Kiplings Radjards

Blēņu stāsti maziem bērniem

Radjards Kiplings

Blēņu stāsti maziem bērniem

KĀPĒC VALIM ŠAURA RĪKLE

Sensenos laikos, tāltālu jūrā, mans prieks un acuraugs, reiz dzīvoja Valis un ēda zivis.

Jūras sauli un jūras mēnesi, jūras zaķi un jūras kaķi, taimiņu un viņa kaimiņu, tunci un kunci, buti un zuti — visus, visus viņš aprija ar savu milzīgo muti! Lai kāda zivs viņam ceļā gadījās, Valis atplēta rīkli un — ams!

Beidzot visā jūrā bija palikusi viena vienīga maza zivtiņa, bet tā bija Viltīga Zivtiņa un peldot vienmēr turējās aiz Vaļa labās auss — nostāk no nelaimes.

Tad Valis saslējās uz astes un bļāva:—Man gribas ēst!

Mazā Viltīgā Zivtiņa ierunājās smalkā, viltīgā balstiņā:

—   Cēlais un dižciltīgais Vali! Vai tu esi nomēģinājis, kā garšo cilvēks?

—   Nē, — atbildēja Valis. — Kā tad šis garšo?

—   Gluži labi, — sacīja mazā Viltīgā Zivtiņa. — Garšīgs, bet sīksts.

—     Dod šurp kādu pārīti! — teica Valis un kūla asti tā, ka putas vien griezās.

—     Ēdienreizei pietiek ar vienu, — sacīja Viltīgā Zivtiņa. — Peldi pa četrdesmito rietumu meridiānu uz piecdesmito ziemeļu paralēli (tā māca burvju vārdi!), un tu viņu atradīsi. Viņš sēdēs uz plosta jūras vidū, kājās viņam būs zilas brezenta bikses ar bikšturiem (tikāi nevajag aizmirst bikšturus, mans prieks un acuraugs!), kabatā nazis, un tas arī būs viss, kas viņam pieder, jo viņš ir no grimstoša kuģa paglābies Jūrnieks. Tikai vienu gan es tev pasaku godīgi un uzreiz: tas vīrs ir ļoti attapīgs, un viņa prāts ir neizmērojams.

Tad nu Valis peldēja un peldēja, cik ātri spēdams, pa četrdesmito rietumu meridiānu uz piecdesmito

ziemeļu paralēli, un, redzi, — pašā jūras vidū patiešām bija plosts, uz tā piosta zilās brezenta biksēs ar bikšturiem (it sevišķi iegaumē bikšturus, mans prieks un acuraugs!), ar nazi kabatā sēdēja viens vienīgs no grimstoša kuģa paglābies Jūrnieks un plunčāja kājas ūdenī. (Māmiņa viņam bija atļāvusi plunčāties, citādi viņš to nekad nedarītu, jo šis vīrs bija ļoti attapīgs un viņa prāts — neizmērojams.)

Tad Valis plēta savu rīkli vaļā, plēta un plēta gandrīz līdz pašai astei, un aprija no grimstošā kuģa paglābto Jūrnieku un plostu, uz kura viņš sēdēja, un zilās bikses ar bikšturiem (tos tu nedrīksti aizmirst!), un nazi arī. Valis ierāva to visu savā siltajā, tumšajā vēdera kambarī, nočāpstināja lūpas — čaps! — un apgriezās trīs reizes ap savu asti.

Bet, tiklīdz Jūrnieks, kurš bija ļoti attapīgs vīrs un kura prāts bija neizmērojams, redzēja, ka ir nokļuvis Vaļa siltajā, tumšajā vēdera kambarī, viņš spārdījās un viņš ārdījās, viņš grūda un viņš pūta, viņš kutināja un viņš putināja, viņš blieza un viņš grieza, viņš knieba un viņš stiepa, viņš zvelēja un viņš velēja, viņš mīdījās un viņš dīdījās, viņš grabinājās un viņš klabinājās, viņš lauzījās un viņš dauzījās, viņš lēkāja un viņš brēkāja, un viņš skrāpēja, kur visvairāk sāpēja, un nabaga Valis bija pavisam nelaimīgs. Vai tu paturēji prātā tos bikšturus?

Tad Valis teica Viltīgajai Zivtiņai: —šis vīrs patiešām ir tik sīksts, ka mani rauj žagas. Ko nu lai dara? —

— Saki, lai viņš lien laukā, — atbildēja mazā Viltīgā Zivtiņa.

Tad Valis nobļāva pa savu rīkli lejā no grimstošā kuģa palikušajam Jūrniekam: — Lien laukā un uzvedies, kā pieklājas. Mani rauj žagas.

—    Nekā nebija! — atsaucās Jūrnieks. — Tā es neesmu ar mieru. Vispirms tu mani aizvedīsi uz dzimto krastu, uz Albionas baltajām klintīm, un tad redzēsim. — Un viņš ālējās vēl negantāk.

—    Labāk jau aizved viņu mājās, — Viltīgā Zivtiņa sacīja Valim. — Atceries, es tevi godīgi brīdināju, ka šis vīrs ir ļoti attapīgs un viņa prāts ir neizmērojams!

Valis tad nu peldēja un peldēja, un peldēja, cik spuras un aste nesa un cik nu viņš pats varēja, ar dzimtos krastus un Albionas baltās klintis. Tur Valis izmetās malā tā, ka aste vien palika ūdenī, atplēta muti plati jo plati un nobļāvās: — Pārsēšanās uz Vinčesteru, Ešūlotu, Nešu, Ķīnu un Fičboro ceļa stacijām! — un, tikko Valis bija nokliedzis: — Fič! — Jūrnieks izlēca no viņa mutes.

Bet, kamēr Valis peldēja uz Angliju, Jūrnieks, kurš patiešām bija ļoti attapīgs un kura prāts bija neizmērojams, strādāja ar nazi, iztaisīja no plosta smalku, smalku režģi, sastiprināja to ar bikšturiem (nu tu zini, kāpēc nedrīkstēja aizmirst bikšturus!) un iespīlēja šo savu galdniekdarbu Vaļa rīklē pamatīgi un uz visiem laikiem.

Katram gadījumam viņš vēl noskaitīja buramvārdus. Klausies, ja neesi dzirdējusi:

Nu diezgan kampts! Nu diezgan rīts!

Tev režģis rīklē iesprūdīts!

Jo šis Jūrnieks bija arī drusciņ B-u-r-v-i-s!

Viņš izkāpa akmeņainajā krastā, gāja uz mājām pie savas mātes, kas viņam bija ļāvusi plunčāt kājas ūdenī, apprecējās un dzīvo laimīgi vēl šodien, ja nav miris.

Valis arī ir dzīvs. Tikai no tās reizes viņam rīklē ir restes, lai viņš vairs nevarētu tā rīstīties un neēstu neko citu, kā vien sīkas, sīkas zivteles, tāpēc Vaļi nekad vairs nerij ne lielus cilvēkus, ne puikas, ne mazas meitenītes.

Mazā Viltīgā Zivtiņa aizbēga un noslēpās dūņās zem Ekvatora sliekšņa. Viņa baidījās, ka Valis nu būs dikti dusmīgs.

Jūrnieks pārnesa mājās tikai savu nazi. Zilās brezenta bikses, laukā nākot, saplīsa gar akmeņainā krasta oļiem. Bikšturi, atceries, palika Vaļa rīklē, jo ar tiem bija sastiprinātas restes, un šī pasaka ir galā.

Kad jūra sāk trakot un zibeņi spīd,

Kad kajītes sienas rūc

Un grīda met kūleņus, ļogās un slīd,

Un stjuarti zupas terīnēs krīt,

Un somas no pagultēm šļūc.

Kad auklīte jūras slimībā vaid

Un māmiņa dzen tevi nost

Un rājas: — Liec mieru! —

Nevienam vairs Gar tevi nav daļas, — tad padomā—vai šī nav vieta, kur peldēja Jūrnieka plosts?

.

KĀPĒC KAMIELIM KUPRIS MUGURĀ

šī nu ir nākošā pasaka, no kuras tu uzzināsi, kāpēc Kamielim mugurā tik milzīgs kupris.

Pašā senlaiku sākumā, kad pasaule vēl bija jauna un spoža un dzīvnieki tikai mācījās kalpot Cilvēkam, pirmais Kamielis dzīvoja tālu no citiem Nīkstošajā Tuksnesī, jo bija nīkoņa un slaists. Tur viņš ēda žagarus, ērkšķus, tamariskus un dievkrēsliņus un laizīja sāli, nīkdams vai nost no slinkuma, un, ja kāds viņu uzrunāja,

Kamielis atrūca:—Khump!—Tikai «khump» un neko vairāk.

Kādā pirmdienas rītā pie viņa atnāca Zirgs ar segliem mugurā un apaušiem galvā un sacīja: — Kamieli, paklau, Kamieli, nāc laukā no tuksneša un rikšo, kā mēs to darām!

— Khump! — atbildēja Kamielis. Zirgs skrēja mājās un nosūdzēja viņu Cilvēkam.

Tad pie viņa atnāca Suns ar spieķi mutē un sacīja:

—   Kamieli, paklau, Kamieli, nāc nesi spieķi, kā mēs to darām!

—    Khump! —teica Kamielis. Suns skrēja mājās un nosūdzēja viņu Cilvēkam.

Drīz atnāca arī Vērsis ar jūgu kaklā un runāja:

—   Kamieli, paklau, Kamieli, nāc art zemi, kā mēs to darām!

—    Khump! — atbildēja Kamielis. Vērsis gāja mājās un nosūdzēja viņu Cilvēkam.

Vakarā Cilvēks sasauca kopā Zirgu, Suni un Vērsi un sacīja viņiem:

—   Uzticīgie Trīs! Man, protams, ļoti žēl (jo pasaule ir vēl tik jauna un spoža!), bet tas kumpa-lumpa no Nīkstošā Tuksneša laikam nevar strādāt, jo citādi taču viņš būtu to darījis! Tāpēc lai viņš dzīvo, kā pats redz, un jūs viņa vietā pildīsiet dubultu darbu.

Par to nu Trīs bija briesmīgi nikni (šajā jaunajā un spožajā pasaulē!) un salasījās uz nopietnu sanāksmi, izšķirīgu sapulci, draudīgām pārrunām un ārkārtēju apspriedi tuksneša malā, bet Kamielis, nīkdams vai nost no slinkuma, pienāca, paklausījās, pakošļāja sulīgos dievkrēsliņu stiebrus un gardi nosmējās par šiem Trim. Tad viņš sacīja: —Khump! —un gāja tālāk.

Pēkšņi viesuļa sagrieztā putekļu vērpetē parādījās Džins, Visu Tuksnešu Pārzinis. (Džini vienmēr brauc viesuļa vērpetē, jo tā pieklājas austrumu burvjiem.) Viņš nobremzēja savu vērpeti, lai papulcētos un pa- spriestos ar tiem Trim.

—   Džin, Visu Tuksnešu Pārzini, — jautāja Zirgs, — vai ir labi un taisnīgi, ja kāds slinko šajā jaunajā un spožajā pasaulē?

—   Protams, ka ne, — atbildēja Džins.

—   Nu redzi, — sacīja Zirgs, — viens tāds sliņķis dzīvo tavā Nīkstošajā Tuksnesī, un viņš patiešām ir īsts nīkoņa, tāds ar garu kaklu un garām kājām, un kopš pirmdienas rīta viņš nav strādājis ne tik, cik melns aiz naga. Viņš negrib rikšot.

—   Ehē! — Džins nosvilpās. — Tas ir mans Kamielis, zvēru pie visa Arābijas zelta! Un ko viņš pats par to saka?

—   Viņš saka «Khump!» — teica Suns, — un negrib nest spieķi.

—   Vēl ko citu viņš arī saka?

—   Tikai «Khump», un zemi art viņš negrib, — žēlojās Vērsis.

—    Jo labāk! — teica Džins. — Pagaidiet vienu brītiņu tepat. Es viņam rādīšu kumpu! Es viņu tā sakum- pošu, ka prieks redzēt.

Džins vērpetējās savā putekļu vērpetē pāri

tuksnesim, līdz uzdūrās Kamielim, kas, nīkdams vai nost no slinkuma, blenza uz savu atspīdumu ūdens peļķē.

—   Mans lielais un lepnības pilnais draugs, — viņu uzrunāja Džins, — vai taisnība valodām, ka tu negribot strādāt šajā jaunajā un spožajā pasaulē?

—   Khump!—teica Kamielis.

Džins nosēdās smiltīs, atspieda zodu plaukstā un sāka burt Lielo Buramo, bet Kamielis tāpat vien blenza uz savu atspīdumu ūdens peļķē.

—   Tiem Trijiem kopš pirmdienas vajadzēja darīt dubultu darbu, kamēr tu nīki vai nost aiz slinkuma, — sacīja Džins un būra savu buramo, atspiedis žodu plaukstā.

—   Khump! — noņurdēja Kamielis.

—   Es tavā vietā gan vairs tā neteiktu, — iebilda Džins, — jo tas ir teikts jau pārāk bieži. Mans lepnības pilnais draugs, es pavēlu tev strādāt!

Un Kamielis atkal sacīja «Khump!», bet nebija to ne lāgā pateicis, kad ieraudzīja, ka staltā mugura, ar kuru viņš tik ļoti lepojās, sāk kumpt un kumpt, un kumpoties un pārvēršas milzīgā, ļenganā kumpā.

—   Vai redzi? — jautāja Džins. — Te ir tava kumpa, ko tu esi izpelnījies ar slinkošanu. Tagad ir ceturtdiena, un tu neesi strādājis kopš pirmdienas, kad darbs sākās. Un tev nu jāiet strādāt.

—   Kā tad lai es strādāju, — brēca Kamielis, — ar šitādu kumpu mugurā?

—   Kumpa tev dota tāpēc, — atbildēja Džins, — ka tu izlaidi trīs dienas. Nu tu varēsi strādāt trīs dienas bez ēšanas un pārtikt no savas kumpas. Tu taču negribēsi apgalvot, ka es tavā labā neko nebūtu darījis?

Ej lauka no tuksneša pie Trim un uzvedies labi. Klum- pačo nu!

Un Kamielis klumpaču klumpačām skrēja ar savu kumpu pie Trim, kas viņu jau gaidīja. Un no tā brīža līdz pat mūsu laikiem Kamielim mugurā ir kumpa (mēs saucam to par kupri, lai neaizskartu viņa jūtas), bet nepadarīto darbu, kad pasaule vēl bija jauna un spoža, viņš tā arī palicis parādā un pieklājīgi uzvesties neprot līdz šai baltai dienai.

Cik ļumpīgi pļumpīga Kamieļa kumpa, To redzējis būs ikviens.

Bet vēl nejaukāks kupris aug mugurā tiem, Kas grib tikai slaistīties vien.

Tāpēc, lielie un mazie, jū-ū-ūs,

Ja darba par maz jums bū-ū-ūs, Par ļumpīgi Pļumpīgu Kamieļa kumpu

Jums slinkojot muguras kļūs.

No rīta pa gultu mēs staipāmies,

Kaut sen jau vairs nenāk miegs.

Mēs žļodzāmies, ļodzāmies, ķildīgi šaipāmies Ne celties, ne mazgāties prieks.

Es jūtu — par to mani kaktā liks. (Un tevi arī, mans draugs!) Par šo ļumpīgi Pļumpīgo Kamieļa kumpu,

Kas dīkdieņa mugurā aug.

Un vienīgās zāles, cik zināms man, šo kaiti var projām dzīt:

Ņemt grābekli, lāpstu un dārzā iet, Un strādāt, līdz sviedri sāk līt.

Vai to darījis vējiņš vai Dārzu Džins, Vai saule un debesu jums? Bet ļumpīgi Pļumpīgā Kamieļa kumpa No muguras nocelta mums!

Tāpēc klausieties vēlreiz jū-ū-ūs: Ja darba par maz mums bū-ū-ūs, Ar ļumpīgi Pļumpīgu' Kamieļa kumpu Slinkums reiz sodīs mūs!

/

KAPEC DEGUNRADZIM KROKOTA ĀDA

Reiz senos, senos laikos kada neapdzīvota Sarkanās jūras salā, pašā ūdens malā, dzīvoja Faķīrs, un saules stari ap viņa plato salmu cepuri spīdēja un laistījās īsti austrumnieciskā godībā.

Tā nu Faķīrs dzīvoja pie Sarkanās jūras, un visa viņa manta bija šī cepure, nazis un petrolejas plītiņa — no tām, kuras jūs, bērni, nekad un nekādā gadījumā nedrīkstat aiztikt!

Kādu dienu Faķīrs ņēma miltus un ūdeni, korintes un plūmes, cukuru un citas gardas lietas un iejāva rausi divu pēdu platumā un trīs pēdu biezumā. Tas bija īstenais faķīru rausis, kura recepte atrodama tikai burvju vārdos. Faķīrs uzlika to uz plītiņas, jo viņš, redziet, drīkstēja aiztikt petrolejas plītiņu, un cepa, cepa, cepa, līdz rausis bija no visām pusēm brūns un smaržoja tā, ka mēli varēja norīt.

Bet, tikko Faķīrs sataisījās rausi ēst, no Galīgi Neapdzīvotās Salas Vidus iznāca gauži rupjš un neuz- vedīgs Degunradzis ar ragu uz deguna un cūkas ačtelēm.

Toreiz vēl āda Degunradzim piegulēja kā uzlieta: nekur ne mazākās krunciņas. Viņš izskatījās taisni tāds pats kā senais degunradzis no Noāsa šķirsta, tikai bija,

protams, jau krietni lielāks. Bet cik rupjš un neuzve- dīgs degunradzis bija Noāsa šķirstā, tikpat rupjš un neuzvedīgs bija te, uz neapdzīvotās salas, un tāds viņš droši vien paliks uz mūžīgiem laikiem.

Degunradzis ierēcās:

— Ehē!

Faķīrs pameta rausi un uzrāpās palmā gluži pliks, galvā tikai salmu cepure, ap kuru saules stari spīdēja un laistījās īsti austrumnieciskā godībā.

Degunradzis ar purnu apgāza petrolejas plītiņu, rausis novēlās smiltīs, Degunradzis pasvieda to ar savu ragu, apēda un, asti vicinādams, aizgāja atpakaļ uz Galīgi Neapdzīvotās Salas Vidu, kam kaimiņos Mazanderanu salas, Sokotra un Lielo Vastlāvju līči.

Faķīrs nokāpa no palmas, uzslēja apgāzto petrolejas plītiņu un noskaitīja šādus burvju vārdus — ja tu tos nezini, tad klausies:

Zvērs, kas manu rausi rijis, Ļoti neapdomīgs bijis. Gods — ods — pods — Viņu — gaida — sods!

Un tie nu vairs nebija nekādi joki!

Jo, redzi, — pēc piecām nedēļām pār Sarkano jūru vēlās tāds karstuma vilnis, ka ikviens, kam bija kāds drēbes gabals mugurā, vilka to nost.

Faķīrs noņēma savu cepuri, bet Degunradzis novilka ādu un pārsvieda to pār plecu, kad gāja uz jūru peldēties. Tolaik viņa āda bija apakšā sapogājama uz trim pogām un izskatījās pēc lietusmēteļa.

Faķīra rausis Degunradzim vairs nenāca ne prātā, tik pamatīgi viņš to bija apēdis, un par pieklājību viņam arī jēgas kā nebija, tā nav un, protams, nekad nebūs. Degunradzis iezvēlās ūdenī, laida burbuļus pa nāsīm, bet viņa āda palika krastā.

Sajā brīdī garām nāca Faķīrs, ieraudzīja ādu, un viņa sejā parādījās smaids — nevis vienkāršs smaids, bet tāds, kas apskrien sejai divreiz apkārt. Un, rokas berzēdams, Faķīrs dancodams trīsreiz apskrēja ādai apkārt. Tad viņš steidzās uz savu māju un pielasīja pilnu cepuri ar raušu drupačām, jo Faķīri ēd tikai raušus un savu māju nekad neslauka.

Viņš paņēma Degunradža ādu, purināja to un skurināja, stīvēja un rīvēja, līdz āda bija pilnum pilna ar vecām, asām, durstīgām drupačām un sagruzdējušām korintēm. Tad Faķīrs uzkāpa palmā un gaidīja, lai nu

Degunradzis nāk laukā no ūdens un velk savu ādu mugurā.

Degunradzis iznāca no jūras. Viņš uzvilka ādu, sapogāja to uz trim pogām, bet — ak vai! — āda grauza un kņudināia kā rauša drupačas gultā. Degunradzis sāka kasīties, bet drupačas grauza vēl negantāk, Degunradzis metās smiltīs un sāka vārtīties, bet drupačas grauza vēl negantāk, Degunradzis metās pie palmas un sāka berzēties, bet drupačas grauza vēl negantāk.

Viņš berzējās tik nikni un sparīgi, ka sadzina savu ādu lielās krokās gan ap pleciem, gan ap vēderu, kur agrāk bija pogas (jo pogas berzējoties notrūka!), gan ap kājām.

Vari iedomāties, cik Degunradzis bija nikns! Rauša drupačām tas, protams, bija gluži vienalga, Drupačas bija ādas iekšpusē un grauza.

Degunradzis gāja mājās visai sapīcis un briesmīgi kašķīgs, un no tās reizes katram degunradzim ir kro- kota āda un ārkārtīgi kašķīgs raksturs, jo rauša drupačas zem ādas grauž viņu vēl šo baltu dienu.

Bet Faķīrs nokāpa no palmas, uzlika galvā cepuri, ap kuru saules stari spīdēja un laistījās īsti austrumnieciskā godībā, paņēma savu petrolejas plītiņu un aizgāja uz citu vietu, kaut kur uz to pusi, kur Orotava, Amigdala, Anantarivo Augšējās Ielejas un Sonaputas Purvi.

Kur Vastlāvju līči un Amigdala, Kur Sarkanā jūra krāc, Tur atrodas Neapdzīvotā Sala — Kāp kuģī un ceļu sāc!

Bet redzi — aiz Suecas karstums tāds Ka man var nosvilt ausis, Tev čokurā sagriezties bizīte. Un tāpēc mēs neiesim vizītē Pie Faķīra uz rausi!

.

ZINKARĪGAIS ZILONĒNS

senos, senos laikos — tu klausies, mans prieks un acuraugs? — Zilonim nebija snuķa. Viņam bija tikai tāds pamelns, bumbulīgs deguntelis, tāda strupa tupelīte, ko varēja gan šķobīt un grozīt uz visām pusēm, bet kaut ko pacelt vai apķert, kā tagad, Zilonis ar degunu vēl nevarēja.

Bet dzīvoja toreiz pusaugu Zilonēns, pareizāk sakot, Ziloņbērniņš, ko dīdīja nepiepildāma ziņkārība, un tas nozīmē, ka viņš jautāja «kāpēc?», «kā?» un «kas?» no rīta līdz vakaram. Un dzīvoja viņš Āfrikā un bija nomocījis visu Āfriku ar savu nebeidzamo ziņkārību.

Zilonēns jautāja kārnajam tēvocim Strausam, kāpēc viņa astes spalvas aug tieši tā un ne citādi, un tēvocis Strauss spēra viņam ar cietu, kaulainu kāju.

Zilonēns jautāja garajai krustmātei Žirafei, kas tā izraibinājis viņas ādu, un garā krustmāte Žirafe spēra viņam ar cietu, asu nagu. Bet viņa ziņkārība nebija un nebija piepildāma!

