrita. -Tādā gadījumā es esmu šoneris. Es varu burāt taisni.

Viņš izstiepa rokas un uzsāka skrējienu taisni lejup pa lauku uz vārtiem, kas veda priežu mežā.

Nonācis mežā, Rodžers pārtrauca būt par burinieku. Neviens taču nevar burāt pa priežu mežu! Viņš kļuva par pētnieku, kas, atpalicis no galvenās grupas, seko pēdām dziļi mežā un uzmanīgi lūkojas apkārt, lai kāds mežonis no koka aizsega neievainotu viņu ar saindētu bultu. Viņš rāpās augšup starp kokiem uz zemesraga virsotni. Beidzot zēns nokļuva atklātā zemes pleķītī, kur bija tikai kailas klintis un nedaudz viršu puduru. Tā bija Darjenas virsotne. Visapkārt slējās koki, bet cauri tiem vīdēja ezera gaišais mirdzums. Uz doba akmens kūrās mazs ugunskurs. Džons piemeta ugunij kurināmo. Sūzana smērēja uz maizēm marmelādi. Titija, atbalstījusi zodu uz ceļiem, sēdēja starp diviem kokiem klints malā, skatoties uz salu.

Džons pavērās apkārt un ieraudzīja Rodžeru ar telegrammu. Viņš pielēca kājās.

- Ziņojums? - viņš vaicāja.

- Tā ir atbilde, - attrauca Rodžers. - Tas ir jā, un jā arī man, ja vien es jums klausu un jūs ar Sūzanu ņemat mani līdzi. Un, ja tas ir jā man, tad tas ir jā arī Titijai.

Džons paņēma telegrammu. Titija piecēlās un piesteidzās klāt. Sūzana piespieda nazi ar marmelādi pie maizes, lai nekas neietu zudumā, un pārtrauca smērēt. Džons atvēra aploksni un izņēma telegrammu.

- Lasi skaļi, - ierosināja Sūzana.

Džons lasīja:

LABĀK NOSLĪKUŠI NEKĀ NEJĒGAS JA NAV NEJĒGAS NENOSLĪKS.

- Urā tētim! - viņš izsaucās.

- Ko tas nozīmē? - Sūzana neizpratnē vaicāja.

- Tas nozīmē - viņš atļauj mums braukt, — atteica Titija.

- Tas nozīmē - tētis domā, ka nevienam no mums nevajadzētu noslīkt, bet, ja kāds tomēr noslīktu, tas būtu labs veids, kā tikt no mums vaļā, — Džons skaidroja.

- Bet kas ir nejēgas, ja nav nejēgas? - Sūzana joprojām nesaprata.

- Tā tas nav domāts, - Titija iebilda. - Tur ir teikts: ja mēs esam nejēgas, tad varam arī noslīkt. Tad teikums beidzas un sākas jauns, kas vēsta: tā kā mēs neesam nejēgas...

- Ja, - precizēja Džons.

- Ja mēs neesam nejēgas, mēs nenoslīksim.

- Tētis to ir piemetinājis, lai nomierinātu māti, - Sūzana secināja. Viņa atsāka smērēt marmelādi.

- Labāk sāksim tūlīt, - iesāka Rodžers, bet tieši tai brīdī iesvilpās tējkanna. Tā kādu laiku bija burbuļojusi, bet tagad klusi un uzstājīgi svilpa un no tās snīpja nāca ārā tvaika mutuļi. Ūdens vārījās. Sūzana nocēla tējkannu no uguns un iemērca tajā tējas paciņu.

- Mēs nevaram doties ceļā šonakt, - viņa teica. - Labāk iedzersim tēju un pierakstīsim visu, kas mums jāņem līdzi.

— Dzersim tēju tādā vietā, no kuras var redzēt salu, — ierosināja Titija.

Viņi pārvietoja krūzes, tējkannu un šķīvi, kurā bija sakrautas rupjmaizes šķēles ar marmelādi, uz klints malu. Sala atradās apmēram jūdzi tālāk, ezera dienvidu daļā, un tās koki spoguļojās rāmajā ūdenī. Viņi bija to vērojuši desmit dienas, bet telegramma salu padarīja vēl reālāku nekā jebkad iepriekš. Skatoties no Titijas virsotnes tās dienas vakarā, kad viņi ieradās fermā, kur māte bija noīrējusi māju, bērni ieraudzīja ezeru, kas viņiem šķita kā jūra. Un ezerā viņi pamanīja salu. Visiem tūlīt pat bija ienākusi prātā viena un tā pati doma. Tā nav gluži vienkārši kaut kāda sala. Tā ir sala, kas gaida viņus. Tā ir viņu sala. Ja redzeslokā ir tāda sala, kurš gan samierinātos ar dzīvošanu uz cietzemes un gulēšanu gultā? Viņi bija aizsteigušies mājās un pastāstījuši mātei par savu atklājumu, un lūgušies, lai visa ģimene tūlīt pat pamestu fermu un apmestos uz salas. Bet viņu vidū bija arī mazā Vikija, apaļvaidze mazulīte, kas atgādināja karalieni Viktoriju vecumdienu bildēs, un viņai bija daudz visādu vajadzību. Māte nevarēja aizvest Vikiju un auklīti uz salu, pat uz vislabāko no neapdzīvotajām salam ne. Tāpat bez tēva atļaujas viņa nevarēja ļaut, lai bērni brauc vieni. Un, lai gan Džons un Sūzana abi diezgan labi tika galā ar burulaivu, Titija un Rodžers tikko kā bija sākuši mācīties burāt tēva atvaļinājuma laikā pagājušajā gadā. Laivu mājā pie fermas atradās viņu mazā burulaiva Bezdelīga, kā arī lielā, smagā airu laiva. Bet neviens, kas reiz ir burājis, vairs nevēlas airēt. Ja nebūtu salas un buru-laivas un ja ezers nebūtu tik plašs, bērni, protams, būtu

priecīgi ari par braucienu gar piekrasti ar airu laivu. Bet, ja ir ezers, kas atgādina mazu jūru, ar četrpadsmit pēdu garu burulaivu laivu mājā un mazu, mežainu saliņu, kas gaida pētniekus, tad par neko citu nešķita vērts pat domāt kā vien par pētniecības braucienu uz salu.

Tāpēc tika uzrakstītas un nosūtītas vēstules, un bērni dienas pavadīja Darjcnas virsotnē, bet naktis fermā. Viņi devās izbraucienā ar airu laivu kopā ar māti, bet vienmēr bija kuģojuši uz otru pusi, lai nesabojātu atklājēju prieku pirmajā braucienā uz salu. Bet, jo vairāk dienu pagāja pec vēstules nosūtīšanas, jo mazāka šķita iespēja, ka jebkad pienāks atbilde. Sala sāka likties kā viena no tām vietām, kuras mēs redzam pa vilciena logu, bet kuras nekad nekļūs par mūsu dzives daļu. Un te pēkšņi tā ir kļuvusi reāla. Tā ir kļuvusi par viņu salu. Viņiem ir atļauts braukt ar burulaivu. Viņiem ir atļauts burāt ārā no mazā, klusā līcīša, apmest slaidu loku un doties uz salu. Viņiem ir atļauts apmesties uz salas un dzīvot tur tik ilgi, kamēr atkal pienāks laiks sapakot mantas un doties mājup uz pilsētu, lai apmeklētu skolu. Ziņas bija tik labas, ka bērni kļuva pavisam nopietni. Viņi ēda marmelādes maizes pilnīgā klusumā. Varenais skats, kas viņiem pavērās, lika aizmirst pļāpāšanu. Džons lauzīja galvu par burāšanu, prātodams, vai viņš patiešām atceras visu, ko bija iemācījies pagājušogad. Sūzana gudroja par pārtikas krājumiem un ēdiena gatavošanu. Titija domāja par salu - par koraļļiem, apslēptiem dārgumiem un pēdām smiltīs. Rodžers apcerēja faktu, ka vīņš netiks atstāts mājās. Viņš pirmoreiz tā pa īstam saprata, cik labi ir vairs nebūt ģimenē jaunākajam. Tagad jaunāka bija Vikija. Vikijai jāpaliek mājas, bet Rodžers ka viens no komandas dosies iepazīt neizzināto pasauli.

Beidzot Džons izņēma no kabatas papīra lapiņu un zīmuli.

- Mums jāuzraksta kuģa statūti, - viņš teica.

Marmelādes maizes bija apēstas, tāpēc Džons apgrieza šķīvi otrādi, nolika uz tā papīru un apgūlās uz klints. Viņš rakstīja:

“Burulaiva Bezdelīga. Osta - Hollihova. īpašnieki...”

- Kas ir īpašnieki?

- Tā pieder mums līdz pat brīvdienu beigām, - Sūzana atteica.

- Es rakstīšu “Izīrēts Vokeriem”, lai tas attiektos uz mums visiem.

Viņš ierakstīja: “īpašnieki - izīrēts Vokeriem.” Zemāk viņš uzskaitīja:

“Kapteinis - Džons Vokers.

Kapteiņa palīgs - Sūzana Vokere.

Matrozis - Titija Vokere.

Kuģapuika - Rodžers.”

- Tagad jums visiem jāparakstās pretī savam vārdam, -viņš paskaidroja.

Visi parakstījās.

- Tad nu tā, kapteiņa palīg, - Džons iesāka.

- Klausos, ser, — Sūzana ātri atsaucās.

- Cik drīz mēs būsim gatavi doties jūra?

-Ar pirmo vēja brāzmu.

- Ko jūs domājat par komandu?

- Labākā komanda, ar kuru jebkad esmu kuģojis.

- Vai viņi prot peldēt?

- Matrozis Titija prot. Kuģapuika Rodžers joprojām ar vienu kāju atbalstās pret ezera dibenu.

- Viņam jāiemācās peldēt.

- Es nemaz neturu kāju pie zemes visu laiku, — Rodžers aizstāvējās.

- Tev pēc iespējas ātrāk jāiemācās to nedarīt vispār.

- Lai notiek, - atteica Rodžers.

- Tas ir nepareizi, Rodžer! - iesaucās Titija. - Tev jāsaka: “Klausos, ser!”

- Es jau parasti tā saku, - aizbildinājās Rodžers. - Es tā teicu mātei.

- Tev tā jāsaka kapteinim un kapteiņa palīgam. Laikam tev tā būtu jāatbild arī man, bet, tā kā padotie esam tikai divi, nebūtu prātīgi, ja mēs viens otru uzrunātu par seru.

- Vai tev ir vēl kāds papīrs? - vaicāja Sūzana.

- Vienīgi telegrammas aizmugure, - atteica Džons.

- Māte neiebildīs, ja to izmantosim, - Sūzana sacīja.

- Zini, mēs patiesībā nevaram doties ceļā līdz ar pirmo vēja brāzmu, jo viss nav sagatavots. Labāk sastādīsim sarakstu ar nepieciešamajām lietām.

- Kompass, - teica Džons.

- Tējkanna, - sacīja Sūzana.

- Karogs, - ierosināja Titija. - Es pagatavošu karogu ar bezdelīgu virsū.

- Teltis, — piebilda Rodžers.

- Tālskatis, - turpināja Džons.

- Panna, krūzītes, naži, dakšiņas, tēja, cukurs, piens, -skaitīja Sūzana, rakstot tik ātri, cik vien spēja.

- Un karotes, - piemetināja Rodžers.

Viņi turpināja atcerēties dažādas noderīgas lietas, un, kad jau šķita, ka nekas vairs nenāk prātā, bērni pēkšņi iedomājās vēl daudz ko citu, bet uz papīra vairs nebija vietas, kur to visu pierakstīt.

- Man nav vairs neviena papīra gabala, - Džons teica.

- Pat kuģa statūti ir aprakstīti no abām pusēm. Liksim mierā sarakstu. Labāk iesim un pavaicāsim mātei, vai varam dabūt laivu mājas atslēgas.

Kad bērni nonāca Hollihovā, māte jau gaidīja viņus durvīs, pielikusi pirkstu pie lupām.

- Vikija guļ, - viņa pačukstēja, - netrokšņojiet! Vakariņas ir jau gatavas.

2. NODAĻA

GATAVOJOTIES CEĻAM

Kas daļas man gar mīkstu pēli Un segu, rūpīgi klātu, o?

Zem klajas debess gulēšu šonakt Ar jautriem čigāniem kopā, o!

Kuģa papīri, lai gan diezgan nozīmīgi, tomēr ir tikai neliela daļa no visa, kas nepieciešams, dodoties izpētes braucienā. Ir vēl citas - svarīgākas lietas. Par laimi, māte bija pabeigusi gatavot teltis. Tiklīdz vēstules bija nosūtītas, viņa nosprieda, ka teltis būs nepieciešamas, ja ekspedīcija uz salu tiks atļauta, bet, ja šāda atļauja nepienāks, diezgan labi būtu ierīkot nometni arī līcī. Viņa bija nopirkusi audeklu un strādājusi pie teltīm katru dienu, kamēr apaļvaidze Vikija gulēja un pārējie bērni makšķerēja pie laivu mājas vai devās pārgājienā uz Darjenas virsotni. Pagājušonakt, pēc tam kad kapteinis Džons un kapteiņa palīgs Sūzana, sekojot savas komandas piemēram, bija devušies gulēt, māte pabeidza abas teltis.

Šorīt pēc brokastīm Džons ar Sūzanu, mātei palīdzot, Titijai vērojot un Rodžeram maisoties visiem pa kājām, bija uzslējuši vienu no teltīm starp diviem kokiem Holli-hovas dārzā. Teltis izrādījās ļoti vienkāršas. Katrai bija trīsstūrveida aizmugure. To piešuva pie malām, kurām augšpusē pievienota stipi’a virve, kas veidoja jumta kori.

Virves gali tika piesieti pie kokiem, tā noturot telti. Nebija nepieciešami pat telts mietiņi. Visgarām sānu malām un aizmugurei bija piešūtas lielas kabatas, kurās jāsaliek akmeņi. Tas ir ļoti noderigs modelis akmeņainā vietā, kur tik viegli nemaz nevar iedzīt zemē telts mietiņus. Telts priekšā bija brīvi nolaižamas malas, piestiprinātas sāniem, tās varēja saritināt un nostiprināt ar lentēm, kas darbojās gluži ka buru rēves.

- Patiesībā mums nemaz nevajadzētu ņemt līdzi teltis, -teica Džons. - Varētu pagatavot kaut ko līdzīgu no buras, kas būtu pakārta pāri rājai, un katrā galā iespraust divus airus. Tomēr viena tāda telts nebūtu pietiekami liela mums visiem, tāpēc būtu nepieciešami astoņi airi un divas buras. Taču Bezdelīgai ir tikai viena maza bura un divi airi. Tāpēc tomēr šķiet, ka šīs teltis būs ļoti noderīgas.

- Teltis ir ļoti drošas, ja vien nesaceļas liels vējš, -māte teica. - Jūsu tēvs un es - mēs bieži tādās nakšņojām, kad bijām jauni.

Titija sērīgi palūkojās uz māti.

- Vai tagad tu esi pavisam veca? - viņa vaicāja.

- Ne gluži, - māte smaidot attrauca, — bet tad es biju jaunāka.

Māte bija nopirkusi arī divus ūdensnecaurlaidīgus auduma gabalus, kam vajadzēja kalpot par grīdsegu. Bērni tūlīt pat vienu ieklāja izmēģinājuma teltī.

- Jums jāpielūko, lai auduma malas vienmēr būtu telts iekšpusē, - māte brīdināja, - citādi lietus laikā jūs varat pamosties peļķē.

Viņi visi ielīda teltī. Titija paņēma no auklītes apaļ-vaidzi Vikiju, lai arī mazā māsa varētu pabūt tur. Sūzana aiztaisīja telts nolaižamās malas.

- Mēs varam iztēloties, ka esam sazin kur, - Titija sapņaini teica.

- Nākamreiz, kad uzsliesim telti, mes būsim uz salas, -I )žons noteica.

- Un kā ar matračiem? - māte apvaicājās.

- Mums pietiks ar grīdsegām, - īsi atteica kapteinis Džons.

- Nepietiks vis, - māte iebilda. - Ja vien jūs negribat sekot tās dāmas pēdās, kas aizbēga kopā ar klaidoņiem čigāniem un nomira no saaukstēšanās.

- Dziesmā tā nav teikts, - Titija sašuta. - Tur tikai sacīts, ka viņai tas nerūpēja.

- Un kas notiek ar tiem, kam nekas nerūp? - māte jautāja.

- Tie ņem sliktu galu, - atsaucās Rodžers.

- Saaukstēšanās ari ir slikts noslēgums nometnei uz salas, - māte paskaidroja. - Lai tā nenotiktu, mums ir japagatavo ar sienu piebāzti maisi, uz kuriem jums gulēt. Ja nakšņosiet uz siena maisiem, turklāt ietinušies segās, jums nudien nekas nenotiks.

Bet kapteinis Džons jau dega nepacietībā izmēģināt Bezdelīgu.

- Dosimies uz ostu un pārbaudīsim kuģi, - viņš ierosināja. - Mēs varam to izvest ārā, vai ne, māt?

- Protams. Bet es vēlētos doties kopā ar jums pirmajā braucienā.

- Dari tā. Nudien. Tu vari but karaliene Elizabete, kura Griničā apskata kuģus, kas pošas ceļā uz Indiju.

Māte smējās.

- Tas nekas, ka tev nav sarkani mati, - Titija viņu iedrošināja.

- Lai notiek, - māte piekrita, - tomēr Vikiju gan mums vajadzētu atstāt pie aukles.

Viņi izlīda no telts. Apaļvaidze Vikija atgriezās pie aukles, un karaliene Elizabete devās uz laivu māju kopā

ar kapteini Džonu un Bezdelīgas komandu — kapteiņa palīgu Sūzanu, matrozi Titiju un kuģapuiku Rodžeru, kas skrēja visiem pa priekšu, lai atslēgtu laivu mājas durvis.

Laivu māja bija būvēta no akmeņiem, pie tās izveidota šaura piestātne un neliels mols, kas iestiepjas ezerā. Pirms pārējie pienāca, Rodžers jau bija atslēdzis durvis, lai gan viņam bija jāpacīnās ar sarūsējušo slēdzeni. Viņš iegāja iekšā un lūkojās uz Bezdelīgu. Tā bija burulaiva, īpaši piemērota burāšanai platā upes grīvā. Šādām laivām lielākoties ir nolaižamais ķīlis, kas paredzēts, lai varētu labāk burāt pret vēju. Bezdelīgai, tāda nebija, tomēr tās ķīlis izskatījās daudz lielāks nekā vairumam mazo laivu. Burulaiva bija nedaudz garāka par trīspadsmit pēdām un diezgan plata. Turpat atradās masts, klīverkoks^3, rāja^4, rūpīgi saritināta bura un airu pāris. Burulaivas nosaukums -Bezdelīga - bija uzkrāsots uz laivas pakaļgala.

Kapteinis Džons un viņa komanda skatījās uz buru-laivu ar lielu mīlestību. Tas taču bija viņu kuģis!

- Labāk iznesiet to ārā, piesieniet pie mola un tikai tad iestipriniet mastu, - karaliene Elizabete pamācīja. - Jūs to nedabūsiet ārā, ja ieliksiet mastu, vēl atrodoties laivu mājā. Sija ir pārāk zema.

Kapteinis Džons uzkapa uz kuģa. Kapteiņa palīgs Sū-zana atsēja tauvu, un kopīgiem spēkiem abi izdabūja Bezdelīgu ārā no laivu mājas. Tad Sūzana piesēja tauvu pie metāla riņķa mola galā. Arī viņa iekāpa burulaivā.

- Vai es arī drīkstu? - Rodžers apvaicājās.

- Jūs abi ar Titiju labāk pagaidiet tepat kopā ar mani, kamēr viņi uzvilks buru, - teica karaliene Elizabete.

Viņiem nepieciešama plaša telpa un brīvas rokas. Ja mēs tagad uzkāptu uz klāja, mēs tikai traucētu.

- Oho, kas tad tas! - Džons priecīgi pārsteigts izsaucās. - Burulaivai ir karoga masts un falle, kur karogu piestiprināt. - Viņš pacēla gaisā nelielu karoga mastu ar trīsstūrainu zilu karogu.

- Es uzšūšu mūsu burulaivai daudz skaistāku karogu, -Titija ierosināja.

- Bet tagad labāk paņem šo, lai būtu droša, ka pagatavosi savu atbilstošā lielumā, - ierosināja karaliene Elizabete.

Džons un Sūzana bija burājuši vairākkārt, bet vienmēr atklajas kaut kas jauns, kad jābrauc ar kādu laivu pirmo reizi. Sākumā viņi ielika mastu nepareizi, bet pēc mirkļa šo kļūdu izlaboja.

- Šķiet, ka laivai nav priekšējā atbalsta, - Džons teica.

- Un es nesaprotu, kā nostiept faili^5 uz priekšgalu, lai izmantotu to atbalsta vietā.

- Ļaujiet man uzmest aci, — teica karaliene Elizabete.

- Mazās laivas bieži iztiek bez atbalstiem. Vai zem airsola, kur masts ievietots, ir nostiprinātājplate?

- Divas, - atvieglots secināja Džons. Masts iegāja priekšējā airsola caurumā blakus laivas priekšgalam. Tam bija četrstūra kāja, kas iekļāvās spraugā, kura bija izveidota, lai atbilstu kelsonam.[6]

- Sagatavojiet buru, paceliet un nostipriniet, - izrīkoja karaliene Elizabete.

- Nez vai īstā karaliene zināja tik daudz par kuģiem, -apbrīnā nočukstēja Titija.

- īstā karaliene Elizabete bērnībā nedzīvoja netālu no Sidnejas ostas, - māte atteica.

Sūzana pacēla buru. Uz rājas bija siksna (patiesībā cilpa), kura aizāķējama aiz āķa, kas atradās viena pusē dzelzs riņķim, sauktam par skrejveltni, jo tas pārvietojās augšup un lejup pa mastu. Falle devās no skrejveltņa augšup uz masta virsotni cauri rullītim un tad atkal lejup. Džons pieāķēja cilpu pie skrejveltņa un aizvilka prom faili. Brūnā bura cēlās augšup, līdz skrejveltnis apstājās gandrīz pašā masta galā. Tad Džons nostiprināja faili uz tapām zem airsola.

- Izskatās pavisam pieklājīgi, — karaliene Elizabete sacīja no mola. - Bet, lai bura būtu nostiprināta pienācīgi, jums jāpavelk lejup klīverkoks. Tas nogludinās krusteniskās grumbas.

- Vai tāpēc tie bloki ir pieāķēti pie kelsona, tur, kur iestiprināts masts? Bet tie visi ir sajaukti.

- Vai zem klīverkoka nav vēl viens riņķis, tuvāk pie masta? - painteresējās karaliene.

- Ak jā, ir gan, - izsaucās kapteinis Džons. - Viens bloks pieāķējams pie riņķa zem klīverkoka, un viens - pie riņķa laivas dibenā, tad ir patiešām vienkārši novilkt klīverkoku lejā. Kā ir tagad?

- Tagad krokas uz buras ir no augšas uz leju, nevis šķērsām, - ziņoja kapteiņa palīgs.

- Tā tam arī jābūt, - atzina karaliene Elizabete. - Vējš tās izgludinās, tiklīdz sāksim burāt. Vai drīkstu kāpt uz klāja, kapteini Dreik:|:?

- Laipni lūdzu, - teica Džons, - bet tev nav visu laiku jātēlo karaliene Elizabete.

Viņš gatavojās pirmoreiz burāt ar Bezdelīgu, un zēnam bija pietiekami daudz rūpju arī bez karalienēm.

Titija, Rodžers un māte uzkāpa uz Bezdelīgas klāja, kamēr tā mierīgi stāvēja ostā ar plandošām burām.

* Kapteinis Dreiks - angļu jūrasbraucējs, kas 16. gs. piedalījās vergu tirgotāju un pirātu braucienos. (Red. piez.)

- Vai tu paturēsi stūri, māt, kamēr es atraisīšu laivu? -vaicāja kapteinis Džons.

- Ne jau es, - iebilda māte. - Karaliene vai ne, es tomēr esmu pasažiere un gribu redzēt, kā jūs paši tiekat galā.

- Skaidrs, - atsaucās Džons. - Kapteiņa palīg, lūdzu, nāc uz priekšgalu, lai atraisītu laivu! Liec komandai piesargāties, lai neapdauzītu galvu.

- Klausos, ser! - atsaucās kapteiņa palīgs Sūzana. - Gulieties laivas dibenā, jūs abi!

Kuģapuika un matrozis sekoja šai pavēlei, noguļoties laivas dibenā un paslēpjot galvu zem margapmales. Džons satvēra stūri. Sūzana atraisīja virvi, bet tās galu izvēra caur riņķi un pieturēja.

- Kārtībā, - viņa uzsauca.

- Atraisi laivu! - pavēlēja kapteinis, un jau pēc brīža Bezdelīga devās ceļā.

- Vai mēs brauksim uz salu? - vaicāja kuģapuika.

- Nē, lai aizbrauktu turp un atpakaļ, vajadzīgs pārāk ilgs laiks, - māte atteica. - Ir vēl tik daudz, ko darīt, ja jūs gribat doties ceļā rīt no rīta. Vienkārši nedaudz pabu-rājiet pret vēju, un tad mums jāsteidzas atpakaļ un jātiek skaidrībā ar siena maisiem, pārtikas krājumiem un visām citām lietam, kuras gribat ņemt līdzi ceļojumā.

Bezdelīgas izmēģinājuma brauciens nebija pārāk ilgs. Džons burāja pret vēju, halzējot no vienas puses uz otru, gluži kā iepriekšējā dienā bija darījis Rodžers, skrienot pa lauku. Tad viņi pagriezās mājup un traucās tā, ka ūdens putojās ap laivu.

- Jūsu burulaiva ir vislabākajā kārtībā, kapteini Džon, — māte teica, kad viņi atkal piestāja pie mola un Sūzana ar Džonu saritināja buru un nolaida mastu, lai varētu ievest Bezdelīgu laivu mājā.

- Tā ir īsta skaistule, - piekrita kapteinis.

Atlikusī dienas daļa pagāja darbīgi. Māte šuva maisus, kuros sabāzt sienu. Titija bija paņēmusi karogu uz mājām un izgriezusi jaunu trīsstūra formas karogu no atlikušā buraudekla. Māte uzzīmēja bezdelīgu uz papīra lapas, un Titija, vadoties pēc šī zīmējuma, izgrieza tādu pašu putna attēlu no zilām golfa biksēm. Tad viņa uzlika bezdelīgas paraugu uz baltā pamata un izgrieza attiecīga lieluma caurumu, pēc tam piešuva zilo bezdelīgu baltā karoga vidū. Kad darbs bija pabeigts, varēja redzēt skaistu, baltu karogu, uz kura lidoja bezdelīga, turklāt tas izskatījās vienādi no abām pusēm. Tad viņa to piestiprināja pie karoga masta virves vecajā vietā. Karogs bija gatavs pacelties masta virsotnē.

Kapteinis Džons un kapteiņa palīgs vāca kopā vissvarīgākās lietas un izlēma, bez kurām vai'ētu arī iztikt. Saraksts vakar vakarā bija izstiepies patiešām garš. Rodžers bija aizņemts, skraidot no mājas uz laivu māju, nesot tās lietas, par kurām visi vienojās, ka tās katrā ziņā jāņem līdzi.

Kapteiņa palīga galvenais uzdevums bija rūpēties par komandas ēdināšanu, un viņam palīdzēja fermera Džek-sona sieva, kas aizdeva visas nepieciešamās lietas.

- Vispirms tev būs vajadzīga tējkanna, - Džeksona kundze teica.

- Kā arī kastrolis un panna, - piebilda kapteiņa palīgs Sūzana, veroties sarakstā. - Man vislabāk padodas ceptas olas.

- Vai tiešām? - Džeksona kundze bija pārsteigta. - Vairumam cilvēku vislabāk padodas vārītas olas.

-Ak jā, es vispār neskaitīju vārītās, - atteica Sūzana.

Bija jāpadomā arī par nažiem, dakšiņām, šķīvjiem, krūzēm un karotēm, kā arī par kārbām: lielākām - ēdienam, mazākām - tējai, cukuram un šālim.

- Mums taču vajadzētu lielāku bundžu cukuram, vai ne? - ieminējās Rodžers, kas bija atgriezies un gaidīja, ko vēl varētu aiznest uz burulaivu.

- Man šķiet, ka tu nebūsi tas, kas gatavo ēdienu, -Džeksones kundze aizrādīja.

- Man šķiet tāpat, - piebilda Sūzana.

Sūzanai rūpīgi sekojot sarakstam, uz virtuves galda pacēlās arvien lielāka līdzi ņemamo mantu kaudze.

Džons un Titija ienāca, lai parādītu jauno karogu un paskatītos, kā Sūzanai sokas.

- Kurš būs ārsts? - apvaicājās Sūzana.

- Kuģa ārsts, - aizrādīja Titija. - Uz kuģa ir kuģa ārsts.

- Tu tas būsi, - atteica Džons. - Tu taču esi kapteiņa palīgs. Tas ir kapteiņa palīga darbs. Viņš deju soli uznāk uz skatuves un dzied: “Ak, kā gan, kā gan šodien klājas jūsu kājām un rokām, vai jūsu aknas, plaušas un kauli iztiek bez mokām?” Vai tad tu neatceries?

- Tad man jāpaņem līdzi dažādas zāles un pārsēji, -sarosījās Sūzana.

- To tik ne! - Titija iebilda. - Uz neapdzīvotas salas visu dziedē ar tur augošām zālītēm. Un, kad mums piemetīsies dažāda veida kaites, sērgas un drudzis, ko māsu medicīna nespēj veiksmīgi izārstēt, mēs šīs slimības uzveiksim ar iedzimto parādītajām brīnumzālītēm.

Tai brīdī virtuvē ienāca māte un ātri atrisināja šo jautājumu.

- Nekādas zāles jūs līdzi neņemsiet, - viņa teica. - Ikviens, kam nepieciešama ārstēšana, tiks pēc iespējas ātrāk nogādāts mājās.

- Ja vien tas būs pavisam nopietni, - Titija piekrita. - Bet ar dažādām sērgām un drudzi mēs noteikti tiksim galā paši.

- Un kā ar karti? - Džons apvaicājās.

Titija uzskatīja, ka nekādas kartes nevar būt, tā kā viņi dodas ceļojumā pa neizpētītu ezeru.

- Bet visās labākajās kartēs atrodamas vietas, pie kurām atzīmēts “Neizpētīts”.

- Tad jau tās nav pārāk noderīgas, atrodoties neizpētītajās vietās, - Titija saprātīgi iebilda.

- Mums taču ir nepieciešama vismaz kaut kāda karte, -Džons ietiepās. - Iespējams, ka tā būs pavisam nepareiza, ar neprecīziem vietu nosaukumiem, bet mēs to visu labosim.

Vietējā tūrisma grāmatā viņi atrada pietiekami labu karti, kas attēloja visus apkārtnes ezerus. Titija iebilda, ka tā īsti nav karte, bet Džonam tā derēja. Džeksona kungs atļāva viņiem to paņemt, bet tikai tad, kad bērni apsolījās to turēt pēc iespējas sausu. Tas nozīmēja, ka nepieciešama vēl viena skārda kārba lietām, kuras nedrīkstēja samērcēt. Blakus tūrisma grāmatai viņi nolika dažas burtnīcas piezīmēm un papīru vēstulēm uz mājām. Kastē tika ielikta arī kuģa bibliotēka. Titija bija atradusi plauktā vācu valodas vārdnīcu, kuru bija aizmirsis kāds no fermas apmeklētājiem.

- Tā ir svešvalodā, - viņa paskaidroja, - un būs ļoti noderīga, kad mēs gribēsim sarunāties ar iezemiešiem.

Tomēr beigās viņi nolēma vārdnīcu atstāt mājās, jo tā bija liela un smaga, turklāt varētu izrādīties, ka tā ir nepareizā valodā. Tās vietā Titija paņēma Robinsonu Krāzo.

- Tajā aprakstīts, kas tieši jādara uz vientuļas salas, -viņa paskaidroja. Džons paņēma Jūrnieka rokasgrāmatu un Baltijas pilota trešo sējumu. Abas grāmatas kādreiz bija piederējušas tēvam, un Džons no tām nešķīrās pat brīvdienās. Kapteiņa palīgs Sūzana izvēlējās Vienkāršo pavārgrāmatu mazām ģimenēm.

Beidzot, kad gandrīz viss jau bija sakrauts laivu mājā, īsi pirms tam, kad Rodžeram un Titijai bija laiks iet gulēt, visa komanda devās augšup uz Darjenas virsotni, lai vēlreiz paskatītos uz salu. Saule jau grima aiz rietum-

puses kalniem. Bija neizsakāmi kluss. Viņi raudzījās uz salu un mierīgo ezeru, kurā nemanīja ne vilnīša.

- Es nespēju noticēt, ka mēs patiešām turp dosimies, -Titija teica.

- Mēs nedosimies, ja rīt neparādīsies vējš, - aizrādīja kapteinis Džons. - Mums būs jāsvilpo, lai atsauktu vēju.

Titija un Rodžers kā sarunājuši visu mājupceļu svilpoja vienu meldiņu pēc otra. Kad viņi nonāca pie fermas, koku lapotnes jau čaukstēja vieglā vēsmā.

- Redziet nu, - Titija uzvaroši teica. - Mēs esam atsaukuši vēju. Piecelsimies rīt agrāk un iznāksim ārā, lai pirms brokastīm vēl mazliet pasvilpotu.

3. NODAĻA

CEĻOJUMS UZ SALU

Trīs jūrnieki braši no Bristoles bija,

Kas paņēma laivu un burāja prom,

Bet iepriekš ar sausiņiem saldiem un gardiem Un sālītu cūkgaļu piekrāva to.

TEKEIUJS

Bezdelīgā palika pavisam maz vietas, kad viņi to piekrāva ar visiem labumiem, kas bija sanesti laivu mājā. Zem priekšējā sola tika novietota liela skārda kārba ar grāmatām, rakstāmpapīru un citām lietām, kam jābūt sausumā, piemēram, nakts drēbēm. Šajā kastē ietilpa ari mazs aneroīda:|: barometrs. Džons to reiz bija laimējis kā balvu skolā un nekad no tā nešķīrās. Zem priekšējā air-sola, abpus mastam, bija novietotas lielās kārbas ar maizi, tēju, cukuru, sāli, biskvītiem, liellopu gaļas un sardīņu konserviem, daudzas olas, ietītas atsevišķi, un liela kūka. Kuģa priekšgalā zvilnēja liels izturīgas virves ritulis un enkurs, tomēr tur atradās vieta arī kuģapuikam Rodžeram. Teltis bija ietītas ūdensnecaurlaidīgos auduma gabalos, apsietas ar virvi un sakrautas kuģa pakaļgalā. Laivas dibenā atradās divi lieli maisi, piebāzti ar segām un guļammaisiem. Turklāt bija arī tādas lietas, kuras vispār nevarēja iepakot, bet noteikti jāņem līdzi, -

* Aneroids - viens no barometru veidiem. (Red. piez.)

ladas kā katls, panna un tējkanna, un lielais fermas lākturis. Laivā vietu aizņēma arī grozs, kurā atradās krūzes, šķīvji, karotes, naži un dakšiņas. Te varēja iespiesties vairs tikai komanda, taču uz steķiem vēl gulēja četri lieli, ar sienu piebāzti maisi, kuriem paredzēts kalpot par matračiem.

- Izskatās, ka mums būs jāveic divi ceļojumi, - secināja kapteinis Džons.

- Vai trīs, - piebilda kapteiņa palīgs. - Pat ja Bezdelīga būtu pavisam tukša, mēs tajā varētu ielikt tikai trīs maisus.

Piepeši matrozim Titijai radās laba ideja.

- Vai mēs nevarētu sarunāt kādu iezemieti, lai tas atved mūsu maisus savā airu laivā? - viņa ievaicājās.

Džons uzmeta aci lielajai airu laivai, kas piederēja fermas saimniekam. Viņš bija slepeni sarunājis, ka māte viņus šovakar apciemos, lai pārliecinātos, ka bērniem nekā netrūkst, un tāpat viņš zināja, ka māti uz salu aizvedīs fermeris Džeksons. Vai varēja vēlēties vēl labāku iezemieti?

Pāri laukam bērniem tuvojās māte un aukle, kas nesa Vikiju.

Džons aizsteidzās viņām pretī. Viņi vienojās, ka iezemieši šovakar atvedīs siena maisus.

- Vai jūs esat droši, ka neko neesat aizmirsuši? - māte vaicāja, stāvot uz steķiem un lūkojoties uz Bezdelīgu. - Cilvēki, dodoties tālā ceļā, parasti aizmirst mājās vismaz vienu svarīgu lietu.

- Mēs esam paņēmuši visu, kas bija manā sarakstā, -pārliecināti attrauca kapteiņa palīgs Sūzana.

- Visu? - māte pārvaicāja.

- Māt, ko tu turi aiz muguras? - Titija aizdomīgi noprasīja, un māte pacēla gaisā sērkociņu kastīšu paku.

- Nudien, par mata tiesu izsprukām sveikā! - izsaucās Džons. - Bez sērkociņiem mēs nekad nespētu iekurt uguni!

- Ja jūs esat gatavi, labāk dodieties ceļā, - māte ieteica.

Viņi atvadījās.

- Dod komandu, kapteiņa palīg! - sacīja kapteinis Džons.

- Visi uz klāja! - uzsauca Sūzana.

Rodžers ieņēma savu vietu kuģa priekšgalā. Titija apsēdās uz vidējā airsola. Džons pieāķēja rāju pie skrej-veltņa, uzvilka mazo, brūno buru un nostiprināja faili. Ti-tijas baltais karogs ar tumši zilo bezdelīgu vidū jau plīvoja masta galā. Titija bija pati to nostiprinājusi tūlīt pēc masta uzsliešanas. Džons devās uz pakaļgalu pie stūres. Sūzana nostiepa buras apakšmalu un to nostiprināja.

Pūta viegls ziemeļrietumu vējš, kuru, bez šaubām, bija atsaukusi komandas uzstājīgā svilpošana. Māte turēja tauvas galu un, kad visa komanda bija iekārtojusies, pameta to Rodžeram, kas tauvu rūpīgi saritināja un pabāza zem kājām. Bezdelīga lēni attālinājās no krasta.

- Uz redzēšanos, māt! Uz redzēšanos, Vikij! Uz redzēšanos, auklīt!

- Uz redzēšanos, uz redzēšanos! - atskanēja no steķiem.

Matē māja ar kabatlakatiņu. Aukle arī, un pat Vikija

pavicināja tuklo roķeli.

Bezdelīgas komanda māja pretī.

- Trīs urā saucieni palicējiem! - nokomandēja kapteinis Džons.

Un viņi sauca urā.

- Mēs varētu uzdziedāt “Daiļās spānietes”, - ierosināja Titija. Un viņi dziedāja:

“Ardievu un sveiki, jūs spānietes daiļās,

Nu palieciet sveikas, jūs Spānijas zieds!

Mums jādodas projām uz Angliju sirmo,

Un satikt jūs vēlreiz mums laikam būs liegts.

Mēs aurosim skaļi kā jūrnieki īsti,

Mēs klaiņosim tālu pa jūrām arvien,

Līdz Lamanša kanālā atskanēs atbalss,

Šis trīsdesmit jūdzes aiz muguras būs.”

- Mēs gan braucam uz pavisam citu pusi, — ieteicās Sūzana. - Bet tas jau nav būtiski.

Bezdelīga līgani slīdēja uz līča muti, neizdodot ne skaņas. Kad laiva nokļuva līča ziemeļu pusē lielākā vējā, tās priekšgals sāka jautri šļakstināt viļņus un ķīlis braši kūla ūdeņus.

Darjena, Hollihovas līča dienvidu zemesrags, bija garāka nekā ziemeļu zemesrags. Kapteinis Džons nevēlējās riskēt, braucot gar to, jo zemesraga galā varēja būt zemūdens akmeņi. Tāpēc viņš turēja kursu tieši uz priekšu un, kad bija izbraucis ārā no līča, atskatījās. Tāluma jau parādījās sala. Tā šķita tālāk, nekā lūkojoties no Dar-jenas virsotnes. Beidzot Džons palaida vaļā galveno buru un satvēra stūri. Klīverkoks pacēlās, Bezdelīga pagriežas, un, vējam pūšot no aizmugures, Džons vadīja buru-laivu salas virzienā.

Māte un aukle ar Vikiju joprojām stāvēja uz steķiem. Viņas pēdējoreiz pamāja. Visa Bezdelīgas komanda pamāja pretī, un tad viņi vairs neredzēja līci, jo to aizsedza zemesrags. Virs viņiem bija Darjenas virsotne, no kuras bērni bija pirmoreiz ieraudzījuši salu. Virsotne šķita zemāka nekā īstenībā. Viss bija kļuvis mazāks, izņemot ezeru - tas vēl nekad nebija licies tik milzīgs.

- Vai ar klīveri viss kārtībā? - apvaicājās kapteiņa palīgs Sūzana, atcerēdamās to bēdīgo gadījumu pirms gada, kad, braucot pa vējam kādā citā mazā laiviņā, klīverkoks

pēkšņi bija apgriezies un uzdauzījis meitenei pamatīgu zilumu, kas sāpēja vēl ilgu laiku.

- Paskaties uzmanīgi uz karogu, - atteica kapteinis Džons. — Tas plivinās uz to pašu pusi, kur bura. Kamēr tas nemaina virzienu, par klīveri nav ko uztraukties.

Vējš nebija stiprs, tomēr pastāvīgs, un Džons bija priecīgs, ka tas šajā pirmajā braucienā uz salu ar smagi piekrauto Bezdelīgu nepūš stiprāk. Ierēvēt buru būtu patiešām grūti, kad laiva ir tā piekrauta ar teltīm, kārbām un virtuves piederumiem. Turklāt bija daudz interesantāk vienkārši sēdēt un skatīties, jo viss šķita daudz citādāks, nekā lūkojoties no Darjenas virsotnes.

Sala nemaz neatradās ezera vidū, bet daudz tuvāk austrumu krastam, tajā pašā ezera pusē, kur Hollihova un Darjena. Gar šo krasta malu bija izvietots viens zemesrags pēc otra. Vietām gar krastu stiepās lauki, bet pārsvarā varēja redzēt biezus mežus. Šur tur starp kokiem vīdēja mājas, bet ne pārāk daudz, un pāri mežiem slējās viršiem klātas kalnu virsotnes.

Kad viņi pabrauca garām otram zemesragam, Rodžers, kas stāvēja sardzē, ziņoja, ka tuvumā manāms kuģis, un norādīja uz krastu. Buras tam bija nolaistas, tāpēc citi to nepamanīja. Līcī stāvēja dīvaina, tumši zila liellaiva. Tā bija gara un šaura, ar augstu kabīnes jumtu un logu rindu sānos. Tās priekšgals izskatījās kā vecam kliperim. Pakaļgals atgādināja tvaikoni. Tai nebija nekā mastam līdzīga, bet vietā, kur, iespējams, tas reiz bija, vidēja neliels karoga masts, nostiprināts kabīnes priekšā. Uz klāja atradās audekla nojume, un zem tās krēslā sēdēja resns vīrs, kas tobrīd kaut ko rakstīja. Liellaiva bija noenkurota ar lielu boju.

- Tā ir peldošā māja, — paskaidroja Džons.

- Kas tā tāda? - nesaprata Titija.

- Tā ir laiva, ko izmanto mājas vietā. Viena tāda bija Felmutā - cilvēki šai laivā dzīvoja cauru gadu.

- Es vēlos, kaut varētu dzīvot laivā visu gadu, - ar ilgām ieteicās Sūzana.

- Kādu dienu es tādā dzīvošu, - sacīja Džons. - Un Rodžers tāpat. Arī tēvs tādā dzīvo.

- Jā, bet tas ir citādi. Mīnu kuģis nav peldoša māja!

- Bet cilvēki tajā dzīvo.

- Jā, bet viņi nepaliek uz vietas. Peldošā māja noenkurojas vienā vietā un tur ari paliek. Es arī atceros to peldošo māju Felmutā, - teica Sūzana. - Tajā dzīvoja visa ģimene, un mēs dažkārt redzējām, kā viņi no rītiem iras uz krastu pēc piena. Miesnieks un maiznieks tur apstājās un uzsauca, it kā tā būtu īsta māja. Viņi nostājās krastā un aurēja: “Peldošā māja, ahoi!” - un tad vīrs vai sieva īrās uz krastu, lai nopirktu gaļu vai maizi... Skaties, ko tu dari, Džon!

Kapteinis Džons, domājot par peldošo māju, bija piemirsis stūrēt, un tagad mazais, baltais karogs ar bezdelīgu plivinājās uz pavisam citu pusi nekā bura. Klīverkoks jau gatavojās sagāzties, kad atskanēja Sūzanas sauciens, un Džons, nekavējoties pagriezdams stūri, to novērsa. Pēc tam viņš skatījās uz peldošo māju tikai ar acs kaktiņu. Vējš bija tik viegls, ka klīverkoks nebūtu nodarījis pārāk lielu postu, ja nu vienīgi uzdauzījis kādu punu, tomēr tas būtu pamatīgi iedragājis kapteiņa tēlu.

Matrozis Titija bija ieritinājusies laivas dibenā starp teltīm, un viņas rokas turēja groziņu ar māla traukiem. Viņa tikko varēja redzēt pāri laivas malai.

- Nez vai vīrs dzīvo peldošajā mājā kopā ar savu ģimeni? - viņa ieminējās.

- Viņš ir viens pats, - ziņoja Rodžers.

- Varbūt pārējie ir kabīnē un gatavo pusdienas, - ieteicās Sūzana.

— Iespējams, ka viņš ir atvaļināts pirāts, -Titija piebilda.

Tieši tobrīd pār ūdeņiem atbalsojās griezīgs kliedziens,

un bērni pamanīja lielu, zaļu putnu, kas bija nolaidies uz peldošās mājas margām kā uz laktas.

— Viņš nudien ir pirāts, - piekrita Rodžers. - Viņam pieder papagailis!

Pirms viņi paspēja ievērot vēl kaut ko, skatu aizsedza nākamais zemesrags. Tas bija gluži labi, jo kapteinis Džons ari vēlējās aplūkot papagaili, bet skatīties vienlaikus divos virzienos nav vēlams.

— Redzeslokā parādījies tvaikonis, - ziņoja kapteiņa palīgs Sūzana.

Pie Darjenas zemesraga patiešām parādījās garš tvaikonis, tieši tāds, kas šķērso ezeru divas vai trīs reizes dienā, dodoties uz pilsētiņu, kas atradās jūdzi aiz Holli-hovas, pa ceļam piestājot pāris citās pieturās. Nelielā pilsētiņa tūrisma ceļvežos bija pazīstama ar citu vārdu, bet Bezdelīgas komanda to bija nosaukusi par Rio. Pēc iegriešanās Rio tvaikonis parasti devās uz ezera lejteci, pa ceļam izlaižot un uzņemot pasažierus. Tvaikoņu maršruts veda gar salu, bet tuvāk otram ezera krastam. Tvaikonis viņus drīz vien panāca un apdzina. Tā ķīļūdens, izplatoties pa ezeru, sašūpoja mazo Bezdelīgu tā, ka katls, panna un tējkanna dancoja pa laivas dibenu un matrozim Titijai bija cieši jāturas pie groza. Drīz vien tvaikonis izskatījās tikai kā mazs rotaļu kuģītis ar tievu dūmu strūkliņu tālu aiz salas.

Tad tālumā atskanēja rēkoņa, kas virzījās arvien tuvāk. Netālu no tvaikoņa parādījās baltu šļakatu vilnis. Tā bija motorlaiva, daudz ātrāka nekā tvaikonis un simtreiz skaļāka. Tā rēkdama tuvojās, pabrauca garām Bezdelīgai un drīz vien nozuda aiz Darjenas. Visur krasta malā peldēja airu laivas ar zvejniekiem. Taču nebija īpašas

vajadzības to visu pieminēt, tāpēc Bezdelīga un tās komanda netraucēta devās uz dienvidiem pāri vientulīgajam okeānam kā pirmie baltie ceļotāji.

- Pavērojiet, kur būtu vislabāk piestāt! - pavēlēja kapteinis Džons.

- Un uzmanieties no mežoņiem, - piebilda Titija. - Mēs vēl nezinām, vai šī sala ir neapdzīvota, tāpēc labāk būt piesardzīgiem.

- Mēs burāsim starp salu un šo krastu un tad apbrauksim arī no otras puses, lai varētu izvēlēties vislabāko apmešanās vietu, - izlēma kapteinis Džons.

Uz salas bija daudz koku, bet pāri visiem ozoliem, lazdām, dižskābaržiem un pīlādžiem slējās augsta priede. Viņi bija to bieži aplūkojuši, veroties ar tālskati no Dar-jenas virsotnes. Garā priede auga salas ziemeļu galā. Zem tās atradās neliela, bet stāva un akmeņaina klints. Šeit nebija iespējams piestāt.

- Tagad gan mums jātur abas acis vaļā, kapteiņa palīg, -teica Džons.

- Dod zīmi, ja pamani ūdenī kādu akmeni, Rodžer, — pavēlēja kapteiņa palīgs.

Džons raudzīja izvadīt burulaivu starp salu un cietzemi, turklāt nepiebraucot pārāk tuvu salai, lai nenonāktu bezvējā. Kādu laiku Bezdelīga slīdēja pa rāmu ūdeni, taču vējš vēl bija pietiekami stiprs, lai tā lēni virzītos uz priekšu. Kad bērni bija nobraukuši gar salas aus-trumu krastu mazāk nekā trešo daļu, viņi pamanīja mazu līcīti un oļiem klātu pludmali. Aiz tā kokos vīdēja klajāka vieta.

- Lieliska vieta nometnei, - teica Sūzana.

-Arī piestātnei, - piekrita Džons, - tikai ne tad, ja vējš pūš no otras puses. Labāk apbrauksim salai apkārt un paskatīsimies, vai neatrodam ko labāku.

- Pļ’iekšā akmeņi, - ziņoja Rodžers, norādot uz tumšajiem siluetiem, kas pacēlās virs ūdens. Džons aizstūrēja laivu tālāk no tiem.

Salas krasti izrādījās stāvi un akmeņaini. Mazais līcītis šķita esam vienīgā vieta, kur varētu pietauvot laivu. Tur bija akmeņainas klintis, līdzīgi kā Darjenā, tikai nedaudz mazākas, un uz tām auga virši un nīkulīgi kociņi. Salas dienvidu pusē klintis kļuva zemākas, bet tad pēkšņi atkal izstiepās augstā, akmeņainā zemesragā. Dienvidu daļā sala šķita kā sadalīta vairākās mazās saliņās. Džons turpināja burāt, līdz pēdējā no tām palika aiz muguras, tad pievilka buru auklu un vadīja Bezdelīgu apkārt salai.

- Tā vieta, kuru mēs redzējām pirmo, ir vienīgā derīgā šajā salas pusē, - sacīja Sūzana.

- Mēs paburāsim gar šo krastu, lai to labāk apskatītu, -nolēma Džons. Viņš vēlreiz pievilka buru auklu un pagrieza Bezdelīgu tuvāk vējam. Viņš burāja, līdz laiva atradās apmēram četrdesmit jardus no krasta, tad pagrieza stūri pa labi un uzsauca:

- Sagatavoties!

Sūzana pielieca galvu. Titija, sēžot laivas dibenā, jau bija pietiekami zemu, bet ari viņa pieliecās. Rodžers atradās drošā vietā, tieši priekšā mastam.

Džons nolaida stūri lejup. Klīverkoks un brūnā bura nošūpojās un piepūtās ar vēju atkal otrā pusē, un Bezdelīga, vējam svilpojot burās, devās uz salas rietumu krastu. Te nebija redzami lieli akmeņi, bet salas krasti līdzinājās stāvām sienām.

- Uzsauc, Rodžer, ja var saskatīt ezera dibenu, - kapteiņa palīgs Sūzana teica.

- Klausos, ser, - atsaucās Rodžers, cītīgi vērdamies ezera zaļganajā dzīlē.

- Mums vajadzēja iegādāties loti, - bilda Sūzana.

- Tā mums vienalga neko daudz nepalīdzētu, - atteica Džons.

Viņi tuvojās salai, kamēr līdz krastam bija atlikuši tikai pieci jardi, bet ūdens zem laivas joprojām šķita tumšs un dziļš. Džons gribēja piebraukt vēl tuvāk.

- Sagatavoties! - viņš atkal sauca.

Kad viņi jau grieza laivu apkārt pavisam netālu no akmens sienas, atskanēja Rodžera sauciens:

- Es redzu ezera dibenu!

Bija skaidrs, ka šajā salas malā krasts, augsts un klinšains, stiepjas tieši ūdenī.

Sūzana un Titija pieliecās, kad Bezdelīga pagriezās un devās atkal atpakaļ ezerā. Džons neaizvadīja laivu pārāk tālu un atkal tuvojās krastam. Viņš turpināja halzēt, virzoties uz salas ziemeļu galu.

Viss rietumu krasts bija viena vienīga augsta, klinšaina siena bez neviena piestāšanai noderīga līča.

- Tā vieta, ko mes redzējām otrā pusē, bija vienīgā, kur iespējams piestāt, - atkārtoja kapteiņa palīgs Sūzana.

- Tā nav nekāda dižā osta, - atteica kapteinis Džons, - bet, ja jau labākas nav, es būšu mierā arī ar to pašu. Mēs varam vēlreiz mainīt virzienu.

Džons atkal izveda Bezdelīgu tālāk ezerā un burāja, līdz varēja labi saskatīt salas ziemeļu galu. Viņš to apbrauca un uzsauca:

- Pagriezt buru!

Kapteiņa palīgs Sūzana izpildīja pavēli, cik ātri vien spēja. Džons satvēra stūri. Bezdelīga vēlreiz pagriezās uz dienvidiem, klīverkokam nošūpojoties pār bērnu galvām, un viņi vēlreiz burāja gar iekšējo, austrumu, krastu. Pirms vēl viņi bija sasnieguši mazo, oļiem klāto līcīti, Džons uzsauca:

- Sagatavojieties piestāt krastā! Nolaist buru!

Kapteiņa palīgs Sūzana jau bija satvērusi faili. Viņa palaida to vaļīgāk, neizlaižot no rokām. Bura nolaidās.

- Rodžer, ķer rāju! - viņa uzsauca, un Rodžers to darīja.

Sūzana atāķēja skrejveltni un kopā ar Rodžeru nolaida buru un rāju. Titija ar grozu, kurā bija māla trauki, pazuda zem buras krokām. Tas viss notika daudz ātrāk, nekā es spēju izstāstīt, un, kad bura bija nolaista, Bezdelīga turpināja slīdēt uz krasta pusi.

- Esi modrs, Rodžer, - Sūzana uzsauca un arī pati uzmanīgi vērās uz priekšu.

- Akmens pie labā borta! - viņa sauca.

Džons nedaudz pagrieza stūri.

Bezdelīga rāmajā ūdenī turpināja slīdēt uz krastu.

- Tagad! - uzsauca Sūzana un aizrapās uz laivas pakaļgalu, tieši pāri Titijai, kas tikko bija izkūņojusies no buras apakšas. Sūzana tā rīkojās, lai padarītu vieglāku priekšgalu, un, tiklīdz tas bija noticis, viņi sajuta vieglu grūdienu un izdzirdēja krakšķi, kad Bezdelīgas priekšgals atdūrās oļiem klātajā pludmalē. Laiva tik tikko bija pieskārusies zemei, kad Rodžers izlēca krastā ar tauvu rokās.

4. NODAĻA APSLĒPTĀ OSTA

Sūzana bija nākamā, kas izkāpa krastā. Viņai sekoja Titija ar mala traukiem pildīto grozu. Džons palika laivā, lai pasniegtu ārā pārējās mantas. Vispirms krastā tika izcelti virtuves piederumi, kas bija izkaisīti pa visu laivu. Tiem sekoja abas teltis, ietītas ūdensnecaurlaidīgos audumos, pēc tam arī skārda kārbas, pilnas ar ēdienu, un lielā skārda kaste ar grāmatām, barometru un citām lietām, kas bija jātur sausumā. Kad tas viss bija izkrauts no laivas, tā kļuva daudz vieglāka un kapteiņa palīgs kopā ar matrozi izstūma to tālāk krastā, kur bija parocīgāk izcelt ārā lielos maisus ar segām. Visu savu mantību bērni sakrāva sausajos oļos.

- Un tagad, kapteiņa palīg, - līksmi uzsauca kapteinis Džons, - dosimies izpētīt salu!

- Vispirms mums vajadzētu atrast labāko vietu nometnei, - sacīja Sūzana.

- Turklāt tādu, ko nevar viegli pamanīt, - piebilda Titija.

- Mums vajadzīgs kāds līdzens zemes pleķītis ar kokiem, pie kuriem piēsiet teltis, - teica Džons.

- Un laba ugunskura vieta, - papildināja Sūzana.

- Vai mēs drīkstam atstāt mantas šeit? - nedaudz šaubījās Titija. - Var nākt devītais vilnis, piemēram, četrpadsmit pēdu augsts, un visu aizskalot.

- Tik liels vilnis jau aizskalotu visu salu, - piezīmēja Džons.

- Ei, kur ir pazudis kuģapuika? - pēkšņi ievaicājās kapteiņa palīgs. Kuģapuika Rodžers jau bija sācis salas izpēti. Tieši tobrīd viņa balss atskanēja tuvējo krumu aizsegā.

- Te jau kāds ir bijis!

Pārējie bērni devās balss virzienā. Starp laivas piestātni un salas augstāko daļu, kur auga garā priede, bija sūnām klāta pļaviņa. Tai apkārt zaļoja koki, un pļavas vidū varēja redzēt apaļu zemes pleķīti, kur bija noskrāpēta velēna. Rodžers tobrīd lūkojās uz akmeņu loku, kas ieskāva ugunskura vietu, kurā vēl bija saredzami pelni. Pretējās apļa pusēs iestiprinātas zarotas nūjas, pār kurām pārlikta trešā, uz kuras varēja pakārt katlu, lai pagatavotu maltīti uz ugunskura. Netālu no ugunskura vietas bija sakrauta sausu koku kaudzīte. Kāds šeit bija kūris ugunskuru un gatavojās to darīt atkal.

- Iedzimtie, — secināja Titija.

- Iespējams, viņi joprojām ir šeit, - piebilda Rodžers.

- Dosimies tālāk, - ierosināja Džons. — Apstaigāsim salu.

Patiesībā uz salas nebija nekā daudz, ko pētīt. Bezdelīgas komandai nevajadzēja pārāk ilgu laiku, lai pārliecinātos, ka šobrīd uz salas viņi bija vieni paši, lai gan reiz šeit bija mituši cilvēki. Viņi aizgāja uz salas ziemeļu galu un pavērās uz ezeru no salas augstākā punkta, pie lielās priedes. Tad bērni devās uz dienvidiem, kur sala bija akmeņaina un apaugusi ar viršiem un smalkiem krūmiņiem, kas sakuplojuši tik cieši, ka grūti izlauzties tiem cauri. Te slējās arī koki, bet ne tik augsti kā ziemeļu pusē. Neatradās ne zīmes par cilvēku klātbūtni, bet nebija arī nevienas vietas, kur droši iekurt ugunskuru. Viņi atgriezās pie apaļās pļaviņas.

- Iedzimtie zinājuši, kā izvēlēties labāko vietu, - secināja Sūzana. - Turklāt izveidojuši labu ugunskura vietu.

- Un šobrīd uz salas nav neviena iedzimtā, - sacīja Rodžers.

- Iespējams, ka citi iedzimtie viņus nogalinājuši un apēduši, - minēja Titija.

- Lai kā ari tas būtu, šī ir labākā vieta nometnei, -sacīja Džons. - Uzsliesim teltis.

Bērni ķērās pie nometnes iekārtošanas. Viņi atnesa teltis, atritināja tās un izvēlējās četrus kokus tuvāk pie ugunskura, pļavas ziemeļu pusē.

- Ziemeļu puses kalni dos aizvēju, - paskaidroja Džons. Tad viņš uzrāpās vienā no kokiem un piestiprināja telts virvi apmēram septiņu pēdu augstumā. Sūzana pieturēja otru virves galu, kamēr Džons uzrāpās otrā kokā un piesēja to tādā pašā augstumā. Virve vidus daļā, protams, ieliecās, tā ka telts bija tikai piecas pēdas augsta. Turklāt tā nebija pārāk cieši nostiepta, jo nakts rasa liks tai sarauties. Tagad telts nokarājās abās pusēs virvei kā palags, kas izlikts žāvēties. Tās sānu kabatas bija jāpiepilda ar akmeņiem. Tiklīdz tas bija izdarīts, telts malas varēja paplest. Bet, lai butu pārliecība, ka tā ir droši uzslieta, viņi atnesa daudz vairāk akmeņu nekā tikai tos, kurus bija atraduši zem kokiem, tā ka abu telts malu un aizmugures kabatas bija pilnas un telts sienas cieši nostieptas.

- Cik labi, ka māte pagatavoja šādu telti, - sacīja Sūzana. -Akmeņu šeit ir papilnam, bet telti ar mietiņiem mēs nemūžam nebūtu varējuši uzsliet.

Nākamais darbs bija atnest ūdensnecaurlaidīgos auduma gabalus un ieklāt teltī. Tiklīdz tas bija izdarīts, visi bērni ielīda iekšā.

- Lieliski! - izsaucās Sūzana. - No šejienes var redzēt ugunskuru!

Otra telts tika uzslieta tieši tāpat, un no piestātnes viņi atnesa visas pārējās mantas. Kapteiņa palīgs Sū-zana sāka prātot par pusdienām. Kuģapuika Rodžers un matrozis Titija tika aizsūtīti savākt malku. Zem kokiem bija daudz sausu zaru. Bērni nevēlējās izmantot kārtīgi sakrauto malkas kaudzīti, ko atstājuši iepriekšejie no-metnieki. Un patiesībā nebija arī nekādās vajadzības to darīt. Uguns jautri sprēgāja norobežotajā akmens lokā. Sūzana bija atradusi kādu vietu netālu no piestātnes, kur varēja nostāties uz akmens un iesmelt tējkannā tīru ūdeni. Viņa nāca atpakaļ ar pilnu tējkannu un uzkāra to virs ugunskura.

- Viss ir lieliski, - sacīja kapteinis Džons, — izņemot piestātni. To pārāk labi Var redzēt no cietzemes, turklāt, ja sacelsies vējš no austrumiem, Bezdelīgai, tā nebūs labākā vieta. Es pameklēšu labaku.

- Bet te tādas nav, - iebilda Sūzana. - Mēs taču apbraucām visapkārt salai.

- Es vienalga palūkošos vēlreiz, - atteica kapteinis Džons.

- Bet mēs tikko apskatījām visu salu, - turpināja iebilst Sūzana.

- Tomēr mēs neaizgājām līdz tās tālākajam galam, -Džons palika pie sava.

- Tur ir tikai akmeņi, - Sūzana nedomāja padoties.

- Es tik un tā iešu paskatīties, — Džons nebija atrunājams un, atstājis kapteiņa palīgu un komandu pie pusdienu gatavošanas, devās uz salas dienvidu galu.

Viņš zināja, ka ne salas ziemeļos, ne rietumos neatradīs neko ostai līdzīgu, jo tur klintis tiecās stāvus ūdenī. Austrumpuse, izņemot viņu pašreizējo piestātni, bija tikpat klinšaina. Tomēr pastāvēja iespēja, ka varētu atrast kaut ko ostai līdzīgu salas dienvidu daļā, kur tā it kā sadalījās mazākās saliņās, kas sastāvēja no kailiem akmeņiem, kuri pacēlās virs ūdens, un dažas no tām tik tālu iestiepās ezerā, ka Džonam nešķita droši tuvoties tām ar Bezdelīgu pirmajā braucienā.

Viņš gāja pa tuvāko ‘ceļu caur krūmājiem un maziem kociņiem. Zēnam šķita, ka kāds šeit jau ir gājis. Viņš kaut ko it kā pamanīja, kad viņi pirmoreiz pētīja salu. Tomēr tas bija tik labi apslēpts, ka viņš atgriezās, to neizpētījis. Šoreiz viņš to ieraudzīja. Tas bija neliels liedags, kas apjoza mazu līcīti salas dienvidu galā. To nosedza lazdu biežņa un paslēpa no ikviena, kas nebija izlauzies tai cauri. Liedagam blakus salas dienvidrietumu stūris iestiepās jūrā apmēram divdesmit jardu garumā. Tā bija šaura akmeņu strēle, apmēram astoņas pēdas augsta. Arī no dienvidaustrumiem līci ieskāva akmeņu krāvumi. Tur bija liels klintsakmens - daļa no salas, un tam sekoja virkne mazāku akmeņu. Nebija nekāds brīnums, ka, braucot apkārt salai pirmoreiz, viņi bija domājuši, ka šeit ir tikai akmeņi.

“Tā var būt arī tikai tāda peļķe, kurā nevar iebraukt,” Džons pie sevis nodomāja.

Viņš pagāja uz priekšu, uzkāpa uz lielā klintsakmens, kas bija apaudzis ar viršiem, un paskatījās uz līci. Tālākajā malā ūdenī varēja saskatīt akmeņus, bet tuvākā mala šķita droša. Ūdens bija mierīgs, jo sala to sargāja no ziemeļrietumu vēja, kas joprojām pūta. Izskatījās, ka ir iespējams šeit ievest laivu, braucot pa šauro kanālu starp akmeņiem, tomēr būtu jāuzmanās no zemūdens akmeņiem, ja tur tādi būtu.

Džons notrausās lejā no akmens un skrēja atpakaļ uz nometni.

- Es atradu lielisku vietu, - viņš sauca. - Vai vismaz es domāju, ka tā ir lieliska.

- Ko tu atradi? - nesaprata Sūzana.

- īstu ostu Bezdelīgai. Bet es vēl neko nevaru pateikt. Es apbraukšu apkārt salai, lai paskatītos, vai varu ievest tur laivu. Vai tu nāksi līdzi?

- Es nevaru pamest pusdienu gatavošanu, - Suzana atteica.

- Man tomēr jādabū kāds palīgā, - sacīja Džons. - Vai tu vari iztikt bez matroža?

- Ej vien, Titij, - atvēlēja Sūzana.

- Es arī iešu, - pieteicās Rodžers.

- Man vajadzīgs tikai viens cilvēks, - teica Džons, - bet, ja mums izdosies ievest laivu līcī, mēs uzsvilpsim. Tad ari tu varēsi atnākt. Vai tu aizdosi man savu svilpi, kapteiņa palīg?

Sūzana iedeva brālim svilpi, un Džons kopā ar Titiju devās uz piestātni un ielaida burulaivu ūdeni.

- Es aizairēšos uz turieni, — Džons teica. — Nav lielas jēgas uzvilkt buru, lai pēc brīža to atkal nolaistu.

Titija sēdēja kuģa pakaļgalā, kamēr Džons airēja. Ķīlis un balasts, kas padarīja Bezdelīgu tik viegli burājamu, traucēja airējot. Tomēr pēc neilga laika viņi bija nonākuši salas dienvidu galā. Džons airēja laivu ar loku apkārt tālākajiem akmeņiem.

- Tagad mēs mēģināsim to ievest līcī, - viņš teica. - Es airēšu laivu no pakaļgala, bet tu ej priekšgalā un ar otru airi pārbaudi, vai ūdenī nav akmeņu.

- Es labāk stāvēšu masta priekšā Rodžera vietā, -Titija ierosināja.

- Labi, ja vien tev tur pietiek vietas, - Džons atvēlēja.

Bezdelīgas aizmugure izskatījās pec izkoduma maizes

rikā. Tajā varēja ielikt airi, un, kustinot to no vienas puses uz otru, laivu bija iespējams virzīt uz priekšu. Daudzi cilvēki nemaz nezina, kā airēt no laivas aizmugures, bet,

ja to zina, tad tas nesagādā nekādas grūtības. Džons to bija iemācījies no tēva jau sen - Felmutas ostā. Vienīgā nelaime ir tā, ka, šādi airējot, laivas priekšgals šūpojas no vienas puses uz otru.

Kapteinis Džons noņēma stūri un nolika to laivas dibenā. Viņš sāka airēt pavisam mierīgi, tā, lai Bezdelīga lēni slīdētu starp akmeņu rindām. Titija, apbruņojusies ar otru airi, stāvēja priekšgalā.

- Abās pusēs ūdenī ir akmeņi, - viņa ziņoja.

- Dod ziņu, ja kāds akmens ir tieši priekšā, - sacīja Džons. - Neļauj laivai uzskriet kādam no tiem.

Viņš turpināja airēt. Bezdelīga lēni pārvietojās starp akmeņiem, kas sākumā bija redzami tikai zem ūdens, vēlāk tie parādījās jau virspusē un tad pārauga augstākās klintīs, kas aizsedza skatu uz ezera austrumu malu, bet rietumu pusē ūdenī iestiepās kaut kas līdzīgs akmeņainam molam. Bērni atradās it kā starp divām sienām. Atceroties, ko viņš bija redzējis, stāvot uz lielā akmens, Džons centās turēt laivu tuvāk austrumu sienai, un Titija ar airi laivas priekšgalā atvairīja to no zemūdens akmeņiem. Ja viņi airētu parastā veidā, airi nepārtraukti sistos gar akmens sienām. Bet šobrīd Bezdelīga vieglī virzījās uz priekšu, šķeļot mierīgus ūdeņus.

Beidzot krastmalas koki kuploja viņiem tieši priekšā, Bezdelīga bija droši iebraukusi ūdens baseinā un devās uz oļiem klātās pludmales krastu līcī, kuru no abām pusēm sargāja akmens sienas, bet ziemeļos slējās koku rindas.

- Tā tik ir vietiņa! - priecājās matrozis. - Man šķiet, ka pirms vairākiem simtiem gadu šeit kāds slēpies un turējis savu laivu tieši šeit.

- Tā ir vienreizēja osta, — arī Džons bija sajūsmā. — Vai mums uzsvilpt, lai arī pārējie atnāk paskatīties?

Viņš iesvilpās tik skaļi, cik vien spēja. Tad nolika airus vietā un izkāpa krastā, turot tauvu. Titija jau bija krastā un lauzās cauri lazdu biežņai pretī pārējiem. Un tur jau viņi nāca.

- Ko tu saki par šo ostu, kapteiņa palīg? - Džons vaicāja.

- Kā tas nākas, ka mēs to neredzējām, braucot garām? -Sūzana nesaprata.

- To noslēpa klintsakmeņi.

- Mūs te neviens nevarēs atrast, - priecājās Sūzana.

- Un, ja mums uzbruktu ienaidnieki, mēs varētu slepeni aizbēgt, - Titija līksmoja. - Šo ostu nevar redzēt pat no salas! Tā ir labākā osta, kurā mēs jebkad esam piestājuši!

- Mēs varam pietauvot laivu pie celma, - sacīja Džons, - un tad ar virvi piesiet laivas pakaļgalu pie krūma uz klints, un atstāt laivu peldošu. Tas ir daudz labāk nekā to pa pusei izvilkt no ūdens.

- Vai es varu to pietauvot? - Rodžers apvaicājās.

Džons pasvieda brālim tauvu.

- Kāpēc tu esi uzvilcis krustu uz šī celma? - Rodžers pēkšņi apvaicājās.

- Kādu krustu? — nesaprata Džons.

-Šo.

Gandrīz pašā celma augšgalā, apmēram četras pēdas augstu, ūdens pusē bija uzkrāsots balts krusts. Tas darīts pirms kāda laika, un krāsa likās izbalējusi, tāpēc ne Džons, ne Titija to nebija pamanījuši. Viņi vairāk uzmanības bija pievērsuši akmeņiem, nevis kokiem.

- Es to neuzkrāsoju, - sacīja Džons. - Acīmredzot tas jau sen te bijis.

- Atkal iezemieši, - secināja Titija. - Tas nozīmē, ka par slepeno ostu zina vēl kāds.

- Es domāju, ka tas ir tas pats cilvēks, kas iekārtoja ugunskura vietu, - prātoja Sūzana.

Tobrīd kapteiņa palīgs Sūzana atcerējās, ka šajā ceļojumā viņa ir arī pavārs.

- Ūdens tējkannā jau noteikti vārās! - viņa izsaucās. - Tas izlīs un nodzēsīs uguni! Un arī olas jau bija gatavas, kad jūs svilpāt.

Un viņa aizskrēja atpakaļ uz nometni.

Pārējie stūma Bezdelīgu, kamēr vien laiva peldēja. Kapteinis Džons piestiprināja garu, stipru virvi pie laivas pakaļgala, un Titija uzrāpās uz klintsbluķa ar otru virves galu rokās. Rodžers turēja tauvu. Tad Džons izkāpa krastā. Titija pievilka virvi un nostiprināja to pie pīlādža koka, kas auga uz klints. Rodžers un Džons pietauvoja laivu pie celma, uz kura bija uzvilkts baltais krusts, un Bezdelīga, tagad atradās mazās ostas vidū, apmēram trīs pēdu dziļā ūdenī, piestiprinātā no divām pusēm un aizvējā.

Kapteinis Džons ar lepnumu palūkojās uz savu kuģi.

- Pasaulē nav labākas ostas par šo, - viņš noteica.

- Ja vien kāds cits par to nezinātu, - ar nožēlu piebilda Titija.

Tad viņi steidzās atpakaļ uz nometni.

Nometne tagad pa īstam sāka izskatīties pēc nometnes. Starp diviem koku pāriem bija uzslietas abas teltis. Kapteiņa palīgam un matrozim bija paredzēta viena, bet kapteinim un kuģapuikam - otra telts. Netālu no teltīm jautri sprēgāja ugunskurs. Tējkanna bija uzvārījusies un stāvēja uz zemes, pūšot garaiņus. Sūzana kausēja cepamajā pannā lielu sviesta pikuci. Bļodā blakus pannai atradās sešas jēlas olas, kuras Sūzana bija pārsitusi uz bļodas malas. Olu čaumalas krakšķēja ugunskura. Uz zemes rindā stāvēja četras krūzītes.

- Nekādu šķīvju, - sacīja kapteiņa palīgs Sūzana. - Mēs visi ēdīsim no viena trauka.

- Bet tas nav trauks, - Rodžers iebilda, - tā ir panna!

- Mēs tik un ta no tas ēdīsim. Olas šausmīgi piekalst pie šķīvjiem.

Viņa bija uzlējusi jēlās olas uz pannas un nu sajauca tās kopā ar sviestu, pēc tam uzbēra nedaudz piparu un krietni daudz sāls.

- Tagad tās burbuļo, - secināja Titija, kas rūpīgi vēroja pannu. - Kad sāks sabiezēt, tev tās būs jāapmaisa, lai neļautu piedegt. Džeksona kundze vienmēr tā dara.

- Tad nāc un apmaisi tu, - Sūzana ierosināja.

Pēc tam viņa nocēla pannu no ugunskura un iedeva katram pa karotei. Kapteinis, viņa palīgs un komanda sapulcējās ap pannu un saka ēst, tiklīdz olas nedaudz atdzisa. Suzana jau bija sagriezusi rupjmaizi lielās šķēlēs un apsmērējusi ar sviestu. Tad viņa piepildīja krūzes ar tēju un pielēja tai nedaudz piena no pudeles.

“Šodienai jums piena pietiks,” māte bija teikusi, “bet pēc tam būs jāatrod kāda ferma, kur to iegādāties.” Vēl viņi mielojās ar rīsu pudiņu, kas bija atceļojis no mājām lielā skārda kārbā. Ari pudiņu visi ēda no viena trauka. Tad bērni uzkoda katrs vienu gabalu kūkas un uzgrauza ābolus.

5. NODAĻA

PIRMĀ NAKTS UZ SALAS

Pēc tam kad bērni bija apēduši olas un maizi, pudiņu, kūku un ābolus, kapteiņa palīgs un matrozis nomazgāja traukus. Bija jānotīra karotes, jāizberž panna un ezerā jāizskalo pudiņa trauks un krūzes. Kapteinis un kuģa-puika paņēma tālskati un uzmeklēja augstāko pauguru salas ziemeļu galā, kur viņi varēja gulēt uz akmeņiem un novērot apkārtni, paslēpušies viršos. Turpat tuvumā auga arī lielā priede, kuru viņi bija redzējuši no Darjenas virsotnes.

Kapteinis Džons gulēja uz muguras viršos un lūkojās uz vareno koku.

- Mums vajadzētu pie tā piestiprināt karogu, - viņš pēkšņi ieteicās.

- Kāpēc? - nesaprata Rodžers.

- Lai mēs varētu uzvilkt karogu kā signālu. Piemēram, ja Sūzana ar Titiju paliek vienas, kamēr mēs ar tevi aizejam makšķerēt...

- Mēs neesam paņēmuši makšķeres, - sacīja Rodžers.

- Mēs tās paņemsim rīt, - atteica Džons. - Bet iedomāsimies, ka mēs ar tevi esam devušies makšķerēt un pēkšņi atgriežas iezemieši, tie paši, kuri ierīkoja ugunskura vietu, tad mēs redzētu karogu uzvilktu un tūlīt pat zinātu, ka kaut kas ir noticis, un steigtos palīgā. Tas varētu kalpot

an par lielisku bāku. Ja kāds no mums burātu mājās, kad būtu jau iestājusies tumsa, uz salas palikušais varētu uzvilkt kokā lākturi un tā koks kļūtu par bāku, un mēs, vadoties pēc tā, varētu atrast salu, lai ari cik tumšs būtu.

- Bet ne Sūzana, ne Titija, ne es nevaram uzrāpties šajā koka. Tam taču nav sānu zaru.

Kā jau vairumam priežu, ari šai apmēi'am piecpadsmit vai divdesmit pēdu augstumā nebija neviena zara.

- Ja es uzrāptos līdz apakšējam zaram, es varētu pārmest tam pāri virvi tā, lai abi gali nokarātos līdz zemei. Tad vairs nevajadzētu vēlreiz kāpt kokā. Ikviens nojums varētu piesiet lākturi virvē un uzvilkt augšā. Vienu virves galu mes piesietu pie riņķa lāktura augšpusē, bet otru piestiprinātu pie tā apakšas, lai to varētu vilkt gan augšup, gan lejup un tas nešūpotos.

- Vai mums ir pietiekami gara virve? - vaicāja Ro-džers.

- Laikam jau nav, it sevišķi tik tievas ne. Enkura virve ir pārāk resna, un rezerves virve nav nekāda garā. Bet es dabūšu piemērotu jau rit. Labi gan, ka man nesen bija dzimšanas diena. Par pieciem šiliņiem mēs varēsim nopirkt garu garo virvi!

Tobrīd viņiem pievienojās kapteiņa palīgs Sūzana un matrozis Titija, un viņi visi atlaidās viršos.

- Naktij viss ir sagatavots, - ziņoja Sūzana, - izņemot gultasvietas, bet tās mēs nevaram iekāi’tot, pirms nav atvesti siena maisi.

Titija pēkšņi palēcās.

- Es redzu laivu!' - viņa sauca. — Rodžer, tu laikam biji aizmidzis, ka to neredzēji!

- Es nebiju aizmidzis, - atteica Rodžers. - Es vienkārši neskatījos. Tu vari būt pavisam pamodies, bet nepamanīt kādu lietu, jo vienkārši uz to neskaties.

Kapteinis Džons apsēdas un pielika tālskati pie acs.

- Tas ir iezemietis, - viņš sacīja, - un arī māte kopā ar viņu.

- Iedod man arī tālskati, - Titija palūdza. Džons iedeva tālskati māsai, un viņa palūkojās uz laivu.

- Arī māte ir iezemiete, - viņa beidzot sacija.

- Ļauj man arī paskatīties, - sacīja Rodžers.

Viņš pielika tālskati pie acs un pagrieza pareizajā virzienā.

- Es vispār neko nevaru saskatīt, - viņš norūca. - Viss ir gluži melns.

- Tev ir jāatver okulārs, - pamācīja Titija, kura zinaja visu par tālskatiem. - Pagriez to, tad tas atkal būs vaļā.

Iezemietis, kas patiesībā bija Džeksona kungs no Holli-hovas fermas, īrās ar gariem airiem, kas lika pa gabalu laivai izskatīties pēc milzu zirnekļa. Bet ar tālskati varēja labi samanīt, ka tā ir laiva, kā arī redzēt lielos siena maisus un māti, kas sēdēja pakaļgalā.

Rodžers un Titija pa kārtai lūkojās tālskatī, lai novērotu tuvojošos laivu. Kapteinis un viņa palīgs devās uz nometni, lai pārliecinātos, ka tur viss ir sagatavots viesu uzņemšanai. Kapteinis novietoja lielo skārda kārbu sava teltī pie aizmugures sienas, tieši pa vidu, un piekāra pie tās barometru. Teltī nekā cita nebija, tāpēc tā izskatījās ļoti kārtīga. Titija un Sūzana bija padarījušas savu telti daudz mājīgāku. Tās vidū stāvēja skārda kārbas ar pārtikas produktiem. Kārbas veidoja divas sēdvietas. Abās telts pusēs tajās vietās, kur atradīsies gultas, bija rūpīgi izklātas segas. Virtuves piederumi kārtīgi sarindoti vienā telts stūrī. Ārpusē uz virves bija izžauti divi dvieļi. Kapteinis Džons vēlreiz ielūkojās meiteņu teltī, tad devās atpakaļ uz savējo un izritināja savu un Rodžera segu tieši tāpat. Tas lika teltij izskatīties apdzīvotai. Un, galu gala,

nebūs pārāk grūti palikt zem segām siena maisus, kad nu reiz tie būs klāt. Kapteiņa palīgs Sūzana pa to laiku bija piemetusi ugunskuram vēl pāris pagaļu, lai liesmas iemirdzētos spožāk. Tad viņi devās atpakaļ pie pārējiem.

- Iedzimtie drīz būs klāt, - ziņoja Titija. - Vai parādīsim viņiem slepeno ostu?

- Nē, - atteica kapteinis Džons. - Ar iedzimtajiem nekad neko nevar zināt, pat ja tie sākumā izliekas draudzīgi. Lai Bezdelīga paliek paslēpta. Protams, mēs rīkotos citādi, ja māte ierastos viena.

- Turklāt viņi ved siena maisus, un piestātne ir tuvāk nometnei nekā slepenā osta, - Sūzana piemetināja. - Būs daudz vieglāk atnest maisus no turienes nekā stiept tos cauri krūmu biežņai no salas tālākā gala.

Piepeši visa Bezdelīgas komanda pielēca kājās un norādīja uz austrumiem. Māte, kas sēdēja laivas pakaļgalā, savukārt deva zīmi, lai darītu zināmu, ka ir sapratusi. Viņa pateica pāris vārdu iezemietim pie airiem, tas, paskatījies pār plecu, veica pāris spēcīgu vēzienu ar kreiso airi, un laiva mainīja kursu.

Viņi devās tieši uz salu. Rodžers jau bija aizskrējis uz piestātni. Pārējie sekoja viņa piemēram, un, kad iedzimtais vilka laivu krastā, visa kuģa komanda bija klāt, lai palīdzētu.

- Ko gan jūs esat izdarījuši ar savu laivu? - māte bija nesaprašanā. - Kur ir Bezdelīgai

- Allavallakallakaklakalvakakulla, - sacīja Titija. - Tas nozīmē, ka mēs nevaram tev to stāstīt, jo tu esi iedzimtā..., lai gan jauka iedzimtā.

- Burroborromjeboomding, - atteica māte. - Tas nozīmē, ka man ir vienalga, kur tā atrodas, ja vien ar to viss kārtībā.

- Burulaiva ir drošā vietā, - sacīja Džons.

- Vai vēlies, lai es pārtulkoju? - Titija piedāvāja.

- Patiesībā es diezgan labi protu angliski, - ieteicās iezemiete, — bet es varu arī vallakallavalla, ja jums tā tik.

- Tad labāk sarunāsimies angliski, - izlēma Džons.

- Gluk, - sacīja iezemiete. - Tas nozīmē - labi. Un tagad, es ceru, jūs parādīsiet iezemiešiem savu nometni, lai mēs varētu uz turieni aiznest siena maisus.

Džeksona kungs, fermeris no Hollihovas fermas, jau bija izkrāvis krastā visus četrus siena maisus. Viņš bija ļoti spēcīgs iedzimtais, tālab paņēma uzreiz trīs siena maisus un uzmeta plecos. Džons un Sūzana kopīgiem spēkiem stiepa ceturto maisu. Rodžers pieķērās iedzimtajai pie rokas, un Titija rādīja ceļu uz nometni.

- Jums patiešām ir skaista nometne, - sacīja iedzīmtā.

- Patiesi? - priecājās Sūzana. - Vai tu vēlētos ienākt teltī?

Iedzimtā pieliecās un ielīda iekšā. Džeksona kungs nometa zemē siena maisus.

- Nāc šurp, Rodžer, - uzsauca Džons. - Sakārtosim mūsu telti, pirms viņa tajā ienāk.

Džons satvēra siena maisu vienā galā. Rodžers viņam palīdzēja, un abi kopīgi ienesa vispirms vienu, tad otru siena maisu teltī. Viņi novietoja tos katru savā telts puse, sabužināja un sakratīja, līdz tie bija līdzeni, un pārklāja ar segām. Tad viņi apgūlās katrs savā gultā.

Pa to laiku Sūzana kopā ar iedzimto klāja gultas meiteņu teltī. Džeksona kungs bija aizgājis atpakaļ uz laivu.

Šobrīd māte iebāza galvu kapteiņa teltī.

- Šķiet, ka jums šeit ir pietiekami ērti, - viņa sacīja. - Bet ko jūs darīsiet, kad kļūs tumšs?

- Mums vajadzēja paņemt līdzi divus lākturus, - Džons iedomājās, - bet es par to pavisam aizmirsu. Mums ir tikai lielais lākturis visai nometnei.

- Es jums atvedu mazos lākturus ar svecēm, bet jums ir jāapsola, ka uzmanīsieties un nenosvilināsiet telti vai paši sevi. Kur ir eļļa lielajam lākturim?

- Telts ārpusē, - attrauca Džons.

-Jums tā jātur drošā vietā, vislabāk - tālāk no nometnes un ugunskura.

Tieši tobrīd spēcīgais iedzimtais, Džeksona kungs, nāca šurp no laivas ar vēl vienu kravu.

- Sanāciet šurp, - sauca māte. - Es te nevaru uzkavēties ilgi, jo Džeksona kungam jāsteidzas atpakaļ uz fermu. Bet mums vēl jānokārto pāris lietu. Pirmkārt, par pienu. Jūsu salā nav govju, tāpēc pēc piena jums būs jādodas uz cietzemi. Es esmu sarunājusi ar Diksonu fermu, ka jūs katru rītu pie viņiem varat dabūt litru piena. Ja jūs vēlēsieties, varēsiet dabūt to arī vakarā. Bet katru rītu jums tātad būs jāaizairējas uz cietzemi. Palūkojieties, jūs varat redzēt viņu piestātni pie lielā ozola. Paldies, Džeksona kungs.

Spēcīgais iedzimtais nolika zemē lielo grozu, kuru bija atnesis no laivas. Neskaitot daudzas citas lietas, tur atradas arī piena kanna. Iedzimtā sāka visu kraut ārā.

