Kostjukovskis Boriss

Brauciens pie saules

Boriss Kostjukovskis

Brauciens pie Saules

Stāsts

.

AUTORA IEVADS

Andreika Ņimajevs kopā ar māti, tēvu, vecmāmuļu, Aukli, Sarķi, Katju un Dulmu dzīvo tālajā Aizbaikāla stepē. Andreikas vecāki ir kolhoza aitu gani, un Andreika viņiem palīdz ganīt aitas.

Klimats Aizbaikālā ir skarbs: ziemu piecdesmit grādu auksts, bet vasaru — četrdesmit grādu karsts. Parasti sniega te nav daudz, tāpēc aitas var ganīt visu gadu. Ziemu un vasaru, rudeni un pavasari aitu bari dodas no vienas vietas uz otru. Kad aitas zāli nograuzušas, gani nojauc savas jurtas un pārceļas citur, kur labākas ganības. Jaunajā vietā atkal uzslien jurtas un ar dēļiem nožogo holonu — tā burjati dēvē aploku, kurā aitu baru sadzen pa nakti.

Burjati ir vislabākie gani Aizbaikala stepēs. Viņi ir pieraduši pie sala, tveices un šurganicrn, ka te sauc sniega vētras, un arī pie klejotāju dzīves. Pat krievu kolhozos ganu pienākumus pa lielākai daļai veic burjati.

Nebrīnieties, ka Andreika bieži sarunājas ar dzīvniekiem. Stepju dzīvnieki ir ļoti gudri, viņi visu saprot, tikai nevar atbildēt. Taču Andreika gan tā nedomā: ar viņu sarunājoties visi — gan zirgs, gan suns, gan kaza!

Kad es saviem mazajiem un pat lielajiem draugiem mēģināju pastāstīt par Andreiku Ņimajevu, viņi bieži vien man neticēja. Neticēja, ka četrus piecus gadus vecs zēns vai meitene jau var jāt ar zirgu, ka vecāki viņus agrā bērnībā pieradina pie darba, māca bi.it patstāvīgiem, norūda pret salu.

Neticēja, ka Andreika ir iemācījis vilkt pajūgu sunim un ... kazai, neticēja, ka viņš ir aizbraucis gandrīz līdz varavīksnei un ir braucis pat pie saules ...

Jā gan, manu lasītāj, nemaz nebrīnies! Taču es negribu'aizsteigties notikumiem priekšā.

Un tad es nolēmu uzrakstīt šo grāmatiņu un tajā pastāstīt visu, ko zinu par Andreiku Ņimajevu, par Dulmu un tēvoci Kostju, par Sarķi, Katju un Aukli.

Es Joti labprāt gribētu savus lasītājus ne tikai iepazīstināt ar Andreiku Ņimajevu un tā draugiem, bet arī panākt, lai tie viņus iemīl tāpat

kā es.

Vispirms stāstīšu par Aukli.

Tātad kas īsti ir Aukle?

AUKLE

Kad Andreika vēl bija pavisam mazs, tēvs atveda uz jurtu suni. Pirmo ziemu Arsēns Ņimajevs neņēma suni līdzi ganos.

Suns bija rudu spalvu, droši vien tāpēc vecie saimnieki to bija iesaukuši par Lapsu. Taču Ņimajevu jurtā Lapsa drīz vien dabūja jaunu vārdu. Tas notika tā.

Andreiku ļoti bieži atstāja jurtā vienu. Māte un tēvs aizdzina ganāmpulku stepē. Andreika ar Lapsu saimniekoja pa māju (Andreikam toreiz vēl nebija ne trīs gadi). Māte aiziedama pieteica Lapsai, parādīdama vienu pēc otra divus vārītas aitas gaļas gabalus:

— Šo tu drīksti apēst, bet to ne.

Vienu, Lapsai domāto gabalu māte nolika koka bļodiņā uz grīdas, otrs tādā pašā koka trauciņā palika uz mazā galdiņa Andreikam.

Lapsa bija godīgs suns, bez viltus. Sajutusi izsalkumu, tā savu gajas gabalu apēda, bet Andreikas bļodiņu ar gaļu pienesa viņam, zobos turēdama. Ja Andreika negribēja ēst, Lapsa nolika bļodiņu atpakaļ. Andreika nebaidījās aptaustīt Lapsas asos zobus un pat mēli.

Kad Lapsa pienāca pie gultas, Andreika bieži vien mēdza uzrāpties sunim mugurā, ar rokām turēdamies biezajā vilnā, un Lapsa viņu nēsāja pa jurtu. Andreikam patika tā jādelēt, un Lapsa to ļoti labi zināja. Ja Andreikam gribējās gulēt, Lapsa ierāpās pie viņa gultā zem siltās .aitādu segas, kas oda pēc vilnas un sausas zāles.

Kur un no kā Lapsa bija iemācījusies rūpēties par Andreiku, to neviens nezināja. Vismaz Andreikas tēvs Arsēns Ņimajevs to nezināja, bet māte, ja varbūt arī zināja, tad nesacīja. Reiz tēvs redzēja, kā Lapsa nogūlās uz grīdas un Andreika uztrausās tai mugurā. Lapsa piecēlās, atvēra jurtas durvis, izgāja laukā un pēc tam atkal durvis ar purnu aizgrūda ciet.

— Dikti labs suns. Nav nemaz kā suns, bet kā īsta aukle, — tēvs domīgi noteica.

Varbūt kopš šīs dienas māte un tēvs sāka Lapsu saukt par Aukli, bet mazais Andreika par «Auki», jo viņš nevarēja izteikt grūto vārdu «Aukle».

Tā viņi saticīgi dzīvoja — melnacainais, melnmatainais Andreika un rudā Aukle.

Neviens nezināja un nevarēja pat iedomāties, ka Aukle spēj būt nikna. Taču kadā ziemas vakarā, kad tēvs dzina aitu baru uz hotonu, viņš piepeši izdzirda tādu riešanu, kaukšanu un kņadu, ka iespieda zirgam piešus sānos un auļiem devās uz jurtu.

Viņš tikai paguva ievērot, ka pie atvērtajām durvīm neapģērbies stāv Andreika, bet aiz zedeņu žoga, kur mitinājās govs un kaza ar mazu kazlēniņu, divi zvēri, mežonīgi rūkdami, nikni atņirgtiem zobiem, plosa viens otru. Viens no tiem bija vilks, bet arī otrs dzīvnieks, ar saboztu rudu spalvu, kas likās piepeši izaugusi divtik gara, bija līdzīgs saniknotam vilkam. Tā bija Aukle.

Pats neapjēgdams kā, tēvs nolēca no zirga, izrāva no kamanām ilksi un pārlēca pāri žogam. Aukle bija krampjaini iekodusies vilkam rīklē. Viss purns tai bija asiņains, ausis saplosītas skrandās, visapkārt mētājās vilnas kumšķi, bet mazliet tālāk gulēja tikko nokostā kaza Katja.

— Aukle, nāc šurp! — tēvs uzsauca.

— Auke! — pasauca Andreika, un suns tūdaļ palaida vilku vaļā un metās uz jurtu.

Tēvs pacēla ilksi un visā spēkā iebelza vilkam pa galvu.

Tad viņš iegāja aizgaldā un saņēma rokās drebošo kazlēniņu, kas bija atskrējis apmēram pirms mēneša.

Māte, vēlu vakarā atgriezdamās no ciemata, kurp viņa mēdza braukt pēc produktiem, nevarēja vien nobrīnīties, ieraudzījusi uz žoga līdzās jurtai izkārtās ādas. Piegājusi tuvāk, viņa redzēja, ka tās ir svaigas vilka un kazas ādas, un ļoti izbijās.

Jurtā, gurdi izlaidusies uz aitādas, snauda Aukle. Viņa paslēja saimniecei pretī galvu ar aiztūkušu aci un žēli iesmilkstējās.

Pēc šī notikuma jurtā sāka dzīvot bārenīte kaziņa. Aukle arī šoreiz attaisnoja savu vardu. Ar mātes rūpību viņa laizīja kaziņu un gulēja tai līdzās, rotaļājās ar to, te mazulīti tvarstīdama, te.atkal pabēgdama nost. Kaziņu, tāpat kā tās māti, nosauca par Katju un baroja ar govs pienu no pudelītes.

Kad Katja bija izaugusi liela un vairs nebija turama jurtā, māte to pārvietoja uz pagalmu. Sakumā Katja loti skuma, naktīs blēja un tūlīt nomierinājās, kad pie tās izlaida Aukli.