Zilonēns jautāja platajam tēvocim Nīlzirgam, kāpēc viņam tik sarkanas acis, un platais krusttēvs Nīlzirgs spēra viņam ar platu, platu pakaļkāju.

Tad viņš prasīja spalvainajam tēvocim Paviānam, kāpēc melones garšo pēc melonēm, un spalvainais tēvocis pēra viņu ar spalvainu, spalvainu ķepu. Un tomēr viņa ziņkārība palika kā bijusi nepiepildāma! Zilonēns uzdeva jautājumus par visu, ko vien redzēja, ko dzirdēja, ko juta, ko saoda vai kam pieskārās, un visi viņa tēvoči un visas viņa krustmātes pēra viņu. Bet Zilonēna ziņkārība bija un palika nepiepildāma!

Kādu pavasara rītu Meteņu laikā, kad diena un nakts gandrīz jau bija vienādā garumā, šis nepiepildāmais Zilonēns izdomāja glītu, jaunu, vēl nebijušu jautājumu. Zilonēns sāka prasīt:—Ko Krokodils ēd pusdienās?

Katrs, kam vien viņš jautāja, skaļi un draudīgi nošnācās: «Kušš!» — un Zilonēns atkal, tūlīt un uz vietas, dabūja pērienu no katra.

Kad nu visiem bija pajautāts un no visiem dabūts

pēriens, viņš aizgaja pie Kolokolo Putniņa, kas sēdēja ķerstīgajā ērkšķu krūmā, un sūdzēja bēdas:

—   Tēvs mani sit, un māte mani sit, un visi radi mani sper, per un dauza par ziņkārību, bet es taču neko vairāk negribu kā uzzināt, ko Krokodils ēd pusdienās!

Kolokolo Putniņš žēli nobrēcās: — Ej uz lielo, lēno, līčoti lokoto Limpopo upi, kam krastos drudža koku biezokņi. Tur tu uzzināsi!

Jau nākamajā rītā, kad Meteņi bija aizmetuši garās naktis un aizmetinājuši garāku dienu, ziņkārīgais Ziloņbērniņš paņēma ceļa maizei simt mārciņu banānu (no tiem īsajiem, sārtenajiem!), simt mārciņu cukurniedru (no tām garajām, purpursarkanajām!) un septiņpadsmit melones (no tām zaļajām, kraukstīgajām!) un teica savai karsti mīļotajai radu saimei:

—   Dzīvojiet veseli! Es eju uz lielo, lēno, līčoti lokoto Limpopo upi, kam krastos drudža koku biezokņi, lai uzzinātu, ko Krokodils ēd pusdienās.

Un viņš dabūja vēl vienu kārtīgu pērienu, lai gan bija visai pieklājīgi lūdzis savus radus nekauties.

Tad nu Zilonēns devās ceļā, svaigi nopērts, kas gan viņam nebija nekas jauns, ēda melones un svaidīja apkārt mizas, jo viņam vēl nebija snuķa, ar ko tās uzlasīt.

Viņš gāja no Grēmtaunas uz Kimberleju, no Kim- berlejas uz Hama Zemi, no Hama Zemes uz austrumiem un uz ziemeļiem, pa ceļam uzkozdams melones, kamēr nonāca pie lielās, lēnās, līčoti lokotās Limpopo upes, kam krastos auga drudža koku biezokņi, tieši kā Kolokolo Putniņš bija teicis.

Tev vajag zināt un saprast, mans prieks un acu

raugs, ka līdz pat šai nedēļai, dienai, stundai un minūtei ziņkārīgais Ziloņbērniņš nekad nebija redzējis Krokodilu un nezināja, pēc kā viņš izskatās. Zilonēnu mocīja vai nost briesmīga ziņkārība.

Pašu pirmo viņš satika Raibi Rakstaino Klinšu Žņaudzējčūsku, kas gulēja saritinājusies uz klints.

—   Atvainojiet, lūdzu, — visai pieklājīgi jautāja Ziloņbērniņš, — vai jūs gadījumā nebūtu redzējusi Krokodilu šajos juceklīgajos biezokņos?

—   Vai es nebūtu redzējusi Krokodilu? — iebrēcās Raibi Rakstainā Klinšu Žņaudzējčūska, un balss viņai aizžņaudzās no sašutuma. — Ko tu man vēl domā jautāt?

—   Atvainojiet, — sacīja Zilonēns, — bet vai jūs nebūtu tik laipna un nepateiktu man, ko viņš ēd pusdienās?

Tad Raibi Rakstainā Klinšu Žņaudzējčūska zibenīgi nolaidās no klints un uzšāva Zilonēnam ar savu zvīņoti zvīļoto asti.

—   Savādi gan, — nobrīnījās Zilonēns, — taisni tāpat par ziņkārību mani sita tēvs un māte, un visi mani radi, nerunājot nemaz par tēvoci Nīlzirgu un to otru, spalvaino Paviānu. Nu es redzu, ka te nekas nav citādi.

Tāpēc Zilonēns ļoti pieklājīgi atvadījās no Raibi Rakstainās Klinšu Žņaudzējčūskas, pat palīdzēja viņai atkal uzritināties uz klints un gāja tālāk, svaigi iepērts, kas viņam gan nebija nekas jauns, ēda melones un svaidīja apkārt mizas, jo Zilonēnam vēl nebija snuķa, ar ko tās uzlasīt. Viņš gāja, kamēr pie lielās, lēnās, līčoti lokotās Limpopo upes, kuras krastos auga drudža koku biezokņi, uzdūrās kaut kam, ko viņš noturēja par baļķi.

Bet īstenībā tas bija Krokodils. Tu klausies, mans prieks un acuraugs? Un Krokodils pamirkšķināja aci: šitā te!

—   Atvainojiet, lūdzu, — ļoti pieklājīgi sacīja Ziloņbērniņš. — Vai jums nav gadījies redzēt Krokodilu šajos juceklīgajos biezokņos?

Krokodils pamirkšķināja otru aci. Viņa aste paslējās no dūņām. Zilonēns atkāpās, jo negribēja atkal jaunu pērienu.

—   Nāc tuvāk, Maziņais, — teica Krokodils. — Kāpēc tu taujā pēc Krokodila?

—   Atvainojiet, lūdzu, — ļoti pieklājīgi atbildēja Ziloņbērniņš, — bet tēvs mani sit, un māte mani sit, nerunājot nemaz par kārno tēvoci Strausu un garo krustmāti

Žirafi, kas tik neganti spārdās, tāpat plato tēvoci Nīlzirgu un to otru, spalvaino Paviānu, un tad vēl Raibi Rakstaino Klinšu Žņaudzējčūsku ar zvīņoti zvīļoto asti tepat upmalā, kura kaujas sāpīgāk nekā tie pārējie kopā, tāpēc, ja jums nebūtu nekas pretim, es nevēlētos vēl vienu pērienu.

—   Nāc šurp, Maziņais, — teica Krokodils, — jo es pats jau esmu tas Krokodils. — Un viņš raudāja krokodila asaras, lai pierādītu, ka nav melojis.

Zilonēnam pat elpa aizrāvās. Noelsdamies viņš aptupās upes malā un teica: — Taisni jūs es meklēju visu šo ilgo laiku. Vai jūs, lūdzu, man nepateiktu, ko ēdat pusdienās?

—    Nāc šurp, Maziņais, — atkārtoja Krokodils.

—   Es tev iečukstēšu ausī.

Tad nu Zilonēns piebāza galvu pie Krokodila roboti zobotās mutes, un Krokodils sagrāba viņu aiz mazā degunteļa, kas līdz pat šai nedēļai, dienai, stundai un minūtei nebija lielāks par tupelīti, kaut gan arī tā daudz kam noderīgs.

—   Man r-r-rādās, — Krokodils caur zobiem rūca,

—   Man r-r-rādās, ka šodien es sākšu pusdienas ar-r-r vienu mazu zilonīti!

Par tādu rīcību — tu klausies, mans prieks un acuraugs? — Zilonēns varen noskaitās un caur degunu brēca: — Lhaid vhaļā! Mhan shāp!

Tad Raibi Rakstainā Klinšu Žņaudzējčūska nošļūca no savas klints lejā pie upes un teica:

—   Mans jaunais draugs! Ja tu tagad uz vietas un nekavējoties nemēģināsi rauties laukā, cik vien tev spēka, man atliek vienīgi secināt, ka šis tavs paziņa lielajā, rūtainajā ādas mētelī (ar to viņa domāja

Krokodilu) ieraus tevi upes vidū, pirms tu paspēsi pateikt «Džeks Robinsons».

Tādā garā mēdz izsacīties visas Raibi Rakstainās Klinšu Žņaudzējčūskas.

Tad Zilonēns atspērās ar pakaļkājām un rāvās, un rāvās, un rāvās atpakaļ, un viņa deguns sāka stiepties garumā. Krokodils savukārt kūla asti ūdenī, tā ka putas vien šķīda, un arī rāva, un rāva, un rāva uz priekšu.

Bet Zilonēna deguns tikai stiepās garumā. Zilonēns atspērās ar visām četrām kājelēm zemē un vilka, un vilka, un vilka, un viņa deguns stiepās. Krokodils kulstīja asti kā airi un vilka, un vilka, un vilka, un Zilonēna deguns stiepās ar katru vilcienu garāks, un — ak vai! — kā tas sāpēja.

Tad Zilonēns juta, ka viņa kājas sāk slīdēt, un teica caur degunu, kas bija gandrīz jau piecas pēdas garš: — Thas hir phar dhaudz hrūtil

Tad Raibi Rakstainā Klinšu Žņaudzējčūska laidās lejā no krasta, sasējās dubultmezglā ap Zilonēna pakaļkājām un sacīja:

— Pārsteidzīgais un nepieredzējušais ceļotāj! Tagad mums vajadzēs visai nopietni pievērsties vienam nelielam rāvienam, jo, ja mēs to nedarīsim, man ir

pamatotas aizdomas, ka tas astesdzinēja karakuģis ar bruņu plāksnēm apšūto augšklāju (un ar to, mans prieks un acuraugs, Čūska domāja Krokodilu) izpostīs tavu jauno dzīvi un iespējami spožo karjeru uz visiem laikiem.

Jo tādā garā Raibi Rakstainās Klinšu Žņaudzējčūskas parasti mēdz runāt.

Un tad nu Čūska rāva, un Zilonēns rāva, un Krokodils rāva, bet Zilonēns ar Raibi Rakstaino Klinšu Žņaudzējčūsku rāva divtik stipri, un beidzot Krokodils palaida Zilonēna degunu vajā ar tādu plaukšķi, ka noplaukšķēja pa visu Limpopo upi no viena gala līdz otram.

Vaļā palaistais Ziloņbērniņš nokrita uz dibena smiltīs un sasitās, tomēr vispirms viņš pateica sirsnīgu paldies Raibi Rakstainajai Klinšu Žņaudzējčūskai un tikai pēc "tam aprūpēja savu nabaga izstiepto degunu — aptina to ar vēsām banānu lapām un iekāra lielajā, lēnajā, līčoti lokotajā Limpopo upē dzesēties.

—   Kāpēc tu to dari? — jautāja Raibi Rakstainā Klinšu Žņaudzējčūska.

—   Atvainojiet, lūdzu, — teica Zilonēns, — bet mans deguns vairs ne pēc kā neizskatās, un es gaidu, kad tas sarausies.

—   Tad tev būs ilgi jāgaida, — sacīja Raibi Rakstainā Klinšu Žņaudzējčūska. — Un viens otrs jau savu labumu neredz.

Zilonēns nosēdēja pie upes trīs dienas, gaidīdams, kad viņa deguns sarausies. Bet deguns pat nedomāja rauties, tikai Zilonēns pasāka šķielēt. Jo, redzi un saproti, mans prieks un acuraugs, — Krokodils bija izstiepis viņam tādu snuķi, kāds tagad ir katram kārtīgām zilonim.

Trešās dienas vakarā atlaidās muša un iekoda viņam plecā. Pat lāgā neaptverdams, ko dara, Zilonēns atvēzējās ar snuķi un nosita mušu.

—   Ieguvums numurs viens! — sacīja Raibi Rakstainā Klinšu Žņaudzējčūska. — Tu nebūtu varējis to izdarīt ar savu tupeles strupuli. Pamēģini tagad kaut ko ieēst.

Pat lāgā neaptverdams, ko dara, Zilonēns izstiepa snuķi, noplūca veselu klēpi zāles, izdauzīja putekļus gar priekškājām un iestūma visu klēpi mutē.

—   Ieguvums numurs divi!—iesaucās Raibi Rakstainā Klinšu Žņaudzējčūska. — Ar savu tupeles strupuli tu to nevarētu izdarīt. Vai tev neliekas, ka nupat ir briesmīgi karsti?

—    Ir gan, — piekrita Zilonēns un, pat lāgā neaptverdams, ko dara, iešņauca pamatīgu dūņu šņaucienu no lielās, lēnās, līčoti lokotās Limpopo upes līkšņām un izšļāca sev uz galvas vēsu šļakstoši plakstošu dūņu cepuri, kas, patīkami kņudēdama, straumītēm tecēja gar ausīm.

—   Ieguvums numurs trīs!—teica Raibi Rakstainā Klinšu Žņaudzējčūska. — Arī to tu ar savu tupeles strupuli nevarētu izdarīt. Un kā tagad būtu ar vienu glītu pērienu?

—   Atvainojiet, lūdzu, — atbildēja Ziloņbērniņš, — bet pēriens man nepatiktu.

—   Un pašam kādu iepērt tev patiktu? — jautāja Raibi Rakstainā Klinšu Žņaudzējčūska.

—   Tas man patiktu visai labi, — sacīja Zilonēns.

—   Lai notiek, — sacīja Raibi Rakstainā Klinšu Žņaudzējčūska, — pārbaudi, cik labi tavs snuķis noder kautiņā.

—   Paldies, — teica Zilonēns, — ņemšu vērā. Un tagad, es domāju, man jāiet mājās pie saviem dārgajiem radiem un jāpamēģina.

Tā nu Zilonēns gāja cauri Āfrikai, luncinādams un vicinādams savu snuķi. Kad gribējās ēst, viņš plūca augļus tieši no kokiem, nevis gaidīja, kamēr kāds nokrīt, kā to vajadzēja darīt agrāk. Kad iegribējās zāles, viņš plūca, nenomezdamies ceļos, kā to vajadzēja darīt agrāk. Kad uzplijās mušas, viņš nolauza kuplu zaru un lietoja to par mušu dzenājamo vēdekli, un, kad bija pārāk karsts, viņš uzlika galvā dzestru, šļakstoši plak- stošu dūņu cepuri. Kad Zilonēns jutās vientuļš, ceļojot cauri Āfrikai, viņš dziedāja, un skaņa caur snuķi plūda varenāk nekā trim pūtējorķestriem kopā. Un mājupceļā viņš tīšām meta līkumu, lai satiktu plato tēvoci Nīlzirgu (kas patiesībā nebija viņam nekāds radinieks), un nopēra to reiz par visām reizēm, pie viena pārliecinoties, ka Raibi Rakstainajai Klinšu Žņaudzējčūskai bijusi taisnība par jaunā snuķa priekšrocībām. Pārējo laiku viņš pavadīja, uzlasīdams meloņu mizas, ko bija izsvaidījis ceļā uz Limpopo — jo bija tīrīgs un kārtīgs biezādis.

Kādā tumšā, vēlā vakarā Zilonēns atgriezās pie savas karsti mīļotās ģimenes, saritināja snuķi gredzenā un teica: —Sveicināti! Kā jums iet?

Visi bija tik priecīgi viņu redzēt, ka tūlīt nokliedza: — Nāc tik šurp, lai mēs tevi noperam par tavu nepiepildāmo ziņkārību!

—   Ūja! — teica Zilonēns. — Jums taču nav ne mazākās jēgas par pēršanu. Nāciet jūs, lai es parādu, kā to dara!

Viņš atritināja snuķi un uzšāva abiem brāļiem tā, ka tie apvēlās kūleņu kūleņiem.

—   Svētie banāni! — brāļi iebrēcās. — Kur tu tā iemācījies kauties? Un ko tu esi izdarījis ar savu degunu?

—   Jaunu degunu es dabūju no Krokodila lielās, lēnās, līčoti lokotās Limpopo upes krastos, — atbildēja Ziloņbērniņš. — Es pajautāju viņam, ko Krokodili ēd pusdienās, un viņš man šito uzdāvināja.

—   Ļoti neglīts deguns, — saviebās spalvainais tēvocis Paviāns.

—    Neglīts gan, toties ļoti parocīgs, — atbildēja Zilonēns, saķēra spalvaino tēvoci Paviānu aiz spalvainās kājas un iesvieda lapseņu pudurī.

Un tad šis nejaukais Zilonēns izpļaukāja savus karsti mīļotos tuviniekus tā, ka visiem ādas vien kūpēja, un visi bija ārkārtīgi pārsteigti. Viņš izplūca kārnajam tēvocim Strausam asti, viņš sagrāba garo krustmāti Žirafi aiz pakaļkājas un izvazāja pa ērkšķu krūmiem, viņš kliedza uz plato tēvoci Nīlzirgu un pūta viņam burbuļus ausīs, kad tēvocis gulēja upes dūņās dienas- vidu, un vienīgais, ko Zilonēns nekad neaiztika, bija Kolokolo Putniņš.

Kad Zilonēna nekaunība vairs nebija ciešama, karsti mīļotā radu saime pa kaklu pa galvu aizskrēja uz lielo, lēno, līčoti lokoto Limpopo upi, kam krastos drudža koku biezokņi, aizņemties no Krokodila jaunus degunus.

Mājas pārnākuši, viņi nekad vairs nekāvās ar Zilonēnu, un no tā laika, mans prieks un acuraugs, katram zilonim, ko tu redzēsi, un arī katram, ko tu neredzēsi, ir tikpat garš snuķis kā ziņkārīgajam Zilonēnam.

Man seši kalpi kalpībā. (Ikviens lai tādus tur!) Sauc viņus Kāpēc, Kam un Kā, Un Kas, un Ko, un Kur.

Es pāri jūrām sūtu tos Uz visām zemes malām, Bet ļauju, lai tie atpūstos, Kad ceļojumi galā.

Ja grib — lai guļ, ja grib — lai sēd, Kad pašam ir ko darīt. Es ēdu — klusēdami ēd Pie galda viņi arī.

Tā nav pie visiem saimniekiem; Es zinu meitenīti,.— Pie viņas kalpu miljoniem Nav atpūtas ne brīdi.

Ne lāgā pamodusies nav, Pa galvu un pa kaklu jau Skrien miljons Kā Un miljons Kur, Drāž miljons Ko, Brāž miljons Kam, Un lido miljons Kāpēc!

.

KA CELUŠiES BRUŅNEŠI

Un tagad, mans prieks un acuraugs, es stāstīšu tev atkal vienu stāstu par senseni senajiem un tāltāli tālajiem laikiem.

Kaut kad, ap šo seno un tālo laiku vidu, duļķainās Amazones krastā dzīvoja Durstīgi Dzēlīgais Ezis, pār- tikdams no gliemežiem un citām gardām lietām. Viņam bija draugs Lēnīgi Cienīgais Bruņurupucis, kas tāpat dzīvoja duļķainās Amazones krastos, pārtikdams no

zaļiem salātiem un citām gardām lietām. Un tiktāl viss būtu kārtībā, mans prieks un acuraugs. Vai ne?

Bet redzi, tajos pašos senseni senajos un tāltāli tālajos laikos pie duļķainās Amazones dzīvoja arī Plankumainais Jaguārs, ēzdams visu, ko varēja noķert. Kad viņš nevarēja noķert briežus un pērtiķus, tad ēda vardes un vaboles, bet, kad nevarēja noķert vardes un vaboles, tad gāja pie savas Jaguārmātes, un viņa mācīja dēlam, kā ēst ežus un bruņurupučus.

Atkal un atkal, asti graciozi vicinādama, Jaguār- māte atkārtoja:

—   Mans dēls, kad tu atrodi ezi, iesvied viņu ūdenī, un ezis atritināsies vaļā, bet, kad tu noķer bruņurupuci, izplēs viņu no čaulas ar ķepu!

Un tiktāl viss bija kārtībā, mans prieks un acuraugs.

Kādā jaukā vakarā Plankumainais Jaguārs ieraudzīja duļķainās Amazones krastā Durstīgi Dzēlīgo Ezi un Lēnīgi Cienīgo Bruņurupuci sēžam zem izgāzta koka stumbra.

Aizbēgt viņi vairs nevarēja, tāpēc Durstīgi Dzēlīgais satinās kamolā, jo viņš bija Ezis, bet Lēnīgi Cienīgais ievilka galvu un kājas čaulā, jo viņš bija Bruņurupucis.

Un tiktāl viss bija kārtībā, mans prieks un acuraugs. Vai ne?

—    Paklausieties, ko es teikšu, — sacīja Plankumainais Jaguārs, — jo tas ir ļoti svarīgi. Māte mani mācīja, ka, satiekot Ezi, vajag iemest viņu ūdenī, un Ezis tad atritināsies vaļā, bet, satiekot Bruņurupuci, vajag izplēst viņu no čaulas ar ķepu. Kurš no jums ir Ezis un kurš Bruņurupucis? Zvēru pie saviem plankumiem, ka neprotu jūs atšķirt!

—   Tu esi pārliecināts, ka tava māmiņa mācīja tieši tā? — jautāja Durstīgi Dzēlīgais Ezis. — Vai tu esi cieši par to pārliecināts? Varbūt viņa sacīja, ka tad, kad tu esi atritinājis bruņurupuci, tev vajag izčaumalot viņu no ūdens ar plēsienu, bet, kad tu ņem ķepās ezi, tev vajag mest viņu uz čaulas?

—   Tu esi pārliecināts, ka tava māmiņa mācīja tieši tā? — jautāja arī Lēnīgi Cienīgais Bruņurupucis. — Vai tu esi cieši par to pārliecināts? Varbūt viņa teica, ka tad, kad tu ūdeņo ezi, tev vajag sviest viņu uz ķepas un, kad tu satiec bruņurupuci, tev vajag viņu čaumalot, kamēr viņš atritinās?

—   Man gan neliekas, ka māte mani būtu tā mācījusi,— teica Plankumainais Jaguārs, tomēr viņš bija mazliet apjucis. — Vai jūs, lūdzu, neatkārtotu lēnāk un skaidrāk?

—   Plēšot ūdeni ar ķepu, tu atritini ezi, — sacīja Durstīgi Dzēlīgais. — Iegaumē to, jo tas ir ļoti svarīgi.

—   Un, — piebilda Bruņurupucis, — kad tu ūdeni būsi izķepojis, met to virsū bruņurupucim vienā plē- sienā! Kā tu nesaproti tik vienkāršas lietas?

—   Jūs tā visu jaucat, ka man jau plankumi sāk sāpēt, — teica Plankumainais Jaguārs. — Nekādi padomi man nav vajadzīgi. Es tikai gribu zināt, kurš no jums ir Ezis un kurš Bruņurupucis.

—   To nu es tā īsti vis nevarēšu pateikt,—sacīja Durstīgi Dzēlīgais, — bet, ja tev labpatīkas, vari izplēst mani no čaulas ar ķepu.

—   Ahā!—iesaucās Plankumainais Jaguārs. — Tad nu man ir skaidrs, ka tu esi Bruņurupucis. Un tu vēl

domāji, ka es neuzminēšu! Nu tad sākam!