- Šeit būs piena kanna, - viņa sacīja, - un atcerieties, ka piens jātur pēc iespējas aukstākā vietā. Nelieciet to saulē un iegaumējiet, ka kanna vienmēr rūpīgi jāizmazgā, pirms atkal dodaties pēc piena. Rītdienas pusdienām es jums atvedu gaļas pīrāgu, kuru izcepa Džeksona kundze. Jums drīz vien apniks sālītās liellopu gaļas konservi.

- No pemikana^7, - precizēja Titija.

- No pemikana, - piekrita iedzimtā. - Jūsu vietā es atvērtu pemikana bundžas tikai tad, kad vairs nebūtu nekā cita, ko ēst. Starp citu, vai Sūzana jums ir galvenais pavārs?

- Jā gan, - apstiprināja Džons.

- Tad es nodošu visus pārtikas krājumus viņai. Te būs pīrāgs. Esmu atvedusi ari brokastu pārslas. Sūzanai būs pietiekami daudz darba arī bez brokastu putras vārīšanas.

- Man patīk vārīt, - iebilda Sūzana.

- Ja gribi, lai tev tas drīz neapniktu, pieņem manu padomu, - sacīja māte. - Traukus liec mazgāt citiem.

Džeksona kungs atkal nāca no laivas, nesdams lielu maisu.

- Džeksona kungs bija tik laipns, ka atveda arī jūsu spilvenus, - māte teica. - Es zinu, ka var gulēt arī bez tiem, tomēr ar spilvenu ir tik ērta gulēšana; esmu pārliecināta, ka Kristofers Kolumbs vienmēr ņēma līdzi spilvenu, kad devās ceļojumā.

Spilveni tika izvilkti no maisa un ielikti pa divi katrā teltī.

- Vai jūs arī redzējāt pirātu ar papagaili? - vaicāja Titija, kad bija izlīdusi ārā no telts.

- Kādu pirātu? - brīnījās matē.

- To, kas dzīvo peldošajā mājā. Mēs viņu redzējām. Un viņa papagaili.

Džeksona kungs iesmējās.

- Ak tad tā jūs viņu dēvējat, - viņš teica. - Droši vien jums taisnība.

- Es arī redzēju peldošo māju, - piekrita māte.

- Tur dzīvo Tērnera kungs, - sacīja spēcīgais iedzimtais. — Viņš parasti tur dzīvo vasarās. Šogad viņš nevienam neļauj sevi apciemot. Pagājušogad viņš bieži bija kopā ar Bleketu meitenēm no ezera otra krasta, savām māsasmeitām. Bet šogad tā vairs nav. Tērnera kungs ir pavisam noslēdzies. Neviens nezina, ko viņš dara savā peldošajā mājā, bet runā, ka viņam tur esot paslēptas veselas bagātības.

- Tie ir dārgumi, - pārliecinoši teica Titija. - Es jau zināju, ka viņš ir atvaļināts pildīts. Protams, ka viņš neļauj nevienam tiem tuvoties.

- Es nevaru ilgāk uzkavēties, jo Vikija mani gaida, -sacīja māte. - Turklāt esmu pārliecināta, ka jūs negribat, lai te drūzmētos iedzimtie. Sāk jau tumst, un es jūsu vietā dotos gulēt, jo rīta agrumā jūs piecels saule, ja putni to vēl nebūs izdarījuši.

- Paldies, ka atvedāt visas nepieciešamās lietas, — Sūzana sacīja.

- īpaši lākturus, — Titija piebilda.

- Gluk, gluk, gluk, - sacīja iedzimtā, ejot uz piestātni. - Paldies, bet teju piedāvāt nevajag. Jūs jau noteikti esat to padzēruši, un diena tūlīt būs galā. Ak jā, - viņa piebilda, - es tomēr kaut ko aizmirsu.

Viņa uz bridi iesteidzās kapteiņa teltī un tad smaidot iznāca ārā.

- Es nedomāju jūs katru dienu traucēt, - pa ceļam uz laivu viņa teica Džonam.

- Tu mūs nemaz netraucē, - Džons atsaucās.

- Tik un tā es jūs netraucēšu. Bet es vēlētos, lai tu man dod ziņu - pieņemsim, reizi divās vai trīs dienās, vai arī biežāk, ja tev labpatīk, - ka viss ir kārtībā. Turklāt jums būs nepieciešams papildināt provīzijas krājumus, un tos mēs, iedzimtie, allaž varam piegādāt. Tātad tu laiku pa laikam iegriezīsies fermā, norunāts?

- Es ieradīšos rīt, ja tas tev ir pa prātam, - apsolīja Džons.

-Jā gan, es patiesi vēlētos uzzināt, kā pagājusi šī nakts.

- Ko tu darīji manā teltī, māt? - Džons painteresējās.

- Tu redzēsi, kad atgriezīsies.

Iedzimtā iekāpa laivā un apsēdās tās pakaļgalā. Džek-sona kungs, spēcīgais iedzimtais, atstūmās no krasta, un

pēc brīža laiva aizslīdēja. Viņš tūlīt pat satvēra airus, un iezemieši attālinājās.

- Uz redzēšanos, māt! - sauca bērni. - Uz redzēšanos, Džeksona kungs!

- Arlabunakti, - atsaucās fermeris.

- Drol, - teica iedzimtā. - Tas nozīmē - arlabunakti, guliet saldi.

- Drol, drol, - atsaucās bērni.

Viņi uzskrēja salas augstākajā pakalnā, pie augstās priedes, un māja, līdz laiva ar iedzimtajiem pagaisa skatienam. Ilgi pēc tam, kad vairs nevarēja samanīt laivu, viņi redzēja baltās putu šļakatas, kas radās, airiem saskaroties ar ūdens virsmu.

Pēc tam kad neko vairs nevarēja saskatīt, viņi vēl dzirdēja airu šļakstus, kas arvien attālinājās.

- Mums vajadzētu doties gulēt, pirms kļūst pavisam tumšs, - sacīja kapteiņa palīgs Sūzana.

- Gaismas tiks izdzēstas pēc pusstundas, - paziņoja kapteinis Džons.

- Bet tās vēl nemaz nav iedegtas, - ieminējās Rodžers.

- Nē, bet to mēs tūlīt izdarīsim, — sacīja kapteinis, atverot lākturi un uzraujot sērkociņu. Neliela gaismiņa vēl bija, bet zem kokiem jau valdīja krēsla, un teltis šķita pavisam tumšs. Džons aizdedza savu lākturi, ienesa to teltī un ielika skārda kārbā, kuru pastūma pašā vidū tā, lai nebūtu jāuztraucas, ka nejauša dzirkstele varētu aizdedzināt telts sienas. Tad viņš atcerējās, ka iezemiete bija kaut ko darījusi viņa teltī īsi pirms prombraukšanas. Viņš paskatījās apkārt, lai redzētu, kas tas bija. Pie telts sienas baltoja zīmīte ar uzrakstu: “Ja nav nejēgas, nenoslīks.”

- Tēvs zina, ka mēs neesam nejēgas, - viņš pie sevis noteica.

Sūzana bija uzlikusi savu lākturi uz vienas no skārda kārbām. Šobrīd viņas ar Titiju klāja gultas.

Teltis izskatījās kā lieli papīra lukturi, kas pakārti kokos. To iekšpusē dejoja ēnas. Pagāja zināms laiks, līdz visi iekārtojās uz siena maisiem. Telšu iekšpusē skanēja balsis.

- Vai tev ir ērti, Titij?

- Jā, ser.

- Un kā klājas kuģapuikam?

- Viss kārtībā, kapteiņa palīg. Vai esat gatavi izdzēst gaismu?

-Jā.

- Izdzēst gaismas!

Abi lākturi tika nodzēsti, un teltis iegrima tumsā. Kvēloja vairs tikai ugunskura ogles. “Arlabunakti! Arla-bunakti! Arlabunakti!” Un tad vairs nebija ne skaņas, izņemot ūdens šļakstus pret krasta klintīm. Pēc pāris mirkļiem kapteinis un viņa palīgs, kā arī matrozis un kuģapuika bija cieši aizmiguši.

6. NODAĻA

DZĪVE UZ SALAS

Nākamā diena bija diezgan rosīga. Tā sākās agri. Saules gaisma, kas iespīd teltī, var pamodināt agrāk, nekā saules gaisma istabā. Titija atvēra acis pirmā un kādu brīdi gulēja un skatījās gaismas un ēnu rotaļās uz baltajām telts sienām, kamēr saule uzlēca pāri koku galiem. Tad viņa aizrāpoja līdz telts durvīm un izbāza galvu ārā, ieelpojot mitro rīta gaisu un ieklausoties lapu šalkoņā un viļņu šļakstos. Pēc brīža viņa sadzirdēja balsis blakus telti.

- Džon?

-Jā...

- Mēs esam uz salas!

- Protams. Vai tad tu nezināji?

- Nē, kamēr nebiju pilnībā pamodies.

- Ei! - Titija uzsauca. - Labrīt!

- Labrīt! Labrīt!

Džons un Rodžers pierāpoja pie telts durvīm.

- Kur tad Sūzana? - Rodžers vaicāja.

- Joprojām guļ.

- Nē, neguļ vis, - atsaucās Sūzana, sagrozīdamās savā guļvietā un izberzēdama acis. - Cik pulkstenis? Vai jau jābrauc pēc piena?

Džons pazuda teltī, lai uzmestu skatu pulkstenim, kuru viņš bija pārdēvējis par hronometru, jo tāds vairāk iederas kapteiņa teltī.

- Boz trijām minūtēm septiņi, - viņš ziņoja. Viņš bija domājis, ka varētu to paziņot pēc kuģa laika, bet tas prasītu viņam kādu brīdi, lai izdomātu, kāds tas ir.

- Nezin vai viņi jau ir izslaukuši govis, - prātoja Sūzana.

- Es aizbraukšu pēc piena, - izlēma Džons.

- Pagaidi brītiņu, - sacīja Sūzana. - Šoreiz mēs varētu braukt visi. Tad zināsim ceļu un arī viņi pazīs mūs visus, tā ka nākamreiz jebkurš no mums varēs doties pēc piena.

Bērni saģērbās un devās uz piestātni, lai nomazgātu seju, rokas un iztīrītu zobus. Pēc tam visa komanda izlauzās cauri koku biežņai, kas auga ceļā uz slepeno ostu salas dienvidos. Te bija pietauvota viņu burulaiva. Air-solus joprojām, par spīti rīta saulei, klaja rasa, tāpēc bērni nosusināja sēdvietas ar kabatlakatiņiem. Garām akmeņiem viņi izairēja laivu ārā, tad uzvilka piemirkušo brūno buru un aizburāja uz piestātni pie lielā ozola. Viņi izvilka laivas priekšgalu krastā un apmeta tauvu ap lielu akmeni. Tad visi četri devās uz Diksonu fermu.

Diksonu ferma bija celta netālu no ezera, tāpat kā Hollihova, tā bija paslēpusies plūmīšu ielokā, ganību virsotnē. Bērni nezināja, kā izskaidrot fermas saimniekiem to, ka ieradies Bezdelīgas kapteinis un viņa komanda, bet Diksones kundze aiztaupīja viņiem šīs rūpes, jo tūlīt teica:

- Jūs noteikti esat atnākuši pēc piena. Es redzu, ka jums ir arī sava kanna. Tieši šobrīd notiek slaukšana.

Viņa aizgāja un ātri atgriezās, nesot pilnu kanniņu ar siltu, putojošu pienu.

- Te tas ir, - viņa sacīja, - un lieciet aiz auss: ja jums vēl kas vajadzīgs, nāciet tik droši šurp un prasiet.

Tobrīd garām gāja arī Diksona kungs, tievs un garš fermeris.

- Šodien gan ir labs laiciņš, - viņš izmeta un aizsoļoja tālāk, nesagaidījis atbildi.

Šoreiz bērni atgriezās piestātnē, nevis ostā.

- Vējš pūš no ziemeļrietumiem, - sacīja kapteinis Džons, - un piestātnē laiva būs aizvējā.

Tad bija laiks iekurt ugunskuru un sarūpēt brokastis. Kapteiņa palīgs Sūzana uzņēmās brokastu gatavošanu, pārējie bija pārāk izsalkuši, lai atietu tālu no ugunskura. Beidzot brokastis bija gatavas. Pec tam bērni vēlreiz pārstaigāja salu, bet nekā jauna neatklāja. Kamēr kapteiņa palīgs Sūzana un matrozis Titija bija aizņemtas, iekārtojot nometni, kapteinis un kuģapuika devās uz Hollihovu ar pasta sūtījumu. Patiesībā tā bija tikai viena vēstule, un tā pati diezgan īsa, bet Titija to sāka rakstīt tikai tad, kad komanda jau bija uzvilkusi buru. Viņai nebūtu bijis laika uzrakstīt pat tik daudz, ja pēc brokastīm nebūtu sacēlies stiprāks vējš un kapteinis nebūtu izlēmis ierēvēt buru. Kamēr viņš pamācīja kuģapuiku, kā tas darāms, Titija uzšņāpa savu vēstuli. Tā skanēja šādi:

“Miļo māt,

Mēs sūtām tev sirsnīgus sveicienus no vientuļas salas

un ceram, ka Tev klājas labi. Mums viss kārtībā.

Ar sveicieniem

matrozis Titija.”

- Bet māte te bija vakar, - iebilda Džons, — viņa šodien vēl negaidīs vēstuli.

- Es tik un tā to esmu uzrakstījusi, - noteica Titija.

Un tā Bezdelīga devās uz Hollihovu ar pasta sutījumu.

Vējš patiešām bija pieņēmies spēkā, un burulaiva uzsāka strauju braucienu, vienā brīdī sasveroties uz sāniem tā, ka ūdens lija pāri margām, un tik braši šķeļot nelielos viļņus, ka šļakatas šļācās augšup un samērcēja kuģapuiku un kapteini. Tā kā vējš pūta no ziemeļrietumiem, viņiem nācās burāt taisni tam pretī, lai nokļūtu Holli-hovā. Mazā Bezdelīga šaudījās no vienas ezera puses uz

otru un atkal atpakaļ, katras halzes galā tā pagriezās, burai notrīcot un plandoties, sasvērās, kad vējš piepūta buru, izlīdzināja gaitu, tad atkal uzņēma ātrumu un vēlreiz devās pāri brāzmainajiem viļņiem.

Vienā halzē Džons pieveda laivu tuvu Peldošās Mājas līcim. Viņi nobrauca tuvu gar peldošo māju un labi to apskatīja. Titijas pirāts sēdēja uz klāja, turēja kaut ko klēpī un rakstīja. Zaļais papagailis bija apmeties uz margām un, vējam pluinot zaļās spalvas uz putna muguras, pārmetoši skatījās uz Bezdelīgu. Atvaļinātais pirāts paskatījās uz burulaivu, kad tā slīdēja garām, un tad atkal pievērsās darbam.

- Ko viņš darīja? - vaicāja Rodžers.

- Papagailis? - nesaprata Džons.

- Nē taču, pirāts, - atteica Rodžers.

- Iespējams, ka veidoja dārgumu karti, - sacīja Džons. - Uzmanies! Mēs braucam tālāk.

Bezdelīga pagriezās un devas ārā no līča, pa ziemeļu pusi apbraucot lielo boju, pie kuras bija noenkurota peldošā māja. Tagad brūnā bura aizsedza skatu uz peldošo māju tik ilgi, kamēr viņi bija jau gandrīz garām bojai. Tikai uz mirkli viņiem bija iespējams saskatīt peldošo māju, un tad viņi ieraudzīja ko tādu, kas lika vecajai, zilajai liellaivai izskatīties pirātiskākai nekā jebkad agrāk.

Rodžers to pamanīja pirmais. Džons bija pārāk aizņemts, vērojot ceļu aiz brūnās buras; vajadzēja, lai tajā labi iegultu vējš, bet tomēr to nepiepūstu pārāk pilnu, turklāt domājot vēl par daudz ko citu, piemēram, lai vēja plūsma nāktu viņam no labās puses. Bezdelīga burāja ļoti ātri, un viņi pamanīja šo lietu tikai uz īsu bridi. Bet nevarēja būt nekādu šaubu par to, kas tas bija.

- Viņam ir lielgabals! - iesaucās Rodžers. - Skaties, skaties!

Peldošās mājas priekšgalā, pie labā borta, pabāzis apaļo, spīdīgo degunu no zilo dēļu apšuvuma, stāvēja spoži nospodrināts mazs misiņa lielgabals. Pirms kāda laika tas, iespējams, ticis izmantots, uzsākot jahtu sacīkstes. Tagad tas atradās šeit, uz koka rāmja, gatavs rīcībai. Pat kapteinim Džonam tas lika pārdomāt, ka šī nav vienkāršā peldošā māja. Misiņa lielgabals un zaļš papagailis!

- Titijai būs bijusi taisnība, - kapteinis Džons noteica.

Viņš paskatījās par plecu, lai redzētu, vai pie kreisā borta nestāv vēl viens lielgabals. Tas izkliedētu visas šaubas. Otra gan tur nebija. Tomēr lielgabals ir un paliek lielgabals, un parastiem kuģiem, kuriem nav nekā slēpjama, parasti tādu nav.

Rodžers bija gatavs turpināt sarunu par lielgabalu, bet Džons ne. Tu vispār nevari runāt ne par ko, burājot ar mazu laiviņu lielā vējā, tāpat kā tu nevari klausīties, ko kāds cits tev stāsta. Tu vēro tumšos laukumus ūdenī, kas liecina, ka tuvojas spēcīgāka brāzma un tev kuru katru brīdi jābūt gatavam atslābināt buru vai vadīt laivu pret vēju. Tāpēc Rodžers vairs nemēģināja uzsākt sarunu.

Beidzot viņi bija pabraukuši garām Darjenai un nokļuva Hollihovas līcī. Viņi pietauvoja kuģi pie riņķa, kas atradās uz akmens mola pie laivu mājas. Tad viņi devās augšup pa lauku uz māju. Tikai pirms trim dienām Rodžers, tēlodams burinieku, bija halzējis pa šo pašu lauku pretī mātei uz Hollihovas vārtiem, lai saņemtu telegrammu, kas bija pavērusi ceļu viņu piedzīvojumiem. Tagad viņam nebija nekādas vajadzības halzēt. Viņam nebija jāiztēlojas, ka viņš ir burinieks. Tagad viņš bija īsts kuģapuika no īstas burulaivas, izkāpis krastā kopā ar kapteini, lai nokārtotu svarīgas darīšanas. Kopš vakardienas lauks un vārti, kas veda uz Darjenu, un pati Hollihovas ferma bija kļuvusi par svešu zemi. Tagad tās bija gluži svešas vietas, kur viņi bija ieradušies ar laivu, atbraukuši paši no savas salas. Viņi vairs nebija tie paši, kas bija, dzīvodami šeit un vērdamies uz salu tālumā. Atgriešanās šoreiz bija kā ekspedīcija. Tas bija tā, kā izpētīt vietu, kuru tu esi redzējis sapnī, kur viss ir tieši ta, kā tu zini, tomēr sagādā pārsteigumu.

Šķita savādi vienkārši ieiet pa Hollihovas fermas durvīm. Tāpēc Džons apstājās un pieklauvēja. Iekšā viss bija tāpat, kā bijis. Māte sēdēja pie galda un rakstīja tēvam. Aukle klubkrēslā adīja. Apaļvaidze Vikija uz grīdas spēlējās ar vilnas aitiņu, kurai bija melns deguns.

- Sveiki, — māte teica, palūkojusies uz bērniem. - Vai jums bija labs drols?

- Mēs drolējām kā nekad agrāk, - sacīja Džons, - un nemaz nepamodāmies tik agri, kā tu teici. Nu, vismaz ne pārāk agri.

- Un vai jūs dabūjāt pienu?

-Jā.

- Man patika tā iedzimtā no fermas, - Rodžers paziņoja.

- Man arī, kad es viņu satiku vakardien, - atteica māte.

Auklei nez kāpēc pavisam nelikās, ka viņa sarunājas ar svešzemju jūrniekiem.

- Klepu jūs vēl neesat saķēruši, - viņa secināja. - Patiesībā šeit bez jums ir gluži kā brīvdienās. Un saki man, Rodžera jaunskungs, vai tu atcerējies iztīrīt zobus? Es kaut kā neatceros, ka butu iesaiņojusi līdzi tavu zobu skalojamo glāzi.

- Tās vietā es izmantoju visu ezeru, - sacīja Rodžers.

- Mēs atvedām pastu, - Džons sacīja. - Tev ir vēstule no Titijas.

Viņš izvilka vēstuli no kabatas un iedeva mātei, kas to izlasīja.

- Man katrā ziņā jāuzraksta atbilde, - viņa teica.

- Mēs ieradāmies pēc kargo^8, - sacīja Džons. - Esam aizmirsuši mājās makšķerēšanas piederumus.

- Protams, jums tie būs vajadzīgi, - māte sacīja. - Un te būs arī jūsu peldkostīmi un dvieļi. Vakar, kad izbraucāt, tie bija izkārti žāvēties, un es tos pamanīju tikai šorīt. Vai jūs vēl neesat peldējušies?

- Vēl ne, — atteica Džons.

- Mēs to darīsim rit, - sacīja Rodžers.

- Labi, bet izvēlieties drošu vietu, un bez ūdenszālēm, -māte sacīja. - Un neļaujiet Rodžeram iet pārāk dziļi.

- Tikai līdz tam laikam, kamēr es iemācīšos peldēt, -sacīja Rodžers. - Un es jau gandrīz māku.

- Kamēr tu neiemācīsies peldēt uz muguras un uz vēdera. Tiklīdz tu to pratīsi, viss būs kārtībā. Bet labāk nepeldi dziļi, pirms neesi pārliecināts, ka vari nopeldēt lielu gabalu. Un tagad sameklējiet savas makšķeres, kamēr es uzrakstu atbildes vēstuli.

Zēni savāca kopa visus makšķerēšanas piederumus. Viņi izjauca četras makšķeres pa daļām un katru ielika atsevišķā somā. Pludiņus, āķus un spoles salika tukšā kafijas kārbā. Pa to laiku aukle sapakoja pelddvieļus un peldkostīmus, iesienot tos lielā dvielī. Māte uzrakstīja divas vēstules, vienu Titijai, kurā bija teikts: “Mīļi sveicieni no mājās palicējiem un paldies par jauko vēstuli,” -un otru Sūzanai, kurā bija rakstīts, ka viņai jāpaprasa no Diksona kundzes salāti, jo, ilgi nedabūjot zaļos dārzeņus, komandai var piemesties cinga. Māte vēl iedeva viņiem līdzi lielu paku ar zirņiem.

- Pasakiet Sūzanai, lai viņa tos uzvāra, piemetot mazliet sāli un aizdarot ar sviesta piku, - māte pamācīja. Vēl viņa ceļotājiem piešķīra lielu kārbu ar šokolādes cepumiem.

- Man nešķiet, ka jūsu kapteiņa palīgs daudz ko saprot no pudiņu gatavošanas, - māte ar smaidu teica, - tāpēc šie jums noderēs.

Kapteinis un kuģapuika atvadījās no aukles un Vikijas un tad kopa ar māti devās uz molu.

- Šorīt pūš nedaudz spēcīgāks vējš, - māte teica, kad viņi gāja pāri laukam.

- Mēs ierāvējām buru, - paziņoja Rodžers.

- Vai tiešām? - māte likās pārsteigta.

- Es palīdzēju, - Rodžers lepni piebilda.

- Kuru vimpeli jūs piesējāt vispirms? - māte apvaicājās.

- To, kas ir tuvāk mastam, - Rodžers atbildēja, - pēc tam to, kas ir klīverkoka galā, rēves punktus buras vidu sasējām pašus pēdējos.

- Un kuru jūs atraisīsiet pirmo, kad atlaidīsiet rāvi?

- Vispirms mezglus rēves punktos, - sacīja Rodžers, - pēc tam klīverkoka galā un visbeidzot - pie masta.

- Tieši tā, - māte piekrita. - Jūsu komandā nudien nav nejēgu.

Viņi ielādēja kravu, uzvilka buru un drīz vien izbrauca no līča.

- Pirātam peldošajā mājā ir lielgabals, - Rodžers sauca, kad viņi jau burāja projām. Viņš bija aizmirsis par to pastāstīt, kamēr bija krastā.

- Vai tiešām? - māte atsaucās. - Palieciet sveiki, mani brašie jūrnieki!

Šoreiz, tā kā no aizmugures pūta stiprs vējš, Bezdelīga traucās tieši uz salu, ķīļūdenim jautri burbuļojot aizmugurē. Viņi brauca garām Peldošās Mājas līcim, bet bija pārāk tālu, lai visu saredzētu. Tomēr viņi ievēroja, ka virs pieceļas kājās, pieiet pie liellaivas aizmugurējā borta un noskatās uz bērniem caur brillēm. Pēc brīža viņi jau bija garām zemesragam līča dienvidos un peldošā māja bija izgaisusi skatienam.

Viņi tuvojās salai, un, ja Hollihova bija šķitusi sveša, sala likās kā majas. Bija patīkami redzēt, kā tā tuvojas, un domāt par teltīm un nometni, saskatīt dūmu stabu, kas paceļas virs kokiem, un zināt, ka tas nāk no kapteiņa palīga iekurtā ugunskura.

- Vajadzētu būt jau pusdienlaikam, - sprieda Rodžers.

- Maltās gaļas pīrāgs, — Džons noteica. - Ei, redz, kur matrozis novērošanas punktā!

Titija patiešām stāvēja pakalnā pie augstās priedes. Viņa pamāja ar roku un pazuda.

Kapteiņa palīgs un matrozis bija aizvadījuši rosīgu ritu. Meitenes bija uzbūvējušas nelielu tiltiņu no piekrastes akmeņiem, lai būtu vieglāk aiziet un iesmelt tīru ezera ūdeni. Tas lieliski noderēja arī trauku mazgāšanai. Viņas bija nomizojušas kartupeļus un vārījušas tos jau ilgu laiku, ik pa brītiņam pārbaudot ar dakšiņu, vai tie jau nav mīksti, tā ka tagad visi kartupeļi izskatījās sacaurumoti kā sūkļi. Kapteiņa palīgs bija sagriezis veselu kalnu maizes un apsmērējis to ar sviestu. Pusdienas bija gatavas, un Titija devās uz piestātni sagaidīt Bezdelīgu.

- Mēs tev atvedām vēstuli, - Rodžers sauca, - un arī Sū-zanai. Un tavam pirātam ir lielgabals. Mēs paši redzējām.

- īsts lielgabals? - Titija bija pārsteigta.

- Jā gan, - apstiprināja kapteinis Džons.

- Es jau zināju, ka viņš ir pirāts, - Titija ar lepnumu noteica.

Titija aiznesa dvielī satītās peldlietas uz nometni, Rodžers viņai sekoja, stiepjot makšķerēšanas piederumus. Džons stiepa cepumu kārbu un zirņu paku. Tūlīt pat visa komanda ķērās pie maltās gaļas pīrāga. Tas bija auksts, savukārt kartupeļi bija tik karsti, ka tos neviens nejaudāja ieēst. Vismaz ne tik ātri kā auksto pīrāgu. Un tā nu kartupeļi palika otrajā ēdienā. Cepumi un āboli bija saldais.

Sūzana izlasīja savu vēstuli.

- Māte raksta, ka man jums jādod daudz salātu un zirņu, citādi jūs dabūsiet cingu. Kas tā cinga vispār ir?

- Jūrnieki no šīs slimības mirst kā mušas, - paziņoja Titija.

- Tad mums vakariņās būs zirņi, - Sūzana izlēma. - Jums ar Rodžeru tie būs jāizloba, tāpēc labāk sāciet jau tūlīt.

Viņi izlobīja zirņus, kas piepildīja pusi katliņa, kamēr kapteiņa palīgs mazgāja traukus.

Vējš atkal bija pierimis, un Džons devās uz Bezdelīga, lai atlaistu ierēvēto buru. Tad bērni sakāpa laivā un izbrauca ezerā uz dienvidiem, kur tas kļuva platāks un tad atkal sašaurinājās. Tālumā, pašā ezera otrajā galā, viņi varēja saskatīt tvaikoņa dūmu grīsti.

- Laikam tur arī ir osta, tāpat kā Rio, - sacīja Titija.

- Un uz sauszemes visapkārt mīt mežoņi.

- Mēs izveidosim paši savu karti, - ierosināja Džons,

- un katru gadu pieliksim klāt kaut ko, ko būsim izpētījuši, līdz pazīsim visu apkārtni.

Viņi pa kārtai stūrēja Bezdelīgu. Sūzana, protams, darīja to gandrīz tikpat labi kā kapteinis Džons. Matrozis Titija ātri visu apguva, un, pirms viņi atgriezās mājās, pat kuģapuika Rodžers dabūja pasēdēt pie stūres, lai gan Džons visu laiku atradās viņam blakus, gatavs pārņemt vadību, ja kaut kas noietu greizi.

Kad bērni burāja mājup, viņi nejauši atklāja vēl vienu salu. Ezerā bija daudz salu, bet šo viņi nebija iepriekš pamanījuši, jo tā bija ļoti maza un tik tuvu cietzemei, ka bija to noturējuši par zemesragu. Tagad, kad viņi pa ezera rietumu pusi burāja mājup, bērni redzēja, ka starp salu un cietzemi ir ūdens. Sala atradās rietumu malā, ne gluži pretī viņu salai, bet nedaudz vairāk uz ziemeļiem. Viņi tūlīt izlēma neburāt pa taisno mājās, bet pabraukt nedaudz uz priekšu, lai apskatītu jauno salu.

- Izbrauksim tieši starp salu un cietzemi, - ierosināja Titija.

- Tur nav tik daudz vietas, - sacīja Džons. - Mēs varētu izbraukt cauri tikai tad, ja būtu pietiekami dziļš, bet tur, visticamāk, ir klinšains. Es nevarēšu izbūrāt. Bet mēs varam aizbraukt tieši uz šo salu.

Vienā garā halzēšanas posmā viņi aizburāja līdz savai salai, bet nākamais atveda viņus pie jaunās salas, kuru viņi tikko bija atklājuši. Tā bija ļoti maza. Uz tās bija tikai akmeņi, virši un daži koki. Viens no kokiem bija nogāzies, bet otrs joprojām stāvēja. Daudzi nolūzušā koka zari bija salauzti, un tiem nebija lapu. Bet lapu vietā uz kailā koka bija kas cits. Uz tā zariem sēdēja trīs melni putni ar gariem kakliem. Titija tos vēroja caur tālskati.

- Tiem ir gari kakli, - viņa teica.

- Re, kur vēl viens, - sacīja Rodžers. - Tam ir kaut kas knābī.

Ceturtais putns atlidoja no ezera, un tam knābī bija zvīļojoša zivs. Tas apsēdās uz viena no zariem, atgāza galvu un aprija zivi. Pārējie putni staipīja kaklus un ķērca.

- Kas tie tādi? - vaicāja Rodžers.

- Kormorāni, - atbildēja Džons.

- Diez vai, - apšaubīja Titija, - tad jau mēs esam kaut kur pie Ķīnas. Ķīnieši tur kormorānus un apmāca viņus zvejniekiem ķert zivis. Es esmu redzējusi tādu bildi.

Kad Bezdelīga piebrauca tuvāk, bērni redzēja, ka viens no kormorāniem strauji tuvojas ūdenim un tam seko pārējie trīs. Viņi saskaitīja četrus putnus. Tad pēkšņi viņu bija tikai trīs. Tad atkal parādījās ceturtais. Tad pazuda kāds cits. Tad nākamais. Viens iznira ar zivi knābī un lidoja prom uz nolauzto koku.

- Viņi ķer zivis, - secināja Titija.

- Mūsu kartē, - sacīja kapteinis Džons, - atzīmēsim to kā Kormorānu salu.

Kad Bezdelīga piebrauca vēl tuvāk, putns no koka aizlidoja. Tas bija liels, melns, ar baltu plankumu zem kakla. Pārējie trīs bija ūdenī un ātri peldēja prom, tā ka varēja redzēt tikai to kaklus un galvas. Tad arī pārējie putni pacēlās no ūdens un aizlidoja.

- Vai mēs izkāpsim? - Rodžers vaicāja.

- Tur nav nekā cita kā vien akmeņi, - atteica Džons.

- Labāk brauksim atpakaļ un padzersim tēju, - ierosināja Sūzana.

- Sagatavoties! - uzsauca Džons, un laiva pagriezās. Viņš izpleta burai, un Bezdelīga devās uz viņu salas dienvidu daļu. Tiklīdz kapteinis Džons iebrauca kuģi starp klinšainajiem akmeņiem, Sūzana nolaida buru, un viņi nogādāja Bezdelīgu tās mazajā, drošajā ostā.

Pēc vakariņām bērni uznesa tālskati Novērošanas punktā. Kamēr nekļuva tumšs, viņi varēja vērot kormorānus uz koka Kormorānu salā. Bet viņi nezinātu, kas tie par putniem, ja nebūtu tos redzējuši tuvumā. Bērni atlaidās viršos un kala plānus, it kā gatavotos dzīvot uz salas visu atlikušo mūžu.

- Visticamāk, mums vajadzētu medīt savvaļas kazas, lai izdzīvotu, - prātoja Džons.

- Bet te tādu nav, - iebilda Sūzana.

- Un mums nav arī ieroču, - pievienojās Rodžers.

- Protams, - piekrita Džons. - Nav jau ne vainas, ja tev ir visāda provīzija, sālīta liellopu gaļa un cepumi. Arī citiem ceļotājiem tā ir, tomēr viņi lielāko daļu pārtikas iegūst medījot un makšķerējot. Rīt mēs makšķerēsim un dzīvosim tikai no izmakšķerētajām zivīm.

- Es vēlos, kaut mums būtu pieradināts kormorāns, -sacīja Titija.

- Mums taču ir makšķerēšanas piederumi, - atteica Džons.

7. NODAĻA

DZĪVE UZ SALAS TURPINĀS

Nākamajā rītā pirms brokastīm visa Bezdelīgas komanda devās peldēties. Piestātne ar mazo pludmali salas austrumu daļā bija lieliska peldvieta. Šeit izrādījās smilšains un, lai gan bija arī akmeņi, tie nelikās tik asi kā citviet. Turklāt šeit nekļuva dziļš pārāk ātri, un, kad Sūzana bija nogājusi krietnu gabalu pa ūdeni, viņa izlēma, ka arī Rodžers var peldēties.

Rodžers, kas bija gaidījis krastā, šļakstinādamies ieskrēja ūdenī.

- Tev ir jāpeld, ne vien jāšļakstinās, - Sūzana aizrādīja.

- Klausos, ser! - Rodžers atsaucās. Viņš palīda zem ūdens tā, ka vienīgi galva palika ārā. Tas vismaz līdzinājās peldēšanai.

Džons un Sūzana sacentās peldēšanā uz ātrumu -vispirms uz vienu pusi, tad uz otru.

Titija iztēlojās, ka ir kormorāns.

To taču nevarēja pārrunāt ar Džonu vai Sūzanu, vismaz tik ilgi ne, kamēr nebija zināms, kā veiksies. Tāpēc viņa klusēja. Meitene bija ievērojusi, ka piekrastes seklajā ūdem draiskojas daudz grunduļu. Iespējams, ka tālāk no krasta peld arī lielāki, tādi, kādus bija ķēruši kor-morāni. Titija bija uzmanīgi vērojusi, kā viņi to dara. Putni mierīgi peldēja un tad pēkšņi pazuda zem ūdens,

saliecot muguras, turot spārnus cieši pie sāniem un nirstot ar galvu pa priekšu. Arī meitene mēģināja rīkoties tāpat, bet ātri atskārta: ja vien neņem talkā rokas, viņa vispār netiek zem ūdens. Tomēr, arī palīdzot ar rokām, viņa nevarēja ienirt bez šļakstināšanās.

- Kāpēc tu plivinies pa gaisu ar kājām, Titij? - Rodžers vaicāja. Tā bija taisnība. Titija zināja, ka pēc tam, kad viņa bija pabāzusi galvu zem ūdens un nira lejup, cik ātri vien jaudāja, kājas joprojām kūla gaisu.

Viņa pagāja nostāk, lai būtu tuvāk zivīm un tālāk no Rodžera. Beidzot viņa atklāja, kā izstiept rokas, lai ar vienu vēzienu ienirtu dziļi. Tāpat viņa saprata, ka var atvērt acis zem ūdens, lai gan tur viss izskatījās kā zaļā miglā. Te nevarēja saredzēt nevienu zivi. Ar lielu piepūli viņa ienira līdz ezera dibenam. Joprojām ne miņas no zivīm. Viņa iznira, dziļi ieelpoja un ienira vēlreiz. Tam nebija nekādas jēgas. Viņa paņēma akmeni no ezera dibena, lai būtu pierādījums, ka viņa tur tiešām ir bijusi, un ātri virzījās uz augšu, būdama jau gluži bez elpas. Zivis varēja redzēt, kā viņa ienirst, un turklāt peldēja daudz ātrāk par viņu. Tām derēja tikai makšķerēšanas piederumi. Titija peldēja uz pludmali, turot rokā akmeni.

- Kas tev tur ir? - vaicāja Rodžers.

-Akmens, - atteica Titija. - Es to atradu ezera dibenā.

- Kāds akmens?

- Iespējams, ka pērle. Vai zini, būsim pērļu zvejnieki!

Kormorāni bija aizmirsti, un matrozis ar kuģapuiku

kļuva par pērļu zvejniekiem.

- Neļauj Rodžeram iet pārāk dziļi! - sauca kapteiņa palīgs. - Man uz brīdi jāapskata ugunskurs.

Arī Džons bija izkāpis no ūdens un tobrīd airēja laivu garām pērļu zvejniekiem, braucot pēc piena.

- Kojās darāt? - viņš tiem uzsauca.

- Meklējam pērles.

- Nepalieciet pārāk ilgi. Ja līdz tam laikam, kad es atgriezīšos ar pienu, jau nebūsiet sausi un pārģērbušies, nedabūsiet brokastis.

- Klausos, ser! - izsaucās Titija.

Rodžers mēģināja pateikt “Klausos, ser!”, pabāzis galvu zem ūdens. Viņam tas neizdevās.

Rodžers nespēja atvērt acis zem ūdens, tāpēc, ieniris divas vai trīs pēdas dziļi, atrada pērles ar tausti. Matrozis Titija ienira ar atvērtām acīm un ezera dibenā atrada visbaltākos akmeņus. Tās bija diezgan lielas pērles, bet nekur jau nav teikts, ka pērles nedrīkst but lielas, un drīz vien pērļu zvejnieki bija sakrāvuši krastā slapjus un mirdzošus dārgakmeņus. Sliktākais bija tas, ka, tiklīdz tie nožuva — un saule tos nožāvēja ātri -, tie vairs nemirdzēja un tos vairs nevarēja uzskatīt par pērlēm.

Pērļu zvejai pienāca gals, tiklīdz zvejnieki ieraudzīja kapteini Džonu nākam lejā pa Diksonu fermas lauku. Pašķīda ūdens šļakatas, noplīvoja dvieļi, un, pirms vēl kapteinis Džons sasniedza sauszemi, visa komanda, sausa un saģērbusies, gaidija viņu pludmalē.

Viņiem bija daudz nesamā - divi maizes klaipi, salātu galviņas, olu groziņš un piena kanna, kā arī maza tabak-doze.

- Kas tajā iekšā? - interesējās Rodžers.

- Tārpi, - atteica kapteinis Džons.

- Vai mēs šodien makšķerēsim? - Rodžers turpināja izjautāšanu.

- Jā, - sacīja Džons. - Diksona kungs iedeva man tārpus. Viņš saka, ka starp salu un viņa piestātni esot daudz asaru. Vēl viņš saka, ka mums labāk veiksies ar grunduļiem, nevis ar tārpiem un ka mēs atradīsim asarus tur, kur ir ūdenszāles.

\

Viņi ātri paēda brokastis, un, kamēr Sūzana nomazgāja traukus, pārējie piepildīja katlu lidz pusei ar ūdeni, lai tur varētu turēt ēsmu. Tad viņi saķēra krietni daudz grunduļu. Viņi noņēma Bezdelīgai mastu un atstāja to krastā kopā ar klīverkoku, rāju un buru, lai laivā būtu vairāk vietas. Sūzana viņiem pievienojās un sakārtoja arī savu makšķeri. Tad viņi pārairējās no salas līdz Diksonu fermas līcim. Kuģapuika Rodžers atradās laivas priekšgalā, uzmanot, vai neparādīsies ūdenszāles.

- Ūdenszāles! - viņš izsaucās drīz pēc tam, kad viņi bija nonākuši līcī. - Ļoti daudz ūdenszāļu.

Abās Bezdelīgas pusēs viņi zem ūdens varēja saskatīt zaļu zāļu vijumus.

- Mums jāturas pašā ūdenszāļu malā, un tur nedrīkst būt pārāk dziļš. Vai esat gatavi noenkuroties?

Kapteiņa palīgs uzsauca kuģapuikam:

- Turi enkuru rokā un, kad es uzsaukšu “Laid vaļā!”, iemet to ūdenī.

Džons mazliet paairēja, tad paskatījās ūdenī un pa-airēja vēl nedaudz.

- Vai kāds var saskatīt ezera dibenu?

- Es varu, — atsaucās Rodžers.

- Es tāpat. Tas ir klāts ar zāli. Tas nozīmē, ka te ir smilšains. Arī ūdenszāles ir tuvu. Labāku vietu neatrast!

- Laid vaļā! - nokomandēja kapteiņa palīgs.

Rodžers palaida vaļā enkuru. Bezdelīga lēnām apgriezās riņķī. Pēc brīža četras sarkanas makšķeres jau bija ūdenī, katrā pusē pa divām.

- Cik dziļi tu makšķerē, Sūzana? - apvaicājās Titija.

- Apmēram tik dziļi, lai ēsma atrastos nedaudz virs gultnes, - sacīja Sūzana.

- Mans āķis ir tikai trīs pēdas dziļi. Es labi varu saskatīt savu grunduli.

- Tas nav labi, — iebilda Džons. — Tam jābūt apmēram pēdu no ezera dibena. Izvelc to, un es pielabošu tavu pludiņu.

Pirmais sakustējās Sūzanas pludiņš. Viņa tūlīt piecirta un izvilka ārā tukšu āķi.

- Tā ir prom kopā ar manu grunduli, - meitene secināja.

- Tu piecirti pārāk ātri, - Džons aizrādīja.

- Es vēlos, kaut laiva tā nešūpotos, - sacīja Titija. - Uzmanies, Rodžer, tavs pludiņš gandrīz saskaras ar manējo. Tagad tu pacēli manējo līdz ar savu. Tie abi ir savijušies.

Džons tos atpiņķerēja, bet tad atklāja, ka laiva atkal bija apgriezusies un viņa pludiņš bija tieši tāpat saāķējies ar Sūzanas pludiņu.

- Tas nav labi, - viņš sacīja. - Mums vajadzīgi enkuri abās laivas pusēs, lai tā negrieztos riņķī. Makšķeres iekšā! Pacel enkuru, Rodžer! Mēs aizbrauksim uz krastu un sameklēsim lielu akmeni, kas noderēs par otru enkuru. Arī virvju mums pietiks.

Viņi aizairējās uz krastu un piestiprināja lielu akmeni otrā virves galā. Tad atgriezās atpakaļ. Rodžers nolaida enkuru, un Sūzana to pašu izdarīja ar akmeni laivas priekšgalā. Šoreiz Bezdelīga droši stāvēja pretī vējam un nemaz nešūpojās. Tomēr bērni atklāja, ka nav viegli makšķerēt vēja pusē, jo, lai gan tas bija neliels, tomēr papūta pludiņus zem laivas. Tāpēc viņi visi makšķerēja vienā laivas pusē. Tā kā laiva nešūpojās, nebija nekādas vainas, un ikviens mēģināja vērot visus četrus pludiņus.

- Kuram pieķersies pirmajam? - Rodžers minēja.

- Man, - paziņoja Titija, - mans pludiņš jau kustas.

- Skaties, Džon, tavs pludiņš ir pazudis! - izsaucās Sūzana.

Džons paskatījās apkārt. Pludiņš patiešām bija pazudis. Viņš piecirta. Makšķeres kāts iekrakšķējās, izliecās, un parādījās mazs, apaļš asaris ar sarkanām spurām.

- Vismaz viens, - Džons teica, tad uzlika otru grunduli uz āķa.

Pēc tam asari ķērās cits pēc cita, dažkārt pat trīs pludiņi noraustījās reizē. Drīz vien laivas dibenā bija kaudzīte asaru.

Rodžers tos skaitīja: - Divpadsmit, trīspadsmit, četrpadsmit...

- Kur ir tavs pludiņš, Rodžer? - apvaicājās Sūzana.

- Un paskaties uz savu makšķeri, - izsaucās Džons.

Rodžers pielēca augšā un satvēra makšķeres kātu,

kuru bija izlaidis no rokām, kamēr skaitīja lomu. Viņš juta, ka pie āķa pieķērusies zivs. Tiklīdz viņš sāka to vilkt ārā, ūdens noviļņojās un makšķere atkal izliecās. Rodžers turēja no visa spēka, un makšķerkāts gandrīz izliecās aplī.

- Tā ir haizivs! Haizivs! - viņš sauca.

Kaut kas liels kustējās dziļi zem ūdens, šūpojot makšķeri šurpu turpu.

- Ļauj tam papeldēt tālāk, - Džons ieteica, bet Rodžers neatlaidās.

Pēkšņi uzpeldēja liela zivs, apmēram jardu gara, ar melni baltu vēderu. Tā izcēla lielo galvu no ūdens, atvēra plato rīkli un noskurinājās. Augstu gaisā uzlidoja neliels asaris. Uz brīdi lielā zivs pakavējās ūdens virsū, nikni blenzdama uz Bezdelīgas komandu. Tad ar vienu astes vēzienu, saviļņojot ūdeni visapkārt, tā bija prom. Rodžers ievilka laivā mazo asari. Tas bija pagalam, un tā sānos bija palikušas līdakas zobu pēdas.

- Vai tiešām šeit ir droši peldēties? - Rodžers apvaicājās.

Pēc tam neviens vairs nenoķēra nevienu asari. Līdaka

tos visus bija aizbaidījusi. Un, tā kā zivis neķērās, neviens cits, izņemot Džonu, vairs negribēja makšķerēt. Beidzot Sūzana sacīja, ka viņiem vienalga jau ir diezgan

daudz asaru un, ja viņi vēlas tos ēst pusdienās, būtu jāķeras pie zivju tīrīšanas. Tāpēc viņi pacēla akmeni un enkuru un airējās atpakaļ uz salu.

Zivju tīrīšana bija briesmīgs darbs. To darīja kapteiņa palīgs, pāršķeļot zivi ar asu nazi un iztīrot iekšas, kas tika sadedzinātas ugunskurā. Rodžers asarus citu pēc cita aiznesa uz piestātni, lai izmazgātu ezera ūdenī. Kapteiņa palīgs arī mēģināja noskrāpēt zivīm zvīņas, bet drīz atmeta ar roku. Viņa zivis apcepa sviestā ar visām zvīņām, pieliekot daudz sāls. Kad tās bija pagatavotas, āda kopā ar zvīņām viegli nonāca nost, un asaris bija gatavs ēšanai. Kapteiņa palīgs gan uzskatīja, ka tā ir sviesta izniekošana, bet komanda atzina, ka tas ir to vērts.

Pēcpusdiena bērni sasvēra Bezdelīgu, uz sāniem. Viņi izņēma no tās balastu, izvilka krastā un pagāza vispirms uz viena sāna, pēc tam uz otra, lai noskrāpētu apakšu, kaut gan tas nemaz nebija nepieciešams. Bet nekad jau nevar zināt - tā varēja būt klāta ar vēžveidīgajiem vai ūdenszālēm. Galu galā, kuģi reizi pa reizei ir jāsasver uz sāniem. Tieši tas tika darīts arī ar Bezdelīgu. Beigās viņi to nolaida ūdeni, ielika atpakaļ balastu, iestiprināja mastu un aizveda uz ostu.

Kapteiņa palīgs pieprasīja malku, visa kuģa komanda ķērās pie darba un atnesa patiešām sausu malku no salas krasta, sakrāva to kaudzē pie ugunskura, netālu no otras kaudzes. Pēc tam viņi bija tik noguruši, ka devās augšup uz Novērošanas punktu, lai aplūkotu kuģus, kas peld pa ezeru, un vienotos par salas svarīgāko vietu nosaukumiem. Novērošanas punkts - protams, zem garās priedes. Bija arī Piestātne, Osta, Rietumu krasts un Nometne. Dažas vietas varēja redzēt no salas. Tur bija Darjena, Peldošās Mājas līcis, Diksonu līcis (šis nosaukums tika mainīts, pēc tam kad Rodžers tur bija noķēris lielo zivi, un

to pārdēvēja par Haizivs līci) un Kormorānu sala. Tālu dienvidos bija Antarktika. Tālu ziemeļos, aiz Rio, bija Arktika. Bērni nevarēja vienoties par savas salas nosaukumu. Viņi apsprieda tādus vārdus kā Bezdelīgu sala, Ceļotāju sala, Lielā Koka sala. Tomēr viņus uztrauca doma par ugunskura vietu, kuru viņi šeit bija atraduši un izmantoja, un malkas kaudzi tai līdzās, kuru viņiem nez kāpēc negribējās aiztikt. Iespējams, ka salai jau bija lielisks vārds. Tas nebija svarīgi tādām vietām kā Darjena vai Rio, bet attiecībā pret salu tas šķita nozīmīgi.

Viņi pa kārtai lūkojās tālskatī, lai novērotu ūdens transporta kustību ezerā. Uz augšu un leju brauca milzīgi tvaikoņi. Kad tāds gāja garām, bērni vēroja tā saceltos viļņus un klausījās, kā tie šķeļas pret krastu. Pavīdēja arī motorlaivas. Bija cilvēki, kas makšķerēja airu laivās. Bija arī burulaivas, bet ne pārāk daudz. Visi šie tvaikoņi, liellaivas, motorlaivas un jahtas bija daudz lielākas nekā Bezdelīga un tika nodēvētas par iezemiešu floti. Tikai trešajā dienā, kopš viņi uzturējās uz salas, viņi ieraudzīja vēl vienu mazu burulaivu, kas tuvojās no Darjenas puses un pazuda Peldošās Mājas līcī.

8. NODAĻA

GALVASKAUSS UN SAKRUSTOTI KAULI

Bija apmēram vienpadsmit no rīta trešajā dienā uz salas, kad visa kuģa komanda atradās Novērošanas punktā salas ziemeļu galā. Kapteiņa palīgs šuva pogu pie kuģa-puikas krekla, bet, tā kā krekls bija puikam mugurā, tas nebija tik vienkārši. Kapteinis bija aizņemts ar auklu, cenšoties sasiet dažus no Jūrnieka rokasgrāmatā redzētajiem mezgliem.

Matrozis Titija gulēja uz vēdera viršos un pa tālskati vēroja kokiem klāto zemesragu, kas aizsedza skatu uz Peldošās Mājas līci un pirāta mītni.

- Tas joprojām ir tur, - viņa sacīja.

Tad pēkšņi atskanēja skaļš blīkšķis un no Peldošās Mājas līča gaisā pacēlās dūmu vērpete. Visi pielēca kājas.

- Notiek cīņa ar pirātu, - sacīja Titija.

- Es taču jums teicu, ka viņam ir lielgabals, - Rodžers sauca, pūloties izrauties no kapteiņa palīga tvēriena.

- Dosimies palīgā! - ierosināja Titija.

Tieši tobrīd no zemesraga parādījās maza burulaiva. Tā bija apmēram tikpat liela kā Bezdelīga, un tai bija balta bura. Tā braši burāja pret dienvidrietumu vēju.

Mazā burulaiva slīdēja taisni pāri ezeram halzējot un devās tieši uz salu.

- Tur ir divi zēni, - sacīja Titija.

- Meitenes, - iebilda Džons, kas lūkojās tālskatī. Kamēr laiva bija otrā ezera krastā, Bezdelīgas komanda nevarēja būt droša ne par ko, tomēr viņi neizlaida laivu no acīm un pēc kārtas novēroja to ar tālskati. Tā bija maza, spodra burulaiva ar centrālo bortu. Viņi varēja redzēt centrālā borta kasti laivas vidū.

- Tāpēc viņi var burāt tuvāk vējam nekā mēs, - Džons sacīja. - Lai gan arī Bezdelīga burā diezgan tuvu, - viņš piebilda, saglabādams uzticību savam kuģim.

Mazajā burulaivā bija divas meitenes - viena stūrēja, bet otra sēdēja uz vidējā airsola. Viņas bija ļoti līdzīgas. Abām bija sarkanas adītas cepures, brūni krekli, zilas bikses un nebija zeķu. Viņas stūrēja tieši uz salu.

- Visiem gulties, - pavēlēja kapteinis Džons. - Mēs nezinām, vai viņas ir draugi vai ienaidnieki.

Rodžers, kam krekla poga tagad bija droši piešūta, nometās garšļaukus. Tāpat rīkojās arī Titija. Viņas piemēram sekoja Sūzana. Kapteinis Džons novietoja tālskati uz klints malas tā, lai varētu vērot notiekošo, aizslēpies aiz viršu pudura.

- Es varu izlasīt nosaukumu, - viņš sacīja. - AM-am, AZ-az, O... N... E... Amazone.

Pārējie, slēpjoties viršos, palūkojās ārā tik daudz, cik iedrošinājās. Mazā burulaiva arvien tuvojās. Meitene, kura stūrēja (tagad varēja redzēt, ka tā bija vecākā), izvilka kaut ko no stūres apakšas. Otra paliecās atpakaļ, lai to paņemtu, tad devās uz priekšu un kaut ko darīja pie masta.

Pēkšņi Amazone, būdama vairs tikai pāris jardus no krasta, pagriezās un devās atpakaļ. Viņi dzirdēja meiteni pie stūres izsaucamies: “Sagatavoties!” - bet otra meitene pieliecās un zibenīgi atkal bija kājās, turot rokās faili. Viņa sāka vilkt virvi, un čīkstēdams un šūpodamies augšup cēlās nelielais karoga masts ar karogu.

- Viņas paceļ karogu, - ziņoja Džons.

Mazais karoga masts beidzot bija savā vietā, un trīs-stūrainais karogs plīvoja vējā.

Titija tik dziļi ievilka elpu, ka viņai gandrīz aizžņaudzās rīkle.

- Tas ir... - viņa iesāka.

Karogs, kas plīvoja masta galā, bija melns, un uz tā bija balts galvaskauss un sakrustoti kauli.

Četri salas iemītnieki pārsteigumā blenza cits uz citu.

Pirmais ierunājās kapteinis Džons.

- Rodžers paliks tepat, - viņš izrīkoja. - Kapteiņa palīgs novēros piestātni. Titija uzmanīs rietumu krastu. Es pats nenolaidīšu ne acu no ostas. Neviens nedrīkst sevi atklāt. Acīmredzot viņas nav mūs pamanījušas. Pagaidīsim, kamēr burulaiva būs attālinājusies, un tad izklīdīsim pa posteņiem. Ja kustēsimies tagad, viņas var mūs ieraudzīt.

Amazone, ātri burājot, bija jau ezera vidū.

- Tagad! - sacīja Džons; un pārējie trīs, pametuši Ro-džeru tepat, devās prom no Novērošanas punkta nometnes virzienā. Sūzana paslēpās krūmu pudurī netālu no piestātnes. Titija līda cauri krūmu biežņai, līdz varēja saredzēt pāri akmens sienai, kas stiepās gar salas rietumu krastu. Džons traucās starp kokiem, līdz nonāca ostā. Tur viņš atrada vietu, no kurienes varēja labi pārskatīt apkārtni, pats paliekot neredzams. Viņš noņēma Bezdelīgas mastu, ja nu tas gadījumā būtu pamanāms pāri klintīm, tad paslēpās un gaidīja.

Titija redzēja vairāk nekā pārējie, bet arī tas nebija neko daudz. Amazone parādījās vēlreiz, nobrauca gar salas dienvidu malu. Titija vēroja burulaivu, līdz to noslēpa koki un pats salas gals. Džons to redzēja tikai uz mirkli, kad burulaiva pabrauca garām klintīm pie ostas. Tad to vairs nevarēja saskatīt. Viņš netālu sadzirdēja balsis, bet nekustējās, baidīdamies sevi atklāt. Šobrīd balsis skanēja jau tālāk, no piestātnes. Viņš steidzās atpakaļ, lai piebiedrotos Sūzanai. Bet Sūzana caur krūmiem bija redzējusi meitenes tikai pabraucam garām. Viņas nebija apstājušās. Burājot ātri pa vējam, viņas bija traukušās starp salu un cietzemi un jau atradās salas ziemeļos, braucot pretī Peldošās Mājas līcim un Darjenai. Sūzana un Džons steidzās uz Novērošanas punktu, kur Rodžers, satraukumā spārdot kājas pret zemi, vēroja, ka Amazone kļūst arvien mazāka un mazāka.

- Viņas nolaida karogu, tiklīdz bija garām salai, - viņš ziņoja.

- Tad viņas to būs pacēlušas vienīgi tāpēc, ka ieraudzīja mūs, - secināja Džons.

Viņiem piebiedrojās Titija.

- Ja viņas ir pirātes, - viņa sacīja, - tad kāpēc vecais pirāts no Peldošās Mājas šāva uz viņām?

- Iespējams, ka nešāva, - Sūzana sacīja. - Pavērosim, vai viņas atgriežas Peldošās Mājas līcī.

- Viņām nav lielgabala, - teica Rodžers, - bet viņam gan ir. Es zinu, ka tas bija Peldošās Mājas pirāts, kas izšāva.

Amazone neiegriezās Peldošās Mājas līcī. Mazā laiva turpināja savu gaitu, baltajai burai plandoties un ķīļūdenim mutuļojot, un tās gaita bija tik taisna, it kā būtu nomērīta ar lineālu.

- Viņas zina, kā stūrēt, - kapteinis Džons atzina. Viens no Bezdelīgas vājajiem punktiem bija tas, ka tā sliecās novirzīties no kursa, sekojot vējam. Tāpēc viņu laiva nespēja atstāt aiz sevis tik taisnu ķīļūdeni kā šī. Un, tā kā Džons negribēja atzīt, ka citas laivas varētu būt vieglāk stūrējamas nekā Bezdelīga, viņam bija jāpiešķir visi nopelni par taisno ķīļūdeni Amazones stūrmanei.

Viņi vēroja, kā mazā, baltā bura arvien attālinājās, līdz izzuda skatienam aiz Darjenas virsotnes.

- Viņas acīmredzot brauc uz Rio, - sacīja Sūzana.

- Sekosim meitenēm un uzzināsim, no kurienes viņas ir, - ierosināja Džons. — Viņas nevar atgriezties tā, lai mēs to nepamanītu. Tagad meitenes mūs neredz, un mēs neredzam viņas. Un, ja viņas mūs vēlāk pamanītu, viņas nezinātu, ka mēs nākam no salas.

- Ja vien viņas jau nav mūs redzējušas, - sacīja Ro-džers.

- Jebkurā gadījumā viņas nav redzējušas Bezdelīgu, — noteica Džons. - Es nolaidu mastu. Ierosinu šodien ēst sālīto liellopu gaļu - tad mums nevajadzēs tērēt laiku pusdienu gatavošanai. Nelaidīsim vējā ne mirkli! Paņemsim maizes kukuli, sālītās liellopu gaļas kārbu un dažus ābolus, bet četras pudeles ingveralus, es gribēju teikt, groka, mēs nopirksim Rio. Tad pēc atgriešanās varēsim padzert tikai tēju. Ejam, Rodžer! Mēs atvedīsim Bezdelīgu uz piestātni. Vai varēsi tik ātri sarūpēt pārtikas krājumus, kapteiņa palīg?

- Jā, ser! - atsaucās kapteiņa palīgs Sūzana.

Džons un Rodžers aizskrēja uz ostu, atsēja tauvas un ielēca laivā. Džons iestiprināja mastu, izvadīja laivu cauri šaurumam un tūlīt sāka airēt, līdzko bija vieta, lai izplestu airus. Nevar gan neko daudz pasākt, airējot no kuģa pakaļgala pret dienvidrietumu vēju. Viņi aizairējās līdz piestātnei. Sūzana un Titija viņus jau gaidīja ar sālītās liellopu gaļas kārbu, konservu attaisāmo, nazi, maizes kukuli, sviesta piku, kas bija ietīta papīrā, un četriem lieliem āboliem. Mirkli vēlāk tika pacelta brūnā bura un Bezdelīga ar visu komandu izslīdēja no salas aizsega.

Visi četri sēdēja laivas pakaļgalā, lai nestātos ceļā vējam. Džons stūrēja, un pārējie komandas locekļi sēdēja laivas dibenā. Mazā Bezdelīga lidoja pāri ūdeņiem. Džons centās turēt kursu uz Darjenas virsotni, bet, paskatoties atpakaļ, viņš redzēja, ka nestūrē tik labi kā meitene no Amazones. Tomēr viņš centās, cik spēja, un ūdens burbuļošana zem Bezdelīgas priekšgala ziņoja, ka arī burai ai va tiecas rādīt labāko sniegumu. Koku galotnes krastmalā šķita skrienam sacīkstēs ar purpurkrāsas kalnu virsotnēm.

Parādījās Peldošās Mājas līcis. Pie peldošās mājas priekšējā borta stāvēja tuklais vīrs.

- Viņš par kaut ko ir ļoti nikns, - sacīja Titija.

Izskatījās, ka viņš krata pirkstu bērnu virzienā, bet

viņi nebija par to droši, un šobrīd jau vairs nevarēja vīru saredzēt.

Darjena ar katru brīdi kļuva arvien skaidrāk saredzama.

- Viņpus Darjenai viņas ir nokļuvušas aizvējā, - sacīja Džons, - tāpēc nevarēs burāt ātrāk, kamēr nenokļūs aiz Rio salām. Meitenes ir tālu mums priekšā, bet mēs vismaz varēsim ieraudzīt, kurp viņas ir devušās.

Bezdelīga pabrauca garām Darjenai. Visa komanda lūkojās uz Hollihovu. Fermas pagalmā viņi varēja saskatīt divas figūras un bērnu ratiņus - tur bija māte, aukle un Vikija. Šķita, ka viņas pieder pie citas dzīves. Viņas tur mierīgi gozējās saulē. Vikija droši vien gulēja. Un šeit, šļakatām šķīstot, pa ezeru traucās Bezdelīga, nesot Vikijas brāļus un māsas, kuri apmēram pirms pusstundas bija savām acīm skatījuši melno karogu ar balto miroņgalvu un sakrustotajiem kauliem, kas bija piestiprināts pie svešas burulaivas, kuru, pēc viņu domām, bija apšaudījis atvaļinātais pirāts, kam piederēja papagailis un kas dzīvoja peldošajā mājā.

Uz mirkli neviens neko neteica.

Tad ierunājās Sūzana:

- Nav jēgas stāstīt mātei par pirātiem, kamēr viss nav beidzies. Bet mums tas jāpatur prātā un jāizstāsta pēc tam.

- Mēs viņu informēsim, kad viņa vairs nebūs iedzimta, -Titija sacīja. - Šī nav tāda lieta, ko vajadzētu stāstīt iedzimtajiem.

Bezdelīga turpināja ceļu. Ezera austrumu krastā parādījās arvien vairāk māju. Jo tālāk viņi brauca, jo vairāk māju redzēja. Te bija arī salas. Uz kādas lielākas atradās pat mājas. Šīs salas tālākajā galā gar laivu mājām stiepās gara smilšu strēle. Mājas, kas vairs nebija izkaisītas starp kokiem, pulcējās kalna malā virs Rio pilsētiņas, kurā dzīvoja iedzimtie, kas pat nezināja, ka tā šo pilsētu sauc. Bezdelīga burāja mierīgajā ūdenī starp salām un cietzemi. Tagad viņi varēja saskatīt Rio līci un tvaikoņu ostu. Burulaiva lēnām slīdēja garām jahtu flotei un to piestātnei. Motorlaivas vizināja pasažieru bariņus. Kapteinis Džons norīkoja kuģapuiku uz novērošanas punktu laivas priekšgalā, kamēr pats bija aizņemts, izvairoties no airu laivām un kanoe. Šajā vasaras dienā Rio bija ļoti darbīga vieta. Tvaikonis notaurēja signālu, pameta ostu un lēni izslīdēja no līča. Neviens no pasažieriem, kas lūkojās uz mazo Bezdelīgu no tvaikoņa klāja, nezināja, ka šie četri dzīvo uz vientuļas salas un viņiem rūp nevis lielais tvaikonis, jahtas vai motorlaivas, bet tikai vēl viena maza burulaiva. Bezdelīgas komanda uzskatīja, ka šis līcis ir gluži neapdzīvots, jo lielās, klamzīgās motorlaivas un tvaikoņi neskaitījās. Viņu acis meklēja tikai pirātu burulaivu.

Rio līcī tās nebija. Četri acu pāri apskatīja katru burulaivu. Tā varēja būt nolaidusi buru un tādējādi kļuvusi grūti pamanāma. Tā varēja būt ieslīdējusi aiz salām, kas padarīja līci par aizsargātu vietu, kur noenkuroties jahtām un kur slēpties visiem šiem trokšņainajiem iezemiešiem ar airu laivām.

- Mēs burāsim pa līci, - sacīja kapteinis Džons, - un tad ārā atklātā ūdenī, lai varētu redzēt līdz Arktikai. Ja arī tad mēs to nevarēsim saskatīt, pagriezīsimies atpakaļ un izbrauksim starp salām.

Bezdelīga izslīdēja cauri līcim, un, tiklīdz tā bija nonākusi līdz garajai salai, kas atradās iepretī pilsētai, no Rodžera mutes atskanēja kliedziens:

- Laiva!

- Tās patiešām ir viņas, - secināja Sūzana.

No līča ziemeļu gala, viņpus garās salas, bija iespējams pārredzēt ezeru kā lielu, zilu auduma gabalu aizstiepjamies kalnos, kuri bija augstāki nekā tie, kas pacēlās ezera dienvidu daļas mežainajos krastos.

Apmēram jūdzi tālāk maza, balta bura strauji tuvojās rietumu krasta zemesragam. Pēc mirkļa tā jau pazuda skatienam.

- Ko mēs tagad darīsim? - vaicāja Titija.

Bērni brīdi apspriedās.

Rodžers gribēja turpināt pakaļdzīšanos. Džons bija pret.

- Mēs zinām, kurp burātājas devās, - kapteinis sacīja. - Turklāt pastāv iespēja, ka viņas grib mūs aizvilināt prom no salas. Ja mēs dodamies meitenēm pakaļ un viņas pēkšņi parādās, burājot pretējā virzienā, var gadīties, ka mums jāuzsāk sacīkste par to, kurš pirmais tiks līdz mūsu salai. Ja mēs paliekam šeit, mēs varam būt droši, ka tiekam atpakaļ pirms viņām. Manuprāt, mums vajadzētu palikt tepat, apēst pusdienas un paskatīties, vai meitenes dodas atpakaļ vai ne.

- Un kur tad ir groks? - Sūzana atminējās, un tas lika visiem atcerēties, ka viņi ir izsalkuši un izslāpuši.

- Bet viņas var atgriezties, kamēr mēs Rio pērkam groku, - iebilda Džons. - Aizbraukt pa salas otru pusi un tad, kamēr mēs te sēdēsim un gaidīsim, ieņemt mūsu nometni.

Titijai radās ideja. Pie lielās salas atradās vairākas mazas saliņas, kas sargāja Rio līci. Viņa varētu palikt uz kādas no tām sardzē, kamēr pārējie dosies uz Rio pēc groka. Tad vismaz visi būtu droši, vai pirāti ir atgriezušies vai ne.

- Laba ideja, - Džons uzslavēja Titiju.

Viņi atrada mazu saliņu, uz kuras nebija nekā, izņemot akmeņus un viršus simts jardu plašumā. Viņi izbu-rāja no aizvēja, un Džons pagrieza laivas priekšgalu pret vēju.

- Skaties, vai nav zemūdens akmeņu, Rodžer! - uzsauca kapteiņa palīgs.

Bezdelīga, burai plīvojot, traucās uz priekšu, jardu pēc jarda tuvāk saliņai.

- Gatavojies nolaist buru, kapteiņa palīg! — uzsauca Džons, un Sūzana steidzās izpildīt rīkojumu. Bet atklājās, ka tas nav vajadzīgs. Ūdens ap saliņu bija pietiekami dziļš, lai Bezdelīga varētu piepeldēt tuvu pie tās. Atskanēja ļoti maigs būkšķis, un Titija jau bija krastā.

- Tālskati, - viņa pieprasīja.

- Lūdzu, - atteica Sūzana un padeva prasīto.

- Iestum laivu ūdenī, - sacīja Džons, pagriezis stūri pa kreisi.

Titija pastūma laivas priekšgalu. Bezdelīga atmuguriski aizslīdēja prom no saliņas. Tad burā iepūta vējš, laiva sa-minstinājās, pagriezās un atkal traucās uz priekšu. Titija pamāja ar roku, uzkāpa salas augstākajā punktā un tur iekārtojās ar tālskati uz ceļiem.

Trīs vai četras īsas halzes aizveda Bezdelīgu uz tuvāko līča piestātni, kas bija paredzēta Rio airu laivām. Rodžers nokāpa uz steķiem, aptina tauvu divas reizes ap pāli un pats apsēdās uz tā. Drošības nolūkos viņi nolaida buru. Tad Džons un Sūzana aizsteidzās uz mazo veikaliņu, kur varēja nopirkt jebko - sākot no peļu slazdiem līdz piparmētrām.

- Četras pudeles groka, lūdzu, - Džons bez apdomāšanās izteica.

- Ingveralus, - Sūzana steidzās izlabot.

Džons aplūkoja virves rituli veikala stūri.

- Un divdesmit jardus virves, - viņš piebilda.

Veikalnieks nomērīja divdesmit jardus virves, saritināja to un uzlika uz letes četras pudeles ingveralus. Džons iedeva viņam savus piecus šiliņus un paņēma virves rituli un divas pudeles. Sūzana pasniedzās pēc otrām divām.

- Ir sasodīti laba dieniņa, vai ne? — sacīja veikalnieks, izdodams sīknaudu.

- Jā, nudien, - Džons piekrita.

Tā bija visa viņu saruna ar Rio iezemieti.

Kad viņi atkal nonāca piestātnē, Rodžers ziņoja:

- Bija pienācis viens no iezemiešiem un sacīja: “Jums nu gan ir varens kuģis!”

- Un ko tu viņam atbildēji? - Sūzana stingri noprasīja.

- Es atbildēju: “Jā, nudien,” - sacīja Rodžers. Arī viņš lieki nemētājās ar vārdiem.

Viņi burāja atpakaļ uz Titijas saliņu. Viņa pamāja, tiklīdz ieraudzīja laivu tuvojamies, un jau bija krastmalā, gatava iekāpt, kad Džons piebrauca tuvāk.

- Viss ir kārtībā, - viņa sacīja. - Pirātu meitenes nav atgriezušās. Visticamāk, viņas joprojām ir aiz zemesraga.

- Tomēr ir labi, ka mēs to zinām, - sacīja Džons.

- Vai es varu izkāpt uz Titijas salas? - vaicāja Rodžers.

- Varbūt mēs visi varētu izkāpt un paēst te pusdienas? -ierosināja Sūzana.

Tāpēc viņi nolaida buru, izmeta enkuru un ļāva Bezdelīgai atpūsties salas aizvējā. Akmens saliņas virsotnē kļuva par galdu. Džons atvēra sālītās liellopu gaļas kārbu.

Sūzana sagrieza maizes kukuli un uzsmērēja sviestu, tā ka neviena šķēle nebija biezāk apziesta kā citas. Uz maizes šķēlēm viņi lika gaļas gabalus un uzdzēra tiem Rīo pirkto groku. Tad viņi apēda ābolus. Visu šo laiku viņi vēroja zemesragu, aiz kura bija pazudusi pirātu laiva.

- Iespējams, ka viņas nemaz nav mūs pamanījušas, -sacīja Sūzana.

- Esmu pārliecināts, ka pamanīja, citādi jau viņas nebūtu pacēlušas karogu, - sacīja Džons.

- Iespējams, ka viņi bija vairāki, - sacīja Titija. - Vieni uzvilka karogu, lai aizvilinātu mūs prom no salas, kamēr citi pa to laiku ieņems mūsu nometni.

- Par to es nebiju domājis, — sacīja Džons. - Iespējams, ka vesela flote viņu biedru gaidīja, kamēr mēs aizburāsim.

- Viņi tagad var būt uz mūsu salas! - iesaucās Titija.

- Tad dosimies ceļā! - sauca Rodžers, kas nekad nebija īsti laimīgs, kamēr nedzirdēja ūdeni šalcam zem Bezdelīgas sāniem.

Mājupceļš bija jautrs, lavierējot starp iedzimto laivām Rio līcī un tad traucoties pret dienvidrietumu vēju, kas viņus sagaidīja, tiklīdz viņi bija pametuši salas aizvēju. Viņi iedomājās par buras ierēvēšanu, tomēr negribēja to darīt, ja bez tā varēja iztikt. Laiku pa laikam uzpūta spēcīgas vēja brāzmas, un Sūzana stāvēja pie masta, gatava nolaist buru, ja vien tas būs nepieciešams. Rodžers, sēdēdams laivas priekšgalā, tā samirka, ka Sūzana lika viņam doties uz pakaļgalu un palikt tur. Viņi domāja tikai par burāšanu, līdz nonāca savas salas aizvējā. Peldošās mājas saimnieks piecēlās no krēsla un nolūkojās uz garāmbraucošajiem bērniem ar binokli, bet viņi to tik tikko ievēroja.

- Vējš norims ap saulrietu, - sacīja Džons. - Mēs piestāsim vecajā vietā. Bezdelīga tur būs aizvējā, un es to aizvedīšu uz ostu vēlāk, kad vējš būs rāmāks.

Tā viņi apmetās vecajā piestātnē. Tiklīdz laiva bija krastā, bērni steidzās uz nometni un ielūkojās teltīs. Tad viņi pārmeklēja visu salu. Viss bija tieši tāpat, kā viņi to atstāja. Neviens te nebija bijis. Amazones pirātu meitenēm acīmredzot nebija sabiedroto.

Bērni iekūra ugunskuru un, sēžot ap to un dzerot tēju, sāka prātot, ka ir kļūdījušies, domādami, ka pirātu karogs uz Amazones tika pacelts tāpēc, lai viņi to redzētu. Viņi pat sāka šaubīties, vai vispār dzirdējuši lielgabala šāvienu Peldošās Mājas līcī.

- Kāpēc gan peldošās mājas saimnieks pakratīja mums ar pirkstu? - Titija prātoja. - Kaut kas būs licis viņam tā rīkoties.

- Varbūt viņš nemaz nekratīja ar pirkstu, - sacīja Džons.

- Es nedomāju, ka mēs vēl kādreiz redzēsim pirātus, -Titija mazliet skumji sacīja.

- Ja vien tie vispār bija pirāti, - piebilda Sūzana.

9. NODAĻA

BULTA AR ZAĻO SPALVU

Nākamajā rītā Džons pamodās pirmais. Bija pavēls. Saule spīdēja augstu pāri galvām. Tās dienas, kad viņu rīts sākās ar pirmajiem saules stariem, jau pagājušas. Viņi bija pieraduši gulēt teltīs. Turklāt vakar bija tik daudz kas noticis. Džons nejutās īpaši laimīgs. Vakardienas piedzīvojumi šķita pavisam neticami. Pirāti, šāviens Peldošās Mājas līcī, pakaļdzīšanās līdz pat Rio -tas viss likās kā sapnis. Un tagad viņam bija jāatgriežas ikdienas dzīvē. Galu galā, viņš domāja, nevar jau gaidīt, lai tādas lietas turpinātos, un gandrīz vai žēl, ka kaut kas tāds vispār bija sācies. Ja arī nebija nekādu pirātu, sala likās pietiekami aizraujoša un Bezdelīga tāpat. Varēja iztikt arī bez pirātiem.

Bija laiks doties pēc piena.

Viņš paskatījās uz kunkuli zem segas otrā telts pusē un izlēma, ka ļaus brālim gulēt. Džons izkūņojās no segām, uzvilka iešļūcenes, paķēra drēbes un dvieli un izslīdēja ārā. Paņēmis piena kannu, viņš noskrēja uz piestātni. Zēns iemetās udem un peldēja minūti vai divas. Tas bija labāk nekā mazgāšanās. Tad viņš peldēja uz muguras, tikai degunu izbāzis no ūdens. Netālu kaijas ķēra grunduļus. Kāda kaija aiz pārskatīšanās taču varētu uzklupt ari viņam! Vai kaija varētu viņu pavilkt pa ūdeni, ja viņš pieķertos tai pie

kājām? Bet kaijas turējās drošā atstatumā no Džona, un viņš atkal pagriezās uz vēdera un peldēja atpakaļ uz piestātni. Tad viņš gāja uz ostu, ielika savas drēbes, dvieli un piena kannu Bezdelīgā un devās ceļā.

Džons airējās uz Diksonu fermas piestātni pie ozola. Saules gaisma un liegais dienvidvējš jau bija gandrīz nožāvējuši viņu, pirms viņš nokļuva galā. Džons tomēr nedaudz norīvējās ar dvieli, tad uzvilka drēbes un steidzās pāri laukam.

- Šorīt tu gan neesi pārāk agri, - sacīja Diksones kundze, fermera sieva.

- Neesmu gan, - piekrita Džons.

- Ko tu teiktu par īrisiem? - vaicāja Diksones kundze.

- Man vakar bija nedaudz brīva laika, tāpēc es pagatavoju īrisus. Pietiks jums visiem četriem.

- Liels paldies, - sacīja Džons.

Viņa iedeva zēnam lielu paku ar brūniem īrisiem, kad atgriezās ar kanniņu, kuru bija piepildījusi ar pienu.

- Vai tu esi ēdis brokastis? - viņa vaicāja.

- Vēl ne.

- Bet peldējies gan jau esi. Var redzēt, paskatoties uz taviem matiem. Tev vajadzētu kaut ko iekost. Pagaidi brītiņu, es tev atnesīšu gabalu kūkas.

Pēc peldes kūkas gabals ir ļoti vēlams, tāpēc Džons neredzēja nekā ļauna, ja viņš to apēstu. Bet, kamēr viņš ēda, Diksones kundze it kā starp citu apjautājās: - Tēr-nera kungs no peldošās mājas bija ienācis par jums apvaicāties. Jūs taču neesat ložņājuši ap viņa laivu?

- Nē, - sacīja Džons.

- Tomēr viņš domā, ka esat, — Diksones kundze sacīja.

- Labāk gan lieciet Tēmera kungu un viņa papagaili mierā.

Vakardienas notikumi pēkšņi atkal nostājās Džonam acu priekšā. Zēns atcerējās, ka viņam bija licies - atvaļinātais pirāts peldošajā mājā krata viņiem ar pirkstu. Viņš nekavējoties kļuva par kapteini Džonu, kurš ir atbildīgs par savu laivu un tās komandu, un Diksones kundze tapa par iedzimto, kurai nevar pilnībā uzticēties, pat par spīti īrisiem un kūkai.

Viņš tūlīt pat devās atpakaļceļā, domādams, ka pirms došanās pēc piena vajadzēja pamodināt kapteiņa palīgu.

No šejienes viņš varēja saskatīt salu, un no nometnes jau cēlās dūmi. Kapteiņa palīgs bija pamodies, uguns iekurta, viss bija kārtībā, un tējkannā ūdens burbuļos, kad viņš atgriezīsies ar piena kannu.

Džons steidzās uz krastu. Matrozis Titija un kuģa-puika Rodžers šļakstinājās ūdenī. Viņš no Diksonu piestātnes redzēja tikai divas baltas figūras, šļakstinoties un pazūdot ūdenī. Viņi slaucījās, kad Džons piebrauca Bezdelīgu piestātnē. Titija un Rodžers palīdzēja to izvilkt krastā.

- Līdz ar pienu no iedzimtajiem dabūju arī īrisus, -sacīja Džons.

- Patiešām īrisus? - brīnījās Rodžers.

- Sīrupenes, - paskaidroja Titija. - Iezemieši tās sauc par īrisiem.

- Un man ir satriecoši jaunumi, - kapteinis Džons turpināja. - Ir noticis kaut kas svarīgs. Es sasaukšu padomi, tiklīdz mēs būsim paēduši brokastis.

- Klausos, ser, - sacīja matrozis un iedunkāja kuģa-puiku, un arī viņš pateica: - Klausos, ser.

Matrozis un kuģapuika aizskrēja uz nometni ar piena kanniņu un īrisiem. Kapteinis viņiem sekoja, sabāzis rokas kabatās, un saspringti domāja.

- Brokastis gatavas, ser! - kapteiņa palīgs jautri uzsauca.

- Pateicos, kapteiņa palīg, - sacīja Džons.

- Te būs piens, - teica Rodžers.

- Un vesela soma ar sīrupenēm, - piebilda Titija. - Vai tu māki pagatavot ruma punšu? Tas taču tiek gatavots no sīrupenēm, vai ne?

- Arī es tā domāju, - sacīja Sūzana. — Tomēr nekad neesmu mēģinājusi to darīt.

Tēja bija gatava. Katliņā vārījās olas, un kapteiņa palīgs uzņēma vārīšanās laiku ar hronometru.

- Trīs minūtes, - viņa secināja. - Un tās jau neilgu laiku bija vārījušās, pirms uzņēmu laiku. Tagad tām jābūt gatavām.

Viņa izmakšķerēja olas no katliņa ar karoti. Uz kādu brīdi olas, sviestmaizes un tēja pārtrauca sarunas. Tad sekoja maize ar marmelādi. Pēc tam kapteiņa palīgs pasniedza sīrupenes.

- Sīrupenes jau tāpat ir garšīgas, - viņa sacīja. - Mēs pagatavosim ruma punšu no pāri palikušajām, ja mēs tās vairs negribēsim ēst.

Beidzot brokastis bija galā un kapteinis Džons sāka runāt.

- Kapteiņa palīg, - viņš sacīja. — Es sasaucu padomi.

Viņi visi sasēdās ap ugunskuru, kas tagad dega ar zemu

liesmu. Katls ar karsto ūdeni stāvēja starp gailošajām oglēm, lai tajā vēlāk varētu nomazgāt lipīgākos traukus.

Kapteiņa palīgs Sūzana apsēdās un paraudzījās apkārt.

- Visa komanda ir sapulcējusies, ser, - viņa ziņoja.

- Ir parādījies ienaidnieks, - sacīja kapteinis Džons.

- Kas viņš ir? — matrozis Titija dedzīgi izsaucās.

- Vai tie ir pirāti no Amazones? - vaicāja Rodžers.

- Paklusējiet, - aizrādīja Sūzana.

- Jūs jau pazīstat vīru no peldošās mājas, - sacīja kapteinis.

- Tiesa, - piekrita kapteiņa palīgs.

- Viņš ir teicis iedzimtajiem, ka mēs ložņājot gar viņa peldošo māju.

- Bet mēs tai pat neesam tuvojušies!

- Zinu, ka neesam, bet viņš ir visiem sastāstījis, ka esam. Viņš mēģina noskaņot iedzimtos pret mums. Es nezinu, kāpēc viņš mūs ienīst, bet tā nu tas ir.

- Tātad viņš vakar patiešām kratīja pirkstu uz mūsu pusi, — secināja Sūzana.

- Es jau zināju, ka viņš ir atvaļināts pirāts, - sacīja Titija. - Viņam ir kāds noslēpums. Visiem pirātiem tāds ir. Vai nu tas ir kāds tumšs nodarījums, vai arī dārgumi. Atcerieties, kā viņš šāva uz pirātu kuģi! Vecais pirāts noteikti domāja, ka viņas meklē viņa apslēpto mantu.

- Jā, bet kāpēc viņš ir pret mums? - nesaprata Džons.

- Iespējams, ka šī ir viņa sala, - prātoja Titija. - Jūs jau atceraties, ka te kāds bija bijis pirms mums un iekārtojis ugunskura vietu.

- Bet, ja tā būtu viņa sala, viņš dzīvotu te, nevis peldošajā mājā.

- Arī papagailim te patiktu labāk, — piebalsoja Titija.

- Izskatās, ka viņš grib mūs padzīt no salas.

- Bet mēs nekur neiesim, - spītīgi sacīja Rodžers.

- Protams, neiesim, - piekrita Džons. - Bet jautājums ir - ko mums tagad darīt?

- Nogremdēsim peldošo māju, - ierosināja Rodžers un Titija.

Tobrīd kaut kas ar skaļu džinkstoņu atsitās pret katlu un no ugunskura pacēlās pelni. Starp oglēm bija iedūrusies gara bulta ar zaļu spalvu galā.

Visi četri pētnieki iztrūkās ne pa jokam.

- Sācies uzbrukums, - nočukstēja Titija.

Rodžers satvēra bultu un izvilka no ugunskura. Titija viņam to tūlīt atņēma.

- Tā var būt saindēta, - viņa sacīja. - Neaiztieciet bultas galu.

- Ieklausieties, - sacīja kapteinis Džons.

Viņi ieklausījās. Neskaitot viļņu šļakstēšanu pret krastu, nebija dzirdama neviena cita skaņa.

- Tas ir viņš, - Titija teica. - Viņš ir piespraudis pie bultas zaļā papagaiļa spalvu.

- Ieklausieties, - kapteinis Džons vēlreiz aicināja.

-Apklustiet taču, - nošņāca Sūzana.

Kaut kur salas vidienē bija dzirdams krakšķis, kāds rodas, lūstot sausiem zariem.

- Mums jāiet izlūkos, - paziņoja kapteinis Džons. - Es pārmeklēšu vienu malu, Sūzana otru. Titija un Rodžers lai iet pa vidu. Izklīstiet. Tiklīdz viens no mums viņu pamanīs, pārējie nāks palīgā.

Viņi izklīda pa salu un sāka iet uz priekšu. Bet viņi vēl nebija nogājuši ne desmit jardus, kad atskanēja Džona kliedziens.

- Bezdelīga ir pazudusi! - viņš sauca. Kapteinis devās pa kreisi un, tiklīdz izgāja no nometnes, ieraudzīja piestātni, kur viņš bija atstājis Bezdelīgu, kad atgriezās ar pienu. Bezdelīgas tur vairs nebija. Arī pārējie atskrēja uz piestātni. No viņu burulaivas nebija ne miņas. Tā bija vienkārši pazudusi.

- Izklīstiet vēlreiz! Izklīstiet! — Džons sauca. - Mēs izķemmēsim visu salu. Uzmanīgi pārskati savu krastu, kapteiņa palīg! Bezdelīga nav aizpeldējusi prom. Viņš to ir paņēmis, bet nav aizbraucis. Mēs dzirdējām, ka viņš joprojām ir uz salas.

- Mēs ar Rodžeru laivu izvilkām krastā, — sacīja Titija. - Tā nevar būt aizpeldējusi.

- Izklīdīsim vēlreiz! - kapteinis pavēlēja. - Un klausieties. Virzieties uz priekšu, tiklīdz kapteiņa palīgs pūtīs

svilpi. Pūces kliedziens nozimēs, ka viss ir labi. Tns kliedzieni nozīmēs, ka noticis kas slikts. Pūt svilpe, tiklīdz esi gatavs, kapteiņa palīg!