No visiem pārējiem jurtas iemītniekiem viņa atzina vienīgi Andreiku. Uz viņa saucienu tā arvien atsaucās ar priecīgu, zvārguļa džinkstoņai līdzīgu blējienu, laida viņu sev tuvumā, lab-prat dzēra viņa pasniegto pienu un ēda maizi. Katja pēc Aukles parauga pat atļāva Andreikam sēsties viņai mugurā un nēsāja zēnu pa stepi. Tādas reizēs Aukle kļuva greizsirdīga, skrēja turpat līdzās un pa jokam koda gan Katjai, gan Andreikam. Dažkārt Katja un Aukle stepē uzsaka īstas skriešanās sacīkstes un jautras rota|as. Taču drīz vien Auklei pienāca citi laiki. Tēvs sāka viņu ņemt līdzi uz ganībām, lai apmācītu, kā aitas naktī sargājamas no vilkiem.

Nu Aukle kļuva par nopietnu, pieaugušu suni, un viņai atlika ļoti maz brīva laika rotaļām ar Andreiku un Katju. Tiesa gan, rītos, ienākusi jurtā, viņa mēdza uzlikt priekškājas uz Andreikas gultas, bakstīt ar purnu viņam sānos un laizīt rokas un seju. Andreika pusmiegā grūda viņu nost. Aukle ar atplestu rīkli tvarstīja Andreikas dūrīti, bet, ja nelīdzēja arī tas, vilka viņam nost aitādas segu, un tad Andreika pilnīgi pamodās.

Tikai šajās rīta stundās Aukle varēja pakavēties pie sava audzēkņa.

Tad viņa ar aitu baru devās prom uz visu dienu, un Andreika palika divatā ar Katju.

Dažreiz gan māte vai tēvs Auklei teica:

— Ej apraugi Andreiku.

Suns tad bija ļoti laimīgs.

Aukle brāzās uz jurtu, līdz kurai dažkārt bija vairāki kilometri, un nebija tāda spēka, kas pēc tam būtu varējis viņu piespiest iet atpakaļ.

Pēc tam kad Andreika reiz bija devies stepē meklēt ganāmpulku, apmaldījies un nosaldējis ausis, tēvs ar māti nolēma Aukli dienā neņemt līdzi, bet atstāt to apsargāt jurtu, tāpat kā agrāk. Naktīs Aukle apsargāja hotonu, bet dienās atradās vienīgi Andreikas rīcībā.

Taču tolaik Andreikam ieradās jauns draugs. Tas bija ruds zirgs, ko tēvs bija atvedis no kolhoza zirgu fermas tieši Andreikam. Zirgu sauca par Sarķi.

Arsēna Ņimajeva aitu pulku vajadzēja uzraudzīt trim ganiem, taču ganu trūka; toties zirgu kolhozam bija vairāk, kā vajag. Ziemu tos turēja baros un laida ganībās, tāpat kā aitas. Tieši tāpēc kolhoza valde labprāt izdalīja zirgus aitu ganiem.

Kolhoza seglinieks pagatavoja Sarķim seglus, ērtus un tik skaistus, ka prieks skatīties. Un tad Andreiku uzsēdināja Sarķim mugurā un iedeva rokās pavadu. Viņš bija ļoti priecīgs. Agrāk tēvs vai māte bija ņēmuši Andreiku pie sevis seglos, dažreiz iesēdinājuši seglos vienu pašu, bet turējuši aiz kājas, lai viņš nenoveltos zemē. Andreika vairākkārt bija novēlies no zirga, tomēr nebija raudājis — viņš ļoti baidījās, ka tad lielie viņam neļaus jāt. Taču tagad viņam bija pašam savs zirgs, un tas bija nesalīdzināmi jaukāk.

Aukle uz pēdām sekoja savam saimniekam. Sēžot Sarķim mugurā, Andreika skatījās uz Aukli no augšas uz leju, un tā viņam likās maza.

Sarķis bija apbrīnojami gudrs un paklausīgs zirgs. Viņš nogūlās zemē un, kad Andreika bija uztrausies viņam mugurā, piecēlās kājās, un līksmi zviedza. Vai arī Sarķis nolieca galvu, un Andreika uzmetās viņam jāšus uz kakla. Sarķis pacēla galvu — un Andreika nošļūca zirgam uz muguras, pēc tam, ar roku ieķēries krēpēs, apgriezās un satvēra pavadu.

Beidzot pienāca diena, kad Andreiku pirmoreiz paņēma līdzi uz ganībām. Šai dienā Andreika kļuva tieši četrus gadus vecs. Kā parasts, no rīta viņu uzmodināja Aukle, tad viņš dzēra sāļu tēju ar pienu un sviestu. Piepeši tēvs smaidīdams ierunājās:

— Kad man palika četri gadi, tad tēvs paņēma mani līdzi pie ganāmpulka. Arī es gribu tevi paņemt līdzi ganos. Māmiņu atstāsim mājā. Esi ar mieru? Jā?

Andreikam nemaz nevajadzēja jautāt, vai viņš ir ar mieru! Jādelēt ar Sarķi apkārt jurtai jau sen bija apnicis. Andreika pameta tēju pusdzertu, māte ņēmās viņu saģērbt.

Andreikam viss bija kā īstam ganam — uz mata kā tēvam: degils — kažoks no baltām jērādiņām, pārvilkts ar zilu satinu un izrotāts ar sarkana zīda apmalītēm, aitādas untes, ko vecmāmuļa Dolsona pašuvusi Andreikam taisni pēc mēra. Cepure ar baltu ādu iekšpusē un sarkanu, no zīda diegiem darinātu pušķi pašā galā; aitādas dūraiņi ar vienu pašu pirkstu: ja īkšķis salst, to var viegli izvilkt un ātri sasildīt biezajā, siltajā vilnā pie citiem pirkstiem.

Vārdu sakot, Andreika izskatijas ka īsts gans, tikai auguma maziņš.

Tēvs uzsēdinaja Andrciku Sarķim mugurā, māte piekodināja, lai tūliņ jājot atpakaļ uz jurtu, līdzko sametīšoties auksti. Aukle luncinājās turpat līdzās.

Māte ilgi stāvēja pie jurtas, noraudzīdamās viņiem pakaj. Aitu pulks lēni virzījās uz ganībām.

Laiks ziemas ganīšanai bija izdevīgs, stepē sniega gandrīz nebija, un aitas bez grūtībām varēja plūkt pērno sauso zāli.

Aukle jau bija labi iemanījusies veikt savus pienākumus: tā neļāva kūtrākajām aitām palikt iepakaļ un nepaklausīgajām izklīst. Suns rūpīgi skraidīja ganāmpulkam apkārt, rūca, redzēdams nekārtības, un dažkārt laida darbā arī zobus.

Andreika jādelēja ap ganāmpulku un skubināja aitas, plīkšķinādams garu pātagu. Tomēr aitas nezin kāpēc no Andreikas pātagas necik nebaidījās. Tēvs šad tad palūkojās uz Andreiku ar tikko manāmu smaidu un apvaicājās:

— Vai neesi nosalis?

Andreika noraidoši purināja galvu.

Līdz pusdienai Andreika turējās braši. Viņam tik ļoti patika būt par ganu, ka tēvs tikai ar pūlēm pierunāja viņu jāt uz jurtu. Aukle skrēja savam mazajam saimniekam līdzi. Ieraudzījusi jurtu, Aukle jau iztālēm sāka riet. Viņa ziņoja Andreikas mātei par savu ierašanos. Mate iznāca ara un pamaja ar roku. Andreika uzšāva Sarķim ar pātagu un palaida rikšiem.

Aukle paskrēja viņam garām, paguva pieskriet pie mātes, nolaizīja viņai roku un atkal metās Sarķim pretī.

— Vai nenosali? — māte gādīgi apprasījās Andreikam.

— Nē, — puisēns atteica, un māte nepaguva ne pastiept roku, lai palīdzētu norausties no zirga, kad viņš jau bija labo kāju pārsviedis pāri segliem un noš]ūca zemē.

Māte pataustīja Andreikas rokas — tās bija siltas, vaigi bija sarkani, un vienīgi padegunē aukstums bija izspiedis gaišu pilienu. Aukle izkāra savu garo mēli un taisījās nolaizīt An-dreiku, bet māte to aizdzina.

— Dumjā Aukle!

— Dumjā Auke! — Andreika atkārtoja mātes teikto.

Māte iegāja jurtā un uzlika Andreikam uz šķīvja tikpat lielu

jēra gaļas gabalu, kādu parasti deva tēvam.