Plankumainais Jaguārs atvēzējās un cirta ar savu pūkaini spilve- noto ķepu pa Durstīgi Dzēlīgo, kas, protams, bija paspējis saritināties kamolā, un piecirta ķepu pilnu ar eža adatām. Un tas vēl nebija ļaunākais — varenajā cirtienā Jaguārs bija aizsviedis Durstīgi Dzēlīgo tālu, tālu mežā un krūmos, kur bija pārāk tumšs, lai viņu atrastu.

Jaguārs iegrūda savu pūkaini spilvenoto ķepu mutē, un, zināms, sadūrās vēl negantāk. Kad viņš beidzot varēja parunāt, viņš teica: — Nu es zinu, ka tas nebija Bruņurupucis. Bet, — viņš pakasīja pakausi ar savu veselo ķepu, — kā lai es zinu, ka tas otrs ir Bruņurupucis?

—   Es patiešām esmu Bruņurupucis, — teica Lēnīgi Cienīgais. — Tavai māmiņai ir taisnība. Viņa mācīja, ka tev vajag izplēst mani no čaulas ar ķepu. Sāc!

—   Brīdi agrāk tu tā vis nesacīji, — rūca Plankumainais Jaguārs, vilkdams ar zobiem dzeloņus no ķepas. — Tu sacīji pavisam ko citu.

—    Pieņemsim! Tu saki, es esot sacījis, ka viņa sacījusi pavisam ko citu, — teica Bruņurupucis. — Bet, ja patiešām, kā tu saki, es sacīju, ka viņa sacījusi to,

ko es sacīju, tad iznāk, ka es sacīju to pašu, ko viņa sacīja. No otras puses, ja, pēc tavām domām, viņa sacījusi, ka tev vajag atritināt mani ar plēsienu, nevis atķepot vaļā ar čaulu, tad es tur neesmu vainīgs, vai ne?

—   Tu taču sacīji, ka tu gribi, lai es izplēšu tevi no čaulas ar ķepu,—teica Plankumainais Jaguārs.

—    Padomā labi, un tu atcerēsies, ka neko tamlīdzīgu es neesmu sacījis. Es tikai sacīju, ka tava māte sacīja, ka tev vajag izplēst mani no čaulas ar ķepu, — iebilda Lēnīgi Cienīgais.

—   Un kas notiks, ja es to darīšu? — neticīgi smīnēdams, jautāja Jaguārs.

—    Es nezinu, jo vēl nekad neesmu plēsts laukā no čaulas; bet viena lieta gan droša — ja tu gribi redzēt, kā es aizpeldu, tev vajag tikai iesviest mani ūdenī.

—    Es tev neticu, — teica Plankumainais Jaguārs. — Tu tīšām sajauci visu, ko māte man mācīja ar jums abiem darīt, tikmēr prasīdams, vai es droši zinot, ka tieši tā viņa mācījusi, kamēr es nu vairs nezinu, kur man galva, kur plankumainā aste, un, kad nu tagad tu man stāsti kaut ko tādu, ko es varu saprast, es vairs galīgi nekā nesaprotu. Māte mācīja, ka vienu no jums abiem man vajag iemest ūdenī, un, tā kā tu prasi, lai es metu tevi, man jādomā, ka taisni to tu negribi. Nu tad lec duļķainajā Amazonē — un dari to žigli!

—    Es tev godīgi saku, tavai māmiņai tas nepatiks. Tikai nesaki viņai, ka es to nebūtu sacījis, — brīdināja Lēnīgi Cienīgais.

—    Vēl vienu vārdu par to, ko mana māte esot sacījusi … — ierēcās Jaguārs, bet viņš vēl nebija beidzis, kad Lēnīgi Cienīgais jau mierīgi ienira duļķainajā

Amazonē un peldēja zem ūdens tik ilgi, līdz nonāca krasta līkumiņā, kur viņu jau gaidīja Durstīgi Dzēlīgais.

—          Par matu no nāves, — teica Durstīgi Dzēlīgais. — Man šis Plankumainais Jaguārs nepavisam nepatīk. Ko tu viņam iestāstīji!

—   Es viņam godīgi sacīju, ka patiešām esmu Bruņurupucis, bet viņš man neticēja un lika ielēkt upē, lai redzētu, vai es tas esmu. Es biju, un tas viņu ārkārtīgi pārsteidza. Nu viņš skries sūdzēties mammai. Klausies!

Viņi klausījās, kā Plankumainais Jaguārs rēkdams un brēkdams plosījās pa duļķainās Amazones krastu krūmiem un mežiem, kamēr atnāca viņa māmiņa.

—    Dēls, dēls, — jau kuro reizi sacīja māte, graciozi vicinādama asti, — ko tu atkal neesi izdarījis tā, kā tev vajadzēja darīt?

—    Es mēģināju izplēst no čaulas to, kurš gribēja, lai viņu izplēš ar ķepu, un nu mana ķepa ir pilna ar dzel . . . adatām, — žēlojās Plankumainais Jaguārs.

—   Dēls, dēls, — atkārtoja māte, graciozi vicinādama asti, — spriežot pēc adatām tavos ķepu spilventiņos, tas ir bijis Ezis. Viņu tev vajadzēja iemest ūdenī.

—    Ūdenī es iemetu to otro, jo viņš teicās esam Bruņurupucis, bet es viņam neticēju, un tā nu izrādījās tīra patiesība! Viņš ienira duļķainajā Amazonē un vairs neiznira, un man nekā, gluži nekā nav ko ēst, un es domāju, mums labāk vajadzētu pārcelties uz

dzīvi kaut kur citur. Manai nabaga saprašanai šie te pie duļķainās Amazones ir pārāk viltīgi.

—   Dēls, dēls, — sacīja viņa māte, atkal ilgi un graciozi vicinādama asti, — uzklausi mani un iegaumē, ko es saku. Ezis saritinās kamolā un izslien savas adatas uz visām pusēm. Tā ir Eža pazīme.

—   Man šī vecā dāma sāk nepatikt,—teica Durstīgi Dzēlīgais, lielas lapas ēnā noslēpies. — Ko visu viņa nezina?

—   Bruņurupucis nevar saritināties kamolā, — Ja- guārmāte turpināja, ilgi un graciozi vicinādama asti. — Viņš tikai ievelk galvu un kājas čaulā. Tā ir Bruņurupuča pazīme.

—    Nē, man ļoti, ļoti nepatīk šī vecā dāma, — sacīja Lēnīgi Cienīgais Bruņurupucis. — Tik skaidrus vārdus pat tāds muļķis kā Plankumainais Jaguārs nevar pārprast. Cik žēl, ka tu neproti peldēt, Durstīgi Dzēlīgais!

—    Ko nu par mani, — nopūtās Durstīgi Dzēlīgais. — Iedomājies, cik labi būtu, ja tu varētu savilkties kamolā. Ak, kāda ķibele! Klausies! Tas ir Plankumainais Jaguārs!

Plankumainais Jaguārs sēdēja duļķainās Amazones krastā, vilkdams ar zobiem Eža adatas no ķepas, un savā nodabā skaitīja:

Kamolā netinas — ūdenī peld: Tas var būt vienīgi Cienīgi Lēnīgais! Kamolā tinas, bet ūdenī grimst: Tas var būt vienīgi Durstīgi Dzēlīgais!

—   šito nu viņš neaizmirsīs, līdz pūcei sāks asie ziedēt, — nopūtās Durstīgi Dzēlīgais. — Paturi mani aiz zoda, Lēnīgi Cienīgais! Es mēģināšu iemācīties peldēt. Tas var noderēt.

—   Laba doma! — uzslavēja Cienīgi Lēnīgais; viņš turēja Durstīgi Dzēlīgo aiz zoda, kamēr Ezis spirinājās duļķainās Amazones ūdenī.

—   Ar laiku no tevis iznāks lielisks peldētājs, — sacīja Cienīgi Lēnīgais. — Un tagad, ja tu būtu tik laipns urt mazliet atsprādzētu manu muguras vairogu, es mēģinātu paritināties kamolā. Tas var noderēt.

Durstīgi Dzēlīgais palīdzēja atsprādzēt Bruņurupuča muguras vairogu, un Cienīgi Lēnīgais tikmēr stiepās, vilkās un locījās, kamēr viņam patiešām izdevās mazliet saritināties.

—    Lieliski! — iesaucās Durstīgi Dzēlīgais. — Bet tagad brītiņu atpūties! Tu esi sastīvējies gluži zils. Laid mani atkal ūdenī, lai es pamēģinu to sānisko vēzienu, ko tu sauc par visvieglāko.

Tā nu Durstīgi Dzēlīgais vingrinājās, un Cienīgi Lēnīgais peldēja viņam blakus.

—   Vareni! — priecājās Cienīgi Lēnīgais. — Vēl mazliet jāpatrenējas, un tu peldēsi kā Valzivs. Tagad esi tik laipns un palīdzi atsprādzēt manus vairogus vēl par diviem caurumiņiem vaļīgāk, un es pamēģināšu

to burvīgo saliekšanos līkumiņā, ko tu sauc par visvieglāko. Ak, kā Plankumainais Jaguārs brīnīsies!

—    Brīnišķīgi! — slavēja Durstīgi Dzēlīgais, vēl gluži slapjš no peldes duļķainajā Amazonē. — Goda vārds, tu ritinies kā dzimis, audzis Ezis! Par diviem caurumiņiem vaļīgāk, tu teici? Izteiksmīgāk, lūdzu, un nekreksti tik skaļi, citādi Plankumainais Jaguārs mūs sadzirdēs. Kad būsi beidzis, es pamēģināšu to ilgo ienirienu, ko tu sauc par ļoti vieglu. Ak, kā Plankumainais Jaguārs brīnīsies!

Durstīgi Dzēlīgais ienira, un Cienīgi Lēnīgais peldēja viņam zem ūdens blakus.

—   Lieliski! — sacīja Cienīgi Lēnīgais. — Mazliet vairāk uzmanības, elpu aizturot, un tu varēsi iekārtot sev vasarnīcu duļķainās Amazones dibenā. Un tagad es mēģināšu aizlikt pakaļkājas aiz ausīm, ja reiz tu apgalvo, ka šī poza ir ārkārtīgi ērta. Ak, kā Plankumainais Jaguārs brīnīsies!

—   Lieliski! — priecājās Durstīgi Dzēlīgais.—Tikai tavs vairogs ir mazliet izļodzījies. Plāksnīšu malas nav vairs blakus, bet cita pāri citai.

—   Tas būs no vingrinājumiem, — sacīja Lēnīgi

Cienīgais. — Bet es skatos, ka tavas adatas ir it kā sakusušas kopā, un tagad tu drīzāk izskaties pēc čiekura, nevis pēc kastaņa bumbuļa, kā agrāk.

—   Tiešām? — jautāja Durstīgi Dzēlīgais. — Tas būs no ilgas mērcēšanās ūdenī. Ak, kā Plankumainais Jaguārs brīnīsies!

Tā viņi turpināja vingrināšanos, palīdzēdami viens otram, līdz pat rīta gaismai. Kad saule jau bija gabalā, viņi atpūtās un apžāvējās. Dienas vidū viņi ieraudzīja, ka abi ir ļoti pārvērtušies un neizskatās vairs tādi kā agrāk.

—   Durstīgi Dzēlīgais, — teica Bruņurupucis pēc pusdienām, — es vairs neesmu tas, kas biju vakar, bet man liekas, ka nu mēs varētu izjokot Plankumaino Jaguāru.

—   Taisni par to arī es nupat domāju, — atbildēja Durstīgi Dzēlīgais.—Man liekas, zvīņas ir nesalīdzināmi labākas par adatām, nerunājot nemaz par peldēšanu. Ak, kā Plankumainais Jaguārs brīnīsies! Iesim viņu meklēt.

Drīz viņi patiešām satika Plankumaino Jaguāru, kas vēl arvien auklēja savu pūkaini spilvenoto, vakarnakt sadurstīto ķepu. Jaguārs bija tik pārsteigts, ka trīsreiz apvēlās augšpēdu uz savas plankumainās astes.

—   Labrīt! — sacīja Durstīgi Dzēlīgais. — Kā klājas tavai jaukajai, visužēlīgajai māmiņai?

—   Paldies, ļoti labi, — atbildēja Plankumainais Jaguārs. — Tikai atvainojiet, lūdzu, ka es pašreiz īsti neatceros jūsu vārdu.

—   Tas nav pārāk pieklājīgi, — teica Durstīgi Dzēlīgais, — ja atceramies, ka vēl vakar tu gribēji izplēst mani no čaulas ar ķepu.

—   Tā nebija nekāda čaula! Tās bija adatas! —

iebrēcās Plankumainais Jaguārs. — Pavisam noteikti! Paskatieties uz manu ķepu!

—   Vakar tu pavēlēji man lēkt duļķainajā Amazonē, lai es noslīktu, — sacīja Cienīgi Lēnīgais. — Kāpēc šodien tu esi tik aizmāršīgs un rupjš?

—   Vai tu nemaz vairs neatceries, ko māte tev mācīja? — jautāja Durstīgi Dzēlīgais:

Kamolā netinas, ūdenī peld:

Tas var būt vienīgi Durstīgi Dzēlīgais!

Kamolā tinas, bet ūdenī grimst:

Tas var būt vienīgi Cienīgi Lēnīgais!

Tad viņi abi saritinājās un ripoja, un ripeņoja, ripinājās un riteņojās Plankumainajam Jaguāram apkārt, kamēr viņam acis sāka griezties riņķī kā ratu riteņi.

Jaguārs metās pie mātes.

—   Māmiņ, — viņš elsa, — šodien mežā parādījušies divi jauni dzīvnieki. Viens, par kuru tu sacīji, ka viņš nevar peldēt, peld; otrs, par kuru tu sacīji, ka viņš nevar saritināties, ritinās; bez tam, man liekas, viņi ir sadalījuši savas adatas un bruņas, jo tagad nu abi ir zvīņaini, nevis viens gludā čaulā un otrs durstīgās adatās, kā agrāk. Viņi abi tikmēr ritinājās un ripinājās apkārt, kamēr man kļuva nelabi.

—    Dēls, dēls, — nopūtās Jaguārmāte, ilgi un graciozi vēcinādama asti. — Ezis ir Ezis un nevar būt nekas cits kā Ezis. Bruņurupucis ir Bruņurupucis un arī nevar būt nekas cits.

—    Bet tas viens vairs nav Ezis, un otrs vairs nav Bruņurupucis! Katram ir pa drusciņai no eža un bruņurupuča, un es pat nevaru iedomāties, kādā vārdā lai tādus nosauc!

— Blēņas! — sacīja Jaguārmāte. — Vārdu var atrast katram. Sauksim viņus par Bruņnešiem, kamēr es izdomāšu kaut ko labāku, Un, drošs paliek drošs, liksim viņus mierā!

Plankumainais Jaguārs darīja, kā bija vēlēts. It īpaši viņš ievēroja māmiņas piekodinājumu par mierā likšanu.

Bet visjocīgākais ir tas, ka kopš tā gadījuma līdz pat šai baltai dienai, mans prieks un acuraugs, duļķainās Amazones krastos Durstīgi Dzēlīgo un Cienīgi Lēnīgo neviens nesauc citādi kā vien par Bruņnešiem. Citās vietās, protams, ir gan eži, gan bruņurupuči (daži, piemēram, dzīvo manā dārzā), bet tie vecie, īstie un gudrie, kuru zvīņas aug pliku plaku cita pāri citai kā čiekuriem, tie, kuri dzīvoja duļķainās Amazones krastos senseni senajos un tāltāli tālajos laikos, saucas par bruņnešiem, jo viņi ir ļoti gudri.

Un to viņi ir pelnījuši, mans prieks un acuraugs. Vai ne?

Pie Amazones vedis Ne reizes nav mans ceļš, Bet «Dons» un «Magdalēna» Jau enkurķēdes ceļ.

Un Sautemptonas ostā Es varu uzzināt, — šie kuģi iet uz Rio, Ik nedēļas uz Rio, Es gribu braukt uz Rio, Pirms vecums vēl nav klāt!

Un dumjo Jaguāru (Gudros Bruņnešus tāpat!) Man gadījies nav satikt, Un neredzēt nekad,

Ja nebraukšu uz Rio Ar viņiem parunāt. Ved ceļš, ved ceļš uz Rio, Ved tiešām ceļš uz Rio, Es gribu braukt uz Rio, Pirms vecums vēl nav klāt!

/

KA TIKA UZRAKSTĪTA PIRMĀ VĒSTULĒ

Reiz senajos, senajos Akmens laikos dzīvoja kāds pirmcilvēks. Viņš bija pirmcilvēks, dzīvoja alā, valkāja visai maz drēbju, neprata ne lasīt, ne rakstīt, nedz arī gribēja to prast un bija laimīgs tikmēr, kamēr nejutās izsalcis. Viņu sauca Tegumajs Bopsulajs, kas nozīmē: Vīrs-kurš-nekad-nesper-soli-steigā, bet mēs, mans prieks un acuraugs, ērtības labad sauksim viņu vienkārši par Tegumaju.

Viņa sievai bija vārdā Tešumaja Tevindrova, kas nozīmē: Dāma-kura-uzdod-pārāk-daudz-jautājumu, bet mēs, mans prieks un acuraugs, ērtības labad sauksim viņu par Tešumaju.

Alu cilvēka mazo meitiņu sauca Tafimaja Metalu- maja, kas nozīmē: Maza-ļoti-neuzvedīga-meitene-kas- tā-vien-prasās-pēc-pēriena, bet es viņu saukšu vienkārši par Tafiju, labi? Viņa bija Tegumaja Bopsulaja prieks un acuraugs un māmiņas prieks un acuraugs, un pēriena viņa nedabūja ne pustik daudz, cik viņas pašas labā vajadzētu. Visi trīs bija ļoti laimīgi.

Tikko Tafija sāka skraidīt pati uz savām kājām, viņa visur staigāja līdzi tētim Tegumajam, un reizēm abi neatgriezās alā ātrāk, kamēr nebija galīgi izbadojušies, un tad Tešumaja Tevindrova parasti bārās: — Kas jūs dīda pa pasauli, un kur jūs esat novazājušies tik drausmīgi netīri? Goda vārds, Tegumaj, tev nav vairāk prāta kā mazajai Tafijai!

Bet klausies nu labi uzmanīgi, kas bija tālāk!

Kādu dienu Tegumajs Bopsulajs gāja cauri bebru purvam uz Vagajas upi uzdurt uz šķēpa krietnu karpu pusdienām, un Tafija gāja viņam līdzi.

Tegumaja šķēps bija darināts no koka ar haizivs zobu galā, bet, pirms viņam laimējās trāpīt kaut vienai zivij, viņš netīšām ietrieca šķēpu upes dibena akmeņos un pārlauza to vidū pušu. Viņi bija jūdzēm tālu no mājas (protams, mazā somiņā viņiem bija līdzi brokastis), bet Tegumajs nebija paņēmis kādu lieku šķēpu.

—   Zivju te pilns kā murdā, — sacīja Tegumajs, — bet ko tas līdz, ja man paies vai puse dienas, labojot šķēpu!

—   Mājās tev ir tas lielais, melnais, — teica Tafija.

— Gribi, es aizskriešu atpakaļ uz alu un paprasīšu, lai māmiņa iedod!

—   Tas ir par tālu tavām mazajām, resnajām kāje- lēm, — Tegumajs sacīja. — Bez tam tu vari iekrist bebru purvā un noslīkt. Mēģināsim tāpat glābt, kas glābjams.

Viņš nosēdās zemē un ķērās pie mazās darba rīku somiņas, kas bija darināta no ādas un pilna ar ziemeļbriežu dzīslām, ādas strēmelēm, vaska pikām un sveķu gabaliem, un sāka labot šķēpu. Tafija arī apsēdās, iekāra kājas ūdenī, atspieda zodu plaukstā un sāka domāt. Tad viņa teica:

—   Tēt, vai nav baigi, ka mēs neprotam rakstīt? Citādi mēs varētu aizsūtīt māmiņai ziņu un tikt pie melnā šķēpa.

—   Tafij! — uzsauca Tegumajs. — Cik reižu man tev jāsaka, lai tu nerunā žargonā? «Baigi» ir neglīts vārds. Bet taisnība tev ir — būtu ļoti labi, ja mēs varētu aizrakstīt uz mājām.

Tajā brīdī upmalā parādījās Svešinieks. Viņš bija no tālās Tevaras cilts un nesaprata ne vārda Tegumaja valodā. Viņš apstājās krastā un uzsmaidīja Tafijai, jo viņam pašam arī mājās bija tāda maza meitiņa. Tegumajs izvilka no somas saišķi brieža dzīslu un sāka labot šķēpu.

—   Nāc šurp! — sauca Tafija. — Tu zini, kur dzīvo mana māmiņa?

Svešinieks tikai norūca: «Hm!» — jo viņš, kā jau sacīts, bija Tevara.

—   Muļķis! — iekliedzās Tafija un piesita kāju, redzēdama, ka pašreiz, kad tētis neko nevar izdarīt ar savu šķēpu, pa upi garām aizpeld lielu, resnu karpu bars.

—    Neuzbāzies pieaugušiem cilvēkiem, — sacīja Tegumajs, tik ļoti aizņemts ar šķēpa lāpīšanu, ka pat neatskatījās.

—    Es neuzbāžos, — atbildēja Tafija. — Es tikai gribu, lai viņš izdara, ko es gribu, bet viņš nesaprot!

—    Tad netraucē vismaz mani, — Tegumajs teica, vilkdams un stiepdams brieža dzīslas, kuru gali karājās viņam no mutes.

Svešinieks, būdams īsts Tevara, apsēdās zāiē, un Tafija viņam rādīja, ko tētis dara.

Svešinieks domāja: «Kas par brīnumainu bērnu! Sit kāju pie zemes un kliedz uz mani . . . Viņa laikam ir šī cēlā Virsaiša meita, kas ir tik varens, ka uz mani pat nepaskatās!» Tāpēc Svešinieks smaidīja vēl pie- klājīgāk.

—   Klausies! — teica Tafija. — Es gribu, lai tu aizej pie manas māmiņas, jo kājas tev ir garākas nekā man un tu neiekritīsi bebru purvā, un paprasi tētiņa otru šķēpu — to, ar melno kātu, kas karājas virs mūsu pavarda.

Svešinieks (un viņš bija Tevara!) domāja: «Patiešām brīnums, kas par bērnu! Vicina rokas un kliedz uz mani, bet es taču ne vārda nesaprotu! Bet, ja es nedarīšu, ko šī mazā meitene grib, baidos, ka augstprātīgais Virsaitis — Vīrs-kurš-griež-muguru-ciemi- ņiem, būs dusmīgs.» — Viņš piecēlās, noplēsa bērzam lielu, baltu mizas gabalu un pastiepa to Tafijai. Tā viņš darīja, mans prieks un acuraugs, lai rādītu, ka viņa sirds ir balta kā bērza tāss un ka viņš nedomā ļaunu, bet Tafija saprata citādi.

—   Ā! — viņa iesaucās. — Skaidrs! Tu prasi māmiņas adresi. Rakstīt es, zināms, neprotu, bet es varu zīmēt, ja vien man būtu kāds ass skrāpjamais. Padod man, lūdzu, to haizivs zobu no savas kaklarotas!