Kapteiņa palīgs šķērsoja salu un nonāca pie rietumu krasta. Sūzana palūkojās starp kokiem. Ezerā ner’edzēja nevienu buru. Tālumā varēja manīt tvaikoņa dūmu stabu, bet tas noskaitījās. Rodžers un Titija pusduci jardu atstatumā bija salas vidienē. Arī kapteinis Džons pavirzījās nedaudz uz iekšzemes pusi, bet ne pārāk tālu, lai varētu redzēt arī krastu. Viņi klausījās. Nebija dzirdama ne skaņa.

Tad salas rietumu krastā atskanēja kapteiņa palīga svilpiens.

Visi četri sāka virzīties uz priekšu starp kokiem un krūmiem.

- Rodžer! - sauca Titija. - Vai tev ir ierocis?

- Nē! - atsaucās Rodžers. — Un tev?

- Man ir divi koki, tas ir, pīķi. Arī tev vienu vajadzētu.

Viņa pasvieda vienu no kokiem Rodžeram.

Pa kreisi atskanēja pūces kliedziens.

- Tas būs kapteinis, - viņa sacīja. Viņa atūjināja pretī. Suzana atbildot ieūjinājās pa labi. Tad viņi atkal ieklausījās. Un turpināja virzīties uz priekšu.

- Ei! - izsaucās Rodžers. - Te kāds ir bijis.

Titija piesteidzās pie viņa. Tur bija apaļš laukumiņš, kur zāle un virši piespiesti pie zemes, it kā kāds tur būtu gulējis.

- Viņš ir pazaudējis nazi, - sacīja Rodžers, paceļot lielu atvāžamo nazi, ko bija atradis zālē.

Titija trīs reizes iekliedzās kā pūce.

Kapteinis un viņa palīgs skrēja šurp.

- Viņš noteikti ir kaut kur tuvumā, - sacīja Titija.

- Mēs dabūjām rokā viņa nazi, - ziņoja Rodžers.

Kapteinis Džons noliecās un pataustīja noliekto zāli.

- Tā nav silta, - viņš teica.

- Ilgu laiku jau tā nepaliek silta, - Sūzana aizrādīja.

- Izklīstiet vēlreiz un turpiniet iet uz priekšu, - pavēlēja kapteinis. - Mēs nedrīkstam pieļaut, ka viņš aizbēg ar Bezdelīgu. Viņš nevar būt tālu, jo mēs viņu dzirdējām. Ja viņš būtu aizvedis burulaivu ezerā, mēs to būtu redzējuši. Viņš to noteikti tur tepat, tuvu pie krasta.

Tai brīdī atskanēja skaļi saucieni “Urā! Urā!”. Bet tie nenāca no priekšas. Saucieni atskanēja viņiem aiz muguras, nometnes virzienā.

- Skrienam! - sauca kapteinis Džons. - Turieties kopā! Uzmanieties!

Viss bars steidzās atpakaļ uz nometni.

Tiklīdz viņi bija iznākuši klajuma malā, atskanēja sauciens, bet neviens nebija redzams.

- Rokas augšā! Stāt!

Balss nepārprotami nāca no nometnes.

- Rokas augšā! - atskanēja vēlreiz.

- Gulties! - izsaucās kapteinis Džons, nometoties garšļaukus.

Sūzana, Titija un Rodžers sekoja viņa piemēram. Pāri viņu galvām aizspindza bulta.

Viņi paskatījās uz nometni un sākumā neredzēja to, ko bija pamanījis Džons. Nometnes vidū zeme bija iesprausta gara nūja, un pie tās piesiets plīvoja melnais pirātu karogs. Tomēr šķita, ka te neviena nav. Tad, paskatoties uz teltīm, viņi to iekšienē pamanīja divas figūras, notupušās uz ceļiem, - vienai bija loks šaušanas gatavībā, otra tieši tobrīd lika lokā bultu.

10. NODAĻA APSPRIEDE

- Tas nav pirāts no peldošās mājas, - sacīja Titija. - Tās ir pirātu meitenes no burulaivas!

- Un viņas ir mūsu teltīs! - piebalsoja Sūzana.

- Saņemsim viņas gūstā! - ierosināja Rodžers.

- Rokas augšā! - sauca Amazones meitene, kas bija kapteiņa teltī.

- Pašas rokas augšā! - sauca kapteinis Džons un izlikās, ka grib celties kājās. Abas pirātes izšāva no saviem lokiem.

- Tagad! - sauca Džons. - Kamēr viņas pielādē lokus. Lai dzīvo bezdelīgas!

Visi četri Bezdelīgas komandas dalībnieki tūlīt pat bija kājās un skrēja uz teltīm.

Amazones sarkanajās cepurēs iznāca no teltīm, lai viņus sagaidītu.

Bet viņas nolaida lokus pret zemi.

- Apspriede! - uzsauca tā, kura šķita galvenā.

- Stāt! - nokomandēja kapteinis Džons.

Četri Bezdelīgas pētnieki stāvēja aci pret aci ar abām Amazones pirātu meitenēm. Amazones bija lielākas nekā bezdelīgas. Viena no viņām bija pat garāka par Džonu. Otra bija apmēram tādā pašā augumā. Ja būtu sācies kautiņš, spēki būtu apmēram vienādi.

Bet kautiņš nesākās.

- Vispirms apspriedīsimies un kausimies pēc tam, -sacīja amazoņu vadone.

- Mums nav nekādas jēgas apspriesties ar jums, kamēr virs no peldošās mājas ir pievācis Bezdelīgu, - sacīja Džons.

- Vīrs no peldošās mājas? - brīnījās jaunākā amazone. - Bet viņam ar to nav nekāda sakara! Viņš ir iedzimtais, turklāt ļoti nedraudzīgs.

-Arī pret mums viņš nav laipns, - teica Džons.

Sūzana paraustīja Džona piedurkni.

- Ja peldošās mājas saimnieks nav kopā ar viņām, -meitene čukstēja, - tad viņas ir nolaupījušas Bezdelīgu, un vienīgā vieta, kur viņas to var būt noslēpušas, ir osta. Arī viņu pašu burulaivai tur jābut. Tā ka, ja viņas ir ieņēmušas teltis, mēs varam ieņemt abas burulaivas.

- Ja arī pret jums viņš ir nelaipns, tad labāk rīkosim apspriedi tūlīt, - sacīja vecākā amazone.

- Kur ir Bezdelīga?

- Tā ir mūsu trofeja, un mēs to esam aizvedušas uz mūsu ostu.

- Tā ir mūsu osta! - sacīja Džons. - Turklāt šajā situācijā tas jums daudz ko nelīdz. Jūs nevarat tikt uz to salas galu garām mums četriem. Osta ir mūsu rokās, tā ka patiesībā Amazone ir mūsu trofeja un mums tagad ir divas burulaivas.

Tad ierunājās Titija: — Tad kāpēc jūsu bultām ir zaļas spalvas? Pirāts no peldošās mājas būs jums tās iedevis. Jūs noteikti esat viņa pusē.

- Bet arī zaļās spalvas ir mūsu trofeja! - jaunākā amazone iesaucās. - Mēs tās nolaupījām. Viņš tās turēja, lai tīrītu pīpi, bet mēs ieņēmām viņa kuģi un spalvas savācām.

- Mēs esam vienā pusē, tāpēc neredzu vajadzību cīnīties, - sacīja vecākā amazone.

- Tad kāpēc jūs ieradāties uz mūsu salas? — vaicāja Džons.

- Mūsu salas, - abas amazones iebilda.

- Kā tā var būt jūsu sala? Šeit ir mūsu nometne!

- Tā ir bijusi mūsu sala gadiem ilgi, - sacīja amazones.

- Kurš cits tad izveidoja ugunskura vietu? Kurš atzīmēja ostu?

- Kurš atzīmēja ostu? - pārvaicāja Džons. - Jūs domājat to krustu uz celma. To varēja izdarīt jebkurš!

Vecākā amazone iesmējās.

- Tas tikai pierāda, ka šī ir mūsu sala, - viņa sacīja.

- Jūs pat nezināt, kā ir atzīmēta osta.

- Mēs zinām gan, - iebilda Rodžers.

Džons klusēja. Viņš zināja, ka viņi to nezina.

Beidzot viņš teica: - Lai notiek, apspriedīsimies. Bet jums ir jānoliek zemē ieroči, un mēs darīsim tāpat. Jums jānolaiž arī karogs, jo mūsu karogs ir Bezdelīgā un mēs to nevaram izkārt blakus jūsējam.

- Būtu žēl nolaist karogu, kad ir tik labs vējš, - sacīja vecākā amazone. - Nav jau tā, ka tas tur vienkārši karātos. Viens nojums var aiziet uz jūsu burulaivu un paņemt karogu, un tad mēs apspriedes laikā izkārtu abus karogus, kā jau tas piedienas.

- Nekādas kaušanās, kamēr viens no mums būs prom?

- Nē. Pamiers. Mēs noliksim ieročus.

Amazones nolika lokus zemē. Rodžers un Titija nolika pīķus. Džonam un Sūzanai nebija nekādu ieroču.

- Kapteiņa palīg, - Džons sacīja, - vai tu vari aizsūtīt vienu no vīriem uz ostu, lai atnestu karogu no Bezdelīgas?

- Uz priekšu, Rodžer, - norīkoja kapteiņa palīgs Sū-zana un tad, pagriežoties pret amazonēm, vaicāja: - Vai varat apzvērēt, ka tur negaida vīrs no peldošās mājas, lai saņemtu viņu gūstā?

- Protams, viņa tur nav, - teica amazones. - Bet vai jūs varat apzvērēt, ka viņš neko nenodarīs mūsu kuģim? Mēs bijām ļoti uzmanigas ar jūsu un neesam neko nodarījušas ari teltīm. Mēs būtu varējušas tās nodedzināt vai nopostīt līdz ar zemi.

- Mēs zvēram, - sacīja kapteinis Džons.

- Kāpēc mēs nevarētu sacaurumot viņu kuģi un paturēt viņas kā gūsteknes? - vaicāja Titija.

- Kamēr apspriede nav galā, ir pamiers, - sacīja kapteinis Džons. - Dodies ceļā, Rodžer, un atnes Bezdelīgas karogu, bet neaizskar neko citu.

Rodžers aizskrēja.

- Tik un tā pie mums palika nazis! - viņš vēl nosauca atpakaļ.

Vecākā amazone pagriezās pret jaunāko.

- Pegij, tu ēzeļgalva, - viņa sacīja, - kur ir kuģa nazis?

Pegija, jaunākā amazone, pārbaudīja bikšu kabatas.

- Pagalam, - viņa secināja. - Mēs to būsim pazaudējušas, kad slēpāmies aiz krūmiem.

- Mums nav vajadzīgs viņu nazis, - Sūzana pačukstēja Džonam.

- Mēs jums atdosim nazi, - Džons teica amazonēm. - Tiklīdz mūsu komandas vīrs atgriezīsies no ostas, viņš to noliks blakus citiem ieročiem. Mums tas nemaz nav vajadzīgs. Mums pašiem uz kuģa ir trīs naži.

- Neskaitot tos, kuri paredzēti liellopu gaļas griešanai un sviestmaižu smērēšanai, - piebilda Sūzana.

- Šo nazi mums pagājušogad iedeva tēvocis Džims par lielgabala spodrināšanu uz viņa peldošās mājas, - sacīja vecākā amazone.

- Vīrs no peldošās mājas ir jūsu tēvocis? - vaicāja Titija. - Man likās, jūs teicāt, ka viņš ir jusu ienaidnieks.

- Viņš ir mūsu tēvocis tikai dažreiz, - paskaidroja jaunākā amazone. - Piemēram, pagājušogad. Bet šogad viņš ir iezemiešu sabiedrotais, un viņi ir ļoti nedraudzīgi.

- Mūsu iezemieši ir draudzīgi, - aizstāvējās Titija. -Visi ir draudzīgi, izņemot vīru uz peldošās mājas un... jūs! Un, ja viņš ir jūsu tēvocis, tad noteikti arī jūs esat viņa sabiedrotās.

- Neesam vis! - izsaucās vecākā amazone.

- Paklusē, Titij, un gaidi pārrunas! - sacīja kapteinis Džons.

Rodžers jau nāca atpakaļ ar Titijas pagatavoto karogu

no Bezdelīgas.

- Viņiem ir lieliska laiva, - viņš pačukstēja Sūzanai.

- Pasniedz man nazi, - teica kapteinis Džons.

Rodžers padeva brālim nazi, un viņš nogrieza slaidu

lazdas zaru no krūma klajuma malā. Vienu zara galu viņš noasināja, lai to varētu vieglāk iespraust zemē. Tad viņš piestiprināja Titijas karogu zara galā, atrada mīkstāku zemes laukumu un iesprauda karoga kātu tieši blakus amazoņu pirātu karogam. Tad viņš noslaucīja nazi zālē, aizvēra un nolika blakus lokiem un pīķiem.

- Un tagad laiks apspriedei, - Džons teica. Viņš piegāja pie amazonēm un pastiepa roku.

- Mans vārds ir Džons Vokers, — viņš teica, — un es esmu kuģa Bezdelīga, kapteinis. Šī ir Sūzana Vokere, kapteiņa palīgs. Ši ir Titija, matrozis. Un Rodžers, kuģa-puika. Un kas esat jūs?

Vecākā amazone sarokojās ar Džonu.

- Es esmu Nensija Bleketa, Amazones līdzīpašniece un kapteine, jūrasbraucēju bieds. Šī ir Pegija Bleketa, kapteiņa palīgs un otra līdzīpašniece.

- Viņas īstais vārds nav Nensija, - iejaucās Pegija. -Viņas vārds ir Ruta, bet tēvocis Džims sacīja, ka amazonei tāds vārds nepiederas. Un, tā kā mūsu kuģi sauc Amazone un mēs esam pirātes no Amazones upes, mums bija jāmaina viņas vārds. Pagājušogad tēvocis Dzims mums uzdāvināja burulaivu. Līdz tam mums bija tikai airu laiva.

Nensija Bleketa uzmeta māsai drūmu skatienu.

- Es salauzīšu tev visus kauliņus, Pegij, ja tu nebeigsi pļāpāt.

- Viņas noteikti ir peldošās mājas pirāta sabiedrotās, -uzstāja Titija. - Vai jūs nedzirdējāt, ka viņa teica - viņš esot tām uzdāvinājis laivu?

- Tas bija pagājušogad, - skaidroja Nensija. - Pagājušogad viņš bija draudzīgs. Šogad viņš ir vēl sliktāks par iedzimtajiem.

- Varbūt mums labāk vajadzētu apsēsties? — vaicāja Sūzana. - Vai man nepiesviest paris pagaļu ugunskuram, lai varētu uzvārīt ūdeni? Mums vēl ir nedaudz tējas.

- Mēs nevēlamies tēju, paldies, - atteica Nensija. - Bet izmantojiet vien mūsu ugunskura vietu, ja jums tas nepieciešams.

- Šī ir mūsu nometne, - nikni sacīja Rodžers.

- Labāk apsēdīsimies, - Sūzana vēlreiz aicināja.

Abas komandas apsēdās zemē pie ugunskura, kurā joprojām kvēloja ogles. Sūzanai bija taisnība. Stāvot ir daudz vieglāk dusmoties nekā sēžot.

- Vispirms pasakiet, - sarunas sāka Nensija Bleketa, - cik ilgi jau jūs klejojat pa šiem ūdeņiem?

- Mēs atklājām šo okeānu pirms mēneša.

- Un kad jūs pirmoreiz ieradāties uz salas?

- Mēs te esam dzīvojuši dienām ilgi.

- Lai nu tā būtu, - sacīja Nensija. - Savukārt mēs esam dzimušas pie Amazones upes, kas ietek šai okeānā. Mēs esam braukušas uz šo salu gadiem ilgi.

- Mēs parasti braucām šurp airu laivā, pirms tēvocis Dzims mums uzdāvināja Amazoni, - sarunā iesaistījās

Pegija. - Mēs piestājām taja pašā vietā, kur šodien jūsu kuģis, līdz atradām ostu. Mēs šeit katru gadu iekārtojām nometni.

- Padomājiet paši, - sacīja Nensija. - Vai jūs zināt salas nosaukumu?

- Mēs vēl neesam tai devuši vārdu, - atteica Džons.

- To sauc par Savvaļas Kaķu salu. Tēvocis Džims to tā nosauca, jo tā piederēja mums. Tas parāda, kuram šī sala patiesībā pieder.

- Bet tagad tā ir mūsu sala, - iebilda Džons. - Tā bija neapdzīvota, kad mēs te ieradāmies un uzslējām teltis. Jūs nevarat mūs padzīt.

Pēkšņi ierunājās Titija.

- Vai jūsu tēvocis Džims ir atvaļināts pirāts? - viņa dedzīgi vaicāja. - Es sapratu, kas viņš ir, tiklīdz viņu ieraudzīju.

Nensija Bleketa brīdi padomāja.

- Jā, kāpēc gan ne, - viņa beidzot sacīja. - Tas būtu viņam ļoti piemēroti.

- Bet arī jūs esat pirātu meitenes, - Titija turpināja.

- Tieši tāpēc jau viņš mūs ienīst. Viņš ir kapteinis Flints. Viņš zina, kādi ir pirāti. Viņš nojauš, ka pienāks tā diena, kad viņam nāksies iet pa dēli no sava kuģa klāja, pēc tam kad mēs to būsim ieņēmušas.

- Un mēs jums palīdzēsim to izdarīt, - apsolīja Rodžers.

- Viņš mūs ienīst, - sacīja Džons. - Viņš grib sakūdīt pret mums iedzimtos.

- Noslēgsim savienību, - ierosināja Nensija. - Tad vairs nebūs svarīgi, kuram pieder sala. Mēs būsim sabiedrotie pret kapteini Flintu un visiem iedzimtajiem visā plašajā pasaulē.

- Tikai ne pret draudzīgajiem, - iebilda Titija.

- Noslēgsim savienību, - piebalsoja Pegija. - Patiesībā mēs gribējām noslēgt savienību jau vakar, kad redzējām, kā no salas paceļas jusu ugunskura dūmi. Mums ir apnikuši iedzimtie. Un mēs būtu noslēgušas savienību jau vakar, ja vien nebūtu apsolījušās būt mājās uz pusdienām. Tieši tāpēc tikai apbraucām apkārt salai un metām jums izaicinājumu, paceļot savu karogu. Nekam citam vairs neatlika laika. Tad devāmies mājās.

- Mēs novērojām jūs lielās salas aizsegā pie Rio, - sacīja Sūzana.

- Rio? - pārvaicāja Nensija. - Rio? Lai notiek! Ja jūs piekritīsiet, ka salu sauc par Savvaļas Kaķu salu, tad mēs piekritīsim par Rio. Tas ir labs vārds.

- Savvaļas Kaķu sala arī ir labs vārds, - Džons pieklājīgi teica.

- Bet kā jūs varējāt mūs redzēt no Rio, ja mēs jūs atstājām šeit? - vaicāja Pegija.

- Mēs ielēcām Bezdelīgā un sekojām jums, — paskaidroja Džons.

- Piķis un zēvele! - izsaucās Nensija. - Kādu izdevību esam palaidušas garām! Ja būtu to zinājušas, mēs būtu traukušās jums blakus bortu pie borta, līdz vieni no mums noslīktu, pat ja tāpēc mums vajadzētu nokavēt pusdienas.

Pegija Bleketa turpināja: - Mēs šodien ieradāmies atkal, lai vēlreiz jūs nopētītu. Pamodāmies līdz ar saullēktu un piebraucām tuvu salai, bet neredzējām ugunskura dūmus un domājām, ka jūs jau esat prom. Laikam jūs vēl gulējāt. Tad mēs pamanījām piestātnē jūsu kuģi. Pēc tam aizburājām uz Tējas līci un paēdam tur otrās brokastis ar tēju. Pirmajās bija tikai auksta putra un sviestmaizes, kuras mēs vakar vakarā dabūjām no pavāra. Mēs slepus līdām gar krastu un redzējām, ka vīens no jums atgriežas mājās ar kuģi. Pārējie peldējās. Tad jūs pazudāt un mes aizrāpāmies līdz savam kuģim un burājām tieši uz ostu. Tur neviena nebija. Mēs atnācām izlūkos un ieraudzījām jūs pie ugunskura. Paņēmām jūsu kuģi un aizvedām uz ostu. Pēc tam nācām atpakaļ un sarīkojām pārsteiguma uzbrukumu. Kad jūs atklājāt, ka kuģis ir pazudis un visi aizskrējāt uz piestātni, mēs pielavījāmies un ieņēmām nometni, un Nensija teica, ka tagad gan būs grūti noslēgt savienību...

- Apklusti, Pegij, tu muļķa zoss! - uzsauca Nensija. -Atvainojiet manu kapteiņa palīgu, - viņa teica kapteinim Džonam. - Viņš mēdz pārāk daudz tarkšķēt.

- Nensija teica, ka pārsteiguma uzbrukums esot bijis tik labs, ka mums vajadzētu turpināt būt ienaidniekiem, un es teicu, ka man apnicis būt ar visiem ienaidā, vai tad nepietiek ar iedzimtajiem un tēvoci Dzimu...

- Kapteini Flintu, - izlaboja Nensija.

- Vienalga, bet, ja Nensija nebūtu iedomājusies par apspriedi, tad arī jūs būtu iedzimtie - uz mūžīgiem laikiem, -sacīja Pegija.

- Mēs nebūtu vis, - iebilda Titija.

- Protams, nē, - piebalsoja Nensija. - Ir daudz jaukāk būt jūras vilkiem. Es piedāvāju noslēgt savienību.

- Kāpēc gan ne, - sacīja kapteinis Džons.

- Es piedāvāju savienību pret visiem ienaidniekiem, īpaši pret tēvoci Dzimu - kapteini Flintu -, es gribēju teikt. Bet es gribētu tādu savienību, kas ļautu mums karot savā starpā, ja mums tas ienāktu prātā.

- Tā vairs nav savienība, - aizrādīja Titija. - Tas ir uzbrukuma un aizsardzības līgums. Vēstures grāmatas par tādiem ir rakstīts.

- Jā, - piekrita Nensija. - Kopīga aizstāvība pret ienaidniekiem un tik daudz asiņainu kauju mūsu starpā, cik vien mēs gribēsim.

- Lai notiek, - piekrita kapteinis Džons.

- Vai jums būtu papīra gabals un zīmulis? - pavaicāja Nensija.

- Tūlīt atnesīšu, - sacīja Titija. Viņa aizskrēja uz kapteiņa palīga telti un atnesa papīra lapu no sava bloknota un zīmuli.

Nensija tos paņēma un uzrakstīja:

“Es, kapteinis Džons no kuģa Bezdelīga, un es, kapteinis Nensija no kuģa Amazone, ar šo noslēdzam uzbrukšanas un aizsardzības līgumu starp mūsu kuģiem un to komandām. Parakstīts un apzīmogots Savvaļas Kaķu salā, 1929. gada augusts.”

Viņa parādīja papīru pārējiem.

- Izskatās labi, - sacīja kapteinis Džons.

- Jābut nevis “augusts”, bet “augustā”, - sacīja Titija.

- Un tu neesi ierakstījusi salas platumu un garumu. Tie vienmēr jāieraksta.

Nensija paņēma papīra lapu un izlaboja vārdu “augusts” par “augustā”, tad pēc vārda “sala” ierakstīja “platums 7, garums 200”.

- Mums vajadzētu to parakstīt ar asinīm, - viņa teica.

- Bet šoreiz noderēs arī zīmulis.

Džons paņēma papīru un parakstījās - “Džons Vokers, kapteinis”.

Nensija parakstījās - “Nensija Bleketa, Amazones pirāte”.

Abi kapteiņi sarokojās.

- Šodien visādā ziņā ir spēkā miei’s, - sacīja Pegija.

- Vai jūs negribētu pagaršot mūsu īrisus? - piedāvāja Sūzana.

- Sīrupenes, - izlaboja Titija.

- Mēs tās redzējām, kad ieņēmām nometni, bet negribējām ņemt bez atļaujas, - klāstīja Pegija. — Mēs ļoti labprāt nedaudz nogaršotu, ja jūs mūs pacienātu.

Un Nensija piebilda: - Pagatavosim punšu ar Jamaikas rumu! Tas glabājas mūsu kuģī. Aiziesim uz ostu un paņemsim to! Tas ir patiesi labs. Dažkārt mūsu pavāre ir gluži draudzīga, lai gan ir iedzimtā. Viņa sauc to par limonādi.

11. NODAĻA SABIEDROTIE

Bezdelīgas un amazones kopā devās uz ostu salas dienvidu galā. Taciņa tagad bija labi iestaigāta, tomēr viņiem joprojām nācās pieliekties zem zariem un kāpt pāri kazenājiem. Nelielajā ostā blakus stāvēja divi kuģi, kuru priekšgali bija izvilkti smiltīs. Amazone izrādījās maza, jauka burulaiva ar lakotu priedes koka dēļu apšuvumu un daudz jaunāka par Bezdelīgu, apmēram tikpat gara, bet ne tik ietilpīga. Tuvu pie masta pamatnes, starp mastu un centrālā borta kasti, bija neliela ozolkoka muca.

Rodžeru samulsināja centrālā borta kaste.

- Kas ir tas, kas stiepjas pa vidu laivai? - viņš vaicāja.

- Tā ir centrālā borta kaste, - sacīja Pegija.

- Bet kas tas par centrālo bortu?

- Tas ir dzelzs ķīlis, ko mēs varam nolaist ūdenī, kad braucam pret vēju. Kad braucam pa vēju vai bezvēja laikā, varam ievilkt ķīli atpakaļ kaste, - paskaidroja Nensija.

- Kā jūs vispār varat burāt pret vēju, ja jums nav ķīļa?

- Bezdelīga pret vēju burā ļoti labi, — sacīja Džons.

- Tai ķīlis sniedzas apmēram sešas collas dziļumā, bet tas tur ir visu laiku, tāpēc mums nevajag centrālo kasti, lai to kaut kur ieceltu.

- Tēvocis Džims - kapteinis Flints — saka, ka bez centrālā borta kastes nemaz nevar burāt pret vēju, - iebilda Nensija.

- Tas tikai pierāda, ka viņš nav redzējis Bezdelīgu, -Džons palika pie savas pārliecības.

- Un kam domāta muca? - atkal vaicaja Rodžers.

- Tā paredzēta ūdenim, jo mūsu iedzimtie uzskata, ka ezera ūdens nav labs dzeršanai, - skaidroja Pegija. - Tomēr mēs tāpat to vienmēr dzeram - protams, ne jau pa taisno no ezera, bet gan uzvārītu tējai, tāpēc mēs muciņu izmantojam kā atspirdzinošu dzērienu uzglabātāju. Tajā šobrīd ir kaut kas pavisam garšīgs.

- Mēs to aiznesīsim uz nometni, - sacīja Nensija.

- Tā taču ir diezgan smaga, vai ne? - ieminējās Sūzana.

- Tikai ne tad, ja to pareizi nes, - iebilda Nensija. - Mes to uzkaram uz aira. Tas ir pareizais veids, kā pārnēsāt smagumus. Palīdzi man, Pegij!

Amazones iekāpa laivā. Nensija paņēma virves gabalu no lielā rituļa un vienā tās galā izveidoja cilpu. Tad viņas abas ar Pegiju pacēla mucu līdz margapmalei. Džons un Sūzana to pieturēja, kamēr amazones izkāpa krastā ar virvi un airiem. Nensija aplika cilpu ap vienu mucas galu un nostiprināja, lai tā nenokristu. Tad viņa divreiz apvija virvi ap airi un nolaida lejā cauri cilpai, tad pārvilka pa mucas virspusi un izveidoja otru cilpu otrā mucas galā, tad atkal apvija virvi divreiz apkārt airim un nostiprināja.

- Gatava, Pegij? - viņa vaicāja.

- Gatava! - atsaucās Pegija.

- Plecos celt! — norīkoja kapteinis Nensija. Viņas pacēla airi tā, ka katrai uz pleca bija savs aira gals. Muca droši karājās uz aira.

- Soļos marš! - atkal uzsauca Nensija, un amazones maršēja projām no ostas pa taciņu starp kokiem.

- Tā it nemaz nav smaga, ja to nes šādi, - Pegija paskaidroja. - Tā pirāti pārnēsāja savas ruma mucas un dārgumus, un visu citu, ko viņi nonesa no kuģa.

Sūzana, Titija un Rodžers devās kopā ar viņām. Kapteinis Džons gaidīja ostā. Viņš joprojām domāja par to, ko amazones bija teikušas: osta esot iezīmēta. Ko viņas ar to bija domājušas? Viņš bija redzējis ki'ustu, kas uzvilkts uz koka stumbra krastmalā, un, kad viņš bija teicis, ka to tur varēja uzvilkt jebkurš, Nensija bija atbildējusi, ka tas tikai pierādot, ka viņš neko nezinot par to, kā osta esot atzīmēta. Tad kā tā īsti bija iezīmēta? Džons paskatījās visapkārt. Tur bija tikai celms ar balto krustu. Nevarēja saskatīt neko citu, kas izskatītos kā zīme. Uz akmeņiem un citiem kokiem nevarēja saskatīt nekādas norādes. Viņa cieņa pret amazonēm pieauga. Šķita, ka viņas zina tik daudz ko, turklāt meitenes bija ari lieliskas burātājas. Būs vien jāpavaicā viņām, tomēr kā kapteinim viņam neklātos to darīt. Viņš vēlreiz uzmeta skatu apkārtnei un tad aizsteidzās pakaļ citiem.

Džons panāca pārējos pie ieejas nometnē. Amazones nocēla no pleciem airi ar mucu un nolika to blakus abiem karogiem. Tad viņas pavēla zem mucas dažus akmeņus katrā pusē, lai paceltu to no zemes.

- Mēs esam aizmirsušas krūzes! - secināja Pegija.

- Tas nekas, mums to ir daudz, - mierinoši teica Sūzana un kopā ar Titiju aizsteidzās uz telti, un atnesa no turienes krūzes.

- Kad mēs izceļojām no mājām, mēs paņēmām līdzi sešas krūzes, - sacīja Titija, - jo baiļojāmies, ka kāda var saplīst. Par laimi, visas joprojām ir veselas.

- Mums kuģī ir plakanpudeles, - sacīja Pegija. - Tās izskatās gluži līdzīgas.

Viņa ielēja visās krūzēs no muciņas. Nensija pa to laiku sēdēja nomaļus un saspringti domāja. Viņa paņēma Rodžera piedāvāto dzēriena krūzi un Titijas pasniegtās sirupenes, bet šķita, ka viņa tās gandrīz neredz.

Beidzot viņa sacīja: - Ja tu esi pirāts, tu iedzer par Jautro Rodžeru - karogu ar galvaskausu un sakrustotiem kauliem nāvi, slavu un simts tūkstoš reāliem. Bet jūs neesat pirāti, tāpēc mēs nevaram uz to iedzert. Mums jāiedzer par mūsu ienaidnieku sakāvi...

- Par pirāta un papagaiļa sakāvi, - piebilda Titija.

- Peldošās mājas saimnieka sakāvi, - precizēja Džons.

- Pareizi, - piekrita Nensija. - Skaidrs. Bezdelīgas un amazones uz mūžu, un nāvi kapteinim Flintam!

- Bezdelīgas un amazones uz mūžu, - atkārtoja Pegija, - un nāvi tēvocim Džimam!

- Kapteinim Flintam, tu muļķadesa! - bārās kapteinis Nensija.

Pārējie pateica pareizi, pat Rodžers.

- Un tagad ieraujam! - sacīja kapteinis Nensija.

Tā neapšaubāmi bija labākā limonāde, ko jebkad bija ierāvis kāds pirāts vai pētnieks.

- Nekad neesmu nogaršojusi labāku rumu, - atzinīgi sacīja matrozis Titija.

- Tas ir lielisks, - piekrita Nensija. - Tāpat kā jūsu sīrupenes.

īrisu ēšana labi neveicina sarunas, tāpēc kādu brīdi neviens neko neteica.

Beidzot Titija pavaicāja: - Nezin kur kapteinis Flints dabūjis savu papagaili?

Pegija Bleketa apēda īrisa gabalu un tūlīt pat sāka stāstīt: - Papagaili viņš atveda no Zanzibāras. Viņš ir apceļojis visu pasauli. Māte saka, ka jaunībā tēvocis Džims bijis ģimenes melnā avs, tāpēc viņu aizsūtīja uz Dienvidameriku. Bet viņš tur nepalika. Viņš devās prom. Pagājušogad viņš atgriezās mājās un teica, ka ir gana blandījies pa pasauli un nolēmis apmesties uz mierīgu dzīvi. Mūsu māte ir viņa māsa, jūs jau zināt. Bet tēvocim Džimam vienmēr ir patikusi dzīve uz jūras. Tāpēc viņš nopirka peldošo māju, un pagājušogad mēs bieži viņu apciemojām. Pagājušogad viņš bija viens no mums un mēdza vizināties ar mums Amazonē. Tad viņš mums uzdāvināja Amazoni un pa ziemu aizbrauca. Un šogad, kad tēvocis atgriezās, viņš teica, ka ir noslēdzis līgumu un rakstīs grāmatu, un visu vasaru dzīvos peldošajā mājā, un tā vietā, lai burātu kopā ar mums, ir noslēdzis savienību ar iedzimtajiem. Mēs darījām visu, lai viņu atgrieztu. Bet nekas neizdevās. Viņš pat lūdzis pateikt mums, lai liekot viņu mierā. Tāpēc māte mums sacīja, ka viņš raksta grāmatu un negrib, lai viņu traucē. Bet mēs domājam, ka tā jau nav viņa vaina, ka viņam jāraksta grāmata, un nolēmām parādīt viņam, ka tādēļ par viņu nedomājam sliktāk. Bet tēvocis par to nemaz nebija priecīgs, pat tad ne, kad mēs piedāvājāmies nākt un dzīvot kopā ar viņu peldošajā mājā. Beidzās ar to, ka viņš mums aizliedza viņam tuvoties.

- Tieši tāpēc mēs pagaidījām, kamēr viņš izkāpj krastā, ielavījāmies peldošajā mājā un nolaupījām zaļās spalvas savām bultām, - stāstīja Nensija. - Lai parādītu viņam, ka neesam ar pliku roku ņemamas. Tagad viņam vairs nebūs, ar ko tīrīt savu pīpi!

- Tomēr ir mazliet žēl, ka mēs vairs neesam draugos, -sacīja Pegija. - Mēs mācījām papagailim teikt “Astoņi reāli”, lai tas būtu kārtīgs pirātu papagailis, ko ņemt līdzi uz Savvaļas Kaķu salu. Pašlaik papagailis saka tikai “Jaukā Pollija”, un tas nekam neder. Bet runā, ka zaļie papagaiļi nerunā tik labi kā pelēkie.

- Jūs teicāt, ka viņš ir atvaļināts pirāts, vai ne? -pēkšņi ieminējās Nensija.

- Jā gan, - apstiprināja Titija.

- Tad, iespējams, viņam pietiek ar papagaili, kas saka tikai “Jaukā Pollija”. Runīgāks papagailis viņam nemaz nepiestāvētu.

- Vai viņš patiešām uz jums vakar šāva? - painteresējās kapteinis Džons. - Mēs redzējām dūmus un dzirdējām blīkški.

- Tas nebija viņš, tās bijām mēs, - sacīja kapteinis Nen-sija. - Mēs ieburājām līcī, apbraucām apkārt peldošajai laivai un ieskatījāmies pa kabīnes logiem. Tēvocis... kapteinis Flints gulēja. Mēs viņu redzējām. Tāpēc mēs paņēmām lielās svētku raķetes, kas uzdzirksteļo un pēc tam sprāgst ar lielu blīkšķi, uzlikām tās uz kabīnes jumta, aizdedzinājām un laidāmies prom. Mēs tieši braucām prom, kad tās uzšāvās gaisā. Mēs paglābām raķetes, lai tās netiktu spridzinātas novembra:!: svētkos, un tās nemaz negāja zudumā. Tās nevarētu uzsprāgt labāk!

- Mēs to dzirdējām, - sacīja Rodžers. - Tas bija varens blīkšķis.

- Es varu derēt, ka tas viņu pamatīgi nokaitināja, -sacīja Nensija.

- Viņš stāvēja uz klāja un kratīja uz mums ar pirkstu, kad mēs dzināmies jums pakaļ uz Rio, - atcerējās Džons, - bet tas jau bija kādu laiciņu vēlāk.

- Galu galā tagad mēs visi ar viņu esam karastāvoklī, -sacīja Nensija. - Vienu dienu mēs ieņemsim viņa peldošo māju. Visi kopā mēs to varēsim paveikt. Bezdelīga no vienas puses un Amazone no otras. Jo viņš taču nevar būt vienlaicīgi abās pusēs. Tad mēs liksim viņam izvēlēties. Viņam būs jāmet kauliņi kopā ar mums kā pagājušovasar, vai arī viņš ies pa dēli.

- Viņam labāk izvēlēties iet pa dēli, - sprieda matrozis Titija. - Tad mēs sagrābtu viņa dārgumus un nopirktu lielu kuģi, apmestos tajā uz dzīvi un ceļotu apkārt pasaulei. [9]

- Mēs varētu doties uz Ķīnu, lai satiktu tēti, - Sūzana jūsmoja.

- Mēs varētu atklāt kādu jaunu kontinentu, - sapņoja Titija. - Amerika jau nav vienīgais kontinents! Jābūt vēl daudziem citiem, kurus neviens vēl nav atklājis.

- Mēs aizbrauktu uz Zanzibāru un pārvestu pilnu kuģi ar pelēkajiem papagaiļiem, kas runā tā, ka prieks, - priecājās Pegija.

- Un pērtiķīšiem, — piebilda Rodžers.

- Man gan labāk patīk zaļie papagaiļi, - domīgi sacīja Titija.

- Paklausieties, — pēkšņi ierunājās Nensija. - Mēs aizmirstam par apspriedi. Mēs nevaram cīnīties ar kapteini Flintu visu laiku. Bet mēs varam trenēties. Mēs nedrīkstam nogremdēt viens otra kuģi...

- Neviens nedrīkst nogremdēt Bezdelīgu, - Rodžers kareivīgi iesaucās.

- Neviens to arī nedarīs, - mierinoši teica Nensija. - Bet būtu ļoti noderīgi, ja mēs patrenētos sagrābt Bezdelīgu, bet jūs - Amazoni. Uzvarētājs būs flagmaņkuģis. Flotē vienmēr ir viens flagmaņkuģis. Ja jūs sagrābsiet Amazoni, flagmaņkuģis būs Bezdelīga un kapteinis Džons būs komodors^9. Ja mēs sagrābsim Bezdelīgu, flagmaņkuģis būs Amazone un es kļūšu par komodoru. Sākam no rītdienas.

- Un, kad tas būs nokārtots, mēs ieņemsim peldošo māju, - sacīja Titija.

- Tomēr, - iebilda kapteinis Džons, - jūs zināt, kur mēs turam Bezdelīgu, jo jums ir zināms, ka mēs dzīvojam šeit. Ja mēs to visu laiku nesargāsim, jūs to pavisam viegli sagrābsiet. Bet mēs nezinām, kur jūs turat Amazoni. [10]

- Jūs redzējāt, kurp mēs vakar devāmies.

- Mēs redzējām, kājās izgaistat aiz rietumu krasta zemesraga.

- Ja jūs aizbrauksiet aiz šī zemesraga, redzēsiet upes ieteku. Šo upi sauc par Amazoni. Netālu no ietekas ezerā, upes labaja krastā, tas ir, kreisajā, ja jūs braucat no ezera puses, atrodas laivu māja. Tā ir gatavota no akmens, ar lielu koka galvaskausu un sakrustotiem kauliem virs tās -tos mēs pašas pagatavojām un piestiprinājām. Laivu mājā atrodas motorlaiva, kuru jūs nedrīkstat aiztikt, jo tā pieder iedzimtajiem, kā ari airu laiva un Amazone, ja vien tā ir mājās. Tagad jūs zināt.

- Mirklīti! - iesaucās Džons. — Man tas jāatzīmē kartē!

Viņš atvēra kuģa grāmatā to lapu, kur bija parādīts

ezers visā tā garumā. Nensija Bleketa parādīja viņam Amazones upi. Kartē tai gan bija cits vārds. Džons iedeva Nensijai zīmuli.

-Atzīmē vietu, kur atrodas laivu māja, - viņš teica.

Kapteinis Nensija atzīmēja prasīto vietu.

- Tā būs tikai draudzīga ekspedīcija, - viņa teica. - Mēs vienojāmies, ka tas, kurš uzvarēs, izturēsies pret otra kuģi tik saudzīgi, it kā tas būtu viņa paša.

- Un uzvarētāji būsim mēs, - piebilda Pegija. - Ja Nensija saka, ka viņa kaut ko izdarīs, tad tā arī ir.

- To mēs vēl redzēsim, - noteica kapteinis Džons.

- Sākam no rītdienas, - vēl piekodināja kapteinis Nensija.

- Klau, vai mums nevajadzētu iebaudīt pusdienas, pirms visa limonāde nav izdzerta? - apvaicājās Sūzana.

- Viss Jamaikas rums, - izlaboja Titija.

- Mums ir vesels lērums sviestmaižu, - sacīja Pegija.

- Un mums ir sālītā liellopu gaļa, - piebilda Sūzana. - Un sardīnes. Mēs gan esam apēduši gaļas pīrāgu, un jauns ir gaidāms tikai rīt.

-Žēl, ka mēs pēdējā laikā neesam bijuši makšķerēt, - sacīja Titija. - Tad mēs jūs pacienātu ar ceptu haizivi.

- Mums tikpat labi garšo arī sardīnes, - Pegija viņu mierināja.

Nometnē sākās rosība. Pegija, Amazones kapteiņa palīgs, bija atbildīga par ēdienu, tāpat kā Sūzana, Bezdelīgas kapteiņa palīgs. Titijai un Rodžeram palīdzot, viņas sagatavoja pusdienas. Meitenes ielika ugunskurā sausu malku un uzpūta liesmu, lai uzliktu vārīties tējkannu. Abas vienojās, ka labāk nodrošināties ar siltu ūdeni tējai, ja nu muciņas saturs ātri iztukšotos. Tad Sūzana atvēra sālītās liellopu gaļas un sardīņu konservus un Pegija atnesa sviestmaizes un kūku no Amazones.

Kapteiņi sākumā nepiedalījās rosībā, bet no malas vēroja komandu darbu.

Beidzot Džons ierunājās: - Vai zini, kapteini Nensij, tu man varētu pastāstīt par to, kā ir atzīmēta osta.

- Tas ir pavisam vienkārši, kapteini Džon, - sacīja Nensija. - Nāc man līdzi, un es tev parādīšu, kamēr tavi vīri gatavo maltīti.

Viņi kopā devās uz ostu, pa ceļam satiekot Pegiju ar sviestmaižu un kūku grozu. Kad viņi nonāca ostā, viņi bija palikuši vieni, par ko kapteinis Džons bija priecīgs. Viņš taisnā ceļā devās pie celma ar balto krustu.

- Es to atradu uzreiz, - viņš sacīja.

- Bet neko citu tu neatradi, - Nensija apmierināta teica. — Tāpēc ka mēs esam Amazones pirātes un savas zīmes protam labi noslēpt. Viena bez otras tās neko nenozīmē, bet otra nemaz nav redzama.

- Kas tad ir šī zīme? - vaicāja Džons.

Kapteinis Nensija nokāpa pludmalē un uzvilka smiltīs pusapli.

- Iedomājies, ka šī ir osta, - viņa sacīja. - Un ka šie ir akmeņi.

Viņa nolika smiltīs pāris akmeņus ārpus ostas.

- Jūs vēlaties nokļūt ostā. Braucot pa šo taisno līniju, jūs nokļūstat tieši ostā, neuzduroties nevienam akmenim. Pavelc līniju nedaudz garāku, iekšā ostā un pa pludmali. Zimei jāatrodas uz šīs līnijas. Pieņem, ka tā ir pirmā.

Viņa iesprauda smiltīs zariņu.

- Tas ir celms ar balto krustu. Tagad tev jāatrod kaut kas cits, ko var redzēt virs pirmās zīmes un uz tās pašas taisnās līnijas. Tas var būt jebkas. Nav nozīmes to iezīmēt, ja tu zini, kas tas ir. Kad tu vēlies iebraukt ostā no ezera, tev tikai jāpatur acīs abas zīmes. Kamēr tev tas izdodas, tu brauksi taisnā līnijā un tā izvairīsies no visiem zemūdens akmeņiem. Ja ezerā - es domāju, jūrā -ir pat pacēlies ūdens un daži akmeņi palikuši zem līmeņa, tu vari droši braukt ostā, neuzmanoties no zemūdens akmeņiem.

- Oho, - izdvesa kapteinis Džons.

- Ielec Amazonē, es to izvedīšu ārā un tad parādīšu, kā droši iebraukt ostā.

Džons iekāpa Amazonē. Nensija Bleketa atraisīja tauvu un izveda laivu ezerā. Tad viņa pagrieza laivu ar priekšgalu pret ostu.

- Vai tu redzi celmu ar balto krustu? - viņa pavaicāja Džonam.

- Jā, - viņš atteica. - Es redzu krustu pavisam labi. Celmu gan ir grūtāk saskatīt. Tas saplūst ar pludmali.

- Tieši tāpēc mums bija jāuzkrāso krusts, - paskaidroja Nensija. - Tagad paskaties tam pāri, un pa labi tu redzēsi koka zaru ar lielu noplēstu mizas loksni. Vai redzi?

-Jā.

- Tā ir otra zīme. Tagad starp mums un ostu ir akmeņi. Bet, kad piebraukšu tuvāk, tu redzēsi, ka koka zars tuvosies celmam un beigās būs tieši virs tā. Tad var doties taisni uz priekšu. Dod man zīmi, tiklīdz tie abi ir vienā līnijā.

- Tagad! — sauca kapteinis Džons.

- Labi, - sacīja kapteinis Nensija. - Tagad man nav jāskatās vairs ne uz ko citu. Es vienkārši airēšu. Tu vērosi abas zīmes un teiksi man, kad tās vairs nav vienā līnijā.

Viņa sāka aši airēt, un Amazone traucās pretī akmeņiem.

- Zars ir pa labi no celma, — sauca Džons.

Nensija nedaudz mainīja laivas virzienu.

- Un tagad?

- Vienā līnijā.

Viņa turpināja airēt.

- Zars pa kreisi... atkal vienā līnijā... pa kreisi... vienā līnijā... zars pa labi... vienā līnijā.

Nensija neskatījās augšup, bet katru reizi, kad Džons teica, ka zīmes nesakrīt, nedaudz mainīja braukšanas virzienu. Amazone slīdēja uz priekšu starp akmeņiem un beidzot nonāca ostā.

- Esam klāt! - Džons izsaucās. - Tas bija labi darīts.

- Tas ir pavisam vienkārši, - sacīja kapteinis Nensija. - To mums iemācīja kapteinis Flints pagājušovasar, kad viņš vēl bija tēvocis Džims. Tā ir atzīmētas visas ostas, ar divām zīmēm, kas parāda, kā jāstūrē iekšā. Patiesībā īstajās ostās ir laternas, kas naktī rāda ceļu iebraucot. Ja zīmes vietā būtu lākturis, jūs varētu iekļūt ostā pat tad, ja būtu pilnīgi tumšs.

- Vai tas ir tas, ko pilotgrāmatās dēvē par vadugunīm? -vaicāja Džons.

- Kas tās par pilotgrāmatām? - nesaprata Nensija, un Džonam bija prieks, ka ir lietas, ko nezina pat kapteinis Nensija.

Viņi izvilka Amazoni krastā un devās atpakaļ uz nometni, lai piedalītos svinībās. Tās bija varenas svinības. Sviestmaizes un sardīnes lieliski saderējās ar sālīto liellopu gaļu un limonādi. Bet, kad tas viss bija apēsts, tējkannā ūdens vārījās ka prieks un bija žēl neizmantot to tējai, lai piedzertu pie kūkas.

Laiks paskrēja nemanāmi, sešiem jūrasbraucējiem sēžot ap ugunskuru un plānojot ceļojumus. Beidzot kapteinis Nensija paskatījās saulē.

- Mums ir laiks doties ceļā, — viņa sacīja. - Vai arī iedzimtie mums sagādās nepatikšanas. Mēs šonedēļ jau divas reizes esam nokavējušas vakariņas. Šis vējš parasti pazūd ap saulrietu, un airēt visu ceļu mājup ir draņķīgs darbiņš. Slienies kājās, Pegij!

- Viena no kājām man neklausa, - žēlojās Pegija.

- Varbūt klausītu labāk, ja tu mēģinātu likt lietā abas kājas uzreiz, - pamācīja Nensija. - Nāc šurp un palīdzi nest muciņu!

Tukšo muciņu bija viegli nest, bet, lai viss būtu, kā pienākas, viņas to vispirms sasēja ar virvi un uzmauca uz aira. Titija palīdzēja aiznest viņu karogu. Rodžers stiepa grozu. Visa Bezdelīgas komanda devās uz ostu, lai pavadītu amazones.

Amazones izbrauca no ostas, uzvilka buru un, pūšot labam ceļavējam, ātri vien nozuda aiz salas ziemeļu gala. Bezdelīgas aizskrēja uz Novērošanas punktu, lai pamātu viņām.

- Karš sāksies rīt, - nokliedza kapteinis Nensija.

- Lai notiek! - atsaucās kapteinis Džons.

12. NODAĻA VADUGUNIS

Tonakt bezdelīgas devās pie miera ļoti vēlu. Tiklīdz Amazones mazā, balta bura bija izzudusi aiz Darjenas, kapteinis Džons paņēma naglas, āmuru, abus lākturus ar svecēm un devās uz ostu. Kapteiņa palīgs Sūzana gāja viņam līdzi, bet matrozis Titija un kuģapuika Rodžers palika visu nokopt pēc svētku maltītes.

- Vai zini, ko viņas man pastāstīja, kā ir atzīmēta osta? - vaicāja Džons, norādot Sūzanai uz celmu ar balto krustu. - Šī ir viena no zīmēm, un otra ir tas koka zars ar atplēsto mizas sloksni. Vērojot tās abas, amazones var iebraukt ostā, neuztraucoties par zemūdens klintīm, tikai uzmanot, lai šīs divas zīmes būtu vienā līnijā. Kapteinis Nensija man to parādīja. Tas ir pavisam vienkārši, ja vien tu zini, kā. Bet īstajās ostās pie šādām zīmēm ir gaismas, lai kuģi varētu atrast ceļu arī tumsā. Es padarīšu šīs zīmes par vadugunīm, lai mēs varētu naktī uzbrukt Amazonei un atgriezties atpakaļ, kaut arī būtu pavisam tumšs.

Viņš iesita naglu baltā krusta vidū un pakara uz tās lākturi. Tad viņi ar Sūzanu aizgāja līdz kokam. Zars bija pārāk augstu, lai to aizsniegtu.

- Vai tu uzkāpsi kokā un pakārsi lākturi tajā zarā? -vaicāja Suzana.

- Nē, kapteiņa palīg. Tas neder, jo tikai mēs ar tevi varam tur uzrāpties un tad tikai mēs varētu iedegt gaismu. Mums tas jānovieto tā, lai visi varētu tikt klāt...

- Izņemot Rodžeru, - iebilda Sūzana. - Viņam nav atļauts lietot sērkociņus.

- Tiesa, - Džons piekrita. - Bet mums to vajadzētu novietot tā, lai lākturi varētu aizsniegt arī Titija. Tomēr, ja tas būs pārāk zemu, no tā nebūs nekādas jēgas. Mums tas jāredz virs krūmiem. Noej lejā uz ostu un nostājies aiz celma tik tuvu ūdenim, cik vien vari.

- Vai tu no turienes vari redzēt koku ar žuburaino zaru? - Džons vaicāja.

- Jā, - atsaucās Sūzana.

Viņš pielika roku pie koka stumbra tik augstu, cik vien varēja aizsniegt.

- Vai tu vari saredzēt manu roku?

-Jā.

- Un tagad? - viņš lēni laida roku zemāk.

- Vairs ne, — sauca Sūzana.

Viņš pacēla roku pāris collu augstāk.

- Tagad atkal varu to redzēt, - sacīja Sūzana.

- Pasvilp, lai ierodas Titija, - sacīja kapteinis Džons, un Sūzana pasvilpa. Titija un Rodžers traucās šurp. Džons turēja roku pie koka stumbra, kamēr viņi ieradās. Tad viņš lika Titijai pamēģināt, vai viņa var tik augstu aizsniegt. Viņa tik tikko varēja.

- Lieliski, - sacīja kapteinis Džons.

- Kam tas vajadzīgs? - Titija vaicāja.

Kapteinis Džons neatbildēja. Viņš iesita kokā naglu apmēram tajā vietā, kur bija atradusies viņa roka. Uz šīs naglas viņš pakāra otru lākturi.

- Tagad pamēģini to atvērt.

Matrozis Titija pacēlās uz pirkstgaliem un atvēra lākturi.

- Bet kam tas domāts? - viņa vēlreiz vaicāja.

- Tiklīdz kļūs tumšs, tu sapratīsi, - noslēpumaini teica kapteinis Džons.

- Bet es to nevaru aizsniegt, - sašutis bilda Rodžers pēc tam, kad bija pamēģinājis.

- Tev tas arī nav jāvar, - kapteinis atteica.

- Vismaz pa to laiku, kamēr tev vēl nav atļauts darboties ar sērkociņiem, - sacīja kapteiņa palīgs. - Un pēc tam jau tu būsi pietiekami garš.

Tiklīdz satumsa, visa Bezdelīgas komanda atkal bija ostā. Džons iedeva matrozim Titijai sērkociņus, un viņa aizdedzināja sveces abos lākturos, kuģapuikam Rodžeram uzmanīgi vērojot. Tad visi četri iekāpa burulaivā.

- Rodžeram jau vajadzēja būt gultā, - šaubījās kapteiņa palīgs Sūzana.

- Tas nebūs ilgi, — sacīja kapteinis Džons. - Turklāt mēs nevaram atstāt viņu vienu pašu.

- Un man nemaz vēl nenāk miegs, — piebilda Rodžers.

Viņi izbrauca ārā no ostas ezerā. Tumsa kļuva arvien

biezāka. Iemirdzējās zvaigznes. Sasaucās pūces. Ezera malas pie kalniem kļuva neskaidri saredzamas. Viņi varēja saskatīt tikai kalnu masīvus, kas kā milzīgas grēdas ietiecās debesis. Debesīs peldēja mākoņi, tāpēc nevarēja apjaust, kur kalni beidzas un debesis sākas.

Pēkšņi kaut kur augstu tumsā viņi saskatīja spožu ugunskura uzplaiksnījumu. Tas iemirdzējās vēl un vēlreiz, tad spoži atspīdēja un gaisā pacēlās dūmu mākonītis. Visi lūkojās uz ugunskuru, it kā skatītos uz mazu lodziņu augstu melnā sienā. Kamēr viņi skatījās, dūmos ienira vīrieša figūra, tumša, darbīga figūra liesmu vidū. Uguns nodzisa, un šķita, ka mazajam lodziņam būtu aizvilkts priekšā tumšs aizkars. Tad parādījās jauna uguns un tur atkal bija vīrs, bet tā nodzisa tāpat kā iepriekšējā, un atkal bija tikai tumsa.

- Tie ir mežoņi, - sacīja Titija. - Man jau bija nojausma, ka viņi slēpjas tuvējos mežos.

- Tie ir ogļdeģi, - precizēja Džons. - Iedzimtie fermā vaicāja, vai mēs viņus esam redzējuši. Mēs būtu viņus ieraudzījuši arī iepriekš, ja būtu burājuši šurp.

- Bet viņi līdzinās mežoņiem, - Titija nepadevās. — Aizbrauksim pie viņiem!

- Tagad tas nav iespējams, - sacīja Sūzana.

- Kā mēs vispār tiksim mājās? - vaicāja Rodžers. — Es neko šai tumsā nevaru saskatīt.

Kapteinis Džons domāja tieši to pašu. Viņš nebija drošs par to, kur viņi atradās. Viņš nevarēja redzēt lākturus ostā, jo tos apslēpa augstie akmeņi; tos varēja saskatīt tikai tad, ja atradas pretī ostas ieejai. Turklāt Džons nebija pārliecināts, ka varēs iebraukt ostā pat tad, ja redzēs vad-ugunis. Viņš zināja, ka teorētiski nevajadzētu būt problēmām to izdarīt. Taču viņš pat nebija mēģinājis. Ir viena lieta airēt gaišā dienā, skatoties uz zīmēm, un, ja kaut kas noiet greizi, ir iespēja paskatīties apkārt un saprast, kur tu esi, bet pavisam cits ir braukt tumsas ieskautam un paļauties tikai uz vadugunīm. Galu galā vispirms tās vēl jāatrod. Ogļdeģu ugunskuri kalnu pusē bija vairāk vai mazāk paradījuši, kur viņi šobrīd kuģo, taču zvaigznes bija paslēpušās aiz mākoņiem un nevarēja palīdzēt, tāpēc Džons priecājās, ka līdzi paņemts kompass.

Kapteinis aizdedza sērkociņu un paskatījās mazajā kompasā, griežot to apkārt, līdz līnija, kas bija atzīmēta vienā ta galā, bija pretī adatas melnajam galam. Tas parādīja, kur ir ziemeļi. Par laimi, tie bija tur, kur viņš cerēja tos ieraudzīt. Džons pagrieza Bezdelīgu apkārt, iededza vēl vienu sērkociņu un atkal paskatījās kompasā, lai būtu drošs. Tad viņš sāka airēt, vedot Bezdelīgu, uz ziemeļiem.

- Šī gan nav pareiza stūrēšana pēc kompasa, - viņš stāstīja komandai. - Kompasam vajadzētu būt piestiprinātam, un virs tā jādeg gaismiņai. Mums patiesi noderētu elektriskais kabatas lukturītis. Es vēlos, kaut būtu iedomājies palūgt to kā dzimšanas dienas dāvanu. Bet tagad visi uzmanīgi skatieties un sakiet, kad ieraugāt lākturus.

Pēc minūtes vai divām Titija tos ieraudzīja mirdzam starp kokiem un tad atkal pazūdam, jo tos aizsedza lielie akmeņi pie salas.

Džons turpināja airēt.

- Re, kur tie atkal ir! - izsaucās Sūzana.

- Cieši kopā, - secināja Titija.

Džons pagriezās un uzmeta skatu abām mazajām gais-miņām, kas mirdzēja pāri ūdenim.

- Labi, - viņš noteica, atceroties kapteini Nensiju. - Tagad es airēšu, bet jūs uzmaniet gaismas.

- Neko citu jau vienalga nevar saskatīt, - sacīja Titija.

- Vai tās joprojām ir kopā? - vaicāja Džons.

- Diezgan tuvu, — sacīja Sūzana.

- Kura gaismiņa ir kurā pusē? - Džons jautāja.

- Ko? - nesaprata Sūzana.

- Kur ir virsējā gaismiņa?

- Nedaudz pa kreisi no zemākās, - Sūzana atteica.

Džons paairēja pāris reizes, pievelkot stiprāk labo airi.

- Pasaki, kad tās ir viena virs otras.

- Tagad. Un nu - nedaudz pa labi.

Džons pievilka kreiso airi.

- Viena virs otras.

- Saki tai brīdī, kad augšējā gaismiņa ir pa labi vai kreisi.

Viņš turpināja airēt. Kapteiņa palīgs Sūzana, matrozis

Titija un kuģapuika Rodžers vēroja vadugunis un brīdināja ik reizes, kad viena novirzījās no kopējās līnijas. Ar tik daudziem izlūkiem kapteinim Džonam vajadzēja būt mierīgam, bet vienu reizi viņš tomēr paskatījās pār plecu un redzēja, ka gaismiņas atrodas viena virs otras, gluži kā kols, kuru es tūlīt te ielikšu: lūk, tā. Beidzot Džons ar airi pieskārās klintij.

- Mums jābūt tuvu krastam, - viņš sacīja. — Tagad es airēšu ar vienu airi pār laivas pakaļgalu.

- Gaismas ir viena virs otras, - ziņoja Sūzana.

Džons sāka airēt pāri stūrei. Sūzana un Titija

pieliecās. Laiva slīdēja tumsā.

- Gaismas tagad ir pavisam tuvu, - sauca Rodžers, un, tiklīdz viņš to bija pateicis, atskanēja neliels būkšķis un Bezdelīgas priekšgals skāra oļiem klāto pludmali mazajā ostā.

Kapteinis Džons pirmo reizi bija izmantojis vadugunis un ievedis savu kuģi ostā pilnīgā tumsā.

- Tas mums palīdzēs uzvarēt amazones šajā karā, -viņš apmierināts sacīja. - Viņas domā, ka tas ir vienīgais, ko mēs nevaram izdarīt, bet mēs varam. Viņas domā, ka naktī ir drošībā.

Viņi izkāpa krastā un noāķēja lākturus no naglām, pietauvoja Bezdelīgu un lākturu gaismā cauri krūmiem un kazenājiem devās uz nometni. Pēc desmit minūtēm lākturi jau bija katrs savā teltī novietoti un nodzēsti; apmēram pusminūti pēc tam visa nometne bija aizmigusi.

13. NODAĻA OGĻDEĢI

Nākamā diena bija neparasti klusa un nemaz neliecināja par karu. Kapteinis Džons sagrozījās uz sava siena maisa un paskatījās nekustīgajā barometrā. Viņš izlīda no telts un palūkojās debesīs. Nemanīja ne mākonīša. Džons aizgāja uz Novērošanas punktu un paskatījās uz ezeru, kurā tik reāli atspoguļojās kalni, meži un netālās fermas, ka, skatoties ar noliektu galvu, nevarēja izšķirt, kas ir īstenība un kas - atspulgs. Viņš devās atpakaļ uz nometni un redzēja, ka pārējie jau mostas.

- Celies, Titij! - sauca Rodžers. - Atceries, ka kuru katru mirkli te var ierasties amazones!

- Šodien nav vēja, - bilda kapteinis Džons, - un izskatās, ka tāds laiks pieturēsies visu dienu. Viņas neieradīsies, ja nav vēja. Un arī mēs neko nevaram pasākt. Mēs neairēsimies tik tālu. Šodien nav jāuztraucas par karu. Nav vēja, nav kara. Žēl gan.

- Vai mēs ar Titiju nevaram aizairēties pēc piena? — vaicāja Rodžers. - Tu teici, ka mēs varēsim, kad būs pirmā bezvēja diena.

Ja jau šodien nebūs kara, varēja darīt milzums citu darbu.

- Lai notiek, - piekrita kapteinis Džons. - Bet uzmanieties, lai neatsistu laivu pret akmeni, kad piestāsiet krastā.

- Protams, - sacīja matrozis.

Matrozis un kuģapuika izveda Bezdelīgu no ostas un sāka airēt uz krasta pusi. Viņi katrs īrās ar vienu airi, sēžot blakus uz vidējā sola. Tad Rodžers airēja ar abiem airiem un Titija stūrēja. Pēc tam viņu nomainīja Titija, bet stūrēja Rodžers. Viņi gan nebrauca pārāk taisni, tomēr beidzot kapteinis Džons, kas peldējās piestātnē un bija nedaudz nobažījies par savu kuģi, pamanīja, ka viņi ir piestājuši krastā un dodas augšup pa pļavu ar piena kanniņu rokā.

Kad abi atnāca atpakaļ, matrozis Titija centīgi airēja visu ceļu, kamēr kuģapuika stūrēja. Titija steidzās, lai pavēstītu nometnē palikušajiem jaunumus.

- Tie, ko mēs redzējām vakarnakt, tiešām bija ogļdeģi, -viņa stāstīja. - Es pavaicāju Diksones kundzei, vai viņi ir mežoņi, un viņa teica, ka daži cilvēki tā uzskatot. Ogļdeģi dzīvojot koka būdās, kuras viņi paši pagatavojot. Un vēl -viņi turot kastē čūsku. Un ka viņi mums to parādītu, ja mēs dotos uz mežu un viņus sameklētu. Darīsim tā!

- Diksones kundze saka, ka viņi ilgi nepalikšot viena vietā. Ogļdeģi savu darbu te jau gandrīz pabeiguši, - sacīja Rodžers. - Labāk dosimies viņus apciemot vēl šodien.

- Esmu pārliecināta, ka šie mežoņi ir labāki par visiem pārējiem iedzimtajiem, kopā ņemtiem, - jūsmoja Titija.

- Kāpēc gan ne, — Sūzana domīgi sacīja. - Amazones vienalga neieradīsies. Un Bezdelīgu taču mēs ņemsim līdzi.

- Lai notiek, kapteiņa palīg, - sacīja kapteinis Džons. - Ja gadījumā celsies vējš, mums tūlīt jāatgriežas mājās, bet, kamēr laiciņš ir mierīgs, nav jāuztraucas par karu un mēs varam būt arī pētnieki.

Drīz vien pēc brokastīm viņi noņēma Bezdelīgas mastu un buru un izairējās ezerā. Rodžers bija savā poste' ī kā novērotājs. Kapteinis Džons airēja, un Titija ar Sūzanu sēdēja laivas pakaļgalā. Laivas dibenā bija novietota tējkanna un groziņš ar provīziju, jo viņi bija nodomājuši palikt prom visu dienu, ja vien pieturētos bezvējš. Atpakaļceļā viņi bija nolēmuši savākt kaudzīti sausas malkas, jo uz salas to bija grūti atrast, bet ezera krastos tās bija papilnam.

Bērni devās uz dienvidiem no salas uz vietu, kur bija bijuši vakar vakarā. Dienā te izskatījās pavisam citādi. Ezera austrumu krastā slējās liels, mežains kalns. Tālu priekšā viņi varēja saskatīt virs kokiem paceļamies nelielu dūmu strūkliņu, kas cēlās stāvus gaisā. Viņi zināja, ka tur jābūt vakarnakt redzētajiem mežoņiem. Tagad, gaišā dienas laikā, nevarēja saskatīt ugunskura liesmas. Tikai maza dūmu strūkliņa pacēlās gaisā un pazuda mākonīti virs meža. Varēja dzirdēt attālu koku ciršanas troksni. Bet tas arī viss.

Viņi atrada labu vietu, kur piestāt Bezdelīgai, izvilka laivu krastā un pietauvoja to pie jauna ozola, kas auga pašā ezera malā.

- Mēs neņemsim līdzi ne tējkannu, ne pārtikas grozu, -izlēma Sūzana. - Jo ugunskuru vienmēr labāk kurt krastmalā, nevis starp kokiem. Mēs iekursim to šeit, kad atgriezīsimies, un paēdīsim pusdienas, pirms dosimies savākt malku, lai tad, kad būsim sakrāvuši kuģi pilnu ar kurināmo, mums nebūtu jādomā, kā tikt pie ēdiena.

- Vai mums nebūtu kāds jāatstāj sardzē? - apvaicājās Titija.

- Ja vēlies, vari palikt, - sacīja kapteinis Džons. - Taču tas nav nepieciešams, jo, kad būsim augstu kalnā, mēs varēsim labi pārredzēt ezeru. Ja mēs manīsim, ka tuvojas amazones, varēsim nokļūt atpakaļ uz salas ātrāk, nekā atbraucām šurp, visu ceļu airējot.

Titija, kas jau domāja par mežoņiem, kurus viņi dosies satikt, steigšus piekrita, ka tādā gadījumā laivu sargāt nevajagot.

Tad visa kompānija sāka spraukties starp kokiem. Viņi nebija pārāk tālu gājuši, kad nonāca pie ceļa. Bērni to šķērsoja, un tad mežs kļuva daudz kraujāks. Dažkārt bija gluži vai brīnums, kā mazie kociņi noturas uz klintīm. Te bija visādi koki. Šur tur redzējās pa garai priedei, bet pārsvarā te auga ozoli un bērzi, lazdas un pīlādži. Te nebija takas un kazenāji un garie sausserži stiepās no zara uz zaru, aizšķērsojot ceļu.

- Turēsimies kopā, - sacīja Sūzana, kad Titija mēģināja doties pa savu ceļu.

- Šis patiešām ir īsts mežs, - sacīja Rodžers.

- Gandrīz kā džungļi, - precizēja Titija.

- Mums būtu vajadzējis paņemt cirvi, ar ko izdarīt atzīmes koku mizā, lai būtu droši, ka atradīsim atpakaļceļu, - sacīja kapteinis Džons. - Tomēr mēs nevaram nomaldīties, ja iesim taisni lejā no kalna. Tā nonāksim pie ezera un, tiklīdz būsim krastā, nokļūt pie laivas būs viegli.

- Un ja mēs neatradīsim ogļdeģus? - bažīgi apvaicājās Titija.

- Ieklausieties! - sacīja kapteinis Džons. Viņi ieklausījās un sadzirdēja būkšķus, kādi rodas, cērtot kokus. Tie skanēja kaut kur virs viņiem. - Mēs nevaram viņus pazaudēt, kamēr vien viņi taisa šādu troksni.

Viņi turpināja kāpt mežainajā kalnā. Kapteinis Džons gāja pirmais, tad nāca Titija un Rodžers, un gājienu noslēdza Sūzana, kas uzmanīja, lai neviens nenoklīstu sāņus. Pa krūmiem aizcilpoja baltļipis zaķis. Priedē čak-stināja vāvere. Rodžers viņai atsaucās.

- Vāveres ir gandrīz tikpat labas kā pērtiķi, - sacīja Titija. — Žēl tikai, ka te nav neviena papagaiļa.

Tieši tobrīd viņiem priekšā atskanēja skaļš, aizsmacis ķērciens un spārnu plakšķināšana un gaisā uzspurdza pāris sīļu, uz mirkli parādot savus melnbaltām, pelēk-rozā un spilgti zilajām svītrām rotātos spārnus.

- Te ir papagaiļi, - sajūsmināts sacīja Rodžers. - Turklāt runājošie. Ieklausieties, kā viņi saka “Jaukā Pollija”, protams, mežoņu valodā, nevis mūsu.

Beidzot visi četri bērni nonāca pie meža takas. Likās, ka tā ved augšup, tuvāk cirtienu trokšņiem.

- Tagad gan mums jāizdara atzīme, - sacīja kapteinis Džons. - Lai parādītu vietu, kur mēs esam uznākuši uz takas. Tad mēs zināsim, kur jānogriežas, kad nāksim atpakaļ.

Titija izvilka nazi un iegrieza lazdā nelielu atzīmi. Tā nudien nebija pārāk liela.

- To mēs varam viegli palaist garām, - aizrādīja kapteinis Džons. - Mums jāizveido kaut kas tāds, ko var viegli ieraudzīt.

Viņš nolieca divus lazdu zarus un sasēja to galus kopā, tā ka tie veidoja it kā lielus vārtus ceļa malā.

- Šos mēs noteikti pamanīsim, - sacīja Rodžers.

- Turklāt mums būs arī norādne, - sacīja Džons.

- Kas tā tāda? - nesaprata Titija.

- Tādas atstāj čigāni, kad grib parādīt citiem, pa kuru ceļu viņi ir aizgājuši. Tu paņem garāku un īsāku kociņu un noliec tos uz ceļa vienu pāri otram tā, lai garākais kociņš norādītu virzienu.

Viņš nogrieza divus kociņus un nolika garāko ceļa vidū tā, ka tas norādīja uz lazdu ar noliektajiem zariem. Mazo zariņu viņš uzlika virs garā tā, lai tie veidotu krustu.

- Tā ir norādne, - viņš sacīja.

- Bet ja nu kāds to aizsper projām? - bažījās Rodžers.

- Neviens tā tīšām nerīkotos, - teica Sūzana.

- Un, ja tomēr tā notiktu, joprojām paliktu Džona noliektie lazdu zari un mans iegriezums kokā, - piebilda Titija.

Pa ceļu, kas vijās augšup kalnā, bērni gāja daudz ašāk nekā tad, kad viņi bija lauzušies cauri brikšņiem un kokiem. Šobrīd ceļš izgriezās klajumā pie līdzena zemes pleķīša. Klajuma vidū bija liels, melns nodegušas zemes aplis.

- Šeit mežoņi ir rīkojuši rituālu, — sprieda Titija. — Viņi ir cepuši savus gūstekņus uz sārta un pēc tam dejojuši ap ugunskuru.

- Klaigājot kā negudri, — piebilda Rodžers.

Otrā klajuma pusē viņi atkal uzgāja taku. Cirvju radītais troksnis bija tuvāk nekā jebkad agrāk. Viņu nāsis kutināja gruzdošas malkas smarža. Pēkšņi viņi atkal iznāca klajā piekalnē. Šeit joprojām auga daudz lielu koku, bet mazākie koki un krūmi bija izcirsti. Visapkārt daudzas zaru kaudzes, rūpīgi sakrautas, gatavas dedzināšanai. Viena kaudze veidoja apli ar caurumu vidū. Apmēram četrdesmit piecdesmit jardus tālāk no liela zemes uzkalna šāvās ārā zilas dūmu grīstes. Vīrs ar lāpstu plikšķināja pa uzkalnu un piemeta pa lāpstai zemes ik katrā vietā, kur parādījās dūmu strūkliņa. Dažkārt viņš pats uzkāpa uz zemes uzkalna, lai apslāpētu dūmu grīsti pašā augšā. Tiklīdz viņš bija aiztaisījis vienu caurumu, tā citur parādījās vēl viens. Ciršanas skaņa apklusa, tiklīdz pētnieki bija iznākuši atklatā laukā.

- Skatieties, skatieties! - iesaucās Titija.

Meža malā, netālu no dūmojošā uzkalna, bija būda, veidota kā apaļa telts, pagatavota nevis no buru auduma, bet no koka mietiem, kas salikti aplī un augšpusē saskārās kopā. Vienā sānā būdai bija ieeja, aizsegta ar maisa drēbi. Pēkšņi durvju pārklājs pavērās un ara iznāca mazs, salīcis večuks ar tik krunkainu un brūnu seju kā valrieksts un garām, brūnām, muskuļainām rokām. Viņš samirkšķināja acis spožajā saules gaismā un izbrīnīts paskatījās uz pētniekiem.

Rodžers saņēma Titijas roku.

- Ei, jūs! - mazais vecais vīriņš uzsauca. - Esat atnākuši ciemā, ko? Priecājos jūs satikt.

- Labrīt, - pieklājīgi bilda kapteinis Džons.

- Nudien, rīts ir labs, - piekrita vecais vīrs.

- Labrīt! - sacīja pārējā Bezdelīgas komanda.

- Labu rītu arī jums! - sacīja vecais vīrs. Viņš šķita ļoti draudzīgs mežonis. Rodžers atlaida Titijas roku.

Visa Bezdelīgas komanda kā apburta vēroja būdu.

- Tas ir sarkanādaino indiāņu vigvams, - Titija sacīja.

- Gribat paskatīties iekšā? - vecais vīrs piedāvāja. - Cilvēki parasti to grib, - viņš piebilda vairāk sev.

- Vai mēs drīkstam? - vaicāja Titija daļēji Sūzanai, daļēji vecajam vīram.

- Protams, - sacīja vecais vīrs.

Sūzana tikpat ļoti kā Titija gribēja apskatīt būdas iekšpusi.

Vecais vīrs pacēla uz augšu priekškaru un uzāķēja tā malu uz naglas būdas ārpusē.

- Nāciet iekšā, - viņš aicināja. - Jūs tūlīt pat pieradīsiet pie tumsas.

Ieeja izrādījās tik zema, ka kapteinim Džonam bija jāpieliecas. Par spīti spožajai saules gaismai, iekšpusē valdīja tumsa. Bezdelīgas iegāja iekšā cita pēc citas un palika stāvam kopā netālu no durvīm. Vecais vīrs bija ienācis iekšā pirmais, bet bērni tik tikko varēja viņu saskatīt. Viņi dzirdēja, kā vīrs ķiķina.

- Jūs drīz vien redzēsiet labāk nekā sikspārņi. Apsēdieties uz tās gultas.

Palēnām viņu acis pierada pie tumsas, un bērni ieraudzīja, ka katrā būdas malā neaptēsti baļķi nodalīja guļvietas. Starp diviem baļķiem bija vieta, kur dedzināts ugunskurs. Gaisma iespīdēja pa durvīm. Starp baļķiem, no kuriem vigvams pagatavots, neiespīdēja ne gaismas stariņš. Katra šķirba bija aizbāzta ar sūnām. Viņiem virs galvām karājās lākturis, līdzīgs tam, kāds bija viņu pašu nometnē, ar virvi piestiprināts pie āķa būdas griestos. Bet tas nebija aizdegts. Tālu augšā melnēja tumsa, tur baļķu gali sastapās vienā punktā. Vecais vīrs tupēja uz baļķa, kas norobežoja vienu guļvietu. Bezdelīgas apsēdās uz otra baļķa.

- Vai jūs vienmēr te dzīvojat? - Titija painteresējās.

- Kamēr mēs dedzinām, - atbildēja vecais virs.

- Kamēr jūs dedzināt kokogles, - papildināja Sūzana.

- Tā gan, - piekrita vecais vīrs. - Kādam jāuzmana uguns dienu un nakti, lai to palaikam apdzēstu.

- Vai jums patiešām ir čūska? - atkal vaicāja Titija.

- Odze? Ir gan, - atteica vecais vīrs. - Gribat šo apskatīt?

- Jā, lūdzu, - visas vienā mutē atteica bezdelīgas.

- Jūs šobrīd sēžat tai virsū, - sacīja vecais vīrs.

Visas bezdelīgas, ieskaitot kapteini Džonu, pielēca kājās,

it kā būtu apsēdušās uz kniepadatas. Vecais vīrs iesmējās. Viņš šķērsoja būdu, parakās zem segām un izvilka ārā vecu cigāru kasti.

- Tā ir jaunā Bi llija odze, - viņš sacīja. - Mēs to iznesīsim ārā pie viņa. Ei, Billij! - viņš uzsauca. - Vai ļausi bērniem apskatīt savu odzi?

Viņš iznesa kasti ārā no būdas, un bezdelīgas viņam sekoja. Jaunais Billijs vēl uzsita pāris reizes ar lāpstu pa dūmu strūkliņu un nāca pie viņiem. Arī viņš bija vecs vīrs, bet ne tik vecs kā pirmais.

- Tēvs jums te visu izrādīja? - viņš vaicāja bezdelīgām.

- Vai viņš ir jūsu dēls? - Rodžers pavaicāja pirmajam vecajam vīram.

- Ir gan, un viņam pašam arī ir dēli un mazdēli. Jūs nebūtu domājuši, ka esmu tik vecs. Bet es esmu vecais Billijs, un viņš ir jaunais Billijs.

- Viņš neizskatās pēc dēla, - Rodžers sacīja.

Jaunais Billijs iesmējās.

- Atvērsim kasti, tēt, - viņš sacīja, un vecais Billijs iedeva viņam cigāru kārbu. Viņš to nolika zemē un notupās līdzās. Tad atvēra aizbīdni un pacēla vāku. Tur varēja redzēt tikai zaļganu sūnu mudžekli. Ogļdeģis paņēma zariņu un uzmanīgi pakustināja sūnas. Atskanēja skaļš šņāciens, un no sūnām pacēlās tumša čūskas galva. Tās šķeltā mēle šaudījās iekšā un arā. Jaunais Billijs to uzmanīgi pabakstīja ar zariņu. Čūska vēlreiz iešņācās un piepeši pārslīdēja pāri kastes malai. Jaunais Billijs nometa zariņu, paņēma nūju, uzdabūja uz tās čūsku un pacēla gaisā. Tās aste nokarājās lejup vienā nūjas pusē un galva - otrā. Odzes galva grozījās uz vienu un otru pusi, šņācot un šaudot mēli. Bezdelīgas parāvās malā, bet nevarēja novērsties. Pēkšņi čūska sāka slīdēt pa nūju. Jaunais Billijs bija tam sagatavojies, un, pirms tā nokrita zemē, viņš pārtvēra čusku ar otru nūju.

- Vai ir droši tai pieskarties? - vaicāja Sūzana.

- Skaties, - sacīja jaunais Billijs. Viņš nolaida čūsku zemē un nolika nūju tai priekšā. Čūska tūlīt iecirta tajā zobus.

- Nekad netuvojieties odzei, - jaunais Billijs pamācīja. - Šeit to ir papilnam. Un skatieties, kur liekat kāju, ja esat mežā vai izcirtuma! Tās pazudīs no jūsu ceļa, ja pamanīs jus tuvojamies, bet, ja gadījumā kādai uzkāpsiet, tās kodīs, gluži tāpat kā iekoda nūjai. Tas ir bīstams kodiens. Daudzi no tā ir nomiruši.

- Tad kāpēc jūš turat čūsku šeit? - vaicāja Džons.

- Tā nes veiksmi, - sacīja jaunais Billijs. - Mūsu būdā allaž bijusi odze, cik vien es varu atcerēties, un tēvs, tas ir vecais Billijs, var atcerēties vēl senākus laikus par mani.

- Nudien, man vienmēr ir bijusi odze, - apstiprināja vecais Billijs, - un tāpat ari manam tēvam, kad viņš dedzināja ogles, un viņš gatavoja kokogles šais mežos apmēram pirms simts gadiem.

Jaunais Billijs uzmanīgi ielika čūsku atpakaļ kastē un aizvēra vāku. Viņš pastiepa bērniem kasti, lai viņi paklausītos. Varēja dzirdēt, kā čūska iekšā šņāc. Tad viņš atdeva kasti atpakaļ vecajam Billijam, kas aiznesa to uz būdu.

Liels dūmu stabs izšāvās no zemes uzkalna.

- Paskatieties, - sacīja jaunais Billijs. - To nevar atstāt bez uzmanības ne uz brīdi. Uguns ir kā odze. Tiklīdz vismazākais caurumiņš - tā ir ārā.

Viņš pacēla lāpstu un devās uz uzkalniņu, kur maza liesmu mēlīte laizīja caurumu no iekšpuses. Viņš uzmeta uz cauruma lāpstu zemes un pieblietēja.

- Kāpēc jūs neļaujat tai degt, ja jau jūs esat dedzinātāji? - vaicāja Titija. - Mēs gan vienmēr vēlamies, lai mūsu ugunskuri degtu, bet dažkārt tie nedeg.

- Bet mēs vēlamies, lai mūsējais degtu lēni un labi, -sacīja jaunais Billijs. - Ja ugunskurs deg ātri, pāri paliek tikai pelni. Lēna uguns ir vislabākā, lai rastos ogles.

Sūzana uzmanīgi vēroja.

- Kāpēc tā neizlaužas ārā? - viņa beidzot jautāja.

- Tai ir labs ietvars, - viņš paskaidroja. - Lai uguni noturētu, tev tā ir jānosedz, un, jo labāk tu to nosedz, jo karstāka tā ir un lēnāk deg. Bet, ja ugunij piekļūst daudz gaisa, to vairs nevar noturēt.

- Vai mēs to varētu izdarīt ar mazu ugunskuru? — pavaicāja Sūzana. - Ja es to pārklāšu ar zemi, vai mans nometnes ugunskurs degs visu nakti?

- Jā gan, - sacīja jaunais Billijs. - Ja tu gribi, lai tas degtu ilgi, pārklāj ugunskuru ar zemes kukuržņiem un pārlej pāri ūdeni, lai tie samirktu. No rīta uguns joprojām degs un, kad tu noņemsi zemi, tūlīt uzvārīs tev ūdeni.

- Šovakar es to izmēģināšu, - izlēma Sūzana.

- Ļauj arī man paskatīties tālskati, - ierunājās Rodžers.

Kapteinis Džons ar tālskati skatījās uz ezeru, kas gulēja tālu zem viņiem. No augstajiem mežiem, kur ogļdeģi kurināja savu ugunskuru un mitinājās koka būdā, bija pārredzams viss ezers. Tālu lejā varēja saskatīt Rio un salas, zilais ezers spožajā vasaras saulē ietiecās tālu kalnos. Tālāk uz dienvidiem ezers sašaurinājās, līdz kļuva par upi, kas līkumo pa pļavām. Neliels balts mākonītis vietā, kur ezers beidzās un upe sākās, parādīja, ka tur atpūšas viens no ezera tvaikoņiem. Kāds cits tvaikonis peldēja pa ezeru iepretī Darjenai. Šajā bezvēja dienā ūdens bija mierīgs un zils, un aiz tvaikoņa stiepās divi gari ķīļūdens viļņi kā liels V burts, kas virzījās lejup pa ezeru un stiepās no viena krasta līdz otram.

- Ļauj arī man paskatīties tālskatī, — Rodžers vēlreiz lūdza. - Es gribu redzēt mūsu salu!

- Pagaidi mirklīti, — kapteinis Džons sacīja. — Tai tuvojas laiva!

- Tā taču nav Amazone, kas ierodas pārsteiguma uzbrukumā, vai ne? - vaicāja Titija.

- Nē, - atteica kapteinis Džons. - Laivā ir tikai viens vīrs. Iespējams, ka kāds no iedzimtajiem, varbūt makšķernieks. Bet mums vienalga jādodas projām. Mēs esam atstājuši Bezdelīgu vienu pārāk ilgi.

Viņš iedeva Rodžeram tālskati.

- Tu nevarēsi redzēt visu salu, - viņš sacīja. - Daļu no tās apslēpj zemāk esošie koki. Bet skaties tur, kur brauc tas makšķernieks.

- Vai jūs, bērni, esat ierīkojuši nometni uz tās salas? -vaicāja jaunais Billijs. - Es jau tā domāju. Vakar kopā ar

jums bija Bleketu meiteni. Mes redzejam viņu laivu. Ei! Tēt!

Vecais Billijs iznāca no vigvama.

- Tēt, - sacīja jaunais Billijs, - šie ir tie bērni, kas ierīkojuši nometni uz salas. Vakar kopā ar viņiem bija Bleketu meitēni.

- Ak tā, - noteica vecais Billijs. - Es labi atceros, kā Bleketas kundze, tolaik vēl Tērnera jaunkundze, atnāca apskatīt manu ugunskuru un būdu - viņa bija apmēram jūsu vecumā, - viņš paskatījās uz Sūzanu. - Viņa un Dzima jaunskungs. Ak jā! Tagad viņa ir pieaugusi sieviete un viņai pašai ir divas meitas.

- Es tā prātoju par Dzima jaunskungu, - sacīja jaunais Billijs. - Būtu labi, ja viņš uzzinātu, ko cilvēki par viņu runā.

- Derētu gan, - piekrita vecais Billijs.

Jaunais Billijs pagriezās pret Sūzanu un Džonu.

- Vai jūs atkal tiksieties ar tiem meitēniem? - viņš vaicāja.

- Jā, - atteica Džons. - Tiklīdz būs burāšanai piemērots vējš. Mēs neko nevaram uzsākt šādā bezvējā.

- Tad nododiet viņām ziņu, lai pasaka savam tēvocim Džimam...

- To viņas nevar, - iejaucās Titija. - Viņi ir karastāvoklī.

- Viņas pateiks gan, — sacīja jaunais Billijs. - Nododiet viņām ziņu, lai pasaka savam tēvocim Džimam, ka jaunais Billijs - tas esmu es - teica, lai viņš aizliek labi stipru piekaramo atslēgu priekšā savas peldošās mājas durvīm, kad kaut kur dodas naktī. Biglendas krogā pārāk daudz runā par peldošo māju un to, kas tajā atrodas. Šajā pusē neviens viņu neaiztiks, bet, ja runas jau aizklīdušas līdz Biglendai, tu nekad nevari būt drošs, kas to dzird.