Andreika kāri ķērās pie ēšanas. Izrādījās, ka aukstumā viņam bija stipri sagribējies ēst. Tikai pēc kāda laika viņš atcerējās Aukli. Viņa tupēja pie durvīm un, bieži mirkšķinādama acis, skatījās mazajā gana. Viņai arī gribējās ēst, taču viņa bija pieradināta pie kārtības un nelūdza gaļu, tikai vēcināja ar asti.

Andreika nebija notiesājis vēl ne pusi gaļas gabala, kad jau jutās paēdis. Māte tobrīd bija izgājusi no jurtas, un Andreika visu gaļas gabalu iesvieda koka šķīvī. Aukle gaļu veicīgi notiesāja un, kad māte atgriezās, gluži vienaldzīgi sēdēja savā vieta.

— Tiešām visu apēdi? — māte brīnījās, ieraudzījusi, ka Andreikam uz šķīvja nekā vairs nav.

— Visu gan, — Andreika apstiprināja.

Lai māte domā, ka viņš prot pusdienās ieturēties tāpat ka tēvs. īsts gans taču spētu apēst pat vēl vairāk.

No tās dienas Andreika sāka sevi uzskatīt par īstu ganu.

Tiesa gan, tēvs viņu reti ņēma līdzi ganos. Te stepē bija ļoti auksts, te māte nelaida, te atkal atbrauca vecmāmuļa Dolsona vai arī Andreikam gribējās vienam pašam pajāties pa stepi, lai ne tēvs, ne māte neredzētu, kā viņš auļo uz Sarķa.

Pagāja vēl divi gadi. Pa to laiku Andreika bija kļuvis brašs jātnieks. Viņam bija radies jauns draugs — Dulma. Kas bija Dulma?

DULMA

Ganes Butidas Balbarovas jurtā bija ienācis prieks. Vai nu Butida ganīja savas aitas, vai arī brauca uz sādžu pēc produktiem, jurtā palika šis prieks un vilināja, un aicināja, un lika steigties atpakaļ. Viņu sauc Dulma. Viņai tagad ir pieci gadi. Tā ir kolhoza ganes Butidas Balbarovas mazmeita. Dulmas māte ir mirusi, bet tēvs aizbraucis uz Irkutsku mācīties par veterināru, un Dulma tagad dzīvo pie vecmāmuļas. Jau vesels gads, kopš viņa no vecmāmuļas nešķiras ne soli — no tā laika, kad nomira māte. Tikko sāk svīst gaismiņa, Dulma jau ir augšā; viņa ātri uzrauj savu mazo kažociņu, paņem rokā pātagu, un tad jau vecmāmuļa ir viņu uzcēlusi zirgā.

Dulma palīdz izdzīt aitas no hotona un gandrīz visu dienu jādelē līdzi vecmāmuļai. Vecmāmuļa reiz viņu jokodamās nosauca par «mīļumiņu». Tā šeit sauc ķerīgo stepes zāli. Rudeni un ziemu šīs garās zāles sausie dzelkšņi pieķeras apaviem un drēbēm — lasi cik lasīdams, visus nolasīt nav iespējams! Gani staigā tāpat — ar «mīļumiņa» dzelkšņu pilnām drēbēm. Tāpēc vecmāmuļa Butida savu mazmeitiņu tā nosauca: arī Dulma vecmāmuļai kā liptin pielipusi...

Dulmai ir draugs — viņu sauc Andreika Ņimajevs. Viņš ir veselu gadu vecāks par Dulmu un jau divus gadus gana aitas kopā ar savu tēvu Arsēnu Ņimajevu.

Andreika vēl arvien jāj uz Sarķa. Viņš to apkopj, baro, tīra ar suku un slepus atdod tam savu cukuru. Andreikam pašam garšo cukurs, bet to neviens nezina. Visi domā, ka viņam cukurs negaršo. īsts vīrietis neēd saldumus.

Dulma bieži vien ierodas ciemos pie Andreikas. Ir tikai mazliet jāpajājas uz zirga, kad jau var redzēt Ņimajevu jurtu.

Dulma atjāj ciemos viena pati, viņai vairs stepē pavadoņa nevajag. Andreikam, protams, ir prieks par Dulmas apciemojumu, taču viņš to neizrāda. īstam vīrietim nav jāizrāda prieks, ieraugot kādu nieka skuķēnu.

Viņš tomēr atstāj ganāmpulku un jāj uz jurtu. Tur viņi abi ar Dulmu rotaļājas. Rotaļas viņi izdomā paši. Tās nemaz nav rotaļas, tā ir īstenība. Gluži vienkārši viņi — Dulma un Andreika — te jūtas kā pieauguši kolhoznieki.

Dažreiz viņi tēlo «aitu cirpšanu». Andreika paņem aitādu un kopā ar Dulmu nocērp tai visu vilnu. No tēva viņi, protams, vēlāk dabū brāzienu. Par to nekas. Nelādzīgi, ka, godīgi runājot, tas nav nekāds darbs! Pavisam citādi ir, kad ar smagu vilnu apaugušās aitas pavasarī aizdzen uz elektrisko cirpšanu. Vairākas dienas ganāmpulks stāv pie pašas sādžas, tad Andreika tinas ap cirpējiem. Pēc cirpšanas aitas izskatās maziņas, vājas un tīras. Ganāmpulku vairs nevar ne pazīt...

Nē, cirpt «aitu» ar dzirklēm nav interesanti, ja zinām, ka pasaulē ir arī elektriskā cērpamā mašīna! Tikai jāpieliek pie vilnas nazis, kas pat nav līdzīgs nazim, bet drīzāk atgādina skrāpi, ar ko tīra Sarķi, un vilna pati atveļas nost no aitas un noguļas kā mīksts, pūkains kažoks. Pieaugušie sauc šo kažoku par «cir-pienu», saveļ to ciešā kamolā un nes uz svariem. Ir labi, ja vienas aitas «cirpiens» sver piecus kilogramus, bet vēl labāk, ja sver desmit. Kolhozā ir kāds auns, ko sauc par «Dēliņu», no tā nocirpa veselus astoņpadsmit kilogramus!

Andreika ir vairākkārt redzējis, kā cērp Dēliņu. Auns gulēja zemē ar sasietām kājām un raudzījās Andreika ar apaļām, baiļu pilnām acīm. Viņš varbūt domāja, ka viņam nodarīs sāpes vai pat nokaus ... Taču neviens netaisījās Dēliņu kaut.

Andreikas tēvs bija uzsēdies sasietajam Dēliņam virsū, ar vienu roku turēja to aiz apaļajiem ragiem, bet otrā rokā viņam bija nazis. Tiklīdz tēvs nospieda podziņu — nazis sāka skaļi tarkšķēt. Dēliņš, stiprākais un lielakais no auniem, drosulis, kurš ne no \iena nebaidījās un bija gatavs ieskrējienā brukt virsū kuram katram aunam un belzt tam ar ragiem, sāka bailīgi drebēt, tiklīdz tēvs pielika elektrisko nazi pie viņa vilnas. Abas naža aso zobu rindas kustējās, iegrimdamas Dēliņa biezajā kažokā, un blakus krājās vesels kalns vilnas. Nosvēris Dēliņa vilnu, tēvs reiz teica Andreikam:

— Vai tu zini, cik uzvalku iznāks no šīs vilnas? Lūk, tādu zilu, kā es sev nopirku? No Dēliņa viena paša iznāks seši uzvalki.

Tas, ka no Dēliņa netīrās vilnas var iznākt zili uzvalki, protams, bija dīvaini. Tēvs stāstīja, ka fabrikā šo vilnu izmazgāšot un pēc tam nokrāsošot. Tomēr Andreika tam lāgā neticēja, jo tēvs pats fabrikā nekad nebija bijis. Varbūt tomēr melnos uzvalkus gatavo no melnajiem auniem, bet zilos — no zilajiem? Taču, kā par nelaimi, Andreika vēl nekad nebija redzējis zilu aunu... Reiz viņi kopā ar Dulmu bija mēģinājuši ar tēva zilo tinti nokrāsot Kaiju, taču tintes nebija pieticis pat vieniem sāniem un Katja tik un tā nebija kļuvusi zila, tikai netīra un neglīta. Labi bija nokrāsojušās vienīgi Andreikas rokas. Tēvam tas nez kādēļ nebija paticis, un viņš Andreikam bija uzlicis sodu: veselu mēnesi neņēma līdzi ganos, noslēpa seglus un aizliedza jāt uz Sarķa pat apkārt jurtai. Tik bēdīgi reizēm beidzās rotaļas «aitu cirpšana» un «fabrika» ...