Svešinieks (tāpēc, ka viņš bija Tevara) neko neatbildēja, un Tafija izstiepa savu mazo roķeli un paraustīja viņa krāšņo zīļu, sēklu un haizivs zobu kaklarotu.

Svešinieks (un viņš bija Tevara!) nodomāja: «Zili zaļi brīnumi, kas par bērnu šī mazā meitene! Haizivs zobs kaklarotā ir burvju zobs, un man sacīts, ka ikvienam, kas šo zobu bez manas atļaujas aiztiek, uz vietas jāuzpūšas vai jāpārsprāgst. Bet šis bērns ne uzpūšas, ne pārsprāgst, un cienīgais Virsaitis Vīrs-kas-tik-dziļi- nogrimis-savā-darbā, ka nav pievērsis man ne mazāko uzmanību, neizskatās nobijies, ka viņa meita varētu uzpūsties vai pārsprāgt. Jācenšas būt pēc iespējas laipnam!»

Svešinieks iedeva Tafijai haizivs zobu, un viņa nometās zālē uz vēderiņa, kājas gaisā kūlādama, tāpat kā to tagad parasti dara bērni, kad viņi apguļas uz grīdas un sāk zīmēt, un teica:

— Tagad es uzzīmēšu tev skaistas, skaistas bildītes! Vari skatīties man pār plecu, tikai negrūsties. Vispirms es uzzīmēšu, kā tētis ķer zivis. Neko līdzīgs viņš man neiznāca, bet māmiņa sapratīs, jo es te uzzīmēšu, ka šķēps salūzis. Tagad es zīmēšu otru

šķēpu, kas viņam vajadzīgs, — tp ar melno rokturi. Izskatās gan, ka šķēps būtu iedurts tētim mugurā, bet tas tāpēc, ka haizivs zobs te paslīdēja laukā un tāss nav pietiekami liela, šis ir šķēps, kas tev jāatnes, tāpēc es uzzīmēšu sevi arī, kā es tev to skaidroju. Mati man gan nav gaisā, kā te uzzīmēts, bet tā ir vieglāk. Tagad es uzzīmēšu tevi. Man liekas, tu esi ļoti skaists vīrs, bet tik skaisti zīmēt es neprotu, tāpēc neapvainojies. Tu neapvainosies, jā?

Svešinieks (un viņš bija Tevara!) smaidīja.

Viņš domāja: «Te kaut kur ir notikusi liela kauja, un šis neparastais bērns, kas aiztiek manu apburto haizivs zobu, neuzpūzdamies un nepārsprāgdams, pavēl man sasaukt kopā lielā Virsaiša cilti un atvest viņam

palīgā. Un tas noteikti ir liels Virsaitis, citādi viņš būtu vismaz paskatījies uz mani.»

— Skaties, — Tafija teica, zīmēdama no visa spēka, bet diezgan krecelīgi,—te es uzzīmēju tevi ar to šķēpu rokā, kas tētim vajadzīgs, lai tu neaizmirstu atnest. Tagad es tev parādīšu, kā atrast māmiņas alu. Ej līdz šiem diviem kokiem (tie ir koki!), un, kad tu būsi pāri kalnam (tas ir kalns!), tu nonāksi bebru purvā, kur čum un mudž no bebriem. Uzzīmēt bebrus visā augumā es neprotu, tāpēc es zīmēšu tikai galvas, kuras tu redzēsi, iedams caur purvu. Uzmanies tikai, ka neiekrīti kādā akacī! Tūlīt aiz bebru purva būs mūsu ala. Patiesībā tā nav tikpat augsta kā kalni, bet

man nepadodas zīmēt mazas lietas. Te ārā stāv mana māmiņa. Viņa ir ļoti skaista. Visskaistākā no visām māmiņām, bet viņa neņems ļaunā, kad ieraudzīs, cik nesmuka iznākusi, viņa būs priecīga, ka es vispār protu zīmēt. Un tagad, ja tev gadījumā piemirstas, es vēlreiz uzzīmēšu šķēpu alas ārpusē. Patiesībā šķēps ir iekšpusē, bet tu parādīsi zīmējumu manai māmiņai, un viņa iedos. Es zīmēju viņu ar paceltām rokām, jo zinu, ka viņa būs ļoti priecīga tevi redzēt. Vai nav skaists zīmējums? Vai tu visu saprati, jeb man jāskaidro vēlreiz?

Svešinieks (un viņš bija Tevara!) paskatījās zīmējumā un cītīgi māja ar galvu. Viņš sevī nodomāja:

«Ja es neatvedīšu lielā Virsaiša cilti palīgā, ienaidnieki nogalinās viņu, uzbrukdami no visām pusēm ar šķēpiem. Nu es saprotu, kāpēc lielais Virsaitis izliekas mani neievērojam. Viņš baidās, ka ienaidnieki var būt paslēpušies krūmos un noskatīties, ka viņš nodod man ziņu. Tāpēc viņš ir uzgriezis man muguru un ļāvis savam gudrajam un brīnumainajam bērnam zīmēt šo drausmīgo ainu, lai pavēstītu, kādās briesmās nokļuvis. Man jāsteidzas pie viņa cilts un jāsauc palīgā!» Pat nepavaicājis Tafijai ceļu, viņš vēja ātrumā pazuda krūmos ar bērza tāsi rokā, un Tafija, ļoti apmierināta ar sevi, nosēdās atkal zālītē.

—   Vai tikai tu neesi kaut ko izstrādājusi, Tafij? — vaicāja Tegumajs. Viņš bija salabojis savu šķēpu un rūpīgi pārbaudīja to, vicinādams uz visām pusēm.

—   Nē, tēti, nē! Man te bija pašai savas darīšanas, — atbildēja Tafija. — Lūdzu, nejautā man neko. Drīz tu pats redzēsi un būsi ļoti pārsteigts. Tu nemaz nezini, cik pārsteigts! Apsoli, ka tu būsi pārsteigts!

—   Lai notiek, — sacīja Tegumajs un sāka zvejot.

Svešinieks (tu zini, ka viņš bija Tevara?) tikmēr

steidzās cauri bebru purvam ar Tafijas zīmējumu un noskrēja vairākas jūdzes, līdz gluži nejauši uzdūrās Tešumajai Tevindrovai. Viņa stāvēja pie savas alas, tērzēdama ar dažām citām Akmens laikmeta dāmām, kas bija atnākušas uz mazām aizvēsturiskām brokastīm.

Svešinieks tūlīt pazina Tešumaju, jo viņas ar Tafiju bija ļoti līdzīgas, tāpēc — kā jau īsts Tevara — pieklājīgi uzsmaidīja un pasniedza Tešumajai bērza tāsi. Svešinieks vēl nebija atelsies no ātrā un garā skrējiena, viņa kājas bija ērkšķu saskrāpētas, bet viņš tomēr centās būt pieklājīgs.

Ieskatījusies zīmējumā, Tešumaja sāka kliegt pilnā kaklā un uzklupa Svešiniekam. Pārējās Akmens laikmeta dāmas nogāza viņu zemē un uzsēdās virsū — visas sešas vienā rindā, kamēr Tešumaja plēsa viņu aiz matiem.

— Te viss ir skaidri redzams, kā deguns šī svešā vīra ģīmī! — Tešumaja kliedza. — Viņš ir piedūris manu Tegumaju pilnu ar šķēpiem un tā pārbiedējis Tafiju, ka nabaga bērnam visi matiņi gaisā no šausmām, un ar to viņam vēl nepietiek! Viņš vēl uzzīmē savus briesmu darbus un atnes man! Skatieties pašas! — Tešumaja rādīja zīmējumu visām savām draudzenēm, kas pacietīgi sēdēja Svešiniekam virsū. — Te ir mans Tegumajs ar salauztu roku; te ir šķēps iedurts viņa mugurā; te ir vīrs, atvēzējis šķēpu cirtienam, te ir otrs vīrs, kas met šķēpu no alas, un te ir vesels

neliešu bars (patiesībā tie bija Tafijas bebri, bet viņi izskatījās drīzāk pēc cilvēkiem), kas nāk virsū Tegu- majam no mugurpuses! Vai tā nav nekaunība?

—   Briesmīga nekaunība! — sacīja Akmens laikmeta dāmas un pietriepa Svešinieka galvu ar dubļiem (par ko viņš bija ļoti pārsteigts) un sāka sist Lielās Kara Bungas, kas sasauca kopā visus Tegumaja cilts Virsaišus un Vadoņus, Hetmaņus un Dolomaņus, Bon- zas un Negusus, nerunājot nemaz par Burvjiem un Pareģiem, Pūtējiem, Riebējiem un Garu Saucējiem.

Cilts nolēma, ka Svešiniekam galvu nocirst viņi vienmēr paspēs, bet vispirms lai viņš ved cilti uz upes malu un parāda, kur licis nabadzīti Tafiju.

Pa to laiku Svešinieks (neraugoties uz to, ka bija Tevara) sāka dusmoties. Sievietes bija piedzinušas viņam pilnus matus ar dubļiem, izvārtījušās viņu pa asiem oļiem, sēdējušas viņam virsū visas sešas vienā rindā, kaustījušas un raustījušas tā, ka viņš vairs ne elpu nevarēja atvilkt, un, lai gan Svešinieks viņu valodu nesaprata, viņš bija pārliecināts, ka izteicieni, ko šīs sievietes pret viņu atļāvās, nepiestāvēja labi audzinātām dāmām. Tomēr viņš neteica ne vārda, kamēr visa Tegumaja cilts bija sapulcējusies, un aizveda ļaudis uz Vagajas upes krastu, kur Tafija patlaban pina pīpenīšu vaiņagus, bet Tegumajs uzmanīgi tēmēja mazai karpai ar savu salaboto šķēpu.

—   Tu esi ātri atpakaļ! — iesaucās Tafija. — Bet kāpēc tu atvedi tik daudz ļaužu? Tēti, mīļo, šis ir mans pārsteigums. Vai esi pārsteigts, tēt?

—   Pat ļoti, — atbildēja Tegumajs. — Zvejas diena nu ir pagalam. Skaties, Tafij, te taču ir kopā visa mūsu mīļā, dārgā, labā, jaukā un prātīgā cilts!

Tā tas patiešām bija. Pa priekšu nāca Tešumaja

Tevindrova ar Akmens laikmeta dāmām, cieši turēdamas Svešinieku, kura mati bija piedzīti ar dubļiem (kaut gan viņš bija Tevara). Pakaļ soļoja Galvenais Virsaitis un Vicevirsaitis, Virsaiša vietnieki un asistenti (bruņoti līdz augšzobiem), Hetmaņi un Negūsi, Pulkveži ar saviem pulkiem un Dolomani ar savām vienībām, nerunājot nemaz par Burvjiem, Riebējiem, Pūtējiem un Garu Saucējiem (arī nobruņotiem līdz pat zobiem!). Aiz viņiem nāca Tegumaja cilts, stingri pēc kārtas un sabiedriskā stāvokļa, sākot ar saimniekiem, kam piederēja četras alas (katrai sezonai sava), personīgs ziemeļbriežu pajūgs un divas lašu krāces, līdz dzimtcilvēkiem, kam pienācās puse lāča ādas ziemas vakaros un vēl pasilta vieta septiņas pēdas no ugunskura un beidzot ar vergiem, kam bija nodrošināts apgrauzts smadzeņu kauls no paaudzes paaudzē. (Vai tas neskan vareni, mans prieks un acuraugs?)

Visa cilts bija kopā, lēkādama un brēkādama tā, ka izbiedētās zivis aizbēga pa upi jūdzēm tālu, un Tegumajs pateicās ciltij par parādīto godu pēc Akmens laikmeta daiļrunības labākajiem paraugiem.

Tešumaja Tevindrova metās pie Tafijas un sāka viņu skūpstīt un glāstīt gluži bez mēra, bet Tegumaja cilts Galvenais Virsaitis metās pie Tegumaja, sagrāba viņu aiz spalvu rotas matos un sāka neganti purināt.

—    Runā! Runā! Runā! — kliedza cilts uz Tegumaju.

—   Kas par traku, tas par traku! —iebrēcās Tegumajs. — Laid vaļā manu cekulu! Cilvēks vairs nevarēs salauzt savu zvejas šķēpu, lai viņam neskrietu virsū visa pasaule! Kas par neredzētu jaukšanos cita darīšanās!

—  Neizskatās arī, ka būtu atnests tēta melnais šķēps, — piebilda Tafija. — Un ko jūs esat izdarījuši ar manu mīļo Svešinieku?

Svešiniekam, ko dunkāja no divām, no trim un no desmit pusēm reizē, jau spiedās acis no pieres laukā. Viņš varēja vairs tikai paelst un rādīt uz Tafiju.

—   Kur ir tie nejaukie vīri, kas meta uz tevi šķēpus, dārgumiņ? — jautāja Tešumaja Tevindrova.

—   Nekādu vīru nebija, — Tafija teica. — Vienīgi šis nelaimīgais puisis, ko jūs patlaban žņaudzat nost. Kas noticis ar Tegumaja cilti? Driģenes saēdušies, vai?

—   Viņš atnāca ar drausmīgu zīmējumu, — sacīja Galvenais Virsaitis, — kurā jūs abi bijāt sadurti ar šķēpiem.

—   Mm … ē . . . redziet… to zīmējumu viņam iedevu es, — sastomījās Tafija, juzdamās diezgan neveikli.

—   Tu! — visi kā viens iebļāvās Tegumaja cilts ļaudis. — Mazā-neuzvedīgā-meitene-kas-tā-vien-prasās- pēc-pēriena! Tu!

—   Tafij, dārgumiņ, nu mums laikam ies slikti, — sacīja tētis un apkampa viņu, un Tafijai pārgāja visas bailes.

—   Runā! Runā! Runā! — brēca Tegumaja cilts Galvenais Virsaitis, lēkādams uz vienas kājas.

—   Es gribēju, lai Svešinieks atnes tētim šķēpu, un tas bija viss, ko es uzzīmēju, — teica Tafija. — Daudzu šķēpu nebija. Tikai viens. Es uzzīmēju to trīs reizes, drošs paliek drošs. Es neesmu vainīga, ka zīmējumā izskatās, it kā šķēps būtu iedurts tētim galvā — bērza tāsī nepietika vietas; un tie, ko māmiņa sauc par nejaukajiem vīriem, ir bebri. Es tos uzzīmēju, lai parādītu Svešiniekam ceļu cauri bebru purvam. Un vēl es uzzīmēju, kā māmiņa stāv pie alas un priecājas par mana

Svešinieka atnākšanu, jo viņš ir ļoti labs cilvēks, bet jūs esat lielākie muļķi pasaulē, — Tafija kliedza. — Viņš ir ļoti labs un mīļš. Kāpēc jūs esat pietriepuši viņa galvu ar dubļiem? Tūlīt izmazgājiet!

Ilgu laiku visi bija mēmi, tad Galvenais Virsaitis sāka smieties, tad Svešinieks (kurš galu galā bija Tevara) sāka smieties, tad Tegumajs sāka smieties tik dikti, ka novēlās zemē, tad visi cilts vīri sāka smieties

kā negudri. Nesmējās vienīgi Tešumaja Tevindrova un pārējās Akmens laikmeta dāmas. Būdamas, protams, ļoti pieklājīgas pret saviem vīriem, viņas tikai nošņāca: «Idioti!» — un neko vairāk.

Tad Tegumaja cilts Galvenais Virsaitis uzgavilēja:

— Ak, Mazā-neuzvedīgā-meitene-kas-tā-vien-prasās- pēc-pēriena! Tu esi izdarījusi lielu atklājumu!

—   Prātā nav nācis! Es tikai gribēju, lai viņš atnes tētim šķēpu, — sacīja Tafija.

—   Nav svarīgi. Tas ir liels atklājums, un pienāks laiks, kad cilvēki sauks to par rakstīšanu. Pagaidām tie ir vēl tikai zīmējumi un, kā mēs visi redzējām, viegli pārprotami. Bet kādu dienu, o, Tegumaja Bērns, mēs izgudrosim burtus un varēsim tikpat labi lasīt kā rakstīt un bez nevienas kļūdas sapratīsim, kas mums rakstos ziņots. Lai Akmens laikmeta dāmas tūlīt izmazgā Svešiniekam galvu!

—   Tas jau ir labāk, — teica Tafija, — kaut gan jūs, visa Tegumaja cilts, esat atskrējuši katrs ar savu šķēpu, bet tētim viņa melno neesat atnesuši.

Bet Galvenais Virsaitis tikai gavilēja: —Tafij, dārgumiņ, kad tu nākošo reizi rakstīsi vēstuli, labāk nosūti to ar tādu vīru, kas saprot mūsu valodu un var paskaidrot, ko tu tur esi sarakstījusi. Man, kā Galvenajam Virsaitim, gar to nav nekādas daļas, bet pārējiem cilts ļaudīm un arī Svešiniekam tu esi sagādājusi nepatīkamu pārsteigumu.

Svešinieku (īstu Tevaru no Tevaras) uzņēma Tegumaja ciltī, jo viņš bija džentlmenis un neļaunojās uz Akmens laikmeta dāmām, ka tās viņa galvu pietriepušas ar dubļiem. Bet kopš šīs dienas (un man liekas, tā ir Tafijas vaina) reti kādai meitenītei patīk mācīties lasīt vai rakstīt. Daudz labprātāk viņa zīmē un rotaļājas ar saviem tēviem — gluži kā Tafija.

Te ceļš uz Meroudaunu iet, Kas tikai taka tagad ir; Un krasti raibās puķēs zied — Te Vejas upe tagad ir.

Te senie briti klausījās, Kad zvārgulīši skanēt sāks: Vai tur ar precēm grieķi jās, Vai melnie feniķieši nāks?

Te sapulcējās mantas mīt Un apspriesties, un vēl šo to, Pret ādām alvu iemainīt, Pret raibām zīlēm vēl šo to.

Bet senāk daudz par laikiem šiem (Kad bizoņi vēl klīda tur) Starp zaļumzaļiem pakalniem Bij Tegumaja ala tur.

Daudz bebru — dambja cēlēju Bij tur, kur tagad Bramleja, Un šēras lāči spēlējās Ar Tafiju, kur Bramleja.

Un Vēju tad par Vagaju Vēl sauca Tegumaja cilts. Šis laiks jau sen ir pagājis, Kad tā bij diža, stipra cilts.

KAĶIS, KAS STAIGAJA, KUR PAŠAM PATĪK

Klausies nu labi uzmanīgi, mans prieks un acuraugs, jo tas notika tad, kad visi mājlopi vēl dzīvoja mežos.

Suns bija brīvs meža suns, un Zirgs bija brīvs meža zirgs, un Govs bija brīva meža govs, un Aita bija brīva meža aita, un Cūka bija brīva meža cūka, cik brīva vien tāda cūka var būt, un viņi klaiņoja pa Brīvā Aizmūžu Meža takām brīvi un vientuļi. Bet visbrīvākais no visiem brīvajiem meža zvēriem bija Kaķis. Viņš staigāja, kur pašam patīk, un visas vietas bija viņam vienlīdz labas.

Protams, arī Vīrs bija brīvs meža vīrs, un viņš bija taisni neiedomājams mežonis. Viņš pat nekļuva neko kārtīgāks, kad satika Sievieti, un Sieviete sacīja, ka viņa gan netaisoties dzīvot tādā mežonībā.

Sieviete uzmeklēja sausu, glītu alu tās slapjo lapu kaudzes vietā, kur mežonis bija gulējis līdz šim; viņa nobēra alas grīdu ar baltām smiltīm un iekūra mājīgu ugunskuru alas dibenā; viņa aizkāra alas ieejai priekšā izžāvētu mežazirga ādu ar asti uz leju un sacīja: — Tagad, dārgais, tev vajadzēs slaucīt kājas, pirms tu nāc iekšā, jo tā pieklājas katrā kārtīgā mājā!

Tovakar, mans prieks un acuraugs, viņi ēda uz karstiem akmeņiem ceptu meža aitas gaļu ar meža ķiplokiem un meža pipariem, tad vēl meža pīli, pildītu ar meža rīsiem, meža pupām un meža koriandru, un meža vērša smadzeņu kaulus, un meža ķiršus, un meža plūmes.

Vīrs, ļoti paēdis un laimīgs, nolikās gulēt pie ugunskura, bet Sieviete apsēdās pie ugunskura un sukāja matus. Viņa izvilka auna lāpstiņu — lielu, plakanu pleca kaulu un skatījās burvju zīmēs, kas bija uz tā rakstītas. Viņa piemeta vēl dažus zarus ugunskuram un sāka burt, dziedādama pašu pirmo Buram- dziesmu, kas šajā pasaulē dziedāta.

Visi Brīvā Aizmūžu Meža zvēri bija sanākuši kopā un pa gabalu noskatījās ugunskura gaismā, prātodami, ko tas varētu nozīmēt.

Tad brīvais meža Zirgs piesita savu brīvo kāju un teica: — O, mani draugi un o, mani ienaidnieki! Kāpēc šis Vīrs un šī Sieva sakūruši tik lielu uguni savā alā? Vai tas nenozīmē kaut ko ļaunu?

Brīvais meža Suns pacēla savu brīvo degunu, ievilka nāsīs ceptās jērgaļas smaržu un teica: — Es iešu paskatīties. Man drīzāk liekas, tas nozīmē kaut ko labu. Kaķi, nāc līdzi!

—   Nē jau! — atbildēja Kaķis. — Es esmu Kaķis, kas staigā, kur pašam patīk, un visas vietas man vienlīdz labas. Es neiešu.

—   Tad tu man vairs neesi draugs, — sacīja Suns un skrēja uz alu.

Bet, kad viņš bija aizskrējis, Kaķis nolēma: — Visas vietas man vienlīdz labas. Kādēļ nepaskatīties, kas tur notiek, un atkal neiet projām pašam pēc sava prāta?

Kaķis klusi klusītiņām žagas Sunim pakaļ un noslēpās tādā vietā, kur visu varēja dzirdēt.

Brīvais meža Suns atskrēja pie alas, ar degunu pacēla izžāvēto zirgādu un ošņāja brīnišķo ceptās jēr- gaļas smaržu.

Sieviete, lāpstiņas kaulu vērodama, to dzirdēja, iesmējās un teica: — Pirmais ir klāt! Ko tu gribi, meža zvērs no Brīvā Aizmūžu Meža?

Brīvais meža Suns sacīja: — O, mana lenaidniece un mana Ienaidnieka sieva! Kas smaržo tik jauki te, Brīvajā Aizmūžu Mežā?

Sieviete paņēma ceptu jēra kaulu, pasvieda to Sunim un atbildēja: — Brīvais meža zvērs no Brīvā Aizmūžu Meža, ņem un nogaršo! — Meža Suns nograuza kaulu, un tas bija gardāks par visu, ko Suns jebkad bija baudījis, un teica:

—   0, mana lenaidniece un mana Ienaidnieka sieva, dod man vēl!

Sieviete sacīja:

—   Meža zvērs no Brīvā Aizmūžu Meža, palīdzi manam Vīram pa dienu medībās, sargā šo alu pa naktīm, un tu dabūsi ceptu kaulu vienmēr, kad gribēsi.

«Ak tā gan!» Kaķis klausīdamies nodomāja. «Kas par gudru Sievu! Bet es esmu gudrāks.»

Brīvais meža Suns ielīda alā, nolika galvu Sievietes klēpī un sacīja: — O, mana Draudzene un mana Drauga Sieva! Pa dienu es palīdzēšu tavam Vīram medībās, un nakti es sargāšu tavu alu!