Tur ir pārāk daudz jaunu trakuļu, kas vispirms rīkojas un tad domā.

- Iespējams, ka nekas tāds nenotiks, - viņš turpināja, - bet, ja kaut kas tomēr atgadīsies, man negribētos domāt, ka neesmu viņu brīdinājis. Es gribēju kāpt lejā pats un viņu satikt, bet nevaru atstāt ugunskuru uz dienu vai divām, un, ja jūs šito pateiksiet meitēniem, tad būs labi.

- Mēs viņām pateiksim, - apsolīja Džons.

- Jūs neaizmirsīsiet? — pārjautāja jaunais Billijs.

- Nē, - sacīja Sūzana, izvelkot kabatlakatiņu.

Un viņa iesēja mezglu vienā kabatlakatiņa stūrī.

- Es vairs nevaru saskatīt vīru laivā, jo tā aizpeldēja aiz kokiem, - sūrojās Rodžers.

Džons paņēma tālskati.

- Mums tik un tā jādodas atpakaļ, - viņš sacīja.

Sūzana pieklājīgi pievērsās vecajiem vīriem.

- Liels paldies, ka atļāvāt jūs apciemot. Mēs ļoti interesanti pavadījām laiku.

- Un paldies, ka parādījāt čūsku, - teica Titija.

Viņi atvadījās no Billijiem, un abi vecie vīri - viens pavisam vecs un otrs vienkārši vecs - arī pateica: - Uz redzēšanos.

Bezdelīgas devās atpakaļ pa meža taku.

- Neaizmirstiet pastāstīt meitēniem par tēvoci Džimu! — jaunais Billijs vēl sauca viņiem no muguras.

- Mēs neaizmirsīsim! - atsaucās bezdelīgas un pamāja ar kabatlakatiņu, kuram vienā stūrī bija iesiets mezgls.

14. NODAĻA

VĒSTULE NO KAPTEIŅA FLINTA

Tiklīdz bezdelīgas bija ārpus ogļdeģu redzesloka, viņas atgriezās reālajā dzīvē.

- Tie ir jaukākie mežoņi, ko es jebkad esmu satikusi, -sacīja Titija. - Man šķiet, ka čūska ir domāta burvestībām. Abi noteikti ir burvji. Viņi ir tik veci! Viņi ir klejojošas cilts pūšļotāji.

Pāris minūtes viņa klusēja. Pēkšņi meitene iekliedzās: - Sasodītās amazones!

- Kas par lietu? - nesaprata Sūzana.

- Amazones pirmās viņus atklāja. Viņas atklāja arī mūsu salu. Te nav nekā, ko mēs vēl varētu atklāt paši.

- Bet mēs taču ari viņus atklājām, — sacīja Sūzana. — Un viņi parādīja mums odzi.

Titiju šī ziņa iepriecināja.

- Iespējams, ka viņi nemaz neļāva amazonēm ielūkoties cilts noslēpumos. Iespējams, ka amazones nemaz nav redzējušas čūsku! Tad jau mēs esam īstie atklājēji. Redzēt tikai cilvēkus - bez čūskas - jau nav nekas sevišķs.

- Lēksim gaisā no prieka! - ierosināja Rodžers.

- Lai notiek, - atteica Titija.

Lēkāšana, kas ir kaut kas starp lēkšanu un skriešanu, ir visātrākais veids, kā tikt lejā no kalna.

Tā, ātrā solī lēkājot, matrozis Titija un kuģapuika Ro-džers paskrēja garām norādnei un noliektajiem lazdu zariem, tos nemaz neievērojot. Arī kapteinis Džons tos nepamanīja. Viņš bija iegrimis pāi’domās par to, kas viņam būtu jādara, lai brīdinātu atvaļināto pirātu par peldošo māju. Un ko par to domātu amazones? Ja kapteinis Nensija gribētu ieņemt peldošo māju, kad atvaļinātā pirāta nav mājās, viņa noteikti vēlētos, lai peldošā māja nebūtu aizslēgta. Kapteinis Džons negribīgi palēcās. Vai viņam vajadzēja pateikt abiem Billijiem, ka viņi runā nevis ar peldošās mājas vīra draugiem, bet ienaidniekiem, turklāt runa ir nevis par Bleketu meiteņu tēvoci Džimu, bet kapteini Flintu, pret kuru bezdelīgas un amazones noslēgušas savienību. Viņš atkal negribīgi palēcās. Bet, lai gan viņš nelēca gaisā ar patiesu prieku, ar tādu, kad kļūsti aizrautīgs un redzi tikai to, ka kalns skrien arvien ātrāk un tu tikko vari apstāties, tomēr arī viņš nepamanīja norādni. Taču Sūzana to ievēroja. Viņa bija sākusi to meklēt, tiklīdz visi bija izgājuši uz meža ceļa, tāpēc viņa nemaz nepūlējās lēkāt.

Sūzana nāca pēdējā un ieraudzīja, ka pārējo lēkātāju kājas bija paspērušas norādni malā. Viņa pat nebūtu droša, vai tā ir norādne, ja nebūtu pamanījusi noliektos lazdu zarus un Titijas iegriezto zīmi lazdas mizā.

- Džon! - viņa uzsauca.

Atbildes nebija, viņa tikai dzirdēja lēkājošu soļu trokšņus tālumā.

Viņa izņēma svilpi un iesvilpās, cik skaļi vien varēja.

Soļu troksnis apklusa. Viņa iesvilpās vēlreiz.

Viņa dzirdēja Džonu saucam: - Ei! Titij! Rodžer!

Viņa vēlreiz iesvilpās - trīs reizes pēc kārtas.

Džons lēnām nāca atpakaļ pa taku, un viņam sekoja matrozis un kuģapuika, visi aizelsušies.

- Jūs paskrējāt garām savām norādnēm, - Sūzana teica. - Tās ir šeit.

- Patiešām, - atzina kapteinis Džons. - Es domāju par kaut ko citu. Cik labi, ka tu to pamanīji!

- Tā taka mūs varēja aizvest sazin kur, - piebilda Titija.

- Kur ir norādne? - gribēja zināt Rodžcrs. - Kāds to ir aizspēris projām! Laikam tas biju es. Uzliksim to atkal pareizi.

- Mēs tā nedarīsim vis, - sacīja kapteinis Džons. — Mēs to bijām nolikuši savai zināšanai, lai atrastu ceļu atpakaļ. Ja mēs to atstātu, tas parādītu mežoņiem, pa kuru ceļu esam gājuši. Mums jāatsien arī lazdu zari.

Viņš pārgrieza auklu, un zari atkal uzšāvās gaisā.

- Tagad ir palikusi tikai zīme koka mizā, bet tā ir ļoti maza. Neviens nezinās, kur mēs esam nogriezušies no takas.

- Ja viņi būtu labi pēddziņi, - iebilda Titija, — viņi varētu sekot mūsu pēdu nospiedumiem.

- Patiesībā tas ir labi, ka jūs pagājāt tālāk par norādnēm, - sacīja Sūzana. - Šie pēdu nospiedumi viņus maldinās. Viņi turpinās iet lejup pa taku.

- Arvien tālāk un tālāk, - sacīja Rodžers.

- Līdz pat pasaules malai, - pabeidza Titija.

- Mums nav jāatstāj nekādas zīmes, kas liecinātu, ka mēs esam nogriezušies no takas, - sacīja Sūzana. - Tas mūs nodotu.

- Vislabāk būtu nolēkt no takas, - sacīja Džons. Viņš ielēca mežā. - Un tagad jūs trīs, visi leciet mežā iekšā, tikai dažādās vietās.

Visi bērni ielēca mežā un, kad iespējamie ienaidnieki bija šādi maldināti, sanāca atkal kopā, un sāka kāpt le-^ jup pa kalnu. Viņi slīdēja un klupa, un izvairījās no kritieniem, pieturoties pie koku zariem.

Rodžers ar Titiju pārrunāja šo to svarīgu.

- Vai tiešām ogļdeģi bija mūsu ienaidnieki? - viņš vai-caja.

- Ne. Tobrīd ne, - sacīja Titija. - Bet, protams, viņi tādi varētu būt.

- Man viņi patika, - teica Rodžers.

- Man arī, - piekrita Titija. - īpaši čūska. Bet viņi tomēr bija mežoņi. Čūska to pierādīja. Turklāt no viņiem nebūtu nekāda labuma, ja viņi nebūtu mežoņi.

- Bet viņi taču neēd cilvēkūs, - iebilda Rodžers.

- Viņi var būt apēduši simtiem tūkstoš cilvēku, - Titija atteica.

Bērni pienāca pie ceļa un to šķērsoja.

- Es redzu ūdeni, - sacīja Džons.

- Jūru, - precizēja Titija.

Pēc brīža viņi iznāca no koku paēnas ezera krastā. Bērni lūkojās pēc Bezdelīgas un ieraudzīja laivu tai pašā vieta, kur bija to atstājuši, tas bija apmēram simts jardus tālāk.

- Mums bija jāatstāj zīmes visa ceļa garumā, lai iznāktu ara tajā pašā vietā, kurā iegājām mežā, - prātoja kapteinis Džons. - Taču arī tagad mēs neesam aizgājuši pārāk tālu.

- Ei! - iesaucās Sūzana. - Pie mūsu salas ir kaut kāda laiva.

Džons izvilka tālskati un paskatījās.

- Viss kārtībā, - viņš teica. - Tā dodas pretējā virzienā. Laikam tas bus kāds makšķernieks. Kad ir tik mierīga diena kā šī, viņi parasti brauc gar ezera krastiem un ķer līdakas.

- Haizivis, - izlaboja Rodžers.

- Vispirms mums jāiekur ugunskurs un jāpaed. Tad varēsim savākt malku un iekraut to laivā.

- Lai notiek, kapteiņa palīg, - sacīja kapteinis Džons. - Visi pēc malkas! Mēs savāksim pietiekami daudz malkas ugunskuram un, kamēr Sūzana vārīs tēju, turpināsim gādāt malkas krājumus.

Sūzana pagatavoja nelielu ugunskura vietu, saliekot apli krastmalā atrastos akmeņus. Pārējie lasija sausus zarus un bija izklīduši gar visu piekrasti. Sūzana paņēma pāris sauju sausu lapu un sūnu. Viņa tās nolika ugunskura vietas vidū un pāri uzcēla mazu vigvamu no sausām niedrēm. Tā bija kā samazināta ogļdeģu būdas kopija. Tad meitene aizdedzināja sūnas un arī niedres uzliesmoja, bet viņa pa to laiku jau bija uzslējusi virs niedrēm vēl vienu vigvamu no maziem kociņiem. Kad tos sasniedza uguns un tie sāka krakšķēt, viņa pārlika lielākos kokus pāri mazajiem. Pēc pāris mirkļiem viņai jau bija liels ugunskurs. Vienā ugunskura malā viņa bija novietojusi divus lielus akmeņus un uz tiem uzlikusi tējkannu, tā ka lielākā tās daļa atradās virs uguns. Sūzana palika pie ugunskura, metot tajā arvien jaunus sausus kokus un uzmanot, lai liesmas būtu zem tējkannas. Pa to laiku pāi’ējie, izklīduši pa tuvāko apkārtni, vāca tik daudz malkas, cik katrs varēja panest. Malka tika sakrauta krastmalā, gatava promvešanai. Sagādāt to bija viegli, un kaudze auga daudz ātrāk, nekā Sūzana paspēja to izmantot ugunskura kurināšanai.

Bija ļoti karsts, un ugunskura dūmi cēlās stāvus gaisā. Asie dūmi dažkārt iekļuva Sūzanai acīs, degunā un pat mutē.

Tomēr, uzmanot tējkannu, nebija tik karsti, kā lasot žagarus, un tieši tobrīd Rodžers teica: - Vai ūdens vēl nevārās?

Titija nosvieda savu žagaru saišķi uz kopējās malkas grēdas.

- Tas taču vārās, vai ne? - viņa vaicāja. - Esmu pārāk pārkarsusi, lai vēl vāktu malku.

- Tējkanna tūlīt svilpos savu dziesmu, - sacīja Sūzana.

- Gluži kā dzeguze, - sacīja Titija. - Tikai ar to starpību, ka tējkanna, tiklidz ūdens sāk vārīties, svilpo citu dziesmu un nav jāgaida līdz jūnijam.

Tieši tobrīd tējkanna iesvilpās. Arī Sūzana iepūta svilpē, lai dotu ziņu kapteinim Džonam, ka maltīte ir gatava.

- Sēdieties, darbarūķi, - viņa teica matrozim un kuģa-puikam.

Kapteinis Džons atgriezās ļoti sakarsis, ar lielu nastu sausas malkas uz muguras. Viņš bija aptinis ap savu nastu garu virvi, lai saturētu malku kopā.

Pēc pusdienām viņi turpināja gādāt malku. Kapteinis, matrozis un kuģapuika vāca malku, bet Sūzana to sašķiroja un iekrāva Bezdelīgā. Tas ir parastais kapteiņa palīga pienākums - pārbaudīt kravu. Kad viņi bija savākuši vislabāko malku, kas vien krastmalā tuvākajā apkaimē bija atrodama, viņi izbrauca ezerā, airējās tālāk un atkal piestāja līcī, kura krasts bija kā nosēts ar sausiem žagariem. Drīz vien Bezdelīga bija tā piekrauta ar malku, ka tik tikko atlika vietas pašai komandai.

- Vairāk malkas kuģis nepavedīs, - sacīja kapteiņa palīgs.

- Tas jau tagad ir pilns līdz malām, - piebalsoja kapteinis.

- Tad pietiks, - sacīja kapteiņa palīgs, bet tieši tobrīd pie viņiem steidzās Titija, velkot aiz sevis veselu sausu kociņu, kuru bija izgāzusi pagājušās ziemas vētra. Tā bija ļoti sausa un laba ugunskura malka, un viņi negribēja to atstāt tepat.

- Mums tā būs jāuzņem kā papildu krava, - nolēma kapteinis Džons.

Bezdelīga jau bija tā piekrauta, ka viņi tik tikko varēja to iestumt ezerā. Kapteiņa palīgs pavēlēja Titijai un

Rodžeram iekāpt laivā un apsēsties pie stūres. Tad viņa ar kapteini novilka zeķes un kurpes un katrs no savas puses stūma laivu, kamēr tā sāka peldēt. Bija ļoti nepatīkami iet pa oļiem ar plikām kājām, tomēr ūdens bija patīkami vēss.

- Es arī gribu novilkt zeķes un kurpes, - pieprasīja Ro-džers.

- Tagad ne, - sacīja Sūzana.

- Pagaidi, kamēr mēs atgriezīsimies Savvaļas Kaķu salā, - sacīja kapteinis. - Tad tu varēsi novilkt gan zeķes, gan kurpes un palīdzēt izkraut kravu. Un pēc tam mēs visi nopeldēsimies pirms vakariņām.

Pa to laiku Titija un Rodžers rāpās pāri kravai, lai iekārtotos kuģa priekšgalā.

Džons paņēma sauso koku un ar Sūzanas palīdzību novietoja to laivas vidusdaļā, tam slejoties pāri abām malām. Airēt bija neiespējami, jo uz klāja atradās papildu krava, tāpēc Džons uzmanīgi izvilka vienu airi un īrās ar to pāri stūrei.

- Labi gan, ka laiks tik mierīgs, - sacīja Sūzana, skatoties ūdenī, kas nebija pārāk tālu no laivas malas.

Iroties ar vienu airi, laiva virzās daudz lēnāk, nekā airējot ar abiem, bet šajā bezvēja dienā Bezdelīga pa ezeru slīdēja mierīgi, lai gan bija tik piekrauta, un laivā pat nesmēlās ūdens, izņemot vienu reizi, kad Rodžers pēkšņi mainīja domas par to laivas pusi, kurā viņš vislabprātāk atrastos.

- Mēs brauksim uz veco piestātni, - sacīja kapteinis Džons. - Tā ir laba vieta, kur izkraut kravu, un tur malka būs tuvāk nometnei.

- Būtu ļoti neparocīgi visu laiku nest malku no ostas, -piebilda kapteiņa palīgs.

Bezdelīga lēni slīdēja pa ezeru uz salu un piestāja vecajā piestātnes vietā. Titija un Rodžers bija novilkuši zeķes un kurpes, pirms viņi tur ieradās, un divi pāri kurpju ar tajās sarullētām zeķēm izlidoja krastā, tiklīdz laiva skāra zemi. Pēc mirkļa visa komanda jau bija ūdenī, velkot krastā kuģi un izkraujot kravu. Kapteiņa palīgs sagādāto kurināmo slēja grēdā tāpat kā lielās malkas kaudzes, kuras viņi bija redzējuši pie ogļdeģu būdas. Titijas koks tika nolikts malā, lai to vēlāk sadalītu mazākos gabalos. Kad visi lielie koka gabali bija iznesti malā, kapteinis Džons izbrauca krastā burulaivu, lai varētu no tās izlasīt visus mazos žagarus, zariņus un sausās lapas, kas klāja visu laivas dibenu. Var tikai pabrīnīties, kāds sajukums valda uz kuģa pēc kravas pārvadāšanas, un sīka malka ir visnetīrākā krava, kāda vien var būt. Pagāja ilgs laiks, kamēr Bezdelīga atkal izskatījās tikpat tīra un kārtīga, kāda tā bija šorīt, kad viņi devās ceļā. Kad laivā vairs nebija nevienas sausas lapas vai pat zariņa sērkociņa lielumā, Džons atstūma to no krasta un aizveda uz ostu. Viņš izņēma mastu no paslēptuves krūmos un ielika to vietā. Tad uzvilka buru un pavilka faili, lai pārliecinātos, ka skrejveltnis darbojas, kā nākas. Nebutu nekādā prieka, ja parādītos vējš, bet Bezdelīga nebūtu gatava tai pašā brīdī iziet jūrā. Pēc tam viņš devās atceļā starp kokiem, lai pievienotos savai komandai otrā salas malā.

Viņi jau bija sakrāvuši malku, un blakus ugunskura vietai Sūzana savāca arī lielu kaudzi velēnu.

- Kam tev tas vajadzīgs?

- Lai zem velēnām degtu ugunskurs, gluži kā pie ogļdeģiem, - attrauca Sūzana. - Es to šonakt izmēģināšu.

Džons devās uz savu telti.

Pēkšņi viņš apstājās.

- Te kāds ir bijis.

Tieši pretī viņa teltij zemē bija iesprausts koks, tā gals iešķelts, un šajā iešķēlumā ielikts papīra gabals.

Pārējie steidzās šurp. Džons atlocīja papīru. Uz tā ar lieliem, skaidriem burtiem bija rakstīts:

Iegriezos, lai pateiktu, ka jums labak likt manu peldošo māju mierā. Ar vienu reizi pietiek. Bez jokiem.

Džeimss Tērners

- Bet mēs pat neesam tuvojušies viņa peldošajai mājai, -sacīja Sūzana.

- Protams, neesam, — piebalsoja Džons.

- Viņš ir nelietis, - noburkšķēja Rodžers.

- Tā būs bijusi viņa laiva, ko mēs redzējām, — sprieda Džons. - Tā, par kuru es domāju, ka tajā brauc makšķernieks. Vispirms viņš iestāsta iedzimtajiem, ka mēs viņu traucējam. Un tad ielavās mūsu nometnē, kad mēs esam prom...

- Mums toreiz kopā ar amazonēm tūlīt pat vajadzēja doties un nogremdēt viņa kuģi reizi par visām reizēm, -dusmīgi sacīja Titija. - Tas būtu vispareizāk. Savākt dārgumus un nogremdēt vai nodedzināt to veco tupeli. Mēs varētu paglābt vienīgi papagaili.

- Ko mēs iesāksim? - vaicāja Sūzana.

- Jānotur apspriede ar amazonēm, - sacīja kapteinis Džons. - Viņas to vīru pazīst. Viņš ir mūsu kopīgais ienaidnieks.

- Labāk aizbrauksim līdz viņa laivai, riņķosim ap to un sauksim: “Nāvi kapteinim Flintam!” - ierosināja Titija. - Tad viņš zinās, ko mēs par viņu domājam.

- Mēs viņam neko neesam nodarījuši, - Džons pukojās. - Mēs pat gatavojamies aiznest viņam ziņu no ogļdeģiem... to, kuru viņi lika pateikt amazonēm. Kaut nu saceltos vējš! Tagad mēs nevaram nokļūt pie viņām un viņas nevar nokļūt pie mums. Es nezinu, ko tagad darīt.

Viņš vēlreiz izlasīja vēstuli. Tad to izlasīja arī Sūzana un Titija.

- Viņš pat nav parakstījies ar savu īsto vārdu, - Titija bija sašutusi. - Tas rāda, ka viņam prātā kas nelāgs.

Viņa ieskrēja otrā telti un atgriezās ar zīmuli rokā.

- Uzrakstīsim tur viņa īsto vārdu, - Titija ierosināja. Sūzana iedeva viņai vēstuli, un Titija zem vārda Džeimss Tērners parakstīja Kapteinis Flints, turklāt ar lielākiem burtiem.

- Mēs tagad tik un tā neko nevaram iesākt, - beidzot teica kapteinis Džons. - Labāk iesim peldēties.

Pēc pāris minūtēm visa Bezdelīgas komanda jau plunčājās piestātnē. Ūdenī kapteiņa Flinta vēstule aizmirsās, bet kapteinis Džons to atcerējās ātrāk, nekā bija nožuvis. Vakariņu laikā viņš tikko klausījās, ko pārējie tērgāja par čūsku un ogļdeģiem. Vēlāk vakarā viņš uzkāpa Novērošanas punktā. Saule rietēja skaidrās debesīs aiz rietumu puses kalnu asajām malām. Uzlēcošās zvaigznes atspīdēja mierīgajā ūdenī. No vēja nebija ne miņas. Kapteinis atgriezās nometnē, noģērbās un ieritinājās segā uz salmu maisa. Rodžers otrā telts pusē jau bija aizmidzis.

Džons dzirdēja Sūzanu sakām: - Pēc pusminūtes gaismas būs izslēgtas. Es gribu samitrināt zemi virs ugunskura.

Viņš dzirdēja ūdens čukstēšanu uz karstiem pelniem. Tad Sūzana atgriezās savā teltī.

- Sagatavoties! - viņa sauca.

- Viss kārtībā! Arlabunakti! Izslēgt gaismas! - viņš atsaucās un nodzēsa lākturi. Vēl ilgu laiku viņš nevarēja aizvērt ne acu, un, kad beidzot aizmiga, traucējošās domas par kapteini Flintu neatstāja viņu pat miegā.

15. NODAĻA

KAPTEINIS DŽONS APCIEMO KAPTEINI FLINTU

Tiklīdz kapteinis Džons nākamajā rītā pamodās, viņš uzmanīgi ieklausījās. Varēja dzirdēt Rodžera elpas vilcienus telts otrā pusē. Kaut kur salā čivināja žubītes. Bet nevarēja saklausīt lapu čaboņu. Nedzirdēja viļņu šļakstus pret krastu. Bija uzaususi vēl viena bezvēja diena. Kapteinis palūkojās uz barometru. Tas bija tik tikko pakustējies. Šodien atkal bija bezvējš un bezdelīgas no amazonēm šķīra daudzas jūdzes mierīga, burāšanai nederīga ūdens. Ko lai iesāk ar kapteini Flintu? Bet tieši tobrīd, kad Džons tā prātoja, viņš sadzirdēja dīvainu, neskaidru troksni. Tā bija uguns sprakšķēšana. Viņš paostīja gaisu. Varēja saost to pašu aso, patīkamo smaržu, kas bija vēdījusi virs ogļdeģu būdas. Džons izkārpījās no segām, izlīda no telts un izberzēja miegu no acīm. No zemes uzkalniņa, kuru vakar bija izveidojusi Sūzana, cēlās dūmi. Daži zemes kukuržņi bija nobiruši. Daži bija nomelnējuši. Bet to vidū joprojām dega spoža uguns, kas jautri sprēgāja.

- Ei, kapteiņa palīg! - uzsauca kapteinis Džons. - Tavs ugunskurs joprojām kvēlo!

- Ko? - atskanēja miegains sauciens no Sūzanas telts.

- Celies augšā un nāc aplūkot savu ugunskuru! Tas ir dedzis visu nakti!

- Vai tiešām? Cik labi! - priecājās Sūzana. - Es jau baiļojos, ka esmu par daudz samitrinājusi zemi.

- Nāc šurp un paskaties.

- Tūlīt, - atsaucās Sūzana. - Vai tu nevarētu piepildīt tējkannu? Es vakar izlietoju visu ūdeni, lai samitrinātu zemi.

Džons paņēma tējkannu un devās uz piestātni. Viņš iemērca tējkannas snīpi ūdenī tā, ka ūdens plūda iekšā pa to, nevis pa caurumu tējkannas virspusē. Ja viņš būtu vienkārši iemērcis visu tējkannu, ūdens būtu ieplūdis iekšā kopā ar putām, kas peldēja visriņķī. Kad viņš atgriezās ar pilnu tējkannu, Sūzana jau darbojās ap ugunskuru, ņemot nost zemes kukuržņus un liekot uz kvēlojošā ugunskura jaunu malku.

Titija lūkojās ārā no telts.

- Uzturēsim šo ugunskuru gaišu mūžīgi! - Titija ierosināja. - Sargāsim to visu savu dzīvi, un pēc tam to darīs mušu bērni un bērnubērni. Tā būs kā mūžīgā uguns mežoņu tempļos, kas nekad nenodziest.

- Man šķiet, ka tempļos ir eļļas lampas, - iebilda Sūzana. - Tādas ir ari baznīcās. Bet šis ir īsts ugunskurs.

- Bet arī tas nav izdzisis, - sacīja puspamodusies Titija.

Ugunskurs kurējās labi, un Sūzana pakāra virs tā tējkannu.

- Man šķiet, ka varu to atstāt bez uzraudzības, kamēr mēs peldamies, — viņa sacīja.

- Nāc nu, Rodžer, - sacīja kapteinis Džons, ielienot telti un noraujot kuģapuikam segu. - Paskatīsimies, vai tu proti peldēt, neturot kājas pie upes gultnes.

- Vienu kāju, — nomurkšķēja Rodžers. - Turklāt ne jau visu laiku.

Pēc pāris minūtēm visas bezdelīgas jau bija ūdenī.

- Pamēģini peldēt uz muguras, - teica Džons.

- Es nevaru, - atteica Rodžers.

- Tas ir viegli. Nostājies ūdenī šādi un atliecies atpakaļ. Tad iegremdē galvu ūdenī tā, lai ari ausis būtu zem ūdens.

Rodžers atliecās atpakaļ.

-Ausis zem ūdens, - piekodināja Džons.

- Ir jau zem ūdens, - atsaucās Rodžers.

Tikko viņš to bija pateicis, atskanēja skaļš plunkšķis un Rodžers pazuda zem ūdens. Tūlīt pat viņš atkal bija kājās, neganti sprauslādams.

- Es nevarēju noturēt kājas pie zemes, - viņš sacīja. - Tās pašas cēlās augšup.

- Es zināju, ka tā būs, — sacīja Džons. — Ja tu nebūtu saliecies, tu butu peldējis.

Titija peldēja viņiem riņķī suniski, kustinot kājas un rokas — nevis abas reizē, bet vienu pēc otras.

- Mēģini vēlreiz, Rodžer, - viņa uzmundrināja zēnu.

- Es palikšu roku tev zem sprandas, tā ka tev mutē nesmelsies ūdens, - sacīja Džons.

Rodžers atliecās atpakaļ vēlreiz un atspiedās pret Džona roku. Viņa ausis apņēma ūdens, un kājas uzpeldēja augšā.

- Spārdies ar kājām, - sacīja Džons. - Spārdies kā varde. Un vēlreiz. Tu peldi! Lieliski!

- Tu patiešām peldēji uz muguras, - Titija teica, kad Rodžers atkal bija nostājies uz kājām.

- Es zinu, - Rodžers attrauca. - Skaties!

Viņš atliecās atpakaļ uz krasta pusi tā, ka ausis pakļuva zem ūdens, un spārdījās ar kājām. Zēns nopeldēja trīs vēzienus, pirms sāka grimt. Bet viņš bija nopeldējis vismaz trīs jardus.

Tomēr kapteiņa palīgs Sūzana to nebija redzējusi. Viņa peldējās tikai pāris minūtes un tad steidzās atpakaļ uz nometni, lai noslaucītos un apģērbtos, un palūkotos uz tējkannu un ugunskuru. Vēl bija jānovāra olas, jāsagriež maize un jāuzsmērē sviests. Kapteiņa palīga darbs nav nekāds vieglais, īpaši ar tik ēdelīgu komandu. Rodžers, izniris no ūdens, lūkojās apkārt pēc viņas un, izlēcis krastā, metās skriet uz nometnes pusi, lai pateiktu māsai, ka ir nopeldējis trīs vēzienus uz muguras.

- Vai tu patiešām peldēji? - vaicāja Sūzana.

- Jā, ser, - Rodžers atsaucās. - Trīs vēzienus, nepieskaroties zemei. Nāc šurp, es tev parādīšu.

- Tagad nevaru, - sacīja kapteiņa palīgs. - Bet tu noslaukies un palīdzi saklāt brokastu galdu. Mēs iesim peldēties vēlreiz, dienvidū, un tad tu man parādīsi, ko proti. Tagad aizskrien un atnes no telts kapteiņa hronometru.

Viņš to izdarīja.

- Ei! - viņa uzsauca, kad Rodžers jau atkal gatavojās skriet prom. - Aiznes piena kannu uz Bezdelīgu. Kādam ir jāaizbrauc uz fermu pēc piena.

Džons un Titija devās uz sauszemi, lai paņemtu pienu pie Diksones kundzes. Rodžers un Sūzana pa to laiku pabeidza gatavot brokastis.

Pēc brokastīm Džons sasauca apspriedi.

- Tā atkal būs par kapteini Flintu, - viņš teica.

- Nogremdēsim taču vienreiz viņa kuģi! - Titija sauca.

- Muti ciet, pļapa! - uzsauca kapteiņa palīgs.

- Tas nav saistīts ar vēstuli, - sacīja kapteinis Džons, - bet ar to, ko teica ogļdeģi. Jūs redzat, ka šodien nav vēja. Mēs nesatiksim amazones un nevarēsim nodot viņām ziņu. Tas nozīmē, ka virs no peldošās mājas...

- Kapteinis Flints, - iestarpināja Titija.

- Matrozi Titij, vai tu vienreiz vari paklusēt? - dusmīgi uzsauca kapteiņa palīgs.

- Tas nozīmē, ka viņš neuzzinās to, ko ogļdeģi gribēja viņam pateikt. Vai jums nešķiet, ka vajadzētu viņam to paziņot, negaidot amazones? - Džons vaicāja. - Redziet, tās ir iedzimto darīšanas. Tam nav nekāda sakara ar mums, pat tad, ja viņš ir tāds nelietis, ka domā, ka mēs esam okšķerējuši pa peldošo māju. Mēs to neesam darījuši un ar amazonēm esam noslēguši savienību pret viņu. Tomēr nebūtu labi, ja mēs viņam nepastāstītu, ko zinām. Mums bija jāpasaka amazonēm. Viņu nav šeit, tāpēc labāk pateiksim viņam paši.

-Vai amazones viņam to pastāstītu? - ievaicājās Sūzana.

- Esmu pārliecināts, kājā. Amazones negribētu, lai kāds cits ielaužas peldošajā mājā, īpaši tāpēc, ka gatavojas to darīt pašas. Viņas jau to reiz ir izdarījušas, kad nozaga zaļās spalvas. Es par to daudz esmu domājis, un man šķiet, ka amazones negribētu, lai peldošajā mājā ielaužas kaut kādi iedzimtie. Es nodošu ogļdeģu ziņu kapteinim Flintam.

- Pie viena tu varētu arī pieteikt viņam karu.

Kapteini Džonu šī doma ielīksmoja.

- Jā gan, - viņš sacīja. - To es tiešām varētu. Amazones par to būtu tikai priecīgas. Jā. Es paziņošu viņam, ko teica ogļdeģi. Tam ar mums nav nekāda sakara. Tā ir iedzimto darīšana. Tad es pasacīšu, ka mēs nekad neesam bijuši viņa peldošajai mājai pat tuvumā. Un beigās es paziņošu, ka piesakām viņam karu un darīsim visu, kas mūsu spēkos, lai viņam kaitētu.

- Lai viņš saprot, kāds nelietis viņš ir! - piebilda Ti-tija. - Tieši tas tev viņam jāpasaka.

- Mums noteikti jānodod ziņa, - piekrita Sūzana. - Mēs apsolījām, ka to izdarīsim. Es pat iesēju kabatlakatiņa stūri mezglu un parādīju to ogļdeģiem. Tas ir dubults solījums. Vai iesim?

- Es došos pie viņa viens, - sacīja kapteinis Džons. - Tad viņš nedomās, ka tas ir uzbrukums. Viņš sapratīs, ka tās ir tikai pārrunas.

Tāpēc notika tā, ka otrajā bezvēja dienā kapteinis Džons atkal noņēma Bezdelīgai mastu un devās ezerā. Vienīgi šoreiz viņš airēja nevis uz dienvidiem, bet uz ziemeļiem un laivā bija viens pats. Džons patiesībā nemaz negribēja braukt, jo baiļojās, ko par to domās amazones, turklāt tā nemaz nebija viņa ziņa. Tāpat viņam negribējās nodot ziņu ienaidniekam, kurš tik netaisnīgi bija sakūdījis pret viņiem iedzimtos. Zēns atcerējās, ko bija teikusi Diksones kundze. Turklāt viņš uzskatīja peldošās mājas saimnieku par ļoti neuzticamu ienaidnieku, jo viņš bija ielavījies nometne, kamēr bezdelīgas bija projām. Tomēr — bija šī ziņa, iedzimto ziņa. Būtu daudz nepatīkamāk atstāt to ne-nogādātu nekā pavēstīt. Turklāt viņš jau bija ceļā un tas tūlīt bus izdarīts. Kapteinis Džons pamāja, kad brauca garām nometnei, un ķērās pie darba - viņš airēja cītīgi, ar straujiem airu vilcieniem, tālab, izceļot airus virs ūdens, atskanēja čīkstoņa.

Pēc neilga laika viņš jau bija sasniedzis Peldošās Mājas līča dienvidu punktu. Džons pagrieza laivu, skatoties pār plecu, lai redzētu, ka viņš dodas taisni peldošās mājas virzienā, un paskatījās pāri stūrei uz pretējo ezera krastu. Otrā krastā, tieši iepretim, bija maza, balta kotedža. Kalna malā pie kotedžas redzējās augstu priežu puduris. Viņš izvēlējās vienu, kas izskatījās augam tieši pretī mājas skurstenim. Kotedža un priede būs kā zīmes, līdzīgas baltajam krustam un koka zaram, kas veda uz ostu Savvaļas Kaķu salā. Kamēr koks būs tieši priekšā kotedžas skurstenim un pretī Bezdelīgas stūrei, viņš zinās, ka airē tieši pretī peldošajai mājai. Tā bija goda lieta -neskatīties atpakaļ, lai pārbaudītu taisnu virzienu.

Kapteinis Džons atkal ķērās pie airiem, airēja nesteidzoties, bet ritmiski, gluži kā labs pulkstenis. Tā bija vēl viena goda lieta - airi nedrīkstēja šļakstināties, saskaroties ar ūdens virsmu. Ja, viņš airēja labi. Bet pa to laiku viņš prātoja, ko lai saka vīram no peldošās majas. Ziņa bija iedzimto darīšana, tā nebija īsta, tāpēc nebūtu jēgas uzrunāt viņu par kapteini Flintu. Tas nāktu vēlāk, kopā ar kara pieteikšanu. Sākumā vajadzētu apvaicāties pēc Tērnera kunga. Tad vēl bija nejaukā zīmīte. Un tad pienāktu kārta runāt ar kapteini Flintu. Jā. Vispirms jānodod ziņa no ogļračiem. Tad, kad iedzimto darīšanas būs nokārtotas, viņš varēs runāt par vakardienas zīmīti un pieteikt karu.

Piepeši viņš gluži blakus izdzirdēja papagaiļa ķērcienu un skaļu uzsaucienu.

- Ei, skaties, kur tu brauc!

Kapteinis Džons strauji apstājās un paskatījās apkārt. Viņš bija apmēram divpadsmit pēdu attālumā no peldošās mājas. Viņš paairējās ar labo airi, lai pagrieztu laivu. Tad, airējot atmuguriski, viņš piebrauca tuvāk pie peldošās mājas.

Vīrs bija uz klāja un tieši tobrīd nolaida airu laivā lielu ceļojumu somu. Laivas priekšgalā atradās liels būris, kurā sēdēja zaļais papagailis. Peldošās mājas saimnieks, tērpies izejamajās drēbes, lika ceļasomu laivas pakaļgalā. Uz ceļa, kas veda uz līci, gaidīja automašīna. Bija skaidrs, ka papagailis un peldošās mājas saimnieks taisās doties ceļā.

Džons tieši gatavojās teikt “Labrīt” vai kaut ko tamlīdzīgu, bet vīrs ierunājās pirmais.

- Ei, tu! — viņš sacīja. — Vai atradi zīmīti, kuru es vakar atstāju jūsu nometnē?

- Jā, - sacīja Džons.

- Vai tu proti lasīt?

- Ja.

- Vai tu to izlasīji?

-Jā.

- Tad tu zini, ko es par jums domāju. Es jums liku atstāt manu peldošo māju mierā, bet tu atkal ierodies jau nākamajā rītā. Ar vienu brīdinājumu būtu jāpietiek. Tāpēc zūdi miglā! Aši! Un nekad te vairs nerādies!

- Bet... - iebilda Džons.

- Un, ja tev ir līdzi vēl kādas raķetes, vislabāk iemet tās tepat ezerā. Vai, ja gribi tās palaist gaisā, dari to klajā laukā.

- Bet man nav nekādu raķešu, - iebilda Džons.

- Tad jau tā bija beidzamā? Tā nodarīja pietiekami daudz posta. Kā tev patiktu, ja kāds palaistu raķeti no tavas laivas un pielaistu burai uguni? Paskaties, ko tā nodarīja manas kabīnes jumtam.

Uz izliektā kabīnes jumta bija liels, izdedzis laukums. Peldošās mājas saimnieks ar sašutumu uz to norādīja.

- Bet mums nekad nav bijušas raķetes, - sacīja Džons. - Vismaz ne kopš pagājušā novembra.

- Ak tā gan, - sacīja vīrs. - Kaut kā negribas ticēt.

- Un mēs nekad neesam bijuši pie jūsu laivas, vismaz ne tik tuvu, kā es esmu pašlaik.

- Paklausies, - sacīja peldošās mājas saimnieks. - Jūs ieradāties un aizdedzinājāt to šausmīgo raķeti uz manas kabīnes jumta, izraisot visu šo nekārtību, un tad nozudāt. Es izskrēju ārā, lai paskatītos, kurš iedarbinājis lielgabalu, un tūlīt pat sapratu, kas ir noticis. Bet tu nezini, ka pēc pusstundas es vēlreiz iznācu uz klāja un redzēju, kā jūs burājat garām manam līcim. Tu domā, ka es nevaru pazīt laivu, kad es to redzu? Šodien tai nav masta, bet es to esmu redzējis vairākas reizes, tāpat arī tevi tai laivā.

- Mēs jūs todien redzējām. Jūs mums kratījāt ar pirkstu.

- To jūs redzējāt, vai ne?

- Bet mēs nepielaidām uguni jūsu laivai! Es nekad tai neesmu tuvojies. Šī ir pirmā reize. Mēs tai nekad neesam bijuši tuvumā, izņemot to reizi, kad mēs braucām uz Rio. Jūs sēdējāt uz klāja un mūs pamanījāt.

- Kurš tad palaida gaisā tās raķetes? - vaicāja peldošās mājas saimnieks.

Džons klusēja. Viņš taču nevarēja nodot amazones.

- Laivā jūs bijāt četri, - sacīja vīrs. - Bet tu biji lielākais. Tev bija jāpadomā, pirms ļaut pārējiem darīt tādas muļķības, ja tu to nedarīji pats.

- Mēs to vispār nedarījām, - Džons palika pie sava.

- Tad tinies prom! - sacīja vīrs. - Man vairs nav nekā, ko tev teikt.

- Bet es ierados, lai jums pateiktu...

- Tinies prom, - sacīja vīrs. - Man nepatīk runāt ar meļiem.

- Bet...

- Tinies prom un nerādies te vairs!

Džons dusmās vai aizrijās. Viņš nosarka un piecēlās laivā stāvus.

- Pazudi! - vēlreiz sacīja vīrs. - Esmu aizņemts.

Džons apsēdās un izairējās no līča. Viņš airēja daudz

stiprāk nekā iepriekš, un airu vēzieni nebija ritmiski. Viņš aizmirsa par flotes stilu. Zēns bija aizelsies un sakarsis, kad beidzot atdūrās piestātnē pie Savvaļas Kaķu salas.

Pārējie viņu tur jau gaidīja.

- Vai tu redzēji papagaili? - vaicāja Titija.

- Ko viņš teica, kad tu nodevi ziņu? - jautāja Sūzana.

- Vai tu uzkāpi uz peldošās mājas klāja? - interesējās Rodžers.

- Es nenodevu ziņu, - Džons sacīja. - Viņš man neļāva.

- Vai tu pieteici karu? - apvaicājās Titija.

- Nē, - atteica Džons. Viņš izvilka Bezdelīgu krastā.

- Viņš mani nosauca par meli, - Džons sacīja un devās uz Novērošanas punktu. Pārējie skatījās cits uz citu, bet nesekoja.

- Es vienmēr esmu teikusi, ka mums vajadzētu nogremdēt peldošo māju, - sacīja Titija.

16. NODAĻA.

DZIMŠANAS DIENAS SVINĪBAS

Apmēram pēc pusstundas Novērošanas punktā kapteinis Džons atkal jutās kā viņš pats. Galu galā ar kapteini Flintu neko nevarēja uzsākt bez amazoņu līdzdalības. Flints bija viņu, nevis bezdelīgu tēvocis. Ja viņš būtu bezdelīgu tēvocis, viņš būtu pavisam citādāks. Džons bija domājis aizsūtīt vēstuli peldošās mājas īpašniekam, bet rakstīšana viņam nepadevās. Sūzanai gāja vēl ļaunāk. Titijai padevās rakstīšana, bet viņa nemūžam nerakstītu tādu vēstuli, kada bija nepieciešama. Sasodītais bezvējš! Ja vien būtu vējš un iespēja satikt amazones, viņš nekad pats nebūtu devies pie kapteiņa Flinta nodot ziņu un arī viss pārējais nebūtu noticis. Tomēr, stāvot šeit un lūkojoties uz lielajiem, majestātiskajiem kalniem pie ezera, viņš saprata, ka kapteinis Flints nemaz nav tik svarīgs. Kalni te bija stāvējuši pirms kapteiņa Flinta. Un stāvēs arī pēc viņa. Tie pastāvēs mūžīgi. Tā bija mierinoša doma. Džons atkal jutās priecīgs un nolēma, ka ir piemērota diena, lai peldētu apkārt salai.

Viņš devās uz nometni.

- Sūzana, - viņš teica, — diena ir kā radīta peldei apkārt salai.

- Vai tu esi drošs, ka to varēsi? — vaicāja Sūzana.

- Es mēģināšu, - teica Džons. - Es taču varu izkāpt krastā, ja piekūstu.

Pārējie sapulcējās piestātnē, lai redzētu, kā Džons uzsāk peldi. Sākumā viņš peldēja kraulā diezgan ātri. Bija pavisam viegli aizpeldēt līdz akmeņiem salas dienvidu galā. Titija un Rodžers aizskrēja uz ostu un uzrāpās uz augsta klintsbluķa, lai redzētu, kā viņš peld taipus akmeņiem, kas sargā ieeju ostā. “Urā!” viņi sauca, kad redzēja brāli peldam garām. Tad viņi traucās uz salas rietumu krastu, kur bija stāvas klinšu sienas. Džons tagad peldēja brasā - pārmaiņas pēc — lēni un bez steigas. Viņam sāka likties, ka rietumu krasts ir sasodīti garš.

- Tā turpināt! - sauca Titija.

- Turies! - kliedza Rodžers.

Sūzana uzrāpās uzkalnā, kur slējās garā priede, - tas bija salas ziemeļu galā - un paskatījās lejup no klints. Džons jau gandrīz bija sasniedzis Novērošanas punktu. Viņš peldēja ļoti lēni.

- Vari šeit izkāpt krastā, ja esi noguris, - viņa sauca. - Atpūtīsies un tad turpināsi tālāk.

Džons mēģināja pamāt ar roku, bet, tā darot, sarijās krietni daudz ūdens. Viņš pagriezās uz muguras un peldēja, sprauslādams kā valis.

- Tu jau gandrīz esi atpeldējis! - sauca Titija, kas bija uzskrējusi Novērošanas punktā un pievienojusies Sūzanai.

Džons sāka peldēt, spārdoties ar kājām un tikai nedaudz vēzējot rokas. Viņš bija garām salas zemesragam. Tad zēns atkal peldēja uz muguras. Pēc tam pagriezās uz vēdera un pacēla galvu. Uz mirkli viņš pamanīja piestātni un Bezdelīgu, kas bija izvilkta krastā. Tad viņš nolaida galvu un atkal sarijās ūdeni. Džons klepoja un sprauslāja. Bet piestātne vairs nebija tik tālu. Nez kāpēc rokas vairs negribēja nest viņu uz priekšu un kāju vēzieni sanāca ne tik spēcīgi kā parasti.

- Tu to izdarīsi! - sajūsmināta sauca Titija.

- Tā turpināt! - klaigāja Rodžers.

Džons atkal uzmeta skatu piestātnei. Viņam tas bija jāpaveic. Pēkšņi viņš atkal jutās spēcīgs. Zēns peldēja uz pludmales pusi. Viņš bija sācis peldi no šīs Bezdelīgas puses. Viņš nepieskarsies zemei, līdz nebūs ticis otrā pusē. Pēc pāris vēzieniem kapteinis satvēra Bezdelīgas margapmali, pieskārās zemei un izlīda krastā kāsējot, spļaudoties, drebinoties un šļakstoties, būdams ļoti lepns par sevi. Titija un Rodžers uzgavilēja. Džons bija tā aizelsies, ka nevarēja parunāt.

- Te būs dvielis, — sacīja Sūzana. — Es to sasildīju pie uguns.

Džons aplika dvieli ap pleciem. Vispirms viņš noslaucīja vienu roku, tad otru. Nu viņš jutās daudz labāk.

- Es jau domāju, ka varēšu to izdarīt, - viņš beidzot sacīja. Rādījās, ka šī nemaz nebūs slikta diena - par spīti kapteinim Flintam.

Sūzana sāka prātot par pusdienu gatavošanu, kad Titija pēkšņi skaļi iesaucās. Viņa bija paņēmusi tālskati uz Novērošanas punktu gadījumam, ja parādītos kor-morāni, pirāti vai kas cits novērojams.

- Iedzimto laiva! - viņa sauca. - Tur ir māte! Tas ir -viena iedzimtā. Viņai līdzi ir iedzimto mazulis un aukle.

Visas bezdelīgas traucās uz Novērošanas punktu. Laivu airēja iedzimtā. Viņa jau bija garām Peldošās Mājas līcim. Vikija un aukle sēdēja laivas pakaļgalā. Bezdelīgas uzmeta laivai vienu skatienu un skrēja uz nometni, lai sakoptu teltis un sakārtotu nometni. Bērni glīti saklāja segas un atlocīja tām vienu malu. Sūzana ielika ugunskurā svaigu malku. Vairāk nekā daudz nebija, ko darīt. Tad viņi skrēja atpakaļ uz Novērošanas punktu. Iedzimtie jau bija tuvu. Bērni pamāja. Aukle un Vikija pamāja pretī. Iedzimtā nevarēja pamāt, jo viņa airēja.

Viņas pabrauca garām zemesragam un pēc brīža iegriezās piestātnē. Bezdelīgas viņas jau tur gaidīja.

- Pagaidi laivā, auklīt, kamēr es tikšu krastā, - sacīja iedzimtā.

Bezdelīgas jau bija aplenkušas laivu un izvilkušas to krastā. Airējamā sola priekšā bija liels grozs. Iedzimtā apgāja tam apkārt.

- Sveicināti Savvaļas Kaķu salā! - sacīja Titīja.

- Sveicināti! Sveicināti! - sauca pārējie.

Pēc tam sākās liela burzma. Māte varēja būt iedzimtā, tomēr viņu tik un tā vajadzēja noskūpstīt.

Pēc tam kad iedzimtā bija visus bērnus noskūpstījusi, viņa tos saskaitīja.

- Viens, divi, trīs, četri, - viņa teica. - Vēl neviens nav noslīcis. Tas ir labi, jo šodien kādam ir dzimšanas diena.

- Kuram? Kuram? - visi sauca. - Tā nevar būt Džonam, jo viņam jau tikko viena bija.

- Nē, tā nav Džonam.

- Vai tā ir mana? — vaicāja Rodžers.

- Nē, — atteica māte.

- Mana? - jautāja Titija.

-Nē.

- Tā nevar būt mana, - sacīja Sūzana, - jo manējā ir Jaungada dienā, bet tagad ir vasara.

- Kura dzimšanas diena tad tā īsti ir? - visi gribēja zināt.

- Vikijas, - sacīja māte. - Viņa kļūst divus gadus veca. Patiešām nedaudz par jaunu, lai izbaudītu dzimšanas dienu, tāpēc es atvedu dāvanas arī jums.

- Un kādu dāvanu dabūja Vikija? - vaicāja Sūzana.

- Vikija saņēma rotaļu jēru un ziloni. Es aizvedu viņu uz veikalu, un viņa pati izvēlējās. Bet tagad palīdziet man izcelt grozu, lai aukle ar Vikiju var izkāpt krastā.

- Grozs ir ļoti smags, - sacīja Titija.

- Dāvanas gan tādas nav, - sacīja iedzimtā. - Dāvanas ir ļoti mazas.

- Kas tad ir grozā? — nesaprata Rodžers.

- Dzimšanas dienas mielasts, protams, - sacīja iedzimtā.

- Urā, šodien nebūs jāgatavo ēst! - izsaucās Sūzana.

-Ak tā! - smējās iedzimtā. - Es jau domāju, ka tev drīz

vien apniks gatavot. Jāsaka, ka tev līdz šim veicies diezgan labi. Nekādu slimību?

- Itin nevienas, - atteica Sūzana. - Un man nav apnicis gatavot ēst, vienkārši ir jauki, ka vienreiz tas nav jādara.

- Protams, mums bija mēris, dzeltenais drudzis un citas slimības, kas piederas vientuļām salām, - sarunā iejaucās Titija, - bet mēs tās uzveicām visas uzreiz.

- Tas ir labi, - sacīja iedzimtā. - Nekad neļaujiet slimībai ieilgt.

Viņi aiznesa grozu uz nometni. Aukle izcēla krastā Vikiju, un visi novēlēja viņai daudz laimes dzimšanas dienā. Vikijai līdzi bija zilonis. Viņa bija aizmirsusi laivā jēru, bet tika nolemts to paņemt vēlāk. Vikijai labāk patika zilonis, jo tas bija mazāks. Jērs bija tik liels, ka to vienmēr nolika malā un aizmirsa.

Iedzimtā atvēra grozu. Pašā augšā, rūpīgi ietīta salvetēs, bija dzimšanas dienas torte. Tā izrādījās milzīga, un uz baltās glazūras ar rozā cukura burtiem bija uzrakstīts Viktorija, un tortes vidu rotāja divi lieli ķirši, jo Vikija šodien kļuva divus gadus veca. Pēc tam sekoja auksts cālis un salāti lielā trauka. Tad ērkšķogu pīrāgs un melone. Tad liels banānu ķekars, kuru iedzimtā piesēja kokā, it kā tas tur būtu izaudzis.

- Jūs tos varat noplūkt, kad vien gribat, - sacīja māte.

Tam visam sekoja vairākas parastas uzkodas, zeltaina

sīrupa bundža, divi podi marmelādes un liela kārba cepumu. Tie bija tādi cepumi, kuros ir korintes, īsti piemēroti pētniekiem. Tur vēl bija trīs maizes klaipiņi un sešas pudeles ingveralus.

- Urā grokam! - izsaucās Titija.

- Bet kur ir dāvanas? - gribēja zināt Rodžers.

- Es jau teicu, ka tās būs ļoti mazas, - māte sacīja. - Te tās ir.

Viņa no groza apakšas izvilka četrus mazus brūnā papīrā ietītus sainīšus, katru apmēram aploksnes lielumā un tik resnu kā sērkociņu kārba.

- Naktis kļūst arvien tumšākas, - viņa teica, — un nav arī mēness, tāpēc es domāju, ka jums varētu noderēt kabatas lukturīši. Jums nevajag tos turēt ieslēgtus ilgu laiku, jo tad tie ātri izdegs. Bet, lai pasignalizētu vai sameklētu kaut ko tumsā...

- Māt! - izsaucās kapteinis Džons. - Kā tu uzminēji, ka tieši to mēs vēlējāmies? Tie ir tieši laikā!

Pārējie tūlīt ieslēdza lukturīšus, kaut gan saules gaismā no tiem nebija liela labuma. Rodžers un Titija ielīda kapteiņa palīga teltī zem apakšējā pārklāja, lai izmēģinātu kabatas lukturīšus tumsā.

Kad viņi nāca atpakaļ, berzējot dubļus no ceļiem, jo zem telts grīdas seguma bija ļoti mitrs un netīrs, iedzimtā teica: - Es saņēmu garu vēstuli no jūsu tēva, un viņš man kaut ko atgādināja. Vai Rodžers jau prot peldēt?

- Viņš šodien pirmo reizi peldēja uz muguras, — sacīja Džons. - Trīs vēzienus. Tā kā viņš to prot, viņš drīz vien iemanīsies peldēt ari uz vēdera.

- Vai man tey to parādīt? - Rodžers vaicāja un bija gatavs jau tūlīt skriet uz piestātni.

- Pirms mēs dosimies mājās, - sacīja iedzimtā. - Ne šobrīd. Tēvs raksta, ka Rodžeram jāsaņem nazis, tiklīdz viņš pratīs peldēt, un es to paņēmu līdzi gadījumam, ja viņš to mācētu.

Viņa vēlreiz iebāza roku grozā un izvilka nazi ar skaistu, lielu asmeni. Rodžers to tūlīt satvēra un metās pie koka, lai izmēģinātu.

- Tagad es varu iegriezt mizā zīmes, tāpat kā Titija, — viņš sauca.

- Ja tu patiešām pratīsi nopeldēt trīs vēzienus uz muguras un uz vēdera, tu varēsi to paturēt, - sacīja iedzimtā. - Ja ne, man tas būs jāņem atpakaļ un jāatved atkal nākamreiz.

- Esmu pārliecināts, ka es to varu, - sacīja Rodžers, noslaukot nazi bikšu starā.

- Tev tas būs jāparāda, - iedzimtā teica. - Nepieskaroties zemei ar kāju, tu jau zini.

- Pat ne ar vienu pirkstiņu, - attrauca Rodžers.

Tad sākās dzimšanas dienas svinības. Par tām nav daudz ko stāstīt. Tās izdevās lieliskas. Bija jānogaršo tik daudz garda ēdiena, ka nevienam neatlika daudz vaļas runāt. Svinības beidzās, kad Rodžers tika aizsūtīts noplūkt no koka pālās banānus.

- Es dzirdēju, ka jums bijuši ciemiņi, - sacīja matē.

Bezdelīgas skatījās uz viņu. Patiešām apbrīnojami, kā

pie iedzimtajiem izplatās runas!

- Bleketas kundze vakar iegriezās pie mums un teica, ka viņas meitas ir jūs satikušas uz salas. Viņa šķita ļoti jauka. Kā jums ar meitenēm gāja?

- Lieliski, - Sūzana atteica. - Vienu no viņām sauc Nensija, bet otru - Pegija.

- Vai tiešām? - māte brīnījās. - Man šķita, ka vecāko meiteni sauca Ruta.

- Tikai tad, kad viņa ir kopā ar iedzimtajiem, - paskaidroja Titija. - Viņa ir Amazones pirātu kapteinis, un, kad viņa ir pirāts, viņas vārds ir Nensija. Arī mēs viņu saucam par Nensiju.

- Skaidrs, - sacīja māte. - Bleketas kundze teica, ka viņas ir negantas draiskules, un prātoja, vai jums viņas nebūs par mežonīgām.

- Viņas nav mežonīgākas par mums, - sacīja Titija.

- Es ceru, ka ne, - māte smiedamās atteica.

Tad viņa teica: - Viņu tēvocis pa vasaru dzīvo tajā peldošajā mājā. Jūs taču neesat pa turieni blandījušies, vai ne?

- Nē, - Džons drūmi teica. - Bet viņš domā, ka esam.

- Es zinu, - māte atteica. - Diksones kundze man pastāstīja. Es teicu, ka esmu pārliecināta, ka jūs to neesat darījuši.

- Bet viņš domā, ka esam. Viņš te bija iegriezies, kad mēs nebijām nometnē, — stāstīja Džons. Viņš iedeva mātei izlasīt zīmīti.

Māte uz to paskatījās.

- Kas ir kapteinis Flints? - viņa vaicāja.

- Tas ir viņš, - paskaidroja Titija.

- Ak tā, - māte noteica.

Tad Džons pastāstīja, ko bija teikuši ogļdeģi un kā viņš bija devies nodot šo ziņu, jo nebija vēja un viņi nevarēja satikt amazones.

- Tu rīkojies pareizi, - sacīja māte. - Diksones kundze man teica, ka viņš braucot prom uz diennakti vai divām.

- Viņš tieši devās ceļā, kad es viņu šorīt satiku, -Džons teica.

- Vai tad viņš nepriecājās, ka saņēmis šo ziņu? - māte vaicāja.

- Viņš nemaz manī neklausījās, - Džons teica. - Viņš nosauca mani par melī.

Visi rīta pārdzīvojumi atkal atgriezās ar jaunu spēku.

- Viņš tevi tā nebūtu nosaucis, ja pazītu, - māte viņu mierināja. - Nav nekādas nozīmes, ko cilvēki saka vai domā, ja viņi tevi nepazīst. Viņi var domāt jebko. Un ko tu darīji?

- Es braucu atpakaļ, - sacīja Džons.

- Bleketas kundze teica, ka viņš ir aizņemts ar rakstīšanu un grib, lai viņu liek mierā. Viņa baidās, ka viņas draiskules neļauj brālim mierīgi strādāt.

Klusums. Varēja runāt ar māti par saviem piedzīvojumiem. Māte bija draudzīga iezemiete. Bet par amazoņu nedarbiem nedrīkstēja bilst ne vārda. Māte ievēroja klusumu un tūlīt sāka runāt par kaut ko citu. Viņa patiesi bija vislabākā no visiem iezemiešiem.

Svinības atkal kļuva jautras. Iedzimtā atcerējās jautrus notikumus no tām senajām dienām, kad viņi vēl nebija dzimuši. Viņa stāstīja par Maltu un Gibraltāru, un par kuģošanu uz Sidnejas ostu, kad viņa vēl bija maza meitene.

Vēlāk pēcpusdienā viņi devās peldēties un māte nonāca piestātnē, lai redzētu, kā Rodžers peld. Viņš nopeldēja trīs vēzienus uz vēdera un sešus uz muguras.

- Ja tu esi ticis tik tālu, - māte sacīja, — tu vari paturēt nazi. Tagad tev atliek tikai trenēties.

Džons gribēja vēlreiz appeldēt apkārt salai, lai parādītu mātei, ka viņš to var izdarīt, bet viņa teica, ka ar vienu reizi dienā pietiek. Titija nedaudz panira pēc pērlēm. Sūzana sacentās ar Džonu peldēšanā uz ātrumu un gandrīz viņu pārspēja.

Tad pienāca tējas laiks.

Beidzot bija laiks vest Vikiju mājās.

Bērni nonesa uz piestātni tukšo grozu,

- Cik drīz jums apniks dzīvot uz salas? - iedzimtā pavaicāja.

- Nekad, nekad, - atteica bezdelīgas.

- Jums palaimējies, ka līdz šim bijis tik labs laiks, -māte sacīja. - Un šķiet, ka jums nekas nekait. Bet ir atlikusi tikai viena nedēļa, pirms mums atkal jādodas uz dienvidiem. Jūs varat te palikt gandrīz līdz nedēļas nogalei, ja vien nesabojājas laiks. Ja tas notiek, es domāju, ja sākas lietus sezona, jums jādodas mājās. Lietus sezonā vientuļās salas, pat vislabākās, ir pagalam neapdzīvojamas.

Bezdelīgas saskatījās.

- Nedēļa ir ilgs laiks, - māte sacīja.

- Bet mēs gribam te palikt mūžīgi, - iebilda Rodžers.

- Es domāju gan, - atteica māte.

Viņa uz atvadām visus noskūpstīja. Viņi visi noskūpstīja apaļvaidzi Vikiju. Aukle ar Vikiju iekāpa laivā un apsēdās pie stūres.

- Māt, vai tev nav nekas iebilstams būt par iedzimto? — Titija vaicāja.

- Nē taču, - māte atteica.

- Tad uz bridi es arī kļūšu par iedzimto. Varbūt saberzēsimies ar deguniem? Kā tie iedzimtie Austrālijā, par kuriem tu mums stāstīji.

Titija un iedzimtā saberzējās ar deguniem, un pēc tam, protams, arī Rodžers gribēja darīt to pašu.

Tad iedzimtā vēlreiz noskūpstīja visas bezdelīgas un ieņēma savu vietu laivā. Tajā iecēla arī tukšo grozu. Džons un Sūzana pagrūda laivu, un māte sāka airēt.

- Būsim konvojs! - Džons ierosināja.

Pēc brīža visa Bezdelīgas komanda bija uz klāja un kapteinis Džons airēja, cik spēdams. Iedzimtā pagaidīja. Tad viņi airējās sānu pie sāna. Bezdelīgu bija daudz grūtāk airēt nekā Hollihovas airu laivu, jo Bezdelīga bija paredzēta burāšanai, nevis airēšanai. Bet iedzimtā nesteidzas. Beidzot, īsi pirms viņi nonāca pie Peldošās Mājas līča, kapteinis Džons apstājās. Viņš negribēja šodien vēlreiz skatīt peldošo māju. Viņš pagrieza Bezdelīgu atpakaļ.

- Uz redzēšanos, iedzimtie! - sauca Titija.

- Uz redzēšanos, bālģīmji! - sauca iedzimtā. - Drol bija tas vārds, vai ne? Drol! Drol!

- Ļauj man airēt, - sacīja Rodžers.

- Nē, man, - pieprasīja Titija.

Kapteinis Džons iedeva viņiem katram vienu airi. Viņi ar Sūzanu apsēdās pie stūres. Rodžers un Titija airēja, un Sūzana stūrēja.

Sūzana izvilka kabatlakatiņu, lai pamātu iedzimto laivai, kas izgaisa tālumā. Kabatlakatā vēl joprojām bija iesiets mezgls. Viņa to atraisīja, bet neteica nevienam ne vārda.

Tad viņi piestāja pie Savvaļas Kaķu salas un Džons sacīja: - Titija un Rodžers atkal varētu uzsvilpot, lai rodas vējš. Mums jāpasteidzas ar karošanu.

Ī7. NODAĻA CEĻAVĒJŠ

Viņi pavadīja vakaru pie nometnes ugunskura, kaļot plānus. Nu jau bija skaidrs, ka vējš rit būs, tikai nebija zināms, kurp tas pūtīs. Dienvidvējš nozīmētu vienu plānu, bet ziemeļvējš — citu, un, pieņemot, ka būs viens no tiem vējiem, kas padara iespējamu burāšanu gan augšup, gan lejup pa ezeru, neviens no iepriekšējiem plāniem nederētu. Bet šāds vējš būtu piemērots braucienam uz abām pusēm, tikai tad jau vispār nebija jēgas neko plānot. Turklāt šādi vēji puš visai reti. Vienalga, uz kuru pusi slīdētu mākoņi virs galvas, augstie kalni abās ezera pusēs lika vējam pūst vai nu uz ezera augšteci, vai uz lejteci. Tāpēc viņi apsvēra tikai divus plānus - vienu dienvidvējam un otru ziemeļvējam. Ziemeļu vējš ļautu amazonēm vieglāk atceļot uz Savvaļas Kaķu salu. Dienvidvējš noderētu bezdelīgām, lai dotos uz Amazones upi. Atpakaļceļš nebija tik nozīmīgs. Nebija svarīgi, cik ilgu laiku tas prasīs.

Tāpēc viņi izgudi'oja divus plānus.

- Jūras kaujā, - sacīja Džons, atcerēdamies kādu labi zināmu grāmatu, — ir svarīgas divas lietas: zināt, ko tieši tu gribi darīt, un paveikt to tā, kā tavs ienaidnieks vismazāk gaida.

- Ko tad īsti mēs gatavojamies darīt? - Titija bija nesaprašanā.

- Mēs gribam ieņemt Amazoni, kamēr tās īpašnieces nav uz klāja, un mums jāatceras, ka viņas mēģinās tādā pašā veidā sagūstīt Bezdelīgu. Tas, kurš ieņem otra kuģi, ir uzvarētājs. Tā mēs vienojāmies. Šobrīd mēs nedrīkstam zaudēt laiku. Arī viņas to zina, tāpēc, ja rīt pūtīs ziemeļvējš, viņas uzbruks mums, bet, ja pūtīs dienvidvējš, viņas zinās, ka mēs dodamies uzbrukumā.

- Es nesaprotu, kā mēs varam ieņemt Amazoni, ja viņas tajā atbrauc šurp, - sacīja Sūzana.

- Tieši tāpēc ir vajadzīgs plāns, - paskaidroja Džons. -Ja pūtīs ziemeļvējš, viens no mums izvedīs Bezdelīgu no ostas un noslēps to niedrēs, kur mēs makšķerējām. Pārējie trīs dežurēs slēpnī pie piestātnes. Amazones iebrauks ostā, izkāps krastā un dosies uz nometni. Kamēr viņas būs prom, mēs ieņemsim viņu kuģi, viņas būs sakautas, un mēs būsim uzvarējuši. Tas ir pavisam vienkārši.

- Un ja pūtīs dienvidvējš? - gribēja zināt Titija.

- Tad būs grūtāk, jo tad viņas gaidīs, ka mēs dosimies uzbrukumā un noteikti būs sagatavojušas labu aizsardzības plānu.

- Es nezinu, kā mēs varētu pārsteigt viņas nesagatavotas, - sacīja Sūzana.

- Tas ir grūtāk, - teica kapteinis Džons, — bet mēs to varam. Ir kaut kas, ko mēs varam izdarīt, bet viņas domā, ka mēs nevaram. Mēs varam atrast Savvaļas Kaķu salu tumsā un ievest kuģi ostā. Amazones zina par zīmēm, bet nenojauš, ka esam ierīkojuši vadugunis. Tāpēc viņas gaidīs mūsu uzbrukumu agri no rīta, domājot, ka tas ir vienīgais veids, kā mums tikt mājās pa dienas gaismu. Bet mēs tā nerīkosimies. Uzbrukums dienas laikā ir nolemts neveiksmei. Pirātu osta noteikti ir redzama no viņu mājas.

- No viņu cietokšņa, - precizēja Titija.

- Turklāt tur varētu būt iedzimtie, kas saceltu trauksmi. Mums jāsagrābj viņu kuģis, kamēr viņas dzīro uz sauszemes vai guļ pēc savām orģijām.

- Viņām laivā bija vesela muca ruma. Gan jau arī uz sauszemes viņām ir toveriem ruma.

Ja gadījumā pustu dienvidu vējš, plāns bija šāds. Bezdelīgai jādodas uz Rio pusi tik agri, cik vien iespējams, lai novērtētu situāciju un redzētu, vai amazones neizbrauc no Amazones upes. Tas nekam nederētu, ja Amazone slēptos kaut kur starp salām un bezdelīgas neatrastu to ostā. Ja tā nenotiktu, bezdelīgas varētu iebraukt upē, atrast laivu māju, sagrābt Amazoni, uzsēdināt uz tās klāja uzvarētāju komandu, burāt atpakaļ un atgriezties Savvaļas Kaķu salā tumsā. Uz salas spīdētu bāka un vēlāk tiktu iedegtas arī vadugunis, kas palīdzētu kuģiem tumsā ienākt ostā. Sveces dienas laikā izdegtu, tāpēc kādam vajadzēja palikt uz salas un iedegt tās īstajā brīdī, kā arī uzmanīt bāku. Tika nolemts, ka tā būs Titija. Pirmkārt, Rodžers nevarēja palikt viens uz salas un Džons un Sūzana bija vajadzīgi, lai vadītu abus kuģus. Otrkārt, Titija ilgojās, lai viņai vienai piederētu Savvaļas Kaķu sala, viņa kāroja būt vientuļais bākas sargs un Robinsons Krūzo un justies kā uz īstas neapdzīvotas salas. Kazas ādas vietā viņa varētu apjozties ar segu.

Tas bija nokārtots. Bākas ierīkošana gan jāatliek uz rītdienu. Vienīgais jautājums - vai rīt būs vējš un uz kuru pusi tas pūtīs? Šovakar viņi mazliet pasvilpoja, bet tam nebija nekādas jēgas. Džons uzkāpa Novērošanas punktā, aizdedza sērkociņu un pacēla gaisā. Bet liesma pat nenodrebēja - neparādīja, no kuras puses varētu pūst vējš.

No rīta pār ezeru klājās migla. No salas nevarēja saredzēt sauszemi. Kad Džons aizairējās uz cietzemi pēc piena, olām un sviesta, Rodžers, kas bija devies viņam līdzi, taurēja kā miglas svilpe vairākus garus, zemus taurējienus, kas atkārtojās, un izklausījās, it kā liels kuģis signalizētu, braucot cauri kanālam. Titija, kas ļoti cerēja šodien dabūt savā īpašumā visu salu, uzkāpa Novērošanas punktā un nosvilpoja “Spāņu lēdijas” atkal un atkal, skatīdamās uz pūkaino, balto mākoni, kas noslēpa visu apkārtni. Džons un Rodžers atpakaļceļā gandrīz pabrauca garām salai.

- Ja migla nepazudīs, nederēs neviens no mūsu plāniem, - sacīja Džons.

Bet pēc brokastīm ūdens zem miglas blāķa sāka lēni viļņoties. Migla pacēlās un izklīda starp kokiem, un pamazām varēja saskatīt ezeru. No miglas iznira lielie kalni un mežu masīvi. Pūta dienvidvējš. Iesākumā tas atnesa līdzi vieglu smidzināšanu, bet tā pārgāja, arī migla bija pazudusi, vējš pieņēmās spēkā, un atspīdēja saule.

- Tas ir labs ceļavējš, - sacīja kapteinis Džons.

- Labi gan, - priecājās Titija.

- Mums jāpasteidzas, - sacīja Džons. - Mums jābūt aiz Rio salām, pirms amazones izdomā tur ierasties. Sagatavo pārtikas devu trim vīriem, kapteiņa palīg! Pusdienas un vakariņas. Nāciet, matrozi Titij un kuģapuika Ro-džer, jūs man palīdzēsiet pagatavot bāku!

Kapteiņa palīgs Sūzana sāka dalīt pārtikas devas. Viņa iztukšoja vienu lielo cepumu kārbu, jo tajā varēja sabāzt daudz ēdiena, lai tas nemētātos pa laivu. Kārba labi ietilpa zem kuģa vidējā airsola.

Kapteinis Džons iegāja teltī un iznesa virvi, kuru viņi bija nopirkuši Rio. Tad viņš kopā ar matrozi un kuģapuiku devās uz Novērošanas punktu.

Novērošanas punktā auga ļoti gara priede. Tai nebija apakšējo zaru, tikai garš, kails stumbrs, un pirmais lielais zars bija diezgan lielā attālumā no zemes.

Džons aplika rokas ap stumbru. Tas nemaz nebija tik resns. Nemaz nebūtu grūti pa to uzrāpties.

- Vienīgā nelaime, ka es nevaru nekur uzrāpties, ja man kaut kas jātur rokās.

Tad viņš apsēja vienu virves galu sev ap vidukli un iedeva atlikušo rituli Titijai.

- Tu lēni ritināsi virvi vaļā un skatīsies, lai tā ne aiz kā neaizķeras, - viņš pamācīja.

- Klausos, ser, - Titija atsaucās.

Kapteinis Džons saspļāva rokās un saberzēja tās. Tas diez ko nepalīdz, rāpjoties pa tādu rupjas mizas koku kā priede, tomēr tas šķiet noderīgi un ir vērts tā darīt.

Tad viņš sāka rāpties. Tas nemaz nebija tik grūti, kā izskatījās. Jo augstāk viņš tika, jo bija vieglāk, tāpēc ka stumbrs vairs nebija tik resns un varēja to labāk apķert ar kājām, kad viņš gribēja pavirzīt augšup rokas.

- Nestāviet tieši zem manis! - viņš sauca, un Titija pavirzījās pāris jardus sāņus.

- Nestāvi uz virves, Rodžer! - Titija teica. Viņa bija nolikusi virves rituli uz zemes un padeva to uz augšu, kad Džons parāpās tālāk.

Visgrūtāk bija tikt garām vietai, kur kādreiz audzis zars. Tur gandrīz vienmēr atradās kāda asa no zara pārpalikusi šķautne. Viegli izvairīties no asumiem, liekot rokas, bet ne tik viegli dabūt tiem garām kājas. Tie bija pietiekami stipri, lai durtos, bet ne tik stipri, lai tos izmantotu par atbalstu kājām.

Beidzot Džons nonāca līdz lielajam zaram. Viņš brīdi atpūtās, nolicis galvu vienā līmenī ar zaru. Tad stingri pieķērās pie zara, atlaida kājas no koka un palika karājamies.

- Uzmanies! - izsaucās Titija.

Bet, pirms viņa to pateica līdz galam, Džons jau izdarīja to, ko bija gribējis. Viņš pievilkās pie zara un pārmeta vienu kāju tam pāri. Zars nošūpojās un iekrakšķējās, un tad jau Džons uz tā sēdēja.

- Šis ir lielisks novērošanas postenis! - sauca kapteinis Džons. - Man jau agrāk te vajadzēja uzrāpties. Tomēr nav jēgas pakārt lākturi tik augstu. To pa pusei aizsegs priedes zari. Tas labāk iederētos zemāk. Šis zars ir kā radīts tam, lai uz tā uzkārtu virvi. Padod vairāk virves, Titij.

Viņš ņēma uz augšu vēl un vēl virvi, atsēja tās otru galu no vidukļa un meta to zemē otrā zara pusē.

Titija to satvēra.

- Turi abus galus! - kapteinis Džons uzsauca. - Un raugies, lai tie būtu nost no koka, kamēr es laižos lejā. Aizsūti Rodžeru pēc lielā lāktura.

Rodžers aizsteidzās. Titija aizvilka abus virves galus līdz krasta malai, tā ka virve vairs nepieskārās koka stumbram un netraucēja Džonam laisties lejā. Džons, sēžot jāteniski uz zara, pierāpās tuvāk stumbram. Tad viņš pārlika abas kājas vienā zara pusē un apķērās ar rokām ap stumbru. Pēc tam viņš nolaida kājas no zara un apķērās ar kājām ap stumbru. Pārējais bija bērnu spēle. Zēns zināja, ka ātrāk ir vienkārši nošļūkt lejā, tomēr viņš virzījās sprīdi pa sprīdim, vispirms pārvietojot rokas un tad kājas.

Pirms viņš nokļuva lejā, Rodžers jau bija atpakaļ ar lākturi. Kapteinis Džons piesēja vienu virves galu lāktura rokturim. Otru virves galu viņš piestiprināja lāktura apakšā. Tad lēnām vilka virvi, līdz lākturis bija apmēram trīs cetrutdaļu augstumā līdz lielajam zaram. Tad viņš palūkojās apkārt.

- Ja mēs piestiprināsim virvi pie šī krūma, tā nebūs klāt pie lāktura un tai nedraudēs aizdegšanās, — Džons teica. - Matrozi Titij, tu esi bākas uzraugs. Paskatīsimies, kā tu nolaidīsi lākturi zemē, aizdegsi, atkal uzvilksi augšā un nostiprināsi! Šeit būs sērkociņu kastīte. Tu vari nostiprināt lākturi ar otru virves daļu.

Titija paņēma abas virves daļas un, vienu velkot uz leju un otru ceļot augšā, nolaida lākturi lejā. Virve viegli slīdēja pāri zaram. Tad viņa atvēra lākturi un aizdedza, un atkal sāka vilkt augšā.

- Cik augstu? - viņa vaicāja.

- Apmēram pēdu augstāk.

- Šādi?

- Labāk vairs nevar būt. Tagad paskatīsimies, kā tu proti to nostiprināt.

Titija nostiprināja to virves daļu, kas nāca pāri zaram, pie krūma netālu no Novērošanas punkta, tā ka tā nebija nekam ceļā. Otru daļu, kas nāca no lāktura apakšas, viņa nostiprināja ap koka stumbru, tā ka lākturis karājās taisni. Atlikusī virve gulēja zemē starp koku un krūmu.

- Labi, - noteica kapteinis Džons. - Nolaid to lejā un izdzēs.

- Klausos, ser, - Titija atsaucās.

- Tieši tā, - sacīja Džons. - Aizdedz lākturi un uzvelc augšā, tiklīdz kļūs tumšs. Bet nav vērts iedegt vadugunis pie ostas, kamēr mēs neesam tuvumā. Turklāt tev abi mazie lākturi būs vajadzīgi nometnē. Labāk nenovieto tos pie zīmēm, kamēr nedzirdēsi pūces brēcienu. Tad tu zināsi, ka tie esam mēs, nevis ienaidnieks. Vai tu, Titij, patiešām tiksi galā viena pati?

- Protams. Bet labāk steidzieties ātri atpakaļ, ja nu viņas gadījumā aizbrauc pa salas otru pusi. Es viena netikšu galā ar abām amazonēm.

- To viņas neizdarīs, jo viņām būs pretvējš, - sacīja Džons. - Mums tūlīt jādodas ceļā.

- Iesim, - aicināja Rodžers.

Viņi devās atpakaļ uz nometni.

- Pārtikas grozs gatavs, - ziņoja kapteiņa palīgs. - Es paņemšu līdzi lielu piena pudeli. Mes to ieliksim kuģa tilpnē, lai tā būtu vēsumā. Un es atstāšu nedaudz piena ari matrozim. Viņa pati varēs pagatavot tēju. Pielūko, neļauj ugunskuram izdzist, Titij! - Sūzana piebilda. - Ja vēlies iet gulēt, apklāj to ar zemi kā ogļdeģi. Šonakt būs auksts.

- Es nemaz neiešu gulēt, - sacīja Titija. - Es palikšu nomodā pie ugunskura, ietinusies apmetnī.

- Rodžer, — sacīja Sūzana, — ieej savā teltī un uzvelc pa pārim no visiem apģērba gabaliem.

- No visiem? - Rodžers pārvaicāja.

- Jā gan, - atteica Sūzana. - Divas vestes, divus pārus apakšbikšu, divus kreklus, divas bikses, divus pārus zeķu.

- Es nevaru uzvilkt divus pārus kurpju, - Rodžers piemetināja.

- Tas tev ari nav jādara. Marš! Saģērbies! Iedomājies, ka tu dodies uz Ziemeļpolu.

-Ari divas kaklasaites? - atskanēja no Rodžera telts.

- Ej pa gaisu! - atsauca kapteinis. - Mums nav laika niekoties.

Viņš aizgāja, lai kopā ar Titiju iestiprinātu mastu un sagatavotu buru. Sūzana nonāca piestātnē ar pārtikas krājumiem.

- Vai nav lieliski, ka mums nav centrālās borta kastes kā Amazonei? - viņa vaicaja, liekot zem sola cepumu kārbu.

- Centrālā borta kaste labi noder, ja jāburā pret vēju šaura vietā, - sacīja kapteinis Džons. - Bet Bezdelīga iztiek arī bez tās, turklāt tāda kaste aizņem daudz vietas.

Sūzana devās atpakaļ pēc piena. Viņa atnesa abas pudeles, lielo un mazo.

- Paskaties, Titij, - viņa sacīja. - Es ielikšu tavu piena pudeli ūdenī, lai tā būtu vēsumā. Tikai neaizmirsti, kur tā atrodas.

Tieši tobrīd kuģapuika Rodžers vēlās lejup uz piestātni. Viņš bija apaļš kā futbolbumba, un viņa rokas bija stīvi ieplestas uz abām pusēm.

Kapteinis un matrozis smējās. Bet kapteiņa palīgs viņu kritiski nopētīja.

- Tev šādi vajadzētu būt silti, - viņa beidzot teica. - Bet mēs ņemsim līdzi arī daudzas segas, katram gadījumam.

Viņa vēlreiz aizskrēja uz teltīm un nāca atpakaļ, apkrāvusies ar segām.

- Vai mēs esam paņēmuši visu? - vaicāja kapteinis Džons. - Man ir kompass. Un kā ar jūsu kabatas lukturiem? Manējais ir līdzi.

- Manējais ir man kabatā, - atteica Sūzana.

- Un manējais ir pie manis, - sacīja kuģapuika. — Bet es tam netieku klāt. Tas ir mana apakšējā krekla kabatā.

- Tas nekas, - sacīja kapteinis Džons. - Mēs tam tiksim klāt, kad vajadzēs. Tad vēl man līdzi ir tālskatis.

- Vai tālskati nevajadzētu atstāt man, lai es varētu novērot? - apvaicājās Titija.

Džons uz brīdi kļuva domīgs.

- Jā, tā laikam ir-, - viņš beidzot teica un iedeva tālskati māsai. Tad viņš palūkojās uz kuģi.

-Visi uz klāja! - kapteinis uzsauca, un kapteiņa palīgs un kuģapuika ietrausās iekšā un apsēdās pie stūres. Kapteinis atgrūda kuģi no krasta, un Bezdelīga aizpeldēja; viņš iekāpa priekšgalā un pēc mirkļa jau darbojās ar buru.

- Neaizmirsti par gaismām, Titij! - viņš sauca. - Ja būs ļoti tumšs, viss ir atkarīgs tieši no tām. Bāku iededz, tiklīdz sāk krēslot, un vadugunis pie ostas tad, kad dzirdēsi pūces kliedzienu.

- Klausos, ser! - Titija atsaucās. - Bezdelīgas uz mūžu!

Pēc mirkļa Džons uzvilka buru, nolaida lejup un nostiprināja klīverkoku, līdz kroka stiepās augšup pa buru, nevis tai apkārt. Burulaiva izbrauca no salas aizvēja. Ar tik labu ceļavēju visa komanda varēja sēdēt stūres pusē. Kapteiņa palīgs stūrēja. Klīverkoks bija labā borta pusē, un mazā burulaiva ar piepūstu buru lēni izgaisa tālumā.

- Urā! - sauca Titija, skrienot augšā uz Novērošanas punktu un stāvot zem koka, kas tagad bija bāka.

- Urā! Urā! - atskanēja pāri ūdeņiem no Bezdelīgas.

Matrozis vēroja viņus ar tālskati, kamēr brūnā bura

pazuda aiz Darjenas. Tad viņa kļuva par Robinsonu Krūzo un devās uz nometni, lai pārņemtu savā pārziņā salu.

18. NODAĻA

ROBINSONS KRŪZO UN PIEKTDIENIS

Titija apstaigāja nometni un tūlīt pat juta, ka kaut kas nebija kārtibā. Te bija divas teltis, bet kuģa katastrofa cietušam jūrniekam piederējās tikai viena. Uz bridi viņai ienāca prātā doma nojaukt kapteiņa telti, bet tad viņa atcerējās, ka tad, kad viņa nav kuģa katastrofā cietis jūrnieks, viņa ir pētnieku nometnes sargs, kamēr pārējā komanda ir devusies bīstamā pētniecības braucienā. Tādā gadījumā - jo vairāk telšu, jo labāk. Tāpēc Titija izlēma nenojaukt kapteiņa telti.

- Tā var būt Piektdieņa telts, - viņa sev sacīja. - Protams, es viņu vēl neesmu atradusi. Bet telts te ir un gaida viņu.

Tad viņa iegāja savā un Sūzanas teltī. Tā joprojām bija ļoti sūzaniska telts. Vecākā māsa bija paņēmusi savas segas, bet atstājusi siena maisu. Bija skaidri redzams, ka šai teltī mitinās divi cilvēki, nevis viens kuģa katastrofā cietis jūrnieks. Tāpēc matrozis paņēma Sūzanas siena maisu, uzlika virs sava un pārklāja abiem pāri segu. Tūlīt pat telts kļuva tikai par viņas vienas īpašumu, turklāt būs pavisam viegli nolikt kapteiņa palīga siena maisu atpakaļ, kad būs pienācis laiks būt par nometnes sargu.

Titija apgūlās uz abiem siena maisiem. Saule spīdēja cauri telts audekla griestiem, un pa durvju caurumu

varēja redzēt, kā gaisā ceļas ugunskura dūmi. Viņa sāka justies pavisam viena. Pat bišu sanēšana viršos aiz telts lika saprast, ka uz šīs salas nebija nevienas citas dzīvas dvēseles. Viņa ieklausījās trokšņos. Putni pārāk daudz nedziedāja, bet kaut kur tuvumā svilpoja tilbīte. Skanēja ūdens šļakstēšana pret rietumu krastu, un brīdi pa brīdim iečaukstejās lapas. Bet nebija nekādu cilvēka radītu skaņu. Neviens negrabināja bundžas. Neviens nemazgāja traukus. Nebija jāpieskata Rodžers. Nebija Sūzanas, kas viņu pašu pieskatītu. Džons nebija ne Novērošanas punktā, nedz arī vija tauvas Bezdelīgā otrā salas malā. Uz salas neviens nerīkojās. Nekas netiks darīts, ja vien viņa pati ko nedarīs. Tas bija tā, kā būt vienīgajam cilvēkam uz Zemes.

Pēkšņi meitene sadzirdēja tvaikoņa pukšķēšanu. Parasti neviens cits, izņemot Rodžeru, tam nepievērsa uzmanību, taču šodien, izdzirdot šīs skaņas, matrozis Titija pielēca kājās un izskrēja no telts. Starp kokiem rietumu krastā viņa varēja redzēt, kā salai garām pabrauc tvaikonis. Viņa raudzījās uz to ar tālskati. Uz klāja bija daudz cilvēku, un varēja saskatīt arī vienu jūrnieku pie stūres rata. Iespējams, ka cilvēki uz klāja lūkojās uz salu. Viņi nezināja, ka uz salas nav neviena cita, izņemot kādu matrozi, kas bija cietis kuģa avārijā pirms divdesmit pieciem gadiem. Protams, tas bija tāpēc, ka viņa nebija mājusi ar karogu, lai parādītu, ka ir šeit, un lai tiktu izglābta. Bet kas gan gribētu vicināt karogu, lai tiktu izglābts, ja tam pieder pašam sava vientuļā sala? Tieši tas sabojāja Ro-binsonu Krūzo. Beigās viņš atgriežas mājās. Labāk būtu, ja šis stāsts nekad nebeigtos.