Bija arī jautrākas rotaļas: piemēram, Dulma tēlo vecmāmuļu Dolsonu. Viņa ir Andreikas vecmāmuļa. Bet kurš gan nezina, ka vecmāmuļa Dolsona ir īsta kolhoza varone? To zina arī Dulma. Vēl pirms gada, kad Dolsona bija izglābusi ganāmpulku, Andreika neļāva Dulmai tēlot viņa ievērojamo vecmāmuļu. Viņš to darīja pats. Un Dulmai tur nebija ko iebilst: tā taču bija Andreikas vecmāmuļa! Taču nesen viltīgā Dulma bija izdibinājusi, kā piekļūt lepnajam Andreikam. Kā tad tā: viņš taču neesot meitene, bet gribot būt par vecmāmuļu? Labi, tad viņa būšot par ganu Arsēnu Ņimajevu — Andreikas tēvu, vai vislabāk par kolhoza priekšsēdētāju Fjodoru Trifonoviču ... Tas nu Andreikam bija par daudz. Lai notiek kas notikdams, bet par Arsēnu

Ņimajevu un kolhoza priekšsēdētaju (protams, pēc kārtas te par vienu, te par otru) vajadzēja būt viņam pašam. Zobus sakodis, Andreika atdeva savu drošsirdīgo vecmāmuļu Dol-sonu bailīgajai Dulmai. Viņam par lielu brīnumu, Dulma ātri iejutās savā lomā un, goda vārds, bija pat ļoti līdzīga vecmāmuļai. Viņa runāja, purināja galvu, staigāja sakumpusi. Bet visinteresantākais bija tas, ka viņa lieliski glāba ganāmpulku. Rotaļā tas taču bija pats galvenais.

...Janvāra lielaja aukstuma vecmāmuļa Dolsona bija palikusi viena pati ar aitu baru. Arsēns Ņimajevs ar sievu un An-dreiku aizbrauca uz sādžu nomazgaties pirtī un paskatīties kino.

Nakti sāka plosīties šurgans — tik spēcīga sniega vētra, ka pa gaisu grieza ne vien smiltis, bet arī sīkākus akmentiņus.

Dēļus, kas iežogoja hotonu, izsvaidīja uz visām pusēm, un aitas aizpūta stepē. Vecmāmuļā izdrāzās no jurtas, skrienot vilkdama pāri puskažociņam dohu^1, un metās pakaļ ganāmpulkam.

Sniegs un smiltis aizmigloja acis. Dolsona nezināja, cik tālu viņa tā spēs paiet un ko varēs iesākt.

Tā vecā burjate visu nakti nostaigāja pa stepi pakaļ aitām. Šurgans nepārstāja. Uz rīta pusi vējš mazliet pierima, tā ka Dolsonai izdevās aizdzīt aitu baru dažus kilometrus sāņus un ievirzīt to klusāka vietā — kādā šaurā ielejā starp sopkām^2. Te šurgans nevarēja tā plosīties kā atklātā stepē. Taču vējš atkal pieņēmās spēkā.

Trīs dienas un trīs naktis Dolsona Ņimajeva izsalkusi un negulējusi klīda ap ganāmpulku, nejaudama tam iziet no aizvēja. Trīs dienas un trīs naktis bez mitas plosījās šurgans.

Trešās dienas pievakarē vecmāmuļa Dolsona vairs nejau-dāja turēties kājās. Viņa apgūlās zemē, ietinās dohā, un viņu ieputināja sniegā.

(Dulma arī nogūlās zemē un pacietīgi gulēja, kamēr An-dreika viņu meklēja.)

Tikmēr desmitiem jātnieku meklēja pazudušo aitu baru un veco gani.

(Andreika sēdās mugurā Sarķim un meklēja Dulmu. Tas nemaz nebija tik viegli, jo Dulma prata veikli slēpties. Taču Andreika tobrīd nebija vienkārši Andreika: viņš bija Arsēns Ņimajevs — pēdu dzinējs un vispār drošsirdīgs cilvēks, kurš kādreiz karojis ar fašistiem un labāk par visiem citiem pazīst stepi.)

Arsēns Ņimajevs kopā ar kolhozniekiem atrada ganāmpulku un izraka mirstošo mati no kupenas. Dolsonu aizveda uz jurtu, sasildīja, seju, rokas un kājas sarīvēja ar sniegu, viņu dzirdīja ar degvīnu un ēdināja ar garšīgu jauna jēra gaļu. Vecmāmuļa palika dzīva. Pie viņas atbrauca ciemos kolhoza priekšsēdētājs Fjodors Trifonovičs.

— Tu, Dolsona, esi vienreizēji dūšīgs sievišķis! — viņš teica (priekšsēdētājam bieži patika atkārtot vārdu «vienreizēji»),

— Tu izglābi visas kolhoza aitas. Nemaz nezinu, kā lai tev pateicas, kā lai tevi apdāvina ...

Tā toreiz teica Fjodors Trifonovičs, bet viņš nepelnīti neslavē.

Kad Andreika stepē atrada Dulmu, viņš veda to uz jurtu, uzsēdinājis sev priekšā uz Sarķa. Dulmai patiešām bija auksti, kaut gan pāri kažociņam viņa bija apņēmusi Andrcikas mātes puskažociņu, kas viņai aizstāja dohu. Jurtā Andreika ar vilnas cimdu vai līdz asinīm trina Dulmas vaigus, kas jau tāpat bija sarkani kā āboli, un berzēja viņas mazās rokas un kājas. Dulma cietās. Degvīna vietā Andreika deva Dulmai stipru tēju un ēdināja viņu ar aitas gaļu. Dulma visu tiesāja nost, Andreika noskatījās uz viņu ar skaudību, taču pats ēst neēda. Kad viņš

ienāca jurtā kā Fjodors Trifonovičs, tad izturējās kā viesis. Un Dulma, proti, «vecmāmuļa Dolsona», viņu mieloja tā, kā prot pamielot ikviena jurtas saimniece un sevišķi labā ufi viesmīlīgā vecmāmuļa Dolsona. Viesim jāieturas pa krietnam — jāēd viss, ko ceļ priekšā. Andreika, tas ir, «Fjodors Trifonovičs», tā arī darīja. Tikai pēc tam viņš, apaļajiem, ar taukiem notrieptajiem vaigiem spīdot un melnajām, šķelmīgajām acīm zibot, teica «vecmāmuļai»:

— Dolsona, tu esi vienreizēji dūšīgs sievišķis! Te tev būs cukurs...

Lūk, kada bija Andreikas vecmāmuļa!

Šī rotaļa bija ļoti interesanta.

Taču ari Dulrnai bija varena vecmāmuļa. Nupat viņa bija izstrādājusi daudz darba dienu. Viņa saņēma trīsdesmit aitu un tik daudz labības, ka tā nebūtu sagājusi pat veselā jurtā. Un vēl vecmāmuļa Butida bija saņēmusi desmit tūkstošus rubļu naudā.

Andreika piekrīt, ka tas esot daudz, tomēr mazāk, nekā saņēmis viņa tētis. Strīdēties ar Andreiku nav nozīmes. Pie tam vecmāmuļa jau ir veca, sīciņa, viņai sap kauli, un naktis viņa slikti guļ. Bet Andreikas tēvs ir jauns — āre, kāds stalts — un viņam nesāp kauli... Šodien Andreika un Dulma uzsāka sarunu par skolu. Tā nebija laba saruna.

Dulma, vilkdama rokās dūraiņus, sacīja:

— Es vēlāk atnākšu pie tevis, spēlēsim skolu.

— Kā to spēlē? — Andreika ieinteresējies apvaicājās.

Taču Dulma to nezināja. Sādžā bija ļoti skaista, liela skola,

bet Dulma tajā nekad nebija bijusi — nu kā tad lai zina! Dulmas māte bija mācījusies šajā skolā un dzīvojusi mājā, ko sauca «internāts». Bet vecmāmuļa Butida skolā nebija mācījusies... Nē, ar šo rotaļu nekas neiznāks!

— Bet vai tu skolā iesi? — Dulma vaicā.

— Nē-ē! — Andreika noteikti papurina galvu, un ari sarkanais pušķītis uz viņa cepures mētājas no vienas puses uz otru un saka «nē».

— Bet tev jau ir laiks iet, — Dulma uzstājīgi iebilst.

— Kāpēc laiks? — Andreika izliekas nesaprotam.

— Māte saka: kad vasara paies, Andreikam būs septiņi gadi. Viņam jāsāk iet skolā. Viņš dzīvos internātā.

— Bet ko tu?

— Es esmu jaunāka par tevi. Man vēl nav jāiet.

— Man arī vēl nav jāiet, es negribu mācīties! — Andreika atkal dusmīgi papurina galvu, un pušķītis apstiprina: «Negribu.»