«Ak tā gan!» sprieda Kaķis klausīdamies. «Kas par dumju Suni!» Un viņš pazuda Brīvajā Aizmūžu Mežā, vicinādams savu brīvo asti, brīvs un viens. Un citiem zvēriem viņš neko nestāstīja.

Kad Vīrs pamodās, viņš jautāja: — Ko te meklē meža Suns?

Sieviete atbildēja: — Viņš vairs nav meža Suns. Sauc viņu par Pirmo Draugu, jo tagad viņš uz mūžīgiem laikiem ir mūsu draugs. Ņem viņu līdzi medībās!

Nākamo vakaru Sieviete sagrieza līča pļavā lielu klēpi svaigas zāles un žāvēja to pie uguns, un zāle sāka smaržot pēc laba siena. Pati viņa apsēdās pie alas, pina ādas iemauktus, skatījās uz lāpstiņu — lielo, plato pleca kaulu un būra, dziedādama Otro Buram- dziesmu, kas šajā pasaulē dziedāta.

Tikmēr Brīvā Aizmūžu Meža brīvie zvēri prātoja, kas noticis ar brīvo meža Suni, un tad brīvais meža Zirgs piesita kāju un teica: — Es iešu uzzināt, kāpēc brīvais meža Suns nav atgriezies. Kaķi, nāc līdzi!

— Nē jau! — atbildēja Kaķis. — Es esmu Kaķis, kas staigā, kur pašam patīk, un visas vietas man vienlīdz labas. Es neiešu.

Tomēr viņš klusi klusītiņām zagās meža Zirgam pakaļ un noslēpās tādā vietā, kur visu var noklausīties.

Kad Sieviete dzirdēja, ka brīvais meža Zirgs nāk, pīdamies un klupdams savās garajās krēpēs, viņa iesmējās un teica: — Otrais ir klāt! Ko tu gribi, meža zvērs no Brīvā Aizmūžu Meža?

Meža Zirgs atbildēja: — O, mana lenaidniece un mana Ienaidnieka Sieva! Kur ir meža Suns?

Sieviete tikai smējās, pacēla lāpstiņas kaulu, ieskatījās un sacīja: —r Meža zvērs no Brīvā Aizmūžu Meža, tu neesi nācis meklēt meža Suni. Tu nāci pēc manas gardās zāles.

Un brīvais meža Zirgs, pīdamies un klupdams savās garajās krēpēs, atbildēja: — Tev taisnība. Dod man to zāli paēsties.

Sieviete sacīja: — Brīvais meža zvērs no Brīvā Aizmūžu Meža, noliec savu brīvo galvu un valkā to, ko es tev došu, tad tu ēdīsi manu gardo zāli trīs reizes dienā.

«Ak tā gan!» sprieda Kaķis klausīdamies. «Kas par gudru sievu! Bet es esmu gudrāks nekā viņa.»

Brīvais meža Zirgs nolieca savu brīvo galvu, un Sieviete uzlika viņam pītus ādas iemauktus, bet Zirgs uzpūta siltu elpu viņas kājām un teica: — O, mana Saimniece un mana Saimnieka Sieva! Es būšu tavs kalps par šo brīnum gardo zāli.

«Ak tā gan!» klausīdamies nosprauslājās Kaķis. «Kas par dumju Zirgu!» Un viņš pazuda Brīvajā Aizmūžu Mežā, vicinādams savu brīvo asti, brīvs un viens. Un citiem zvēriem viņš neko nestāstīja.

Kad Vīrs ar Suni atgriezās no medībām, viņš jautāja: — Ko te meklē meža Zirgs?

Un Sieviete atbildēja: — Nesauc viņu par meža Zirgu, bet par Pirmo Kalpu, jo viņš tagad nēsās mūs no vienas vietas uz otru, ar šo dienu uz visiem laikiem. Jāj viņa mugurā uz medībām.

Nākamajā dienā, atmetusi brīvo galvu, lai viņas brīvie ragi neķertos brīvajos kokos, pie alas atnāca brīvā meža Govs, bet pakaļ viņai zagās Kaķis un noslēpās parastajā vietā. Viss notika tāpat kā iepriekšējās reizēs, un Kaķis sacīja to pāšu, ko jau bija teicis, un, kad brīvā meža Govs apsolīja par brīnum gardo zāli vienmēr dot Sievietei pienu, Kaķis pazuda Brīvajā Aizmūžu Mežā, vicinādams savu brīvo asti, brīvs un viens, tāpat kā agrāk. Un citiem zvēriem viņš neko nestāstīja.

Un, kad Vīrs ar Suni un Zirgu pārnāca no medībām un uzdeva atkal to pašu jautājumu, Sieviete atbildēja: — Nesauc vairs viņu par meža Govi, bet par Labās Barības Devēju. Viņa dos mums siltu, baltu pienu ar šo dienu uz visiem laikiem, un es par viņu rūpēšos, kamēr tu ar Pirmo Draugu un Pirmo Kalpu būsi medībās.

Nākamajā dienā Kaķis gaidīja, vai vēl kāds no brīvajiem zvēriem neies uz alu, bet vairāk neviens nepameta Brīvo Aizmūža Mežu, tāpēc Kaķis staigāja, kur

pašam patīk, vēroja, kā Sieviete slauc Govi, skatījās uz ugunskura gaismu alā un ošņāja siltā, baltā piena smaržu.

Kaķis sacīja: — O, mana lenaidniece un mana Ienaidnieka Sieva! Kur palikusi brīvā meža Govs?

Sieviete pasmējās un atbildēja: — Ej vien atpakaļ, meža zvērs no Brīvā Aizmūžu Meža! Matus es esmu sapinusi, burvju lāpstiņas kaulu nolikusi, un mūsu alai jau pietiek draugu un kalpu.

Kaķis teica: — Es neesmu draugs un neesmu kalps. Esmu Kaķis, kas staigā, kur pašam patīk, un gribu ienākt tavā alā.

Sieviete jautāja: — Kāpēc tad tu nenāci jau pirmajā vakarā līdzi Pirmajam Draugam?

Kaķis sadusmojās un prasīja: — Meža Suns jau paspējis mani nosūdzēt?

Sieviete pasmējās un teica: — Tu esi Kaķis, kas staigā, kur pašam patīk, un visas vietas tev vienlīdz labas. Tu neesi ne draugs, ne kalps. Tā tu pats sacīji. Nu tad staigā, kā tev pašam patīk, pa vietām, kas tev vienlīdz labas.

Kaķis izlikās bēdīgs un jautāja:—Vai tiešām es nekad nedrīkstēšu ienākt alā? Nekad nedrīkstēšu sēdēt pie siltas uguns? Nekad nedabūšu dzert silto, balto pienu? Tu esi ļoti gudra un ļoti skaista. Tik cietsirdīga taču tu nevarētu būt arī pret Kaķi!

Sieviete sacīja: — Es zināju, ka esmu gudra, bet nezināju, ka esmu skaista. Noslēgsim ar tevi derību. Ja es kaut vienu reizi tevi uzslavēšu, tu drīkstēsi nākt alā.

—   Bet ja tu divas reizes mani uzslavēsi? — jautāja Kaķis.

—  Nekad, — atbildēja Sieviete. — Bet, ja tomēr es tevi uzslavēšu vēl otro reizi, tu drīkstēsi sildīties pie manas uguns.

—   Un ja tu. trīs reizes mani uzslavēsi? — prasīja Kaķis.

—   Nekad, — atcirta Sieviete. — Bet, ja tomēr es tevi uzslavētu arī trešo reizi, tu dabūsi silto, balto pienu trīs reizes dienā ar to brīdi uz visiem laikiem.

Kaķis uzmeta kūkumu un sacīja: — Lai Aizkars alas priekšā, lai Uguns alas dibenā, lai Piena podi pie uguns dzird un atceras, ko mana lenaidniece un mana Ienaidnieka Sieva ir solījusi! — Un viņš aizgāja Brīvajā Aizmūžu Mežā, vicinādams savu brīvo asti, brīvs un viens.

Vakarā, kad Vīrs ar Zirgu un Suni pārnāca no medībām, Sieviete viņierrf nestāstīja, kādu derību noslēgusi ar Kaķi, jo baidījās, ka viņiem tas nebūs pa prātam.

Kaķis aizgāja tālu, tālu projām un uz ilgu, ilgu laiku nozuda Brīvajā Aizmūžu Mežā, brīvs un viens, lai Sieviete pavisam aizmirstu savu derību ar viņu. Tikai Sikspārnis, mazais ačgārnais Sikspārnis, kas karājās alā ar galvu uz leju, zināja, kur Kaķis noslēpies. Katru vakaru Sikspārnis laidās pie Kaķa ar jaunām ziņām.

Reiz Sikspārnis pavēstīja: — Alā nu ir Bērns. Viņš ir maziņš, sārts un apaļš; un Sieviete viņu ļoti mīl.

—   Ak tā gan, — Kaķis noteica. — Un ko mīl pats Bērns? Kas viņam patīk?

—   Bērnam patīk mīkstas un pūkainas lietiņas, — atbildēja Sikspārnis. — Aizmiegot viņam patīk turēt rokās kaut ko siltu. Viņam patīk ar kādu rotaļāties. Nu tu zini visu, kas viņam patīk.

—   Ak tā gan, — norūca Kaķis. — Tad es esmu savu laiku sagaidījis.

Nākamajā naktī Kaķis iznāca no Brīvā Aizmūžu

Meža un paslēpās alas tuvumā līdz rītam, kad Vīrs ar Zirgu un Suni aizgāja medībās.

Sieviete vārīja ēdienu, bet Bērns brēca un traucēja viņu. Tāpēc viņa iznesa Bērnu no alas un iedeva viņam sauju raibu oļu, ar ko rotaļāties. Bet Bērns brēca kā brēcis.

Tad Kaķis pastiepa savu pūkaino ķepu, noglaudīja Bērna vaigu, un mazais iedūdojās. Kaķis paberzējās gar Bērna apaļajiem celīšiem un pakutināja ar asti viņa pazodi. Bērns sāka smieties. Sieviete alā to dzirdēja un arī pasmaidīja.

Tad Sikspārnis, mazais ačgārnais Sikspārnis, kas karājās alā ar galvu uz leju, teica: — O, mana Saimniece, mana Saimnieka Sieva un Saimnieka Dēla Māte, tur ārā brīvs meža zvērs no Brīvā Aizmūžu Meža tik jauki rotaļājas ar tavu Bērnu!

—    Paldies šim krietnajam meža zvēram, lai kas viņš arī būtu, — teica Sieviete un atlieca muguru, — jo man šorīt tik daudz darba un viņš man labi palīdzējis.

Tajā pašā minūtē un sekundē, mans prieks un acuraugs, kaltētās zirgādas Aizkars, kas ar asti uz leju karājās priekšā alas ieejai, nokrita zemē — šviuks! — jo bija atcerējies derību, ko Sieviete noslēdza ar Kaķi. Kamēr Sieviete gāja to pacelt — klausies un iegaumē! — Kaķis jau mājīgi tupēja alas vidū.

—   O, mana lenaidniece, mana Ienaidnieka Sieva un mana Ienaidnieka Māte, — murrāja Kaķis, — tas esmu es, jo tu pirmoreiz mani uzslavēji, un tagad es

drīkstu sēdēt alā ar šo dienu uz visiem laikiem. Bet es esmu un būšu Kaķis, kas staigā, kur pašam patīk, un visas vietas man vienlīdz labas.

Sieviete bija ļoti dusmīga. Viņa saknieba lūpas, paņēma vārpstiņu un sāka vērpt.

Bet Bērns brēca atkal, jo Kaķis bija aizgājis, un sieviete nekādi nevarēja viņu nomierināt. Bērns spārdījās un locījās, un bija nobļāvies gluži zils.

— O, mana lenaidniece, mana Ienaidnieka Sieva un mana Ienaidnieka Māte! — sacīja Kaķis. — Ņem gabalu dzijas, ko tu esi savērpusi, piesien to pie vārp- stiņas un velc pa grīdu, un es parādīšu tev Burvību, kas liks tavam Bērnam smieties tikpat skaļi, cik skaļi viņš pašlaik brēc.

—    Lai noliek, — sacīja Sieviete, — jo es vairs patiešām nezinu, ko iesākt. Bet paldies gan es tev neteikšu.

Viņa iesēja dzijā mazo māla vārpstiņu un vilka to pa grīdu. Kaķis skrēja vārpstiņai pakaļ, ķēra to ar ķepām, meta kūleņus, svieda vārpstiņu pāri mugurai, sagrāba to ar pakaļkājām, izlikās palaižam vaļā un atkal ķēra ciet, līdz Bērns sāka smieties tikpat skaļi, cik skaļi pirmīt bija brēcis, rāpoja Kaķim pakaļ pa visu alu un draiskuļoja, kamēr nogura, un nolikās gulēt ar Kaķi rokās.

—   Un tagad, — sacīja Kaķis, — es dziedāšu Bērnam dziesmu un aizmidzināšu viņu uz kādu stundu!

Kaķis sāka murrāt skaļi un klusi, klusi un skaļi, līdz Bērns iemiga dziļā miegā.

Sieviete smaidīdama skatījās uz viņiem abiem un sacīja: — Tas tev brīnum labi izdevās. Es redzu, ka tu patiešām esi ļoti gudrs Kaķis!

Tajā pašā minūtē un sekundē, mans prieks un acuraugs, Uguns alas dibenā pasita dūmu mutuli no griestiem līdz grīdai — puff! — jo atcerējās derību, ko Sieviete bija noslēgusi ar Kaķi, un, kad dūmi izklīda — klausies un iegaumē! — Kaķis mājīgi sildījās pie ugunskura.

—    O, mana lenaidniece, mana Ienaidnieka Sieva un mana Ienaidnieka Māte, — sacīja Kaķis, — tas esmu es, jo tu otro reizi mani uzslavēji. Es drīkstu sēdēt pie siltas uguns alas dibenā ar šo dienu uz visiem laikiem. Bet es būšu un palikšu Kaķis, kas staigā, kur pašam patīk, un visas vietas man vienlīdz labas.

Nu Sieviete bija ļoti, ļoti dusmīga. Viņa atpina matus, piemeta vēl dažas pagales ugunij, izvilka plato lāpstiņu, auna pleca kaulu, un sāka burt, lai pasargātos no trešā paldies Kaķim. Šoreiz tā nebija dziedama burvība, mans prieks un acuraugs. Tā bija burvība bez vārdiem, un alā iestājās tāds klusums, ka pelīte- pīkstīte izlīda no kaktiņa un sāka skraidīt pa grīdu.

—   O, mana lenaidniece, mana Ienaidnieka Sieva un mana Ienaidnieka Māte, — teica Kaķis, — vai šī mazā pelīte arī piederas tavām burvestībām?

—   ī-ī! Vī-ī! Nē, nē! —iespiedzās Sieviete, nometa lāpstiņas kaulu, uzlēca uz ķeblīša pie ugunskura un sāka žigli pīt matus, jo baidījās, ka pele var uzskriet pa tiem augšā.

—   Ak tā gan, — to redzēdams, sacīja Kaķis, — tad nebūs nekāds ļaunums, ja es to peli apēdu!

—   Nē, nē! — kliedza Sieviete, steidzīgi pīdama bizi. — Apēd viņu labi ātri, un es būšu tev pateicīga visu mūžu!

Kaķis vienā lēcienā noķēra pelīti, un Sieviete teica: — Simtreiz paldies! Pat Pirmais Draugs neprot noķert peli tik ātri kā tu! Kas tu gan esi par gudru Kaķi!

Tajā pašā minūtē un sekundē, mans prieks un acuraugs, Pienapods, kas stāvēja pie Uguns, pārplīsa pušu — krāks! —jo atcerējās derību, ko Sieviete bija noslēgusi ar Kaķi, un, kad Sieviete nolēca no ķeblīša — klausies un iegaumē! — Kaķis jau laka silto, balto pienu no poda lauskas.

—   O, mana lenaidniece, mana Ienaidnieka Sieva un mana Ienaidnieka Māte, — teica Kaķis, — tas esmu es, jo nu tu esi trešo reizi mani uzslavējusi, un es varēšu dzert silto, balto pienu trīs reizes dienā ar šo stundu uz visiem laikiem! Un tomēr es būšu un palikšu Kaķis, kas staigā, kur pašam patīk, un visas vietas man vienlīdz labas.

Tad Sieviete sāka smieties un nolika Kaķim priekšā bļodiņu silta, balta piena un sacīja: — O, Kaķi, gudrs tu esi kā cilvēks, bet ņem vērā, ka ar Vīru un Suni tu nekādu derību neesi noslēdzis, un es nezinu, ko viņi teiks, kad pārnāks mājās.

—   Kas par to? —.sacīja Kaķis. — Ja man ir vietiņa alā pie uguns un trīs reizes dienā silts, balts piens, man nav nekādas daļas, ko sacīs Vīrs vai Suns.

Vakarā, kad Vīrs ar Suni ienāca alā, Sieviete izstāstīja viņiem, kādu derību noslēgusi ar Kaķi, bet Kaķis tupēja pie uguns un smaidīja.

Vīrs teica: — Jā, bet ar mani viņš tādu derību nav slēdzis un neslēgs ne ar vienu kārtīgu vīru, kas būs pēc manis.

Viņš novilka savas smagās kurpes un noņēma mazo akmens medību cirvi (kopā trīs!), paķēra pagali un lielo malkas cirvi (pavisam pieci!), salika šīs lietas rindā

un teica: — Nu mēs slēgsim mūsu derību. Ja tu, alā būdams, neķersi peles ar šo dienu uz visiem laikiem, es metīšu uz tevi šos piecus priekšmetus ik reizes, kad tevi redzēšu, un tā darīs katrs kārtīgs vīrs, kas būs pēc manis.

«Abā,» nodomāja Sieviete klausīdamās. «Kaķis ir gan ļoti viltīgs, bet mans Vīrs ir viltīgāks.»

Kaķis saskaitīja šīs piecas lietas (tās izskatījās visai draudīgas) un teica: — Alā būdams es ķeršu peles ar šo dienu uz visiem laikiem, bet būšu un palikšu Kaķis, kas staigā, kur pašam patīk, un visas vietas man būs vienlīdz labas.

— Tikai ne tad, kad es esmu tuvumā, — sacīja Vīrs. — Ja tu nebūtu tik nekaunīgi izrunājies, es noliktu un aizmirstu piecus metamos ar šo dienu uz visiem laikiem, bet nu es metīšu tev ar kurpēm un akmens cirvi (kopā trīs!) visur, kur tevi redzēšu. Un tā darīs katrs kārtīgs vīrs, kas būs pēc manis.

Tad Suns sacīja: — Vienu brītiņu! Vēl viņš nav noslēdzis derību ar mani, nedz ar tiem kārtīgajiem Suņiem, kas būs pēc manis!

Viņš atņirdza zobus un rūca: — Ja tu nebūsi labs pret Bērnu, kamēr es esmu alā, ar šo stundu uz visiem laikiem, es tevi trenkšu, un es tevi ķeršu, un, kad noķeršu, — kodīšu! Un tā darīs visi kārtīgi Suņi, kas būs pēc manis!

«Ahā!» Sieviete klausīdamās nodomāja. «Kaķis ir gan ļoti viltīgs, bet Suns ir viltīgāks.»

Kaķis saskaitīja Suņa zobus (tie izskatījās ļoti asi) un teica: — Es būšu labs pret Bērnu, kamēr esmu alā, ja vien viņš pārāk neplēsīs mani aiz astes, ar šo dienu uz visiem laikiem. Bet tomēr es būšu un palikšu Kaķis, kas staigā, kur pašam patīk, un visas vietas man būs vienlīdz labas.

— Tikai ne tad, kad es esmu tuvumā, — teica Suns. — Ja tu nebūtu tik nekaunīgi izrunājies, es noslēptu savus zobus ar šo dienu uz visiem laikiem, bet nu es tevi trenkšu kokā, kad vien satikšu! Un tā darīs katrs kārtīgs Suns, kas būs pēc manis!

Tad vīrs meta Kaķim ar abām kurpēm un mazo akmens cirvi (kopā trīs!), un Kaķis šāvās laukā no alas, un Suns uztrieca viņu kokā. Un kopš tās reizes, mans prieks un acuraugs, no pieciem kārtīgiem Vīriem trīs met Kaķim ar visu, kas pie rokas, kad vien viņu satiek, un katrs kārtīgs Suns trenc Kaķi kokā. Bet Kaķis arī pilda savu derības pusi. Viņš ķer peles un ir mīļš ar bērniem, kad ir mājās, ja vien viņu pārāk neplēš aiz astes.

Bet, savu darbu padarījis, laiku pa laikam, kad vakari gari un mēnessnaktis gaišas, viņš ir Kaķis, kas staigā, kur pašam patīk, un visas vietas viņam vienlīdz labas. Tad viņš pazūd brīvajos mežos, kāpelē pa brīvajiem kokiem un klaiņo pa brīvajiem jumtiem, brīvi vicinādams savu brīvo asti, brīvs un viens.

Minka pie kamīna murrā un dzied,

Minkas dzirnavas mīlīgi skan.

Viņš stundām var kamolu dzenāt un skriet —

Pašam par prieku, ne man!

Tāpēc sunīti vairāk es mīlu: jo

Binkijs vēlas, lai man būtu prieks!

Un Pirmā Drauga vārdā par to

Kopš senlaikiem dēvēts viņš tiek.

Minka Piektdieni spēlēs, līdz prātā nāks

Man atstāt tik pēdiņas vien.

(Un pēdas lai Robinsons lasīt māk!)

Ņaud Minka un kūkumu slien.

Viņš projām šaujas un skrāpē kā zvērs —

Gar mani tam daļas nav!

Bet Binkijs uz rotaļu gatavs vienmēr,

Un viņš ir mans Pirmais Draugs!

Minka pie ceļgaliem galvu man glauž

Un izliekas draudzīgs un maigs,

Bet, tikko viņš mana, ka saimnieks snauž,

Nav mīlīgs vairs kaķīša vaigs.

Uz to, kas būs ceļā, viņš dusmīgi šņāks

Un manīgi pagalmā šmauks.

Bet Binkijs zem gultas līdz rītausmai krāks,

Un viņš ir mans Pirmais Draugs!

/

TAURENĪTIS, KAS PIESITA KAJU

Un tagad, mans prieks un acuraugs, šis stāsts būs pavisam jauns un brīnumains stāsts — citāds par citiem stāstiem — stāsts par Visugudrāko no Valdniekiem Su- leimenu ibn Daudu jeb Zālamanu Dāvida dēlu.

Ir pavisam trīssimt piecdesmit pieci stāsti par Su- leimenu ibn Daudu, bet šis nebūs neviens no tiem. Sis nebūs ne stāsts par ķīvīti, kas atrada ūdeni, ne par badadzeguzi, kas sargāja Suleimenu ibn Daudu no

karstuma. Sis nebūs arī stāsts par stikla grīdu vai par slepeno vītni lielajā rubīnā, vai par Balkisas zelta stieņiem. Sis stāsts būs par Tau- renīti, kas Piesita Kāju.

Tāpēc klausies nu ļoti uzmanīgi!

Suleimens ibn Dauds bija gudrs. Viņš saprata, ko runā zvēri un ko runā putni, ko runā zivis un ko runā kukaiņi. Viņš saprata, ko runā klintis zemes dziļumā, līkdamas un vaidēdamas no sava smaguma, un ko runā koki, čauk- stinādami lapas rīta stundā.