Tvaikonis traucās lejup pa ezeru, un Titija tam sekoja starp kokiem salas rietumu krastā. Taciņa uz ostu bija labi iemīdīta.

- Patiešām izskatās, it ka es te būtu dzīvojusi gadiem ilgi, - Titija skaļi sacīja. - Tomēr žēl, ka man nav kazu. Tās ātri butu nograuzušas visus tos zariņus, kas karājas pāri ceļam un ieķeras matos, ja tev kaut kur jāsteidzas.

Viņa izvilka nazi un sāka kapāt zarus, lai atbrīvotu ceļu. Katru zaru, kas stiepās virs takas un bija pietiekami zemu, lai būtu viņai ceļā, meitene nolauza vai nogrieza, līdz, smagi strādājot, bija attīrījusi visu ceļu uz ostu. Tad viņa noskrēja pa taku abos virzienos - uz nometni un atpakaļ. Nu ta patiešām bija taka. Cik jocīgi, ka agrāk nevienam nebija ienācis prātā to attīrīt. Nezin kāpēc parasti ir vairāk laika visam kam, kad tu esi viens.

Pie ostas Titija pastiepās līdz kokā iedzītajai naglai, lai būtu pārliecināta, ka varēs uz tās pakārt lākturi. Viņa tā īsti to nevarēja aizsniegt, bet tas nekas, jo viņa taču turēs rokā lākturi pie apakšas, un gredzens, kas bija jāuzmauc uz naglas, bija lāktura augšpusē. Nagla uz celma ar balto krustu bija zemu. Ar to nebija nekādu grūtību.

Titija sāka domāt, ka paies ļoti ilgs laiks, līdz satumsīs, un vēl ilgāks, līdz Bezdelīga un tās komanda pārbrauks mājās. Bet tas būs tā vērts, ja viņi līdzi atvedīs Amazoni kā balvu. Tad tik tās pirātu meitenes redzēs! Un nākamajā rītā bezdelīgas dosies uz Amazones upi pateikt pirātēm, ka viņas ir zaudējušas karu, un atvest Nensiju un Pegiju uz Savvaļas Kaķu salu kā pazemīgas un paklausīgas gūsteknes. Uz brīdi Titija sailgojās būt kopā ar pārējiem uz burulaivas. Šobrīd viņi noteikti apskata Rio salas, novērojot un gaidot krēslu, pirms doties uz upes ieteku. Meitene prātoja, kāda gan ir šī upe. Tomēr visu vienlaikus nevar dabūt, un, ja viņa nebūtu izvelējusies palikt nometnē un iedegt bāku un vadugunis, viņai nekad nebūtu bijusi izdevība vienai pašai iegūt veselu salu.

Meitene novilka kurpes un aizbrida līdz lielajam klintsbluķim ostas vienā malā. Viņa uzrāpās uz tā un apgūlās, lūkodamās lejup uz ezeru un vērodama, kā tvaikonis traucas uz attālo piestātni. Un tad viņa ieraudzīja tilbīti. Apaļu, druknu, mazu putniņu ar īsu asti kā žubītei, brūnu muguru un platu, baltu vesti stāvam uz akmens duci pēdu attālumā. Tā šūpojās, it kā paklanoties vai taisot īsu, bezrūpīgu reveransu.

- Kādas manieres! - Titija noteica. Viņa gulēja pilnīgi nekustīgi, kamēr mazais brūni baltais putniņš locījās uz sava akmens.

Pēkšņi tilbīte ielēca ūdenī. Tā nenira kā kormorāns, bet metās ūdenī kā tāds, kurš, nezinot, kā jānirst, metas dziļā baseinā. Pēc pāris mirkļiem tā atkal iznira, uzrāpās uz akmens un šūpojās atkal, it kā pateikdamās par aplausiem.

Un atkal metās ūdeni. Šoreiz tā ienira rāmā ūdenī, kas atradās aiz lielā akmens, uz kura gulēja Titija. Skatoties lejup, viņa varēja redzēt putniņu zem ūdens, vicinot spārnus, it kā tas būtu gaisā, tieši ezera dibenā netālu no akmens. Kad tilbīte iznira, tā nerīkojās kā pīle, kas pēc niršanas atpūšas uz ūdens, bet vienkārši turpināja vicināt spārnus un uzlidoja gaisā, vienīgi ar to atšķirību, ka gaisā spārnus plivināja ātrāk nekā zem ūdens.

- Es nekad iepriekš nebiju redzējusi, ka putns tā rīkotos, - Titija pie sevis noteica, kad tilbīte bija nosēdusies uz akmens un atkal pāris reižu paklanījusies. - Tas ir pats gudrākas putns, kādu es jebkad esmu redzējusi, turklāt ļoti pieklājīgs. Kaut viņš vēlreiz ienirtu!

Viņa pacēlās uz elkoņiem, lai paklanītos tilbītei, kad viņa palocījās meitenei. Ir ļoti grūti to nedarīt, kad putniņš tev visu laiku paklanās. Tomēr tilbītei tā nelikās un viņa pēkšņi aizlidoja no akmens, ātri un zemu virs ūdens.

Titija ilgu laiku gaidīja, kad tā atgriezīsies. Bet tā neatgriezās. Iespējams, ka putns bija aizlidojis uz mājām. Pēkšņi Titija atcerējās, ka viņai taču bija jāsargā sala no uzbrukumiem. Viņai bija jābūt nevis šeit, bet Novērošanas punktā ar tālskati rokā. Meitene norāpās no lielā akmens, izbrida krastā un uzvilka kurpes. Tā vietā, lai dotos atpakaļ pa taku, kuru viņa bija attīrījusi, viņa izlēma iet pa citu taciņu, kas tik tikko bija nosaucama par taciņu, to viņi dažreiz bija izmantojuši, lai nokļūtu no ostas uz piestātni. Šeit pamežs bija biezs un krūmi savijusies ar sausserža zariem. Tas bija tā, kā lauzt ceļu cauri džungļiem. Titija atkal kļuva par Robinsonu Krūzo uz vientuļās salas.

Meitene iznāca krastā pie piestātnes un pēkšņi apstājās. Kamēr viņa bija lūkojusies uz tvaikoni un pieklājīgo tilbīti, kaut kas bija noticis. Viņa uz salas vairs nebija viena. Piestātnē bija izvilkta airu laiva. Viņa tūlīt pat saprata, kam tā piederēja. Tā bija airu laiva no Holli-hovas. Meitene skrēja uz nometni un atrada māti lūkojamies tukšajā teltī.

- Sveiks, Piektdieni! - Titija jautri uzsauca.

- Sveiks, Robinson Krūzo! - māte atsaucās.

Tas nudien bija lieliski. Māte bija citādāka nekā pārējie iedzimtie. Uz viņu šādā situācijā vienmēr varēja paļauties.

Robinsons un Piektdienis noskūpstīja viens otru, it kā izliktos par Titiju un māti.

- Jūs laikam negaidījāt, ka es tik drīz atkal būšu klāt, -māte sacīja. - Bet es ierados, lai pateiktu kaut ko Džonam. Es pieņemu, ka viņš kopā ar pārējo komandu ir slepenajā ostā, kuru nabaga iedzimtajiem nav atļauts redzēt.

- Nē. Viņa šobrīd nav uz salas, - sacīja Titija. - Te esmu tikai es... un tagad arī tu.

- Tad tu patiešām esi Robinsons Krūzo, - sacīja māte. - Un es pavisam nopietni esmu Piektdienis. Ja es to būtu zinājusi, butu atstājusi labi lielus pēdu nospiedumus pludmalē. Bet kur tad ir pārējie?

- Ar viņiem viss kārtībā, - Titija izvairīgi teica. - Viņi atgriezīsies. Viņi ir devušies izlūkbraucienā ar Bezdelīgu.

Vairāk viņa nedrīkstēja sacīt, īpaši tāpēc, ka, lai gan māte bija Piektdienis, viņa tomēr bija iedzimtā, kaut arī vislabākā iedzimto pasaulē.

- Man šķiet, ka viņi devušies satikt Bleketu meitenes, -māte prātoja.

- Piektdienim par to nav jalauza galva, - sacīja Titija.

- Lai notiek, - māte piekrita. - Bet ko tu te viena dari?

- Šobrīd es esmu nometnes sargs, - Titija lepni paziņoja. - Bet, kamēr pārējo nav šeit, es varu būt arī Robin-sons Krūzo.

- Patiešām vari, - māte piekrita. - Un vai viņi tev ir atstājuši kaut ko ēdamu?

- Man teltī ir noglabāta pārtika, - Titija teica.

- Tad būtu laiks iestiprināties, - māte ierosināja. - Vai tu atļausi Piektdienim piemest ugunskuram malku un uzvārīt tēju? Es nevaru palikt pārāk ilgi, bet gan jau pārējie drīz atgriezīsies.

- Es gan tā nedomāju, - Titija iebilda. - Viņi ir aizbu-rājuši pāri Klusajam okeānam. Timbukto:|: salīdzinājumā ar to vietu, uz kurieni viņi ir devušies, nav nekas.

- Labi, bet es vienalga pagatavošu tēju, - izlēma māte. - Apskatīsim tavus pārtikas krājumus.

Titija izvilka ārā savu pārtikas devu - lielu šķēli sālītas liellopu gaļas, nedaudz rupjmaizes, cepumus un lielu kūkas gabalu. Piektdienim tie nešķita nekādi labie. [11]

- Man tik un tā liekas, ka mēs varēsim pagatavot maltīti, - viņa teica. - Vai tev ir sviests? Un kartupeļi? Ja nu mēs pagatavotu liellopu gaļas bumbiņas?

Piektdienis parakņājās pārtikas kastē un atrada diezgan izkusušu sviestu. Viņa to paostīja un teica, ka tam vēl vajadzētu būt ēdamam, bet svaigu varot dabūt rīt no Diksones kundzes. Viņa atrada arī kartupeļus un sāli. Robinsona Krūzo pārtikas devā bija atstāta arī tēja, ietīta papīra gabalā. Vēl tur bija tabakas kārba ar cukuru.

Piektdienis noņēma zemes kukuržņus no ugunskura, un drīz tas kurējās ar spožu liesmu. Viņa nomizoja kartupeļus un ielika tos vārīties katliņā ugunskura malā. Sakapāja sālīto liellopu gaļu sīkos gabaliņos, it kā tā būtu maltā gaļa. Kad kartupeļi bija mīksti, viņa tos izņēma no ūdens, samīcīja un sajauca ar sālītās gaļas gabaliņiem, un pagatavoja pusduci apaļu kartupeļu un gaļas bumbiņu. Beigās Piektdienis ielika pannā sviesta piku, izkausēja to un tad cepa kartupeļu un gaļas bumbiņas, līdz tās sāka čurkstēt. Robinsons Krūzo pagatavoja teju.

Kad viņas bija beigušas maltīti, kas bija ļoti garšīga, Robinsons Krūzo teica: - Un tagad, Piektdieni, vai tu nepastāstītu par savu dzīvi, pirms tu nokļuvi uz šīs salas?

Piektdienis sāka stāstīt par to, kā viņu gandrīz bija apēduši mežoņi un viņš bija izglābies, tikai pēdējā mirklī izlecot no sautējamā katla.

- Vai tad tu neapplaucējies? - vaicāja Robinsons Krūzo.

- Pamatīgi, - atteica Piektdienis. - Bet tās vietas, kas visvairāk sūrstēja, es tikko ieziedu ar sviestu.

Tad Piektdienis aizmirsa par to, ka viņš ir Piektdienis, un atkal kļuva par māti, kas pastāstīja par savu bērnību aitu fermā Austrālijā, par emu, kas dēj tik lielas olas kā bērna galva, un par oposumiem, kas skraida apkārt ar mazuļiem kabatā, un par ķenguriem, kas ar vienu spērienu var nonāvēt cilvēku, un par čūskām, kas slēpjas putekļos. Tad Robinsons Krūzo, kas bija aizmirsis, ka viņš ir Robinsons Krūzo, atkal kļuva par Titiju, pastāstīja par čūsku, kuru viņi bija redzējuši cigāru kārbā ogļdeģu vigvamā. Un par tilbīti, un kā tā bija viņai paklanījusies un pēc tam palidojusi zem ūdens. Tad māte pastāstīja par lielo sausumu aitu fermā, kad nelija lietus un akās nebija ūdens, un ganāmpulks bija jādzen jūdžu jūdzēm, lai dabūtu ūdeni, un tūkstošiem aitu gāja bojā. Viņa stāstīja par poniju, kas viņai bērnībā bija piederējis, un tad par mazajiem, brūnajiem lācēniem, kurus viņas tēvs bija noķēris krūmos un kuri mēdza viņai laizīt pirkstus, kad viņa tos bija iemērkusi medū.

Laiks ski’ēja ļoti ātri, daudz ātrāk nekā tad, kad Titija bija viena. Bet pēkšņi Piektdienis piecēlās kājās. Māte teica, ka viņai jādodas mājās.

- Es vairs nevaru kavēties, - viņa sacīja. - Man jābūt pie Vikijas. Bet man žēl, ka nesagaidīju Džonu. Es redzēju, ka viņš vakar bija noraizējies par to, ko viņam bija pateicis Tērnera kungs. Es vēlējos pavaicāt, vai viņš gribētu, lai es aizrakstu Bleketas kundzei un palūdzu, lai viņa pasaka savam brālim, ka Džons patiešām nav bijis pie viņa peldošās laivas.

Titija nebija droša. Viņai šobrīd pietika ar domām par Amazones pirātēm. To nevarēja jaukt ar iedzimto lietām. Tāpēc viņa sacīja, ka pastāstīs Džonam, ko māte ir teikusi, tiklīdz viņš atgriezīsies.

- Es brīnos, kur viņi tik ilgi paliek, - sacīja māte. - Vai esi droša, ka gribi palikt te viena pati? Varbūt tu gribētu braukt kopā ar mani uz Hollihovu? Tu varētu vērot ezermalu un uzsaukt viņiem, kad viņi brauktu garām, vai arī ienākt pie manis, palikt pa nakti un no rīta aizskriet pie Diksones kundzes, lai pievienotos pārējiem, kad viņi atbrauks pēc piena. Tu varētu atstāt zīmīti Džonam, lai pateiktu, kur tu esi palikusi.

Uz brīdi Titijai likās, ka viņa gribētu braukt. Nez kāpēc tagad, kad māte brauca prom, sala šķita daudz vientuļāka, nekā tā bija bijusi pirms viņas ierašanās. Bet tad viņa atcerējās bāku un vadugunis, un to, ka viņa bija nometnes sargs.

- Nē, paldies, - viņa sacīja. - Es labāk palikšu tepat.

Māte nonesa katlu, pannu, krūzes un šķīvjus uz piestātni un nomazgāja tos, bet Titija tos noslaucīja. Tad viņa uznesa atpakaļ virtuves piederumus un kārtīgi nolika vietā. Māte piepildīja tējkannu un nolika uz akmeņiem pie ugunskura.

- Tā drīz vien uzsils, - viņa sacīja. — Un tad tā ātrāk uzvārīsies, kad viņi visi izslāpuši atgriezīsies nometnē.

- Es nedomāju, ka viņi tik drīz atgriezīsies, - sacīja Titija.

Māte palūkojās uz viņu.

- Tad labāk brauc man līdzi, - viņa teica. - Gan jau nometne viena pati tiks galā.

- Nē, paldies, - Titija noteikti atteica.

- Nu labi, - māte piekrita, - ja vien tu esi pārliecināta, ka ar tevi viss būs kārtībā. Bet negaidi viņus pārāk ilgi uz tēju. Bleketi var viņus ielūgt uz tēju pie sevis.

Titija neko neatbildēja.

Māte iekāpa laivā un atgrūdās no krasta ar airi.

- Uz redzēšanos, Robinson Krūzo! - viņa sacīja.

- Uz redzēšanos, Piektdieni! - sacīja Titija. - Bija ļoti jauki, ka tu iegriezies. Ceru, ka tev patika mana sala.

- Ļoti patika, - apliecināja māte.

Viņa lēnām airējās prom. Titija uzskrēja Novērošanas punktā un māja. Māte airējās tam garām. Pēkšņi sala šķita pavisam vientuļa. Titija pēkšņi pārdomāja.

- Māt! - viņa iesaucās.

Māte pārtrauca airēt.

- Gribi braukt Ildzi? - viņa uzsauca.

Bet tad Titija atkal atcerējās, ka viņa ir ne tikai Robin-sons Krūzo, kuram ir tiesības tikt izglābtam garāmbraucošā kuģī, bet viņa ir ari matrozis Titija, kam jāaizdedz lākturis lielajā priedē, lai pārējie tumsā varētu atrast salu, un pēc tam jāierīko vadugunis, lai viņi varētu iebraukt ostā.

- Nē, — viņa atsaucās. - Gribēju vienīgi pateikt uz redzēšanos!

- Uz redzēšanos! - uzsauca māte.

- Uz redzēšanos! - vēlreiz sauca Titija. Viņa nogūlās viršos un vēroja māti caur tālskati. Pēkšņi viņa atklāja, ka nevar viņu saskatīt. Meitene samirkšķināja acis, izvilka kabatlakatiņu un notīrīja vispirms tālskata stiklu, pēc tam izslaucīja aci.

- Nejēga, - viņa pati pie sevis noteica. - Tas no pārāk ciešas skatīšanās. Pamēģini ar otru aci.

19. NODAĻA AMAZONES UPE

Saule norietēja aiz kalniem ezera rietumu krastā. Gaismas strēle arvien sašaurinājās un sašaurinājās, līdz izgaisa pavisam. Vējš norima. Rio salas atspoguļojās mierīgajā ūdenī.

- Var pienākt nākamā nakts, pirms atkal saceļas vējš, -sprieda Džons. - Labāk piebrauksim pie rietumu krasta un airēsim gar to. Pat ja viņas novēro ezeru, mūs nepamanīs, kamēr vien turēsimies cieši pie krasta.

- Viņas varētu noturēt mūs par makšķerniekiem, - sacīja Sūzana.

- Jā, ja vien mūsu laivai nebūtu masta, - piekrita Džons. - Bet to mēs varam noņemt. Galu galā mēs būsim pasargāti gandrīz visu ceļu, ja vien brauksim gar ezera malu. Saderam, ka viņas mūs noteikti nepamanīs. Un, ja vējš atkal neparādīsies, būs jau par vēlu kaut ko redzēt, kad mēs būsim iebraukuši upē.

- Sākam! - mudināja Sūzana.

- Vai es drīkstu airēt? - ieminējās kuģapuika Rodžers.

*

Pie salām bija ilgi jāgaida, kamēr satumst, un visi priecājās, kad atkal varēja doties ceļā. Rita labais ceļavējš viņus bija ātri atvedis no Savvaļas Kaķu salas uz Rio

līci. Viņi bija riņķojuši ap salām un pārliecinājušies, ka amazones te nekur neslēpjas, gaidot izdevību vēlreiz sagrābt salu. Bezdelīgas sprieda, ka Amazone joprojām atrodas Amazones upē, tā ka plāns dai'bojas tieši tā, kā paredzēts, un viņi varēs aizbūrāt un sagrābt to vakarā. Bērni bija noenkurojušies netālu no vienas salas Rio ziemeļos, lai nogaidītu līdz krēslai. No šejienes viņi varēja pārskatīt visu ezera ziemeļu daļu, paši paliekot nepamanāmi. Visu dienu viņi cītīgi novēroja priekšā esošo zemesragu, aiz kura, kā viņi zināja, atradās Amazones upe un pirātu cietoksnis. Tomēr pēcpusdiena bija ļoti gara un vienbrīd gandrīz sākās dumpis uz kuģa.

- Dosimies taču uzbrukumā! - Rodžers teica, un Sū-zana piemetināja: - Kāpēc gan ne?

Kapteinis Džons veda viņus pie prāta. Viss taču bija ieplānots uzbrukumam tumsā. Nebija nekādu izredžu sagrābt Amazoni, ja viņi dotos uzbrukumā gaišā dienas laikā. Turklāt viņi bija atstājuši matrozi Titiju Savvaļas Kaķu salā, lai viņa iedegtu gaismas, kad viņi atgriezīsies naktī. Viņi taču nevar pamest Titiju salā, tad doties prom un padarīt dienu par parastu pikniku. Sūzana piekrita. Rodžers ierosināja, ka tādā gadījumā viņi varētu vismaz nopeldēties. Tādā veidā dumpis tika apspiests bez asinsizliešanas, kā parasti raksta grāmatās.

Kuģa komanda tika atalgota, saņemot kapteiņa atļauju tai izkāpt krastā uz salas, pie kuras laiva bija noenkurota. Visi nopeldējās un krastmalā sakūra ugunskuru, ne jau ēdiena pagatavošanai, jo viņi taču bija paņēmuši līdzi pārtiku, bet tāpēc, ka izkāpt uz salas un neiekurt ugunskuru ir tīrā salas izniekošana. Bērni bija izdzēruši pusi no piena un apēduši pusi no pārtikas krājumiem. Tad Džons palika uz salas un aizsūtīja kapteiņa palīgu un kuģapuiku uz Rio papildināt pārtikas krājumus. Viņi par šiliņu nopirka tādu šokolādi, kurā ir mandeles un rozīnes, tā ka tie bija trīs pārtikas produkti vienlaikus. Tad viņi atgriezās. Visi trīs bērni apciemoja dažas citas salas un piedzīvoja dažas nepatīkamas tikšanās ar iedzimtajiem, kuri parādīja uzrakstu, ka sala ir privātīpašums un te nav atļauts piestāt.

Tikai vienreiz Džonam bija licies, ka viņš redzējis vienu no amazonēm kustamies viršos uz zemesraga. Bet bez tālskata viņš par to nevarēja būt drošs. Tā varēja but arī aita. Gaidīšana visu pēcpusdienu un vakaru bija ilga un nogurdinoša, un, lai gan te varēja vērot arī tvaikoņus, motorlaivas un iedzimto airu laivas, viņi nebija redzējuši nevienu buru, izņemot lielās jahtas tālu ezerā. Pirmo reizi mūžā viņi visi trīs vēlējās, kaut saule pasteigtos un ātrāk norietētu.

Beidzot saule bija norietējusi. Zemi ietina krēsla. Vēja nebija, jo tas nozuda kopā ar sauli, kā jau tas parasti notiek, un viņi sāka baiļoties, ka tumsa var iestāties pārāk ātri. Uz Bezdelīgas noritēja liela rosība.

Masts tika noņemts un nolikts uz soliem. Laivā tam bija pietiekami vietas, jo tas bija par paris collām īsāks nekā laivas garums. Tomēr, lai to dabūtu laivā, tas bija jāliek laivai tieši pa vidu, kas bija ļoti neērti tam, kurš airēja.

Rodžers airēja. Džons lūkojās kartē. Sūzana stūrēja.

- Velc ar visu ķermeni, - viņa pamācīja Rodžeru. - Nesaliec rokas līdz pat vēziena beigām.

—'Es airēju ar visu ķermeni, - sacīja Rodžers. - Bet man ir uzvilkts pārāk daudz drēbju.

- Viņš pārāk daudz trokšņo un šļakstinās, - neapmierināts sacīja kapteinis.

- Viņš būs piekusis, pirms mēs tiksim tik tuvu, ka tam būs kāda nozīme, - atteica Sūzana.

- Nebūšu vis, — attrauca Rodžers.

Viņi lēni virzījās gar rietumu krastu. Neviens nevarētu paairēt ātrāk. Krēsloja. Kalni jau bija tumši, un mežus vairs nevarēja saredzēt. Sāka šķist, ka pēc tam, kad bezdelīgas tik ilgi bija gaidījušas satumstam, viņas beigās izgāzīsies, jo vairs nebūs pietiekami gaišs.

- Klau, Sūzana, - ieminējās Džons. - Varbūt labāk airēšu es.

Bet tieši tobrīd zaļgani sudrabaino ūdens virsmu saviļņoja vēja pūsma.

- Paldies Dievam, atkal ir vējš! - Džons noteica. — Turklāt tāds pats vējš. Dažkārt tas pēc saulrieta mainās, bet šis nudien pūš no dienvidiem.

Dienvidvējam kļūstot stiprākam, ezera virsma saviļņojās.

- Mājupceļā tas būs pretvējš, - sacīja kapteiņa palīgs.

-Tad mums nebūs jāsteidzas, - aizrādīja kapteinis Džons.

- Varbūt atkal burāsim? - ierosināja Rodžers. — Kaut gan es vēl nemaz neesmu piekusis.

- Nav jau tā, ka Bezdelīgai būtu balta bura, - prātoja kapteinis Džons. — Brūnu buru šādā krēslā viņas nepamanīs, īpaši, ja mēs turēsimies pie krasta. Un to mēs varam ar šādu vēju. Lai notiek, kapteiņa palīg! Dod komandu, kad pārtraukt airēt.

- Pārtraukt! - Sūzana nokomandēja.

Rodžers pārtrauca airēt, izcēla no duļļiem vispirms vienu airi, tad otru un nolika tos laivā.

- Saglabā to pašu kursu! - pavēlēja kapteinis.

- Skaidrs, to pašu kursu, - sacīja kapteiņa palīgs. Bezvējā burulaivu var viegli noturēt tai pašā kursā, bet vējā ir ļoti jāuzmanās.

Džons ielika mastu tik klusi, cik vien varēja. Viņš piekabināja faili pie skrejveltņa un uzvilka buru. Vējš pūta nedaudz no dienvidrietumiem, un klīverkoks sašūpojas uz stūres pusi.

- Tagad burulaiva trauksies kā vēl nekad! - līksmoja kuģapuika.

- Es tomēr nevēlos tur nokļūt pārāk ātri, - sacīja kapteinis Džons. — Mums jānonāk upē, kamēr vēl ir pietiekami gaišs, bet jau gana vēls, lai pirāti būtu aizgājuši no sardzes un dzīrotu savā cietoksnī.

- Pegija teica, ka viņas ēd vakariņas pusastoņos, -atminējās Sūzana.

- Tagad ir daudz vēlāks, - sacīja Džons. - Man šķiet, ka viss izdosies.

Šur tur ezera krastos iedzimto mājokļos iemirdzējās spožas gaismiņas. Aiz tām, pāri salām, spīdēja gaismas kūļi no Rio līča. Vēl nebija pavisam tumšs, lai gan jau parādījās pirmās zvaigznes.

Bezdelīga īsā laikā bija nobraukusi lielu gabalu, un viņi jau bija pavisam tuvu pie zemesraga.

- Tagad mums jānolaiž bura, - sacīja kapteinis Džons un pats to izdarīja. Viņš nevarēja uzticēt pat Sūzanai to nolaist bez trokšņa. Tad kapteinis samitrināja duļļus, lai tie nečīkstētu.

Bezdelīga, šobrīd dreifēja uz vietas. Aiz zemesraga bija plašs līcis ar lielām niedrēm abās pusēs. Kaut kur līča tālākajā galā bija māja ar spožām ugunīm logos. Gaisma, atspīdot ūdenī, parādīs, kur tieši starp meldriem slēpjas upes ieteka. Pēc mirkļa viņi vairs neredzēja gaismas at-spīdumus un saprata, ka ir aizbraukuši par tālu.

- Kapteiņa palīg, - čukstēja Džons. - Vai tu tagad ne-paairētu, tik klusi, cik vien vari? Rodžers lai iet uz laivas priekšgalu un novēro. Nekliedz, ja tu kaut ko pamani! Tikai čukstus pasaki kapteiņa palīgam.

- Un masts? - vaicāja Sūzana.

- Ja amazones ir izlūkos, viņas šo kuģi atpazīs tik un tā, - atteica Džons. - Ja viņas nav izlūkos, mastam nav nozīmes. Ja abas pirātu meitenes ir mājā, šajās apgaismotajās istabās, viņas vispār tik tālu neko neredzēs. Esmu pārliecināts, ka mēs jau esam viņas pieveikuši, ja vien varēsim atrast laivu māju. Viņas jau sen būtu mūs izaicinājušas, ja būtu pamanījušas.

Kapteiņa palīgs airēja ar leniem, stipriem vēzieniem. Airi nesacēla nekādu troksni. Tie ieslīdēja un izslīdēja no ūdens bez šļakstiem. Bezdelīga tagad bija mierīgā ūdenī, aiz zemesraga augstās sienas. Džons stūrēja, vadoties pēc gaismas atspīdumiem ūdenī. Tur starp niedrēm jābūt upes ietekai ezerā. Viņš stūrēja uz to pusi. Tobrīd viņiem abās pusēs slējās garas niedres. Bērni bija nonākuši Amazones upē.

- Laivu māja ir kaut kur labajā krastā, - pačukstēja Džons. — Tas ir - no mūsu puses kreisajā malā. Pasaki Rodžeram, lai meklē ostu.

Pēkšņi niedrēs atskanēja šļaksts, kam sekoja skaļš pēkšķiens.

- Kas tad tas? - Sūzana izbiedēta vaicāja.

- Pīle, - atteica kapteinis.

Sūzana turpināja airēt.

Tad atskanēja čuksts no novērotāja posteņa: - Tc tā ir! Es to redzu!

- Kur? - čukstēja kapteiņa palīgs, lūkojoties pār plecu.

- Šeit, - atteica kuģapuika.

Augstu virs niedrēm, pavisam netālu, upes labajā krastā slējās liela, tumša celtne.

- Tas ir tas, ko mēs meklējām, - nočukstēja kapteinis.

- Laivu māja, — noteica Sūzana.

- Klusu!

IlMVj

-Kuš!

Laivu māja stāvēja nelielā līcī starp niedrēm. Džons stūrēja turp.

- Klusu! - viņš vēlreiz nočukstēja. Uz upes valdīja kapa klusums, kamēr Bezdelīga slīdēja tālāk. Tad no mājas ar gaišajiem logiem atskanēja mūzika.

- Kapteinis Nensija teica, ka uz laivu mājas ir galvaskauss un sakrustoti kauli, - Džons pačukstēja.

- Es tos redzu! Redzu! - sauca Rodžers.

- Muti ciet! Klusu! — uzšņāca kapteiņa palīgs.

- Ir jau labi, - mierināja kapteinis Džons.

Augstu virs lielās, atvērtās laivu mājas durvīm izgriezts no koka un nokrāsots balts bija liels galvaskauss un divi tik lieli sakrustoti kauli, ka tie varētu piederēt zilonim.

- Vai tu to redzi? - vaicāja kapteinis Džons.

- Tur iekšā ir motorlaiva, - sacīja Rodžers.

- Viņas jau teica, ka tā būs. Tā pieder iedzimtajiem. Vai mūsu masts ieies zem durvīm? Tagad lēnām, lēnām.

Bezdelīga lēni ieslīdēja lielajā, tumšajā laivu mājā, un Sūzana iecēla airus iekšā.

- Te ir airu laiva, - Rodžers skaļi pačukstēja.

- Uzmanīgi! Neuzduries tai! - brīdināja Sūzana.

- Te nekā cita nav, - ziņoja Rodžers. -Amazones šeit nav!

Džons stāvēja pie Bezdelīgas stūres, ar vienu roku turēdamies pie laivas margapmales. Viņš izvilka savu kabatas lukturīti.

- Viņi nevarēs saskatīt šo gaismu no mājas, - viņš teica un ieslēdza lukturīti.

Laivu māju izgaismoja spožas gaismas stars. Tas parādīja airu laivu, motorlaivu un tukšu vietu tālākajā mājas stūrī. Bija skaidrs, ka tur parasti novieto burulaivu. Pie koka paaugstinājuma uz sienas bija piestiprināta balta aploksne, kuru izgaismoja kabatas lukturītis.

Kapteinis Džons atgrūdās no motorlaivas malas, un Bezdelīga aizslīdēja pie pretējās sienas. Rodžers paķēra vēstuli.

- Dod to man, - pavēlēja kapteiņa palīgs, un kuģapui-ka paklausīgi izpildīja pavēli.

Kapteinis un viņa palīgs apskatīja aploksni kabatas luktura gaismā. Uz tās bija galvaskauss un divi sakrustoti kauli, uzzīmēti ar sarkanu zīmuli. Zem tā ar sarkanu zīmuli bija uzrakstīts “Bezdelīgām”. Džons atplēsa vēstuli. Iekšā bija papīra gabals, atkal ar galvaskausu un sakrustotiem kauliem. Zem tā ar sarkaniem burtiem parakstīts “Ha! Ha!”, zemāk “Amazones pirātes” un divi vārdi: “Nensija Bleketa, kapteinis” un “Pegija Bleketa, kapteiņa palīgs” - arī rakstīti ar sarkanu zīmuli.

Kapteinis Džons uz brīdi padomāja.

- Tas ir pavisam vienkārši, - viņš beidzot teica. - Viņas Amazoni ir paslēpušas kaut kur upē. Tas ir vecs pirātu triks. Mēs zinām, ka viņas nav devušās jūrā, jo visu dienu to novērojām. Dosimies prom.

Viņš izslēdza kabatas lukturīti. Pēc laivu mājas tumsas ārpusē šķita daudz gaišāks.

- Tagad, kapteiņa palīg, ķeries pie airiem, - kapteinis teica. - Vēl joprojām ir pietiekami gaišs, lai laivu atrastu, ja vien mēs pasteidzamies.

Sūzana sāka airēt, un Bezdelīga ātri traucās pa upi. Džons, lūkojoties tik cieši, cik vien krēslā varēja, vēroja niedres. Pēc brīža viņi bija aiz upes līkuma.

Niedrēs pie upes ietekas ezerā atkal atskanēja plīkšķis. Atkal skaļi iepēkšķējās pīle. Tā pēkšķēja vēl divas vai trīs reizes, kamēr kāda balss to dusmīgi pārtrauca: - Apklusti, tu muļķa kaza! Nepārcenties!

No niedrēm izslīdēja laivas priekšgals. Tieši virs tā rēgojās kapteiņa Nensijas galva. Viņa uz brīdi uzmanīgi skatījās un ieklausījās.

- Gaiss tīrs, - viņa paziņoja. - Viņi ir aizbraukuši uz augšu pa upi. Tas mums dos papildu laiku. Uz priekšu!

Atkal atskanēja ūdens šļakstēšana, un tad parādījās arī laivas pakaļgals, kur sēdēja Pegija. Laiva izslīdēja no niedrēm, pagriezās uz upes ieteku un iebrauca ezerā. Kapteinis Nensija ķērās pie airiem. Viņa pāris minūtes spēcīgi airēja.

- Tagad esam drošībā, - viņa sacīja. - Es ielikšu mastu. Cik labi, ka mēs iedomājāmies to noņemt, citādi viņi to būtu pamanījuši virs niedrēm. Uzvelc buru, tu sliņķe! -viņa aizrautīgi un apmierināti pavēlēja. Kopīgiem spēkiem viņas uzvilka buru.

- Un tagad, mana mīļā, - viņa teica, apsēžoties kuģa pakaļgalā, - Savvaļas Kaķu sala un amazones uz mūžu! Mēs viņus esam pamatīgi apmuļķojušas!

20. NODAĻA

TITIJA VIENA PATI

Pēc tam kad māte bija aizgājusi, matrozis Titija izlēma apstaigāt savu salu. Viss šķita kārtībā. Tilbite bija atgriezusies, tā atkal stāvēja uz akmens ostā un klanījās, un arī matrozis Titija paklanījās viņai pretī, bet šoreiz tas bija tik tālu, ka tilbīte neizbijās un neaizlidoja, bet palika uz akmens un turpināja klanīties. Meitene vēroja, kā tilbīte ielec ūdenī un atkal uzlido gaisā, un tad turpināja savu apgaitu. Beidzot viņa atgriezās nometnē un piesvieda malku ugunskurā.

Tad viņa atcerējās, ka Robinsons Krūzo bija rakstījis piezīmes un ka arī viņa ir paņēmusi līdzi burtnīcu, lai darītu to pašu. Viņa apsēdās telts priekšā un lapas augšā drukātiem burtiem uzrakstīja “PIEZĪMES”. Žēl, ka viņa nebija skaitījusi dienas, iegriežot to skaitu kociņā, bet, tā kā bija vēl jāatzīmē tikai viena diena, tas neko nenozīmēja. Tā viņa rakstīja:

“Pirms divdesmit pieciem gadiem es pēc kuģa katastrofas nokļuvu uz šīs vientuļās salas. Vējš pūta no dienvidrietumiem. Jūrā nelieli viļņi. Rītausmā migla. Iepazinos ar pieklājīgu putnu. Redzēju, kā tas lido zem ūdens. Atradu krastā iedzimto kanoe laivu. Iedzimtais bija draudzīgs. Viņa vārds bija Piektdienis. Viņa zemē dzīvo ķenguri. Arī lāči. Bija liels prieks manā vientulīgajā valstība dzirdēt

cilvēka balsi, kaut arī tā bija mežoņa balss. Piektdienis pagatavoja pusdienas. Gaļas bumbiņas ar tēju. Viņš atgriezās uz cietzemes pie citiem iedzimtajiem savā kanoe laivā. Viņš...”

Matrozim Titijai vairs nenāca prātā nekas cits, ko teikt. Viņa bija beigusi. Nekas jauns nebija noticis. Viņa sāka pārlapot Robinsonu Krūzo, ne jau gluži lasīt, jo viņa bija to izņēmusi cauri jau vairākas reizes, bet vienkārši pāršķirstīt. Viņa uzdūrās gabaliņam par gulēšanu kokos aiz bailēm no plēsīgiem zvēriem.

“Es piegāju pie koka, uzkāpu tajā un iekārtojos tā, lai aizmiegot nenokristu. Nogriezis nelielu koka stibu aizsardzībai, iekārtojos savā pagaidu mītnē un, būdams ļoti noguris, ātri aizmigu, un gulēju tik ērti, cik, kā man šķiet, tikai daži manos apstākļos varētu gulēt, un pamostoties jutos ļoti atspirdzis.”

Viņa prātoja, vai Robinsons Krūzo parasti mēdza gulēt kokos un vai arī uz šīs salas bija kāds koks, kas būtu piemērots gulēšanai. Kaut arī te nebija plēsīgu zvēru.

Tad viņa izlasīja rindkopu par pēdām smiltīs un atcerējās daudz tāda, ko viņa būtu varējusi pateikt Piekt-dienim.

Šķirstot grāmatu, viņa uzgāja rindkopu, kas atgādināja par kapteini Flintu.

“Visu laiku, kamēr es strādāju,” rakstīja Robinsons Krūzo, “es izklaidējos, runājot ar savu papagaili un mācot tam runāt; es ātri iemācīju viņam pazīt savu vārdu un beidzot izrunāt to diezgan skaļi - Pollija -, un tas bija pirmais vārds, kuni jebkad biju dzirdējis izrunājam uz šīs salas no kāda cita, nevis savas mutes...”

Ja vien ari viņai būtu papagailis, šī sala būtu ideāla. Titija iedomājās par zaļo papagaili no peldošās mājas. Tad viņa atcerējās sīļus, kas bija tarkšķot lidojuši starp kokiem tai dienā, kad bezdelīgas apciemoja ogļdeģus. Sīļi, tāpat ka zaļais papagailis, lika viņai aizdomāties par kapteini Flintu, jo viņa atcerējās ziņu, kuru ogļdeģi bija lūguši nodot amazonēm. Meitene atminējās, ka vecie viri bija domājuši: kāds gribot ielauzties peldošajā mājā un kapteinim Flintam kārtīgi jāaizslēdzot durvis. Tad viņa atcerējās, ka Džons bija mēģinājis nodot ziņu un kapteinis Flints nebija viņā klausījies, turklāt nosaucis Džonu par meli. Un tagad māte gatavojās sazināties ar kapteini Flintu, aizrakstot amazoņu mātei. Un Džons bija devies uz Amazones upi, nevis lai satiktu amazones, bet lai sagrābtu kuģi. Tā ka ziņa amazonēm netiks nodota līdz pat rītrītam.

- Pie velna kapteini Flintu! - viņa skaļi noteica, nolika grāmatu malā un devās uz Novērošanas punktu, lai pavērotu apkārtni ar tālskati. Ezerā bija daudz laivu, un, skatoties tālskatī, viņa varēja ieraudzīt kormorānus uz kailā koka Kormorānu salā. Par spīti tam visam, laiks ritēja ļoti lēni. Pat tējas pagatavošana un divu olu novārīšana, to apēšana, kā arī maizes ņukas un marmelādes notiesāšana neaizņēma tik ilgu laiku kā tad, kad tev jādara vēl kaut kas cits un tu ļoti steidzies. Viņai šķita, ka ēdiena gatavošana, ēšana un trauku mazgāšana ilgusi tikai vienu vai divas minūtes, un tad jau viņa bija atpakaļ Novērošanas punktā, prātojot, kā veicas bezdelīgām. Viņa zināja, ka pārējie neatgriezīsies vēl ilgi, jo viņi gaida krēslu, lai iebrauktu Amazones upē. Līdz krēslas atnākšanai vēl bija kāds laiciņš, un matrozim Titijai uz salas tas šķita vēl ilgāks nekā kapteinim, viņa palīgam un kuģapuikam tālu prom Rio.

Beidzot saule norietēja. Pa ezeru aizpeldēja arī pēdējais tvaikonis, Rodžera gulētejamā laika tvaikonis. Pēdējā iedzimto zvejas laiva pazuda pie apvāršņa. Titija kļuva par bākas sargu uz vientuļa rifa.

Viņa iededza lielo lākturi, uzvilka to kokā un nostiprināja. Tas lēja spožu gaismu augstu pāri galvai, un viņai ienāca prātā iepeldēt jūrā, lai redzētu, kā tas izskatās virs ūdens. Bet tad viņa izlēma, ka tas neietilpst bākas sarga pienākumos. Galu galā viņu tad var aizskalot kāda okeāna straume un, kad izdegtu gaisma, nebūtu vairs neviena, kas ielietu lākturī jaunu eļļu, un kāds liels kuģis varētu tumsā uzskriet uz rifa.

Pirms bija kļuvis tik tumšs, ka bez kabatas lukturīša neko nevarētu saskatīt, Titija paņēma vienu no sveču lākturiem un pakāra uz naglas žuburainajā kokā. Būs vieglāk to atvērt un iedegt, kad tas jau karājas augšā, nekā iedegt un tad lūkoties pēc naglas, uz kuras to pakārt. Tad meitene devās atpakaļ uz nometni.

“Iespējams, tieši šobrīd viņi sagrābj Amazoni,” viņa domāja un nespēja nostāvēt mierā. Vienu vai divas reizes viņa uzkāpa Novērošanas punktā, lai paskatītos, vai lākturis deg, kā nākas, lai gan varēja saskatīt tā gaismu arī nometnē.

Beidzot Titija izlēma, ka nu vairs nevar darīt neko citu, kā vien gaidīt un klausīties, vai neatskanēs pūces kliedziens, kas ziņotu, ka bezdelīgas ir atgriezušās un gaida, lai viņa iedegtu vadugunis, kas ļautu ievest ostā Bezdelīgu un Amazoni.

- Ja vien viņi ir to sagrābuši, - meitene vēl noteica.

Titija sakārtoja ugunskuru tā, ka kurināmais bija vidū, un tad apklāja to ar velēnām, kuras Sūzana jau bija sagatavojusi. Tas padarīja apkārtni ļoti tumšu, tāpēc viņa atkal atsedza ugunskuru. Galu galā te bija pietiekami daudz malkas, kuru viņi bija atveduši no cietzemes pirms divām dienām. Titija iededza otru lākturi un mēģināja lasīt, bet pie lāktura gaismas tas nebija iespējams, jo sveces liesmas šaudījās augšup un lejup un meta ēnas uz lappusēm. Tad viņa atcerējās, ka lākturī ir tikai pavisam īss sveces galiņš un tas būs vajadzīgs ostā. Viņa to nopūta. Meitene baidījās likties uz auss savā gultā, jo tad viņa varētu aizmigt un nedzirdēt signālu, kad bezdelīgas bus atgriezušās. Tāpēc viņa paņēma no telts abas segas, ietinās vienā no tām, otru pārsedza pāri galvai kā apmetni ar kapuci un apsēdās skatīties uz ugunskuru ar kabatas lukturīti un lākturi līdzās. Titijai kabatā bija sērkociņu kastīte. Viņa par to vēlreiz pārliecinājās. To varēja sataustīt caur segu...

Tas bija pēdējais, ko viņa atcerējās.

Titii'u pamodināja vējš sejā un skaļš pūces kliedziens: “U-hū! U-hu-hu-hū!”

Meitene pietrūkās sēdus. Kur viņa atradās? Ugunskurs bija pārvērties kvēlojošās oglēs. Bija ļoti tumšs, bet tālu augšā, viņai aiz muguras, kādā kokā spīdēja gaisma. Tā bija bāka. Cik ilgs laiks bija pagājis, kopš viņa dzirdēja pūces kliedzienu? Vai viņa iemiga pirms tā vai tikai tagad, vai arī to bija dzirdējusi sapnī?

Viņa mēģināja piecelties kājās, bet bija aizmirsusi, ka ir ietinusies segā kā mūmija. Tas noteikti bija pūces kliedziens, kas viņu pamodināja. Džons, Sūzana un Rodžers tur ārā burā šurp ar diviem kuģiem un brīnās, kāpēc nav iedegtas vadugunis! Titija pietrausās kājās un ieklausījās. Uz brīdi viņa neko nedzirdēja, un tad kaut kur uz ezera atskanēja krakšķis, kāds rodas, kad pagriežas klī-verkoks.

Titija sameklēja uz zemes kabatas lukturīti. Viņa to atrada cieši blakus lākturim. Meitene iededza kabatas lukturīti, izskrēja no nometnes un steidzās klupdama krizdama pa taku uz ostu. Cik labi, ka māte viņiem Vikījas dzimšanas dienā uzdāvināja kabatas lukturīšus! Tomēr pat kabatas lukturīša gaismā bija grūti virzīties uz priekšu. Un cik labi, ka viņa pa dienu attīrīja zarus, kas liecās virs takas!

Titija atrada žuburoto koku, izņēma no kabatas sērkociņu kastīti un ielika lukturīti kabatā, tā ka abas rokas bija brīvas. Pirmais sērkociņš nodzisa, kad viņa mēģināja aizdegt sveci lākturī, un tāpat arī otrais. Bet ar trešo viņai izdevās. Otru lākturi viņa aizdedza viegli un novietoja to uz naglas, kas bija iedzīta celmā ar balto krustu.

Tagad Džons un Sūzana redzēs gaismas. Bet ja nu viņi ir gaidījuši jau ilgu laiku? Viņa, matrozis Titija, bija aizmigusi tad, kad viņai bija jāstāv sardzē. Ja nu viņi bija mēģinājuši iebraukt ostā pa tumsu un nu kuģis bija sadragāts pret klintsbluķiem?

Pēkšņi tieši virs viņas galvas pārlidoja liela pūce, tieši starp abām vadugunīm, gaismu samulsināta.

“U-hū! U-hu-hu-hū!” viņa vēl dzirdēja, kad tā pazuda tumsā.

Iespējams, ka tas nemaz nebija signāls, ko viņa bija dzirdējusi. Iespējams, ka visas viņas bailes bija veltas un Bezdelīga joprojām bija tālu projām. Un tomēr - krakšķis bija tieši tāds kā viņu burulaivas klīverkokam.

Un tad kaut kur tumsā, ārpus ostas, viņa izdzirdēja skaņu, kāda rodas, nolaižot bura, un tad airu šļakstināšanu.

Bet tieši tobrīd, kad Titija gatavojās uzsaukt priecīgu sveicienu bezdelīgām, viņa izdzirdēja balsi, kas nebija ne Džona, ne Sūzanas, ne Rodžera.

Balss teica: - Sasodīti laba ideja - pielikt gaismas pie zīmēm!

Uz vienu brīdi Titijai ienāca prātā nopūst gaismas. Bet bija par vēlu. Laiva jau atradās līcī. Nākamajā mirklī tā piestāja ostā apmēram sešus jardus nostāk.

Titija paslēpās aiz klints. Kāpēc gan viņa bija iemigusi? Tas, ko viņa bija dzirdējusi, bija īstas pūces kliedziens, nevis bezdelīgu signāls! Ja vien viņa būtu bijusi nomodā, viņa to būtu sapratusi. Un tagad viņa, kas bija atstāta sardzē, bija ievedusi amazones tieši ostā, un bezdelīgas atgriežoties atklās, ka sala ir ienaidnieku rokās! Vai pārējie viņai to jebkad piedos?

Nensija Bleketa jau bija izkāpusi krastā.

- Kas man nedod miera, - viņa sacīja, - ir tas, kā viņi nokļuvuši šeit pirms mums! Esmu pārliecināta, ka dzirdēju, kā viņi aizbrauc mums garām pa upi. Viņi noteikti airējušies kā traki. Ar burāšanu to nevarēja izdarīt. Un es nekad nebūtu domājusi, ka viņi tik ātri var atairēties, lai gan arī mēs steidzāmies visu ceļu. Dīvaini, ka mēs neredzējām un nedzirdējām viņus vienā halzē vai otrā. Nāc nu, Pegij, kustini kājas, tev jārāda mums ceļš.

- Sērkociņi ir samirkuši, — sacīja Pegija, bet tad laivā uzmirdzēja gaisma, un pēc mirkļa viņa izkāpa krastā ar lākturi rokā.

- Kāpēc viņu nav šeit? — viņa vaicāja.

- Viņi iededza gaismas, lai mēs varētu iebraukt ostā, un traucās atpakaļ uz nometni, - sacīja kapteinis Nensija. - Lai izliktos, ka viņi te ir jau stundām ilgi. Nāc nu. Rādi gaismu!

Amazones pagāja garām Titijai tik tuvu, ka būtu varējušas viņai pieskarties. Viņas steidzās prom pa taku.

Titija drebēja, sarāvusies čokurā.

Viņa dzirdēja Pegiju sakām: - Pagaidi mani. Es nevaru redzēt bez lāktura.

Viņu soļi attālinājās. Tad atkal iestājās klusums, izņemot vēja šalkšanu lapās. Amazones bija devušās uz nometni.

Titija nesaprata, ko iesākt. Tā bija sakāve, baismīga un šausminoša. Tā vietā, lai Bezdelīga pārbrauktu mājās ar sagūstīto Amazoni, kuru kā balvu vestu Sūzana, viss bija nogājis greizi. Bezdelīgas nebija ieņēmušas Amazoni, bet amazones bija ieņēmušas Savvaļas Kaķu salu un ostā stāvēja pirātu kuģis. Ja vien viņa nebūtu iedegusi gaismas, viņas nekad nevarētu te iebraukt līdz pat rītausmai, un tad arī pārējās bezdelīgas būtu atgriezušās.

Tieši tad viņa izdzirdēja amazoņu klaigāšanu otrā salas galā: - Bezdelīgas, ahoi! Kapteini Džon!

Balsis atkal tuvojās. Amazones nāca atpakaļ.

Tieši tad Titijai iešāvās prātā ideja.

Galu galā nebija svarīgi, kurš no bezdelīgām sagrābtu Amazoni.. Un Amazone bija tepat, neapsargāta. Kāpēc gan ne?

Titija pielēca kājās un noskrēja pludmalē, un jau pēc brīža viņa bija uz klāja, griežot Amazones stūri ārā no ostas gar lielajiem akmeņiem. Tad viņa izvilka kabatas lukturīti un iededza uz pietiekami īsu brīdi, lai atrastu airus. Tie nebija tieši tādi kā Bezdelīgas airi, bet viņa varēja tikt ar tiem galā. Titija stāvēja pie stūres, airējot un paturot acīs abas vadugu-nis, kuras bija aizdegusi. Viņa atcerējās, ka abām gaismām vienmēr jābūt vienai virs otras. Brīdi pa brīdim tās gan pakustējās, lai arī kā viņa pūlējās. Tomēr matrozim veicas tīri labi par spīti centrālā borta kastei un nolaistajai burai ar visu klīverkoku un faili, kas bija taisni ceļā. Viņa neatdūrās pret neko cietu un jau bija izvadījusi pirātu kuģa pakaļgalu tīros ūdeņos, kad svece vienā lākturi izdega.

“Tā ir tā svece, kuru es dedzināju nometnē,” viņa nodomāja. “Labi, ka es nelasīju ilgāk!”

Titija turpināja airēt, lai būtu droša, ka ir aizbēgusi. Viņa zināja, ka vējš viņu pūtis atpakaļ uz salu, tāpēc apgrieza Amazoni, apsēdās uz airsola, liekot katru kāju savā pusē centrālā borta kastei, un sāka airēt, jūtot vēju pie labā vaiga.

Viņa pazaudēja no redzesloka otru vaduguni. Drīz viņa to ieraudzīja atkal, un tad starp kokiem pamirdzēja lākturis, ko nesa amazones, kas nāca atpakaļ uz ostu.

Titija atpūtās, nolikusi pie malas airus, un stāvēja uz vietas ieklausoties, bet neko nevarēja sadzirdēt. Tagad viņa redzēja vēl vienu gaismu, daudz augstāk. Tā bija baķa, un tur augstu kokā dega lākturis. Meitene zināja, ka vējš viņu dzen uz augšu, garām salai. Viņa pievilka kreiso airi un pagrieza Amazones priekšgalu pa vējam. Tad viņa turpināja airēt.

Tas bija ļoti grūti. Viņa nevarēja airēt visu nakti. Labākais, ko varēja darīt, bija noenkuroties tik drošā vietā, cik iespējams. Titija pārtrauca airēt, iecēla airus laivā, ieslēdza kabatas lukturīti un parāpās uz priekšu. Ja, kuģa priekšgalā bija enkurs un liels virves ritulis. Viņa atcerējās, kā Džons bija stāstījis Sūzanai, ka nekad nedrīkst izmest enkuru, nepārliecinoties, ka tā gals ir cieši piestiprināts pie virves. Titija parakņājās virves ritulī un paspīdināja kabatas lukturīti. Viss bija kārtībā. Virve bija piestiprināta pie enkura riņķa. Viņa nolika enkuru tādā vietā, kur to viegli varēja aizsniegt, un atkal ķērās pie irkļiem, airējot uz ezera rietumu krastu tik stipri, cik spēja. Tagad viņa nevarēja saskatīt neko, izņemot gaismu bākas kokā. Meitene negribēja būt noenkurojusies jebkurā vietā pie salas, kad ausīs gaisma. Kas zina, cik labi tās pirātu meitenes prot peldēt? Otrā ezera krastā būs drošāk.

Pēkšņi viņa izdzirdēja ūdens šļakstus pret klintīm, gluži tuvu. Nebija droši piestāt krastā šādā tumsā. Titija pārtrauca airēt, noliecās uz priekšu un iegremdēja enkuru ūdenī pāri burulaivas priekšgalam, nolaižot virvi palēnām. Tā slīdēja lejup jardu pēc jarda. Te bija gluži dziļš. Beidzot enkurs bija uz zemes. Viņa atlaida vaļā pārējo virvi. Amazone papeldēja atpakaļ un apstājās.

- Līdz rītam nekas vairs nevar notikt, - pie sevis sacīja matrozis Titija. - Džons nemēģinās iebraukt ostā tumsā, kad viena no vadugumm ir izdzisusi. Es esmu sagrābusi Amazoni, un Bezdelīga būs flagmaņkuģis. Tagad nekas vairs nevar atgadīties.

Viņai nebija taisnība. Nekad nav droši apgalvot, ka nekas vairs nevar atgadīties.

Tā kā iegūtā balva bija droši noenkurota, viņa centās to savest kārtībā, bet nevarēja daudz paveikt tumsā, pat ar iedegtu kabatas lukturīti ne. Tomēr Titija saritināja buru tik labi, cik vien prata. Viņa atrada segu un ietinās tajā, jo uz ūdens bija gluži auksti, īpaši tagad, kad viņa vairs neairēja. Meitene atrada arī lielu šokolādes gabalu. To viņa apēda.

- Pirāti vienmēr apēd visu, ko atrod uz sagrābta kuģa, -viņa sev teica, šauboties, vai ēst šokolādi vai ne. Viņa iekārtojās laivas dibenā, tieši aiz centrālā borta kastes, lai būtu siltumā un aizvējā. Titija bija apēdusi visu šokolādi un sāka prātot, cik stundu vēl atlicis līdz rītausmai, kad viņa pēkšņi satrūkās kā zaķis, kas ieraudzījis uz lauka cilvēku.

Viņa sadzirdēja jaunas skaņas.

Tās bija airēšanas skaņas, stipras, ātras airēšanas, iedzimto laivas divu koka airu pāru radītais troksnis un viļņu šļakstēšana pret laivas priekšgalu. Viņa pazina šīs skaņas ļoti labi.

Laiva nāca tuvāk un tuvāk. Un pabrauca tuvu garām. Plunkš, plunkš. Titija varēja dzirdēt airu šļakstus tik skaidri, ka viņai pat sāka likties, ka tumsā var saskatīt pašu laivu.

Matrozis Titija tikko uzdrošinājās elpot. Tās nebija ne bezdelīgas, ne amazones, bet gan iedzimtie. Ko gan viņi varētu darīt šeit nakts vidū, kad visiem, izņemot, protams, pirātus un pētniekus, bija jāguļ?

— Tagad mums jābūt tai tuvu, - skaļa, vēja nesta vīrieša balss atskanēja līdz viņai no tumsas.

- Vēl ne. Paskaties uz gaismu, ko tie bērni ir iedeguši uz otras salas. Vēl vismaz simts jardu.

- Es kaut ko dzirdu. Deram, ka tā ir tepat tuvumā. Airē lēnāk.

Kaut kur tuvumā atskanēja būkšķis.

- Es taču teicu, muļķi! Tu esi sasitis to sasodīto laivu!

- Tad izkāp ārā un izvelc to krastā!

- Noņem cepuri no lampas un parādi drusku gaismu.

Atskanēja šļaksts un skaņa, kāda rodas, kad laivu velk

augšā pa akmeņainu krastu. Tad atspīdēja gaisma no velosipēda lampas.

- Ar laivu viss kārtībā. Varbūt nedaudz noskrāpēta krāsa. Laime, ka nav izlauzts caurums.

- Tad palīdzi ar kasti. Neviens to šeit nemeklēs.

- Meklēs gan, ja tu turpināsi dedzināt to lampu. Labak ņemsim kasti līdzi.

- Mēs taču to nevaram aizvest uz motocikla! Mums būs tai jābrauc pakaļ ar automašīnu.

- Sasodīts! Kāpēc tu nepaķēri kaltu, lai to atlauztu?

- Gudrinieks! Kas būtu domājis, ka viņš turēs to mantu šitādā kastē! Tur būs vajadzīgs kas vairāk nekā kalts, lai to dabūtu vaļā!

- Tā ir viena liela muļķība.

- Bet tagad mēs to vienalga esam izdarījuši. Un pēc svara var pateikt, ka tur ir kaut kas vērtīgs. Viņš neturētu šādā kastē kaut ko mazvērtīgu. Palīdzi.

Atskanēja skaņa, it kā kaut ko vilktu pa akmeņiem, daži lāsti un tad dunoņa, kad uzveļ smagu akmeni uz kaut kā, kas gatavots no koka un metāla.

Tad atkal balsis.

- Nākamreiz atbrauksim ar makšķerēšanas piederumiem un izvilksim lielo lomu. Tagad neviens neko neatradīs, pat ja viņi te meklēs. Un tu visu laiku īgņojies. Es labāk butu nācis viens.

- To jau tu gribētu gan.

- Iestum laivu ūdenī. Esi drošs, ka tajā nesūksies ūdens?

- Nesūksies. Bet tas nav tavs nopelns.

- Tad iestum to ūdeni un lec iekšā. Mums jābūt tālu prom, pirms kāds mostas.

Atkal atskanēja airēšanas troksnis. Šoreiz tas ātri attālinājās.

“Tie neizklausījās pēc draudzīgiem iezemiešiem,” Titija nodomāja. Viņa klausījās, līdz vairs neko nevarēja sadzirdēt. Acis pāris reižu aizvērās. Viņa centās tās noturēt vaļā ar pirkstiem. “Es atkal aizmigšu,” viņa noteica pie sevis. “Es zinu, ka tā būs.”

Viņai bija taisnība.

21. NODAĻA

BEZDELĪGAS TUMSĀ

Ar kapteiņa palīgu Sūzanu pie airiem, kuģapuiku Rodže-ru izlūkpostenī un kapteini Džonu pie stūres Bezdelīga tumsā slīdēja pa Amazones upi. Abpus upei bija garas niedres, neliela pļaviņa, kur viņi varēja saskatīt koku siluetus pret tumšajām debesīm, tad atkal niedres, kas ieskāva upi kā augstas sienas. Pēkšņi upe pārauga plašā baseinā ar garām niedrēm visapkārt, izņemot to vietu, kur upe tecēja tālāk.

- Tā acīmredzot ir lagūna, - sacīja kapteinis Džons. - Tā ir laba vieta, kur paslēpt kuģi. Kaut nu nebūtu tik tumšs.

Viņš pēkšņi pavirzīja stūri pa labi, un Bezdelīga strauji pagriezās uz ostas pusi.

- Ir ļoti grūti airēt, ja tu šādi stūrē, - pukojās Sūzana.

-Atvaino, - teica Džons. - Es tikai vēlos turēties tuvāk

pie malas. Es negribu pabraukt tai garām.

- Kaut kas tur manu airi, - sacīja Sūzana. - Es nevaru to pavilkt.

Laiva apstājās.

Džons palūkojās pār laivas malu.

- Ūdensrozes, - viņš noteica. - Kļūst ļoti tumšs.

- Tās tur manu airi kā astoņkājis, - žēlojās Sūzana.

- Iespējams, ka tie arī ir astoņkāji, — ieminējās Ro-džers. - Titija man lasīja, kā tie izstiepj savus taustekļus un sagrābj cilvēkus, pat tos, kas sēž laivās.

Rodžera balsī bija skaidri saklausāma panika. Kapteinis Džons pārņēma situācijas vadību savās rokās.

- Muļķības, Rodžer, - viņš sacīja. - Tie nav astoņkāji. Tas ir tikai puķes.

Viņš noliecās pār laivas malu un norāva vienu, tiesa, ar zināmam grūtībām.

- Lūk, - viņš sacīja. - Iedod to viņam, Sūzana. Lai apskatās pats. Tās ir tikai puķes. Taču to kāti ir ļoti stipri. Pamēģini vienu pārraut pušu, kapteiņa palīg.

- Labi. Tikai puķes, - sacīja Rodžers, pieskaroties ūdensrozei un tās garajam, slidenajam kātam. - Bet es neiebilstu, ja tie būtu arī astoņkāji.

Sūzana airēja, cik spēja. Bet airu aizķērās zem platajām ūdensrožu lapām un sajauca tās. Garie, stiprie ūdensrožu kāti savijās un turēja tos kā stingras virves. Sūzana izlaida no rokas vienu airi, bet tūlīt to atkal satvēra, drīzāk sataustot nekā saredzot, jo Bezdelīgas brūnos airus tumšajā ūdenī nebija viegli saskatīt. Bezdelīga virzījās tā, it kā brauktu pret kaut ko atsperīgu, kas sākumā tikai nedaudz aizkavēja braukšanu, bet pēc tam it kā sakopoja speķus un stūma laivu atpakaļ.

- Sasodītās puķes! - šķendējās Rodžers.

- Ļauj tagad paairet man, - ierosināja Džons.

Kapteinis un kapteiņa palīgs samainījās vietām.

Džons mēģināja airēt, turot airu lāpstiņas slīpi uz leju un uz priekšu, lai tad, kad viņš tos velk, tie neieietu dziļi ūdeni un nepaķertos zem platajām ūdensrožu lapām. Tā bija labāk. Drīz vien Bezdelīga bija brīva no ūdensrožu gūsta.

- Es nevaru pagriezt stūri, - ierunājās Sūzana. - Ja nu vienīgi mazliet.

- Viens no puķu kātiem noteikti ir iesprūdis starp stūri un laivu, - sacīja kapteinis Džons. - Es paskatīšos.

Viņš novilka jaku, uzrotīja piedurkni un iebāza roku ūdenī pāri stūrei. Nevis viens, bet pusducis ūdensrožu kātu bija savijusies kopā, sasaistot stūri. Kapteinis salauza dažus kātus un izvilka pārpalikumus starp stūri un ķīli.

- Tīrs, - viņš teica un atkal apsēdās pie airiem. Džons airēja uz priekšu, likdams Sūzanai nestūrēt pārāk tuvu niedrēm, tomēr ne pārāk tālu no malas. Cīņa ar ūdensrozēm bija prasījusi laiku, un kļuva arvien tumšāks.

- Manuprāt, ir pārāk tumšs, lai vairs atrastu Amazoni, - ieminējās Sūzana. - Varbūt mums mest mieru un doties atpakaļ?

- Ja mēs pagaidītu līdz rītam, mēs to noteikti atrastu, -sacīja Džons.

- Bet kā ar Titiju? - apvaicājās Sūzana. - Turklāt var gadīties, ka Amazones te nemaz nav.

- Tai jābūt kaut kur upē, - pārliecināti teica Džons.

- Bet es biju aizmirsis par Titiju. Dosimies mājup.

Viņš apgrieza Bezdelīgu riņķī un turpināja airēt.

- Tā nav nekāda labā stūrēšana, - Sūzana pukojās.

- Es nevaru redzēt, kur mēs braucam.

Džons strauji parāva vienu airi.

- Atkal ūdensrozes, - viņš šķendējās.

Viņš atbrīvoja Bezdelīgu no ūdensrožu kātiem, un tā iebrauca ar priekšgalu niedrēs.

- Tev taču jābūt izlūkam, Rodžer, - aizrādīja kapteiņa palīgs.

- Te nav ko izlūkot, - pikti attrauca Rodžers. - Neko nevar saskatīt.

Pagāja ilgs laiks, kamēr viņi atrada vietu, kur upe iztek no lagūnas. Vienreiz viņi jau bija pabraukuši garām vietai, kur upe turpinās, baidīdamies pietuvoties niedrēm. Beidzot viņi izlēma, ka, pat ja kāds pamanītu gaismas, viņiem nebūtu ne jausmas, kas tās varētu būt, tāpēc izlēma izmantot kabatas lukturīšus. Rodžers gan netika klāt savējam, bet izmantoja Džona lukturīti, kamēr kapteinis airēja. Sūzanai bija pašai savs. Pat ar kabatas lukturīšiem bija grūti ko saskatīt. Mazās lampiņas izgaismoja tikai niedru audzes - te šeit, te tur. Bet abās pusēs gaismas kūlim bija tumsa. Kad viņi virzījās uz priekšu, niedres grima tumsā, jo apa]ais gaismas kūlis no tām novērsās. Beidzot viņi atrada vietu, kur gaisma parādīja niedres abās upes pusēs un starp tam bija tumsa un tukšums.

- Tam jābūt upes turpinājumam, - sacīja Džons.

Viņš paairējās uz tumsas pusi. Ap Bezdelīgu bija tīrs

ūdens, bet kabatas lukturīšu stari parādīja niedres abās pusēs. Visas niedres bija noliekušās uz vienu pusi, un, lai gan Džons neairēja, Bezdelīga slīdēja uz priekšu virzienā, kādā niedres bija noliektas. Beidzot viņa bija ārā no lagūnas.

Džons ļāva straumei nest Bezdelīgu, izmantojot airus vienīgi tad, kad tā pieskārās niedrēm kādā upes pusē.

- Nevicini kabatas lukturīti pa gaisu, Sūzana, - viņš teica. - Kāds var mūs ieraudzīt. Mēs brauksim tuvu gar māju. Izslēdz arī savu, Rodžer. Mēs negribam pamodināt iedzimtos.

Vienu vai divas reizes viņi ieskrēja niedrēs upes līkumos, bet atbrīvojās bez grūtībām.

Tieši šobrīd viņi varēja redzēt ugunis no lielās mājas, kas stāvēja tālāk no ūdens.

- Tagad mums jābūt pie laivu majas, — sacīja Džons.

- Te tā ir, - teica Sūzana.

Džons sāka airēt uz to pusi.

- Mums tur atkal jāieskatās, - viņš ierosināja. - Tikai lai pārliecinātos.

Sūzana paspidināja kabatas lukturīti laivu mājā. Gandriz viņai sejā ielidoja sikspārnis. Tur atradās lielā motorlaiva un airu laiva. Amazones vieta joprojām bija tukša.

- Viņas to noslēpušas kaut kur augšup pa upi, - Džons sacīja.

Tieši tobrīd viena pēc otras izdzisa gaismas lielajā mājā.

- Izslēdz lukturīti, kapteiņa palīg, - sacīja Džons. - Viņi to tagad var ieraudzīt, ja kāds palūkosies pa logu.

Viņš atkal ieveda Bezdelīgu upē. Laiva turpināja slīdēt tumsā.

Kādu brīdi neviens nerunāja. Plāns bija izgāzies, un sirojums beidzies neveiksmīgi.

Pēkšņi viņi sajuta nedaudz lielāku vēju.

- Mēs esam sasnieguši atklāto jūru, — ziņoja kapteinis Džons. - Vari ieslēgt kabatas lukturi, kapteiņa palīg, un paskatīties, ja vari kaut ko saredzēt.

Sūzana paspīdināja lukturīti visapkārt. Nekur neredzēja niedres. Visās pusēs bija tikai viļņojošs ūdens.

- Ei! - iesaucās Rodžers. - Es no šejienes varu redzēt gaismas!

- Rio gaismas! - līksmoja Džons. - Mēs esam ārā! Es uzvilkšu buru. Turiet lukturīti mierīgi, kamēr es ierāvēju buru. Pat tēvs mēdza teikt: “Nekad nekaunies ierēvēt buru, kad esi tumsā.”

Ierēvēt buru tumsā, kaut arī ar kabatas lukturīša gaismas palīdzību, nav nekāds vieglais darbs, bet beidzot tas bija pabeigts un Džons pagrieza Bezdelīgu ar priekšgalu pa vējam un uzvilka buru, kamēr Sūzana turēja stūri.

- Pagriez to pa labi, - sacīja Džons, - un turi buru piepūstu. Mēs gribam būt droši, ka mums priekšā nav akmeņu.

Pat ar ierēvētu buru bija pietiekami liels vējš, lai Bezdelīga ātri trauktos pāri ūdeņiem, šļakatām šķīstot zem priekšgala.

- Mēs burājam uz austrumiem, - Džons teica.

- Kā tu to zini? - vaicāja Sūzana.

- Skaties, - sacīja Džons.

Virs bērnu galvām pletās skaidras debesis, un tajās mirdzēja zvaigznes.

- Redzi, — Džons teica, - šeit ir Lielais Kauss. Re, kur rokturis! Un šīs divas zvaigznes, kas veido Kausa priekšējo sienu, norāda uz Polārzvaigzni. Un te ir pati Polārzvaigzne. Tā ir tieši virs kreisā borta, un tas nozīmē, ka mēs burājam uz austrumiem. Un Rio gaismas ir virs labā borta, uz dienvidiem.

- Kāpēc iedzimtie vienmēr sauc Kausu par Lielo Lāci? -vaicāja Sūzana.

- Es nezinu, - atteica Džons. - Tas nemaz neizskatās pēc lāča. Tas vairāk līdzinās žirafei. Savukārt labāku kausu nemaz nevarētu vēlēties!

- Laiva iet cieši pie vēja, - ziņoja kapteiņa palīgs Sūzana.

- Turi buru pilnu, — sacīja kapteinis. - Turpini burāt. Tagad mums vajadzētu zināt, kur mēs atrodamies. Es izmantošu kompasu un karti.

Bezdelīgas komandas oma bija uzlabojusies, kopš viņi atkal bija jūrā un vairs nekārpījās tumsā pa niedrēm un ūdensrozēm. Nekas tā neielīksmo jūrnieka sirdi kā atklāta jūra.

- Vai tev nav auksti, Rodžer? - vaicāja kapteiņa palīgs.

- Mazliet, - atskanēja no izlūkposteņa.

- Nokāp lejā un ietinies segā! - sacīja Sūzana, pasniedzot segu.

Arī Džons bīja sakņupis laivas dibenā. Viņš izvilka ceļvedi un kabatas lukturīša gaismā atrada tajā arī karti.

Tad viņš nolika kompasu airsola vidū tā, ka melnā svītriņa, kas atzīmēta kompasa malā, rādīja uz priekšgalu. Tas nebija īsti labi, jo Bezdelīga dažkārt sasvērās uz sāniem un kompass sašķiebās, tāpēc īsti pareizi nedarbojās. Viņam tas bija jāņem rokā. Džons tui’ēja kompasu, cik stabili vien varēja, vienā rokā, kamēr ar otru spīdināja kabatas lukturīša gaismu uz kompasa, lai redzētu, kāds punkts bija pretī melnajai svītrai. Tas nestāvēja mierīgi, bet šūpojās vispirms uz vienu pusi un tad uz otru.

- Gandrīz uz austrumiem, - viņš beidzot sacīja. - Tagad ej ciešāk pie vēja!

Kapteiņa palīgs nedaudz pagrieza stūres grozīkli, un Bezdelīga pietuvojās vējam.

-Austrumi, dienvidaustrumi, austrum-dienvid-austru-mi, dienvidaustrumi, - viņš ātri teica.

- Tuvāk nebūs, - teica kapteiņa palīgs.

- Turi kuģi šādi, — teica kapteinis. - Vējš uz dienvidaustrumiem vai apmēram uz to pusi. - Viņš ieskatījās kartē. - Tas mūs aiznesīs apmēram šeit, un tad laiva dosies uz dienvidrietumiem otrā halzē. Vienīgā nelaime ir tā, ka mēs nezinām, cik tālu iet halzē. Mums būs vienkārši jāburā ar īsām halzēm un jātur tās apmēram vienā garumā. Tad nevienā pusē pārāk netuvosimies krastam. No Rio gaismām redzēsim, kad tuvosimies salām. Es noskaitīšu līdz simtam, un tad mainīsim virzienu. Tad atkal noskaitīšu līdz simtam un dosimies nākamajā halzē.

- Rio gaismas izdziest, — aizrādīja Sūzana.

Tā tiešām bija. .Gaismas kalnā pie Rio pazuda cita pēc citas.

- Noteikti ir jau ļoti vēls, - sacīja Sūzana.

Mākoņi atkal paslēpa zvaigznes. Nekur nebija ne gaismas stariņa. Mazā Bezdelīga traucās uz priekšu pilnīgā tumsā, Sūzana to vadīja, turoties cieši pie vēja, skatoties tieši uz priekšu, nedaudz pagriežot stūri, līdz viņa sajuta pie kreisā vaiga asu vēja pūsmu.

- Deviņdesmit divi, deviņdesmit trīs, deviņdesmit četri, deviņdesmit pieci, deviņdesmit seši, deviņdesmit septiņi, deviņdesmit astoņi, deviņdesmit deviņi, simts... Sagatavoties! - sauca Džons un pagrieza Bezdelīgu. Uz brīdi ūdens zem tās ķīļa bija rāms, un tad, kad tā atkal uzņēma ātrumu, patīkamā viļņu šļakstoņa atsākās.

- Pārņem stūri, Džon, - sacīja Sūzana. - Es gribu sameklēt nedaudz šokolādes kuģapuikam.

Džons pārņēma stūri, lēni un pastāvīgi skaitīdams. Viņam līdzi bija kompass, dažkārt viņš iededza kabatas lukturīti, iesprauda starp ceļiem un gaismā apskatīja kompasu. Tomēr no tā nebija lielas jēgas, lai gan viņš bija domājis, ka būs. Labākais, ko viņš varēja darīt, bija burāt uz priekšu un skatīties, lai tādā pašā veidā burātu atpakaļ apmēram to pašu attālumu. Bet ja nu vējš bija mainījies?

Kapteiņa palīgs Sūzana izvilka no groza kūku un šokolādi. Viņa ar kapteini izlēma, ka varētu nedaudz iestiprināties. Kuģapuika, juzdamies pietiekami silti savās divās drēbju kārtās un segās, pilnībā izbaudīja situāciju.

- Vai Titijai tas nebūtu paticis? - viņš prātoja.

- Kas? - nesaprata Sūzana.

- Burāt tumsā, - atteica kuģapuika.

Sūzana neko neatbildēja. Viņai nepatika domāt, ka Titija ir viena pati uz salas tik ilgu laiku.

Arī Džons neko neteica. Pirmkārt, tāpēc, ka viņš klusi pie sevis skaitīja un jau tuvojās simtam. Otrkārt, tāpēc, ka Sūzanas kabatas lukturīša gaisma no laivas dibena, kur viņa grieza kūku un lauza šokolādi, un gaisma no viņa paša lukturīša, kad viņš ieskatījās kompasā, padarīja nakti vēl tumšāku, nekā tā patiesībā bija. Tas tomēr labāk nekā būt iestrēgušam upē, daudz labāk, bet kapteinis

Džons skaidri zināja, ka viņš nevar droši pateikt, cik tuvu viņi piebraukuši krastam. Tomēr viņš bija kapteinis un nedrīkstēja sadragāt kuģi! Tēvs ticēja, ka viņš nav nekāds nejēga, un tagad, burājot tumsā, viņš jutās pavisam liels nejega, nevis tāds varonis kā dienā. Un Rio nebija gaismu, kas viņam varētu palīdzēt. Visapkārt bija melna tumsa. Džons nevarēja turpināt halzēt šādā tumsā, un viņš prātoja, ko darīt, kad Bezdelīga nonāks tuvāk Rio līča salām. Un kā gan viņš vispār zinās, ka viņi ir tur? Tomēr nedrīkstēja Jaut komandai noprast, ka viņš ir nobažījies. Tāpēc Džons neko neteica, tikai turpināja skaitīt. Iespējams, ka viņš skaitīja nedaudz skaļāk nekā iepriekš. Viņš nonāca līdz simtam, pagrieza Bezdelīgu un sāka atkal: “Viens, divi, trīs,” - kad burulaiva devās nākamajā halzē.

Bezdelīga traucās uz priekšu un atpakaļ pa ezeru pilnīgā tumsā. Salas nevarēja būt tālu priekšā.

Pēkšņi Džons pārtrauca skaitīt.

- Ieklausieties, - viņš sacīja. - Koki. Es varu dzirdēt lapu šalkoņu. Kas tad tas?

Viņš paspīdināja kabatas lukturīti pāri laivas malai. Varēja redzēt ūdens šļakstu, kad tas atsitās pret klinti. Koku šalkoņa bija cieši priekšā.

-Atlaist faili! - Džons izsaucās. - Nolaist buru! Satver faili, kad tā nāks.

Sūzana reaģēja ātri. No Džona balss toņa viņa noprata, ka nedrīkst zaudēt laiku. Bura tika nolaista steigā. Viņa to savāca kopā, cik ātri vien varēja. Tad paspīdināja kabatas lukturīti tumsā.

- Mēs kaut kam tuvojamies, - viņa teica.

Bezdelīga, tagad peldēja rāmā ūdenī. Džons paņēma airus.

- Tas ir tuvu, - sacīja Sūzana. - Pavisam tuvu. Pievelc kreiso airi! Tie ir steķi.

Bezdelīga mīksti atsitas pret koku.

- Turies pie tā, lai kas tas arī būtu, - uzsauca Džons. Viņš iecēla iekšā airus. Tad viņš pagāja uz priekšu. Kabatas lukturīša gaismā varēja saskatīt melnus, slapjus koka baļķus, no kādiem iedzimtie parasti gatavo steķus savām airu laivām.

- Pavērs kabatas lukturīti augšup, Sūzana, - Džons teica. - Es izkāpšu krastā.

Sūzana pacēla lukturīti uz augšu. Džons vienā mirklī bija uz steķiem.

- Es atradu tauvu, — viņš sacīja. Džons iededza lukturīti, un Sūzana viņu ieraudzīja stāvam uz steķiem un pietauvojam laivu.

- Te mēs esam drošībā, - viņš teica. - Laime, ka mēs neuzskrējām uz tās klints, kam pabraucām garām. Nezin kura sala šī ir?

Kapteinis pagājās uz priekšu pa steķiem, apgaismojot ceļu ar kabatas lukturīti. Tad viņš nāca atpakaļ.

- Tur ir zīme, uz kuras rakstīts: Privātīpašums. Izkāpšana krastā aizliegta.

- Ko mēs darīsim? - vaicāja Sūzana.

- Paliksim tepat, - atteica Džons. - Un izkāpsim krastā, ja vien gribēsim. Iedzimtie tik un tā guļ. Mēs paliksim šeit līdz pirmajai gaismiņai. Man šķiet, ka drīz vien ausīs gaisma. Vienīgi nejēgas mēģinātu tikt garām salām tādā tumsā.

- Bet Titija? - ieminējās Sūzana.

- Titija ir nometnē. Viņai ir telts. Ar viņu viss būs kārtībā. Un tāpat ar mums.

Kapteinis Džons bija patiešām priecīgs. Tagad, kad briesmas bija garām, viņš zināja, ka viņi būtu padarījuši sevi par galīgiem nejēgām, turpinot braucienu tādā tumsā. Un Bezdelīga,, tā vietā, lai tiktu sašķaidīta pret klintīm, tagad mierīgi stāvēja, pietauvota pie steķiem. Nebija svarīgi, kur viņi bija piestājuši. To rādīs rītausma.

- Rodžer, labāk ej gulēt, - Sūzana sacīja.

Nekādas atbildes. Rodžers jau bija aizmidzis.

Džons atgriezās laivā.

- Uzmanīgi, nepamodini viņu, - sacīja Sūzana. Džons uzmanīgi pārkāpa pāri guļošajam zēnam.

- Te ir vēl divas segas, - sacīja Sūzana.

- Es nemaz negulēšu, - atteica Džons, iekārtojoties laivas dibenā. - Bet tu gan paguli.

- Man šķiet, Džon... - Sūzana iečukstējās pēc pāris minūtēm.

Nekādas atbildes.

Nedaudz vēlāk arī viņa bija aizmigusi.

Vējš aizpūta mākoņus, un augstu pār Bezdelīga un aizmigušo komandu atmirdzēja zvaigznes. Tumši zilās debesis virs austrumu kalniem sāka bālēt. Pie Rio līča satupušās salas kļuva par tumšu blāķi uz gaišās pamales fona. Ūdens krāsa mainījās. Iesākumā tas bija licies tumšs kā kalni un debesis, bet tagad kopā ar tiem sāka iegais-moties. Tumšās salas kļuva dūmakaini pelēkas un zaļas, un viļņotais ūdens šķita alvas tējkannas krāsā.

Kad Džons pamodās, līdz saullēktam vēl bija tālu, bet tik un tā likās pietiekami gaišs, lai burātu. Viņš uztrūkās no miega nedaudz nokaunējies, ka tomēr bija aizmidzis. Džons priecājās, ka pirmais pamodies. Viņš tūlīt pat saprata, kur viņi atrodas; viņi bija pietauvojušies pie vienas no mazākajām salām Rio līča ziemeļos. Viņš mēģināja atraisīt laivu un uzvilkt buru, nepamodinot pārējos, bet, tiklīdz viņš pakustējās, uztrūkās arī citi.

Rodžers nožāvājās, pievilkās pie margām un paskatījās pār malu. Viņš uzmeta salai un ezeram tikai vienu skatienu un tad, ne varda neteicis, atkal nolikās gulēt.

Sūzana pamodās tā, kā mostas cilvēks, kuram ir jāgatavo ģimenei brokastis.

- Mēs jau pirms laba laika varējām sākt burāt, - viņa teica. - Ir jau gaišs.

- Tad nāc talkā, — sacīja Džons. - Tūlīt uzvilksim buru. Es negribēju tevi modināt... bet es tikko piecēlos pats, patiešām. Rādās, ka būs vēl viena skaista diena un vējš nav mainījies.

Džons atsēja tauvu un saritināja to steķu galā. Tad uzvilka buru. Viņš bija aizmirsis, ka tā ir ierēvēta. Tomēr izlaist rēvi neaizņēma vairāk par minūti. Tas bija daudz vieglāk nekā to iesiet tumšā naktī. Kapteinis uzvilka buru, un viņi devās prom. Bezdelīga pavirzījās pāris pēdu atmuguriski, tad izbrauca no aizvēja un sāka slīdēt uz priekšu. Džons pārsēdās uz laivas pakaļgalu un satvēra stūres grozīkli.

Sūzana ar pārsteigumu skatījās uz dēli, kur bija rakstīts, ka piestāt aizliegts.

- Bet mēs nemaz neizkāpām krastā, - viņa beidzot atviegloti sacīja.

Viņi burāja starp Rio un salām. Rio līcis gulēja tukšs un pamests. Tādu viņi to nekad nebija redzējuši. Neviens vēl nebija pamodies. Māju logiem priekšā bija slēģi. Jahtas gulēja piestātnēs. Iedzimto airu laivas bija izvilktas krastā. Nevienu iedzimto neredzēja.

- Vēl kādu laiku nebūs saullēkta, - sacīja Džons, lūkojoties uz vārgo atblāzmu virs kalniem.

Viņi izbrauca atklātā ezerā aiz salām un aizburāja uz pretējo malu. Tad atkal devās atpakaļ. Otrā halze pāri ezeram aizveda viņus uz šauro līci pie Hollihovas. Turpat bija arī Hollihovas baltā ferma, kas stāvēja starp akmeņozoliem, augšā kalna malā. Tur gulēja māte, Vikija un aukle. Džons un Sūzana saskatījās. Abiem prātā bija viena doma, bet neviens neko neteica. Tā nebija patīkama doma. Tomēr drīz viņi atkal būs Savvaļas Kaķu salā.

Beidzot Sūzana pateica, ko bija domājusi: - Dieva dēļ, es ceru, ka Titijai būs pieticis prāta aiziet gulēt.

- Saderam, ka nebūs viss, - atteica Džons. - Es domāju, ka viņa to nemaz nebūs gribējusi.

Darjenas virsotne palika viņiem aiz muguras. Džons redzēja peldošo māju, kas bija noenkurota pie lielās bojas savā līcī, bet tā viņam atgādināja par tikšanos ar kapteini Flintu, tāpēc viņš lūkojās uz citu pusi.

Tagad viņi jau varēja saskatīt Savvaļas Kaķu salu, un piepeši Sūzana teica: - Titija ir augšā. Viņa ir sakūrusi briesmīgu ugunskuru.

No salas pacēlās liels dūmu stabs.

- Ei, tur ir laiva! - sacīja Džons. - Turklāt tā ir Amazonei

- Kur? - jautāja Sūzana.

- Tepat. Pie labā borta. Pie Kormorānu salas. Mums tā jāpaņem tauvā!

- Tā patiešām ir Amazone, - sacīja Sūzana. - Bet tajā neviena nav. Gan jau tā ir salūzusi, norāvusies no tauvas un atpeldējusi šurp.

Džons uzmanīgi paskatījās.

- Tā nepeld, - viņš sacīja. - Tā ir noenkurojusies. Iespējams, ka tajā guļ amazones. Urā! Sagrābsim to! Mēs paņemsim enkuru, viņas nepamodinot, un ievilksim laivu ostā. Kad viņas pamodīsies, saņemsim viņas gūstā.

- Man neliekas, ka laivā kāds būtu, - šaubījās Sūzana.

- Muļķības, - attrauca Džons. - Tā taču nevarēja atpeldēt šurp un pati noenkuroties.

- Tūlīt redzēsim, - bilda Sūzana.