— Ko tad tu darīsi?

— Ganīšu aitas.

— Neganīsi vis! Vai tēvocis Arsēns nemācījās?

— Mācījās gan, — Andreika sadrūmis piekrīt.

— Vai viņš daudz mācījās?

— Nē. Septiņas klases. Septiņus gadus.

Visi gani mācās, bet tu negribi! Tad tu arī nekāds gans nebūsi!

Būšu gan! — Andreika tiepjas. Bet pušķītis pat nepakustas.

Nu Dulmai vairs nav ko sacīt. Taču viņa drīz attopas.

Tu būsi nepraša gans. Slikts gans tu būsi. Kā klibais vectētiņš Badma ... — Viņa apņēmīgi turpina. — Paies vasara, paies ziema un vēl viena vasara, un es iešu skolā. Pēc tam būšu kolhozā par veterināru.

Andreiku moca šaubas. Viņš nevar izdomāt, kāpēc viņam negribas mācīties. Taču viņš skaidri zina, ka negribas. Bet Dulma mācīsies... Šī apziņa Andreikā modina skaudību.

Neko darīt, tad arī viņš ies skola ...

— Ak tu veterinār! — Andreika izsaucas pēc iespējas zobgalīgāk.

— Tu jau neesi veterinārs, bet «mīļumiņš». Ieķērusies lindrakos ...

Redz, kā!

Tas tiek teikts, lai aizvainotu. Ta nosaukt Dulmu drīkst tikai vecmāmiņa, uz viņu Dulma nez kādēļ nedusmojas.

— Es jašu prom! — viņa saka, dusmīgi sizdama ar cimdiem pa sāniem, un iziet ārā no jurtas.

Lai jāj vien! Tik un tā viņa viena pati nevarēs tikt zirgam mugurā. Gan jau pasauks viņu. Andreika gaida, bet Dulma nesauc.

Pēc kāda brīža viņš izdzird pakavu klaboņu. Andreikam ir tik garlaicīgi! Varbūt aizjat līdz aitām? Bet ārā jau krēslo. Tēvs drīz atdzīs ganāmpulku.

Andreika iznāk no jurtas un cenšas neskatīties uz to pusi, kur aizauļo Dulma. Tomēr viņš paskatās. Neprot ne kārtīgi sēdēt zirgam mugurā! Veterinārs! Viņš nevar to pieļaut, viņš pats grib būt par veterināru ...

Andreika liek Sarķim nogulties, noņem viņam seglus, pēc tam ar dzelzs suku notīra nosvīdušo muguru un ieliek redelēs sienu. Pēc stundas Andreika izdzird aitu blēšanu. Tātad uz jurtu atgriežas tēvs un māte. Citreiz Andreika būtu jājis viņiem pretī, bet šodien sadrūmis sēd un gaida. Nez kādēļ vienmēr, kad Dulma taisās jāt prom, viņi sastrīdas?

Uz šo jautājumu Andreika nebūtu varējis atbildēt. Labi bija tikai tas, ka viņš aizvainojumu ilgi nepieminēja. Ar Dulmu bija citādi: viņa ilgi dusmojās un nejāja pie Andreikas. Līdz pašam pavasarim neatjāja.

PAVASARA DIENA

Aizbaikāla aprīlis ir nepastāvīgs. No rīta spoži spīd saule, kausēdama piekalnēs palikušo sniegu, dienu pūš salti vēji, bet pievakarē tie norimst, un gaiss ir tik svaigs un spirgts, ka nevar ne atdzerties.

Mānīgais, šķietami svelmainais saulriets it kā atdod visu dienā neiztērēto siltumu, piešķir visai apkārtnei sulīgas krāsas, un gaiss it kā sabiezē.

Kolhoza priekšsēdētājam Fjodoram Trifonovičatn pavasarī

rupju pa pilnam. Viņš ceļas agri, ar pirmajiem gaiļiem, un dodas pie miera, kad pie debesim iedegas visas zvaigznes.

Pie Arsēna Ņimajeva šodien svētdienas talka — tur ceļ jaunu aitu kūti.

— Nu, kā klājas tavam zirgam? Viss kārtībā? — Fjodors Trifonovičs apvaicājas šoferim Mišām — gadus četrdesmit vecam, sakumpušam, gara auguma vīram, kuru kolhozā it visi — gan lielie, gan bērni — nezin kāpēc tā arī dēvē vienkārši par Mišu.

— Uz to pusi būtu ... — atbild Miša. — Tvertne, kā jūs likāt, — ar benzīnu pilna.

Miša ar lupatu saudzīgi spodrina savam «zirgam» durtiņas.

— Tad laidīsim prom, — Fjodors Trifonovičs viņam saka.

Par «Pobedu» priekšsēdētājs vienmēr runā, it kā tā patiesi

būtu zirgs. «Jāaizauļo priekšā», «Jāaplaiž riksis», «Vai padzirdīji savu zirgu?», «Nez ko tas mūsu zirgs arvien pievelk priekškāju?» (tā viņš saka, kad riepa netur gaisu).

— Vispirms, — priekšsēdētājs izrīko, — iebrauksim pie Arsēna Ņimajeva. Paskatīsimies, kā veicas talkā.

Pēc kādām divdesmit minūtēm Fjodors Trifonovičs izsaucas:

— Varens rikšotājs! Jau esam klāt!

Sopkas nogāzē redzama gara, vēl nepabeigta, guļbūvē celta aitu kūts. Arsēna Ņimajeva ganāmpulkā kuru katru dienu var sākt uzrasties jēriņi, bet aitu kūts vēl nav gatava. Tādēļ šodien te tiek rīkota svētdienas talka.

«Pobeda» vēl nav paguvusi apstāties, kad tai blakus parādās Andreika. Viņš ir ļoti dusmīgs.

— Mēs ceļam aitu kūti. Būvmateriālu nepietiek. Es rakstīšu avīzē, — Andreika cītīgi norunā kāda teiktos vārdus.

— Neraksti vis! — priekšsēdētājs glaimīgi lūdzas.

— Rakstīšu gan, — Andreika ne visai pārliecināti atkārto.

— Vai pats rakstīsi?

— Nē... — zēns tikko dzirdami nočukst.

— Kurš tad tevi samācījis tā runāt?

— Es pats, — Andreika atsaka un tad metas skriet uz jurtu, bet pēkšņi apstājas. Viņš izdzirdis rūcam traktora motoru.

Uz jaunceltni brauc traktors un velk piekabi ar būvmateriāliem. Andreika ātri atsien Sarķi, kurš ir jau apseglots, un parausta viņu aiz pavadas. Sarķis noguļas zemē un ļauj savam mazajam jātniekam iekāpt seglos. Sizdams ar kājām Sarķim pa sāniem, Andreika auļo pretī traktoram.

Kā viņa seja laistās, kad viņš, lepni jādelēdams ap traktoru, tuvojas aitu kūtij!

— Fjodors Trifonovičs nobijies un uz karstām pēdām atsūtījis materialus, — nosmejas šoferis Miša.

Andreikam ļoti gribas smieties — ir priecīgi un jautri.

Fjodors Trifonovičs novelk mēteli, paņem cirvi un sāk mizot baļķi. Kamēr ciema padomes priekšsēdētājs Vasiļenko, kurš vada šodienas talku, ar diviem puišiem izkrauj būvkokus, Andreika nekur nevar atrast sev darbu. Talkā strādā visi: grāmatvedis, elektriķis, rēķinvedis un zootehniķis. Pat kolhoza priekšsēdētājs pats strādā, un viņam pie krūtīm zib sarkans karodziņš. Andreikas kolhoza priekšsēdētājs nav vienkāršs cilvēks: viņš ir tautas kalps. Nesen tēvs ar māti un vecmāmuļa Dolsona ievēlēja viņu par deputātu Augstākajā Padomē.

Patiesību sakot, Fjodoru Trifonoviču bija ievēlējis viņš Andreika. Tēvs, māte un vecmāmuļa bija atdevuši Andreikam sārtās lapiņas un teikuši:

Iemet tas urnā. Tiklīdz būsi iemetis, mūsu Fjodors Trifonovičs kļūs par deputātu.

Protams, ka tūliņ priekšsēdētājs par deputātu vēl nekļuva. Urnu aizveda prom no jurtas, bet pēc tam Fjodors Trifonovičs .aizbrauca uz Maskavu un atgriežas no turienes ar mazu, sarkanu karodziņu pie krūtīm. Nu visiem bija redzams, ka Fjodors Trifonovičs ir deputāts.