Viņš saprata visu — no priestera goda krēslā līdz nezālei mūra spraugā, un Balkisa, viņa Pirmā Ķēniņiene, Vi- sudaiļā no Daiļajām — Balkisa bija gandrīz tikpat gudra kā viņš pats.

Suleimens ibn Dauds bija varens. Labās rokas vidējā pirkstā viņš nēsāja gredzenu. Ja viņš

pagrieza gredzenu vienreiz, no zemes izšāvās efrīti un džini, lai pildītu viņa pavēles. Ja viņš pagrieza gredzenu divas reizes, no debesīm nolaidās fejas, lai pildītu viņa pavēles, un, ja viņš pagrieza gredzenu trīs reizes, ūdensnesēja drānās pārģērbies, nāca pats visudiženais Nāves Eņģelis Azrails un stāstīja viņam, kas notiek trijās pasaulēs — gaisā, pazemē un virs zemes.

Un tomēr Suleimens ibn Dauds nebija lepns. Viņš visai reti mēģināja spīdēt ar savu varenību un, ja arī mēģināja, tad pats to vēlāk nožēloja. Reiz viņš izsludināja, ka pabaros visus pasaules zvērus vienā dienā, bet, kad ēdiens bija gatavs, no jūras izpeldēja Dzelmju Zvērs un aprija to trīs, kumosos. Suleimens ibn Dauds bija ļoti pārsteigts un jautāja: — Kas tu esi, dīvainais Dzelmju Zvērs? — Dzelmju Zvērs atbildēja: — Lai tev ilgs mūžs, Ķēniņ! Es esmu mazākais no trīsdesmit- tūkstoš brāļiem, kas dzīvo jūras dibenā. Mēs dzirdējām, ka tu taisoties šodien pabarot visus pasaules zvērus, un brāļi sūtīja mani uzzināt, kad pusdienas būs gatavas.

Tā nu Suleimens ibn Dauds vēl nekad nebija brīnījies. Viņš teica: — Klausies, Dzelmju Zvērs, tu nupat apēdi pusdienas, ko es biju sagatavojis, lai pabarotu visas pasaules zvērus!

Dzelmju Zvērs arī brīnījās: — Lai tev ilgs mūžs, Ķēniņ, bet vai to tu sauc par pusdienām? Tur, no kurienes es nāku, mēs katrs apēdam divtik daudz, kad mums nejauši iegribas uzkost starp ēdienreizēm.

Tad Suleimens ibn Dauds krita ar vaigu pie zemes un iesaucās: — Piedod, Dzelmju Zvērs! Ar šīm pusdienām es gribēju parādīt, cik liels un bagāts ķēniņš es esmu, nevis tāpēc, ka vēlētos kļūt arī par zvēru ķēniņu. Nu man ir kauns. Tā bija man laba mācība.

Suleimens ibn Dauds bija patiešām gudrs vīrs, manu gaišumiņ. Vienreiz mācību dabūjis, viņš nekad neaizmirsa, cik muļķīgi ir lielīties. Kad nu mēs to zinām, sāksim īsto stāstu.

Viņš bija apprecējis daudz, daudz sievu. Viņš bija apprecējis deviņsimt deviņdesmit deviņas sievas, neskaitot Visudaiļāko no Daiļajām — Balkisu. Sievas dzīvoja lielā zelta pilī, kam apkārt bija skaists dārzs ar neskaitāmām strūklakām. Patiesībā viņam nekādu deviņsimt deviņdesmit deviņu sievu nevajadzēja, bet tajos laikos katrs precēja ļoti daudz sievu, un Ķēniņam, protams, vajadzēja precēt vēl vairāk, lai parādītu, ka viņš ir Ķēniņš.

Sievas bija — kāda nu kurā: citas jaukas, citas nejaukas. Nejaukās ķildojās ar jaukajām, lai jaukās arī kļūtu nejaukas, un visas kopā viņas ķildojās ar Sulei- menu ibn Daudu, un tas bija vēl nejaukāk. Vienīgi Balkisa — Visudaiļākā no Daiļajām, nekad neķildojās ar Suleimenu ibn Daudu, jo pārāk mīlēja savu vīru. Viņa dzīvoja Zelta Pils istabās vai staigāja pils dārzā, un viņai bija ļoti žēl Suleimena.

Protams, viņam vajadzētu tikai pagriezt savu gredzenu, lai no zemes izšautos efrīti un džini un pārvērstu visas deviņsimt deviņdesmit deviņas ķildīgās sievas baltās ēzeļmātēs, medību suņos vai granāt- ābolu sēkliņās, bet Suleimenam ibn Daudam likās, ka tas varētu izskatīties pēc lielības ar savu varenību. Tāpēc, ja sievas sāka pavisam neciešami ķildoties, viņš vientuļi klīda pa pils brīnišķīgajiem dārziem un vēlējās, kaut labāk nemaz nebūtu piedzimis šajā pasaulē.

Kādu dienu, kad deviņsimt deviņdesmit deviņas sievas, visas bez izņēmuma, bija ķildojušās jau trīs nedēļas no vietas, Suleimens ibn Dauds, kā parasti tā- cļās reizēs, izgāja dārzā meklēt mieru un atpūtu. Apelsīnu koku ēnā viņš satika Balkisu, Visudaiļāko no Daiļajām, ļoti noskumušu par Suleimena ibn Dauda sirdēstiem.

Viņa sacīja: — Mans Pavēlniek un Manu acu Gaisma! Pagriez jel gredzenu savā pirkstā un parādi šīm Ēģiptes, Mesopotāmijas, Persijas un Ķīnas ķēniņienēm, ka tu esi varens un bargs valdnieks!

Bet Suleimens ibn Dauds pakratīja galvu un atbildēja: — Ak, mana Pavēlniece un Manas Dzīves Laime, atceries Dzelmju Zvēru, kas iznāca no jūras un apkaunoja mani visu zvēru un visas pasaules priekšā par manu lielību! Tagad, ja es sākšu lielīties ar savu varenību šīm Persijas, Ēģiptes, Abesīnijas un Ķīnas ķēniņienēm tikai tāpēc vien, ka esmu noguris no viņu ķildām, es varu krist vēl lielākā kaunā nekā toreiz.

Balkisa, Visudaiļākā no Daiļajām, nopūtās: — Ak, Mans Pavēlniek un Manas Dvēseles Dārgākā Pērle, ko tev darīt?

Un Suleimens ibn Dauds atbildēja: — Ak, mana Pavēlniece un Manas Sirds Mierinājums, es pacietīšu arī uz priekšu savu likteni un šīs deviņsimt deviņdesmit deviņas sievas, kas nomoca mani ar nemitīgām ķildām.

Un viņš gāja starp lilijām un lokātām, rozēm un kannām, un skurbi smaržīgiem ingvēra krūmiem, kas auga gar dārza celiņiem, līdz nonāca pie lielā kampar- koka, ko sauca par Paša Suleimena ibn Dauda Kam- parkoku.

Bet Balkisa paslēpās aiz koka milzu īrisu, plankumaino bambusu un ķeizarkroņu biezoknī, lai būtu savas vienīgās mīlestības — Suleimena ibn Dauda tuvumā.

Koka paēnā lidinājās divi taurenīši un ķildojās.

Suleimens ibn Dauds dzirdēja, kā viens taurenītis saka otram: — Es brīnos par tavu nekaunību! Ko tu vispār iedrošinies? Vai tu nezini, ka man vajag tikai piesist kāju, lai visa Suleimena ibn Dauda pils kopā ar šo dārzu nozustu no zemes pērkona grāvienā?

Suleimens ibn Dauds mirklī aizmirsa savas apnicīgās deviņsimt deviņdesmit deviņas sievas un smējās par Taurenīša lielību tā, ka lielais kamparkoks drebēja no viņa smiekliem. Viņš pastiepa pirkstu un teica: — Nāc šurp, mazo vīriņ!

Taurenītis briesmīgi pārbijās, tomēr saņēma dūšu un, spārnus vēdinādams, nosēdās uz Suleimena ibn Dauda pirksta. Suleimens ibn Dauds nolieca galvu un klusi, klusi čukstēja:

— Tu labi zini, ka tavs kājas piesitiens nevar sakustināt pat zāles stiebriņu. Kāpēc tu stāsti tādas blēņas savai sievai? Jo viņa taču noteikti ir tava sieva?

Tauriņš paskatījās uz Suleimenu ibn Daudu, ielūkojās pasaules gudrākā Ķēniņa acīs, kas staroja kā zvaigznes salnainā naktī, vicināja spārnus, kamēr sadūšojās un, galvu piešķiebis atbildēja: — Lai tev ilgs mūžs, Valdniek! Viņa ir mana sieva, un tu jau zini, kādas ir sievas.

Suleimens ibn Dauds pasmīnēja bārdā un teica:

—   Jā. To es zinu, mazais brāli!

—   Kaut kā taču vajag viņu valdīt, — sacīja Taurenītis. — Viņa ķildojas ar mani jau no paša rīta. Es to teicu, lai viņa norimtos.

Suleimens ibn Dauds teica: — Var jau gadīties, ka viņa tiešām norimstas. Laidies atpakaļ pie savas sievas, mazais brāli, un ļauj man noklausīties, ko jūs runāsiet.

Taurenītis laidās atpakaļ pie sievas, kas bija noslē- pusies aiz lapas un trīcēja no bailēm. Sieva vaimanāja:

—   Viņš visu dzirdēja! Suleimens ibn Dauds visu dzirdēja!

—   Viņš dzirdēja! — nosprauslājās Taurenītis.

—   Protams, dzirdēja! Tāpēc jau es runāju, lai viņš dzirdētu.

—   Un ko viņš teica? Saki jel drīzāk — ko viņš teica?

—   Labi, bet lai tas paliek starp mums, — sacīja Taurenītis, cienīgi vēdinādams spārnus. — Es viņu, protams, nevainoju, dārgā, jo šī pils viņam izmaksājusi milzīgu naudu un apelsīni arī ir pašā briedumā. Viņš lūdza, lai es nepiesitu kāju, un es beidzot apsolīju to nedarīt.

—   Apžēliņ! —ievaidējās viņa sieva, un Suleimens ibn Dauds smējās par mazā Taurenīša nekaunību tā, ka viņam asaras tecēja pa vaigiem.

Balkisa, Visudaiļākā no Daiļajām, stāvēja aiz koka ķeizarkroņu biezoknī un sm.aidīja, jo arī viņa bija šīs sarunas dzirdējusi. Viņa domāja: «Nu, ja būšu gudra, es pratīšu paglābt savu pavēlnieku no ķildīgo sievu uzmācības!» Viņa pastiepa pirkstu un klusi pačukstēja Taurenīša sievai: — Nāc šurp, mazo sieviņ!

Taurenīša sieva, ļoti izbijusies, nosēdās uz Balkisas baltās rokas.

Balkisa nolieca savu daiļo galvu un čukstēja:

—   Mazo sieviņ, vai tu tici tam, ko tavs vīrs nupat teica?

Taurenīša sieva paskatījās uz Balkisu, ielūkojās Visudaiļākās no Daiļajām acīs, kas vizēja kā divas pusnakts dzelmes zvaigžņu atspulgos, vicināja spārnus, kamēr sadūšojās, un atbildēja: — Ak, Ķēniņien, lai tavs daiļums staro mūžīgi! Tu taču zini, kādi ir vīrieši!

Un ķēniņiene Balkisa, Visugudrā Zābas Balkisa, pacēla roku pie mutes, lai noslēptu smaidu, un teica:

—   Es zinu, mazā māsa!

—   Viņi kļūst nikni par katru nieku, — sacīja Taurenīša sieva, vicinādama spārnus, — un mēs esam spiestas viņiem izdabāt, o, Ķēniņien! Viņi nedomā ne pusi no tā, ko saka. Ja manam vīram labpatīkas ticēt, ka es ticu Suleimena ibn Dauda pils bojā ejai no viņa kājas piesitiena, kāpēc nedarīt viņam šo prieku? Jau rīt viņš to visu būs aizmirsis!

—   Tev taisnība, mazā māsa, — teica Balkisa,

—   bet, kad viņš sāks lielīties nākošo reizi, liec viņam turēt vārdu. Prasi, lai viņš piesit kāju, un paskaties, ko viņš tad darīs. Mēs taču pazīstam vīriešus, vai ne? Ai, ka viņam būs kauns!

Taurenīša sieva laidās pie sava vīra atpakaļ, un jau pēc piecām minūtēm viņi ķildojās negantāk kā jebkad.

—   Neaizmirsties! — kliedza Taurenītis. — Padomā, kas notiks, ja es piesitīšu kāju!

—   Es neticu nevienam tavam vārdam! — atcirta Taurenīša sieva. — Man gribētos gan paskatīties, kā tu to dari! Piesit kāju kaut vai tūlīt!

—    Es apsolīju Suleimenam ibn Daudam to nedarīt, — atbildēja Taurenītis, — un turēšu vārdu.

—    Viņš ir apsolījis! — vīzējās sieva. — Viņš, no kura spēriena pat zālei stiebriņš nesakustēsies! Manis pēc tu vari sākt! Nu! Piesit kāju! Piesit! Piesit!

Suleimens ibn Dauds, zem kamparkoka sēdēdams, dzirdēja katru vārdu un smējās, kā savu mūžu nebija smējies. Viņš aizmirsa ķildīgās ķēniņienes, aizmirsa Dzelmju Zvēru, kas iznāca no jūras, aizmirsa mācību par lielīšanos. Viņš smējās no visas sirds, un Balkisa, aiz koka stumbra noslēpusies, smaidīja par sava mīļotā prieku.

Pēc brīža Taurenītis nokārsis un aizelsies virpuļu virpuļiem nolaidās kamparkoka pavēnī un čukstēja Suleimenam: — Viņa prasa, lai es piesitu kāju! Viņa grib redzēt, kas tad notiks! Ak, Suleimen ibn Daud! Tu zini, ka es neko nevaru izdarīt! Nu viņa vairs neticēs nevienam manam vārdam. Viņa ņirgāsies par mani līdz mūža beigām!

—   Nē, mazais brāli, — sacīja Suleimens ibn Dauds. — Viņa nekad vairs par tevi neņirgāsies!

Viņš pagrieza gredzenu pirkstā — tikai Taurenīša dēļ, nevis lai lielītos ar savu varenību — un (klausies un iegaumē!) no zemes izšāvās četri milzīgi džini!

—   Vergi! — sacīja Suleimens ibn Dauds, — kad šis mazais kungs uz mana pirksta (un tieši tur sēdēja plātīgais Taurenītis) piesitīs kreiso priekškāju, jūs liksiet manai pilij un dārziem pazust no zemes pērkona grāvienā. Ķad viņš piesitīs kāju otrreiz, jūs uzmanīgi nolaidīsiet visu atkal lejā.

—   Un tagad, mazo brāli, — teica ķēniņš, — laidies pie savas sievas un piesit kāju, kā esi draudējis.

Taurenītis laidās pie savas sievas, kas kliedza: — Es gribu redzēt, kā tu to darīsi! Es gribu to redzēt! Piesit kāju! Nu! Piesit! Piesit!

Balkisa redzēja, kā četri milzīgi džini nostājas četros dārza stūros ar pili vidū, sasit plaukstas un iesaucas: — Nu beidzot Suleimens ibn Dauds izdarīs mazā Taurenīša dēļ to, ko viņam sen jau vajadzēja izdarīt paša labā. Ak, kā nu ķildīgās ķēniņienes pārbīsies!

Taurenītis piesita kāju. Džini uzrāva pili gaisā, veselu tūkstoš jūdžu augstumā: nodārdēja drausmīgs pērkona grāviens, un gaiss kļuva melns kā tinte.

Taurenīša sieva plivinājās tumsā, brēkdama: — Es vairāk tā nedarīšu! Es vairs nekad tā nerunāšu! Liec dārzam atgriezties, mīļo, labo vīriņ! Es nekad vairs ar tevi neķildošos!

Taurenītis bija gandrīz tāpat pārbijies kā viņa sieva, bet Suleimens ibn Dauds smējās tik sirsnīgi, ka pagāja krietns brīdis, pirms viņš spēja atvilkt elpu un pačukstēt Taurenītim:

—    Piesit nu atkal kāju, mazais brāli! Liec manai pilij atgriezties uz zemes, o, visuvarenais no pasaules burvjiem!

—    Jā, jā! Atdod ķēniņam viņa pili! — iesaucās Taurenīša sieva, plivinādamās tumsā kā naktskode. — Atdod viņam pili un nedzen vairs savas šaušalīgās burvestības!

—   Labi, mana dārgā!—sacīja Taurenītis, cik dūšīgi vien spēja. — Tu redzi, pie kā noved tavi skandāli! Man, protams, vienalga, es pie tādām lietām esmu pieradis, bet tevis un Suleimena ibn Dauda dēļ man nav nekas pretim, lai viss būtu atkal pa vecam.

Viņš piesita kāju vēlreiz, un tajā pašā brīdī džini nolaida zemē pili un dārzus tik uzmanīgi, ka ne lapiņa nesakustējās. Saule atkal mirdzēja koši zaļajos apelsīnu kokos, strūklakas urdzēja starp sarkanajām Ēģiptes lilijām, un putni dziedāja, it kā nekas nebūtu noticis.

Taurenīša sieva nokrita zem kamparkoka un, spār- niņus vicinādama, elsoja: — Mīļais, es vienmēr būšu saticīga! Vienmēr, vienmēr!

Suleimens ibn Dauds no smiekliem nevarēja ne parunāt. Gluži saguris un žagodamies, viņš atlaidās pret koka stumbru, pakratīja pirkstu un teica: — Lielais Burvi! Ko man vairs līdz šī pils, ja man tūlīt būs jāmirst no smiekliem!

Tad sākās briesmīgs troksnis, jo visas deviņsimt deviņdesmit deviņas ķēniņienes izskrēja no pils kliegdamas, brēkdamas un saukdamas savus bērnus. Viņas brāzās lejā pa platajām marmora kāpnēm, simt sievu katrā rindā, un Visugudrākā no Gudrajām — Balkisa cēlā mierā iznāca viņām pretim un jautāja: — Kas noticis, ak, ķēniņienes?

Ķēniņienes stāvēja uz marmora kāpnēm, pa simt sievām katrā rindā, un kliedza: — Kas noticis? Mēs mierīgi dzīvojām mūsu zelta pilī, kā mums pieklājas, un pils pēkšņi pazūd, mēs paliekam piķa melnā tumsā, dārdoņā, pērkonos, zibeņos! Un visa tumsa pilna ar džiniem un efrītiem! Tas ar mums noticis, Valdnieču Valdniece, un mēs pašas vairs nezinām, kas ar mums notiek, ja te notiek tādi notikumi, kas nekad nav notikuši un tomēr notiek!

Tad Suleimena ibn Dauda prieks un acuraugs, Visudaiļākā no Daiļajām, šēbas, Zābas un Zelta Upju pavēlniece, kuras valstība pletās no Zinnas tuksnešiem līdz Zimbabves torņiem, — Balkisa, kas bija gandrīz tikpat gudra kā Visugudrākais no Gudrajiem Suleimens ibn Dauds, atbildēja: — Nekas briesmīgs nav noticis, o, ķēniņienes! Vienkārši Taurenītis sūdzējās par savu ķildīgo sievu, un mūsu pavēlniekam Suleimenam ibn Daudam labpatikās šo sievieti pārmācīt, lai viņa iegaumētu, ka Taurenīša sievas tikums ir lēnīga valoda un pazemība.

Ēģiptes ķēniņiene — faraona meita — saslējās un teica: — Kaut kāda niecīga kukaiņa dēļ gan mūsu pils nebūtu izrauta no zemes ar visām saknēm kā nezāle! Nē, nē! Suleimens ibn Dauds ir miris, un visi debesu pērkoni nogruva pār zemi, lai mums pavēstītu šo bēdu vēsti.

Pat nepaskatīdamās uz pārdrošo ēģiptieti, Balkisa pamāja viņai un citām ķēniņienēm: — Nāciet pašas paskatīties!

Un tā nu viņas, simt sievu katrā rindā, nonāca lejā pa platajām marmora kāpnēm un zem lielā kampar- koka ieraudzīja no smiekliem vēl gluži sagurušo Sulei- menu ibn Daudu, Visugudrāko no Gudrākajiem Pasaules ķēniņiem, ar taurenīti uz katras rokas un dzirdēja viņu runājam:

—   Ak, mana spārnotā brālīša sieva! Lai šī diena tev vienmēr atgādina, ka visās lietās un vietās tev jābūt labai pret savu vīru, ja negribi, lai viņš atkal piesit kāju. Tu tagad zini, ka viņam neko nenozīmē pat visdrausmīgākās burvestības, jo tikai liels un varens burvis var aizburt pērkona grāvienā paša Sulei- mena ibn Dauda pili! Lai jums labi klājas, maziņie! — Ķēniņš noskūpstīja taurenīšu spārniņus un palaida viņus gaisā.

Tad visas ķēniņienes, izņemot Balkisu — Daiļāko no Daiļajām un Gaišāko no Gaišajām, Balkisu, kas stāvēja pa gabaliņu un smaidīja, krita uz vaiga zemē un sacīja:

—   Ja tādas lietas notikušas tikai tāpēc vien, ka Taurenītis sadusmojās uz savu sievu, ko tad lai gaidām mēs, kas tik ilgi esam kaitinājušas savu pavēlnieku ar kliegšanu, lamāšanos un ķildām?

Viņas paslēpa seju plīvuros, iekoda mēli zobos un klusi kā pelītes uz pirkstu galiņiem atgriezās pilī.

Tad Balkisa — par visām daiļavām daiļākā Balkisa nāca cauri ķeizarkroņiem kamparkoka ēnā, nolika roku uz Suleimena ibn Dauda pleca un teica: — Priecājies,

Mans Pavēlniek un Manas Dvēseles Dārgākā Pērle, jo šodien Ēģiptes un Etiopijas, Abesīnijas un Persijas, Ķīnas un Indijas ķēniņienes dabūjušas mācību, ko viņas neaizmirsīs līdz mūža galam.

Suleimens ibn Dauds, vēl arvien skatīdamies uz taurenīšiem, kas rotaļājās saules staros, jautāja: — Ak, Mana Pavēlniece un Manas Svētlaimības Dimants, pa kuru laiku tas būtu noticis? Kopš iznācu dārzā, neesmu paspējis neko citu kā vien pajokot ar diviem taurenīšiem.

Un pastāstīja Balkisai, ko izdarījis.

Balkisa — visumaigā un visumīļā Balkisa — atbildēja:

—   Ak, Mans Pavēlniek un Manas Dzīvības Gla- bātāj, es biju noslēpusies aiz kamparkoka un visu dzirdēju. Tā biju es, kas samācīja Taurenīša sievu prasīt, lai viņš piesit kāju, jo cerēju, ka mans pavēlnieks joka pēc izdarīs kādu lielu burvību un ka ķēniņienes to redzēs un pārbīsies.

Un viņa pastāstīja, ko ķēniņienes bija piedzīvojušas, nodomājušas un teikušas.