Džons nemainīja Bezdelīgas kursu. Halze viņus aizvedīs labākā pozīcijā pie Amazones. Tad viņš pairsies atpakaļ ar airiem, satvers enkura virvi un paņems laivu tauvā, nepamudinot guļošās pirātes. Pēc brīža viņš pārdomāja. Labāk piebūrāt tuvu pie stūres, lai ieskatītos laivā. Būtu muļķīgi mēģināt sagrābt enkuru, ja amazones tikai izliktos guļam.

- Esmu pārliecināta, ka tur neviena nav, - sacīja Sūzana, kad viņi traucās pie mazās, noenkurotās burulaivas.

Bet tieši tobrīd pār margapmali parādījās roka un pec brīža, kad viņi traucās garām Amazones stūrei, arī matroža Titijas bālā seja un nesaķemmēto matu ērkulis.

Matrozis Titija bija pārdomājusi, ko šādā gadījumā vajadzētu teikt. Kaut ko tādu kā “Svarīgs ziņojums”, “Laupījums”, “Ienaidnieki” un “Balva”. Bet šie vārdi pagaisa Titijai no prāta pašā pēdējā bridi, un viss, ko viņa pateica, bija: - Es to sagrābu.

22. NODAĻA BALTAIS KAROGS

Kapteinis Džons izkliedza tik skaļu uzvaras saucienu, ka pārsteidza pats sevi un pamodināja Rodžeru.

- Titij, Titij, kā tu to paveici? - viņš sauca.

- Labi darīts, Titij, - paslavēja Sūzana.

Rodžers laivas dibenā pieslējās sēdus.

- Sveika, Titij, - viņš teica, tad atkal saritinājās un aizmiga.

Džons apgrieza buru un, turoties tuvāk pie vēja, piebrauca Bezdelīgu blakus Amazonei. Sūzana paliecās uz priekšu un satvēra Amazones malu.

- Bet kur ir amazones? - vaicāja Džons.

- Viņas ir ieņēmušas mūsu nometni. Un Savvaļas Kaķu salu, - sacīja Titija. - Es tur neko nevarēju darīt. Biju aizmigusi un izdzirdēju pūces kliedzienu. Domāju, ka tie esat jūs, iededzu gaismas, un amazones iebrauca ostā. Tad viņas aizgāja uz nometni un es sagrābu Amazoni.

- Kāda kuram daļa gar nometni! - līksmoja Džons. - Bija svarīgi, kurš sagrābs otra kuģi! Un mēs esam sagrābuši viņējo! Tieši tad, kad es domāju, ka mēs esam zaudējuši... Galu galā Bezdelīga būs flagmaņkuģis. Labi darīts, Titij!

Titija mēģināja pastāstīt, kā izbraukusi ārā tumsā, kā mēģinājusi noenkuroties pie pretējā krasta un tikai tad,

kad bija uzausis rīts, sapratusi, ka ir noenkurojusies pie Kormorānu salas. Pūces kliedziens... airu šļaksti... viru strīds... izdzisusī vaduguns... — tas viss šķita vienā putrā.

- Galvenais ir tas, ka Amazone ir mūsu balva, - sacīja Džons. - Tagad burāsim tālāk ar visu floti. Mēs piestāsim ienaidnieka acu priekšā un atgūsim salu. Vai arī sauksim, lai viņas padodas, un, ja viņas to nedarīs, paliksim jūrā dienām ilgi, līdz viņas būs nomocījis bads. Tad viņām būs jāpadodas. Ei, ko viņas dara?

Sūzana, Titija un Džons lūkojās uz Savvaļas Kaķu salu. Rodžers vēlreiz pamodās un arī paskatņas turp.

Liela, vēja pluinīta sega lēni tika piestiprināta pie bākas koka. Viņi varēja redzēt, kā amazones koka pakājē tur virves. Tā bija liela, bieza sega, un, lai gan pūta stiprs vējš, tā plivinājās gluži lēni.

- Tā ir viena no mūsu segām, - sacīja Sūzana.

- Tas ir baltais karogs, - teica Titija. - Viņas padodas.

- Tas nav pavisam balts, - sacīja samiegojies Rodžers.

- Bet tas tā ir domāts, - atteica Titija. - Es zinu, ka tas ir baltais karogs.

- Mēs to drīz uzzināsim, — sacīja kapteinis Džons. - Kapteiņa palīg, kurš brauks ar balvā saņemto kuģi - tu vai es?

- Labāk tu, - sacīja Sūzana. - Centrālā borta kastes dēļ.

- Lai notiek, — atteica kapteinis. - Rodžers lai paliek ar tevi Bezdelīgā. Titija brauks ar Amazoni. Uzmanies, Titij, es kāpju uz klāja!

Viņš iekāpa no vienas laivas otrā.

- Turies pie Bezdelīgas tauvas, kamēr es uzvilkšu Amazonei buru, — viņš sacīja.

- Klausos, ser, - atsaucās Titija.

Kapteiņa palīgs Sūzana palaida vaļā Amazones marg-apmali, un Bezdelīga aizpeldēja līdz tauvas galam.

- Kur ir pirātu karogs? - vaicāja kapteinis Džons, paskatoties uz mastu, lai redzētu, vai viss ir gatavs buras uzvilkšanai.

- Viņas to bija atstājušas mastā, - sacīja Titija. - Es nolaidu lejā, tiklīdz bija gaišs un to pamanīju. Es par viņu karogu iepriekš nedomāju.

- Tu rīkojies pareizi, - atzina kapteinis Džons. - Kamēr tā ir mūsu balva, pirātu karogam jābūt nolaistam. Burulaivai būtu jāuzvelk mūsu karogs, bet mums nav otra karoga.

Amazones burai bija tāda pati uzbūve kā Bezdelīgas, tāpēc kapteinim Džonam neradās grūtības ar tās uzvilkšanu. Viņš sāka pacelt enkuru.

- Matrozi Titij, vai tu sēdīsies pie stūres? Tā taču galu galā ir tava balva. Vai esi gatavs, kapteiņa palīg? Vai varam doties ceļā?

- Viss kārtībā, - atsaucās Sūzana. - Rodžer, paskrien uz priekšu un atraisi tauvu!

Rodžers, tagad jau pilnībā pamodies, steidzās uz laivas priekšgalu. Titija atlaida Bezdelīgas tauvu. Rodžers to ievilka iekšā un saritināja. Bezdelīgas bura piepūtās, un laiva sāka slīdēt prom.

- Gatava, Titij?

- Gatava!

- Laiva sāk burāt. Turi buru pilnu! - Džons iecēla laivā enkuru tik ātri, cik spēja. Amazone sāka burāt, bet aizslīdēja aizvēja pusē.

- Centrālā borta kaste nav nolaista, - sacīja Džons. - Tiklīdz tas būs izdarīts, laiva burās pareizi. Tai nav tāda ķīļa kā Bezdelīgai.

Viņš nolaida centrālā borta kasti, Amazone beidza svārstīties uz sāniem, un tai aiz muguras stiepās taisns ķīļūdens.

- Viss kārtībā, Titij? - viņš vaicāja.

- Lieliski, - Titija atsaucās. - Es gribēju teikt: jā, ser!

Pavērusi muti un acis cieši pievērsusi burai, viņa rūpīgi stūrēja Amazoni. Nav brīnums, ka viņa pārteicās.

Spirgtajā rīta vējā flote traucās uz Savvaļas Kaķu salu, Bezdelīgai burājot nedaudz pa priekšu.

Kapteiņa palīgs Sūzana sauca: - Vai man braukt taisni uz ostu? Es to varu viegli izdarīt šajā halzē!

- Nē! - atsaucās kapteinis Džons. - Labāk aizburāsim uz Novērošanas punktu un pavaicāsim, ko viņas ir domājušas ar to segu.

- Esmu pārliecināta, ka tas ir baltais karogs, - sacīja Titija, nenovēršot skatienu no buras.

- Mēs par to pārliecināsimies, - atteica kapteinis Džons.

- Viņas var mēģināt atņemt mums Amazoni, ja mēs piestāsim krastā.

Novērošanas punktā zem lielās, plandošās segas pie augstā koka - vietā, kur vakar karājās lākturis, - bija Amazones pirātes. Viņas nestāvēja mierīgi. Izskatījās, ka viņas dejotu.

- Ko viņas dara? - kapteinis Džons bija neizpratnē.

- Kapteinis Nensija lēkā augšup lejup, - sacīja Titija.

- Iespējams, ka viņa danco aiz niknuma.

Titija nevarēja atļauties vairāk kā uzmest amazonēm īsu skatu ar pašu acs kaktiņu. Viņa vadīja pirātu kuģi un gribēja, lai meitenes redz, cik labi viņa to dara. Titija gribēja atstāt aiz sevis tikpat taisnu ķīļūdeni, cik viņas.

Sūzana ar Bezdelīgu devās uz priekšu, nepietuvojoties salai. Amazone viņai sekoja.

- Pie Novērošanas punkta ir dziļš ūdens, — sacīja Džons.

- Tu vari piebūrāt tur tuvu klāt. Laiva pazaudēs vēju, bet tas atkal piepūtīs buru otrā pusē. Mums ir pietiekami liels ātrums, lai pabrauktu garām Novērošanas punktam.

- Klausos, ser, - sacīja Titija.

Amazones Novērošanas punktā šķietami viņus steidzināja.

- Pasteidzieties! - viņas sauca.

Titija piebrauca tuvu pie Novērošanas punkta, un Džons sauca amazonēm: - Vai jūs padodaties?

- Jā! Sasodīts, mēs padodamies! - atsaucās kapteinis Nensija. - Pasteidzieties!

-Ātrāk! - mudināja Pegija.

- Bez viltībām? - Džons sauca.

- Godavārds, - atsaucās Nensija.

- Pirāta godavārds? - Džons šaubīdamies vaicāja.

- Pirāta godavārds, - atsaucās Nensija. - Jebkāds godavārds! Bet nezaudējiet laiku! Piebrauciet piestātnē!

- Mēs aizvedīsim kuģi uz ostu, - sacīja Džons.

- Piestātne ir tuvāk.

- Tā ir mūsu balva, - sauca Džons, - un mēs viņu ievedīsim ostā.

Amazone ar plīvojošu buru bija pabraukusi garām Novērošanas punktam. Tagad tā atkal bija nokļuvusi vējā un burāja ātri starp salu un ezera austrumu malu.

- Pieved to tuvāk vējam, Titij, - sacīja kapteinis Džons.

- Klausos, - atsaucās Titija un izpildīja rīkojumu. - Bet kāpēc gan viņas tā steidzas?

- Nezinu, - atteica kapteinis Džons. - Nesamazini ātrumu. Mēs skriesimies ar Sūzanu līdz ostai. Viņa steidzas uz turieni pa otru pusi.

Bezdelīgai bija labāks starts, un tā burāja pa atklātu ezeru. Kad Titija apveda savu balvu ap klintīm salas dienvidu galā, Bezdelīga jau atradās tur. Sūzana bija nolaidusi buru un, izvilkusi airus, gaidīja pie ieejas ostā.

- Viss kārtībā! - sauca Džons. - Tu vari iet iekšā! Viņas ir padevušās. Viņas nezin kāpēc šausmīgi steidzas. Mēs iebrauksim ostā kopā.

Sūzana apgrieza Bezdelīgu un airējās uz ostas pusi.

- Ļauj man airēt Amazoni, — lūdza Titija. - Es taču to izvedu ezerā nakts tumsā!

- Paskaties, Titij, vai tu vari redzēt zīmes? Vējš ir pareizs. Tu vari iebūrāt ostā. īstajā brīdī es nolaidīšu buru. Tev tikai jāskatās, lai zīmes būtu viena virs otras.

- Es mēģināšu, - sacīja Titija un stūrēja tieši uz priekšu.

- Neskaties uz mani, - Džons vēl piekodināja, - bet visu laiku paturi acīs zīmes.

Tiklīdz viņi nokļuva klinšu aizvējā, Džons nolaida buru un pacēla centrālā borta kasti.

- Paturi acīs zīmes! Pareizi. Uzmanies, lai neieskrietu Bezdelīgā. Labi darīts!

Tiklīdz Bezdelīga piestāja mazajā ostā, Amazone ieslīdēja tai blakus.

Amazones gaidīja pludmalē. Viņas šķita pavisam draudzīgas. Pegija Bleketa palīdzēja izvilkt Bezdelīgu krastā, un Nensija izvilka krastā Amazoni. Bet kapteinis Džons neriskēja.

- Kapteini Nensij, - viņš vaicāja, - kurš tagad ir flag-maņkuģis?

Kapteinis Nensija nevilcinājās. - Flagmaņkuģis ir Bezdelīga. Pelnīti. Bet pasteigsimies! Neviens nezina, ka mēs esam šeit. Un mums jāpaspēj uz mājām, lai būtu brokastīs, kad mūs sauks.

- Jums tas neizdosies, — sacīja kapteinis Džons.

- Izdosies gan. Vējš kļūst stiprāks ar katru bridi, un saule vēl tikai aust. Pasteigsimies! Palīdzēsim aiznest mantas. Ir arī jāpārrunā sasodīti daudz.

Titija izkāpa no Amazones, un kapteinis Nensija paspieda viņai roku un uzsita uz pleca.

- Trejdeviņi pērkoni, matrozi, - viņa sacīja, - es vēlos, kaut tu būtu manā komandā! Šorīt, kad redzēju, ko tu viena pati esi paveikusi, es aiz dusmām varēju aprīt enkuru! Tu izdarīji tieši to, ko mēs bijām plānojušas darīt.

Sūzana izkrāva no Bezdelīgas segas un pārējās lietas. Rodžers bija aizskrējis uz nometni. Pārējie katrs paņēma pa sainim. Rodžers jau diedza atpakaļ.

- Viņas ir sakūrušas varenu ugunskuru, - viņš sacīja. - Un uz tā vārās tējkanna.

- Kas vēlas tēju? - apvaicājās kapteiņa palīgs Sūzana.

- Patiesībā mums nav laika, - sacīja Pegija.

- Labi, bet tikai ātri, - izšķīrās Nensija. - Mums daudz kas jāizrunā, un, kamēr runājam, mēs varam ieraut ari tēju.

Bezdelīgas un amazones steidzās uz nometni. Galvenās runātājas bija amazones.

- Svarīgākais ir tas, - sacīja kapteinis Nensija, - ka mēs esam saņēmušas atļauju atbraukt šurp un palikt nometnē uz pāris dienām, sākot no dienas pēc rītdienas...

- Tagad tas ir jau kopš rītdienas, — sacīja Pegija.

- Pagājušonakt māte rīkoja mājas viesības, un šorīt ieradīsies cilvēki, ar kuriem kopā mums jāpaēd brokastis. Tāpēc vienīgais laiks, kad varējām rīkot karu, bija vakar vakarā. Mēs taču nevaram karot, dzīvojot vienā nometnē. Vējš mums neļāva karot pirms tam. Tam bija jānotiek vakar vai nekad. Un tad matrozis mus uzveica. Tas bija īsts varoņdarbs.

- Es dabūju pamatīgu brāzienu, kad mēs atklājām, ka Amazone ir pazudusi, - iejaucās Pegija. — Kapteinis Nensija domāja, ka tā ir aizpeldējusi prom, bet, kad es pateicu, ka tā nevarēja aizpeldēt pret vēju...

- Liecies mierā, Pegij, - kapteinis Nensija piedraudēja.

- Nu labi, - atteica Pegija. - Tu zini, ko tu pateici. Tikai tad, kad kļuva gaišs, mēs sapratām, kas ir noticis. Patiesībā sākumā mēs to nemaz nesapratām, pat tad ne, kad ieraudzījām noenkuroto Amazoni. Bet tad piecēlās matrozis Titija un nolaida mūsu karogu.

- Jusu plāns bija lielisks, - atzina Nensija. - Tas būtu apmuļķojis jebkuru. Kad mēs jūs redzējām pie mūsu laivu mājas...

- Kur jūs bijāt? - vaicāja kapteinis Džons.

- Niedrēs pie upes ietekas ezerā.

- Es par to nebiju iedomājies, - sacīja kapteinis Džons.

- Kad mēs redzējām, ka jūs iebraucat upē, es biju pārliecināta, ka jūs visi esat uz klāja. Es zināju, ka upē neko neatradīsiet un ka mums jāsteidzas uz Savvaļas Kaķu salu, pirms kļūst pavisam tumšs. Es domāju, ka arī jūs tūlīt griezīsieties atpakaļ. Man neienāca prātā, ka atstāsiet kādu no saviem vīriem uz salas un dosieties augšup pa upi, lai noķertu mūs mūsu pašu lamatās. Tas bija patiešām labs plāns.

- Bet tas nemaz nebija plāns, — atzinās Džons. - Vismaz es to tā nebiju izplānojis. Bet ko jūs domājāt darīt?

- Tas galu galā vienalga nostrādāja, - sacīja kapteinis Nensija. - Mūsu plāns bija pavisam vienkāršs. Mēs gribējām aizbraukt uz Savvaļas Kaķu salu. Mans kapteiņa palīgs izlaistu mani krastā, aizburātu prom un gaidītu kādā attālākā līcī. Es paslēptos un tad, kad jūs atgrieztos un dotos uz nometni, sagrābtu Bezdelīgu, un steigtos uzmeklēt Pegiju un pārējo floti.

- Bet kas notika? - apvaicājās Sūzana.

- Mums bija vajadzīgs daudz ilgāks laiks, lai nokļūtu uz salas, nekā biju domājusi. Ļoti ātri kļuva tumšs, un mēs briesmīgi mocījāmies, kamēr tikām cauri salām. Un tad, kad ieraudzījām lākturi...

- Bāku, - izlaboja Titija.

- Mēs domājam, ka jūs jau esat ieradušies pirms mums. Tad redzējām, ka pa salu pārvietojas gaisma.

- Tas bija mans kabatas lukturītis, - sacīja Titija.

- Mēs domājām burāt prom un pagaidīt kaut kur līdz rīta ausmai. Kad ieraudzījām divas gaismas, tūlīt nopratu, ka tās ir pieliktas pie zīmēm. Tāpēc iebraucu ostā, lai izstāstītu jums par rītdienu. Mēs devāmies uz nometni un atklājām, ka tur neviena nav. Mazliet paraustījāmies un nācām atpakaļ uz ostu, bet Amazones tur vairs nebija. Titija bija lieliski pastrādājusi.

- Un ko tad jūs darījāt?

- Mēs nedaudz pastrīdējāmies, - sacīja Nensija.

- Nedaudz, - Pegija ironizēja. - Pusotru stundu.

- Tad mēs atradām kūku un to apēdām. Ceru, ka jums nav iebildumu.

- Nemaz, — atteica Sūzana. - Šodien mēs dabūsim jaunu.

- Un es apēdu šokolādi, kas bija Amazonē, - atzinās Titija.

- Tu to biji pelnījusi, - kapteinis Nensija augstsirdīgi teica.

Viņi nonāca nometnē. Uguns augstu kurējās, un no tējkannas spraucās tvaiki.

- Vai man pagatavot tēju? - vaicāja Pegija Bleketa.

- Paklusē, Pegij, - sacīja Nensija. - Mēs esam zaudējušas. Kapteinis Džons ir komodors. Kapteini Džon, kā tev šķiet, vai tavs palīgs uzcienās mūs ar tēju?

- Kapteiņa palīg, - sacīja Džons, - mums visiem krietni noderētu tējas tase.

- Bet mums nav piena, - sacīja Sūzana, - un ir pārāk agrs, lai dotos uz fermu.

- Un tam nav laika, - sacīja kapteinis Džons. - Dzersim tēju bez piena.

- Un sauksim to par groku, — ierosināja Titija.

Karstais groks tika pasniegts lielās glāzēs. Neviena

tēja ar pienu vēl nekad nebija garšojusi tik labi kā šī

karsta tēja bez piena Savvaļas Kaķu salā, kad par kalniem pacēlās pirmie saules stari. Bet tēja bija tik karsta un amazones tā steidzās, ka Pegija tika aizsūtīta uz piestātni pēc pudeles auksta ūdens, ar ko atdzesēt groku.

- Vai karš ir beidzies? — vaicāja Nensija. — Labāk lai tā butu, ja jau mēs rit pārceļamies šurp.

- Lai notiek, miers, - sacīja Džons.

- Tad uzskrien kalnā un nolaid balto karogu, - Nensija nokomandēja Pegiju, kas nolika uz zemes savu groka glāzi, devās uz Novērošanas punktu un nolaida segu no koka.

- Tagad saule patiešām aust, - sacīja Pegija, kad viņa atgriezās. - Mums jādodas ceļā, vai ari nepaspēsim laikā.

- Tad iesim, - sacīja Nensija. - Rīt uzvilksim buru tik agri, cik vien varēsim, paņemsim telti un, kad būsim šeit, izplānosim uzbrukumu kapteinim Flintam.

- Mēs gandrīz aizmirsām jums nodot ziņu! - izsaucās Sūzana.

- Kādu ziņu?

- No mežoņiem, - sacīja Titija. - Mēs bijām mežā un redzējām viņus, un viņi mums parādīja čūsku.

- Tātad jūs satikāt Billijus, ogļdeģus, - secināja Nensija.

- Viņi dzīvo vigvamā, - piebilda Titija.

- Viņi mums nodeva ziņu, - sacīja Sūzana. - Mums bija jāpasaka jums, lai jūs pateiktu viņam...

- Kam?

- Kapteinim Flintam, — sacīja Titija.

- Vecais Billijs vai jaunais Billijs — es aizmirsu, kurš -teica, ka viņam kārtīgi jāaizslēdz peldošā māja, ja viņš dodas projām.

- Kāpēc? - nesaprata Nensija.

- Mūsu dēļ? - vaicāja Pegija.

- Nē, - atteica Sūzana. - Kādas sarunas dēļ, kuru viņš bija dzirdējis no vietējiem.

Džons neko nebija teicis. Tagad viņš ierunājās. - Mēs nevarējām jums nodot ziņu, jo nebija vēja, - viņš stāstīja. — Un es nezināju, ko darīt. Es mēģināju nodot viņam vēsti, bet viņš neklausījās. Vai jūs būtu viņam teikušas?

- Ja viņš aizslēgs peldošo māju, mēs vairs nevarēsim tajā ielauzties, lai dabūtu zaļās spalvas bultām, - prātoja Pegija.

- Ja viņš to neaizslēgs, tajā var ielauzties kāds cits, -sacīja Nensija. - Mēs nedrīkstam pieļaut, ka to izlaupa vietējie.

Viņi steidzās uz ostu. Jautājums tika apspriests no visām pusēm. To beidzot nokārtoja Nensija.

- Mēs viņam pateiksim, - viņa teica. — Lai viņš uzliek atslēgu. Lai uzliek desmit atslēgas. Mēs tās sadragāsim ar vinču. Es viņam to pateikšu mājupceļā, šodien pat.

- Tu nevarēsi, - iebilda kapteinis Džons. - Viņš ir aizbraucis.

-Aizbraucis? - vaicāja Nensija, kad viņa iestūma ūdenī Amazoni.

- Es redzēju. Viņš paņēma līdzi papagaili.

- Gan jau viņš ir atgriezies, - Nensija sacīja. - Mēs manījām gaismu uz peldošās mājas, kad šonakt burājām šurp. Kabīnes logos dega ugunis.

- Mēs nevaram viņam to pateikt tagad, - sacīja Pegija.

- Kāpēc ne? - vaicāja Nensija.

- Tāpēc ka teorētiski mēs esam mājās un guļam gultās, -sacīja Pegija.

- Sasodīts, tā tiešām ir, - atteica Nensija. - Es to biju aizmirsusi. Uz priekšu! Visu labu, komodori

Amazones izairēja laivu ārā no ostas, cik ātri vien spēja, un uzvilka buru. Nevarēja kavēties. Saules gaisma gandrīz bija sasniegusi ūdens malu tālākajā ezera galā. Bezdeligas devās atpakaļ uz nometni. Tad viņi izdzirdēja saucienu pāri ūdenim, un Džons ar Titiju steidzās uz Novērošanas punktu. Amazone burāja prom, ātri traucoties ar spirgto vēju. Mastā atkal plīvoja pirātu karogs. Pegija turēja faili. Pēkšņi karogs noslīdēja zemāk, tagad tas bija zemāk par pusmastu. Tad tas atkal pacēlās, plīvojot vējā.

- Urā bezdelīgām! — Nensija un Pegija sauca.

- Urā amazonēm! - sauca Titija un Džons. Rodžers uzskrēja kalnā tieši laikā, lai uzsauktu “Urā!”. Sūzana bija aizņemta, izdalot segas pa abām teltīm. Šobrīd viņa kāpa augšā pie pārējiem, kas joprojām vēroja mazo, balto buru, kas arvien attālinājās.

- Rodžer, - Sūzana teica. - Tava maiņa ir beigusies. Dodies gulēt.

- Bet ir jau rītdiena! - Rodžers teica.

- Man vienalga, pat ja būtu aizvakardiena, - atteica Sūzana. - Marš!

23. NODAĻA ATELPA

Bija viens dienā, kad Džons un Rodžers aizīrās uz Dik-sonu fermu pēc piena, olām un sviesta. Sūzana bija aizsūtījusi viņus gulēt septiņos no rīta, lai gan bija jau gaišs. Neviens modinātājs nebūtu varējis bērnus uzcelt, bet Savvaļas Kaķu salā nekā tāda nebija. Nometni pamodināja Rodžers, kas bija atvēris acis ap dienvidu ar stipru vēlmi pabrokastot.

- Mēs nevaram ēst brokastis, kamēr jūs neesat atveduši pienu, - sacīja Sūzana, kad Rodžers viņu modināja, pieprasot ēdienu. Viņa bija iedevusi brālim cepumus, bet ar to nepietika ilgam laikam.

Titija bija pamodusies, kad Rodžers izgāja no telts. Viņa pēkšņi pietrūkās sēdus, jo domāja, ka ir sadzirdējusi pūces kliedzienu un joprojām ir sardzē pie nometnes ugunskura. Bet, atklājusi, ka viņa guļ vienā teltī ar Sūzanu un spožā saules gaisma spiežas cauri telts sienām, viņa atkal apgūlās, lai sakārtotu galvā nakts piedzīvojumus.

Rodžers atgriezās kapteiņa teltī. Kapteiņa kājas vilinoši iezīmējās zem segas. Rodžers saķēra vienu kāju abās rokās un parāva. Kāja pēkšņi noraustījās, un Džons pamodās.

- Sūzana teica, lai mēs aizbraucot pēc piena, - Rodžers bilda.

- Tā es neteicu, es sacīju, ka mēs nevaram paēst brokastis bez piena, — Sūzana sauca no otras telts.

Džons nožāvājās. - Tad iesim. Kur ir dvieļi?

- Nopeldēsimies pēc tam, — teica Rodžers. - Es esmu izbadējies.

Džons pagriezās, lai paskatītos uz hronometru, kas atradās uz mazas kastītes telts tālākajā galā. Tiklīdz viņš ieraudzīja, cik ir pulkstenis, viņš nometa segu un pielēca kājās.

- Lai notiek, - viņš teica. - Tūlīt pat dosimies pēc piena!

- Paņemiet groziņu olām, - sauca Sūzana.

Kapteinis un kuģapuika devās uz ostu, iestūma ūdenī

Bezdelīgu un izairējās ezerā. Joprojām pūta labs ceļavējš, un viņi izlēma, ka ātrāk būtu aizbūrāt nekā airēties.

- Ko mēs varam izdarīt, lai parādītu, ka šis ir flag-maņkuģis? - vaicāja Rodžers.

- Laikam neko, — atteica kapteinis.

- Kas tad īsti ir flagmaņkuģis? - nelikās mierā Rodžers.

- Galvenais kuģis flotē.

- Bet kas tas par flagmaņ?

- Tas nozīmē, ka flotes admirālis jeb komodors (tas esmu es) uzvelk savam kuģim karogu.

- Bet tev nemaz nav karoga, tikai tas, ko pašuva Titija.

- Tas arī ir pietiekami labs, - sacīja kapteinis. - Tas atšķiras no viņu karoga, un tas ir galvenais.

Viņi piestāja un steidzās augšup pa lauku ar piena kanniņu rokā.

- Jūs šorīt esat vairāk nekā nokavējušies, - sacīja Dik-sones kundze, kas mazgāja pienotavas grīdu. - No rīta, kā tad. Ir jau pēcpusdiena! Es tikko teicu Diksona kungam, ka varbūt viņam vajadzētu aizbraukt un paskatīties, vai ar jums nav noticis kas slikts, vai arī aiziet uz Hollihovu, lai redzētu, vai jūs jau neesat atgriezušies mājās.

Ak šie iedzimtie! Lai gan viņi bija draudzīgi, nekad nevarēja zināt, kādu nodevību no viņiem sagaidīt. Tieši šī doma lika Džonam tik ātri piecelties un braukt šurp, kad viņš redzēja, cik ir pulkstenis. Ja Diksones kundze būtu aizgājusi uz Hollihovu pavaicāt, kas tad ir noticis un vai piens vēl būs vajadzīgs, māte sāktu domāt, ka ir noticis kas slikts. Bet nekas slikts taču nebija atgadījies! Viss bija pavisam labi. Džons ļoti labi zināja, ka māte rēķinās ar to, ka viņi regulāri apmeklē Diksonu fermu, braucot pēc piena, un grib uzturēt ar viņiem sakarus. Māte zināja, ka Diksoni tūlīt pat viņai dotu ziņu, ja kādu rītu no salas neviens neierastos ar piena kannu. Tādi jau tie iedzimtie ir, dažkārt noderīgi, bet citreiz traucējoši. Viņi visi turējās kopā, liels izlūku tīkls, caur kura acīm pētniekiem un pirātiem ir grūti izslīdēt.

- Es jau iepriekš pati butu aizbraukusi paskatīties, ja es nebūtu tik aizņemta, - stāstīja Diksones kundze.

- Tas gan ir labi, ka iedzimtajiem ir tik daudz darba, -noteica Džons.

- Kas ar jums bija noticis? - interesējās Diksones kundze, pagriežoties un ielejot pienu no lielas kannas. - Vai jūs gulējāt tik cieši, ka nemaz negribējās brokastot?

- Es gulēju, - apstiprināja Rodžers.

- Mēs aizgulējāmies, - paskaidroja Džons. - Vakar vakarā mēs tā pavēlāk aizgājām gulēt.

- Tā jau man likās, - sacīja Diksones kundze. - Mēs redzējām gaismu uz jūsu salas, kad gājām gulēt, un tad bija jau desmit vakarā, jo arī mēs nelikāmies gulēt pārāk agri.

- Mēs aizgājām gulēt vēl vēlāk, — sacīja Rodžers un jau gatavojās izstāstīt, ka viņi bija sagrābuši Amazoni un nebija aizgājuši gulēt līdz pat saullēktam, kad viņš atcerējās - tieši laikā -, ka Diksones kundze ir iedzimtā.

- Labāk vēlu nekā nekad, - noteica Diksones kundze. - Te būs jūsu piens. Un man ir ducis olu, ko ielikt jūsu grozā, un te bus maizes klaipi un kūka, ko vakar atsūtīja no Hollihovas. Es ceru, ka ar Sūzanas jaunkundzi un Titijas jaunkundzi viss ir kārtībā.

Ar Sūzanas jaunkundzi un Titijas jaunkundzi! Diksones kundze nevarētu atrast labāku veidu, lai parādītu, cik dziļa ir plaisa starp iedzimto dzīvi un īsto dzīvi, kā nosaukt šādi kapteiņa palīgu un matrozi.

- Paldies, viņām klājas labi, - atteica Džons.

- Kūku es ielikšu grozā, virs olām, - sacīja Diksones kundze. - Tā ir tik viegla, ka tās nesaplīsīs. Es gan nezinu, kur jūs ieliksiet maizi.

- Es to nesīšu rokās, - sacīja Rodžers.

Viņi devās lejup uz piestātni kā cilvēki, kuri tikko ir staigājuši pa plānu ledu. Kapteinis nesa piena kannu vienā rokā un grozu otrā, Rodžeram katrā rokā bija pa maizes klaipam. Viņi varēja redzēt, kā no salas ugunskura paceļas dūmi, un, kamēr viņi aizburāja līdz salai un piestāja piestātnē, ūdens tējkannā jau vārījās, tēja bija pagatavota, trūka vienīgi piena un olu.

Brokastis noritēja klusumā, badīgi ēdot, līdz tās pārtapa par pusdienām.

- Mēs varam turpināt ar pusdienām, — ierosināja Sū-zana, un pārējie piekrita, lai gan viņi jau bija apēduši vārītas olas un maizi ar marmelādi. Džons atvēra sālītās liellopu gaļas konservus.

- Kāpēc iedzimtie nekad neēd sālītu gaļu pēc maizes ar marmelādi? - brīnījās Rodžers. - Tas taču garšo lieliski! Vai es varu uzlikt marmelādi uz sālītās liellopu gaļas šķēles?

- Nē, - sacīja Sūzana.

- Kāpēc ne? - nesaprata Rodžers.

- Tev kļūs slikti, tāpat kā pagājušajā dzimšanas dienā.

Rodžers uz brīdi apklusa.

- Es gan tā nedomāju, - viņš beidzot teica.

- Tomēr tu to nemēģināsi, - noteica Sūzana.

Sūzana todien bija ļoti iezemietiski noskaņota, kā

novēroja matrozis Titija. Iespējams, ka nakts notikumi bija atstājuši uz viņu lielāku iespaidu nekā uz pārējiem. Varbūt viņa nebija izgulējusies. Sūzanas sliktais noskaņojums atkal parādījās, kad viņa neļāva Rodžeram un Titijai iet peldēties tūlīt pēc tam, kad viņi bija paēduši brokastis-pusdienas, kurās bija olas, maize ar marmelādi, maize ar sālītu liellopu gaļu, bulciņas un marmelāde, svaigi plūkti banāni (amazones bija apēdušas tikai katra pa diviem, tāpēc ķekarā vēl bija daudz), kūka un tēja. Arī traukus tūlīt pat vajadzēja nomazgāt - gluži kā pie iedzimtajiem. Un, kad tas tika padarīts, bija jāpiediedz vēl vairākas pogas.

- Nespēju saprast, kā tu vari noraut tik daudz pogu, -viņa sacīja Rodžeram.

- Tu taču man liki saģērbt mugurā pa divām no visām drēbēm, - Rodžers taisnojās. - Un tik daudzām pogām nepietika vietas.

Šorīt nebija daudz laika runāt, kad kapteinis, kapteiņa palīgs un kuģapuika bija atgriezušies no nakts brauciena un atraduši matrozi ar balvas kuģi noenkurojušos pie Kormorānu salas un amazones - iesprostotas uz Savvaļas Kaķu salas. Tagad Titija gribēja dzirdēt visu par Amazones upi un Rodžeram bija daudz ko stāstīt par lagūnu, kura mudžēja no astoņkājiem, kas pārvērtās par puķēm, kad tos paņēma rokā. Tad viņai bija jāklausās visu par neprātīgo braucienu pa ezeru piķa melnā tumsā un to, kā viņu kuģis gandrīz tika sadragāts pret Rio salām un kā viņi tur gaidīja līdz ausmai. Džons gribēja noklausīties visu stāstu par sarga darbu uz salas un to, kā matrozim bija izdevies sagrābt ienaidnieku kuģi. Ti-tija pastāstīja par tilbīti, amazoņu ierašanos, kā viņa bija iemigusi un pamodusies no pūces kliedziena un noturējusi to par norunāto zīmi. Viņa bijusi arī Robinsons Krūzo, atradusi savādu laivu piestātnē, un viņu apciemojis Piektdienis. Tikai tad, kad viņa ierunājās par Piektdieni, Titija atcerējās, ka jānodod ziņa Džonam.

- Ak jā, - viņa teica. - Es apsolīju tev pastāstīt. Māte patiesība ierādās, lai apciemotu tevi, nevis mani. Tas bija sakarā ar kapteini Flintu. Viņa vaicāja, vai neaizrakstīt Bleketas kundzei, lai palūgtu pateikt kapteinim Flintam, ka viņš pats ir melis, nevis tu un ka tu neesi tuvojies viņa peldošajai mājai.

- Un ko tu teici? - Džons ātri vaicāja.

- Es teicu, ka nezinu. Ka pavaicāšu tev.

Džons pielēca kājās un devās uz telti, lai palūkotos uz hronometru.

- Es aizbraukšu uz Hollihovu parunāt ar māti, - viņš teica, kad bija atgriezies.

- Iedzimto runas? - apvaicājās Titija.

- Jā, — Džons sacīja. - Es teikšu, lai viņa labāk neraksta.

- Vai es arī varu braukt? — vaicāja Rodžers.

- Tu paliec tepat, - sacīja Titija. - Tās taču būs iedzimto sarunas. Tu tikai traucēsi. Starp citu, man tev jāizstāsta kāds plāns.

- Kāds plāns?

- Satriecošs.

- Par ko?

- Par dārgumiem, - sacīja Titija. - Nāc, pavadīsim kapteini. Pēc tam dosimies uz kādu slepenu vietu, kamēr Sūzana tiks galā ar tavām pogām.

Kapteinis Džons aizburāja uz Hollihovu. Bija tik nejauki, ka kapteinis Flints viņu nepamatoti turēja aizdomās, tomēr viņš nevarēja ļaut mātei rakstīt par to Bleketas kundzei. Tas varētu nozīmēt nepatikšanas amazonēm. Viņš sastapa māti Hollihovas dārzā rakstām vēstules.

- Sveika, māt, vai tu raksti Bleketas kundzei?

- Nē, - atteica māte. - Es rakstītu tikai tad, ja tu to gribētu. Tieši tāpēc es vakar devos uz salu. Cikos jūs atgriezāties? Pēc tam kad es aizbraucu no Titijas, mēs ar aukli sēdējām pie laivu mājas un lūkojāmies pēc jums, cerot, ka varēsim jūs apturēt atpakaļceļā un pavaicāt par vēstuli.

Džons apmulsa. Domājot par kapteini Flintu, viņš bija aizmirsis par citām lietām.

- Mēs neatgriezāmies līdz pat šim rītam, - viņš teica.

- Tātad Bleketi lūdza jūs palikt pa nakti, - māte sacīja. - Nabaga Titija!

- Titija nemaz nav nabaga, - iebilda Džons. - Viņai veicās labāk nekā mums. Viņa viena pati sagrāba Amazoni.

- Bet kur tad bija Bleketu meitenes?

- Savvaļas Kaķu salā.

- Un jūs?

- Mēs bijām Amazones upē, tā ir upe, pie kuras viņas dzīvo, tu jau zini. Tad kļuva pārāk tumšs, un mums bija jāapstājas pie vienas no salām, kamēr atkal uzausa gaisma un mēs varējām burāt tālāk.

- Vai tev nešķiet, ka tas bija pavisam nejēdzīgi?

- Jā, - piekrita Džons. — Laikam gan. Bet notika karš, un tā bija mūsu vienīgā izdevība. Apsolu, ka mēs tā nekad vairs nedarīsim. Es domāju - nepaliksim uz ezera pa nakti. Un nebūs arī nekādas vajadzības. Amazones rīt ierodas uz salas, lai apmestos kopā ar mums nometnē.

Karš ir beidzies. Mēs uzvarējām. Vismaz Titija uzvarēja. Un Rodžers bija silti saģērbies, kad vakarnakt gulējām laivā. Un neviens nav saaukstējies. Bet zini ko, māt?

-Ko?

- Tas ir ļoti liels noslēpums. Es gribēju teikt - tu par to nedrīksti stāstīt nevienam citam.

Viņš tikko bija atcerējies, ka amazones bija izbēgušas no mājām, lai īstenotu savu nakts uzbrukumu.

- Lai notiek, - māte teica. - Bleketas kundze, man šķiet, pati ļoti labi pazīst savas meitas. Es viņai neko nestāstīšu. Tomēr priecājos, ka tas ir beidzies. Vairāk nekādas kuģošanas naktī, vai tu man apsoli?

- Apsolu.

- Tu zini, ka jums atlikušas vēl trīs dienas. Pēc tam mēs dosimies mājās. Būtu žēl, ja līdz tam divi vai trīs no jums noslīktu.

- Tikai trīs dienas, — atkārtoja Džons.

- Laiks ilgi neturēsies šāds, un, kad tas mainīsies, jums vienalga būs jāatgriežas mājās. Nometne, kurā peld noslīkušas žurkas, nav nekāda labā. To es esmu izmēģinājusi. Izbaudiet labi šīs trīs dienas. Mēs atgriezīsimies atkal nākamgad. Vai tu esi pārliecināts, ka negribi, lai es aizrakstu un paskaidroju, ka tu neesi aizticis peldošo māju?

- Labāk nevajag.

- Lai notiek. Tad iesim apraudzīt Vikiju un iedzert tēju.

Tiklīdz viņi bija noskatījušies, kā Bezdelīgas brūnā bura pazūd aiz Novērošanas punkta un tālāk aiz salas ziemeļu gala, matrozis Titija un kuģapuika Rodžers devās uz ostu.

- Tā nemaz nav slepena vieta, - sacīja kuģapuika.

- Ikviena vieta ir slepena, ja vien tur nav neviena cita, — paskaidroja matrozis. - Turklāt mēs uzrāpsimies uz mana klintsakmens, kur es biju, kad redzēju putnu, kas paklanās un palido zem ūdens.

- Vai putns ari tur būs?

- Es nezinu. Varbūt būs.

- Tad tā vairs nebūs slepena vieta.

- Būs gan. Putni neskaitās. Uz salas esam tikai mēs un kapteiņa palīgs, bet Sūzana šuj pogas. Cik daudz pogu viņai ir jāpiešuj?

- Dučiem, - atteica Rodžers. - Pa vienai uz katras piedurknes un tad vēl tās visas, kuras iztrūka, kad es mēģināju novilkt reizē abus kreklus.

- Tas viņai prasīs ilgu laiku, - secināja Titija. - Šī vieta būs tik slepena, cik vien slepena var būt kāda vieta. Nāc šurp. Novelc kurpes un zeķes.

Viņi abi novilka kurpes un zeķes un atstāja tās pludmalē. Tad viņi aizbrida līdz lielajam klintsakmenim ostas malā, uzrāpās uz tā un ērti iekārtojās, kūļājot kājas un lūkojoties ezera vilnīšos.

- Ikviens var mūs šeit ieraudzīt, - sacīja kuģapuika.

- Bet neviens nevar sadzirdēt, ko mēs runājam, - attrauca matrozis.

- Kas tas par plānu? - vaicāja kuģapuika.

- Par dārgumiem, - atteica matrozis. - Bet es tev nedrīkstu stāstīt, kamēr tu neapsoli, ka viens pats nāksi man līdzi...

- Neviena cita nebūs?

-Nē.

- Pat ne Sūzanas?

- Nē. Mēs dosimies uz vientuļu salu, patiešām vientuļu, nevis tādu kā šī, un izraksim dārgumus, kurus tur paslēpuši pirāti. Mēs tos meklēsim ilgi, ilgi. Dārgumi nekad viegli nedodas rokā. Bet beidzot mēs izdzirdēsim dobju būkšķi zem mūsu kapļiem un smiltis izbirs tūkstošiem zelta monētu.

- Bet kur ir tā sala?

- Tu vēl neesi apsolījis, ka nāksi man līdzi. Dārglietu meklētāji tikai tad visu pasaka viens otram. Ja es tev tagad pateiktu, tu varētu aiziet un izstāstīt pirātiem vai kādam citam.

- Es tā nedarītu.

- Vai tu nāksi?

- Lai notiek, - sacīja kuģapuika.

- Tu zvēri? Patiesībā mums vajadzētu sadabūt papīra gabalu un tev būtu jāparakstās ar asinīm. Vai tu vari iegriezt pirkstā?

- Nē, - noteikti sacīja Rodžers.

- Tad tev noteikti jāsola, ka tu nāksi man līdzi.

- Es apsolu.

- Tad nedaudz paliecies uz šo pusi. Noliecies tā, lai varētu skatīties zem zara. Redzi to salu?

- Bet tā ir Kormorānu sala!

- Tā ir arī Dārgumu sala.

- Kā tu to zini?

- Es dzirdēju, kā pirāti tur aprok dārgumus, vakarnakt, kad biju Amazonē.

- īsti pirāti?

- Protams, īsti. Viņi šausmīgi lamājās.

- īstus dārgumus?

- Protams, īstus. Es dzirdēju viņus runājam, ka tie ir ļoti smagi.

- Tad kā mēs tos aizvedīsim prom, ja tie ir tik smagi?

- Pamazām. Tur noteikti būs zelta stienīši. Un daudz zelta monētu, ginejas un tamlīdzīgi. Un dārgakmeņi. Dimanti. Mēs tos aiznesīsim prom pamazām, ar laiku.

Kuģapuika klausījās, un matrozis viņam izstāstīja visu, ko vien zināja par bagātību salām. Un viņa zināja daudz. Viņa pastāstīja, kā pirāti bija sagrābuši kuģi pēc kuģa, salaupījuši dārglietas, likuši komandai iet pa dēli un iekrist jūrā par barību haizivīm un kā pirāti nogremdējuši kuģi un devušies iekarot nākamo, lai to tāpat izlaupītu un nogremdētu. Kad pirātu kuģis bijis tik pārpildīts, ka vairs nevarējuši padejot uz klāja un tikko varējuši atvērt savu kajīšu durvis, lai nosnaustos, viņi aizburājuši uz salu un aprakuši dārglietas drošā vietā. Titija pastāstīja, kā pirāti izveidojuši karti, lai varētu atrast dārgumus, kad viņi būtu noguruši būt par pirātiem, gribētu iet pensijā un dzīvot mājiņā jūras krastā, kur viņi vadītu dienas, lūkodamies uz jūru ar tālskati un domājot par visām sliktajām lietām, ko viņi ir darījuši. (“Vai dzīvot peldošajā mājā kā kapteinis Flints,” piebilda Rodžers.) Viņa pastāstīja, ka pirāti vienmēr, vai gandrīz vienmēr, pazaudē karti un ka dārgumu meklētāji (Tādi kā mēs!) dažkārt atrod dārgumus pirātu vietā. Vēl Titija pavēstīja, ka dažkart pirāti cīnās savā starpā, līdz neviens vairs nav palicis dzīvs, un tad neviens vairs nezina, kur ir aprakti dārgumi. (Bet mēs to zinām, jo es dzirdēju, kur viņi tos aprok.) Titija joprojām stāstīja, kad viņi izdzirdēja, ka Sūzana viņus sauc no nometnes, tāpēc abi nokāpa no akmens, aizbrida līdz krastam, uzvilka kājās zeķes un kurpes un steidzas uz nometni, lai dzertu tēju.

Tieši tad, kad viņi beidza mazgāt traukus pēc tējas dzeršanas, kas bija notikusi iezemiešu gaumē, atgriezās kapteinis Džons. Sūzana joprojām bija nelaimīga par to, ka nebija atļāvusi viņiem šorīt palikt nomodā.

Džona pirmie vārdi bija: - Es izstāstīju mātei par to, kur mēs bijām pagājušonakt un ka mēs pārbraucām mājās tikai šorīt.

- Vai viņa bija ļoti uztraukusies? - vaicāja Sūzana.

- Es domāju, ka bija gan, tikai neizrādīja, un tas ir labi. Es apsolīju, ka mēs tā nekad vairs nedarīsim.

Pēc tam Sūzana kļuva priecīgāka un atkal sāka uzvesties kā kapteiņa palīgs, nevis kā iedzimtais.

- Vissliktākais ir tas, ka māte saka: mums uz salas atlikušas vairs tikai trīs dienas, pat ja laiks pieturas jauks, - Džons stāstīja.

- Trijās dienās var daudz ko paveikt, - sacīja Sūzana.

- Bet ir viena lieta, kas mums jāizdara tūlīt, - teica Džons. — Mums ir jāuzzīmē karte. Rīt ieradīsies amazones, un viņām noteikti būs savi vārdi visām vietām. Mums jāuzzīmē sava karte šodien. Kurš man palīdzēs?

Palīdzēt gribēja visi. Pēc pāris minūtēm kapteinis Džons gulēja uz zemes ar atvērtu ceļvedi priekšā. Pārējie sapulcējās apkārt, skatoties, kā viņš pārzīmē ezera aprises uz divām lapām burtnīcā, kas bija atvesta piezīmēm.

- Nav vietas, lai to uzzīmētu precīzi, - viņš sacīja, - bet šī skice mums palīdzēs izveidot labāku karti, kad būsim mājās.

- Lielu karti, - piebilda Rodžers. - Kā tēta karti par Ķīnas jūrām.

- Un mēs to piekārsim pie istabas sienas, lai parādītu, kur esam bijuši, - sacīja Sūzana.

- Un ieplānotu nākamos izpētes braucienus, - piebilda Titija.

- Vai tā būs krāsaina? - gribēja zināt Rodžers.

- Gaismas būs krāsainas. Mēs ieliksim dzeltenu punktu bākai un divus mazākus dzeltenus punktus vadugunīm.

- Kādā krāsā būs zeme?

- Kartēs sauszeme parasti tiek atstāta balta. Tai nav nozīmes, ja nu vienīgi tad, kad to apskata no kuģa. Un ari tad atzīmē tikai nelielus gabaliņus. Viņi ir atzīmējuši Darjenu, jo tā ir augsta virsotne, bet nebūtu jēgas parādīt Hollihovu.

- Bet mēs taču to atzīmēsim, vai ne?

- Mēs to attēlosim kā iedzimto apmetni. Tā dažkārt dara.

- Ar nelielu bildīti?

Džons uzzīmēja nelielu māju ar kokiem un trim mazām, ceturtdaļu collas garām iedzimto figūriņām — mātes, Vikijas un aukles. Peldošās Mājas līcī viņš ierakstīja tā nosaukumu un iezīmēja nelielu peldošu māju. Tad bija jāuzzīmē Diksonu ferma ar nelielu cilvēka figūriņu un govi, lai parādītu šīs zemes produkciju.

- Iezīmē ari mežoņus ar viņu vigvamu un čūsku, - sacīja Titija, un tika uzzīmēta čūska, melns trīsstūris, kas apzīmēja vigvamu, un ugunskurs, lai parādītu, ka šajā zemē mīt ogļdeģi.

Rio atzīmēja ar mazām mājiņām un steķiem. Pie Rio līča uzzīmēja salas, bet tikai vienai no tām bija vārds. Džons pierakstīja “Piestātnes sala” pie tās, kur bija uzraksts par to, ka piestāt aizliegts, un kur bezdelīgas bija atpūtušās, šūpojoties ezera viļņos nakts tumsā.

- Te jāatzīmē arī mana sala, - sacīja Titija.

- Kura?

- Kur es vēroju amazones, kad mēs viņas pirmoreiz izsekojām.

Tā tas palika, un viena sala tika atzīmēta kā “Titijas sala”.

Skicē parādījās arī Savvaļas Kaķu sala ar bāku un vadugunīm, piestātni, ostu un nometni. Haizivju līcī, kur viņi bija makšķerējuši asarus, tika iezīmēta zivs. Tad kapteinis ar punktotu līniju parādīja Bezdelīgas ceļu no Savvaļas Kaķu salas uz Amazones upi un atpakaļ.

- Cik tālu pa upi jus aizbraucāt? - vaicāja Titija.

- Līdz lagūnai, - atteica Džons. - Es to jau atzīmēju.

- Iezīmē astoņkājus, — pieprasīja Rodžers.

- Man laikam neveicas ar astoņkāju zīmēšanu, - Džons secināja, kad bija uzzīmējis, cik labi vien spēja.

Karte sāka izskatīties gluži kā īsta karte. Uz ziemeļiem un dienvidiem no tās ezera daļas, kuru viņi zināja, bija novilkta punktota svītra un uzrakstīts “Kartē neatzīmēti ūdeņi” un “Neizpētīts”.

- Nav vērts iezīmēt kaut ko tādu, ko nezinām, - sacīja Džons. - Bet mums, protams, jāiezimē kalni, kur tos var redzēt no tām vietām, kuras esam izpētījuši.

Džons iezīmēja mazus enkuriņus vietās, kur Bezdelīga bija piestājusi. Viens bija pie Rio salām, viens pie Rio, viens pie Hollihovas līča, viens pie Haizivju līča, kur Ro-džeram bija piekodusies un norāvusies lielā zivs, viens tai vietā, kur viņi bija piestājuši, kad apciemoja ogļdeģus, un viens pie Diksonu fermas piestātnes.

- Un kā ar vietu, kur es noenkuroju Amazoni? - vaicāja Titija.

- Jā, arī tā ir jāatzīmē, - piekrita Džons, un pie Kor-morānu salas ziemeļos tika uzzīmēts mazs enkuriņš.

- To vajadzēja saukt par Dārgumu salu, - sacīja Titija. - Žēl, ka tieši tai salai, uz kuras aprakti dārgumi, jau ir nosaukums.

- Kurai? - vaicāja Džons.

- Kormorānu salai.

- Bet tur nav nekā, izņemot kormorānus.

- Tas ir noslēpums, — Titija sacīja, - bet tur ir arī dārgumi. Mēs ar Rodžeru dosimies tos atrast. Pirāti tos tur apraka pagājušonakt, kad es noenkuroju Amazoni.

- Kādi pirāti?

- Viņi atbrauca naktī ar airu laivu. Es dzirdēju.

- Tie būs bijuši zvejnieki, - sacīja Džons.

- Nebija viss, - iebilda Titija. - Viņi gandrīz salauza laivu un lamājās kā traki.

- Kāda romantika, - Sūzana pasmīnēja.

- Tu biji aizmigusi un to nosapņoji, - sacīja Džons.

- Bet mēs varam atzīmēt kādu no citām salām kā Dārgumu salu, ja tu tā vēlies. Lielākajai salai pie Rio vēl nav vārda.

- Bet uz Kormorānu salas patiešām ir dārgumi. Tonnām Spānijas zelta. Mēs ar Rodžeru dosimies tos meklēt. Varbūt aizbraucam tūlīt, un pārliecināsieties paši!

- Nomierinies, Titij, - sacīja Sūzana.

- Ir pārāk vēls, lai kaut kur brauktu, - noteica Džons.

- Un tur nemaz nevar būt dārgumi.

- Viņi tos apraka nakts tumsā, - sacīja Titija. - Tonnām dārgumu.

- Paklau, Titij, - Sūzana bilda, gandrīz atkal pārvēršoties par iedzimto, - ir laiks gatavot vakariņas. Un mēs dosimies gulēt diezgan agri. Atcerieties, ka rit ieradīsies amazones.

24. NODAĻA

SATRIECOŠAS ZINĀS NO PELDOŠĀS MĀJAS LĪČA

Pēc labas izgulēšanās bezdelīgas atkal jutās savā ādā. Viņas agri piecēlās un nomazgājās. Tad devās makšķerēt un noķēra duci asaru, jo gribēja, lai brokastīs būtu vairāk ēdamā, ja nu gadījumā ierastos arī amazones.

- Nevar zināt, cikos viņas būs klāt, - sprieda Sūzana. - Es nedomāju, ka viņas ieradīsies uz brokastīm, bet, ja nu tomēr tā notiktu, mums pietiks ēdiena arī sešiem. Mēs izcepsim daudz zivju, tagad tikai kādam ir jāaizbrauc pēc piena.

Viņi bija noenkurojušies Haizivju līcī, netālu no Dik-sonu piestātnes. Bērni izairējās malā, un Rodžers ar Ti-tiju devās augšup pa lauku ar piena kannu, kamēr kapteinis un viņa palīgs tīrīja asarus ezera krastā.

- Titija un Rodžers šodien gribēs doties meklēt dārgumus, - sacīja kapteinis. - Protams, tādu vispār nav, bet viņi tomēr gribēs.

- Dažkārt Titija pati nezina, kas ir noticis un kas nav noticis, - pukojās kapteiņa palīgs. - Viņi var doties uz turieni šopēcpusdien. Bet es domāju, ka viņa par to aizmirsīs, tiklīdz ieradīsies amazones, uzslies telti un sāks plānot, ko darīt tālāk.

- Man šorīt ir ļoti daudz darba, - sacīja kapteinis. - Es gribu sasiet visus rēves punktus, pirms viņas ierodas.

Man tas bija jāizdara jau vakardien. Un Bezdelīgu patiešām vajag notīrīt.

- Un es gribu, lai nometne spīd un laistās, - papildināja Sūzana. - Mani katli un pannas ir tīrais negods.

Kad visi asari bija notīrīti un salikti kārtīgā rindā laivas dibenā, atgriezās Rodžers un Titija ar pienu.

- Ir nu gan neraža, - Titija sacīja, tiklīdz bija pietiekami tuvu, lai varētu sākt runāt. — Kapteinis Flints te ir atkal bijis, dusmīgāks nekā jebkad. Mēs tikko paspējām padot labrītu, kad Diksones kundze sacīja, ka mums nevajadzējis aiztikt peldošo māju. Es paskaidroju, ka mēs neko neesam darījuši. “Bet kāds to ir izdarījis,” viņa atteica un nebilda vairs neko pat tad, kad es izsaucos, ka kapteinis Flints ir nezvērs un es vēlos, kaut viņa peldošā māja tiktu nogremdēta.

- Tā tev nevajadzēja teikt, - aizrādīja Sūzana.

- Es aizmirsu, ka viņa ir iedzimtā, - sacīja Titija.

- Viņa neiedeva mums ne kūku, ne īrisus, - žēlojās Rodžers. - Pat ne ābolus.

- Kāpēc gan viņš nevarētu likt mūs mierā? - zūdījās Džons.

- Kuru asari es noķēru? - sarunu pārtrauca Rodžers, skatīdamies uz notīrītajām zivīm. - Vai šo? Es nenoķēru to pašu mazāko. To noķēra Sūzana. Es redzēju.

Viņi airējās atpaka] uz Savvaļas Kaķu salu. Sūzana atsedza ugunskuru, uzlika uz pannas sviestu un izkausēja, lai varētu cept asarus. Rodžers uzmanīgi skatījās. Džons devās uz Novērošanas punktu, un Titija viņam sekoja.

- Vai mēs ar Rodžeru pēc brokastīm varēsim doties meklēt dārgumus? - viņa vaicāja.

- Šodien taču atbrauks amazones, - sacīja Džons. - Mums ir jāsaved kārtībā kuģis, pirms viņas ierodas. Bet pēc tam - lūdzu. — Ei! - viņš pēkšņi iesaucās, - Titij, noskrien lejā uz manu telti un paķer tālskati. Šī jau ir trešā laiva, kas piestāj Peldošās Mājas līcī.

- Klausos, ser, - atsaucās matrozis un aizskrēja uz nometni. Tur viņu pārtvēra kapteiņa palīgs, kas gribēja, lai kāds pagatavo sviestmaizes, kamēr viņa cep asarus.

- Kapteinim ir nepieciešams tālskatis, - mēģināja izlocīties matrozis.

- Paziņo viņam, ka brokastis ir gandrīz gatavas, - sacīja kapteiņa palīgs. - Tālskatis pagaidīs. Asari ne. Tie ir jāēd karsti.

Titija izbēga ar visu tālskati un nodeva kapteinim ziņu.

- Es jau nāku! - izsaucās Džons. Viņš pielika tālskati pie acs. - Peldošās Mājas līcī kaut kas notiek. Tikko tur iebrauca motorlaiva, pilna ar cilvēkiem.

No nometnes atskanēja kapteiņa palīga svilpe.

- Mēs jau nākam! - atkal sauca kapteinis.

- Ja iedzimtie uzbrūk kapteinim Flintam, tad es arī gribētu tur būt, - aizrautīgi sacīja Titija.

Kapteiņa palīgs svilpa vēlreiz, un kapteinis ar matrozi pievienojās pārējiem pie ugunskura.

- Peldošās Mājas līcī kaut kas notiek, - ziņoja Džons. - Tur piestāj laivas - cita pēc citas. Man liekas, ka viņš sapulcina visus, lai pastāstītu, ka mēs atkal esam aiztikuši to viņa draņķa peldošo māju.

- Nedomā par kapteini Flintu, - sacīja Sūzana. - Mēs neko nevaram darīt, ja viņš domā, ka mēs esam bijuši pie viņa laivas. Nekas neliks viņam domāt citādi. Atceries, ko teica māte. Mēs zinām, ka neesam tur bijuši. Neraizējies par viņu. Es jau pieliku tavai tējai cukuru, un te būs asaris. Pēc tam vēl viens un vēl, ja amazones nepasteigsies.

Kad katra no bezdelīgām bija apēdusi divus asarus un panna palika vēl četri, Sūzana aizsūtīja kuģapuiku uz

Novērošanas punktu palūkoties, vai Amazone nav redzama. Viņš jau pēc brīža bija atpakaj.

- Pie apvāršņa neredz nevienu buru, - viņš ziņoja.

- Bet no Peldošās Mājas līča izbrauca liela laiva.

- Viņas nebūs šeit uz brokastīm, - sacīja Sūzana.

- Katram vēl pa asarim!

- Nezin kas tur notiek, — Džons prātoja.

- Nedomā par viņu, - Sūzana teica.

- Labi. Nedomāšu, - piekrita Džons.

Tiklīdz brokastis bija paēstas, visi ķērās pie tīrīšanas darbiem.

- Es palikšu nometnē, ja jus gribat notīrīt Bezdelīgu, -sacīja Sūzana. - Nem līdzi matrozi un kuģapuiku un liec viņiem berzt klāju un pulēt misiņa piederumus.

- Uz kuģa nav pārāk daudz misiņa lietu, — sacīja Ro-džers.

- Tur ir daudz vii’vju un tapu, - piebilda Titija.

- Tad ejiet un uzspodriniet tās, - sacīja Sūzana. - Ar smiltīm un slapju lupatu var paveikt brīnumu lietas. Te būs divas lupatas. Uz priekšu! Notīriet un noberziet visu ar slapjām lupatām, lieciet kuģim spīdēt un laistīties gluži kā jaunam!

- Es atnesīšu buru uz nometni, - teica Džotis. - To vajag no jauna ierēvēt, un to es varu vislabāk izdarīt tad, ja tā nav uzvilkta.

- Ja vien tu nemaisies man pa kājām, - piebilda Sūzana. - Man te jātīra panna un katli.

- Mēs aizvedīsim Bezdelīgu uz ostu un nospodrināsim tā, ka amazonēm aizrausies elpa, kad viņas to ieraudzīs, -sacīja Džons.

Viņš devās uz piestātni kopā ar matrozi. Kuģapuika jau iepriekš bija aizskrējis tur un jau stāvēja uz klāja. Viņi iestūma laivu ūdenī un aizairējās uz ostu, kur bija atstājuši mastu un buru, kad šorīt devās makšķerēt. Džons iestiprināja mastu un uzvilka Titijas karogu. Kuģa-puika un matrozis palika uz klāja, lai visu uzpostu un nospodrinātu. Džons pietauvoja Bezdelīgu pāri stūrei, tā ka tā aizpeldēja uz vienu ostas pusi, atstājot vietu Amazonei.

- Jūs varat palaist tauvu vaļīgāk, kad vēlaties izkāpt krastā, - viņš teica.

- Klausos, ser, - atsaucās matrozis un kuģapuika, jau cītīgi beržot solus un tīrot laivas dibena dēļus.

Kapteinis paņēma sarullēto buru ar klīverkoku un faili, uzlika plecos un aiznesa uz nometni. Tur viņš tos nometa uz zemes. Sūzana tikko bija pabeigusi mazgāt.

- Es tikai uzkāpšu Novērošanas punktā un paskatīšos, vai tās laivas nav aizbraukušas, - viņš sacīja.

Sūzana paskatījās uz brāli.

- Nav jēgas visu laiku lauzīt galvu par viņu, — viņa sacīja. - Vienkārši nedomā par to vispār.

- Pareizi jau ir, - bilda Džons, - tomēr es to nespēju.

- Labāk nāc un palīdzi man izkārt segas, - sacīja Sūzana.

- Bet varbūt tuvojas amazones, - Džons iebilda.

- Tas nekas, - atteica Sūzana.

Viņi izņēma no teltīm segas un pakāra tās uz virvēm, ar kurām teltis bija piesietas pie kokiem. Tad viņi uzbužināja siena maisus, kas bija kļuvuši pavisam plakani. Viņi tos kratīja un bukņīja, līdz tie atkal līdzinājās matračiem.

Pēc tam Sūzana sāka berzt katlu un pannu, mēģinot ar smiltīm noskrāpēt sodrējus. Tās gan nebija pavisam baltas smiltis, tomēr vislabākās, kādas viņa varēja sadabūt.

- Es atstāšu tējkannu tikpat melnu, kāda tā ir, - beidzot sacīja Sūzana. - Tā tāpat izskatās jauki.

Džons izklāja buru uz zemes, atsēja rēves punktus un atbrīvoja buru no klīverkoka un falles. Viņš paņēma tievu auklu, lai no jauna sasaistītu nelīdzenos rēves punktus ar smalkiem savijumiem, nogriežot nodriskātos galus ar nazi.

Tas aizņēma ilgu laiku, un tad viņš pamanīja, ka viena no šuvēm uz buras irst vaļā. Tur bija vienu vai divas collas garš plīsums. Džons aizgāja uz savu telti un parakājās kastē.

- Labi gan, ka mēs paņēmām adatu, ar kuru var sašūt buru, - viņš noteica, kad atgriezās.

- Būtu vēl labāk, ja tu zinātu, kā ar to strādāt, — pēc brīža sacīja kapteiņa palīgs, kad palūkojās un redzēja kapteini ar asiņojošu īkšķi.

- Tā nav mana vaina, - kapteinis taisnojās. - īstie buru šuvēji stumj adatu cauri burai ar ādas cimdu rokā.

- Paskatīsimies, ko tur var līdzēt, - sacīja kapteiņa palīgs.

Par abiem viņi sašuva buru pavisam labi. Džona sasaistītie rēves punkti arī bija izdevušies. “Ja dzīve būtu vieni vienīgi tauvu savijumi,” viņu tēvs reiz bija teicis, “jums nekas cits neatliks, kā mācīties tos atsiet.”

Ar Sūzanas palīdzību viņš uzvilka buru uz rājas un sāka to savilkt. Viņi abi bija tik aizņemti ar šo darbu, ka nemaz neredzēja, ka piestātnei tuvojas laiva, kamēr nesadzirdēja tās atduršanos pret krastu.

Viņi palūkojās un ieraudzīja liela auguma policistu ar atrotitām piedurknēm. Policists piecēlās un, smagi balansējot, izkāpa krastā. Tad viņš paņēma savu mēteli, kas gulēja laivas priekšgalā, un nāca tieši uz nometni. Viņš bija ļoti sakarsis un nākdams izvilka no mēteļa kabatas lielu, sarkanu mutautu, ar kuru nosusināja seju. Policists paskatījās uz kapteini un kapteiņa palīgu.

- Labrīt, - Džons pieklājīgi bilda.

- ...brīt, - atteica policists. - Aizņemti?

- Jā, diezgan, - atteica Džons.

- Patīkamāk nekā airēt šajā karstumā.

- Vai jūs esat tālu braucis? - apvaicājās Sūzana, prātodama, ko gan viņa varētu piedāvāt policistam iedzert.

- Jā gan, - viņš teica. - Un es gribu uzzināt, kojās šeit darāt.

- Šī ir mūsu nometne, - sacīja Džons. - Vai jūs neapsēstos un neatpūstos uz bridi? Mums diemžēl nav alus, ko jums piedāvāt, bet kokā vēl ir viens vai divi banāni.

Policists noņurdēja un nemaz nepateica paldies. Tā vietā viņš izvilka piezīmju kladi un zīmuli no mēteļa kabatas.

- Vārds un adrese, - viņš sacīja Džonam.

- Mans vārds ir Džons Vokers, - Džons sacīja. - Un šī ir mūsu adrese.

- Vokers Džons, - teica policists un pierakstīja. Tad viņš vēlreiz nosusināja seju. - Adrese?

- Šeit.

- Kur?

- Šeit.

- Tas neies krastā, - sacīja policists. - Kur jūs dzīvojat?

- Šajās teltīs.

Policists apstaigaja teltis un tajās ielūkojās.

Sūzana protestēja.

- Mēs vēl neesam saklājuši gultas, - viņa purpināja.

Tieši tobrīd no salas viņa gala atskanēja jautra svilpošana.

- Jūsējie? - policists vaicāja.

- Vairāki vīri, - atteica Džons.

- Tagad saki man taisnību! — policists stingri sacīja. - Kad tu uzkāpi uz Tērnera kunga peldošās mājas?

- Es tur neesmu bijis, - sacīja Džons. - Izņemot to reizi, kad runāju ar Ternera kungu.

- Beidz muļķoties, - dusmojās policists. - Tas nekur neder. Tagad mums ir tāda jezga...

- Semij!

Skaļa, skaņa balss lika policistam apsviesties riņķī.

- Semij, man kauns par tevi! Ja tu tūlīt pat nebrauksi prom, es visu pastāstīšu tavai mātei!

- Jā, labi, Rutas jaunkundz, - nosvepstēja policists, nosarcis pavisam sarkans.

- Es tikai domāju, ka viņi varbūt kaut ko zina par laupīšanu, ļaudis stāsta, ka viņi jau agrāk redzējuši šos bērnus pie peldošās mājas. Es nemaz nezināju, ka viņi ir jūsu draugi.

- Saprotams, ka viņi tie ir, - atteica kapteinis Nensija, ienākot nometnē un nosviežot zemē telts mietiņu saišķi.

- Viņiem nav nekāda sakara ar tēvoča Džima peldošo māju. Tāpēc labāk brauc atpakaļ pie tēvoča Džima un tā arī viņam pasaki. Vai varbūt mums vajadzētu sagrābt tēvoča laivu un paturēt viņu gūstā? - Nensija piebilda, vēršoties pie Džona.

- Nē, nē, nedariet tā, Rutas jaunkundz! - sauca policists. - Tikai ne šodien! Man vēl jāiras uz ezera lejteci.

Pegija Bleketa tobrīd nāca pa taciņu no ostas ar lielu, baltu saini uz pleciem, viņai sekoja Titija un Rodžers, kas nesa segas un makšķerēšanas piederumus.

- Sveiks, Semij! - viņa uzsauca. - Ko tu te dari?

- Tā bija kļūda, jaunkundz, - nomurmināja policists.

- Tad dodies prom, Semij, un vairs nepieļauj šādas kļūdas, - sacīja Nensija.

Lielais policists devās uz savu laivu un iestūma to ūdenī.

- Rutas jaunkundz un Pegijas jaunkundz, - viņš lūdza,

- nesakiet neko mātei!

- Labi, Semij, ja vien tu turpmāk uzvedīsies labi.

Viņš ātri airējās prom.

- Ko viņš gribēja? - vaicāja Titija.

- Kāpēc viņš nobijās? - jautāja Rodžers.

- Vai jūs viņu pazīstat? - interesējās Sūzana.

- Protams, pazīstam, - sacīja kapteinis Nensija. - Viņa māte reiz bija mūsu mātes aukle, un viņa bija arī mūsu aukle, kad mēs vēl bijām ļoti jaunas. Viņš ir mūsu policists. Nebaidās ne no viena, izņemot savu māti... un mūs, protams. Vai jūs zināt, kas ir noticis?

- Kas?

- Vai atceraties to ziņu, kuru vecais Billijs jums nodeva, lai jūs to pateiktu mums un lai mēs mudinātu tēvoci Džimu kārtīgi aizslēgt peldošo māju? Viņiem bija taisnība.

- Tēvoča Džima peldošā māja ir aplaupīta, - paziņoja Pegija.

- Es jau zināju, ka kaut kas ir noticis, kad šorīt redzēju visas tās laivas, - sacīja Džons.

- Kādi citi pirāti ir uzbrukuši kapteiņa Flinta kuģim, kamēr viņš bija prom, - sacīja kapteinis Nensija. - Viņš patiešām bija aizbraucis, kā jau jūs teicāt. Mēs kļūdījāmies. Tā gaisma, ko redzējām uz peldošās mājas, kad braucām tai garām, nebija viņa. To bija iedeguši zagļi, citi pirāti. Tieši tobrīd viņi pastrādāja savu kauna darbu.

- Kāds cits arī ir redzējis tās gaismas, - piebilda Pegija. - Kāds vīrs ar motorlaivu, kas zināja, ka tēvocis Dzims ir aizbraucis. Tāpēc no rīta viņš aizgāja palūkoties un ieraudzīja, ka kabīnes durvis ir vaļā un iekšā viss sajaukts. Viņš atnāca pateikt to mūsu mātei, un viņa aizsūtīja telegrammu tēvocim Dzimām. Tēvocis ieradās šeit vakarnakt, devās uz savu peldošo māju, bet tur viss bija tik šausmīgi savandīts, ka viņš atgriezās atpakaļ ar visu papagaili un palika pa nakti pie mums.

- Viņš bija sasodīti nikns, - Nensija teica. - Un papagailis bija pārāk satriekts, lai runātu.

- Dažkārt viņš bija nikns, bet reizēm atkal sadrūmis, -stāstīja Pegija. - Viņš teica, ka viņam nebūtu iebildumu, ja viņi būtu paņēmuši jebko citu, izņemot to, ko viņi paņēma. Viņi ir nozaguši veco kabīnes čemodānu, kura atradās rakstāmmašīna un grāmata, kuru viņš bija rakstījis visu vasaru, grāmata, kuras dēļ viņš nevarēja būt viens no mums. Tēvocis teica, ka, viņaprāt, zagļi to paņēmuši tikai tāpēc, ka čemodāns bijis smags. Viņš nezināja, ko vēl viņi ir nozaguši. Bet viņi bija iztīrījuši visus skapīšus un izmētājuši visu pa grīdu. Tēvocis sacīja, ka tas esot izskatījies ļaunāk nekā pavasara tīrīšanā. Un dažkārt viņš palika pavisam nožēlojams un neteica neko, un tad atkal sāka aurot, ka viss ezers ir pilns ar zeņķiem, ar jums...

- Viņš allaž domā, ka mēs esam pie visa vainīgi, - novilka Džons.

- Es gribēju viņam pateikt, ka tonakt tie nekādi nevarējāt būt jūs, - sacīja Nensija, — jo jūs taču bijāt Amazones upē, kad mēs redzējām gaismas uz kuģa, bet Pegija mani iebukņīja tieši laikā, un es atcerējos, ka tobrīd mes teorētiski bijām gultās, un apklusu. Es sāku domāt, cik labi, ka mēs jau šorīt bijām ceļā uz nometni. Kuru katru brīdi kāds mums varēja pateikt, ka mēs nedrīkstam braukt, viņi bija tieši tādā noskaņojumā. Tāpēc mēs bijām izslīdējušas ārā, sastūķējušas savas mantas Amazonē jau pagājušonakt un paslēpušas to upes lejtecē. Un šorīt mēs gulējām klusi, kamēr tēvocis Džims aizairējās prom, atpakaļ uz peldošo māju. Kad mēs sākām burāt, pūta ļoti mazs vējš, citādi jau mēs būtu klāt ātrāk. Mums bija jāairējas garām salām, un tad mēs brīdi pagaidījām, vērojot visas tās laivas, ar kurām cilvēki brauca uz Peldošās Mājas līci, lai redzētu ielaušanos.

- Vai jūs vakar paspējāt mājās laikus? - Sūzana gribēja zināt.

- Tik tikko paspējām, - sacīja Nensija.

- Mēs tikko bijām ielēkušas gultās ar visām drēbēm, kad viņi nāca un dauzījās pie durvīm, - atcerējās Pegija.

- Vai laupīšana notika tai pašā naktī, kad mūsu karš? -prātoja Džons.

- Protams, - atteica Nensija. - Es jau tev teicu. Mēs redzējām gaismu uz peldošās mājas. Ja vien mēs to butu nojautušas, mēs būtu varējušas sagrābt visus zagļus un padarīt tēvoci Dzimu par pateicīgu vergu uz mūžīgiem laikiem.

- Tad jau Titija pagājušonakt patiešām kaut ko dzirdēja, - sacīja Džons.

- Iespējams, ka tie pirāti, kurus es dzirdēju, bija tie paši, kas aplaupīja kapteiņa Flinta kuģi, - sprieda Titija.

- Vai tu kaut ko dzirdēji? - vaicāja Nensija.

- Viņi brauca man garām ar airu laivu, - sacīja Titija. - Es tobrīd noenkuroju Amazoni.

- Tie noteikti bija tie paši zagļi, - Nensija bija pārliecināta. - Mēs redzējām gaismu, un pēc tam tu viņus dzirdēji. Mani nomoka doma, kāpēc tēvocis Džims ir ieņēmis galvā, ka jums ir kāds sakars ar šo lietu.

- Protams, mums ar to nav nekāda sakara, — asi teica kapteinis Džons.

- Piķis un zēvele! - izsaucās kapteinis Nensija. - Tas jums man nav jāsaka. Mani mulsina tas, kāpēc gan viņš domā, ka tie bijāt jūs.

Kapteinis Džons jutās neērti.

- Viņš man neticēja toreiz, kad es teicu, ka neesmu tuvojies viņa peldošajai mājai, un kad devos viņam izstāstīt, ko bija teikuši ogļdeģi.

- Bet kāpēc gan viņš tev neticēja?

- Paklau, kapteini Nensij, tas patiešām nav svarīgi.

- Protams, tas ir svarīgi, - uzstāja kapteinis Nensija. - Vecais, labais Semijs nekad nebūtu atsteidzies šurp un sacēlis tādu traci, ja viņš nebūtu kaut ko padzirdējis no tēvoča Dzima.

- Tas notika todien, kad mēs pirmoreiz jūs ieraudzījām, - sacīja kapteinis Džons. - Kad mēs domājām, ka viņš uz jums šāva no lielgabala. Viņš mūs pamanīja, kad burājām pa ezeru, lai redzētu, kurp jūs esat devušās, un nodomāja, ka tie bijām mēs, kas aizdedzināja uz viņa jumta raķetes.

Kapteinis Nensija tik stipri nosarka, ka to varēja redzēt pat zem iedeguma.

- Es to tūlīt nokārtošu, - viņa sacīja. - Vai viņš bija traki negants?

- Viņš nosauca mani par meli, - teica Džons. - Bet tagad tam vairs nav nozīmes, nudien.

- Ir gan nozīme, - izsaucās Nensija. - Pegij!

- Klausos!

-Atnes visas pārējās mantas no Amazones, noņem mastu un buru un atbrauc šurp uz piestātni. Kapteiņa palīg, kapteini Džon - vai jums nometnē neatrastos kāds papīra gabals un zīmulis? Un es gribētu izmantot ogles no jūsu ugunskura.

Kapteinis Džons iegāja teltī un iznesa piezīmju burtnīcu un zīmuli. Kapteinis Nensija nogūlās uz zemes un kādu brīdi cītīgi rakstīja, pēc katra vārda nolaizot zīmuļa galu un spiežot to ļoti stipri. Divreiz viņa nolauza zīmuli, un tas atkal bija jāasina.

- Es nolaizu zīmuļa galu tāpēc, lai rakstītais būtu labi melns, - viņa paskaidroja, redzēdama, ka Suzana viņu ar izbrīnu vēro.

Titija un Rodžers vēroja notiekošo pavērtu muti.

Kad Nensija bija pabeigusi, viņa piecēlās kājās un paņēma nedaudz ogļu no ugunskura. Viņa izrāva no burtnīcas aprakstīto lapu un nosmērēja to ar saberztu ogli. Tad viņa to salocīja un ielika krekla kabatā.

- Laiva ir padota! - no piestātnes sauca Pegija.

- Es drīz atgriezīšos, - sacīja kapteinis Nensija.

- Ko tu esi nodomājusi darīt? — vaicāja Džons, kad Nensija brauca projām.

- Es viņam pasniegšu Melno Traipu, - sacīja Nensija un, nikni šļakstinot, airēja prom.

25. NODAĻA

KAPTEINIS FLINTS SAŅEM MELNO TRAIPU

Peldošās mājas saimnieks, kapteinis Flints, pazīstams arī kā tēvocis Džims, atradās savā kabīnē kopā ar zaļo papagaili, mēģinādams sakopt laivu pēc nelūgtajiem viesiem. Vispirms te bija zagļi, un pēc tam visi tie cilvēki, kas gribēja redzēt, kāds tad kaitējums ir nodarīts, turklāt te bija arī Semijs un otrs policists, un seržants no Rio, kas bija aizsūtījis Semiju uz ezera lejteci un otru policistu uz augšteci, lai viņi tur iztaujātu cilvēkus. Zagļi bija visu sagriezuši ar kājām gaisā. Visiem skapīšiem durvis bija plaši atvērtas, un to saturs izgāzts uz grīdas. Tomahauki, haizivs zobu krelles un bumerangi, zaļas un sārtas ķirbja pudeles un kapteiņa Flinta ceļojumu pārējās relikvijas, kuras bija karājušās goda vietā pie kabīnes sienām, gulēja zemē. Likās, ka te cauri brāzusies viesuļvētra. Kapteinis Flints nejauši uzkāpa uz maza melnkoka ziloniša, kas bija atceļojis no Kolumbijas. Viņš to pacēla, gribēdams salīmēt, bet zilonītis bija pazaudējis ilkņus, snuķi un divas kājas, un kapteinis izmisis izsvieda to pa kabīnes logu.

Zaļais papagailis, nometies uz galda malas, mēģināja noknābt galvu nelielai nefrīta Būdas statujai, ko kapteinis Flints bija atvedis no Honkongas.

- Turpini vien, Pollij, - sacīja kapteinis Flints. - Sadragā to.

- Jaukā Pollija, - noķērca papagailis un, turot statuju ar vienu kāju, iecirta tai ar stipro, izliekto knābi.

- Kāpēc gan viņi nevarēja paņemt kaut ko citu no šīm lietām, ja viņiem tās bija vajadzīgas, - zūdījās kapteinis Flints, kas, ilgu laiku dzīvodams viens pats, bija paradis sarunāties ar sevi vai papagaili. - Bet viņi atnāk un paņem tieši to, kas viņiem nekādi nevar noderēt, bet kas man nozīmē neizsakāmi daudz. Nekad neko neieslēdz, Pollij, un tu to nezaudēsi! Zaglis, lai viņš būtu kas būdams, paņēma kasti tikai tāpēc, ka tā bija smaga un viņš to nevarēja atvērt. Ja tas bija tas puika, viņš noteikti ir ļoti stiprs. Vai arī viņam līdzi bija citi, kas viņam palīdzēja. Kad viņš to atvērs, tas zeņķis nožēlos, ka nav paņēmis kaut ko citu. Mixed Moss^12 viņam neko nenozīmēs, Pollij, bet man tas nozīmēja ilgu, smagu darbu.

- Jaukā Pollija, — sacīja papagailis, kad statujiņas galva noripoja uz grīdas.

Kapteinis Flints noliecās, lai to paceltu, un zem viņa kājām nokrakšķēja saplēsta emu ola.

- Visi karaļa zirgi un visi karaļa vīri nevarēs salikt Hamptiju Damptiju^13 atkal kopā, - viņš nopūtās, - un tāpat nekas mani nepiespiedīs vēlreiz uzrakstīt Mixed Moss.

Zaļais papagailis izgrūda skaļu, naidīgu kliedzienu, kad kapteinis Flints pacēla mazo Būdas galvu.

- Ņem to, ja gribi, - sacīja kapteinis Flints. Papagailis pagāzelējās uz viņa pusi un, ieķeroties galda malā ar vienu kāju, atkal saķēra statujiņas galvu.

- Visa vasara izniekota, - turpināja gausties kapteinis Flints. - Un visas manas dienasgrāmatas arī pagalam.

- Jaukā Pollija, - sacīja papagailis.

- Un tomēr, - prātoja kapteinis Flints, paceļot no grīdas drēbes un stuķejot skapī, - manām māsasmeitām ar to visu nav nekāda sakara. Viņas spēlē savas pirātu spēles, taču nekad nav sapostījušas manu kabīni. Bet tas puika! Man bija tādas dusmas, kad viņš meloja par raķetēm uz manas kabīnes jumta! Puikas ir spējīgi uz visu, Pollij, pat labie. Arī es biju nejauks, tā vismaz runā, bet es vismaz nemeloju.

Tobrīd pa kabīnes logu ielidoja mazs, salocīts papīra gabaliņš un nokrita uz galda. Papagailis paliecās uz priekšu un to paķēra. Tas šķita labāks materiāls knābāšanai nekā nelielā Būdas statujas galva. Kapteinis Flints paskatījās pa logu.

- Sveika, Nensij! - viņš teica. - Ieradies iedzert kādu malciņu?

- Es nerunāšu ar tevi, - sacīja Nensija. - Es esmu uzrakstījusi tev Melno Traipu. Izlasi.

- Kas par lietu?

- Es nerunāšu ar tevi, pirms tu neatvainosies. Izlasi Melno Traipu, un tu zināsi, kāpēc.

Kapteinis Flints pēdējā brīdī paglāba papīru no papagaiļa. Tas jau bija saplēsts divās daļās. Kapteinis Flints tās atlocīja un salika kopā. Uz vienas puses bija liels, melns traips, uzspiests ar ogli. Uz otras puses bija vēstule.

Kapteinim Flintam (alias tēvocim Dzimām)

Džons nekad nav bijis tuvuma peldošajai majai.

Kad tu teici, ka viņš ir melis, viņš nemeloja. Meloji tu. Viņš bija ieradies, riskējot ar dzīvību, lai brīdinātu tevi par mežoņu plāniem aplaupīt tavu laivu. Šo ziņu viņam bija nodevuši Billiji. Tu viņā neklausījies. Tā vieta tu nosauci viņu par meli. Nudien, nepateicība ir pasaules alga! Tagad tu esi aplaupīts. Es esmu priecīga.

Ļoti priecīga. Ja gribi zināt, kurš uzspridzināja mīnu uz tavas kabīnes jumta, tā ir apakšā parakstījusies persona. Tu to biji pelnījis. Šis ir Melnais Traips. Tu nekad vairs nebūsi cienīgs saukties par mūsu tēvoci.

Nensija Bleketa (Amazones pirāte)

- Ei! Nensij! - kapteinis Flints sauca pa kabīnes logu.

Bet kapteinis Nensija, alkdama parādīt bezdelīgām, ka

viņa neielaižas pārrunās ar ienaidnieku, jau airējās ārā no līča.

- Pie Jupitera! - izsaucās kapteinis Flints. — Tad tās bija tās jaunās vējgrābsles! Tas zēns gan mani noturēja par īstu rupekli! Tāds jau es arī biju. Un tagad es esmu pateicis policijai, ka man šķiet - viņam ir kāds sakars ar šo lietu. Iekšā savā privātajā kabīnē, Pollij! Te ir vēl pārāk daudz labu mantu, lai atstātu tevi par galveno uzraugu.

Viņš ielika skaļi ķērcošo putnu būrī, izskrēja uz klāja, ielēca airu laivā, atraisīja tauvu un dzinās pakaļ Nensijai, airējot, cik tik spēka. Lai kas arī notiktu, viņam tūlīt bija jāsatiek puika un viss jānokārto.

26. NODAĻA

VIŅŠ NOSLĒDZ MIERU UN PIESAKA KARU

Kādu bridi pēc tam, kad Nensija bija aizbraukusi, Pe-gija un bezdelīgas klusēdami noskatījās viņai pakaļ. Neviens nezināja, ko Nensija bija nodomājusi darīt.

- Man laikam nevajadzēja viņai to stāstīt, - beidzot bilda Džons.

- Muļķības, - attrauca Sūzana. - Viņa par to agrāk vai vēlāk uzzinātu. Labāk uzsliesim amazoņu telti, pirms viņa atgriežas.