Andreika nav ieradis nīkt bez darba, viņš sak sakārtot Sarķa seglus. Segli ir ļoti grezni. Priekšējais un pakaļējais seglu loks nokrāsots spilgti sarkanā krāsā, un malas apsistas-ar sudrabotām josliņām. Ādas izciļņi segliem rotāti ar sudraba apkalumiem. Kāpšļi no dzeltena vara. Pavēlējis Sarķim nogulties zemē, tagad Andreika to visu noberž ar smiltīm spožu jo spožu.

Bet, tiklīdz no piekabes noveļas pēdējais baļķis, Andreika atrodas pie traktora.

— Braukšu pēc būvkokiem! — viņš apņēmīgi paziņo.

Traktorists — rudmatains vīrs platiem pleciem, tērpies zaļa

karavīra blūzē un cieši apjozis jostu ar sprādzi, uz kuras ir vara zvaigzne, — cik redzams, ir ar mieru ņemt Andreiku līdzi. Viņš jautājoši raugās kolhoza priekšsēdētājā.

— Labi, brauc arī, Andreika, — Fjodors Trifonovičs atļauj. — Pieskati, lai uzkrauj vairāk baļķu un tādus labākus. Tu iur būsi kolhoza valdes pārstāvis. Vai skaidrs?

— Skaidrs! — Andreika izsaucas, laimīgi smaidīdams par visu seju un sapratis tikai to, ka viņam atļauts braukt.

Šoferis Miša ieceļ viņu kabīnē pie traktorista.

Pēc pusstundas Fjodors Trifonovičs brauc tālāk. Ceļā viņš panāk traktoru, liek Mišām apturēt mašīnu un uzsauc:

Andreika, nāc šurp, brauksim labāk apskatīt vecaines!

Pēdējā laika Andreika arvien biežāk un biežāk dzirdējis šo vārdu — «vecaine». Nebūtu nemaz par ļaunu to redzēt un uzzināt, kāpēc par vecaini tik daudz runā.

Mirkli šaubījies, Andreika pārkāpj «Pobedā». Tajā lieliski ož pēc benzīna, un Andreikam ļoti patīk benzīna smaka. Mašīna ripo pa gludo stepes ceļu un tikai retumis patricina. Sniegs līdzenumos nokusis, un tikai vietumis pavīd baltas saliņas vai strēmelītes.

Priekšā uz milzīgās sopkas ari mirdz sniega plankumi. Kailā, retā bērzu birztala uz tās iztālēm atgādina jaunus, violetus vaivarājus.

Mašīna iebrauc nepārredzami plaša ielejā, kas laistīt laistās saulē. Stepē zeltaini viz pērnā zāle.

Priekšsēdētājs, Miša un Andreika izkāpj no «Pobedas» un nostājas blakus. Miša un Fjodors Trifonovičs, salikuši rokas uz muguras, raugās stepē... Andreika stāv viņiem blakus, arī salicis rokas uz muguras.

Vairīdamies no saules, viņš piemiedz acis. Zilajās debesīs lidinās putniņi; te tie paceļas augstu gaisā, te nolaižas turpat vai līdz zemei. Garām paskrien dzelteni pelēks susliks un gan

drīz pie pašām Andreikas kājām nozūd alā. Debesīs lēni peld mākonis, kas atgādina milzīgu tikko nocirptas vilnas kaudzi. Stepē krīt mākoņa ēna. Mākonis peld pa debesīm, un tāds pats mākonis peld arī pa stepi. Un stepe visapkārt pilna ballu un gaišzilu ziedu.

Tie ir urguji — Aizbaikāla sniegpulkstenīši. Taču Andreika netālu pamanījis nokaltušu sarankas^3 stiebru, viņš ātri noliecas un izrok sīpolu. Vasaru un rudeni urguja vietā te zied koši dzeltenās sarankas, kumelītes, garos kātos līgojas lilijas. Stepē ir milzums puķu; dažām no tām sīpolu nav, bet sarankām tie noteikti ir. Saranka ir ļoti garšīga. Tā ir mīksta, balta un trekna, un tas nekas, ka, saranku ēdot, zobos iešņirkstas arī smiltis. Saranka cilvēkam dodot spēku. Tā saka tēvs.

Saule jau ir pacēlusies augstu un spīd Andreikam tieši virs galvas. Urguji, putniņi un saule dara līksmu visu stepi. Putniņi dzied savas dziesmas, tiem ir silti un labi; tie lido tik ātri, ka acs nespēj tiem izsekot. Un tam visam par cēloni ir saule! Ai, cik apaļa un karsta gan tā ir! Kaut varējis pataustīt to ar rokām — droši vien skaidra uguns! Izstāstīt par sauli visu, kā nākas, neprot ne māte, ne vecmāmuļa Dolsona, pat ne tēvs. No kurienes tā atnāk un uz kurieni aiziet? Kāpēc tā ir tik karsta? Un kāpēc vasarā silda, bet ziemā ne? Vai var izdarīt tā, lai saule

neietu prom, lai tā visu laiku stāvētu virs galvas? Tad taču būtu silti gan Andreikam, gan aitām, gan Sarķim. Tad visiem būtu silti. To Andreika novērojis ne vienu reizi vien. Ja nu ari nav iespējams sauli visu laiku turēt virs galvas, vai tad nevarētu aizbraukt līdz tai, kad viņa no rīta parādās aiz kalna? Vecmāmuļa Dolsona reiz stāstīja, ka saule tur guļot pa nakti. Kaut varējis aizbraukt līdz tai un aplūkot labi tuvu...

Nesen māte bija teikusi Andreikam:

— Kad tu, dēliņ, izaugsi un būsi tik liels kā tētis, tad katrā ziņā aizbrauksi līdz saulei.

— Bet kādēļ tētis nav aizbraucis? — Andreika tūdaļ noprasīja.

Māte paskatījās uz tēvu; viņš iesmējās, kaut gan nekāda iemesla nebija, un ilgi neatbildēja. Beidzot māte ierunājās:

— Tavs tētis negrib braukt pie saules. Kāpēc lai viņš brauktu uz turieni?

Andreikam par to jābrīnās: nez kāpēc tētis negrib?

Zēns daudz domā par sauli. Reiz viņš izdomāja, ka varētu atskaldīt kādu gabaliņu no saules... Tas tik būtu lieliski! Bet māte pat noskaitās uz Andreiku:

— Liecies mierā! Apnicis klausīties... Labāk ej iedod Kat-jai sienu.

Bet kāpēc ir labāk Katjai dot sienu? Sarunas gandrīz vienmēr šādi izbeidzas. Uz Andreikas jautājumiem neviens nevar atbildēt. Tāpēc atbildes jāizdomā pašam ...

— Ek, kā saule šodien cepina! — teica kolhoza priekšsēdētājs. — Cik brīnišķīgs pavasaris! Kas par krāšņumu! Vienreizēji! Redzi, Andreika, cik krāšņa visa pasaule!

Andreika jau pats raugās stepē.

— Jā, skaisti gan, nav vārdam vietas, — Andreikas vietā atsaucas tēvocis Miša. — Te būs lielisks tīrums. Zeme te ir

' laba un stipra.

Tikai Andreika te neredz nekāda «tīruma», un vēl mazāk viņam saprotams, kāpēc zeme te esot «laba» un «stipra». Ta taču Proņkas pļava — tā sauc šo vietu. Andreika to labi pazīst — pagājušajā vasarā te atradās tēva jurta.

Tagad te nav ne aitu, ne cilvēku, talka ari no šejienes ir tālu, baļķi droši vien jau uzlādēti piekabē... Andreika sāk nožēlot, ka braucis priekšsēdētājam līdzi uz «vecaini». Vajadzētu pa-jautāt, kas tā vecaine tāda ir, bet kauns...

Dienas vidū saka snigt. Piepeši iestājās ziema. Priekšsēdētājs bija noraizējies un lika Mišām steigšus braukt uz sādžu.

— Kaut tikai nesāktos šurgans, — viņš norūpējies nopūtās. — Ai, šie pavasara sniegputeņi mēdz nodarīt daudz posta ...

Jā, ari Andreika to zināja. Pagajušo pavasari taisni tāpat bija sācis snigt, pēc tam sacēlies vējš un sagriezis visu virpulī, tik tikko neaiznesdams jurtu.

— Gribu tikt uz jurtu, — Andreika ierunājās.

— Uz jurtu tagad nedrīkstam braukt. Tev būs jāpagaida. Janosūta cilvēki palīga ganiem.

Iespiedies sēdekļa spilvenā, Andreika saka klusiņām raudat: ja nu izceļas šurgans un viņa nebūs pie ganāmpulka ...