Tad Suleimens ibn Dauds piecēlās no sava sēdekļa kamparkoka pavēnī, izstiepa rokas un aplaimots iesaucās:

—    Ak, Mana Pavēlniece un Manu dienu Saldinā- tāja! Ja es būtu šo burvību izdarījis pret manām ķēniņienēm dusmu vai lepnības dzīts, kā toreiz, kad rīkoju dzīres visas pasaules zvēriem, es noteikti būtu kritis kaunā. Tavai gudrībai labpatikās, lai es izdarītu to jokodams, maza Taurenīša dēļ — un raugi! — šis joks mani atbrīvojis no apnicīgo sievu ķildām. Saki, Manas sirds Pavēlniece, — kāpēc tu esi tik gudra?

Ķēniņiene Balkisa, daiļa un slaida, pielieca galvu gluži kā taurenītis, paskatījās Suleimenam ibn Daudam acīs un atbildēja:

— Pirmkārt, tāpēc, Mans Pavēlniek, ka es tevi mīlu. Otrkārt, tāpēc, Mans Pavēlniek, ka es zinu, kādas ir sievietes.

Viņi gāja atpakaļ uz pili un dzīvoja laimīgi līdz mūža beigām.

Vai Balkisa nebija gudri darījusi?

Nav ķēniņienes pasaulē, Kas viņai līdzinājās, Bet taurenīti Balkisa Kā māsa uzrunāja.

Kurš ķēniņš savā varenībā Daudzināts tik tāli? Bet runājās ar taurenīti Zālamans kā brālis.

Pār Āziju un zelta Zābu Valdnieki tie bija, Bet taurenīšus savā dārzā Labprāt uzklausīja.

.

R I K I-T I K I-T A V I

No alas, kur Riki-fiki ielīda, — Tas Riki, ko Sarkanacaini sauc, — Vai dzirdat, kā skan viņa gudrība: «šurp nāves deju dejot, Nag, trauc! Nāc, aci pret aci, nāc, nevairies! (Tik ritmu vien labi ievēro, Nag!) Mēs diesim, līdz viens no mums nobeigsies, (Vai prieks šo rotaļu uzsākt tev, Nag?) Jel griezies un riņķo! — Sirds baiļojas tev?

(Jel pazudi labāk un nerādies, Nag!) Ā! Nāvi jau tuvumā sajūti sev!

(Vai, nabaga nelaimīgais Nag!)

Šis ir stāsts par lielo ciņu, ko Riki-tiki-tavi izcīnīja viens lielās vasarnīcas vannas istabā Sigouli novadā. Viņam palīdzēja Darzijs, skroderputniņš, un padomu deva bizamžurka Čučundra, kura nekad neiznāk istabas vidū, bet slapstās gar sienmalām; taču galveno cīņu Riki-tiki-tavi izcīnīja viens pats.

Tas bija mangusts, pēc spalvas un astes drīzāk līdzīgs kaķim, bet pēc galvas un parašām gluži kā zebiekste. Viņa acis un kustīgā deguna gals bija sārts; ar jebkuru — priekšējo vai pakaļkāju viņš varēja pakasīt, kur vien gribēja; viņš varēja izbužināt asti, kamēr tā līdzinājās pudeļu tīrāmai sukai, un, ložņājot pa garo zāli, viņa kaujas sauciens arvien skanēja: rik-tik-tiki- tiki-čik!

Kādā dienā vasaras plūdi izskaloja viņu no alas, kurā viņš ar saviem vecākiem dzīvoja, un, lai gan viņš spārdījās un klukšķēja, ienesa to ceļmalas grāvī. Tur viņš pamanīja šūpojošos zāles kušķīti, kurā ieķēries turējās, kamēr zaudēja samaņu. Atmodies viņš ieraudzīja, ka guļ dārza kājceliņa vidū, siltā piesaulē, viss ar dubļiem notašķījies, un mazs zēns teica:

—   Redz, kur beigts mangusts. Apraksim to!

—   Nē, — viņa māte sacīja, — ienesīsim istabā, lai apžūst. Varbūt viņš vēl nav beigts.

Viņi ienesa to istabā, kur liels vīrs saņēma dzīvnieciņu pirkstos un teica, ka mangusts neesot vēl beigts, tikai pamiris; tāpēc viņi ievīstīja to vatē, sasildīja mērenā siltumā, un dzīvnieciņš atvēra acis un nošķaudījās.

—   Bet tagad, — sacīja lielais vīrs (viņš bija anglis, tikko kā iekārtojies vasarnīcā), — nebaidiet viņu, noskatīsimies, ko viņš darīs.

Visgrūtākā lieta pasaulē ir sabaidīt mangustu, jo, sākot no deguna līdz pat astes galiņam, viņš ir ziņkāres pilns. Ikviena mangusta devīze ir: «Aizskrej un izpēti!»; un Riki-tiki bija īsts mangusts. Viņš aplūkoja vati un nolēma, ka tā nav ēdama, patekāja pa galdu, attupās un sakārtoja savu kažoku, pakasījās un uzlēca mazajam zēnam uz pleca.

—   Nebaidies, Tedi, — tēvs sacīja. — Tā viņš mēdz iedraudzēties.

—    Ai! Viņš kutina man zem zoda, — Tedis atbildēja.

Riki-tiki palūkojās zēnam aiz apkakles, apostīja ausi un nolēca uz grīdas, kur attupās un sāka berzēt purnu.

—    Mans dievs, — Teda māte sacīja, — un tas ir meža zvērs! Man šķiet, viņš tāpēc tik rāms, ka mēs izturamies pret viņu labi.

—    Visi mangusti ir tādi, — viņas vīrs piebilda. — Ja vien Tedis neraustīs viņu aiz astes un neliks krātiņā, tad viņš augām dienām skraidīs mājā iekšā un ārā. Dosim viņam kaut ko ēst.

Viņi pameta tam gabaliņu jēlas gaļas. Riki-tiki tā lieliski garšoja, un, to apēdis, viņš izgāja uz lieveņa, attupās piesaulē un sāka ar purniņu šķirstīt spalvas, lai izsausinātos līdz pat ādai. Pēc tam viņš jutās labāk.

«šinī mājā ir vairāk lietu, ko apskatīt,» zvērēns pats pie sevis prātoja, «vairāk nekā visa mana dzimta visā savā mūžā spēj izpētīt. Nudien, es palikšu un visu izpētīšu.»

Visu to dienu viņš tekāja pa māju un tikko nenoslīka ūdens toverī; iebāza purnu tintnīcā uz rakstāmgalda un vēl apsvilināja to pie lielā vīra cigāra, jo viņš bija uzrāpies lielajam vīram uz ceļiem, lai redzētu, kā raksta. Vakarā viņš devās Teda guļamistabā, lai noskatītos, kā aizdedzina petrolejas lampu, un, kad Tedis apgūlās, arī Riki-tiki ielēca gultā; bet viņš bija nemierīgs kaimiņš, jo pie katra vismazākā troksnīša augu nakti trūkās augšā un skraidīja, cenzdamies izpētīt trokšņa cēloņus. Ienāca Teda tēvs un māte pirms gulētiešanas apraudzīt savu zēnu, un Riki-tiki uz spilvena bija nomodā.

—   Man ias nepatīk,—Teda māte sacīja, — viņš var bērnu sakost.

—   Tā viņš nedarīs, — tēvs atbildēja. — šī dzīvnieka tuvumā Tedis var justies daudz drošāk nekā asinssuņa apsardzībā. Ja tagad guļamistabā ielīstu čūska . . .

Teda māte pat domāt negribēja par tik šausmīgām lietām.

Tupēdams Tedim uz pleca, agri no rīta Riki-tiki ieradās verandā pie brokastīm, un viņam iedeva banānu un vārītu olu; viņš iztupējās visiem uz ceļiem, jo ikviens labi audzināts mangusts cer dienās kļūt par mājas mangustu, lai varētu pa istabām skraidīt, un Riki-tiki māte (viņa bija dzīvojusi ģenerāļa mājā, Si- gouli novadā) bija tam iemācījusi, kas darāms, ja kādreiz viņam gadītos nokļūt pie baltajiem cilvēkiem.

Tad Riki-tiki devās dārzā, lai apskatītu, kas tur apskatāms. Tas bija liels, tikai daļēji kopts dārzs ar rožu krūmiem lapeņu lielumā; tur bija liepas un oranžkoki, bambuskoku puduri un bieza, gara zāle. Riki-tiki aplaizījās.

«Lieliska medību vieta,» viņš teica, un, to iedomājoties, jau viņa aste izpūra kupla kā pudeļu tīrāmā suka, un viņš tekāja pa dārzu uz priekšu un atpakaļ, šo to apostīdams, līdz beidzot uzdzirda ļoti žēlas balsis ērkšķu krūmā. Tas bija Darzijs, skroderputniņš, un viņa sieva. Viņi bija savijuši skaistu ligzdiņu no divām lielām lapām, kuru malas sadiedza ar šķiedrām, bet iekšpusi izklāja ar kokvilnu un mīkstām pūkām. Ligzdiņa šūpojās šurpu turpu, bet paši viņi tupēja uz malas un kliedza.

—   Kas noticis? — Riki-tiki jautāja.

—    Mēs esam ļoti nelaimīgi, — Darzijs teica. — Vakar viens mūsu maziņais izkrita no ligzdas, un Nags to apēda.

—    Hm! — Riki-tiki sacīja. — Tas ir ļoti skumji, bet es šeit esmu svešinieks. Kas tas Nags tāds ir?

Darzijs un viņa sieva nekā neatbildēja un paslēpās ligzdā, jo kuplajā zālē zem krūma atskanēja kluss šņāciens — šausmīga ledus auksta skaņa, kas piespieda Riki-tiki atlēkt pēdas divas atpakaļ. Tad no zāles sprīdi pa sprīdim sāka pacelties Naga — lielās, melnās kobras galva ar izlaistu kapuci. Sākot no mēles līdz astei, kobra bija piecas pēdas gara. Sava auguma trešo daļu no zemes paslējis, Nags apstājās un sāka līgoties no vienas puses uz otru gluži kā vēja locīts cūkpieneņu pušķis, un skatījās uz Riki-tiki ļaunām čūskas acīm, kuras nekad nemaina savu izteiksmi, vienalga lai čūska domātu ko domādama.

—    Kas ir Nags? — viņš jautāja. — Es esmu Nags. Lielais dievs Brahma uzspieda savu zīmogu visai mūsu ciltij, kad pirmā kobra izplēta savu kapuci, lai guļošo Brahmu aizsargātu no saules stariem. Raugies un bīsties!

Viņš izplēta savu kapuci vairāk nekā jebkad, un Riki-tiki ieraudzīja pakausī briļļveidīgu zīmi, kas izskatījās taisni kā piekabināmu acu daļa. Vienu mirkli viņš izbijās, bet mangusts nespēj ilgi baiļoties, un, kaut gan Riki-tiki nebija dzīvu kobru nekad sastapis — māte viņu bija barojusi vienīgi ar beigtām kobrām —, tomēr viņš zināja, ka ikviena pieauguša mangusta pienākums ir cīnīties ar čūskām un tās ēst. Arī Nags to zināja un tāpēc savas aukstās sirds dziļumos baidījās.

—    Labi, — Riki-tiki teica, un viņa aste sāka atkal bozties, — vai nu tev ir zīmogs vai nav, bet tāpēc

tev nav tiesības ēst mazus, no ligzdas izkritušus putniņus.

Nags iegrima pārdomās un vēroja katru niecīgāko zāles kustību aiz Riki-tiki. Viņš zināja, ka mangusts dārzā nozīmēja agri vai vēlu nāvi kā viņam, tā viņa ģimenei, bet viņš gribēja novērst Riki-tiki uzmanību. Tāpēc viņš nolieca mazliet galvu un pašķieba to uz vienu pusi.

—   Parunāsimies, — viņš sacīja. — Tu ēd olas. Kāpēc es lai neēstu putniņus?

—   Atpakaļ, paskaties atpakaļ! — iedziedājās Darzijs.

Riki-tiki zināja gluži labi, ka, tā blenžot, nevar velti laiku tērēt. Viņš palēcās uz augšu, cik vien varēja, un taisni tanī brīdī zem viņa pazibēja Naga ļaunās sievas Nagienes galva. Kamēr viņš sarunājās, viņa paklusu bija pielavījusies, lai ar vienu belzienu to nogalinātu; un viņš dzirdēja kobras briesmīgo šņācienu, kad sitiens nogāja šķībi. Viņš gandrīz uzkrita viņai uz muguras, un, būtu Riki-tiki bijis vecs mangusts, tad zinātu, ka taisni tagad bija laiks ar vienu kampienu iekosties viņai mugurā, bet viņš baidījās no kobras šausmīgā, straujā atpakaļtrieciena. Viņš iekoda gan, bet ne pietiekami stipri un spēji izrāvās, lai izvairītos no lielās astes sitiena, atstādams Nagieni ievainotu un saniknotu.

—   Ļaunais, ļaunais Darzijs, — Nags teica, uzšaudamies gaisā, cik augstu varēdams, pie ērkšķu krūmā savītās ligzdiņas; bet Darzijs to bija uztaisījis augstāk, nekā čūska spēj sniegt, tāpēc tā tikai salīgojās.

Riki-tiki juta, ka viņam acis piesarkst un iedegas (ja mangusta acis sāk sarkt, tad viņš ir dusmīgs), un viņš attupās uz astes kā mazs ķengurs un dusmīgi ņurdēja. Bet Nags un Nagiene bija nozuduši zālē.

Netrāpījusi čūska nekad neko nesaka, ne arī izrāda, ko nodomājusi darīt. Riki-tiki neturēja par vajadzīgu tām sekot, jo nebija pārliecināts, ka spēs pieveikt divas čūskas reizē. Tāpēc viņš aiztecēja pa grantēto celiņu uz mājas pusi, attupās un sāka domāt. Viņam tā bija nopietna lieta. Ja gadās lasīt vecas dabas stāstu grāmatas, jūs atradīsiet nostāstu par to, ka mangusts, ja gadoties, ka cīņā čūska viņam iekož, aizsteidzoties un ieēdot kādu zāli, no kuras drīz kļūstot vesels. Tas nav tiesa. Uzvara atkarīga vienīgi no skadra skatiena un veiklām kājām, — čūskas trieciens pret mangusta lēcienu — un, tā kā neviena acs nespēj izsekot čūskas galvas kustībām, kad viņa dod belzienu, tad šādā cīņā viss kļūst brīnišķīgāks nekā nostāsti par maģisko zāli. Riki-tiki apzinājās, ka ir vēl jauns mangusts, tāpēc viņu ļoti iepriecināja doma, ka pratis izvairīties no čūskas

uzbrukuma no mugurpuses. Tas darīja viņu pašapzinīgu, un, kad Tedis pieskrēja pa celiņu, Riki-tiki labprāt ļāva sevi noglaudīt. Bet, tikko Tedis bija noliecies, celiņa putekļos kaut kas sīks sakustējās un sīciņa balss teica: «Uzmanies! Es esmu Nāve!» Tā bija Ka- raita, pelēkbrūna čūska, kas vienmēr mitinās smiltīs; viņas kodiens ir tikpat bīstams kā kobras kodiens. Bet viņa ir tik maza, ka neviens viņu neievēro, un tāpēc nodara cilvēkiem daudz lielāku postu.

Riki-tiki acis kļuva atkal sarkanas, un viņš tuvojās Karaitai, dīvaini līgodamies un šūpodamies; šo paradumu viņš bija mantojis no saviem vecākiem. Tas izskatās ļoti smieklīgi, bet tā ir tikai pilnīgi nosvērta gaita, kas dod iespēju kurā katrā brīdī atlēkt, uz kuru pusi tik vēlies, un sadursmē ar čūsku tā ir liela priekšrocība. Kaut Riki-tiki būtu zinājis, ka sadursme ar šo čūsku daudz bīstamāka nekā cīņa ar Nagu, jo Karaita ir tik maza un var tik veikli apsviesties, ka, ja vien Riki-tiki neiekož tai taisni pakausī, viņš var dabūt pretsitienu pa aci vai lūpām. Bet Riki-tiki to nezināja: viņa acis kļuva gluži sarkanas, un viņš līgojās uz priekšu un atpakaļ, vērodams labu vietu, kur varētu iekosties. Karaita uzbruka pirmā. Riki pasitās sānis un mēģināja uzbrukt, bet ļaunā, mazā, pelnpelēkā galva gandrīz iecirtās viņam plecā, un viņam bija jāpalecas čūskai pāri, bet tās galva sniedzās līdz viņa kājām.

Tedis sauca uz mājas pusi:

— Ei, nāciet, skatieties! Mūsu mangusts pieveic čūsku!

Riki-tiki dzirdēja Teda māti iekliedzamies. Teda tēvs izskrēja ar nūju, bet, pirms viņš piesteidzās, Karaita ar uzbrukumu bija pārsteigusies, jo netrāpīja mērķī, un Riki-tiki bija pietrūcies, ieķēries čūskai mugurā, noiietis galvu starp priekšķetnām, iekodies čūskas mugurā, cik augstu vien spējis sniegt, un atlēcis nost. Kodiens paralizēja Karaitu, un Riki-tiki, sekodams savas cilts parašai, taisījās to jau ēst no astes gala, kad atcerējās, ka trekna maltīte mangustu padara kūtru un, ja viņš grib uzturēt savus spēkus un veiklību, viņam jābūt tievam. Viņš devās zem rīciņkrūma pavārtīties smiltīs, kamēr Teda tēvs vēl sita beigto Karaitu.

«Kāda tur jēga?» Riki-tiki domāja. «Es taču viņu galīgi nobendēju.»

Tad Teda māte pacēla Riki-tiki no zemes, glaudīja viņu un raudādama teica, ka viņš izglābis Tedi no nāves, bet Teda tēvs sacīja, ka pats liktenis viņu sūtījis, un Tedis raudzījās baiļu pilnām acīm. Riki-tiki ļoti uzjautrināja šī kņada, kuras nozīmi viņš, protams, nesaprata. Pēc viņa domām, tikpat labi Teda māte varēja apmīļot Tedi par rotaļāšanos smiltīs. Bet Riki jutās ļoti apmierināts.

Vakariņu laikā, staigādams pa galdu starp vīna glāzēm, viņš būtu varējis trīskārtīgi pieēsties visādu gardumu, bet viņš atcerējās Nagu un Nagieni, un, kaut gan bija ļoti patīkami sajust Teda mātes glāstus un pasēdēt Tedim uz pleca, tomēr viņa acis šad tad iegai- lējās, un viņš ļāva izskanēt savam garajam kaujas saucienam: «Rik-tik-tik-tiki-čik!»

Tedis paņēma viņu līdz gultā un gribēja, lai Riki- tiki gulētu viņam zem zoda. Riki-tiki bija pārāk labi audzināts, lai kostu vai skrāpētu, bet, tiklīdz Tedis bija aizmidzis, mangusts uzsāka savas nakts gaitas pa māju un tumsā uzskrēja,virsū bizamžurkai Čučundrai, kura slapstījās gar sienmali. Čučundra ir mazs, bailīgs radījums. Viņa vaid un spiedz cauru nakti, mēģinādama sadūšoties un izskriet istabas vidū; tomēr viņa nekad tik tālu netiek.

—   Nenogalini mani, — gandrīz vai raudādama, čučundra lūdzās. — Riki-tiki, nenogalini mani!

—   Vai domā, ka čūsku nāvētājs aizskar arī bizam- žurkas? — Riki-tiki nicinoši ieprasījās.

—   Kas čūskas bendē, to čūskas pašu nogalina, — čučundra pareģoja skumjāk kā vēl nekad. — Un vai es varu galvot, ka Nags kādā tumšā naktī nesamaina mani ar tevi?

—   Par to nav nemaz ko baidīties, — sacīja Riki- tiki. — Nags dzīvo dārzā, un es zinu, ka tu tur neej.

—   Mana māsīca žurka Čua man stāstīja … — Čučundra iesāka un apstājās.

—   Ko stāstīja?

—   Klusu! Nags ir visur, Riki-tiki. Tev vajadzēja parunāties ar Čua dārzā.

—   Es netiku aprunājies, tāpēc tev pašai man jāstāsta. Ātrāk, Čučundra, vai arī es tevi nokodīšu!

Čučundra attupās un sūrojās, kamēr asaras sāka ritēt pa viņas ūsām.

—   Es esmu ļoti nelaimīga, — viņa šņukstēja. — Man nekad nav bijis tik daudz drosmes, lai iz- skrietu istabas-vidū. Klusu! Nedrīkstu tev neko teikt. Vai nedzirdi, Riki-tiki?

Riki-tiki sāka ausīties. Mājā viss bija tik klusu, tik klusu, bet viņam likās, ka dzird visklusāko skrāpējienu pasaulē, tik klusu troksni, it kā lapsene līstu pa loga rūti, — sauso čūskas zvīņu čaukstoņu pa ķieģeļiem.

«Tas ir Nags vai Nagiene,» viņš pie sevis prātoja, «pa ūdens cauruli tas lien vannas istabā.»

—   Tev taisnība, čučundra, — man vajadzēja gan aprunāties ar Čua.

Mangusts ielavījās Teda vannas istabā, bet tur neviena nebija, un tad Teda mātes vannas istabā. Ar kaļķiem gludi izmestās sienas lejasmalā, pie paša kula, bija izņemts ķieģelis un izveidots caurums, pa kuru notecēt mazgājamam ūdenim; un, kad Riki-tiki zagās garām mūra sienas iedobumam, kur novietota vanna, viņš dzirdēja Nagu un Nagieni ārpusē mēnesnīcā sačukstamies.

—   Kad mājā nebūs neviena cilvēka, — Nagiene sacīja vīram, — būs arī viņam jāaiziet, un tad dārzs atkal piederēs vienīgi mums. Lien klusi iekšā un nepiemirsti, ka tas lielais vīrs, kurš nosita Karaitu, pats pirmais jānogalina. Pēc tam iznāc un pastāsti man, un tad abi medīsim Riki-tiki.

—   Bet vai esi pārliecināta, ka, cilvēkus nonāvējot, mums pašiem atlēks kāds labums? — Nags jautāja.

—    Protams. Kad vasarnīcā nebija cilvēku, vai tad dārzā bija kāds mangusts? Kamēr vasarnīca tukša, mēs esam dārzā ķēniņš un ķēniņiene; un iegaumē, tiklīdz mūsu olas meloņu dobē izšķilsies (tas var notikt jau rīt), mūsu bērniem būs vajadzīga dzīves vieta un miers.

—   Par to es nebiju padomājis, — Nags atbildēja. — Es iešu, bet nav nemaz vajadzīgs pēc tam medīt Riki-tiki. Es nogalināšu lielo vīru un viņa sievu, un, ja varēšu, arī viņu bērnu un tad mierīgi nākšu atpakaļ. Tad savrupmāja būs tukša un Riki-tiki aizvāksies pats.

Riki-tiki viss drebēja dusmās un naidā, kad caurumā parādījās Naga galva, kurai sekoja piecas pēdas garais, aukstais ķermenis. Lai gan Riki-tiki bija saniknots, viņš tomēr ļoti izbijās, ieraudzījis lielās kobras apmērus. Nags saritinājās, patēla galvu un apskatīja tumsā vannas istabu, un Riki-tiki redzēja viņa acis spīdam.

«Ja noveikšu viņu šeit, tad Nagiene to zinās, bet, ja ielaidīšos ar viņu cīņā uz klajas grīdas, tad pārsvars viņa pusē. Ko lai iesāku?» Riki-tiki prātoja.

Nags līgojās šurp un turp, un tad Riki-tiki dzirdēja viņu dzeram no lielās ūdens krūzes, ko lietoja vannas pieliešanai.