- Darīsim tā, - piekrita Pegija. - Mums te ir viss nepieciešamais. Nensija atnesa telts mietus.

- Vai mums nevajadzētu paņemt Bezdelīgu un doties viņai palīgā? - jautāja Titija.

- Labāk ne, - sacīja Pegija. - Ja Nensija gribētu palīdzību, viņa nebūtu turp devusies viena.

Viņa atritināja lielo, balto saini. Tā bija telts, bet pagatavota citādi nekā bezdelīgu teltis.

- Kur ir tās kārtis? - viņa vaicāja. - Tās visas ir divās daļās. Salieciet tās kopā, un izveidosies četras viena garuma kārtis. Tad iespraudiet tās telts stūros. Tās ļoti stingri nostieps audumu. Pirmos divus ir diezgan viegli ielikt, bet pārējos divus samērā grūti, jo teltij ir jābūt taisni nostieptai. Ja jūsu matrozis un kuģapuika varētu turēt otru auduma galu, tas būtu vieglāk.

Visi metās palīgā. Kārtis tika saliktas kopā kā makšķerkāti un iespraustas telts stūros. Telts augšā bija mazas somiņas karšu galiem, gluži kā cimda pirksti, un kāršu gali paceļas virs telts apmēram sešas collas.

- Izskatās kā ausis, - sacīja Rodžers. - Kā ēzeļa ausis.

Kad visas kārtis bija uzstādītas, Pegija savāca telti garā

sainī vai vismaz mēģināja to darīt. Džons paņēma to pie viena gala un Pegija pie otra.

- Labi gan, ka jūs neuzcēlāt telti mūsu vietā, - viņa sacīja, - citādi mums patiešām būtu par to jācīnās. Mēs nevarētu uzsliet savējo bez šiem diviem celmiem.

Otrā nometnes pusē, tieši pretī bezdelīgu teltīm, bija divi celmi. Starp tiem, ja ciešāk ieskatījās, varēja redzēt tumšāku četrstūri. Pegija parakās ar pirkstiem zālē un katrā četrstūra stūrī atrada caurumu.

- Telts mietiņi ieiet šajos caurumos, - sacīja Pegija. - Virves stiepjas no telts virsas līdz vecajiem celmiem un tiem apkārt, un mēs tās nostiprinām ar šiem koka puļķīšiem.

Koka puļķīšos bija divi caurumi, katrā galā pa vienam. Virve izslīdēja cauri caurumam, tad apkārt celmam, tad cauri otram caurumam un noslēdzās mezglā, lai neizvilktos ārā. Lai nostiprinātu virvi, bija jāpabīda koka puļķis uz augšu, un tad otrs gals, pavilkts uz sāniem, neļāva virvei slīdēt prom.

- Piecatā ir daudz vieglāk to uzcelt, - sacīja Pegīja, kad telts jau slējās savā vietā un virves no ēzeļa ausīm bija abos galos pienācīgi nostiprinātas. - Divatā tas prasa tik daudz laika! Ko jūs izdarījāt ar dzelzs mietiņiem, kas bija ievīstīti segās?

- Lūk, kur tie ir, - sacīja Titija.

- Tiem arī ir paredzēti caurumi, - Pegija paskaidroja. - Bet tie ir jāiedzen zemē. Ak, sasodīts, esmu aizmirsusi āmuru!

- Aizskrien pēc āmura, Rodžer, — norīkoja Sūzana.

Gar telts malām un aizmuguri bija cilpas, un katrai

cilpai bija paredzēts mietiņš ar āķi augša, lai to turētu. Pegija atrada caurumus, kas bija palikuši no viņu pēdējās nometnes, un Džons ar āmuru iedzina mietiņus vajadzīgajā vietā.

-Atlicis tikai ieklāt telti uz zemes ūdensnecaurlaidīgo audumu, bet tas ir ostā kopā ar guļammaisiem, kur es tos izkrāvu no Amazones.

- Tagad tā patiešām izskatās pēc nometnes, — sacīja Titija, ar lepnumu uzlūkodama trīs teltis un ugunskuru, pie kura stāvēja tējkanna, tikko nospodrinātais katls un cepešpanna. — Ikviens saprastu, ka šī ir nometne uz vientuļas salas, kad ieraudzītu buru.

- Pabeigsim uzvilkt buru, - ieteica Sūzana, bet Džons steidzās uz Novērošanas punktu, lai paskatītos, vai tālumā neredz kapteini Nensiju ar Amazoni.

Pec brīža viņš atkal ieskrēja nometnē pēc tālskata.

- Es viņu ieraudzīju, Sūzan! — viņš sauca. - Kapteinis Flints dzenas viņai pakaļ!

- Tagad tu fantazē tāpat kā Titija par saviem dārgumiem, - atteica Sūzana. - Iedzimtie tā nerīkojas.

- Bet viņš nudien tā dara, - Džons palika pie sava.

- Tēvocis Džims ne vienmēr ir iedzimtais, - sacīja Pegija.

- Nē, viņš ir sliktāks par kuru katru iedzimto, - izmeta Titija, skrienot uz Novērošanas punktu. Pārējie viņai sekoja.

Nensija jau bija pusceļā uz salu, kad kapteinis Flints izbrauca no Peldošās Mājas līča un sāka dzīties viņai pakaļ. Tagad viņa jau atradās netālu no salas, bet kapteinis Flints, lai gan bija krietni pietuvojies, tomēr vēl nedaudz atpalika. Viņa laiva bija ļoti smaga.

- Viņš taču dzenas viņai pakaļ, vai tad ne? - vaicāja Džons.

- Varbūt viņa ir ielūgusi tēvoci ciemos, - Sūzana turējās pretim.

- Un tāpēc viņi airē kā uz sacīkstēm! - smējās Pegija. - Nē, nē, viņa nav ielūgusi tēvoci. Viņa bēg, un viņš dzenas tai pakaļ.

- Paskatieties, kā viņš airē! - sacīja Džons.

- Kā tvaikonis, - teica Rodžers.

- Viņš izraujas uz priekšu, - komentēja Pegija. - Bet Nensija viņu uzveiks. Viņa sāka pirmā. Sarauj, Nensij! Labi airēts! Tā turpināt! Un priekšu, Nensij!

Mazais bērnu pulciņš Novērošanas punktā klaigāja tā, it kā skatītos sacīkstes. Nensija viņus sadzirdēja un paskatījās pār plecu.

- Sarauj! - auroja Pegija. - Nav jēgas doties jūrā, lai viņai palīdzētu. Viņa nokļūs te pirmā, un tad mēs varēsim kapteini Flintu aizkavēt un neļaut viņam piestāt krastā. Ejam! Bezdelīgas un amazones uz mūžu!

- Un nāvi kapteinim Flintam! - sauca Titija.

Viņi noskrēja uz piestātni. Nensija airēja šurp pilnīgi bez elpas, bet joprojām sešu septiņu laivas garumu atstatumā no kapteiņa Flinta.

- Mēs to paveicām, puiši, - viņa izdvesa un izlēca krastā.

Pēc pāris mirkļiem kapteiņa Flinta laiva piestāja blakus Amazonei. Nensija un Pegija to tūlīt pat sagrāba un atgrūda atpakaļ.

Kapteinis Flints bija jau iecēlis airus iekšā. Bet, jūtot, ka laiva aizpeld, no krasta, viņš nolaida airus ūdenī un palūkojās uz saviem ienaidniekiem. Viņš nemaz neizskatījās nikns. Kapteiņa seja bija sarkana, bet tā bija sakarsusi no ātras airēšanas. Viņa balss bija liega. Gandrīz varētu domāt, ka viņš ir kautrīgs.

- Vai drīkstu izkāpt krastā? - viņš vaicāja.

- Ka draugs vai ienaidnieks? - Nensija aizelsusies vaicāja.

- Visādā ziņā ne ienaidnieks, - teica kapteinis Flints.

- Vairak kā noraizējies britu jūrnieks.

- Tu saņēmi Melno Traipu, - paziņoja Nensija. - Mums ar tevi vairs nav nekas runājams.

- Es ierados atvainoties, - sacīja kapteinis Flints. - Ne jau tev, Nensij.

- Vai mums ļaut viņam piestāt, kapteini Džon? - vaicāja Nensija. Bet kapteinis Džons, izdzirdis kapteiņa Flinta beidzamos vārdus, bija aizgājis.

- Tu esi izturējies pret viņu riebīgi, - sacīja Nensija.

- Tomēr mēs ļausim tev piestāt krastā.

Kapteinis Flints piestāja krastā, izkāpa no laivas un, nepievēršot uzmanību nevienam citam, devās pakaļ Džonam.

Kapteinis Džons gāja pa taciņu uz ostu. Kapteinis Flints steidzās viņam pakaļ.

- Jauno cilvēk, - viņš teica draudzīgā balsī.

- Jā, - atsaucās Džons.

- Man tev kaut kas jāsaka. Neizturies pret mani tā, kā es todien izturējos pret tevi, un uzklausi mani! Es ļoti kļūdījos. Tas bija riebīgi no manas puses, ja pat man būtu taisnība. Man vajadzēja zināt, ka tu saki patiesību. Un nevajadzēja nosaukt tevi par meli. Man ir ļoti žēl. Vai paspiedīsim viens otram roku?

Kapteinim Džonam rīklē bija iestrēdzis kamols. Viņš jutās vēl vairāk apjucis, kad šī lieta beidzot nokārtojās, nekā tad, kad viss bija sagājis greizi. Tad vismaz viņš varēja but dusmīgs, tā bija izeja. Tagad bija vēl sliktāk. Viņš divreiz norīstījās, bet kamols kakla nepazuda. Viņš pastiepa roku. Kapteinis Flints to saņēma un cieši paspieda. Pēkšņi Džons jutās daudz labāk.

- Tagad viss ir kārtībā, - viņš sacīja.

- Es patiešām ļoti nožēloju notikušo, - sacīja kapteinis Flints. - Es biju pilnīgi pārliecināts, ka tas biji tu, jo redzēju tavu laivu un tevi, bet neredzēju savas palaidnes māsasmeitas. Bet tas jau nav attaisnojums tam, ka es tik briesmīgi izturējos.

- Ir jau labi, - bilda Džons.

Viņi devās atpakaļ pie pārējiem.

- Es par to jau zināmā mērā esmu samaksājis, - sprieda kapteinis Flints. - Nensija man darīja zināmu, ka tu biji ieradies, lai brīdinātu mani un nodotu man svarīgu ziņu. Ja vien es būtu tevī ieklausījies un nebūtu uzvedies kā tāds īgns cietpauris, es nebūtu zaudējis savu grāmatu. Viņi to ir nozaguši. Nensija taču izstāstīja, kas ir noticis?

- Jā, - atteica kapteinis Džons. - Bet es neierados, lai tikai brīdinātu jūs. Es gribēju gan pateikt to, ko ogļdeģi bija lūguši man pavēstīt Nensijai un Pegijai. Bet es gribēju arī pasacīt, ka jums nebija taisnība par to papīru, ko piespraudāt pie mūsu telts. Es vēlējos paziņot, ka nekad neesmu tuvojies peldošajai majai. Un beigās gribēju pieteikt jums karu.

- Manuprāt, tas bija ļoti draudzīgs žests, - sacīja kapteinis Flints. - Vai tu dzirdi, Nensij? - viņš vaicāja, kad viņi bija ienākuši nometnē pie pārējiem. - Vai tu dzirdi? Viņš gribēja man pieteikt karu.

- Protams, - sacīja Nensija. - Mēs visi to gribējām. Mēs esam noslēguši savienību pret tevi. Mēs gribējām ieņemt tavu peldošo māju un likt tev izvēlēties - iet pa dēli vai mest kauliņus kopā ar mums tāpat kā pagājušo-vasar. Viņi dusmojās uz tevi, jo tu sastāstīji iedzimtajiem, ka Džons bijis pie tavas peldošās mājas, kaut arī viņš tur nebija bijis, un mums bija dusmas uz tevi, jo tu visu laiku noņēmies ar to muļķīgo grāmatas rakstīšanu. Bet tagad tam vairs nav nozīmes. Tu esi saņēmis Melno Traipu, un mums vairs nevar būt ar tevi nekādās darīšanas.

- Man tomēr šķiet, ka vēl nav par vēlu, - teica kapteinis Flints. - Galu galā nav vairs grāmatas, ko rakstīt. Tā ir pagalam, un rakstāmmašīna tāpat, un es esmu pārāk vecs, lai sāktu no jauna. Esmu gatavs pieņemt kara pieteikumu, kad vien jūs vēlaties.

- Es nemaz negribēju ieņemt peldošo māju, — iejaucās Titija. - Es gribēju to nogremdēt. Vēlos, kaut mēs to būtu izdarījuši jau pirmoreiz, kad to ieraudzījām.

- Bet kāpēc?

- Titij! - Sūzana brīdinoši iesaucās.

- Tāpēc ka nav pasaulē zvērīgāka ienaidnieka pārjums, -Titija paziņoja. - Mēs jums neko nebijām nodalījuši, bet jūs likāt iedzimtajiem domāt, ka esam, un, kad kapteinis Džons mēģināja jūs brīdināt...

- Jā, es zinu, - sacīja kapteinis Flints. - Es biju nezvērs, bet nevaru darīt neko citu, kā vien lūgt piedošanu. Man patiesi žēl.

- Tas ir nokārtots, Titij, - teica Džons. - Viss kārtībā.

- Paklausieties, - sacīja kapteinis Flints. - Es darīšu visu, lai izpirktu savu vainu. Esmu izpostījis savu vasaru, rakstot grāmatu, un nedaudz arī jusu vasaru, es domāju, Nensijas un Pegijas, bet redzu, ka šeit ir jūsu telts, un tas nozīmē, ka jūs visi tagad esat kopā. Ņemiet atpakaļ Melno Traipu, noslēgsim mieru, un tūlīt pat pēc tam es esmu gatavs sarīkot pirmklasīgu karu. Ja jūs gribat sagrābt peldošo māju, nāciet un parādiet briesmīgāko, uz ko esat spējīgi. Es jūs gaidīšu. Man tik un tā nav ko darīt, un tā es atlīdzinātu jums par izpostīto vasaru.

- Vai piedosim viņam? - vaicāja Pegija. - Ja vien viņš grib, viņš ļoti labi prot būt viens no mums.

- Piedosim, - sacīja Nensija, - ja būs īsts karš un kauja uz peldošās mājas klāja. Mēs piedosim viņam, jo viņš visu nožēlo un ir nonācis nelaimē. Viņa peldošo māju patiešām aplaupīja.

- To viņš bija pelnījis, - atkal iejaucās Titija.

- Jā, - piekrita Nensija. - Bet peldošo māju vajadzēja izlaupīt mums, nevis kādam citam.

- īsta kauja, - sacīja kapteinis Flints. - Rītdien trijos dienā. Man vēl nedaudz jāpiekārto kajīte pēc to neliešu apciemojuma. Bet rīt trijos būšu gatavs darbībai.

- Patiešām? — vaicāja Pegija.

- Pirāta godavārds! - sacīja kapteinis Flints.

- Lai notiek, - piekrita Nensija.

- Tad ņemiet atpakaļ Melno Traipu, - lūdza kapteinis Flints.

- Paturi to, - sacīja Nensija. - Lai tas tev atgādina nekad vairs nepārvērsties par iedzimto.

- To es apsolu, - teica kapteinis Flints. - Bet paklau, es gribētu zināt savu ienaidnieku vārdus. Un, starp citu, kāpēc Melnajā Traipā es tieku uzrunāts kā kapteinis Flints?

- Tāpēc ka Titija - tas ir viņu matrozis - teica, ka tu esot atvaļināts pirāts.

- Jā, tā nudien ir. Bet kura ir Titija? Vai tu esi Titija? — viņš vaicāja Sūzanai.

- Protams, ne, - sacīja Nensija. - Tas ir Bezdelīgas kapteiņa palīgs, viņas vārds ir Sūzana.

- Priecājos iepazīties, kapteiņa palīg, - sacīja kapteinis Flints.

- Un šis ir Bezdelīgas kapteinis Džons.

- Mēs ar kapteini jau esam tikušies. Viņš ir man piedevis, kaut arī es to nebiju pelnījis.

- Un šis ir matrozis Titija. Matrozi Titija, kapteinis Flints.

- Tātad tā esi tu, kas zināja tumšo noslēpumu par manu pirāta pagātni.

- Es redzēju papagaili, - paskaidroja Titija.

- Un šis ir Rodžers, kuģapuika.

-Arī es esmu bijis kuģapuika, - sacīja kapteinis Flints. - Tā ir grūta dzīve.

- Un mēs esam Amazones pirātes.

- Jūs, palaidnes, es pazīstu pietiekami labi, - teica kapteinis Flints.

- Vai rīt patiešām notiks kauja? - vaicāja Titija.

- Rīt vai nekad, - atteica kapteinis Flints.

- Mēs ieņemsim jūsu kuģi, - sacīja matrozis. - Vai jums ir kāds labs dēlis?

- Kālabad?

- Lai pa to varētu iet, - paskaidroja matrozis.

-Viss būs, kā nākas, - apsolīja atvaļinātais pirāts, kurš, protams, zinaja, kā tādas lietas jākārto.

- Kā būtu ar pusdienām? - vaicāja Rodžers.

- Ja jau kauja būs rīt, - teica Sūzana, - varbūt jūs vēlētos šodien papusdienot kopā ar mums? Es tūlīt pat uzlikšu tējkannu uz uguns.

- Tas ir labākais, ko es varētu vēlēties, - sacīja kapteinis Flints. - Ak vai, šķiet, ka es esmu nonācis pašā ienaidnieku nometnes vidū.

- Tieši tā! - atsaucās Nensija.

- Nometne šķiet tik jauka, ka es labprāt pievienotos jums.

- Par vēlu, - sacīja Nensija. - Pēc divām dienām viņi dodas prom. Un .mēs tāpat. Tu tagad noderi vienīgi kā ienaidnieks. Bet mēs neiebilstam, ka tu tas esi, ja vien tu atkal esi viens no mums.

- Rīt pulkstens trijos kuģi būs sarkani no asinīm, -apsolīja kapteinis Flints. - Bet es ceru, ka jums nav iebildumu, ja es šodien palieku uz pusdienām.

- It nemaz, - attrauca Nensija. - Kapteiņa palīgs taču tevi ielūdza. Un te ir papilnam ēdamā. Mēs atvedām plūmju pudiņu, kas tikai jāsagriež. Ļoti salds un smaržīgs. To mums iedeva mūsu pavārs. Un vēl mēs atradām aukstu mēli. Tā gandrīz nemaz nebija ēsta, tāpēc mēs paņēmām arī to. Bet mēs atbraucām šurp uz savu roku, jo baidījāmies, ka mūs var nelaist, tāpēc aizmirsām groku.

- Tūlīt ūdens būs uzvārījies, - sacīja Sūzana. - Atnes šķīvjus, Titij! Atlasi labākos kartupeļus, Rodžer, un mēs tos izcepsim. Ugunskura malā ir daudz karstu pelnu.

- Nāc, Pegij, atnesīsim pārējās mantas uz nometni, -sacīja Nensija.

- Vai es varu palīdzēt pie buras savilkšanas? - vaicāja kapteinis Flints, un pēc brīža viņš jau sēdēja uz zemes, izstiepis buru, un darbojās ap to. Sūzana bija aizņemta ar ugunskuru un tējkannu, bet Titija un kuģapuika nesa ārā šķīvjus, krūzes un nažus.

- Tas ir daudz labāk nekā rakstīt grāmatas, - sacīja kapteinis Flints. - Un tagad, kapteini, ja tu pieturētu buru, es tev parādītu labu veidu, kā šo darbu pabeigt.

Ņemot vērā to, ka kapteinis Flints pusdienoja ar saviem ienaidniekiem, tās tomēr bija ļoti draudzīgas pusdienas. Pat Titija pret viņu atmaiga, pirms vēl pusdienas bija galā. Viņš nekad nepieļāva kļūdu, nosaukdams viņu citādi kā vien par matrozi. Amazoņu atrastā un atvestā mēle visiem ļoti garšoja. Tāpat ari bezdelīgu kūka. Nebija nekādas jēgas atvērt konservus ar sālīto liellopu gaļu, kad te tik daudz mēles, ko ēst. Pēc tam sekoja gabalos sagriezts plūmju pudiņš, vienīgi kartupeļi cepās pārāk ilgi, un beigās tie bija jāizmanto kā karstais deserts.

Viņi sēdēja ap ugunskuru, ēda kartupeļus, kuri bija gandrīz pārāk karsti, lai tiem pieskartos, un sāka runāt par laupīšanu.

- Interesanti, kā gan Billiji zināja nodot man šādu vēsti? - prātoja kapteinis Flints.

- Viņi teica, ka esot dzirdējuši kaut ko aizdomīgu Big-lendā, - sacīja Džons.

- Tas ir gandrīz pašā ezera lejtecē, - teica kapteinis Flints. - Ja mums izdotos noskaidrot, no kurienes nācis zaglis, varētu būt izredzes atdabūt manu grāmatu. Bet nav nekādu pēdu, kas liecinātu, kas viņš tāds bijis. Mana laiva izskatījās tā, it kā simts mežonīgu kaķu tur būtu sarīkojuši kautiņu, un tas arī viss, izņemot to, ka viņi ir paņēmuši manu veco kuģa lādi. Bet viss, kas man svarīgs, bija tajā iekšā.

- Vai tā bija ļoti smaga? - vaicāja Titija.

- Jā gan.

- Vai tajā bija dārgumi?

Kapteinis Flints iesmējās.

- Baidos, ka ne, - viņš teica. - Tur bija rakstāmmašīna, vairākas dienasgrāmatas, vecas piezīmes un grāmata, kuru es rakstīju visu vasaru. Ja vien viņi būtu paņēmuši kaut ko citu, es nebūtu iebildis.

Titija palūkojās uz kapteini Flintu daudz laipnāk nekā iepriekš.

- Vai tā bija grāmata, kuru uzrakstījāt jūs pats? - viņa vaicāja.

- Jā gan, - atteica kapteinis Flints.

- Par jūsu pirāta pagātni?

- Jā, tā varētu teikt.

- Vai tā bija ļoti laba grāmata?

- Kā to ņem, - domīgi sacīja kapteinis Flints. - Varbūt arī nebija. Tik un tā es gribētu to dabūt atpakaļ. Jums nav ne jausmas, ko nozīmē rakstīt grāmatu. Jau rakstīt piezīmes ir pietiekami grūti.

- Es zinu, - piekrita Titija.

- Un tagad es tikpat labi būtu varējis to vispār nerakstīt.

- Un būtu daudz jaukāks visu vasaru, - piebilda Nensija.

- Neber brūcēs sāli! — norūca kapteinis Flints.

Amazones pārmija pāris vārdus, un beidzot Nensija

teica: - Labi, pastāsti viņam, ja vēlies.

- Redzi, tēvoci Džim, - iesāka Pegija.

- Atvainojiet, es domāju, ka mans vārds ir kapteinis Flints.

- Ir jau gan. Ja tu patiešām atkal būsi viens no mums, tad mums ir kaut kas, ko tev pastāstīt. Mēs zinām, kad tieši zaglis aplaupīja tavu peldošo māju. Mēs to redzējām.

- Pie Jupitera! Vai jūs redzējāt, kurp viņš devās?

- Mēs tikai redzējām gaismu peldošajā mājā. Domājām, ka tas esi tu. Mēs to nevarējām tev pateikt vakar-dien, jo tu nebiji viens no mums, turklāt tad, kad mēs redzējām gaismu, mēs teorētiski bijām gultās.

- Vai tiešām? Un kur tad jūs bijāt īstenībā?

- Uz ezera.

- Tātad jums bija jābūt gultās, bet jūs uzdzīvojāt okeāna vidū?

- Tas ir noslēpums, - sacīja Pegija.

- Mes burājām uz Savvaļas Kaķu salu, lai karotu, — paskaidroja Nensija.

- Ja zaglis būtu braucis uz šo pusi, vai jums šķiet, ka jūs būtu varējušas to dzirdēt? - vaicāja kapteinis Flints.

- Bet mēs neko nedzirdējām. Mēs tikai redzējām kabīnes logos gaismu un domājām, ka tas esi tu.

Tad ierunājās Džons: - Matrozis Titija domā, ka viņa tonakt kaut ko ir dzirdējusi.

- Kur viņa bija?

- Uz Amazones klāja.

- Ko, kopā ar jums abām?

- Nē. Tas bija pēc tam. Tad mēs bijām iesprostotas Savvaļas Kaķu salā.

- Un kurš jūs tur iespundēja?

- Titija. Viņa aizbrauca Amazoni un pameta mus likteņa varā, - sacīja Pegija. - Tieši ta bezdelīgas uzvarēja karā.

- Un kur tad bija pārējie?

- Mēs bijām Amazones upē vai braucām mājās no turienes, - sacīja Džons.

- Šķiet, ka naktī ezers ir pagalam darbīga vieta, - smējās kapteinis Flints. — Un ko tu dzirdēji, matrozi?

- Es dzirdēju cilvēkus airu laivā. Viņi pabrauca man tieši garām.

- Un kur tu biji?

- Es biju noenkurojusies.

- Labāk paskatīsimies kartē, - ierosināja kapteinis Džons. - Tad mēs redzēsim, kur tieši Titija bija.

Viņš ieskrēja teltī, iznesa jauno karti un norādīja uz mazo enkuru, vietu, kur Titija bija noenkurojusi Amazoni Kormorānu salas ziemeļu galā.

Kapteinis Flints uzmeta skatu.

- Vai viņi pabrauca tev cieši garām? - viņš vaicāja.

- Diezgan tuvu, - atteica Titija.

- Diezgan dīvains kurss — braukt uz šejieni no manas peldošās mājas, ja viņiem bija jādodas uz ezera lejteci. Viņi varēja uzskriet uz salas.

- Tā jau arī notika, - sacīja Titija.

- Un tad turpināja braukt tālāk?

- Viņi izkāpa uz salas, - Titija paskaidroja. - Un atstāja tur dārgumus vai ko citu, kas nu viņiem bija līdzi. Viņi teica, ka tas esot smags. Es to dzirdēju.

- Piķis un zēvele! - iesaucās Nensija.

- Vai tā patiešām bija, Titij? - šaubījās Sūzana.

Kapteinis Flints pielēca kājās.

- Matrozi, - viņš teica, - ja kaste ir tur, es tev atdošu visu, ko tu vien vēlēsies. Nāciet visi man līdzi, aizairē-simies uz turieni un pārliecināsimies.

Viņš satvēra Titijas roku un to pakratīja. Titija, sev par pārsteigumu, pasmaidīja viņam pretī. Viņa plauksta bija ļoti liela, un tas neapšaubāmi bija draudzības žests. Galu galā, kaut arī dārgumi nebija Spānijas zelts, tā bija grāmata, grāmata par pirātiem. Viņa nožēloja vienīgi to, ka dārgumu meklēšanas ekspedīcija būs tik plaša. Bet tur neko nevarēja darīt.

- Bet paklau, - ieminējās Nensija, - ja kaste tur būs un tu dabūsi savu gramatu atpakaļ, tu taču atkal nepārvērtīsies par iedzimto?

- Nekad, - sacīja kapteinis Flints. - Nāciet šurp, kāpsim visi manā laivā.

Viņi noskrēja uz piestātni un iekāpa laivā - abas amazones, četras bezdelīgas un kapteinis Flints. Jau pēc brīža viņš airējās uz Kormorānu salu.

Kapteinis Flints airēja tik ātri, it kā joprojām sacenstos ar Nensiju. Katrs airu vēziens rāva laivu uz priekšu un tās pasažierus atpakaļ. Pāris minūtēs viņi bija sasnieguši Kormorānu salu un atraduši vietu, kur varēja izvilkt laivu krastā starp diviem akmeņiem. Viņi iz-trausās ārā.

Bet te nebija nekā cita, ko redzēt, kā lielie, kailie koki, baltie akmeņi, plūdu izskalotas drazas un pāris lieli klints-akmeņi. Viņi izmeklējās visur. Kapteinis Flints pārstaigāja salu divas vai trīs reizes. Viņš neko neatrada.

- Bet es zinu, ka viņi to atstāja šeit, - uzstāja matrozis Titija. — Es dzirdēju viņus sakām, ka viņi nevar to uzlikt uz motocikla. Un viņi teica, ka atbrauks te kādu dienu makšķerēt un izvilks lielo lomu.

- Tas tomēr bija nakts vidū, - Sūzana teica. - Tu varbūt pārklausījies.

- Varbūt viņi mainīja domas, - sacīja kapteinis Flints, - un jau ir ieradušies tai pakaļ. Vismaz mēs zinām, no kura ezera gala viņi bija ieradušies. Kaut gan es nedomāju, ka kādreiz vairs atgūšu savu gramatu.

Viņi bēdīgi airējās atpakaļ uz Savvaļas Kaķu salu.

Matrozis gandrīz vai raudāja.

- Es zinu, ka viņi to tur atstāja, - viņa murmināja.

- Tas nekas, - viņu mierināja kapteinis Flints. - Mēs taču labi apskatījāmies.

- Un, ja tu to būtu atradis, tu varbūt atkal būtu pārvērties par iedzimto un turpinājis uztraukties par saviem izdevējiem, - sacīja Nensija.

- Tomēr es to neatradu, - atteica kapteinis Flints. - Tāpēc labāk padomāsim par kaut ko citu. Piemēram, par rītdienu, pulksten trijiem.

- īsta kauja? - vaicāja Nensija.

- īsta asinspirts, - sacīja kapteinis Flints. - Rīt pulksten trijos es būšu gatavs darbībai. Atvairīt uzbrucējus, nogremdēt abus jūsu kuģus un pakārt daudzus no jums pie rājas vai arī tikt sagūstītam kā spāņu brigantīnai un nogremdētam kā portugāļu vergu tirgotāja kuģim... kā vien jums tīk.

Viņš izlaida bērnus krastā pie Savvaļas Kaķu salas un devās mājup, lai savestu kārtībā savu izpostīto kabīni.

- Uz redzēšanos! - viņi ļoti draudzīgi sauca viņam pakaļ.

- Uz redzēšanos! - viņš atsaucās. - Rīt trijos! Nāve vai mūžīga slava!

27. NODAĻA

KAUJA PELDOŠĀS MĀJAS LĪCĪ

Kad asins bija nomazgāta, mums atlika tik vien Kā dejot hornpaipu* uz klāja, kā jūras vilkiem piedien.

Masfilds

No rīta pirmās pamodās amazones, jo kādu laiku viņas bija gulējušas mājā un vēl nebija pieradušas pie agrās saules gaismas, kas iespīdēja teltī.

- Celieties! Celieties! - viņas sauca, un drīz vien visa nometne bija kājās. - Atcerieties, ka trijos ir gaidāma kauja! - viņas klaigāja. - Mēs nedrīkstam velti tērēt laiku!

Patiesībā pat par spīti peldēšanai, braukšanai pec piena, brokastošanai un pusdienošanai pagāja vēl ļoti ilgs laiks, kamēr mazais hronometra rādītājs pārrāpoja pāri iedaļai II un tuvojās iedaļai III. Kā katls, kuru vērojot šķiet, ka tas nekad neuzvārīsies, tā arī nepārtraukti uzmanīts pulkstenis šķietami nemaz nekustas uz priekšu. Beidzot kapteinis Džons ielūkojās hronometrā pēdējo reizi un deva rīkojumu. Flote devās ceļā.

*

- Vai mums labāk iebraukt līcī burājot vai airējot? — kapteinis Džons apspriedās ar kapteini Nensiju, kad

* Hornpaips - angļu matrožu deja. (Red. piez.)

Amazone un Bezdelīga, klusi slīdot pa vējam, nāca tuvāk Peldošās Mājas liča dienvidu pusei.

- Jūrniekiem piedienētos burat, - sacīja kapteinis Nen-sija.

- Viņam nekur nebūs patvēruma, - teica kapteinis Džons.

- Peldoša māja atrodas pa vējam. Mūsu plāns būs - sasniegt līci un tad burāt abās pusēs peldošajai mājai. Ja tu brauktu gar labo sānu, es ieņemtu kreiso.

- Lai notiek, - sacīja Nensija.

- Nolaid buru, kad mēs piebrauksim tuvāk. Tad uzkāpiet uz kuģa. Mūsu ir daudz, viņam būs jāpievēršas vienam no mums. Viņš nevarēs cīnīties vienlaikus ar abām pusēm. Pārējie uzkāps uz klāja un saņems viņu gūstā.

- Cīnīsimies plecu pie pleca, - jūsmoja Nensija.

- Kā būtu, ja mēs pienaglotu pie masta karogu? - vaicāja Titija.

- Uzvelc karogu mastā un nostiprini ar jūrnieku mezglu, - sacīja kapteinis Džons. - Būs labi tāpat.

- Paskatieties tikai uz viņa karogu! - izsaucās Rodžers, kas, kā parasti, bija savā izlūkpostenī.

Viņi bija pabraukuši garām zemesragam un nu varēja redzēt Peldošās Mājas līci. Tur gulēja peldošā māja, pietauvota pie lielās bojas, un tās mastā bija liels, neparasts karogs, kas skaisti plīvoja vējā. Karogs bija zaļš, un tā vidū bija liels, balts zilonis. Peldošās mājas saimnieks, kapteinis Flints, bija to sameklējis tieši šim gadījumam.

- Es zinu, kas tas ir, - sacīja kapteinis Džons. - Tas ir siāmiešu karogs.

- Es to esmu redzējusi jau iepriekš, - ieminējās kapteiņa palīgs Pegija. - Viņš to pagājušogad atveda no Austrumiem.

- Tas būs nost viens un divi, - kareivīgi teica Nensija.

- Tiklīdz mēs tiksim uz klāja. Nost ar ziloni! Bezdelīgas un amazones uz mūžu!

- Iepūt svilpē, kapteiņa palīg! — norīkoja kapteinis Džons. - Flote dodas uzbrukumā.

Sūzana pūta svilpi.

- Pūt to skaļi un spalgi, kā tas vīrs no balādes, - sacīja Titija.

Sūzana joprojām svilpa.

- Ļauj arī man pasvilpt, - lūdza Rodžers, un Sūzana, pavisam aizelsusies, atdeva svilpi kuģapuikam, kas turpināja to pūst, aiz pārliekas centības teju nosmakdams.

Abi kuģi — viens ar brūnu buru, otrs ar baltu - sasvērās uz sāniem, kad stūrmaņi pagrieza stūri pret vēju, lai iegrieztos līci. Uz pāris mirkļiem ūdens putoja zem kuģu priekšgaliem. Tad, kad viņi iebrauca aizvējā, ūdens norima. Rodžers brīdi pa brīdim iesvilpās, kad vien bija atguvis elpu. Pēkšņi uz peldošās mājas klāja lūkā parādījās cilvēka galva ar tropu cepuri galvā. Vēl viens svilpiens, skaļāks nekā no kapteiņa palīga Sūzanas svilpes, atskanēja pār ūdeņiem.

- Svilp, svilp, Rodžer! - mudināja Titija.

Bezdelīga un Amazone traucās uz peldošās mājas pusi,

Amazonei braucot nedaudz pa priekšu.

- Palaist vaļīgāk buru, Amazonei - sauca kapteinis Džons. - Atcerieties, ka es braukšu viņam no kreisās puses. Mums jānonāk viņam abās pusēs vienlaikus.

Kapteinis Nensija palaida vaļīgāk buru, samazinot ātrumu, un Bezdelīga traucās uz priekšu.

- Tagad kārtībā! - sauca kapteinis Džons.

Lielā tropu cepure atkal parādījās peldošās mājas priekšgalā, un kapteinis Flints kreklā un flaneļa biksēs, apsējis ap vidu lielu, sarkanu kabatlakatu kā jostu, uzkāpa uz klāja. Viņš tikai ar grūtībām tika cauri lūkai.

- Viņš ir diezgan resns pirāts, — Titija kritiski teica.

Kapteinis Flints noliecās pār kaut ko, kas saulē spīdēja. Tas bija mazais misiņa lielgabals.

- Tas ir lielgabals! - sauca Rodžers. - Viņš gatavojas šaut!

Kapteinis Flints izslējās. Viņu uz brīdi ietina zilu du-mu mākonis, un atskanēja blīkšķis, kas atkal un atkal atbalsojās abās ezera pusēs.

- Urā! - auroja kapteinis Nensija.

- Urā! - viņai pievienojas Pegija.

- Urā! - sauca visa Bezdelīgas komanda.

Kapteinis Flints atkal darbojās ap mazo lielgabalu. Viņš

tajā kaut ko ielēja no skārdencs. Tad kaut ko iegrūda tajā. Pēc tam to nolika vietā, paņēma šķipsniņu no kaut kā, kas atradās kārbā, un iebēra to lielgabala caurumā. Aizdedzinājis sērkociņu, viņš vēlreiz noliecās pār lielgabalu un atkal strauji piecēlās, šoreiz uzliekot rokas uz ausim. Atkal parādījās dūmu mākonis un atskanēja šausmīgs blīkšķis. Kaut kas iekrita ūdenī starp peldošo māju un tuvojošos floti.

- Tas ir tikai vates kušķis, - sacīja Nensija.

- Uz priekšu, ieņemt kuģi, kamēr viņš nav paspējis izšaut vēlreiz! - norīkoja Džons.

Bet kapteinis Flints nebija nekāds lēnais šāvējs, un tieši tad, kad Bezdelīga slīdēja gar peldošās mājas pakaļgalu, no lielgabala atskanēja vēl vien blīkšķis un dūmi un šaujampulvera smaka nolija pār mazo burulaivu.

- Pie fallēm! - Džons un Nensija sauca gandrīz vienlaicīgi, kad Bezdelīga un Amazone aizšāvās katra pa savu pusi peldošajai mājai.

- Paķer faili,.Sūzan! - sauca Džons. - Nolaid! Pieķeries, pie kā vien vari, Rodžer, un pietauvojies. Uz klāja!

Peldošās mājas pakaļējam klājam bija margas. Kapteinis Džons pieķērās pie tām un uztrausās uz klāja, pēc tam padeva roku Sūzanai. Tai pašā brīdī kapteinis Flints, aurojot “Nāvi vai mūžīgu slavu!”, kāpa augšup pa kāpnēm, kas veda

no kabīnes. Viņš bija nokāpis leja pa lūku un izskrējis cauri kabīnei. Kapteinis Flints nāca augšup, griežot virs galvas divus asinssarkanus spilvenus. Bet, cīnoties aci pret aci, ir no svara ne jau ieroču, bet gan roku skaits. Kapteinis Flints bija milzīgs, bet viņam bija tikai divas rokas. Bezdelīgas bija mazas, bet viņām visām kopā bija astoņas rokas.

Viens briesmīgs sitiens ar asinssarkano spilvenu ķēra kapteini Džonu pa galvu un nogāza viņu garšļaukus. Bet viņš tūlīt pat atkal bija kājās un metās virsū kapteinim Flintam ar noliektu galvu. Sūzana satvēra vienu no spilveniem. Titija un Rodžers, kas bija uzrāpušies uz borta, cieši apķērās kapteinim Flintam ap kājām gluži kā terjeri. Pat tagad kauja būtu varējusi beigties ar bezdelīgu sakāvi, ja vien kapteinis Nensija un viņas palīgs Pegija, kuras bija uzkāpušas uz priekšējā klāja, nebūtu atsteigušās šurp pa kabīnes jumtu un ar spalgu brēcienu metušās kaujā. Kapteinis Nensija no kabīnes jumta uzlēca tieši uz muguras kapteinim Flintam un apķērās viņam ap kaklu. Pegija pievienojās Džonam un Sūzanai uzbrukumā no priekšas, un, pārspēka pieveikts, kapteinis Flints smagi nogāzās uz grīdas.

- Padodies! - sauca kapteinis Nensija.

- Nekad, kamēr vien mans karogs plīvo! - izdvesa kapteinis Flints. - Ziloņi, ziloņi, ziloņi uz mūžu!

Bet matrozis Titija jau skrēja uz priekšu pa šauro celiņu gar kabīnes ārpusi. Pēc brīža lielais karogs ar ziloni jau bija norauts uz priekšējā klāja grīdas.

- Mēs esam uzvarējuši! - sauca kapteinis Džons.

- Patiešām, - sacīja kapteinis Flints, pieslējies sēdus un paskatījies un kailo karoga mastu. - Ātrs darbiņš. Bet ļoti karsts. Es padodos.

Viņš atkal nogāzās, smagi elsdams.

- Sasieniet viņu, - norīkoja kapteinis Nensija.

Pegija pacēla virves rituli, kas gadījās tieši pa rokai, un kopā ar Džonu sasēja gūstekņa kājas. Tad ar pārējo palīdzību viņi apgrieza kapteini Flintu otrādi, sasēja tam rokas un pieslēja viņu augšā tā, ka viņš sēdēja, atbalstījis muguru pret kabīnes sānu. Kapteinis Flints nogāzās uz sāniem. Džons viņu atkal uzstutēja sēdus, bet viņš nogāzās uz otru pusi.

- Es tevi vēlreiz piesliešu sēdus, - sacīja Pegija. - Bet, ja tu atkal nogāzīsies, tu varēsi palikt tur guļam.

Tieši tobrīd atgriezās Titija.

- Ja mēs liksim viņam iet pa dēli, - viņa sacīja, - uz priekšējā klāja viens tāds ir.

- Vai patiešām? - izsaucās Nensija. - Es par to biju aizmirsusi. Bet kā gan mēs viņu turp nogādāsim?

Kapteinis Flints pakustināja kājas un palocīja galvu.

- Es neesmu nekāda čūska, - viņš sacīja. - Es tur nevaru nonākt ar sasietām kājām.

- Mums viņš kaut kā jādabū uz priekšējā klāja, - teica kapteinis Nensija.

- Atsien viņam kājas un liec iet pa kabīnes jumtu, -ierosināja Pegija.

- Kabīnes jumts neizturēs manu svaru, - iebilda gūsteknis.

- Nav droši ļaut gūsteknim iet cauri kabīnei, — sacīja Titija. — Viņš varētu pielaist avīzēm uguni un uzlaist gaisā visu kuģi.

- Mēs varam viņu aizvest pa celiņu gar kabīnes ārmalu, - izlēma kapteinis Nensija. - Viņš neuzdrošināsies uzsākt cīņu ar sasietām rokām.

Viņa atsēja kapteiņa Flinta kājas un ar krietnu piepūli uzslēja viņu stāvus. Viņš izlikās, ka tūlīt atkal nogāzīsies.

- Pat nedomā, — piedraudēja kapteinis Nensija. - Citādi tev pašam būs sliktāk. Daudz sliktāk.

Viens virves gals joprojām bija apsiets ap ienaidnieka rokām un vidukli. Viņi to nostiprināja, tā ka otrs gals kalpoja kā tauva vai pavada. Nensija un Pegija satvēra virvi un pirmās devās pa šauro eju. Gūsteknis, pūloties noturēt līdzsvaru, gāja aiz viņām. Viņam cieši pa pēdām devās Džons un Sūzana. Titija un Rodžers aizskrēja uz priekšu pa kabīnes jumtu.

Uz priekšējā klāja bija kabestāns^14, no kura stiepās ķēde uz lielo boju, pie kuras peldošā māja bija pietauvota. Te atradās arī mazais misiņa lielgabals. Uz lūkas gulēja baltā tropu platmale. Pie masta bija neliels skapītis, pie kura zemē gulēja zaļi baltais karogs ar ziloni. Pie labās malas redzējās tramplīns, no kura vecajās labajās dienās peldošās mājas saimnieks bija niris uz rīta peldi. Tas varēja tikt pārvērsts par dēli, pa kuru pirātu gūstekņi dodas pretī savai nāvei okeāna viļņos. Paskatoties uz to, kapteinis Flints tik valdonīgi sakustējās, ka gandrīz samulsināja apņēmīgos jūras laupītājus, kuri bija sagūstījuši viņu un viņa kuģi un tagad kapteini stipri turēja, lai novērstu jebkādu bēgšanas mēģinājumu.

- Nostipriniet virves! - sacīja Nensija. Patiesībā komodors bija kapteinis Džons, bet dažās lietās kapteinis Nensija nevarēja novaldīties, nepārņēmusi vadību.

- Piesieniet gūstekni pie masta! - viņa pavēlēja, un pārējie tā arī izdarīja.

- Nesmejies! - viņa uzbrēca gūsteknim.

- Tad izvelciet pirātu no manas tropu cepures, - aiz smiekliem sprauslodams, sacīja kapteinis Flints.

Kuģapuika Rodžers bija pacēlis lielo tropu cepuri un uzlicis galvā, un zem cepures bija pazudusi visa viņa galva. Pagāja laiciņš, kamēr kapteiņa palīgs Sūzana atbrīvoja viņu no milzīgās cepures.

- Vai jūs neiebilstu uzlikt to man uz galvas, - sacīja gūsteknis. - Pēdējā vēlēšanās, jūs jau zināt. Mana plikā galva nevar paciest šo sauli.

Sūzana uzlika viņam cepuri, un gūsteknis, pakratot galvu, dabūja to īstajā vietā.

- Un tagad, kapteini Džon, - sacīja Nensija, - mums jāuzskaita viņa noziegumi. Visļaunākais ir nodevība. Visu vasaru viņš ir bijis savienībā ar iedzimtajiem.

- Dezertēšana, - teica Pegija. - Viņš aizgāja no mums.

- Viņš atbrauca uz Savvaļas Kaķu salu un ielauzās nometnē, kad tur neviena nebija, — piebilda Titija.

- Viņš nosauca kapteini Džonu par meli, - noziegumu sarakstu turpināja Nensija.

- Tā bija kļūda, - kapteinis Džons ātri teica. - Mēs jau salīgām mieru.

- Tad to mēs varam viņam atlaist, - sacīja kapteinis Nensija. - Bet pietiek arī pārējo noziegumu. Paceliet rokas, kurš ir par to, lai viņam liktu iet pa dēli.

Viņas un Pegijas roka tūlīt uzšāvās gaisā. Tāpat Ti-tijas. Pēc tam Rodžera. Džons un Sūzana vilcinājās.

- Nu paklausieties, - bilda Nensija. - Nekādas mīkst-čaulības! Šis ir pārāk labs dēlis, lai to neizmantotu.

- Es domāju, ka mums jadod viņam iespēja, - sacīja kapteinis Džons. - Atsien viņam rokas, lai viņš var peldēt.

- Labi, - teica Nensija. - Mēs piekrītam. Paceliet rokas!

Visi pacēla rokas.

Rodžers skatījās pār borta malu.

- Vai tur ir daudz haizivju? - viņš vaicāja.

- Miljoniem, - izdvesa gūsteknis.

- Aizsieniet viņam acis! - norīkoja kapteinis Nensija. - Te būs kabatlakatiņš.

- Vai tas ir tīrs? - gribēja zināt gūsteknis.

- Labi, tad lai tas būtu Pegijas kabatlakatiņš. Viņējais vēl vakar bija tīrs, - sacīja Nensija.

Pegijas kabatlakatiņš vēl nebija pat atlocīts. No tā ātri tika izveidota saite un apsieta kapteinim Flintam ap acīm.

-Atsieniet viņu no masta un aizvediet pie dēļa, - sacīja Nensija.

Sūzana un Džons atsēja viņu no masta. Tad viņi atraisīja gūstekņa rokas. Viņš smagi nošūpojās uz vienu un otru pusi. Beidzot, Titijai un Rodžeram stumjot no aizmugures, starp Pegiju, Sūzanu un Džonu viņš tika aizvests lidz dēlim. Kapteinis Nensija noskatījās, sakrustojusi rokas uz krūtīm.

- Tagad ej! - viņa sauca.

Kapteinis Flints ar aizsietām acīm lēni, liekot mazus solīšus, virzījās uz priekšu pa tramplīnu. Viņš apstājās, un tramplīns trīcēja zem viņa svara.

Kapteinis Nensija piesita kāju.

- Ej, tu mīkstčauli! - viņa sauca.

Kapteinis Flints pagāja vēl divus soļus, līdz viņš bija pašā tramplīna galā, tieši virs dziļā ūdens.

- Žēlastību! - viņš lūdzās. - Žēlastību!

- Ej! - Nensija pavēlēja. - Vai arī...

Kapteinis Flints izmisīgi spēra soli uz priekšu tukšā gaisā. Tad viņš gāzās lejā. Atskanēja milzīgs plunkšķis, un ūdens šalts samērcēja bezdelīgas un amazones, kas stāvēja uz klāja. Kapteinis Flints pazuda zem ūdens, un baltā tropu cepure viena pati peldēja pa ūdens virsmu, viegli šūpodamās, viļņos.

- Viņš taču prot peldēt? - uztraucās Titija. - Es par to nemaz nepadomāju.

Bet tieši tobrīd no ūdens iznira kapteiņa Flinta lielā, plikā galva. Viņš vareni sprauslāja, norāva kabatlakatu no acīm un atkal ienira.

Kapteinis iznira atkal, šoreiz tuvāk pie tropu cepures. Viņš to satvēra un iegriežot uzsvieda uz kuģa klāja.

- Viņš prot gan peldēt, - secināja 'litija.

Pēkšņi kapteinis Flints iekliedzās.

- Haizivis, haizivis! - viņš auroja un, šļakstinoties, cik jaudas, peldēja uz lielās bojas pusi. Viņš uztrausās uz tās, lai gan pirms tam novēlās reizi vai divas. Beidzot viņš sēdēja jāteniski uz bojas.

- Šeit čum un mudž no haizivīm! - viņš brēca. - Viena no tām tieši šobrīd skrubina manu pēdu.

Viņš noslīdēja no bojas un peldēja uz peldošās mājas pusi, neganti šķiezdams ūdeni uz visām pusēm.

- Virvi, virvi! - viņš sauca bezdelīgām un amazonēm, kas nolūkojās lejup.

- Vai mēs padosim viņam virvi? - vaicāja Sūzana. - Viņš jau krietnu laiku pavadījis ūdenī.

- Vai tu nekad vairs nenoslēgsi savienību ar iedzimtajiem? - Nensija vēl noprasīja.

- Nekad, cietsirdīgie pirāti! - sauca kapteinis Flints, elsdams kā valzirgs, kas ir izniris ievilkt elpu.

- Mēs tev pametīsim virvi, - izlēma Nensija.

- Labāk butu virvju kāpnes, - ierosināja kapteinis Flints. - Es savos gados esmu par resnu virvēm. Tieši pie tramplīna ir virvju kāpnes, es gribēju teikt, pie dēļa. Tās ir piestiprinātās. Jums tikai jāpārmet viens gals pāri margām.

Džons nolaida lejā virvju kāpnes, un pēc brīža kapteinis Flints jau atkal stāvēja uz sava kuģa klāja, un no viņa straumēm lija ūdens. Viņš apsēdās uz kabestāna un sakrustoja rokas uz krūtīm.

- Tad nu tā, - viņš teica. - Pat Amazones pirāti nevar būt tik nežēlīgi, lai liktu cilvēkam vienā dienā divreiz iet pa dēli. Ei, Rodžei', vai tu tur meklē haizivis?

Rodžers skatījās ūdenī no peldošās mājas klāja.

- Es nemaz neticu, ka tur kāda ir, - viņš atmeta. - Vismaz ne pārāk lielas.

- Jaunajam cietsirdim ir žēl, ka viņas man nav nokodušas kādu kāju vai roku, - skumji sacīja kapteinis Flints. - Un ko jūs darīsiet tagad? - viņš vaicāja. - Jūs esat sagūstījuši manu kuģi, nolaiduši no masta manu cēlo ziloni, sasējuši mani kā cāli un likuši iet pa dēli. Es pa to esmu gājis, esmu izbēdzis no haizivīm un atkal uzkāpis uz klāja. Vai mani noziegumi ir nomazgāti? Jo, ja tā ir... - viņš zīmīgi apklusa.

- Kas tad? - vaicāja kapteinis Nensija.

- Visas labākās jūras kaujas beidzas ar dzīrēm, - sacīja kapteinis Flints. - Un kabīnē tieši gaida dzīru galds, tam par sargu atstāts tikai papagailis. Ļaujiet man nokāpt lejā un ieslēgt prīmusu, kamēr es pārģērbjos sausās drēbēs, un tad mūs neviens vairs neatturēs no dzīrēm.

Nevienam pret to nekas nebija iebilstams.

Kapteinis Flints nokāpa lejup pa lūku. Pēc mirkļa viņš atkal pabāza ārā galvu.

- Starp citu, - viņš sacīja. - Es pieļauju, ka jūs gribēsiet uzvilkt mastā Jautro Rodžeru. Jūs to atradīsiet skapītī.

Viņš atkal nozuda, un viņi dzirdēja bumsīšanu zem klāja. Pegija atvēra skapīti pie masta, un tur, pašā augšā, gulēja melns karogs ar galvaskausu un sakrustotiem kauliem, tikpat lieliem kā zilonis. Pegija kopā ar Titiju noņēma karogu ar ziloni un piestiprināja pie falles Jautro Rodžeru. Tad, abām kuģu komandām uzgavilējot, Pegija to uzvilka mastā..

Kapteiņa Flinta galva vēlreiz parādījās ārā no lūkas.

- Varbūt nokāpsiet lejā? - viņš vaicāja. — Labāk nāciet lejā pa kāpnēm no kuģa pakaļējā klāja. Un uzmaniet galvas, lai gan man šķiet, ka neviena no jūsu galvām nav tik apdraudēta kā mana.

- Vai jūsējā patiešām ir apdraudēta? - Titija vaicāja un ar interesi uzlūkoja kapteiņa galvu.

- Ne jau no lielas nodevības, - atteica kapteinis Flints, - vienīgi no apdauzīšanas, kāpjot lejup uz kabīni.

Nensija aplūkoja lielu, izdedzinātu pleķi uz kabīnes jumta.

- Kā viens pirāts otram, - viņa teica kapteinim Flin-tam, - es atvainojos, ka tas izraisīja tādu sajukumu. Es nekad nedomāju, ka tā manta varētu aizdegties no abiem galiem. Bet vai tas nebija labs blīkšķis?

- Bija gan, patiesi, - piekrita kapteinis Flints, atkal pazūdot lejā.

Bezdelīgas un amazones devās uz kuģa pakaļgalu, lai nokāptu lejā pa kāpnēm. Kapteiņi un viņu palīgi gāja pa ārpusi, bet matrozis un kuģapuika pārskrēja pa kabīnes jumtu.

Kabīne izskatījās tieši tāda, kādai jāizskatās atvaļināta pirāta kabīnei. Kapteinis Flints bija smagi pastrādājis, uzpošot visu pēc ielaušanās, un pie sienām atkal bija pakārti dīvaini ieroči un citi aizjūru brīnumi. Viss, kas vien nebija salauzts un pārsviests pār bortu, bija pakārts atpakaļ savas vietās. Kabīnes vidū stāvēja garš, šaurs galds, kuram abās pusēs bija krēsli. Zaļais papagailis bija nometies uz viena krēsla atzveltnes.

-Astoņi reāli, astoņi reāli, saki - astoņi reāli! - Nensija Bleketa mudināja papagaili.

- Jaukā Pollija, - noķērca papagailis.

- Tu nemaz nederi par pirāta papagaili, — dusmīgi sacīja Nensija.

- Vai krēsli ir pieskrūvēti pie grīdas? - interesējās Ro-džers.

- Nē, - atteica Pegija.

- Tēta kuģī gan tā ir, — sacīja Rodžers.

- Šajā līcī jūra nekad neceļas pārāk augstu, - atskanēja balss no durvīm.

Prrmuss pārstāja sīkt. Kapteinis Flints, pārģērbies sausās drēbēs, ienāca iekšā ar lielu tējkannu rokā.

- Iekārtojieties, - viņš sacīja, un, kad tas bija darīts, mielasts varēja sākties. Mielasts bija tik labs, it kā kapteinis Flints to būtu pasūtījis no Rio. Te bija zemeņu saldējums. Te bija arī bulciņas un kūkas, un ingverriek-sti, un šokolādes biskvīti. Te bija sviestmaižu kalni, ar ko sākt mielastu. Un kūka, kura bija pārsegta ar papīru. Kad pārsegs tika pacelts, tur ar baltu un rozā glazūru bija uzgleznoti divi kuģīši.

- Tās ir Bezdelīga un Amazone, - sacīja Rodžers.

- Tā tas arī bija domāts, - atteica kapteinis Flints.

Draudzība starp bezdelīgām, amazonēm un atvaļināto

pirātu auga tikpat ātri, cik dzīres gāja uz priekšu. Tomēr, kad kapteinis Flints gribēja uzlikt sev zemeņu saldējumu, kapteiņa palīgs Sūzana viņu apturēja.

- Jums nevajadzētu ēst saldējumu pēc tam, kad esat gājis pa dēli, - viņa aizrādīja. - Māte saka, ka tas sasaldē vēderu, ja to ēd pēc peldes.

- Pie Jupitera, nudien, - sacīja kapteinis Flints. - Tad jau man labāk to nevajadzētu ēst.

Un viņš saldējuma vietā paņēma kūkas gabalu.

- Jūs patiešām satriecoši labi gājāt pa dēli, - sacīja Tītija.

- Prakse, - atteica kapteinis Flints.

Papagailis dabūja pa drusciņai gandrīz no visa, bet šķita, ka tam vislabāk garšo cukurgraudi. Titija pastiepa roku uz tā pusi, un papagailis uzkāpa viņai uz plaukstas locītavas un nogāja visu ceļu līdz plecam.

- Nākamgad mēs brauksim ceļojumā uz vietu, kur visos kokos sēž papagaiļi, - viņa pārliecināti teica.

- Nākamajam gadam mums jāizdomā kaut kas patiešām labs, - sacīja kapteinis Flints. - Apsolu jums, ka nekad vairs nerakstīšu nevienu gramatu. Man vajadzētu iet pensijā un būt tikai par pirātu. Bet, runājot par papagaiļiem, es ziemā došos uz dienvidiem un varu atvest papagaiļus papilnam, ja vien jūs tos gribat.

- Ne jau pa īstam, - sacīja Titija.

- Pa īstam gan, - apstiprināja kapteinis Flints.

- Tādus, kuri patiešām prot lamāties? - vaicāja Nensija.

- Pavisam lielus huligānus, - atteica kapteinis Flints.

- Un kā ar pērtiķiem? — vaicāja Rodžers.

Kapteinis Flints izvilka pierakstu bloku un zīmuli.

- Pirmais punkts. Vienu pērtiķi, - viņš sacīja pierakstot. - Ar asti vai bez?

- Ar asti, - atteica Rodžers. - Tie bez astēm ir tikai mērkaķi.

- Un neved mums zaļos papagaiļus, - sacīja Nensija, - bet gan pelēkos ar sarkanajām astēm. Tad mēs varēsim greznot mūsu bultas ar sarkanām, nevis zaļām spalvām.

Kapteinis Flints pavēra muti un atkal to aizvēra. Viņš cieši palūkojās uz Nensiju Bleketu un tad uz podu plauktā, kurā bija viena vienīga zaļa spalva un daži jauni pīpju tīrāmie. Nensija Bleketa notvēra viņa skatienu.

- Pats vainīgs, ka biji ienaidnieks, - viņa teica. - Galu galā mēs paņēmām tikai pāris spalvu. Mēs taču tā vietā varējām nogremdēt tavu kuģi! Un tagad, starp citu, tu atkal esi ar mums.

- Taisnība, - sacīja kapteinis Flints. - Es vienkārši brīnos, cik daudz zagļu te ir pabijuši.

- Vieni, - attrauca Nensija. - Mēs nebijām zagļi. Tā bija godīga atriebība.

- Un ko jūs plānojat darīt rīt? - nedaudz vēlāk vaicāja kapteinis Flints. - Tā taču ir jūsu pēdējā diena uz salas.

- Varbūt dosimies makšķerēt? - ierosināja Pegija. - Mēs simts gadu neesam bijušas makšķerēt. Tu arī vari mums pievienoties, ja vēlies.

- Jā gan, - sacīja Nensija. - Tava laiva ir daudz piemērotāka makšķerēšanai nekā mūsu. Turklāt tu zini vislabākās zivju vietas.

- Nāciet gan, - aicināja Džons.

- Lūdzu, - sacīja Sūzana.

- Ja vien nebūs pārāk liels vējš, mēs par to varētu padomāt. Es būšu klāt, bet nevarēšu ierasties pārāk agri. Un pēc tam mēs ieplānosim kaut ko aizraujošu nākamajam gadam.

- Es rīt nebraukšu makšķerēt, - sacīja matrozis Titija.

- Kāpēc ne? — vaicāja Sūzana.

- Es došos meklēt apslēptos dārgumus.

- Kur?

- Kormorānu salā. Esmu pārliecināta, ka tie tur joprojām ir. Es domāju, dārgumu lāde.

- Tā ir tīrā laika šķiešana, matrozi, - sacīja kapteinis Flints.

- Es zinu, ka tie tur ir, - Titija palika pie sava. - Un Rodžers arī var nākt kopā ar mani, ja grib.

- Tad rīt notiks divas ekspedīcijas, - sacīja kapteinis Flints. - Viena - apslēpto dārgumu meklēšana un otra -vaļu medības. Ko tu par to teiksi, Rodžer?

- Es iešu kopā ar Titiju, - atteica Rodžers. Un tas bija nokārtots, lai gan Sūzana sacīja: - Viņi nevar braukt vieni, ja vien nav pilnīgi mierīga diena.

Pēc tam kad mielasts - un tas nebija nekāds īsais brīdis - bija beidzies, Pegija teica: - Paklau, tēvoci Džim...

- Viņš nav tēvocis Džims, tu kaza, - sacīja Nensija.

- Nūjā, protams, nav, - Pegija ātri piekrita. - Paklau, kapteini Flint, vai tev vēl joprojām ir akordeons?

- Nospēlē mums kādu gabalu! - pievienojās Nensija.

- Ja jūs dejosiet hornpaipu, es spēlēšu.

- Kabīnē nav pietiekami daudz vietas.

- Tad uz pūpes.[15]

Kapteinis Flints iznesa no kajītes lielu akordeonu.

- Cik labi, ka zagļi to neatrada, - viņš sacīja, - citādi viņi to noteikti būtu paņēmuši. Bet varbūt viņiem nebija muzikālās dzirdes.

Visi uzkāpa uz pakaļējā klāja. Kapteinis Flints apsēdās uz margām un nospēlēja hornpaipu, kamēr kapteinis Nensija dejoja.

- Mēs dejojam šo deju pavisam citādi, - iejaucās Titija.

- Tad paskatīsimies, kā jūs to dejojat, - sacīja kapteinis Flints.

Viņš turpināja spēlēt, un Nensija ar Pegiju dejoja savu hornpaipu, bet kapteinis Džons, kapteiņa palīgs Sūzana, matrozis Titija un kuģapuika Rodžers dejoja savu. Dimdināšana uz klāja šajā klusajā vakarā bija dzirdama jūdzēm tālu. Kapteinis Flints spēlēja arvien ātrāk un ātrāk. Bezdelīgas un amazones dejoja arvien straujāk un straujāk, līdz melodija kļuva tik ātra, ka vairs nelīdzinājās melodijai, un viņi visi pārguruši nogāzās uz klāja.

- Un padomā tik, kā es esmu izniekojis vasaru! - noteica kapteinis Flints.

Tad viņš sāka spēlēt dziesmas, un, kad visi bija atguvuši elpu, viņi dziedāja. Viņš spēlēja “Spāņu lēdijas” un “Vali”, “Amsterdamu”, “Nogāz to vīru zemē”, “Prom no Rio” un daudzas citas.

Beidzot pār zemi nolaidās krēsla.

- Mūsu ostas vadugunis nav iedegtas, - sacīja kapteinis Džons.

- Mums jātiek atpakaļ, pirms kļūst pavisam tumšs, -piebilda kapteiņa palīgs Sūzana.

- Un ari vējš jau ir gandrīz pierimis, - sacīja kapteinis Nensija. - Labāk dosimies ceļā, kamēr vēl varam burāt.

- Vaļu medības rit, - piekodināja kapteinis Flints, kad viņi atvadījās.

- Dārgumu meklēšana, - atteica matrozis Titija.

Pēc pāris minūtēm Bezdelīga un Amazone jau slīdēja ārā no līča.

Kapteinis Flints atbalstījās pret margām un vēroja, kā viņi aizbrauc. Viņa akordeona spēles skaņas pavadīja burātājus, kamēr viņi izbrauca no līča un sastapa vēju.

- Viņš ir patiešām labs pirāts, - sacīja kapteinis Džons.

- Tikai žēl, ka viņš ir tik vecs, — teica Rodžers.

- Nemaz tik šausmīgi vecs jau viņš nav, - atteica Titija.

28. NODAĻA

DĀRGUMI KORMORĀNU SALĀ

Titija bija devusies pie miera ar vienu domu, kas bija cieši iesēdusies viņai galvā, un pamodās ar to pašu domu prātā. Viņa izlīda ārā, lai paskatītos, kāds šodien būs laiks. Diena likās jauka, un vējš bija mierīgs, tieši tā, kā viņa vēlējās, jo meitene zināja - ja būtu stiprs vējš, viņai ar Rodžeru neatļautu vieniem izbraukt ar Bezdelīgu bez kapteiņa vai kapteiņa palīga.

- Celies, Rodžer! - viņa sauca.

- Kas par lietu? - nomurmināja kapteinis Džons.

- Kāds var tos pievākt pirms mums.

- Ko pievākt?

- Dārgumus uz Kormorānu salas. Mēs ar Rodžeru dosimies tos meklēt.

- Bet mēs jau visi vienreiz apskatījāmies un tur nekā nebija.

- Šī ir mūsu pēdējā diena uz salas, - stūrgalvīgi sacīja Titija, - un jūs ar Sūzanu teicāt, ka mēs drīkstam mēģināt. Es esmu pārliecināta, ka tie tur ir.

- Bet ieradīsies kapteinis Flints un mēs visi dosimies makšķerēt.

- Mēs ar Rodžeru meklēsim dārgumus. Mēs to norunājām vakar vakarā. Un arī vējš nav liels.

- Tu būsi ļoti vīlusies, Titij, - miegaini sacīja Sūzana.

- Ne jau tad, kad es tos atradīšu, - atteica Titija.

- Tad celies augšā, Rodžer, - sacīja kapteinis Džons. -Jūs varat aizbraukt pēc piena, tiklīdz esat nomazgājušies.

- Šodien dubultu devu, jo kopā ar mums būs amazones un kapteinis Flints, - sauca kapteiņa palīgs. - Mums būs jāpaņem līdzi kaut kas dzerams, kad dosimies vaļu medībās.

Torīt kuģapuika un matrozis izpeldējās ļoti ātri. Matrozim nebija prātā pērles, un Titija izveda puiku krastā, tiklīdz viņš bija parādījis, ka prot peldēt abējādi - uz muguras un uz vēdera. Tad abi steidzās pēc piena. Kad viņi atgriezās, visi, izņemot Bezdelīgas kapteiņa palīgu, darbojās ap makšķerēm.

- Varbūt tev nevajadzētu doties uz Kormorānu salu, matrozi, - viņu mēģināja pierunāt Pegija. - Tu taču zini, ka tur nekā nav. Labāk brauc vaļu medībās kopā ar mums.

Bet matrozis Titija palika nelokāma, un kuģapuika Rodžers, lai gan domāja, ka vaļu medības būs varenas, izlēma sekot matrozim.

Pēc brokastīm, kamēr pārējie bija aizņemti, ķerot grunduļus un gaidot kapteini Flintu, kapteiņa palīgs Sūzana sagatavoja viņiem katram lielu paku ar sviestmaizēm un bulciņām un iedeva pudeli piena.

- Un atceries, Rodžer, ka Titija būs galvenā un tev jādara viss, ko viņa teiks.

- Klausos, ser, - atsaucās kuģapuika.

- Ko mēs varētu dabūt kapļa vietā? - prātoja matrozis.

- Jums taču nav vajadzīgs kaplis, - noteica Sūzana.

- Protams, ir, - sacīja matrozis. - Dārgumi var but metriem dziļi.

- Paņemiet āmuru, - atļāva Džons.

- Mums vajadzīgs ari kompass un karte ar skeletiem un koku attēliem.

- Jūs varat dabūt kompasu, ja apsolāties apieties ar to uzmanīgi.

- Tikai nepalieciet pārāk ilgi, - piekodināja Sūzana. - Jūs redzēsiet, kurp mēs ar kapteini Flintu dosimies, un, kad būsiet noguruši no dārgumu meklēšanas, varat mums piebiedroties. Mes paņemsim līdzi jūsu makšķeres.

Titija un Rodžers ar visām mantām nokāpa ostā. Džons noņēma no Bezdelīgas mastu un buru. Visi novēlēja viņiem labu veiksmi, un matrozis ar kuģapuiku devās ceļā, Titijai airējot Bezdelīgu ārā no ostas.

- Nepalieciet pārāk ilgi! - sauca Sūzana.

- Labāk brauciet vaļu medības! - kliedza kapteinis Nensija.

Bet Titijas galvā bija par daudz citu domu, lai viņa spētu trāpīgi atbildēt.

Tiklīdz viņi bija attālinājušies no salas, matrozis Titija atdeva vienu no airiem Rodžeram. Viņi apsēdās blakus uz vidējā sola.

- Tev, kuģapuika, jāturas viena ritmā ar mani, - sacīja matrozis.

- Labi.

Titija izcēla airi no ūdens. Rodžers izdarīja vēzienu.

- Kuģapuika, - sacīja matrozis. - Tu nedrīksti teikt: “Labi.”

- Klausos, ser, - atsaucās kuģapuika.

- Mēs piestāsim pie neapdzīvotas salas, lai meklētu pirātu apraktos dārgumus - tos dārgumus, kurus tie nolaupīja kapteinim Flintam. Tur var but krabji, aligatori, visādi ienaidnieki. Dārgumi var but aprakti dziļi mirušo kaulos. Mēs varam tos meklēt visu savu mūžu...

- Sūzana teica, lai mēs nepaliekot pārāk ilgi.

- Kapteiņa palīgs domāja, lai mēs netērējam laiku. Mēs netērēsim velti laiku, bet, meklējot dārgumus, tu nekad nevari zināt, vai tas prasīs gadu vai divus. Mums jāskatās briesmām acīs. Mums jāturas kopā. Un tev ja-dara tas, ko es teikšu.

- Klausos, ser.

- Un tagad reizē ar mani... airē.

Viņi abi reizē iegremdēja airus ūdenī, un Bezdelīga, kura bija diezgan smags kuģis, ņemot vērā tās formu un balastu, zigzaga kursā virzījās pa ezeru.

Matrozis Titija zināja, ka skatīties pār plecu nav labi, bet viņa nezināja, kā bez tā iztikt. Pusceļā līdz salai viņa paņēma abus airus un lika Rodžeram sēdēt pakaļgalā un stūrēt.

Kormorānu sala bija kas vairāk nekā akmeņu krāvums, kas paceļas pār ūdeņiem. Uz šīs salas bija nedaudz viršu, nedaudz zāles un divi koki, abi nokaltuši. Viens no kokiem gulēja uz akmeņiem. Tas bija izgāzts ar visām saknēm jau pirms ilga laika, un zem tā bija vieni vienīgi akmeņi. Otrs koks, izdēdējis un kails, viss noklāts ar putnu izkārnījumiem, noderēja par apmešanās vietu kor-morāniem.

- Mēs esam pavisam tuvu, - sacīja Rodžers. - Es varu redzēt putnus.

Titija paskatījās apkārt. Divi kormorāni, melni, gar-kaklaini, ar baltu plankumu pie knābjiem, ātri aizlidoja prom pāri ūdenim. Divi pārējie gaidīja uz augšējā koka zara.

- Viņi sargā dārgumus, - sacīja Titija.

- Viens no viņiem vēl rij zivi, - piebilda Rodžers. - Tagad viņi abi ir prom.

Abi pedējie kormorāni pacēlās no nokaltušā koka un devās pie pārējiem, lidojot vispirms zemu, tad augstu pāri ezeram, tālu pāri Darjenai un nolaižoties uz ūdens tur, kur viņus ne Titija, ne Rodžers vairs nevarēja saskatīt.

- Re, kur kapteinis Flints! - sacīja Rodžers. Viņi redzēja lielo airu laivu starp Peldošās Mājas līci un Savvaļas Kaķu salu. Kapteinis bija gatavs doties vaļu medībās.

Bērni māja, bet viņš airēja ar muguru pret viņiem, turklāt otrā ezera krastā.

- Šeit es biju noenkurojusies ar Amazoni, — sacīja matrozis. - Un tieši te es dzirdēju, kā pirāti paairējās man garām, un tad viņi uzskrēja uz akmeņiem.

- īsti pirāti? - vaicāja kuģapuika.

- Es nevarēju viņus saskatīt, - sacīja Titija, - bet dzirdēju airu šļakstus un sarunu. Viņi lamājās kā īsti pirāti. Un tad es dzirdēju, kā viņi uzskrien uz akmeņiem.

- Šajā krastā ir papilnam akmeņu, - novilka kuģapuika.

Titija lēni apairēja apkārt salai. Te nebija labas vietas,

kur piestāt krastā.

- Te mēs piebraucām ar kapteini Flintu, - sacīja Ro-džei's.

-Viņa laivai ir šaurāks priekšgals, - iebilda Titija. - Mēs nevarēsim te iedabūt Bezdelīgu.

Viņi pieairēja tuvāk salas ziemeļu galam.

- Šķiet, ka mēs varētu piestāt pie tā akmens, -matrozis sacīja. - Bet mēs nemēģināsim tur izvilkt laivu krastā. Kapteinis Džons teica, ka mums, piestājot krastā, jābūt uzmanīgiem. Tāpēc labāk izlūko.

Bija tikai neliels belziens, Bezdelīgai pieskaroties akmenim, un tas nebija bīstams. Matrozis izlēca krastā, turot tauvu, un pieturēja laivas malu, kamēr izkāpa kuģapuika.

- Vai man paņemt kompasu? - viņš vaicāja.

- Nē, - atteica matrozis. - Mēs to atstāsim kuģī, kamēr mums to vajadzēs. Bet paķer cirvi un ēdamo! Pudeli labak atstāj.

Kuģapuika padeva sviestmaižu paku matrozim. Tad viņš pasniedza arī āmuru un izkāpa krastā.

- Tagad apsiesim tauvu ap akmeni, tikai tauvas galu. Tā kā vējš ir no dienvidiem, laiva papeldēs atpakaļ, nekam nepieskaroties. Atstāsim ēdamo uz akmens.

Tas nu bija padarīts, un brīdi matrozis stāvēja uz akmens, vērojot savu kuģi, kas lēni šūpojās tauvas galā.

- Izskatās, ka ar kuģi viss kārtībā, - viņa beidzot sacīja. — Un tagad - pie dārgumiem!

Pa akmeņiem grūta iešana - to bērni atklāja, kad viņi bija ieradušies šeit meklēt nozagto lādi dienu pirms kaujas Peldošās Mājas līci. Kuģapuikam un matrozim veicās pavisam smagi. Visa sala bija kā nosēta ar akmeņiem. Starp tiem bija dziļas plaisas, pietiekami lielas, lai tajās iesprūstu kāja, un pietiekami mazas, lai būtu grūti to atkal izvilkt ārā. Tur bija arī daudz vaļīgu akmeņu, kuri ļodzījās uz visām pusēm, kad uz tiem uzkāpa. Dārgumu meklētājiem pagāja krietni ilgs laiks, tikai pārstaigājot no viena salas gala līdz otram.

- Es priecājos, ka mēs dzīvojam Savvaļas Kaķu salā, nevis šeit, - sacīja Rodžers.

- Šī ir īsta pamesta sala, - savukārt priecājās Titija. - Uzmanies no skeletiem!

- Šeit ir daudz kaulu, - Rodžers pēc paris minūtēm sacīja.

- īstu kaulu? - izsaucās Titija.

- Pavisam mazu, - atteica Rodžers.

Titija aizrāpās līdz pārkarei, kur Rodžers stāvēja un raudzījās uz zivju asaku kaudzīti. Viņa tūlīt paskatījās augšup, un tur, virs viņiem, akmeņos bija caurums, tik liels, ka pa to varētu izkrist tenisa bumbiņa. Caurums bija notašķīts ar kaut ko zaļganbaltu un tāpat akmeņi zem tā. Titija pastiepās uz augšu, lai tajā ielūkotos, bet tieši tobrīd kaut kas pārlidoja pāri viņu galvām, ātri vicinot spārnus un laistoties briļjantzilā krāsā.

- Tā ir zivju dzeņa ligzda, - viņa sacīja. - Un tās ir viņa apēsto grunduļu asakas. Tie nav nekādi pirātu kauli.

Viņi turpināja meklēt. Kormorānu salā bija vēl daudz citu asaku, bet nekādu pirātu kaulu. Kad matrozis un kuģapuika gāja garām kokam, kurā bija sēdējuši kormo-rāni, viņi atklāja, ka zem tā guļ daudz zivju asaku. Bet akmeņi te bija tik netīri un tā smirdēja, ka viņi bija priecīgi, kad tika kokam garām. Un viņi neatrada ne zīmes, kas liecinātu par dārglietām.

Rodžers sāka zaudēt dūšu, kā arī jutās izsalcis. Viņi apsēdās uz plakana akmens salas ziemeļu galā, kur bija atstājuši pārtikas krājumus. Bērni paņēma no Bezdelīgas piena pudeli, apēda sviestmaizes un izdzēra pienu.

- Rau, kur kapteinis Flints un pārējie! - sacīja Titija.

- Visi ir viņa laivā. Lūk, tur! Ne jau Haizivju līcī. Mazajā līcī, kam mēs braucām garām, kad devāmies apskatīt mežoņus ar čūsku.

- Diez cik vaļu viņi jau ir nomedījuši, - prātoja Rodžers. - Iespējams, ari haizivis. Jebkurā gadījumā daudz asaru.

- Ir daudz labak atrast dārgumus nekā sēdēt un ķert zivis, - sacīja Titija.

- Bet mēs neko vēl neesam atraduši, - aizrādīja Rodžers.

- Mēs vēl neesam visur paskatījušies, - atteica Titija.

- Tagad es iešu pa vienu pusi, bet tu pa otru. Uzsauc, ja kaut ko atrodi!

Tieši šobrīd Rodžers iebļāvās, bet tas nebija tāpēc, ka viņš būtu atradis dārgumus. Viņš bija paslīdējis uz akmens un nobrāzis celi.

- Kuru celi? — sauca Titija.

- To, kas vēl nebija nobrāzts, - atsaucās Rodžers. - Ne to, kas tika nobrāzts pēdējoreiz, bet otru.

Matrozis Titija, kas bija ari ekspedīcijas ķirurgs, nomazgāja celi un apsēja ar kuģapuikas kabatlakatu. Rodžers izmēģināja nošņaukt degunu brīvajā kabatlakata stūrī.

- Tu vari ņemt manu rozā kabatlakatu, - piedāvāja Titija.

Rodžers skaļi nošņauca degunu rozā kabatlakatā un atkal kļuva priecīgs.

Laiks gāja. Rīts bija beidzies, pienāca pēcpusdiena, un joprojām nebija ne miņas no kaut kā tāda, kas varētu norādīt uz dārgumu atrašanas vietu. Titija bija vismaz divreiz apgājusi apkārt salai. Rodžers pārtrauca meklēšanu un apsēdās uz akmens, pie kura bija pietauvota Bezdelīga. Viņš pavilka tauvu, un Bezdelīga paklausīgi atpeldēja pie viņa. Zēns pieskārās ar kailo pēdu pie stūres un atgrūda laivu atpakaļ.

- Labāk paairēsim! - viņš ierosināja. - Salu mēs varam apskatīt no Bezdelīgas tikpat labi kā no šiem akmeņiem. Un, ja mēs neko neieraudzīsim, dosimies vaļu medībās.

Atbildes nebija. Viņš palūkojās apkārt pēc Titijas. Viņa rāpās pāri akmeņiem gar pašu salas malu. Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka viņa palecas, turot kaut ko rokā.

- Ei! Rodžer! - viņa sauca.

Rodžers piecēlās un aizrāpās pāri akmeņiem pie viņas.

- Es atradu pīpi! - viņa sauca. - Tā noteikti ir piederējusi kādam no pirātiem. Tieši šeit viņi piestāja.

Tā bija parasta koka pīpe. Viņa bija to atradusi starp diviem akmeņiem, pašā salas krastā. Šis atradums salai piešķīra lielu vērtību. Pat Titija bija sākusi domāt, ka, iespējams, viņa ir tikai nosapņojusi par pirātu piestāšanu pie šīs salas nakts tumsā, bet tagad viņai bija nozīmīgs pierādījums, ka kāds šeit ir bijis, izņemot kor-morānus un zivju dzeni.

- Ja viņi piestāja krastā šeit, - viņa prātoja, - dārgumiem jābūt tepat netālu. Viņi neaizgāja tālu, jo es visu laiku dzirdēju viņu rosīšanos.

Abi bērni uzmanīgi pārlūkoja tuvāko apkārtni. Viņi piegāja tuvu vietai, kur bija stāvējis vecais koks, kas tagad gulēja, nogāzies uz sāniem un izkaltušās saknes paslējis gaisā. Zemi klāja lieli, izkaisīti akmeņi. Titija uzmanīgi pārgāja tiem pāri un apkārt kokam. Viņa neko neatrada. Tad viņa apgāja apkāi’t kokam plašākā apli. Atkal nekā. Meitene atgriezās pie iepriekšējā uzdevuma apiet apkārt salai gar ūdens malu.

Rodžers palika, kur bijis, un sāka izklaidēties, vācot mazus zariņus un izkaltušas niedres, kas bija sabirušas starp akmeņiem un tur žuva kopš pēdējās reizes, kad ezerā pēc lietavām bija pacēlies ūdens.

Titija atkal sāka zaudēt cerības. Viņa atgriezās pie kritušā koka un Rodžera ar viņa kurināmā kravu.

-Aizdedzini to, Titij, - Rodžers ierosināja.

Matrozis to uzlūkoja.

- Tas nav nekāds ugunskurs, - viņa sacīja. - Mēs izveidosim īstu ugunskuru, tāpat kā Sūzana tai dienā, kad mēs redzējām mežoņus ar čūsku. Mēs to aizdedzināsim, un kapteinis Flints un pārējie redzēs ugunskura dūmus uz vientuļas salas tālu jūrā. Tad viņi ieradīsies un mēs būsim glābti.

Titija sāka veidot ugunskura vietu no maziem akmeņiem.

- Mums vajadzīgs arī viens liels akmens, - viņa sacīja.

Viņa pavilka lielāko akmeni pie izgāztā koka saknēm.

Tas viegli padevās, un, kad tas paripoja malā, visas domas par ugunskura taisīšanu izgaisa no Titijas prāta.

- Rodžer, nāc palīgā! - viņa iesaucās. - Kur ir kapļi?

Viņa bija nolikusi āmuru zemē, kad sāka veidot ugunskuru. Rodžers to pacēla un padeva viņai. Titija ar to padauzīja pa melnu dzelzs stūri, kas parādījās zem akmens, kuru viņa bija novēlusi malā. Tas skanēja kā metāls un koks. Viņa pavilka akmeni tālāk, un bija skaidrs, ka atklājies ar dzelzi apsistas kastes stūris.

- Mēs to atradām, mēs to atradām, mēs to atradām! -sauca Titija. Viņa aizripināja akmeni pavisam prom un uz kastes malas ieraudzīja pusnoplēstu etiķeti ar kamieli un piramīdu, un ar lieliem burtiem rakstītu vārdu Kaira.

- Palīdzi man, Rodžer, - sacīja matrozis. - Nocel malā akmeņus.

Viņi ripināja malā akmeni pēc akmens, un ar katru noņemto akmeni kaste atklājās arvien vairāk. Tā visa bija noklāta ar etiķetēm. Varēja redzēt etiķetes, kas vēstīja: “P. un O. Pirmā kabīne.” Tur bija etiķetes no Bibija kuģa, Dolāra kuģa un Nipona Jusena Kaisa, uzlīme ar palmām, kamieļiem un upēm no kādas viesnīcas Augšēģiptē. Tad vēl etiķetes no Vidusjūras ostām, kas attēloja dzidrus līčus un baltas mājas, lapiņa ar uzaicinājumu doties ceļojumā. Tur bija zīmītes ar savādiem uzrakstiem, kas nebija angļu valodā, izņemot vardu Pekina. Tur bija etiķete no Ķīnas austrumu dzelzceļa, kā arī no viesnīcām Sanfrancisko, Buenosairesā, Londonā, Jangonā, Kolumbijā, Melburnā, Honkongā, Ņujorkā, Maskavā un Hartūmā. Dažas no tām bija uzlīmētas virs citām. Dažas bija nokasītas un norautas. Bet katra iepriecināja matrozi un kuģapuiku. Vāka vidū bija divi burti “Dž. T”. Akmens pēc akmens tika pavilkts malā. Kaste bija pabāzta zem koka, bedrē, kur pirms tam bijušas saknes, un tad pārklāta ar akmeņiem, kuru te apkārt papilnam. Daži no akmeņiem bija tik lieli, ka Titija ar Rodžeru, stumjot abi kopā, tik tikko varēja tos izkustināt. Kastes izcelšana līdzinājās pūlēm pārbīdīt māju. Viņi to nevarēja pakustināt pat par puscollu.

-Atvērsim to! - ierosināja Rodžers.

Tomēr kaste bija cieši nodrošināta ar lieliem, melniem stūra dzelžiem. Matrozis padauzīja pa tiem ar āmuru. Tai bija dīvainas dubultas sprādzes, saāķētas kopā, aizslēgtas un tik stipras kā dzelzs. Titija un Rodžers dauzīja pa tām, bet tikpat labi viņi varētu būt divas mušas, kas cenšas ielauzties tērauda seifā.

29. NODAĻA LIELAIS LOMS

- Nekas nelīdz! - sacīja matrozis. - Mums jāsadabū rokā pārējie un kapteinis Flints. Tā ir viņa dārgumu lāde. Esmu par to pārliecināta. Un tajā ir viņa pirātu grāmata.

- Paņemsim Bezdelīgu un airēsim, - ierosināja Rodžers.

Bet nebija nekādas nepieciešamības to darīt. Ilgu laiku

zivis nebija ķērušās, iespējams tāpēc, ka laivā par daudz makšķernieku, iespējams, kā teica kapteinis Flints, tāpēc, ka laiks gatavojās mainīties. Bija ļoti karsts, un gaiss bija smags, un, lai gan nebija vēja, pāri dienvidu kalniem lēnām pacēlās melnu mākoņu gubas. Vaļu mednieki nolēma, ka pietiek medīt, un gatavojās doties mājup.

Sūzana sacīja: - Tie abi jau pietiekami ilgi ir bijuši Kormorānu salā.

Un kapteinis Flints, kas zināja, ka viņi tur meklē viņa dārgumu lādi, un bija pārliecināts, ka abi velti nopūlas, sacīja: - Mēs aizbrauksim pie viņiem un pārvedīsim tos mājās.

Tāpēc tad, kad.Titija un Rodžers lūkojās pāri ezeram, cerot ieraudzīt pārējos vietā, kur viņi bija pēdējoreiz redzēti makšķerējam, vaļu mednieki jau atradās vairāk nekā pusceļā pāri ezeram un aši airēja pie viņiem.