Taču satraukumam nebija nekāda pamata. Jau tuvojoties sādžai, priekšsēdētājs sprieda:

— Sak noskaidroties. Drīz kusīs.

Un tiešām — pēc piecpadsmit, divdesmit minūtēm parādījās liela, spoža saule. Mirdzošais sniegs žilbināja acis.

Uz zemes, uz māju un staļļu jumtiem, uz kokiem un žogiem — visur gulēja mīksts sniegs. Likās pat, ka šeit tā būtu vairak nekā stepē.

Tad pēkšņi sniegs acu priekšā sakritas kā mīkla abrā, saka kust un pikām vien velties nost no kokiem un jumtiem. No pau-guriņiem tecēja nelieli, vijīgi strautiņi. Pēkšņi kļuva karsts. Saule drīz vien nožāvēja arī Andreikas asaras.

Pie kolhoza valdes Andreika jau izleca no mašīnas, it kā nekas nebūtu noticis.

— Nu, Andreika, tagad tu vari braukt pie sava ganāmpulka, Miša tevi aizraus viena mirklī, — priekšsēdētājs teica. — Bet šurgana nebūs. Tikām sveikā cauri. Tu uz mani saskaities, zinu gan, bet saproti taču, cilvēciņ: ja nu patiešām būtu uznācis šurgans, man būtu visas mašīnas jāsūta stepē, tapat jātnieki — visiem ganāmpulkiem japalīdz, citādi varētu notikt tāpat kā ar tavu vecmāmuļu Dolsonu. Ganam vienam pašam ir grūti — tu jau zini pats.

Jā, to Andreika zinaja, bet viņam bija ļoti sagribējies tikt pie tēva un mātes. Taču nu jau viss bija labi. Labi arī tas, ka priekšsēdētājs nebija ne redzējis, ne dzirdējis, ka viņš raudāja. Fjodors Trifonovičs paraudzījās Andreikas jautrajā sejā, uz kuras nesenie strautiņi bija atstajuši pēdas, un pastiepa roku atvadām.

ANDREIKA CEĻ AITU KŪTI

Aitu kūts bija jau gandrīz gatav.a. Vēl tikai vajadzēja noklāt jumtu. Pagaidām bija uzsistas vienīgi retas kārtis, tā ka jumts atgādināja auna ribas, kad no tām nogriezta visa gaļa. Pēc tam uz piesistajām kārtīm klāja virsū biezu kārtu salmu. Andreika tai laika bija aitu kūtī iekšā un pa karšu starpām skatījās debesīs. Kūtī kļuva arvien tumšāks un tumšāks. Viņam tas nebija pa prātam. Viņš izgāja arā un ieraudzīja, ka tēvs dzen aitu baru. Andreika uzrausas Sarķim mugurā un aizauļoja pretī.

— Posts, kur aitu kūts slikta, — Andreika aizelsies sauca, stumdams atpakaļ līdz acīm noslīdējušo cepuri.

— Kāpēc slikta? — tēvs iesmējās, iztālēm tīksminādamies ap augsto kūts jumtu.

— Tur ir tumšs, pavisam tumšs! — izmisis stāstīja Andreika, jau iepriekš zinādams, ka tēvs viņu tik un tā nesapratīs. Ja jau Andreikam kūtī nepatīk un ja tur ir tumšs, tad arī aitām nebūs labi, bet mazajiem, jautrajiem un kustīgajiem jēriņiem būs pavisam skumji.

— Kāpēc tad tumšs? — tēvs brīnījās. Taču logi bija ja-ieliek...

Nu tēvs vairs nesmējās, bet steigšus jāja uz kūti.

Andreika laida Sarķi nopakaļus un ar skaudību noraudzījās tēva platajā mugurā. Andreikam ļoti gribējās visās lietās līdzināties tēvam. Viņš centās arī seglos sēdēt tāpat — nevērīgi, mazliet uz kreiso pusi paliecies un pātagu pavicinādams. Tēvs valkāja mīkstu kažokādas cepuri, kas bija pašūta no pērn nomedītas lapsas. Andreikam arī gribējās tadu pašu.' Tikai viens viņam nepatika: tēvs smēķēja pīpi, bet Andreikam no tabakas dūmiem vienmēr sapēja galva.

Tēvs piejāja pie kūts, nokapa zemē un, uzsviedis pavadu zirgam uz kakla, devās uz kūts durvīm. Pec brīža viņš iznāca ārā neapmierināts un ļoti dusmīgs. Andreika labi zina: kad tēvs ir dusmīgs, viņam seja tūdaļ kļūst bāla, acis pavisam šauriņas un lūpas nez kur pazūd — tās vairs nemaz nav redzamas. Ai, tad labak negadīties viņam ceļā!

— Es aitu kūti nepieņemšu, — tēvs sacīja ciema padomes priekšsēdētājam Vasiļenko, uzmaucis lapsādas cepuri uz pašām acīm.

— Par ko tad tā? — tas brīnījās. — Mēs tev trieciena tempā uzslējām kūti, bet tu vēl spurojies!

— Logus bija apsolīts ielikt. Kur logi ir?... Nav gaismas! — tēvs dusmīgi atcirta. — Jau tā esat novilcinājuši, aitām rīt parīt var uzrasties jēriņi, bet kūts nav gatava.

— Tas jau tiesa, ko tu saki... — ciema padomes priekšsēdētājs pakasīja pakausi. — Bet nu ir par vēlu, logus vajadzēja likt sienās. Bet logu taču nav.

— Par to man nav daļas, — tēvs palika pie sava. — Aitas šurp nedzīšu, un cauri.

— Un neatdzīs ar! — nebija saprotams, vai Vasiļenko to saka nosodīdams vai piekrizdams. — Bet ko lai te izdomā, es, nudien, nezinu...

Vai zini ko! — viņš pēkšņi iesaucās itin priecīgs. — Aizņemsimies no siltumnīcām kādus desmit logus un uzliksifti tos tieši uz jumta: tūdaļ būs gaišs. No jumta gaismas būs vēl vairāk. Turklāt saulīte arī sildīs.

Andreikam ļoti gribējās pajautāt, kā tēvocis Vasiļenko izdarīs, lai kūtī būtu gaisma, ja uz jumta ir noklāti salmi, taču nebija ērti iejaukties pieaugušo sarunā.

Tēvs vairs nedusmojās, acis viņam atkal bija platas, kā parasti, lūpas smaidīja.

Viņš atvadījās no Vasiļenko un aizjāja atpakaļ pie ganāmpulka.

Tēvs bija aizmirsis par Andreiku un nepasauca viņu sev līdzi. Andreika ļoti apvainojās, viņš noliecās līdz pašam seglu lokam .,.

Par Andreiku pašlaik neviens neliekas ne zinis. Ciema padomes priekšsēdētājs Vasiļenko prāto:

— Par logiem vajadzēja domāt agrāk... Vai nu Ņimajevs no mums tādu kūli pieņems? Viņu vis nevar apvest ap stūri!

Vasiļenko vērīgi paraudzījās Andreikā un, gluži kā noprazdams viņa domas, izsaucās:

— Taisni tu taču man esi vajadzīgs, Andrej Ņimajev! Palīdzi nu, brālīt!

Andreika tūdaļ aizmirsa, ka viņš pašlaik ir dusmīgs, un no visa spēka parāva pavadu. Sarķis sāka nemierīgi mīņāties.

— Es uzrakstīšu zīmīti Fjodoram Trifonovičam, bet tu steidzīgi nogādā to uz valdi. Lai viņš tūlīt atsūta mums desmit logus. Saprati?

— Sapratu, — Andreika teica, sirdij nodrebot, un viņam bija žēl, ka tagad te nebija klat tēva. Tad viņš būtu gan redzējis, kā tēvocis Vasiļenko runā ar Andreiku! «Izglāb nu, brālīt, taisni tu man esi vajadzīgs, Andrej Ņimajev!» Andrej Ņimajev!

Uzvārdā taču sauc tikai tēvu! Bet, ja tā, tad viņš, Andrejs Ņi-majevs, ir ar mieru aizjāt ne tikai līdz kolhoza valdei, bet kaut vai līdz Citai!

Viņš auļo pa sādžas ceļu, delna cieši sažņaudzis balto papīra lapiņu. Lielajā satraukumā'viņam pat roka notirpusi. Viņš grib pārlikt papīrīti kreisajā roka, taču nerātnais vējš izrauj to. Ak tu nelaime! Andreika ar pūlēm aptur Sarķa straujo riksi un dodas meklēt papīrīti. Tas guļ peļķē uz ceļa. Aiz prieka Andreika aši saķer to un saspiež dūrē cieši jo cieši. Nu viņš vairs neniekosies un nepalaidīs vērtīgo zīmīti vaļā līdz pašai kolhoza valdei.