—   Tas labi, — čūska sacīja. — Kad Karaitu sita, tad lielajam vīram bija nūja. Varbūt viņam vēl tagad ir nūja, bet rīt, vannas istabā ienākot, viņam nūjas nebūs. Pagaidīšu viņu šeit, Nagien, — vai tu dzirdi? — šeit vēsumā es pagaidīšu līdz rīta gaismai.

Bet ārā neviens neatbildēja, un Riki-tiki noprata, ka Nagiene aizgājusi. Nags saritinājās, gredzenu pēc gredzena apvīdams ap krūzi, bet Riki-tiki klusēja kā miris. Pēc kādas stundas viņš sāka tuvoties soli pa solim krūzei. Nags bija aizmidzis, un Riki-tiki vēroja viņa lielo muguru, pārdomādams, kurā vietā būtu vislabāk uzklupt.

«Ja es viņam nepārlauzīšu mugurkaulu pirmajā lēcienā,» Riki-tiki domāja, «tad viņš varēs vēl cīnīties; un, ja viņš cīnīsies, — ai, Riki!»

Mangusts vēroja čūskas kakla platumu zem kapuces, bet tas viņa spēkiem likās par daudz; turpretim kodiens astes tuvumā Nagu tikai saniknotu.

«Vienīgā vieta ir galva,» viņš pēdīgi nosprieda, «galva augšpus kapuces; un, ja es reiz tur ieķeršos, tad nedrīkstu laist vaļā.»

Tad viņš metās virsū. Čūskas galva gulēja mazliet atstatāk no krūzes, zem tās ielīkuma; iekodies galvā, Riki atspiedās ar muguru pret sarkano māla krūzi, lai ciešāk piespiestu čūskas galvu pie zemes. Ar to viņš ieguva vienu acumirkli un prata to izlietot savā labā. Tad viņu sāka svaidīt uz visām pusēm, kā suns kožot svaida žurku, — šurpu turpu pa grīdu, augšup un lejup, un apkārt loku lokiem, bet viņa acis bija asins- sarkanas, un viņš turējās, cieši iekodies, kamēr čūskas ķermenis locījās pa grīdu, nogrūzdams alvas kausiņu, ziepju trauciņu un suku, līdz beidzot atsitās pret skārda vannas sāniem. Mangusts saspieda žokļus arvien ciešāk, jo bija pārliecināts, ka viņu nositīs, un tāpēc savai dzimtai par godu vēlējās, lai viņu labāk atrod ar sakostiem zobiem. Viņš bija apreibis, viss viņam sāpēja un likās, ka viņš sadauzīts gabalos, kad aiz viņa atskanēja pērkona grāvienam līdzīgs troksnis; karsta gaisa vilnis viņu apdullināja, un sarkana uguns apsvilināja viņa kažoku. Trokšņa iztraucēts, lielais vīrs bija uzmodies un iešāvis no abiem bises stobriem Nagam taisni zem kapuces.

Riki-tiki vēl turējās iekodies, aizvērtām acīm, jo bija pilnīgi pārliecināts, ka viņš beigts; bet čūskas galva vairs nekustējās, un lielais vīrs pacēla dzīvnieciņu un sacīja:

—   Tas jau atkal mangusts, Alise; mazais zvērēns šoreiz izglāba mūsu dzīvības.

Ienāca Teda māte ļoti bālu seju un redzēja, kas atlicis no briesmīgā Naga, bet Riki-tiki aizvilkās uz Teda guļamistabu, kur pavadīja atlikušo nakti, arvien viegli nodrebinādamies, lai pārliecinātos, vai patiesi viņš nav salauzts četrdesmit gabalos, kā bija iedomājies. ,

Otrā rītā viņš bija vēl diezgan stīvs, bet ļoti apmierināts ar paveikto.

«Tagad man jāpieveic Nagiene, bet viņu būs grūtāk veikt nekā piecus Nagus, un neviens nezina, kad olas, par kurām viņa runāja, izšķilsies. Labi! Man jāiet un jāsatiekas ar Darziju,» viņš nolēma.

Negaidīdams brokastis, Riki-tiki aizdrāzās uz ērkšķu krūmu, kur Darzijs pilnā balsī dziedāja uzvaras dziesmu. Ziņa par Naga nāvi jau bija izplatījusies pa visu dārzu, jo sētnieks beigto čūsku bija izmetis mēslu kaudzē.

—   Ak tu muļķa spalvu vīkšķis! — Riki-tiki dusmīgi sacīja. — Vai tagad laiks dziesmas skandināt?

—   Nags beigts — beigts — beigts! — Darzijs dziedāja. — Varonīgais Riki-tiki satvēra viņu aiz galvas un stingri saturēja. Lielais vīrs ņēma resnu nūju, un Nags krita, pārsists divās daļās. Viņš nekad vairs neēdīs manus mazuļus!

—   Tiesa, tiesa, bet kur atrodas Nagiene? — Riki- tiki jautāja, uzmanīgi apkārt skatīdamies.

—   Nagiene piegāja pie vannas istabas ūdens cauruma un aicināja Nagu, — Darzijs turpināja, — un

Nags iznāca no turienes nūjas galā — sētnieks viņu uzņēma nūjas galā un izsvieda uz mēslu čupas. Slavināsim vareno, sarkanacaino Riki- tiki! — Un Darzijs sāka dziedāt pilnā balsī.

—   Ja varētu aizsniegt tavu ligzdu, es izsviestu visus tavus mazuļus! — Riki-tiki sacīja.—Tev nav ne jēgas par to, ka katram darbam savs laiks. Jūs savā ligzdā varat justies pietiekami droši, bet man šeit lejā vēl priekšā cīņa. Mitējies jel uz brīdi dziedāt, Darzij.

—   Varenā, skaistā Riki-tiki labad mitēšos, — Darzijs atsaucās. — Ko vēlies, ak tu briesmīgā Naga nogalinātājs?

—   Trešo reizi vaicāju — kur Nagiene?

—    Pie zirgu staļļiem uz mēslu čupas apraud savu Nagu. Varens ir Riki-tiki ar baltajiem zobiem!

—   Pie joda ar maniem baltajiem zobiem! Vai esi kādreiz dzirdējis, kur viņa glabā savas olas?

—   Meloņu dobes galā, pie mūra sienas, kur saule gandrīz visu dienu. Viņa tās paslēpa tur jau pirms vairākām nedēļām.

—    Un tu nekad neturēji par vajadzīgu to man pateikt? Dobes galā, mūra sienas tuvumā, vai tā tu sacīji?

—    Riki-tiki, tu taču netaisies viņas olas ēst?

—    Ēst jau nu tieši neēdīšu, nē; Darzij, ja tev kaut drusciņ saprašanas, tad tev jālaižas uz zirgu staļļiem un jāizliekas, it kā tev būtu viens spārns aizlauzts, un tā tu varētu Nagieni aizvilināt līdz šim krūmam. Man jātiek pie meloņu dobes, un, ja es tūliņ iešu turp, viņa mani ieraudzīs.

Darzijs bija viens no tiem mazajiem spārnotajiem gudriniekiem, kas vienā un tanī pašā laikā vairāk par vienu domu nevarēja paturēt prātā. Tā kā viņš zināja,

ka Nagienes bērni rodas tāpat no olām kā viņa bērni, viņš domāja, ka nav godīgi tās iznīcināt. Bet viņa sieva bija saprātīgs putns, kas zināja, ka no kobras olām vēlāk izšķiļas jaunas kobras; tāpēc viņa laidās projām no ligzdas, atstādama Darziju, lai viņš sildītu mazuļus un turpinātu savu dziesmu par Naga nāvi. Darzijs daudzējādā ziņā atgādināja cilvēku.

Viņa pielaidās pie mēslu čupas, kur atradās Na- giene, un iesaucās:

—   Ai, man ir aizlauzts spārns! Zēns no mājas svieda man ar akmeni un to pārsita.

Un viņa sāka tik izmisīgi plivināt spārniņus kā vēl nekad.

Nagiene pacēla galvu un iešņācās:

—   Tu brīdināji Riki-tiki, kad es gribēju viņu nobendēt. Tik tiešām, tu neesi izraudzījusies savai klibošanai diezin cik teicamu vietu.

Un, šļūcot pa putekļaino zemi, viņa sāka virzīties uz Darzija sievas pusi.

—   Zēns spārnu ar akmeni pārsita! — Darzija sieva vaimanāja.

—   Labi! Tev tas var būt mazs apmierinājums, ja es pateikšu, ka man ar zēnu vēl jānoslēdz rēķini. Mans vīrs izmests šorīt uz mēslu čupas, bet, pirms iestāsies nakts, zēns namā gulēs ļoti kluss. Kāpēc tu bēdz no manis? Esmu pārliecināta, ka tevi noķeršu. Mazā muļ- ķīte, paskaties manī!

Darzija sieva ļoti labi zināja, ka tikai to viņa nedrīkst darīt, jo, ieskatoties čūskai acīs, ikviens putns tā pārbīstas, ka nespēj ne no vietas kustēties. Zēli čiepstēdama, Darzija sieva plīvināja spārniņus, ne reizi nepaceldamas no zemes, un Nagiene paātrināja gaitu.

Riki-tiki dzirdēja viņas aizejam no zirgu staļļa pa celiņu, un viņš devās uz meloņu dobes galu mūra sienas tuvumā. Tur, siltos mēslos virs melonēm, ļoti prasmīgi noslēptas, viņš atrada divdesmit piecas olas mazo pundurvistu olu lielumā, pārklātas ar bālganu ādu čaulas vietā.

«Neesmu vis par agru nācis,» mangusts atzina, redzēdams, ka mazās kobras saritinājušās aiz plānās ādiņas, un viņš zināja, ka tanī mirklī, tiklīdz tās izšķilsies, katra no viņām būs spējīga nogalināt cilvēku vai mangustu. Viņš sāka nokost olām galus, cik ātri vien varēdams, cenzdamies pamatīgi iznīcināt jaunās kobras, reizēm pakašņādams mēslus, lai pārliecinātos, vai nav kādu atstājis. Beidzot bija atlikušas vairs tikai trīs olas, un Riki-tiki pats 'pie sevis klusībā smējās, kad pēkšņi uzdzirda Darzija sievu saucam:

—   Riki-tiki, es pametu Nagieni mājas tuvumā, un viņa uzrāpās uz lieveņa, — ak, steidzies ātrāk! — viņai padomā kādu nogalināt!

Riki-tiki sašķaidīja divas olas, bet trešo sagrāba zobos, devās prom no meloņu dobes un uzlēca uz lieveņa tik sparīgi, cik spēcīgi vien varēja atsperties ar kājām pret zemi. Tedis, viņa māte un tēvs sēdēja pie brokastīm, bet Riki-tiki redzēja, ka viņi neko neēda. Viņi sēdēja kā pārakmeņojušies, bālām sejām. Nagiene bija saritinājusies uz salmu paklāja pie Teda krēsla, netālu no Teda kailajiem ceļiem, un šūpojās uz priekšu un atpakaļ, un sīca savu uzvaras dziesmu:

—   Tu, lielā vīra dēls, kas nosita Nagu, — viņa šņāca, — sēdi mierīgi. Es neesmu vēl sagatavojusies. Drusciņ pagaidi. Esiet klusi un mierīgi, jūs visi trīs! Ja kustēsieties, es dzelšu, un, ja jūs nekustēsieties, arī tad es dzelšu. Ak, jūs muļķa ļaudis, kas nositāt manu Nagu!

Tedis stingi raudzījās tēvā, bet tēvs viņam varēja tikai pačukstēt:

—  Sēdi mierīgi, Tedi! Nekusties! Tedi, esi mierīgs!

Tad ieradās Riki-tiki un iesaucās:

—  Pagriezies, Nagien! Pagriezies un nāc cīnīties!

—  Katram darbam savs laiks, — viņa teica, acu nepamirkšķinādama. — Izrēķināsimies tūliņ ar tevi. Paskaties savos draugos, Riki-tiki. Viņi ir klusi un bāli. Viņi ir pārbijušies. Viņi nedrīkst pakustēties, un, ja tu nāksi kaut soli tuvāk, es dzelšu.

—  Apraugi savas olas meloņu dobē pie mūra sētas, — Riki-tiki turpināja. — Ej un apraugi, Nagien!

Milzīgā čūska mazliet pagriezās un ieraudzīja olu uz lieveņa.

—  Ak! Atdod man to! —viņa iesaucās.

Riki-tiki ieskāva olu savās priekšķepās, un viņa acis kļuva asinssarkanas.

— Cik maksāsi par vienu čūskas olu? Par jauno kobru? Par jauno ķēniņieni — kobru? Par pēdējo — pašu pēdējo no visa perēkļa? Pārējās jau skudras skrubina meloņu dobē.

Domādama par savu vienīgo olu un visu citu aizmirsusi, Nagiene veikli apsviedās, un Riki-tiki redzēja, ka Teda tēvs pacēla savu lielo roku, satvēra Tedi aiz pleca un pārcēla viņu pāri mazajam galdam ar tējas glāzēm, kur Nagiene to nevarēja aizsniegt.

—   Pievīlu! Pievīlu! Pievīlu! Rik-čik-čik, — klusi smējās Riki-tiki. — Zēns glābts, un tas biju es — es — es, kas pagājušā naktī vannas istabā sagrāba Nagu aiz skausta.

Tad viņš sāka lēkāt augšup un lejup, galvu noliecis, turēdams visas četras ķepas kopā.

—   Nags mani svaidīja uz visām pusēm, bet nevarēja nokratīt. Viņš bija jau beigts, pirms lielais cilvēks viņu pārdalīja uz pusēm. Es to izdarīju! Riki-tiki-čik! Panāc šurp, Nagien! Nāc, cīnīsimies! Ilgi jau nebūsi atraitne.

Nagiene redzēja, ka palaidusi izdevību nonāvēt Tedi, un ola atradās starp Riki-tiki ķepām.

—   Atdod man olu, Riki-tiki. Atdod man manu pēdējo olu, un es aiziešu un vairs šurp nenākšu, — viņa sacīja, kapuci nolaizdama.

—   Jā, tu aiziesi un nekad vairs nenāksi, jo tu iesi uz mēslu kaudzi līdzās Nagam. Cīnies, atraitne! Lielais vīrs jau aizgāja pēc bises! Cīnies!

Riki-tiki lēkāja ap Nagieni, turēdamies tik atstatu, lai viņa to nevarētu aizsniegt, un viņa mazās ačeles iegailējās kā ogles. Nagiene savilkās un metās viņam virsū. Riki-tiki palēcās uz priekšu un atpakaļ. Vēlreiz, vēl un vēlreiz viņa mērķēja, bet katru reizi viņas galva atsitās pret lieveņa salmu paklāju un viņa sarāvās kā pulksteņa atspere. Tad Riki-tiki lēkāja līku loču, mēģinādams nokļūt viņai aiz muguras, bet Nagiene svaidījās, cenzdamās noturēties aci pret aci, viņas aste berzās pret salmu paklāju, un tas atgādināja sausu, vēja nestu lapu čaboņu. Olu viņš bija piemirsis. Tā joprojām atradās uz lieveņa, un Nagiene virzījās tai arvien tuvāk un tuvāk, līdz beidzot, kad Riki-tiki uz brīdi atvilka elpu, sakampa olu mutē, pagriezās uz lieveņa kāpņu pusi un kā bulta metās projām pa kājceliņu, bet Riki- tiki pakaļ. Ja kobra bēg, glābdama savu dzīvību, tā nozib kā pātaga gar zirga skausju. Riki-tiki saprata, ka Nagiene viņam jānoķer, citādi viss būs jāuzsāk no jauna. Viņa devās taisni lielajā zālē pie ērkšķu krūma, un Riki-tiki skriedams dzirdēja Darziju vēl joprojām dziedot savu muļķīgo uzvaras dziesmu. Bet Darzija sieva bija gudrāka. Kad Nagiene skrēja garām, v<ņa izlaidās no ligzdas un paplivināja spārnus Nagienei virs galvas. Ja arī Darzijs būtu palīdzējis, viņi varētu Nagieni novirzīt no ceļa, bet Nagiene tikai nolaida savu kapuci un devās tālāk. Tomēr mazais traucējums čūskas gaitā deva veiklajam Riki-tiki iespēju viņu panākt, un, kad Nagiene metās žurkas alā, kur viņa ar Nagu bija mitinājusies, mangusta mazie, baltie zobi bija jau iecirtušies viņas astē, un tā viņš iešļūca viņai līdzi alā; maz ir tādu mangustu — lai cik veci un gudri tie būtu —, kas iedrošinātos sekot kobrai viņas alā. Alā bija tumšs, Riki-tiki nezināja, kur tā būs tik plata, ka Nagiene varētu apgriezties un uzbrukt viņam. Viņš -tomēr neatlaidās un atspērās ar visām četrām kājām mitrajās smiltīs alas tumšajā ejā. Tad zāle pie alas ieejas vairs nekustējās, un Darzijs teica:

—   Tagad Riki-tiki pagalam! Dziedāsim viņam bēru dziesmu. Varonīgais Riki-tiki beigts! Jo Nagiene apakšzemē viņu droši vien nonāvēs.

Un viņš uzsāka kādu ļoti gaudulīgu dziesmu, kuru pats uz ātru roku bija sacerējis, bet, kad nonāca vis- aizgrābjošākā vietā, zāle atkal salīgojās, un Riki-tiki, netīrumiem klāts, izlīda no alas, ūsas laizīdams. Darzijs, viegli iekliegdamies, mitējās dziedāt. Riki-tiki izpurināja mazliet putekļus no kažoka un nošķaudījās.

—   Tas nu padarīts, — viņš sacīja. — Atraitne vairs nekad nenāks laukā.

Un sarkanās skudras, kas rāpoja pa zāļu stiebriem, to dzirdēja un cita pēt citas devās alā pārliecināties, vai viņš tiešām runā patiesību.

Riki-tiki saritinājās zālē un turpat aizmiga. Viņš gulēja un gulēja līdz vēlai pēcpusdienai, jo bija grūtu dienas darbu veicis.

—   Tagad es iešu atpakaļ uz māju, — pamodies viņš teica. — Darzij, pastāsti Varkalim, un viņš paziņos visam dārzam, ka Nagiene beigta.

Par Varkali sauc putnu, kura balss skan kā maza āmura sitieni pa vara katlu; tas tādēļ, ka viņš ir saucējs Indijas dārzos, kurš pastāsta jaunākās ziņas ikvienam, kas grib uzklausīt. Skrienot pa celiņu, Riki-tiki uzdzirda viņa mazam gongam līdzīgo, aicinošo balsi: «Ding- dong-tok! Nags beigts — dong! Nagiene beigta! Ding-dong-tok!» Un dārzā visi putni sāka dziedāt un vardes kurkstēt, jo Nags un Nagiene ēda vardes tāpat kā mazus putnus.

Kad Riki-tiki tuvojās mājai, Tedis un Teda māte (viņa izskatījās vēl arvien ļoti bāla, jo bija noģībusi),

un Teda tēvs iznāca viņam pretī un gandrīz vai apraudājās; tovakar viņš ēda itin visu, ko vien viņam deva, kamēr nevarēja nekā vairs ieēst, un nolikās gulēt Tedim uz pleca, kur to vēlu naktī, bērnu apraudzīt ienākdama, ieraudzīja Teda māte.

—   Viņš izglāba mūsu un Teda dzīvību, — viņa savam vīram teica. — Padomā, viņš izglāba mūsu dzīvības.

Riki-tiki uzmodās un pietrūkās kājās, jo mangustiem jestrs miegs.

—   Ak tie esat jūs, — viņš teica. — Kāpēc jūs tā uztraucaties? Visas kobras ir beigtas; un, ja visas vēl nebūtu beigtas, tad es taču esmu šeit.

Riki-tiki varēja lepoties; bet viņš nekļuva pārāk iedomīgs un pārvaldīja dārzu, kā jau tas mangustam pienākas, — gan ar zobiem, gan lēcieniem, gan skriedams, gan kozdams, kamēr vairs neviena kobra neuzdrošinājās pabāzt galvu šaipus mūra sētas.

DARZIJA DZIESMA

(Mazajam Riki-tiki-tavi par godu)

Es esmu skroders un dziedonis, — Prieks tāpēc divkārtējs man: Par ligzdu man prieks, ko es sašuvis, Par dziesmu, braši kas skan. Augšup un lejup dziesma viļņo un trīc, —tai mana

ligzdiņa līdz.

Ai, māmiņ, nu dziesmu mazajiem Tu jautru skandināt sāc! Jo nāve un ļaunums aiz kalnājiem, — šeit dārzā tas iznīcināts. Briesmas, kas rožkrūmā slēpās līdz šim, — aiz jūrām, aiz mežiem, aiz apvāršņiem!

Kas izglābis mūs no visa, teic!

Kur dzīvo tas, kā viņa vārds?

Rīki varenais, drošais. Viņš lai sveikts!

Tiki, acu kvēlums kam sārts-

Riki-tiki-tavi, veiklais medinieks, brašais, vienmēr

modrais medinieks!

Lai visi putni slavina to, Lai zemojas, paklanās, Lai lakstīgalu balsis slavina to, Kā varoni atminas! Jel uzklausiet! Slavu es dziedāšu tam — kuplastim Riki, Sārtacainim!

(šinī acumirklī Riki-tiki pārtrauca līksmo Darziju, un tā dziesmas beigas palika nezināmas.)

/

SATURS

Kāpēc Valim šaura rīkle. Tulkojusi Vizma Belševica 3

Kāpēc Kamielim kupris mugurā. Tulkojusi Vizma Belševica………………………………. 11

Kāpēc Degunradzim krokota āda. Tulkojusi Vizma Belševica……………………………………… 21

Ziņkārīgais Zilonēns. Tulkojusi Vizma Belševica . 29

Kā cēlušies bruņneši. Tulkojusi Vizma Belševica . 47

Kā tika uzrakstīta pirmā vēstule. Tulkojusi Vizma Belševica……………………………………… 65

Kaķis, kas staigāja, kur. pašam patīk. Tulkojusi Vizma Belševica…………………………….. 85

Taurenītis, kas piesita kāju. Tulkojusi Vizma Belševica 107

Riki-tiki-tavi. Tulkojis Kārlis Egle 125

Viktora Duvidova ilustrācijas Jutas Tironas vāka zīmējums Edgara Švanka grafiskais noformējums

© Vizma Belševica, tulkojums

latviešu valodā, 1994 © JutaTirona, vāka ISBN 9984—506—01—0 zīmējums, Izdevējs SIA "Jumava" 1994

Balasta dambī 3, a. k. 39, Rīgā. LV 1081. Reģistrācijās apliecība 2-0220. Formāts 84x108/32. Iespiests a/s "Preses nams", Balasta dambi 3, Rīgā, LV 1081.

Content

Kiplings Radjards Blēņu stāsti maziem bērniem

KĀPĒC VALIM ŠAURA RĪKLE

KĀPĒC KAMIELIM KUPRIS MUGURĀ

KAPEC DEGUNRADZIM KROKOTA ĀDA

ZINKARĪGAIS ZILONĒNS

KA CELUŠiES BRUŅNEŠI

KA TIKA UZRAKSTĪTA PIRMĀ VĒSTULĒ

KAĶIS, KAS STAIGAJA, KUR PAŠAM PATĪK

TAURENĪTIS, KAS PIESITA KAJU

R I K I-T I K I-T A V I

SATURS