Titija uzrāpās uz kritušā koka stumbra, nostājās taisni, māja un kliedza. No laivas arī atskanēja kliedzieni, bet

sākumā ne vaļu mednieki, ne dārgumu meklētāji nevarēja izšķirt cits cita teikto.

Pirmie vārdi, ko dārgumu meklētāji sadzirdēja no vaļu mednieku laivas, parādīja, cik maz viņi sapratuši.

- Vai jums jau nav apnicis? - viņi dzirdēja kapteiņa Flinta jautro balsi. - Laiks braukt mājās!

- Mēs to atradām! - sauca Titija.

- Laiks braukt mājās! - sauca kapteinis Flints. - Tējas laiks.

- Mēs to atradām! - spiedza Rodžers.

Pēkšņi kapteinis Flints sadzirdēja. Viņš kārtīgi ķērās pie airiem, un pēc pāris minūtēm visa vaļu mednieku kompānija sasniedza Kormorānu salu. Kapteinis Flints uzreiz bija krastā, lēkdams augšup pa akmeņiem. Pārējie sekoja.

- Jūs taču patiesībā neesat neko atraduši, vai ne? -kapteinis Flints vaicāja, bet, pirms bērni paspēja atbildēt, viņš ieraudzīja kasti.

- Labi padarīts, matrozi! - viņš iesaucās.

- Piķis un zēvele! - izsaucās Nensija.

- Malacis, Titij, - sacīja kapteinis Džons.

- Tad jau tu nemaz nebiji to nosapņojusi, - teica Sūzana.

- Kas to būtu domājis? - brīnījās Pegija. — Galu galā kapteinis Nensija pati to izmeklējās, bet neatrada.

Kapteinis Flints nometās uz ceļiem pie lādes un izvilka no kabatas atslēgu saišķi.

- Neizskatās, ka viņi to būtu atvēruši, - viņš sacīja. - Bet viņi ir sasodīti centušies.

- Tie bijām mēs, - paskaidroja matrozis.

Kapteinis Flints atslēdza lādi, atrāva vaļā slēdžus un

atvēra vāku. Iekšā bija rakstāmmašīna melnā somā, daudzas buraudeklā iesietas dienasgrāmatas un liels saišķis mašīnrakstā aprakstītu papīru.

- Lieliski, - nomurmināja kapteinis Flints, pāršķirstot papīru kaudzi ar tādu rūpību, it kā viņš to mīlētu.

- Garlaicība, - Rodžers noburkšķēja. - Titija teica, ka tur būšot dārgumi.

- Tie ir dārgumu dārgumi, - sacīja kapteinis Flints.

- Tā ir visa mana pasaule. Matrozi, es nekad nevarēšu tev par to pienācīgi pateikties. Ja es to neatgūtu, es būtu zaudējis visas dienasgrāmatas par savu pirāta pagātni, un šajā grāmatā esmu ielicis visu labāko no savas dzīves. Tā būtu zudusi uz mūžīgiem laikiem, ja nebūtu tevis.

- Es dzirdēju viņus sakām, ka viņi pēc tās atgriezīsies, tāpēc es zināju, ka tā ir šeit, - teica Titija. - Tā jau pirāti vienmēr dara. Viņi vienmēr atgriežas, kad kaut ko aprok.

- Kā suņi pie aprakta kaula, — sacīja kapteinis Flints.

- Šo kaulu nu viņi ir zaudējuši, kaut arī viņiem tas neko nenozīmētu. Es nevaru iedomāties viņus apsēžamies, lai izlasītu Mixed Moss.

- Un ko tu domā ar viņiem iesākt? - vaicāja Nensija. -Varbūt noslēpsimies tepat, sagaidīsim viņus un saņemsim ciet?

Kapteinis Flints brīdi domāja. Tad viņš teica:

- Es vispār neko netaisos darīt. Es liku policistiem apjautāties dažādās piestātnēs, jo gribēju par katru cenu dabūt to atpakaļ. Bet es negribu nevienu nosūtīt uz cietumu.

- Uz cietumu! - kapteinis Nensija nicinoši izsaucās.

- Viņus vajadzētu pakārt ķēdēs pie eksekūciju doka un pēc tam izkaisīt viņu kaulus pa vējam.

- Mūsdienās tā soda vairs tikai pirātus no Amazones, -sacīja kapteinis Flints. - Ko tu dzirdēji, matrozi, kā viņi domāja aizvest mantu?

- Viņi teica: “Mēs atbrauksim makšķerēt un izvilksim lielo lomu.”

- Un tā arī notiks, - sacīja kapteinis Flints. - Palūkosimies, vai nevaram te atrast kādu plakanu koka gabalu.

- Mēs atradām viņu pīpi, - sacīja Rodžers.

- Tas ir labi, - teica kapteinis Flints. - Mēs viņus izārstēsim no zagšanas uz visu turpmāko dzīvi.

Viņš atrada plakanu koka gabalu, apsēdās uz akmens, izvilka lielu nazi un sāka drāzt. Koka skaidas lidoja uz visām pusēm.

- Ko jūs tur darāt? - vaicāja Rodžers.

- Taisu kaut ko, ko viņiem noķert, - sacīja kapteinis Flints.

Kad viņš nolika nazi, koka gabalam bija šaurāks viens gals un šķelta aste otrā galā. Pārējā tā daļa bija melones formā, tikai plakana, ar asām šķautnēm virspusē.

- Tā ir zivs, - sacīja Rodžers.

- Vai tad es neteicu, ka viņi kaut ko noķers? - pasmējās kapteinis Flints.

Viņš izgreba zivs galvu, piešķirot tai lielas, izliektas žaunas, platu muti un apaļas acis.

- Tā ir varen laba zivs, - sacīja Rodžers.

- Viņi gan tā nedomās, kad to atradīs, - noteica kapteinis Flints. - Un tagad, - viņš teica, izvelkot auklas gabalu no kabatas, - mēs piesiesim pīpi pie zivs astes un apraksim abus zem akmeņiem, kur viņi bija paslēpuši manu kasti. Kad viņi te ieradīsies, izliekoties, ka makšķerē, un izkāps krasta, lai izraktu dārgumus, viņi atradīs zivi un pazaudēto pīpi. Un, ja viņi spēs saskaitīt divi ar divi, uz ko es arī paļaujos, viņi nospriedīs, ka kāds ir visu laiku bijis tuvumā un dzirdējis visu, ko viņi ir teikuši, un zina, kas viņi tādi ir, un, man šķiet, ka viņi lielā steigā trauksies prom, vēloties, kaut būtu palikuši mājās.

Viņš izvilka ārā kasti un ielika bedrē zivi un pīpi.

- Mirklīti! - viņš izsaucās. - Dosim pie reizes viņiem arī labu mācību.

Viņš izvilka no kabatas zīmuli un lieliem burtiem uz zivs sāna uzrakstīja “ESI GODĪGS, BŪSI LAIMĪGS”. Tad viņš ielika to atpakaļ un apbēra zivi ar akmeņiem.

- Sakrausim lielu akmeņu grēdu, - viņš ierosināja. — Lai viņiem paiet ilgs laiks, to atrokot.

Amazones un bezdelīgas piekrāva bedri pilnu ar akmeņiem.

- Tagad te izskatās gluži tāpat kā tad, kad es gribēju sākt kurt ugunskuru, - sacīja Titija.

- Tā nu tas ir, - bilda kapteinis Flints. - Lai viņiem veicas. Bet jūs, bērni, - viņš sacīja, - ja jūs visi tonakt nebūtu darījuši tieši to, ko jūs darījāt (ja pat jums tobrīd vajadzēja būt gultās), es nekad nebūtu atguvis savu lādi. Man būtu žēl šo veco lādi pazaudēt, jo tā kopā ar mani apceļojusi visu pasauli. Un es būtu zaudējis arī grāmatu, kuru biju rakstījis visu vasaru par spīti Nensijas un Pe-gijas pūlēm padarīt rakstīšanu neiespējamu. Nekad nerakstiet grāmatas! Tas nav to vērts. Šovasar esmu strādājis smagāk nekā visus iepriekšējos trīsdesmit gadus. Un, ja tie nelieši būtu aizbēguši ar visu lādi, es to nekad nespētu vēlreiz uzrakstīt. Es jums visiem esmu lielu pateicību parādā, un visvairāk matrozim. Titij, pasaki, ko tu visvairāk vēlētos, un es tev to sadabūšu.

- Jūs teicāt, ka atvedīsiet man papagaili, - teica matrozis, - un tas ir tieši tas, ko es visvairāk vēlos. Protams, ja jūs to domājāt nopietni, - viņa piemetināja.

- Vai tu nebiji tā, kas teica, ka gribētu pelēko papagaili?

- Nē, man labāk patīk zaļie.

- Līdz nākamajai vasarai ir ilgi jāgaida, - sacīja kapteinis Flints.

- Tas nekas, - atteica matrozis.

Tieši tobrīd kapteinis Flints kaut ko iedomājās.

- Tagad man jāaizbrauc uz policijas iecirkni un jāpasaka, lai viņi pārtrauc meklējumus, - viņš sacīja. - Es jūs aizvedīšu uz salu.

- Jūs taču atgriezīsieties uz haizivs cepeti, vai ne? -vaicāja Sūzana.

- Haizivs? - Rodžers iepleta acis. - Jūs tiešām noķērāt haizivi?

- īstu milzeni, - sacīja Pegija.

- Es centīšos tikt atpakaļ, cik ātri vien iespējams, bet negaidiet mani pārāk ilgi, - sacīja kapteinis Flints. - Man tālu jābrauc. Dosimies ceļā.

Viņš uzcēla lielo kasti plecā un aiznesa uz laivu. Rodžers jau bija pie laivas un uzlūkoja lielu zaļi baltu līdaku, kas gulēja laivas dibenā.

- Vai jūs to noķērāt?

- Mēs to noķērām visi kopā.

- Tā ir gandrīz tikpat liela kā līdaka, kuru es nenoķēru. Peldošās Mājas līcī jau tādas nemaz nedzīvo.

- Kas brauks kopā ar mani un kas Bezdelīga? — vaicāja kapteinis Flints.

- Es braukšu kopā ar haizivi, - paziņoja Rodžers.

- Te pietiek vietas jums visiem, - sacīja kapteinis Flints, - bet kādam ir jāstūrē arī Bezdelīga.

- Es stūrēšu Bezdelīgu, - pieteicās Titija, tāpēc ka vēlējās pabūt viena. Visu šo laiku viņa bija turējusies pie savas pārliecības, kaut arī pāi'ējie apgalvoja, ka viņai nav taisnība; un tagad, kad visi zināja, ka viņai bijusi taisnība, Titijai kādu brīdi vēl negribējās par to runāt.

Visi pārējie sakāpa lielajā airu laivā. Kapteinis Flints apsēdās laivas priekšgalā, paturot acīs savu dārgumu lādi. Rodžers uzmetās uz lādes un vērās uz lielo līdaku.

Džons, Sūzana, Nensija un Pcgija izvietojās laivas pakaļgalā. Džons turēja Bezdelīgas tauvu, un Bezdelīga ar laimīgo matrozi pie stūres rāmi slīdēja aiz airu laivas.

Kad kapteinis Flints bija aizbraucis, atstājot bezdelīgas un amazones uz Savvaļas Kaķu salas, viņiem bija daudz darba. Ugunskurs bija izdzisis, tāpēc nācās iekurt jaunu, lai uzvārītu ūdeni. Par to parūpējās kapteiņu palīgi - Sūzana un Pegija. Džons un Nensija bija aizņemti ar makšķerēšanas piederumiem. Rodžers vēroja zivi. Titija aizairēja Bezdelīgu no piestātnes uz ostu. Tad abi kapteiņi aizgāja uz ostu un pievienojās matrozim, kas viņus gaidīja. Viņi iestiprināja Bezdelīgas mastu un pietauvoja burulaivu blakus Amazonei, bet ne pārāk tuvu, lai kuģi nevarētu sasisties kopā ar sāniem. Kad darbs bija padarīts un burulaivas sagatavotas naktij, viņi palūkojās uz jūru, uz ezera dienvidu galu.

- Barometrs kopš rita ir nokriti es par divām desmitdaļām, - sacīja kapteinis Džons.

- Kad vakaros ir tik karsts, vienmēr kaut kas notiek, -bilda kapteinis Nensija. — Iespējams, būs pērkons.

- Man tas nemaz nepatīk, — murmināja kapteinis Džons. -Nav vēja, bet paskatieties uz to mākoni!

Arī Titija lūkojās uz lielo, melno mākoni dienvidos. Līs, viņa nodomāja, un cik labi, ka līdz šodienai bija noturējies skaidrs laiks un ļāvis viņai atrast dārgumus.

No nometnes atskanēja kapteiņa palīga svilpe, un visi trīs steidzās atpakaļ uz pēcpusdienas tēju un maizītēm ar marmelādi.

Drīz pēc tam, kad tēja bija padzerta un krūzes izmazgātas, Rodžers vaicāja: - Vai tiešām mums vakariņās būs haizivs cepetis?

- Kāpēc gan ne? - vaicāja Sūzana.

- Kapteiņa palīg, - ierunājās Pegija, - vai tu jebkad esi tīrījusi haizivi?

- Līdz šim vēl ne, — sacīja Sūzana.

- Tas ir briesmīgi, - teica Pegija.

- Tad labāk sāksim tūlīt, - ierosināja Sūzana. - Galu galā ir jau vēls.

Viņas nogāja uz piestātni, kur gulēja zaļi baltā zivs ar lielo galvu un ļaunajām acīm. Meitenes notupās katra savā pusē un sāka to tīrīt.

- Tu tīri no vidus līdz astei, bet es no vidus līdz galvai, -ierosināja Pegija.

Pārējie skatījās. Rodžers uzturējās tik tuvu, cik vien varēja. Viņš nespēja atraut skatienu no zivs.

- Tikai nebāz roku zivij mutē, - brīdināja Pegija, kad Rodžers mēģināja samērot līdakas galvu ar savu roku. - Es tā vienreiz izdarīju, turklāt ar līdaku, kas bija daudz mazāka par šo, un veselu mēnesi ar to roku nevarēju noturēt virvi.

- Kāpēc? — brīnījās Rodžers.

- Paskaties uz tās zobiem, - sacīja Pegija, pārtrauca tīrīt zivi un ar akmens palīdzību pavēra lielās žaunas.

Rodžers palūkojās uz līdakas zobiem - vieni bija mazi un asi, bet citi atgādināja suņa ilkņus.

- Labi gan, ka Peldošās Mājas līcī tomēr nedzīvo haizivis, — viņš noteica.

- Kāpēc? - nesaprata Pegija.

- Viņš taču apsolīja atvest man pērtiķīti, un tam būtu bail, - sacīja Rodžers.

Zvīņas nāca nost diezgan viegli, bet lidoja uz visām pusēm. Abu kapteiņu paligu rokas bija kā noklātas ar zvīņām. Tās bija pat matos. Kad viena zivs puse bija notīrīta, viņas apgrieza to un sāka skrāpēt otru sānu. Haizivi vajadzēja izķidāt, un tas bija vēl nepatīkamāk. Kad tas bija padarīts, kapteiņu palīgi nomazgāja lielo zivi un rokas ezerā. Tad viņi aiznesa to uz nometni un sagrieza plānās šķēlītēs no viena sāna līdz otram, cauri muguras asakai. Iznāca septiņas šķēles, katra apmēram divas collas bieza. Visus zivs pārpalikumus iemeta ugunī. Viņas cepa līdaku lielā sviesta daudzumā, ik pa laikam apgrozot gabalus un aplaistot tos ar izkusušo sviestu, kamēr tas kļuva tumšs un zivs gabali apcepās apetītlīgi brūni. Kad haizivs bija gatava ēšanai, no kapteiņa Flinta joprojām nebija ne miņas. Jau metās krēsla. Saule bija pazudusi mākoņos vēl ilgi pirms rieta.

- Kapteinis Flints sacīja, lai mēs viņu negaidot, - teica Sūzana, - un zivs smaržo pārāk labi, lai vilcinātos.

- Ķersimies tik klāt, - sacīja kapteinis Nensija.

- Es esmu izsalcis, - paziņoja Rodžers.

- Mēs tiešām varētu sākt, - piekrita Džons.

- Un mēs varam pataupīt viņa gabalu siltu, - ierosināja Titija.

- Tad pasniedziet savus šķīvjus, - sacīja Sūzana, un vakariņas ar haizivs cepeti sākās.

Eksperimentālā ceļā tika noskaidrots, ka zivi labāk ēst ar pirkstiem nekā ar dakšiņām. Saldūdens haizivīm ir daudz asaku, un, lai gan šī bija tik liela, ka asakas varēja viegli atrast, tomēr, lai tās izvilktu ārā, pirksti noderēja labāk nekā dakšiņa. Tā nu bezdelīgas un amazones sēdēja pie ugunskura ar sāls trauciņu priekšā, mērcēja zivs gabalus sālī un ēda tos, vairāk līdzinoties mežoņiem nekā pētniekiem.

- Kaut nu mums rīt nebūtu jādodas prom, - zūdījās Titija. - Mums nav bijis laika tālākai ekspedīcijai uz ziemeļiem vai dienvidiem. Tik daudz kā neizpētīta ir abos kartes galos! Klau, - viņa pēkšņi vērsās pie kapteiņa Džona, atcerējusies kaut ko svarīgu, - tagad taču mēs varētu pārdēvēt Kormorānu salu par Dārgumu salu, vai ne?

- Nu, dārgumus tu tur patiešām atradi, — piekrita kapteinis Džons.

- Bet paklau, - Pegija iejaucās, - arī mēs to saucam par Kormorānu salu. Un dārgumi tur ir tikai reizēm, bet kormorāni vienmēr.

- Kormorānu sala patiešām ir ļoti labs vārds, — sacīja kapteinis Džons. - Kā būtu, ja mēs to atstātu kā Kormorānu salu, bet atzīmētu to ar krustu, lai parādītu, kur bija dārgumi, un uzrakstītu “Šeit atrasti dārgumi”?

Titija piekrita.

- Izdarīsim to tūlīt, - viņa ierosināja, un kapteinis Džons nolaizīja ar haizivs cepeti notaukotos pirkstus, iegāja teltī un iznāca ārā ar karti. Tad uz Kormorānu salas tika uzvilkts krusts, lai atzīmētu atrašanas vietu, un maziem burtiem uzrakstīts “Šeit atrasti dārgumi”.

- Jā gan, - piekrita Titija, - tagad, kad mēs esam atraduši dārgumus, tā vairs nav īsta Dārgumu sala. Tā ir sala, kur bija dārgumi.

- Vienīgais dārgums tur šobrīd ir koka zivs, - piebilda Rodžers. — Kad zagļi to izraks, viņi pat nevarēs to uzcept. Pārāk sīksta.

- Tā ir sasodīti laba karte, - sacīja kapteinis Nensija, aplūkojot to kopā ar Pegiju ugunskura gaismā. - Bet ir tik daudz vārdu, kuru jums te nav.

- Mežoņi ir jauki, - sacīja Pegija, - un tāpat arī haizivs, bet ko jūs esat iemitinājuši mūsu lagūnā?

- Tas bija domāts kā astoņkājis, - paskaidroja Džons.

- Nākamgad karti varēsiet papildināt daudz vairāk, -sacīja kapteinis Nensija. - Mēs uzsāksim kaut ko vienreizēju. To varam plānot visu ziemu. Tad būs kaut kas, par ko domāt mācību stundu laikā. Būtu jāizpēta vai nu galējie Ziemeļi, vai galējie Dienvidi. Dodoties uz dienvidiem, mums būtu jānoīrē kanoe laiva, un ar to mēs varētu nonākt līdz jūrai. Tur mūs gaidītu vareni piedzīvojumi! Mēs pat varētu sagrābt kādu kuģi.

- Un aiz lielajiem kalniem ziemeļos noteikti atrodams kaut kas noslēpumains, - prātoja Titija.

- Mēs varam tikt tālu kalnos, braucot augšup pa upi, -sacīja Pegija. - Un tālāk mēs varētu doties pārgājienā. Vienīgi tad mums būtu jānes līdzi teltis.

- Mēs varētu dabūt kalnu poniju telšu nešanai, - prātoja Nensija. - Jā, nudien! Mēs dosimies zelta meklējumos.

- Viņpus kalnu grēdām, - piebilda Titija.

- Tur tu vari iet jūdzēm un nesastapt nevienu iedzimto, -jūsmoja Pegija.

- Kapteinis Flints sacīja, ka nākamvasar viņš būs viens no mums, - sacīja Nensija. - Kad viņš tāds ir, viņš taisa tādus jokus! Viņš var dabūt lielu kuģi, trīs vai četras reizes lielāku nekā Amazoni, un paņemt mūs visus par komandu. Viņš ir bieži teicis, ka vienreiz to izdarīs. Tagad, kad klāt nākušas an bezdelīgas, viņš varētu noīrēt pavisam lielu kuģi.

- Kā ar viņa zivs gabalu? - apvaicājās Titija.

- Es turu to siltumā uz pannas, - sacīja Sūzana, - bet tas sāk žūt.

- Uzliec tam virsū sviesta piku, - ieteica Pegija.

Bija jau gandrīz tumšs, kad viņi beidzot izdzirdēja airu šļakstus un tad laivas skrapstēšanu pret piestātnes oļiem. Pēc brīža ugunskura gaismā ienāca kapteinis Flints. Viņš nesa lielu saini, kas bija ietīts zilā drēbes pārklājā. Uzlūkojot to no apakšas, varēja pateikt, ka tas ir būris. Uguns gaisma atspīdēja uz spožā metāla riņķa, kas bija redzams ārpus drēbes. Tas bija paredzēts, lai būri vieglāk pārnēsāt vai pakārt pie sienas. Kapteinis Flints nolika būri zemē blakus Titijai. Pie riņķa bija piestiprināta liela, balta lapa. Titija ugunskura gaismā izlasīja: “No kapteiņa Flinta matrozim, kurš izglāba viņa Dzīvi.”

- Bet es nemaz neizglābu jūsu dzīvību, - nesaprata Titija.

- Es taču neesmu uzrakstījis dzīvību. Es uzrakstīju Dzīvi, - paskaidroja kapteinis Flints. - Mixed Moss. Tā ir visa mana dzīve.

- Liels paldies, - sacīja Titija. - Es to piekāršu istabā pie sienas, lai tas gaidītu papagaili.

Bet tieši tobrīd zem zilā auduma atskanēja skrāpēšanās skaņa.

- Paskaties iekšā, - teica kapteinis Flints. — Es iedomājos, ka tev būs pārāk ilgi jāgaida, kamēr nākampavasar atgriezīšos no dienvidiem.

Titija noņēma zilo pārsegu, un no būra atskanēja skaļa, ķērcoša balss, kas drusku līdzinājās Nensijas Bleketas balsij.

-Astoņi reāli, - sacīja zaļais papagailis. - Astoņi reāli!

- Tas nekad to iepriekš nesacīja! - jūsmoja Nensija.

- Un tagad teiks visu laiku!

- Vai es patiešām varu to dabūt? - vaicāja Titija.

- Protams, - sacīja kapteinis Flints. - Tu to esi tūkstoškārt nopelnījusi.

- Tagad māte patiešām domās, ka mēs esam atgriezušies no ceļojuma pa Kluso okeānu! - Titija izsaucās.

- Liels, liels paldies!

Viņa pielēca kājās un pastiepa roku. Kapteinis Flints to paspieda.

- Tas esmu es, kam vajadzētu pateikties, - viņš teica.

- Pērtiķi jūs atvedīsiest nākamgad, vai ne? - vaicāja Rodžers.

- Ja vien tu pierunāsi savu māti, lai viņa ļauj tev to turēt, — sacīja kapteinis Flints. — Tad es tūlīt pēc kāda palūkošos. Pērtiķus var dabūt vēl tuvāk nekā Āfrika. Tagad, kad esmu atguvis savu grāmatu, es to vedīšu uz

Londonu. Un pēc izdevēju apmeklējuma paskatīšos, vai nevaru dabūt kādu pērtiķi. Tas būs klāt jau nākamnedēļ.

-Ar asti? - vēl noprasīja Rodžers.

- Ar ļoti garu asti, - atteica kapteinis Flints.

- Jūsu haizivs gabals gan ir diezgan sauss, - sacīja Sū-zana, - bet joprojām silts.

Kapteinis Flints to apēda, turot rokās, un teica, ka tā ir bijusi labākā ceptā haizivs, kādu viņš jebkad ir ēdis.

Pēc tam viņi atkal runāja par nākamās vasaras plāniem -par kāpšanu kalnos, burāšanu uz Azoru salām vai, vēl labāk, uz Baltijas jūru, vai par braukšanu ar kanoe laivu.

- Ja mēs dosimies kalnos, - ieminējās Nensija, - vai tu varēsi sadabūt mums kalnu poniju?

- Kādu pārīti varētu sagādāt pavisam droši, - atteica kapteinis Flints.

Visiem patika doma par to, ka pētnieku smagās somas stieps pinkainie kalnu poniji. Tomēr arī doma par burāšanu uz Baltijas jūru bija aizraujoša. Tāpēc nekas netika konkrēti norunāts.

- Lai ko jūs arī izlemtu, - sacīja kapteinis Flints, - nākamvasar es būšu brīvs un, ja jūs mani sameklēsiet, es būšu priecīgs jums pievienoties. Ja jūs burāsiet uz Baltiju, jums noderēs kāds, kas var izmest enkuru, un, ja mēs dosimies kalnos, kalnu ponijam vienam pašam būs par smagu nest gan teltis, gan zeltu.

-Arī pērtiķis varēs nākt līdzi, - sacīja Rodžers. - Viņš varēs izlūkot no masta gala vai arī jāt ar kalnu poniju.

Beidzot kapteinis Flints teica: - Man jāpošas mājup. Jūsu nometnes ugunskurs ir ļoti jauks, bet vai tad ap šo laiku arī jūs parasti nedodaties pie miera?

- Vai jums nebūs vientuļi bez papagaiļa? - Titija vaicāja.

- Man jau jāpadomā ari par viņu, - atteica kapteinis Flints. - Tas ir jauns papagailis, un es viņam esmu pārāk garlaicīgs kompanjons. Tagad viņš ir labākās rokās.

Viņš piecēlās un devās uz laivu.

- Starp citu, - viņš pagriezies teica, - vai jūsu teltis ir gana stipras? Man izskatās, ka šonakt gaidāms negaiss.

- Māte saka, ka mūsu teltis ir drošas, ja nu vienīgi stiprā vējā ne, - sacīja Džons.

- Hm... Izskatās, ka bus kārtīgs pūtiens. Kaut gan man šķiet, ka jums nekas nekaitēs, ja arī tāds uznāks.

Viņš airēja prom.

Nedaudz vēlāk bezdelīgas un amazones devās pie miera. Bija ļoti karsts, un neredzēja nevienas zvaigznes.

- Fū, - sacīja Nensija. - Es tik tikko varu elpot.

- Barometrs ir nokrities vēl par desmit iedaļām, - sauca kapteinis Džons. - Trīs desmitdaļas kopš rīta.

- Vai tas ir daudz? - vaicāja Pegija.

- Ļoti daudz, - atteica Džons. - Vai viss kārtībā, Rodžer? Es tūlīt nopūtīšu sveci.

Titija bija nolikusi papagaiļa būri sev cieši blakus kapteiņa palīga teltī. Viņa noņēma zilo pārsegu.

- Tagad viņai tas nav vajadzīgs, - viņa sacīja. — Viņa būs tāda paša tumsā kā mēs. Arlabunakti, Pollij!

-Astoņi reāli, - noķērcās papagailis, kuru bija iedvesmojusi sveces gaisma baltajā teltī. - Astoņi reāli, astoņi reāli, astoņi reāli.

Viņa turpināja teikt “astoņi reāli” tik ātri, it kā skaitītu dārgumus.

No telts otrā nometnes malā atskanēja Nensijas Ble-ketas smiekli.

Tad kapteiņa palīgs Sūzana nopūta sveces lākturī. Teltī kļuva tumšs, un arī papagailis apklusa.

- Arlabunakti!

- Arlabunakti! — bezdelīgas un amazones sauca cits citam. Bija sākusies viņu pēdējā nakts uz salas.

30. NODAĻA VĒTRA

Visu šo laiku debesis pār bezdelīgām un amazonēm bija smaidījušas. Pāris stundas bija smidzinājis lietus, tad bija arī migla un tumša nakts, pilna nekrietnu zādzību un lielisku piedzīvojumu. Bet dienas bija sausas un saulainas, un pat tad, kad parādījās mākoņi, allaž spīdēja ari saule un pūta vējš, kas izdzenāja mākoņus pāri spilgtajiem viršu klajumiem un kalnu galotnēm. Tagad, kad bezdelīgām drīz vajadzēja doties projām, laiks strauji mainījās, tas liecināja, ka ari vasara jau tuvojas beigām. Visu pagājušo dienu gaisā bija jūtams tuvīnā pērkona negaisa smagums. Saule norietēja sarkana, un, lai gan vēju nemanīja, dienvidos pacēlās melni, draudīgi mākoņi un izdzēsa visas zvaigznes.

*

Vētra sākās ar skaļu pērkona dārdu, kas pamodināja visu nometni. Kopā ar to nāca spožs zibens spēriens, kas padarīja visu gaišu kā dienā. Atskanēja mežonīgs papagaiļa ķērciens, it. kā tas brēktu palmas galotnē tropu orkāna laikā. Tad atkal tumsa un klusums. Pēc brīža telts jumtu sāka dauzīt smagas lietus lāses.

Titija uztrūkās no miega. Viņa pastiepa roku un uzlika uz papagaiļa būra.

- Sūzana, - viņa pačukstēja.

- Viss kārtībā, Titij, - atčukstēja Sūzana.

Rodžers kapteiņa teltī pielēca sēdus un iekliedzās: - Viņš šauj no lielgabala! Viņš šaus atkal!

Viņš sapņos atkal bija nonācis kaujā Peldošās Mājas līci, un viņa balss pārtapa klusā čukstā: “Džon!”, kad viņš pamodās un atklāja, ka guļ tumsā savā teltī.

- Viss kārtībā, Rodžer, - sacīja Džons. - Tas ir tikai pērkons.

- Kurp tu iesi, Nensij? - vaicāja Pegija. Līdz ar pirmajām lietus lāsēm Nensija bija augšā un aizdedza lākturi.

- Ienest iekšā nedaudz malkas, - Nensija atbildēja. - Vai tu neatceries, ka iepriekšējo reizi, kad tā lija, saslapa visa malka un mēs no rīta nevarējām iekurināt ugunskuru?

Pēc brīža jau viņa bija atpakaļ, nesdama klēpi no lielās malkas kaudzes.

- Vēl pārāk stipri nelīst, - viņa sacīja. - Bet drīz sāks pamatīgi gāzt.

Viņa ieritinājās atpakaļ savā guļammaisā.

Noplaiksnīja vēl viens zibens, kas izgaismoja teltis un meta melnas ēnas uz baltajiem audumiem no pāri līkstošajiem koku zariem.

- Neuztraucies, Pollij, - sacīja Titija, - tas drīz vien beigsies.

- Jaukā Pollija, - sacīja papagailis, tagad pilnībā pamodies.

Viens zibens uzplaiksnījums sekoja nākamajam, tad atskanēja trīs briesmīgi pērkona grāvieni un vēl daudzi citi mazāki, it kā debesis sašķeltos sīkos gabaliņos un gāztos lejā uz dzelzs jumta.

- Tā ir borta zalve jums par godu! - no savas telts sauca Nensija Bleketa.

- Astoņi reāli, - sacīja papagailis un tad, šķiet, atkal iedomājies, ka atrodas palmas galotnē, izdvesa asinis stindzinošu kliedzienu.

- Vai tu gribētu, lai uzklāju pāri tavam būrim drēbi? -apvaicājās Titija.

- Cik pulkstenis, Džon? — sauca Sūzana.

- Ceturtais zvans pusnakts sardzes laikā, - atteica Džons, kurš skatījās hronometrā kabatas lukturīša gaismā un tikko bija pārveidojis laiku par kuģa laiku.

- Un cik pulkstenis pa īstam? - sauca Pegija.

- Divi naktī, - atsaucās kapteinis Džons. Galu galā bija jau arī lietas, ko amazones nevarēja zināt.

Tad nāca vēja brāziens un stiprāks lietus, un pēc tam jau lietus gāza kā ar spaiņiem, šļakstinoties pret baltajām audekla sienām.

- Tas līst cauri telts sienām, - sacīja Rodžers.

- Neskaries tām klāt, - pamācīja Džons.

- Es neskaros, bet tas līst cauri tik un tā, - žēlojās Rodžers.

-Arī mūsu teltī līst iekšā lietus, - sauca Sūzana. -Titij, labāk apsedz papagaili.

- Es jau tā izdarīju, bet man nešķiet, ka viņam tas patīk.

Uzplaiksnīja zibens, un nogranda pērkons. Lietus uz brīdi pierima, bet tad atkal sāka gāzties lejup ar jaunu spēku.

- Džon! - sauca Sūzana.

-Jā!

- Labāk saģērbieties un palieniet zem segām. Vai tev ir vaskadrāna?

- Jā. Un tev?

- Tūlīt sameklēšu. Es iedegšu lākturi. Izklājiet vaskadrānas virs segām. Ģērbies ari tu, Rodžer.

Sūzana iedabūja Titiju drēbēs un saģērbās pati. Arī Rodžers un Džons uzvilka bikses un kreklus. No amazoņu telts atskanēja ķilda.

- Neslēpies zem segas, Pegij! Ģērbies tāpat kā visi citi!

Tad sekoja spožs zibens uzliesmojums un pērkona

grands. Zibens un pērkona dārdi nāca tik drīz viens pec otra, ka droši varēja pateikt, kurš pērkona spēriens piederas kuram zibenim. Nometne izgaismojās. Lākturi bija aizdedzināti, bet, lai gan tie spīdēja īsajos tumsas brīžos, spožo zibens uzplaiksnījumu laikā tie šķita zaudējuši gaismu.

Tad pēkšņi atkal iestājās tumsa un klusums. It kā vētra aizturētu elpu. Kaut kur tālumā atskanēja skaļa, griezīga svilpšana, kas kļuva skaļāka un skaļāka ar katru brīdi.

- Kas tad tas? - vaicāja Titija.

- Vējš, - paskaidroja Sūzana.

- Man gan liekas, ka vētra, - sacīja Titija.

Un, tiklīdz viņa to pateica, vētra bija klāt.

Atskanēja krakšķis, kad salas galā nolūza kāds koka

zars un nogāzās zemē. Koki sāka šalkt. Bezdelīgu teltis bija pakārtas virvēs starp diviem kokiem, un tās turēja akmeņi, kas salikti kabatās gar telts malām. Koki locījās uz visām pusēm, un virves te nostiepās, te atlaidās, tā ka akmeņi telts kabatās dancoja.

- Ei, Sūzana, — sauca Džons. - Vai jūsu akmeņi ir pietiekami smagi, lai noturētu telti? Mūsējā kļūst arvien mazāka.

- Ar mūsu telti viss kārtībā, - atsaucās Sūzana. - Akmeņi vēl nav izkustējušies.

- Ko? - sauca Džons. - Es nedzirdu!

- Ar mūsu akmeņiem viss kārtībā, - kliedza Sūzana. Bet viņa bija pārsteigusies. Atskanēja skaļš krakšķis. Akmeņi bija gana smagi, bet spēja vēja brāzma pārrāva virvi, uz kuras telts bija karājusies. Telts sagāzās, un liels daudzums slapja buru audekla apraka Sūzanu, Titiju un papagaili, tas uzgāzās arī uz lāktura un nodzēsa to.

Abās pārējās teltīs bija dzirdējuši krakšķi, negantu papagaiļa ķērcienu, kad ta būris apgāzās, un apslāpētus palīgā saucienus.

Džons un Nensija tūlīt pat metās ārā. Džonam līdzi bija kabatas lukturītis, bet nebija nekādas vajadzības to izmantot, jo spožais, ilgais zibens uzplaiksnījums parādīja viņiem pelēko, slapjo audeklu kaudzi, kas reiz bija bijusi kapteiņa palīga telts. Kaut ko apakšā juta kustamies. Viņi pacēla to telts galu, kur bija bijušas durvis. Kapteiņa palīgs Sūzana un matrozis Titija izlīda ārā uz visām četrām, matrozis vilka līdzi papagaiļa būri, kas bija pazaudējis zilo pārsegu.

- Nāciet uz mūsu telti, ātri! - Nensija sauca, cenšoties pārkliegt vēja aurus.

- Un kā ar mūsu mantām? — Sūzana uztraucās.

- Un Pollijas zilo apmetni? - sauca Titija.

- Tas vienalga jau ir slapjš. Atstājiet visu! - kliedza Nensija, un patiešām tā bija vienīgā prātīgā rīcība.

Sargādama papagaili no vēja un lietus tik labi, cik vien spēja, Titija steidzās uz amazoņu telti pie Pegijas, kas bija ļoti priecīga viņu redzēt. Viņai sekoja Sūzana.

- Mums tagad jānopūš lākturis, - viņa sacīja. - Atlicis tikai mazs sveces galiņš.

- Vai jūs domājat, ka koki nogāzīsies? - noraizējusies vaicāja Pegija.

- Tie jau būtu nogāzušies līdz šim, ja tas būtu iespējams, - sacīja Sūzana.

- Nabaga Pollija, - Titija teica, bet papagailis viņu izlaboja. Tas sakārtoja vēja izpūstās spalvas.

- Jaukā Pollija, - papagailis teica.

- Man šķiet, ka viņa pārāk neskumst par zilo pārklāju, -sacīja Titija.

- Vai jūsu telts arī taisās sabrukt? - sauca kapteinis Nensija lielajā vējā.

- Es ceru, ka ne, - atsaucas kapteinis Džons.

- Ko?

- Es ceru, ka ne, - viņš kliedza viņai ausi.

Vējš brāzmaini traucās pāri salai un purināja mazos kociņus kā zāli. Lielā priede, kas bija kalpojusi par bāku, krakšķēja un čīkstēja. Uz pāris mirkļiem bija piķa melna tumsa, un tad zibens izgaismoja apkārtni tā, ka bija gaišs kā dienā. Pie katras vēja brāzmas kapteiņa Džona telts plivinājās kā klīveris, kad kuģa burā pūš vēja brāzma, un akmeņi grabēja.

Rodžers izlīda ārā.

- Telts kļūst arvien mazāka, - viņš sacīja. - Akmeņi birst ārā no kabatām.

Nensija un Džons viņu nevarēja dzirdēt, bet viņi redzēja, ka telts gāžas.

Nensija saķēra Rodžeru, tiklīdz viņš bija izlīdis ārā, aizrāva uz amazoņu telti un iegrūda iekšā.

- Tagad tu vismaz būsi sausumā, - viņa teica. Tad viņa atgriezās pie kapteiņa Džona, kas bija ielīdis savā plandošajā teltī un iznesis ārā divas svarīgākās lietas - hronometru un barometru. Vienā no zibens uzplaiksnījumiem viņš pacēla barometru gaisā.

- Nokrities par četrām desmitdaļām, - viņš secināja.

- Nāc uz mūsu telti! - sauca Nensija. - Paņem līdzi lākturi, ja vari atrast.

Kapteinis Džons iedeva viņai barometru un iebāza hronometru kabatā. Viņš vēlreiz ierāpās trīcošajā bur-audeklu blāķī, kas reiz bija bijusi viņa telts. Viņš atrada lākturi un atkal izrāpās ārā.

- Tu tur vairs neko nevari darīt! - sauca Nensija. — Ejam!

Viņi ielīda amazoņu teltī, kur lākturī svece jau sāka dzist. Džons iededza lielo lākturi un nolika to telts vidū.

Nensija vēlreiz izsteidzās ārā, lai palaistu vaļīgāk telts virves. Tad viņa atgriezās un aizvēra ieejas atlokus.

- Mūsu telts ir ar muguru pret vēju, - viņa sacīja. - Visi lielie vēji vienmēr nāk no dienvidiem. Tieši tāpēc mēs izvēlējāmies šo vietu. Arī telts mieti palīdzēs to noturēt. Mūsējā stāvēs pretī visām vētrām.

- Vai jūs ļoti salijāt? - vaicāja Suzana.

- Diezgan, — atteica kapteinis Džons.

- Es esmu pagalam izmirkusi, - sacīja kapteinis Nensija. - Jauki gan.

Amazoņu telti nebija pārāk daudz vietas sešiem cilvēkiem un papagaiļa būrim. Viņi apsēdās pa trim uz katra guļammaisa. Starp viņiem telts aizmugurē bija sausās malkas kaudze, kuru Nensija bija paglābusi no lietus. Tur atradās arī papagaiļa būris un lielais fermas lākturis. Abās pusēs viņi sēdēja diezgan cieši, jo bija jāuzmanās, lai nepieskartos telts sienām. Vētra ārpusē tagad šķita mazāk briesmīga, kad viņi visi bija kopā. Pat Pegija, kurai visvairāk nepati ka negaiss, atkal bija jautrā omā, pa daļai tāpēc, ka nebūtu labi izrādīt Rodžeram, cik viņa ir nobijusies. Ar Nensiju bija citādi. Nensija to zināja, tāpēc ar viņu varēja neizlikties. Sūzana nedaudz raizējās par to, ka visas mantas sālīs, bet priecājās, ka nekas sliktāks nebija noticis. Džons prātoja, cik labi, ka negaiss bija sācies tikai viņu pēdējā naktī uz salas. Nensija bija lepna par savu stipro telti un priecājās par vēja brāzmām, kas traucās tai pāri. Titija ar mirdzošām acīm domāja par taifūniem. Papagailis kārtoja izspūrušās spalvas un laiku pa laikam jautri uzsvilpa spožajam lākturim, kas atradās viņam blakus uz grīdas.

Kādu laiku viņi mierīgi sēdēja, klausīdamies vēja auros pāri salai. Tad, nokaunējies par to, ka nebija par to iedomājies ātrāk, Džons atcerējās par laivām.

- Es iešu paskatīties uz Bezdelīgu, - viņš sacīja.

- Piķis un zēvele! - izsaucās kapteinis Nensija. - Tur taču ir arī Amazonei Labi gan, ka mēs vakar vakarā viņas tik labi pietauvojām.

Abi kapteiņi piecēlās. Nensija atvēra telts durvis.

- Labāk atkal tās aizsieniet, kad mēs būsim ārā, - viņa norīkoja.

- Es ari iešu, - pieteicās Titija. - Ar papagaili tagad viss ir kārtībā.

- Tu samirksi, - sacīja Sūzana.

- Es jau tāpat esmu slapja, - atbildēja Titija. - Es nemaz nevarētu būt slapjāka. Es gribu to redzēt. Mēs varbūt nekad vairs nepieredzēsim tik labu vētru.

- Tad es ari iešu, - teica Rodžers.

- Nē, tu nu gan neiesi, - atteica Sūzana. - Tu esi sauss.

- Es pateikšu, ko tu vari darīt, Rodžer, - sacīja Džons. — Tu vari aizdot kapteinei Nensijai savu kabatas lukturīti. Viņu lākturis ir izdedzis, un lielais lākturis jums vajadzīgs teltī.

- Klausos, ser, - sacīja Rodžers. Ja jau viņš nevarēja iet, vismaz viņa kabatas lukturītis varēja, un tas bija labāk nekā nekas.

Titija, Džons un Nensija izlīda no telts vētrā. Spīdinot kabatas lukturīšus un noliecoties pret vēju un lietu, viņi cīnījās uz priekšu pa taku uz ostu. Laivās bija sasmēlies ūdens, un ezera līmenis likās nedaudz pacēlies, bet Bezdelīga un Amazone, labi pietauvotas, bija labā kārtībā.

- Es atraisīšu tauvu nedaudz vaļīgāk, - sacīja kapteinis Džons. - Tā ir ļoti cieša visa šī mitruma dēļ.

- Es darīšu to pašu.

Viņi atlaida tauvas nedaudz vaļīgāk.

- Šī ir lieliska osta, - sauca Nensija. - Tikai paklausieties, kā iet ārpusē.

Aizsargātajā ostā bija viļņi, bet ne pārāk augsti. Abi lielie klintsakmeņi abpus ieejai ostā sašķēla viļņus, pirms tie tika iekšā. Bet viņi varēja dzirdēt, kā viļņi šķīst pret sēkli un rietumu krastu. Titija aizlavījās no pārējiem un uzrāpās uz zemas klints malas, kas liecās visapkārt krastam, un notupās tur ar seju pret vēju. Viļņu šļakatas sitās viņai sejā. Zibens uzplaiksnījumi izgaismoja ezeru un atklāja lielos viļņus, kas traucās pāri ezeram ar baltām putu galotnēm. Tad atkal bija tumšs. Tad vēl viens zibens parādīja laukus, kalnus un mežus otrā ezera krastā, aiz trakojošā ūdens.

Abi pārējie būtu viņu pazaudējuši un aizgājuši atpakaļ uz telti bez viņas, ja Nensija nebūtu pamanījusi kabatas lukturīša gaismu pa kreisi no takas.

Džons māsu atrada un parāva aiz piedurknes.

- Nāc, — viņš sauca, — mēs domājām, ka tu jau esi prom.

- Klausos, ser, - atsaucās Titija, lai gan Džons nevarēja dzirdēt, ko viņa saka, un viņi pievienojās Nensijai uz takas un devās atpakaļ uz telti kopā.

- Ja jūs pirms tam bijāt slapji, tad tagad noteikti esat vēl slapjāki, - secināja Sūzana. - Un mums nav sausu drēbju, ko pārģērbt.

- Tas bija to vērts, - sacīja Titija.

- Vai ar laivām viss kārtībā? - vaicāja Rodžers.

- Nevarētu būt labāk, - atteica Nensija. - Bet komandām rīt no rīta būs jāķeras pie ūdens izsmelšanas.

- Cik pulkstenis? - apvaicājās Pegija. - Sūzana saka, ka esot apmēram.trīs.

- Ir jau gandrīz pieci no rīta, - sacīja Džons.

Neviens nevarēja aizmigt. Viņi kļuva par kuģa katastrofā cietušiem jūrniekiem.

-Abi mūsu masti nogāzās uz klāja, - stāstīja kapteinis Nensija.

- Un pirms tam zibens iespēra bezānburā, - papildināja Džons.

- Vai jūs redzējāt zilās gaismiņas, kas dejoja takelāžas apaļkoka galos? - vaicāja Nensija. - Tas bija pirms bezān-buras nogāšanās.

- Un tad kuģī sāka smelties ūdens, - piebilda Džons.

- Kapteiņa palīgs izskrēja uz klāja, saukdams: “Visi pie pumpja, kravas telpā piecas pēdas dziļš ūdens!” Tā biji tu, Sūzana, - teica Nensija.

- Kāpēc ne es? - iejaucās Pegija.

- Tāpēc, ka tu biji otrais kapteiņa palīgs. Tu sviedi pāri margām atlūzas un taisīji plostu. Nē, es aizmirsu. Mēs taču netaisījām plostu. Tu sviedi drazas pāri margām, lai atbrīvotu klāju, un uzraudzīji, kā tiek nolaistas laivas.

- Vienu laivu sauca Bezdelīga, bet otru - Amazone, -piemetināja Rodžers.

- Un viļņi skalojās pāri kuģim, - turpināja Titija. - Un tas sāka grimt ar pi'iekšgalu pa priekšu, un visiem, kas bija uz kuģa, draudēja bojāeja. Kāds bija nonāvējis albatrosu.

- Astoņi reāli, astoņi reāli, — kliedza papagailis.

- Jā, kuģis bija pilns ar dārgumiem, - piekrita Titija. - Tāpēc jau tas tik ātri nogrima.

- Mēs nolaidām laivas, - stāstīja Nensija, - un tad kuģis nogrima, un mēs palikām vieni paši jūrā.

- Dažkārt viļņos mēs nevarējām cits citu saskatīt, -sacīja Džons, - bet dažkārt arī varējām.

- Mums laivās nebija nekāda cita ēdamā kā vien viens cepums katram un nedaudz dzeramā ūdens, - piebilda Sūzana.

- Dienu un nakti mēs cīnījāmies ar vētru, - sacīja Nensija. - Mēs devāmies uz ziemeļrietumiem. Mēs to bijām izlēmuši, pirms pametām kuģi.

- Mēs ēdām cepumus un dzērām ūdeni, - teica Pegija.

- Pūta stiprs vējš, bija pērkons un zibens, un lija bez apstājas, - klāstīja Titija, - un mēs ar Rodžeru smēlām ārā ūdeni no Bezdelīgas, bet Pegija - no Amazones.

- Tad lietus pārstāja, un dienām ilgi mums nebija nekā, ko ēst un dzert, - sacīja Nensija.

- Bezdelīgā mēs gatavojāmies vilkt lozes, kuru apēdis pirmo, - teica Titija.

- Arī mēs gandrīz gatavojāmies to darīt, kad pie apvāršņa ieraudzījām zemi, - sacīja Nensija.

-Arī mēs ieraudzījām zemi tieši laikā, - ar atvieglojumu bilda Rodžers.

- Krastmalā bija lieli viļņi, - sacīja Nensija.

- Mēs tikko bijām ieraudzījuši zemi, kad atskanēja pērkona dārds un zibens spēriens, - teica Titija. - Palmas šūpojās vējā.

- Visu laiku plaiksnīja zibens, - papildināja Nensija. - Mes izlauzāmies krastā cauri viļņiem. Mūsu laivas tika apgāztas, bet mēs pieķērāmies pie tām. Tās ar viļņiem tika izmestas tālu pludmalē. Mēs bijām sadauzīti zili melni, bet glābti.

- Tāpat arī papagailis, - piebilda Titija. — Un tagad mēs te nīksim divdesmit gadus. Katru dienu mes gaidām garāmpeldošu kuģi.

- Bet kā mēs tikām pie telts? - vaicāja Rodžers.

- Par laimi, vienā no laivām bija telts, - paskaidroja Nensija. - Klau, Pegij, kā būtu ar šokolādi? Mums vēl ir daudz.

*

Beidzot sāka svīst gaisma. Jau kādu laiku pērkons pēc zibens spērieniem kavējās. Pēc uzplaiksnījuma bija jāgaida ilgs laiks, līdz tālumā atskanēja ducināšana. Vējš pierima.

Lietus bungošana uz telts jumta kļuva arvien klusāka un tad pavisam mitējās. Rītausma parādījās virs kalniem aus-trumos. Lāktura gaisma vairs nepildīja telti. Gaisma nāca no ārpuses, caur buraudekliem. Bezdelīgas un amazones izgāja ārā agrajā rītā, lai paskatītos uz izpostīto nometni. Virs galvas parādījās zilas debess strēles, un virs kalniem atmirdzēja pirmie saules stari. Tumšie mākoņi peldēja projām. Slapjā zeme brīnišķīgi smaržoja. Vētra bija beigusies.

Džons iegāja atpakaļ teltī un palūkojās uz barometru. Tas kāpa augšup.

Sūzana sāka bakstīt samirkušos ugunskura pelnus. Nensija iznesa ārā sausās malkas klēpi. Visa pārējā malka bija pilnīgi slapja, un pagāja krietni ilgs laiks, pirms ugunskurs iedegās. Bez sausās malkas tas nekad nebūtu izdevies. Titija ierakās tajā, kas kādreiz bija bijusi viņu telts, izvilka ārā papagaiļa būra zilo pārklāju un izkāra to uz diviem kociņiem, lai izžūst.

31. NODAĻA

JŪRNIEKU ATGRIEŠANĀS

Un tad ieradās iedzimtie.

Pirmā bija Diksones kundze. Tiklīdz ugunskurs bija sācis degt, kuģa katastrofā cietušie jūrnieki redzēja, kā viņa nāk lejup pa kalnu no fermas pie Haizivju līča ar piena kannu vienā rokā un lielu spaini otrā. Un tur nāca ari Diksona kungs ar airu pāri pār plecu. Diksona kungs atraisīja laivu, kurā sēdēja Diksones kundze, iestūma ūdenī un, skaļi šļakstinot, airēja to uz salu. Lai gan vējš bija norimis, ezerā joprojām bija viļņi, pat starp salu un krastu.

- Ko gan viņiem varētu vajadzēt? - nomurmināja Nensija.

Pegija un Titija uzskrēja Novērošanas punktā, lai palūkotos uz ezeru. Tad viņas steidzās atpakaļ uz nometni.

- Kapteinis Flints tuvojas, - Pegija sauca. - Viņš jau gandrīz ir klāt, un tur ir vēl viena airu laiva un motorlaiva tālumā. Es domāju, ka tā ir mūsu.

- Māte ir otrā airu laivā, kopā ar iedzimto, - paziņoja Titija.

- Ja tā ir motorlaiva, tajā ir mūsu māte, varam derēt, -sacīja Nensija.

- Ezerā joprojām ir lieli viļņi, - stāstīja Titija, - bet māte tiks ar to galā.

Visi noskrēja uz piestātni un nokļuva tur tieši tobrīd, kad ārā kāpa Diksona kungs un vilka krastā savu laivu.

No tās iztrausās arī Diksones kundze ar lielo spaini un piena kannu. Uz spaiņa vāka vietā bija uzlikta paplāte, un no tās apakšas nāca garaiņi.

- Nē, tās nav samazgas, - viņa teica, - lai gan jūs tā varējāt nodomāt. Tā ir putra noslīkušām žurkām, kadas, man šķita, jūs būsiet. Jūs esat labi pastrādājuši, ka vispār varējāt iekurt ugunskuru. Es vakar nemaz nevarēju gulēt, domājot pārjums tajā vētrā. Ak tu pasaulīt, kā lija! Ak jā, tie taču bijāt jūs, kas atrada to Tērnera kunga kasti, kura tika nozagta! Un es domāju, ka jūs to paņēmāt. Diksons pastāstīja man jaunumus, kad vakar pārnāca no ciema.

Bezdelīgas un amazones saskatījās. Vai tiešām šeit visi visu zināja?

- Putra, - atgādināja Rodžers.

-Ak jā, putra, - sacīja Diksones kundze. - Es vienmēr saku, ka aukstumam cilvēkā nav vietas, ja tas ir pilns ar siltu putru. Vai jums ir karotes?

- Papilnam.

- Es tikai ieliešu pienu spainī un kārtīgi samaisīšu. Cukuru es iebēru jau fermā.

Pēc brīža visas četras bezdelīgas un abas amazones smēla karsto putru ar pienu no spaiņa un juta, kā katrs malks izlīst karsts pa rīkli.

- Tā patiešām ir ēšana no viena trauka, - sacīja Titija.

Tad ieradās kapteinis Flints.

- Lieliski, Diksones kundze, - bija viņa pirmie vārdi. - Man pašam par to vajadzēja iedomāties. Putra bija tieši tas, kas vajadzīgs. Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši. Tas ir labi. Naktī neviens nav ieskalots jūrā.

- Septiņi, — izlaboja Titija. - Jūs aizmirsāt manu papagaili. Viņš teica “Jaukā Pollija”, kad zibeņoja, un “Astoņi reāli”, kad grandēja pērkons.

- Septiņi, - noteica kapteinis Flints. - Un divas teltis pagalam, kā es redzu. Es jau baidījos, ka tā notiks. Tas bija traks pūtiens. Pat tagad vēl bija grūti airēt, lai gan vējš ir pierimis un ezers vairs nav tik viļņains. Bet vējš drīz vien norims pavisam.

Tad piebrauca laiva no Hollihovas, kuru airēja spēcīgais iedzimtais, Džeksona kungs, un kurā sēdēja māte. Viņa bija atvedusi trīs lielus termosus, pilnus ar karstu kakao.

- Labrīt, Diksones kundze, - viņa teica. - Tas bija ļoti jauki, ka iedomājāties atbraukt viņus apraudzīt. Es baidījos, ka viņi nevarēs iekurt ugunskuru.

- Arī es brīnos, kā viņiem tas izdevies, - sacīja Diksones kundze.

- Tomēr ūdens tējkannā vēl nav uzvārījies, — bilda Sūzana. - Mēs nebūtu varējuši iekurt ugunskuru, ja Nen-sija nebūtu iedomājusies paglabāt dažas pagales sausas.

- Un jūs esat amazones? - māte jautāja, lūkojoties uz Nensiju un Pegiju.

- Jā gan, — atteica Nensija. - Un šis ir kapteinis Flints, saukts arī par Tērneru.

- Labdien, - sacīja māte, un kapteinis Flints teica, ka viņam esot patiešām žēl, ka viņš jau agrāk neesot iedraudzējies ar bezdelīgām.

- Jūs pat nevarat iedomāties, cik daudz pateicības parādā es esmu šiem bērniem, — viņš teica.

- Bērniem! — nošņācās Nensija Bleketa.

- Pētniekiem un pirātiem, - kapteinis Flints pārlaboja. - Ja nebūtu viņu, es būtu zaudējis visu savu vasaras darbu.

- Es kaut ko tādu dzirdēju vakar no Džeksona kunga, -sacīja māte. - Priecājos, ka viņi ir bijuši kaut kā noderīgi. Viņu tēvs domā, ka viņi nav nejēgas, bet dažkārt es par to šaubos.

- Bet, māt! - izsaucās Džons, un māte smējās.

- Viņš man uzdāvināja papagaili, - sacīja matrozis Ti-tija, un mātei bija tas jāapskata.

- Un viņš man atvedīs pērtiķīti! - piebalsoja Rodžers.

- Ko? - māte pārprasīja.

Kapteinis Flints paskaidroja, un māte teica, ka tādā gadījumā tam jābūt ļoti mazam.

- Tāds tas arī būs, kundze, - apsolīja kapteinis Flints.

Māte aplūkoja sapostītās teltis.

- Tās nav labas vējā, - viņa sacīja. - Es atceros, ka reiz arī es biju šāda teltī un vējš to saplēsa un aizrāva projām... Labi gan, ka jums tajās vairs nav šonakt jāguļ, un žēl, ka jūs neatgriezāties mājās vakar, - viņa pabeidza.

- Es gan tā nevarētu teikt, kundze, - iebilda kapteinis Flints.

- Mēs nebūtu atraduši dārgumus, ja būtu atgriezušies mājās, - paskaidroja Titija.

- Vispirms uzvelciet sausas drēbes, - māte norīkoja. - Es atvedu katram no jums sausu drēbju kārtu.

- Rodžers nemaz nesamirka, - iebilda Sūzana.

- Tas ir labi, - sacīja māte. - Bet tu samirki, tāpat arī Džons, un Titija izskatās pec trauklupatas. Aizskrieniet uz laivu un paprasiet no Džeksona kunga saini ar drēbēm.

Tad pie krasta piebrauca motorlaiva un piestāja blakus pārējām trim laivām. Piestātne tagad bija tik pārpildīta, ka izskatījās gandrīz tikpat iezemietiska kā Rio līcī. Kapteinis Flints noskrēja tai pretī, un Blekctas kundze izlēca krastā tieši brāļa rokās. Viņa bija ļoti smalka sieviete, nedaudz garāka par Nensiju un ļoti līdzīga viņai. Iedzimtajiem sarunājoties, viņa runāja visātrāk. Kapteinis Flints un Vokeres kundze tikai palaikam iestarpināja kādu vārdu.

- Es priecājos, ka tu esi šeit, - Bleketas kundze sacīja kapteinim Flintam. - Un tagad, Ruta...

- Nensija, kad viņa ir kopā ar pirātiem, mīļā, - atgādināja kapteinis Flints. - Sauc viņu īstajā vārdā.

- Nensij un Pegij, aizskrieniet uz motorlaivu, jūs draiskules, un pārģērbieties sausās drēbēs. Jūs tās atradīsiet kabīnē. Labdien, Vokeres kundze! Redzu, ka jūs jau esat iepazinusies ar manu brāli. Un manām nerātnēm. Un tad šīs ir tās bezdelīgas, kas izrādījās daudz krietnākas, nekā sākumā kāds domāja.

Ari viņa bija dzirdējusi jaunumus, lai gan dzīvoja otrā ezera krastā, vēl aiz Rio.

- Tad nu es laikam došos prom, - sacīja Diksones kundze, -ja jūs esat galā ar putras ēšanu. Man jāpabaro cāļi, un Diksonam jādodas pie aitām.

Abas mātes, kapteinis Flints, kā arī bezdelīgas un amazones pateicās viņai par lieliskajām brokastīm.

- Jā, nekas nav labāks par siltu putru, - sacīja Diksones kundze. - Šķiet, ka rīt no rīta mēs vairs netiksimies. Man tā pietrūks. Es jau biju pieradusi jūs gaidīt. Bet iespējams, ka jus nākamvasar atgriezīsieties.

- Mēs atgriezīsimies katru gadu, - sacīja Titija. - Vienmēr.

- Jā gan, - smējās Diksones kundze. - Tā mēs visi domājam, kad esam jauni.

Diksona kungs, kas gaidīja pie laivas, bija pateicis “Labrīt!”, kad viņš bija ieradies, un tagad pateica “Uz redzēšanos!”, kad airējās prom. Viņš patiešām bija kluss iedzimtais.

Pārējie gan tādi nebija. Viņi pļāpāja un pļāpāja, gvelza visādas iedzimto runas par vētru un laupīšanu. Dažkārt viņi pavaicāja tā, ka amazonēm nācās grūti atbildēt, lai gan kapteinis Flints viņām palīdzēja. Pat Džeksona kungs, spēcīgais iedzimtais no Hollihovas, gribēja zināt, kā tieši bezdelīgas atradušas nolaupīto kasti.

- Kā būtu ar kravāšanos? - Bleketas kundze vaicāja amazonēm. — Jūs varat visu salikt motorlaivā un braukt tajā kopā ar mani, un mēs varētu vilkt Amazoni tauvā.

- Vilkt Amazoni tauvā! - Nensija ar šausmām izsaucās. - Mēs atgriezīsimies burājot. Mēs nebūsim tava trofeja.

- Šeit viss ir tik slapjš, - māte teica bezdelīgām. — Labāk brauciet man līdzi atpakaļ uz Hollihovu.

- Ne tagad, - lūdzās Titija. - Mēs esam sausi, mums vēl ir palikusi viena sālītās liellopu gaļas konservu kārba un daudz maizīšu, turklāt šī ir mūsu pēdējā diena uz salas.

Būtu pavisam briesmīgi tikt aizvilktam mājās tauvā aiz iedzimtajiem, pat visjaukākajiem. Puse prieka, apceļojot tālās zemes, ir mājup atgriešanās. Turklāt viņai vēl bija jāatvadās no salas. Džons, Sūzana un Rodžers arī lūdza, lai viņiem atļauj palikt. Nensija un Pegija kategoriski atteicās doties prom.

- Bet ja nu uznāk vēl viena vētra? - vaicāja bezdelīgu māte.

Šeit palīgā nāca kapteinis Flints.

- Tā nenotiks, - viņš sacīja. - Tas bija tikai pirmais no rudens negaisiem. Tas tagad ir norimis, un, visticamāk, līdz vakaram bus kluss. Iespējams, ka lietus var atsākties rīt, bet šodienai gandrīz droši paredzu labu laiku.

Un tā tas palika. Viss, kas šodien vairs nebija vajadzīgs, tika sapakots un salikts Džeksona kunga laivā, ja tam bija jānokļūst Hollihovā, vai motorlaivā, ja tas piederēja amazonēm. Motorlaiva piesēja tauvā Džeksona kunga laivu un apsolīja to aizvilkt līdz Hollihovas līcim, lai abas mātes kabīnē varētu parunāties. ^

- Mums ir daudz kas runājams vienai ar otru, - sacīja Bleketas kundze.

- Par nākamo vasaru? — vaicāja Pegija.

- Iespējams, - mātes atsaucās.

Kravu Džeksona kunga laivai sagatavoja pirmo. Ar kapteiņa Flinta palīdzību tas nenācās ilgi. Slapjās teltis tika sarullētas.

- Es tās pēc tam izklāšu, lai izžūst, - sacīja Džeksona kungs. Segas tika sastūķētas maisā. Nensija gribēja iztukšot sienu no maisiem, lai piešķirtu pēdējo spožumu nometnes ugunskuriem.

- Nē, - Džeksona kungs teica, - tas ir pārāk labs siens. Tāpēc tika nolemts, ka to apēdīs govis. Visas bezdelīgu

mantas salika Džeksona kunga laivā. Atstāja tikai lielo tējkannu, lai pagatavotu tēju, pārtikas krājumus vienai dienai, papagaiļa būri un Džona kasti.

- Tā taču tev nav vajadzīga, - aizrādīja māte.

- Ir gan, - attrauca Džons. - Tajā ir kuģa papīri.

- Mēs paturēsim savu telti, - sacīja kapteinis Nensija.

- Bet mums vairs nevajag guļammaisus un citas lietas. Beidzot iedzimtie bija gatavi doties prom.

Arī kapteinis Flints atvadījās.

- Vai ari jūs dodaties prom? - Titija vaicāja.

- Es braukšu motorlaivā kopā ar pārējiem, - viņš teica.

- Man ar jūsu māti ir šis tas pārrunājams par nākamo gadu. Un man vēl ir daudz citu darbu, jo es rit dodos uz Londonu. Man taču tur jādabū pērtiķis. Bet vakarā es vērošu, kā jūs brauksiet garām.

Beidzot motorlaiva aizbrauca no salas, velkot aiz sevis divas airu laivas: kapteiņa Flinta - īsā tauvā un Džeksona kunga - garā tauvā. Iedzimtie māja, laivai attālinoties.

- Uz redzēšanos, bezdelīgas! - sauca Bleketas kundze. -Amazones, es jūs gaidīšu mājās!

- Nekavējieties! - sauca māte. - Ja jūs apsolāt atgriezties ap septiņiem, es nonesīšu Vikiju uz piestātni. Viņa labprāt sagaidītu jūrniekus ar papagaili atgriežamies no tālām zemēm. Uz redzēšanos, amazones!

- Uz redzēšanos, uz redzēšanos! - sauca Nensija un Pegija. - Vai jūs apsolāt atkal ierasties nākamgad?

— Mēs ieradīsimies! - atsaucās māte.

Kad visi bija prom, bezdelīgas un amazones saskatījās. Visi bija diezgan drūmi.

- Tie iedzimtie! - izsaucās Nensija. - Par daudz viņu. Pārvērš visu piknikā.

- Māte tā nedara, - Titija iebilda.

-Ari ne mūsu māte, kad viņa ir viena, - sacīja Nensija.

- Un arī kapteinis Flints neuzvedas kā iedzimtais, kad ir viens pats, — piebilda Titija.

- Tādi viņi kļūst tikai tad, kad visi tiek kopā, - sacīja Nensija. - Viņi tur neko nevar darīt. Nabadziņi.

- Bet tagad viņi ir prom, — teica Pegija. - Turpināsim būt kuģa katastrofa cietuši jūrnieki. Šī ir nākamā diena pēc tam, kad mēs tikām izmesti krastā. Tagad mums jāiekārtojas uz divdesmit gadiem un jāvēro garāmpeldoši kuģi.

- Bet mēs taču pēcpusdienā dodamies mājās, - sacīja Rodžers.

- To nevajag pieminēt, - viņu apsauca Titija.

Bet tas neko nemainīja. Visi to zināja un vairs nevarēja atgriezties vecajā noskaņā.

- Mums jāizsmeļ ūdens no kuģiem, - atgādināja Džons. Tas bija labāk. Tas bija kas tāds, kas ir jāizdara. Abos

kuģos bija daudz ūdens. Slapjie soli garoja un žuva saulē, kas jau karsēja, bet buras bija pagalam slapjas. Viņi uzvilka buras, lai tās izžūtu, un devās atpakaļ uz nometni.

Nometne izskatījās daudz mazāka. Vietas, kur bija slējušās bezdelīgu teltis un nospiedušas zāli, redzējās gaišāki laukumi. Amazoņu telts stāvēja vientuļa un pamesta.

- Mums tā ir jānojauc un jāsapako, tāpēc mēs varētu ķerties pie darba tūlīt, - ierosināja Nensija.

\

Bija diezgan grūti izvilkt mietus, bet visi palīdzēja. Teltis saritināja. Mietus sadalīja pa daļām, sasēja buntē un ietina audeklā.

Bezdelīgas un amazones skumji uzlūkoja nometnes vietu. Tagad te bija tikai ugunskurs ar zemu liesmu, četrstūraini gaiši laukumi, kur bija stāvējušas teltis, papagaiļa būris saulainā stūrītī, Sūzanas tējkanna un pāris krūzes, konservu kārba, maizes kukulis un Džona skārda kārba, kas liecināja par to, ka šeit reiz bijusi pētnieku un viņu draugu pirātu mājvieta.

- Kad mēs būsim prom, - skumji sacīja Titija, - kāds cits var to atklāt. Viņi zinās, ka tā ir nometne, jo te paliks ugunskura vieta, bet viņi domās, ka to ir iekūruši iedzimtie.

- Ja kāds to ieņems, mēs viņus no šejienes izsvēpēsim, -pārliecināti sacīja Nensija. - Tā ir mūsu sala, jūsu un mušu, un mēs to aizstāvēsim pret visiem.

- Vasaras beigās mums jādodas uz skolu, - skumji sacīja Pegija.

- Mums tāpat, - piebilda Sūzana.

- Bet mūžīgi jau mums nebūs jāmācās skolā, - sacīja Nensija. - Mēs kļūsim pieaugušas un dzīvosim salā visu gadu.

- Mēs tāpat, - piekrita Titija. - Un ziemā brauksim pēc pārtikas pāri ledum ar ragaviņām.

- Es kādu dienu došos jūrā, - sacīja Džons, - un tāpat arī Rodžers. Bet mēs vienmēr šeit atgriezīsimies, kad mums būs atvaļinājums.

- Es atvedīšu savu pērtiķi, - piebilda Rodžers.

- Un arī papagailis vienmēr būs kopā ar mums, - teica Titija.

- Labi, nav ko niekoties, - sacija Nensija. - Braucam jūrā.

Viss, kas bija palicis, tika nonests uz ostu un sakrauts

kuģos. Sūzana izlēja tējkannas saturu uz ugunskura.

Titija apnesa papagaili visapkārt salai, lai tad, kad viņi nokļūtu mājās, tas atcerētos savas mīļākās vietas. Pēdējā brīdī Džons iedomājās par virvi, kas bija pakārta priedē, lai varētu tajā uzvilkt lākturi. Viņš aizskrēja uz turieni un atraisīja virves galu, tā ka tā uzšāvās augšā uz augstā zara un ar blīkšķi nonāca lejā uz slapjās zemes. Džons to saritināja un aiznesa uz ostu.

Tad viņi devās jūrā. Viļņi bija norimuši, un arī vējš vairs nebija tik spējš, kaut arī pūta pietiekami labi.

- Vējš no dienvidiem, - sacīja kapteinis Nensija. - Mēs dosimies tam pretī. Mēs zinām labu piestātnes vietu lejup pa ezeru. Un pēcāk mums būs ceļavējš uz mājām.

- Mēs jums sekosim, - teica kapteinis Džons. Viņš gribēja, lai Bezdelīga dodas projām pēdējā.

Rodžers sēdēja laivas priekšgalā, Titija un lielais papagaiļa būris atradās laivas dibenā tieši aiz masta, Sūzana un Džons apmetās laivas pakaļgalā. Džons stūrēja.

Drīz pēc tam, kad viņi bija izbraukuši no ostas un burāja kreiso halzi, Titija, kas bija runājusi ar papagaili, sacīja: - Kapteini Džon, kā mēs atzīmēsim Polliju kuģa grāmatā?

- Mums jau ir kapteinis, kapteiņa palīgs, matrozis un kuģapuika. Mēs viņu varētu pieņemt komandā par kuģa papagaili, - ierosināja Džons.

- Vai tev šeit ir kuģa papīri? - Titija vaicāja. - Tas nekur nederētu, ja Pollija parakstītos, kad ceļojums jau būtu galā.

Džons atdeva stūri kapteiņa palīgam, atvēra skārda kārbu, izvilka arā sarakstu, kuru visi bija parakstījuši pirms tik ilga laika Darjenas virsotnē. Sarakstā vēl bija pietiekami vietas. Viņš ierakstīja “Pollija, kuģa papagailis”. Tad viņš iedeva papīru matrozim.

- Tev būs jāparakstās viņas vietā, - kapteinis sacīja.

Bet matrozis bija atvēris papagaiļa būra durvis, un papagailis lepni iznāca ārā, it kā zinātu, ka saukts kārtot svarīgas lietas.

- Tu nevari pa īstam parakstīties, - Titija teica papagailim. - Bet arī daudzi jūrnieki neprot rakstīt. Mums jāsamitrina tavi netīrie nagi un jāatstāj to nospiedumi uz papīra.

-Astoņi reāli, - sacīja papagailis.

- Viņš pieprasa samaksu, - smējās Džons.

Matrozis samitrināja papagaiļa netīros nagus un palika zem tiem papīru. Papagailis kārtīgi uzkāpa pareizajā vietā un atstāja labu nospiedumu, lai arī izdūra vienu nagu cauri papīram.

Titija apakšā parakstīja: “Pollijas paraksts.”

- Sagatavoties! - uzsauca Sūzana, un Džons ar Titiju nolieca galvu, kad kliverkoks nošūpojās pāri un Bezdelīga pagriezās otrā halzē, nevilcinoties ne brīdi un jautri šķeļot viļņus.

- Vai Amazone neizskatās skaisti? - vaicāja Sūzana, skatoties uz mazo burulaivu ar balto buru, putu vērpeti aiz muguras, melnbalto karogu un abiem jūrniekiem ar sarkanajām cepurēm galvā.

- Bezdelīga noteikti izskatās tikpat labi, - noteica kapteinis Džons.

- Vēl labāk, - pārliecināta sacīja Titija. - Mums ir brūna bura.

Viņi burāja tālāk, halzējot no vienas ezera malas uz otru un atkal atpakaļ, kamēr bija apmēram jūdzi no pēdējās tvaikoņa piestātnes.

Šeit viņiem pabrauca garam viens no lielajiem tvaikoņiem, pilns ar pasažieriem, kas pienāca pie margām un norādīja uz abām mazajām burulaivām. Tvaikoņa kapteinis paņēma binokli un paskatījās uz mazo Bezdelīgu. Tagad jaunās ziņas par to, kā bezdelīgas atrada Tērnera kunga lādi, kuru bija nozaguši zagļi, bija jau sasniegušas Rio un abus ezera galus.

Pēkšņi pāri ūdeņiem atskanēja skaļš urā sauciens, atkal un atkal. Pasažieri māja ar cepurēm un sauca.

- Kas tiem iedzimtajiem uz tvaikoņa lēcies? - nesaprata Rodžers.

Viens no jūrniekiem aizskrēja uz tvaikoņa pakaļgalu pie karoga masta, un lielais, sarkanais karogs nolaidās līdz pusmastam un atkal pacēlās.

- Viņi uzgavilē mums, - sacīja kapteinis Džons nosarkstot. - Cik briesmīgi.

- Viņi mūs sveicināja, - sacīja Sūzana. - Vai mums nevajadzētu atbildēt? Amazones atbild.

Viņi varēja redzēt, kā Pegija paceļ un nolaiž Jautro Ro-džeru.

Titija iestūma papagaili atpakaļ būri un nolaida Bezdelīgas karogu, un tad atkal pacēla.

- Labi gan, ka mēs dodamies prom, - sacīja kapteinis Džons. - Gan jau viņi to līdz nākamajai vasarai būs aizmirsuši.

Lielais tvaikonis steidzās tālāk. Amazone iegriezās mazajā līcī ezera rietumu pusē. Bezdelīga tai sekoja. Mazajam līcītim visapkārt bija meži, un tajā ieplūda maza upīte. Bezdelīgas un amazones piestāja tuvu pie upītes ietekas.

- Cik jauks, neliels līcis, - sacīja kapteinis Džons.

- Šis ir mūsu slepenais midzenis, - klāstīja kapteinis Nensija. - Pavisam brīvs no iedzimtajiem. Ceļš ir jūdzēm tālu otrā meža pusē. Šeit nekad neviens nenāk, izņemot mūs, un neviens nevar redzēt, ka mēs esam šeit, pat braucot pa ezeru, ja nu vienīgi viņi ielūkotos tieši līcī.

Bērni sakūra ugunskuru un uzlika vārīties tējkannu. Kurināmais ūdens malā bija ļoti slapjš, bet mežā viņi atrada pāris sausu zaru. Viņi iekūra ugunskuru ar sauju

sausu sūnu. Tas nebija viegli, bet, tiklīdz tās aizkvēlojās, uguns dega labi, uzvārot ūdeni tējkannā. Šeit, tālu prom no salas, viņi pavadīja savu pēdējo dienu kopā, līdz kapteinis Nensija ievēroja, ka ūdens ezerā kļūst pavisam rāms.

- Paies ilgs laiks, līdz mēs tiksim mājās, - viņa teica. - Kādi rīkojumi, komodor?

Džons salēcās. Viņš bija domājis par kaut ko citu.

- Flotei pacelt buras un doties uz ziemeļiem, - viņš norīkoja.

Abas burulaivas ļoti lēni izbrauca no līča atklātā ezerā. Vējš bija mierīgs, lai gan ik pa laikam no dienvidiem atskrēja kāda brāzma un palīdzēja viņiem ātrāk tikt uz priekšu, saviļņojot tumšos upes ūdeņus.

- Nemaz neliekas, ka vējš vispār varētu tā pūst kā pa-gājušonakt, - sacīja Rodžers.

Viņi burāja uz priekšu. Mežos lielajā kalnā cēlās dūmi. Klusumā varēja dzirdēt ogļdeģu cirvju skaņas.

- Viņi joprojām paliks tur, kad mēs jau būsim prom, -Titija sacīja.

- Kas? - nesaprata Sūzana.

- Mežoņi, - attrauca Titija.

Vējš kļuva lēnāks. Klīverkoks sasvērās atpakaļ, bura pieskārās ūdenim.

-Apsēdies aizvēja pusē, matrozi, - norīkoja Džons. - Tas noturēs klīverkoku pareizi.

Nensija Amazonē sēdēja aizvēja pusē tādu pašu iemeslu dēļ.

- Vai mums labāk nevajadzētu airēt? - vaicāja Rodžers.

- Vai varbūt tu labāk vēlētos braukt ar motorlaivu? -kapteinis Džons apjautājās.

- Nē, - atteica Rodžers. - Burāšana ir īstā lieta!

Flote lēnām slīdēja garām Savvaļas Kaķu salai. Tā

atkal bija neapdzīvota sala, kādu Titija to bija vairākas dienas vērojusi no Darjenas virsotnes. Un tomēr tā vairs nešķita tā pati sala. Džons, lūkojoties uz to, atcerējās ostu un vadugunis, un peldēšanu apkart salai, un kāpšanu augstajā priedē. Rodžeram tā vienmēr paliks vieta, kur viņš iemācījās peldēt. Sūzanai tā saistījās ar nometni, kā arī mājsaimniecību un ēst gatavošanu lielai ģimenei. Titija par to domāja kā par Robinsona Krūzo salu. Tā bija viņas sala vairāk nekā jebkura cita, jo veselu dienu tā bija piederējusi viņai vienai. Meitene atcerējās taku, kuru bija iztīrījusi no zariem, un pamošanos tumsā, dzirdot pūces kliedzienu. Viņa atcerejas tilbīti. Viņa atminējās, kā bija izvedusi Amazoni no ostas. Pēkšņi Titija palūkojās pāri ezeram uz Kormorānu salas pusi un tad uz Amazoni, kas lēni slīdēja pa ezeru viņiem pa priekšu. Kā gan viņai bija izdevies noenkurot Amazoni tāda tumsā?

Kad viņi brauca garām Peldošās Mājas līcim, kapteinis Flints izairējās ārā ar laivu, lai vēlreiz atvadītos.

- Uz redzēšanos! - viņi sauca.

- Līdz nākamajai vasarai! - viņš atsaucās, apstādinājis laivu, un vēroja floti, kas lēnām burāja pretim Darjenas virsotnei.

Iepretī Darjenas virsotnei flote izšķīrās.

Viņi daudzkārt sauca: “Uz redzēšanos!” - “Atcerieties savienību!” - “Brauciet atkal nākamgad!”

- Trīs urā Savvaļas Kaķu salai! - sauca Džons. Viņi uzgavilēja.

- Trīs urā bezdelīgām! - sauca Nensija.

- Un amazonēm! - viņi sauca. Džons iegriezās līcī pret Hollihovas laivu māju. Amazone turpināja ceļu. Drīz viņa izgaisa skatienam aiz tālākā līča.

- Es vēlos, kaut tas nebūtu beidzies, - sacīja Rodžers.

- Vismaz kādu laiku vairs nebūs jāskatās uz konserviem, — noteica Sūzana.

- Varbūt uzdziedāsim “Sālīto liellopu gaļu”? - ierosināja Titija. Un viņi dziedāja:

“Salītā gaļa ir glābiņš no bada,

Sālītā gaļa un sausiņi, ol Sālītā gaļa ir glābiņš no bada,

Sālīta gaļa un sausiņi, o!

Kamēr tu krastā no zeltītiem šķīvjiem Ieturi garšīgu maltīti, o!

Atceries līdzbiedru jūrasvilku fol-de-rol-de-ridle, fol-de-ri-do!”

- Sūzana ir vecais jūrasvilks, - sacīja Rodžers.

- Mes visi tādi esam, - attrauca Džons.

- Kādu dziesmu viņi parasti dzied ceļojuma beigās? -vaicāja Sūzana.

Titija sāka, un pārējie tūlīt pievienojās, jo visi to zināja:

“Ak, drīz jau skanēs skarbā balss -Džonij, laiks prom doties.

Kāp krastā, saņemt algu laiks, Laiks jau projām doties.

Ak, Džonij, atstāj viņu kā vīrs, Atstāj, Džonij, atstāj,

Ak, atstāj, Džonij, kamēr vēl var, Mums laiks ir viņu atstāt.”

- Kas tas īsti par Džoniju? - ierunājās Rodžers. - Ei! Lūk, kur māte ar Vikiju nāk lejup pa lauku!

BEZDELĪGAS UN AMAZONES UZ MŪŽU

SATURS

1. nodala. Darjenas virsotne....................

2. nodala. Gatavojoties ceļam...................

3. nodala. Ceļojums uz salu....................

4. nodaļa. Apslēptā osta.......................

5. nodala,. Pirmā nakts uz salas.................

6. nodala. Dzīve uz salas.......................

7. nodaļa. Dzīve uz salas turpinās...............

8. nodaļa. Galvaskauss un sakrustoti kauli........

9. nodala. Bulta ar zaļo spalvu . .................

10. nodala. Apspriede..........................

11. nodala. Sabiedrotie.........................

12. nodala. Vadugunis..........................

13. nodaļa. Ogļdeģi............................

14. nodala.. Vēstule no kapteiņa Flinta.............

15. nodaļa. Kapteinis Džons apciemo kapteini Flintu .

16. nodaļa. Dzimšanas dienas svinības............

17. nodala. Ceļavējš...........................

18. nodaļa. Robinsons Krūzo un Piektdienis........

19. nodala. Amazones upe ......................

20. nodala. Titija viena pati.....................

21. nodala. Bezdelīgas tumsā....................

22. nodala. Baltais karogs.......................

23. nodala. Atelpa.............................

24. nodala. Satriecošas ziņas no Peldošās Mājas līča. .

25. nodala. Kapteinis Flints saņem Melno Traipu

26. nodala. Viņš noslēdz mieru un piesaka karu.....

27. nodala. Kauja Peldošās Mājas līcī.............

28. nodala. Dārgumi Kormorānu salā..............

29. nodala. Lielais loms........................

30. nodaļa. Vētra..............................

31. nodala. Jūrnieku atgriešanās.................

Arturs Rensoms

BEZDELĪGU UN AMAZOŅU PIEDZĪVOJUMI

Redaktore Rūta Koluža

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-1557.

A/s “Poligrāfists”, K. Valdemāra ielā 6, Rigā, LV-1010.

1

Ernans Kortess - spāņu konkistadors, Centrālamerikas iekarotājs, dodoties izpētes karagājienā no Darjenas kolonijas Atlantijas okeāna krastā, 1513. gadā šķērsoja tagadējās Panamas zemes šaurumu un sasniedza Klusā okeāna krastu. (Red. piez.)

2

Halzēt - mainīt burulaivas kursu attiecībā pret vēju. (Red. piez.)

3

Klīverkoks - apakšējais šķērskoks buras nostiprināšanai. (Red. piez.)

4

Rāja — augšējais šķērsstienis taisno buru nostiprināšanai. (Red. piez.)

5

Falle — virve, ar kuru pārcel rāju, buru, karogu u.c. (Red. piez.)

6

Kelsons - masta pēda. (Red. piez.)

7

Angļu vai. -pemfmjican; latv. vai. - pemikans, kaltēta un presēta gaļa. (Red. piez.)

8

Kargo - krava. (Red. piez.)

9

Lielbritānijā 5. novembra svētkus atzīmē ar uguņošanu un Gaja Foksa - cilvēka, kas 1605. gadā gribēja uzspridzināt Parlamentu -izbāzeņu dedzināšanu. (Red. piez.)

10

Komodors - Lielbritānijas karaflotes virsnieku dienesta pakāpe, kas ļauj komandēt karakuģu vienības. (Red. piez.)

11

Timbukto (mūsdienās Tombuktu) - sena, leģendām apvīta vieta Āfrikā, Sahāras dienvidu daļā, karavānu ceļā, ko eiropieši pirmo reizi apmeklēja 1826. gadā skotu pētnieka A. Lenga vadībā. (Red. piez.)

12

Mixed Mohs - tiešajā tulkojumā Sajauktās sūnas-, pēc konteksta varētu but - Ceļotāja piedzīvojumi, Pētnieka piedzīvojumi. (Tulk. piez.)

13

Hamptijs Damptijs - olai līdzīgs angļu skaitāmpanta personāžs. (Tulk. piez. )

14

Kabestāns — grieztuve, ko lielos kuģos lieto, lai paceltu smago enkuru. (Red. piez.)

15

Pūpe - kuģa klāja pakaļēja daļa. (Red. piez.)

Content

Rensoms Arturs Bezdelīgu un amazoņu piedzīvojumi

PRIEKŠVĀRDS

DARJENAS VIRSOTNE

GATAVOJOTIES CEĻAM

CEĻOJUMS UZ SALU

4. NODAĻA APSLĒPTĀ OSTA

PIRMĀ NAKTS UZ SALAS

DZĪVE UZ SALAS

DZĪVE UZ SALAS TURPINĀS

GALVASKAUSS UN SAKRUSTOTI KAULI

BULTA AR ZAĻO SPALVU

11. NODAĻA SABIEDROTIE

VĒSTULE NO KAPTEIŅA FLINTA

KAPTEINIS DŽONS APCIEMO KAPTEINI FLINTU

DZIMŠANAS DIENAS SVINĪBAS

ROBINSONS KRŪZO UN PIEKTDIENIS

19. NODAĻA AMAZONES UPE

TITIJA VIENA PATI

BEZDELĪGAS TUMSĀ

22. NODAĻA BALTAIS KAROGS

SATRIECOŠAS ZINĀS NO PELDOŠĀS MĀJAS LĪČA

KAPTEINIS FLINTS SAŅEM MELNO TRAIPU

VIŅŠ NOSLĒDZ MIERU UN PIESAKA KARU

DĀRGUMI KORMORĀNU SALĀ

29. NODAĻA LIELAIS LOMS

JŪRNIEKU ATGRIEŠANĀS

SATURS

1