Pavasarī auļot pa stepi ir ļoti jauki. Auksti nav nepavisam, drīzāk karsti, vaigi kvēlo kā jurtā pie krāsns, bet ausīs skan mūzika — vai nu spēlē harmonikas, vai arī skan skaļrunis — kā nu Andreika vēlas, tadeļ ka vējš Andreikam arvien klausa, pat dziesmas dzied, taisni tāpat kā vecmāmuļa Dolsona vai māte.

Un cik viegls kļūst cilvēks pavasarī! Ziemu viņš sēž seglos ka miltu maiss. Sēž vienu stundu, sēž otru — un zirgam kļūst arvien smagāk. Bet pavasarī viņš ir kā putns, — pat svars vairs nav jūtams, un šķiet, ka tūdaļ pretvējš viņu saķers, pārsviedīs par zirga galvu un viņš aizlidos, viegli paceldamies zilajas debesīs.

Andreika pa sapņiem bieži lido, bet tadi sapņi tik un tā gādās vienīgi pavasarī.

Drīz pienāks vakars. Saule ir liela un spoža, un no tās pāri visām debesīm iededzies it kā milzīgs ugunskurs. Debesis blāzmo, bet stepe — ir nu gan jocīgi! — izskatās ta, it kā tai pāri kāds būtu izgāzis veselu kalnu zemeņu. Andreikam garšo zemenes, viņam patīk tās lasīt stepē, pa bērzu cirsmām — tur aug meža zemenes, bet vēl labāk ir, ja zemenes lielā grozā atved vecmāmuļa Dolsona, viņa tās lasa kaut kur mežā, kur aug daudz zemeņu. Atkal atnāks vasara, un vecmāmuļa Dolsona atvedīs zemenes. Cik daudz visur urguju! Pagaidām redz tikai urgujus, bet drīz visa stepe būs pilna puķu!

Visur smaržo pēc atlaidušās zemes, sniega, urgujiem un ... zemenēm. Ai, cik jauki smaržo pēc zemenēm! Andreikam vienmēr ir tā: tiklīdz viņš atceras zemenes, tūdaļ viss sāk pēc tām smaržot. Tiklīdz sagribas ēst — visa stepe smaržo pēc vārītas jēra gaļas. Taču tagad viņš par ēšanu nedomā. Ka nu var domāt par ēšanu, kad jaizpilda tik svarīgs uzdevums ...

Andreika izdzirda muziķu. Uz kolhoza kluba jumta bija uzstādīts balts skaļrunis, un no tā tālu izskanēja dziesmas vārdi:

Redz, kur puika, puisēniņš,

Drīz būs liels un dūšīgs viņš ...

Andreika ātri nokļuva pie kolhoza valdes un, iegājis tieši priekšsēdētāja kabinetā, ne vārda neteikdams, pastiepa pāri galdam savu atvērto dūrīti.

— Kas tev tur ir? — priekšsēdētājs jautaja un, nobīdījis acenes no pieres uz deguna, paraudzījās Andreikas netīrajā delnā, uz kuras atradās saņurcīts un vairs ne balts, bet gan pelēks papīra gabaliņš.

— Izlasi! — Andreika strupi noteica.

No straujā jājiena un lepnuma Andreika nevarēja parunāt.

Priekšsēdētājs uzmanīgi paņēma papīrīti un mēģināja to atlocīt, taču tas bija slapjš un netīrs, ar Andreikas pirkstu nospiedumiem.

— Par ko tur ir runa? — priekšsēdētājs kļuva īgns. — Te nekā nevar salasīt. Kas tevi sūtīja?

— Tēvocis Vasiļenko, — Andreika klusi atbildēja.

— Ak tu ķeza! Bet, ko viņam vajag, vai viņš tev neteica?

— Teica gan.

— Ko tad?

— Vajag desmit logu. Tu posts, cik aitu kūts tumša. Tēvocis Vasiļenko uzlikšot logus uz salmiem, un kūtī būšot gaišs.

— Tiešām? — priekšsēdētājs izsaucās un atkal uzbīdīja acenes uz pieres. — Bet kur tad lai es tos logus ņemu?

— No siltumnīcām, lūk, kur!

— Ko tu neteiksi! — Fjodors Trifonovičs iesmējās. — Bet kā tu visu to zini?

Andreika klusēja. Viņam nepatika, ja ar viņu runāja kā ar mazu bērnu. Tādēļ jau cilvēkam ir acis un ausis. Ta mēdza teikt māmiņa.

— Paldies, puis! Jaj atpakaļ un pasaki, ka logus es aizsutīšu šodien pat.

— Kā klājas tēvam? — apvaicājās kāds svešs.cilvēks, kurš sēdēja kabinetā blakus priekšsēdētājam.

Taču Andreikam nebija vaļas sarunām: viņam atkal bija steidzams uzdevums un vajadzēja jāt uz aitu kūti.

— Posts, kur labi! — viņš tāpat skriedams attrauca un kā bulta metās ārā no valdes ēkas.

Viņš vairs nedzirdēja, kā Fjodors Trifonovičs smiedamies stāstīja:

— To viņš iemācījies no vecmāmuļas Dolsonas. Viņa jau vienmēr, kad jāsaka «slikti», pateiks, «posts, kur slikti», bet, kad jāsaka «labi», tad arī — «posts, kur labi». Tiec tad no viņas gudrs...

GĀDĪGAIS SAIMNIEKS

Logus kūtij, ka jau Fjodors Trifonovičs bija apsolījis, atveda vēlu vakarā.

Izrādījās, ka viss ļoti vienkārši. Kā Andreikam tas ātrāk nebija ienācis prātā? Dažās vietās uz jumta salmus atbīdīja nost un uz kārtīm uzlika logus.

No rīta Andreika atnāca uz kūti un pārliecinājās: gaišs. Tēvs agri no rīta izdzina aitu ganāmpulku stepē, atstājis kūtī dažas aitas, kurām pēc visām pazīmēm drīzumā bija gaidāmi jēriņi. Andreika pagrozījās ap aitām un paskatījās aiz nožogojuma. Tur, nedroši sperdami soļus ar savām garajām, nepaklausīgajām kājiņām, staigāja divi tikko atskrējuši jēriņi. Viņi bieži klupa, piegrūzdami purniņus pie zemes, un žēli blēja.

Re, kā kūti uzcēla īstā laikā! Citādi jēriņi būtu šonakt piedzimuši stepē.

Aukle staigāja Andreikam visur pakaļ. Viņa šodien bija neapmierināta: varbūt tādēļ, ka saimnieks nelikās par viņu ne zinis. Andreika paņēma jēriņus rokās un nesa tos laidarā. Jēriņu māte žēli blēja. Kūts visapkārt j.au bija iežogota ar tievu kārtiņu sētu, un dienu aitas varēja brīvi izstaigāties pa plašo laidaru.

Saule spīdēja spoži jo spoži, kaut gan no rīta vēl bija vēss. An-drcika apsēdās zemē un iespieda starp ceļgaliem jēriņus; vilnas viņiem vēl nekādas nebija, un bija redzama sārta āda. Jēriņiem sala, viņi trīcēja. Aukle ar savu raupjo mēli rūpīgi laizīja jēru mazās galviņas.

— Iesim uz jurtu, — Andreika teica jēriņiem.

Taču viņi to nesaprata, saprata vienīgi Aukle. Viņa sāka griezties ap Andreiku kā vilciņš un, sajūsmā pacēlusies uz pa-kaļkajam, uzlika priekšējās ķepas savam draugam uz pleciem.

— Dumjā Aukle! — Andreika nicinoši novilka caur zobiem.

Aukle tūdaļ pierāvās, ievilka asti un steberēja pieklājīgā

attāluma saimniekam nopakaļ.

Jurtā Andreika pie dzelzs krāsniņas noklāja mīkstu, ģērētu aitādu un nolika uz tās jēriņus. Viņš iesvieda krāsnī sausu kiz-jaku', un pēc maza brītiņa jurtā kļuva silts. Aukle apgūlās blakus aitādai, un jēriņi, siltumā kļuvuši gurdeni, gulēja, iebāzuši purniņus Aukles pūkainajā pavēderē.

Vecmāmuļa Dolsona reiz bija stāstījusi Andreikam, ka agrāk, sen sen atpakaļ, viņai bijusi pavisam auksta un nabadzīga jurta. Uguni esot kūruši tieši uz zemes, no dūmiem sāpējušas acis. Uz jurtām seguši vecas aitādas, lielus voiloka gabalus un apģērba skrandas. Jurtā pūtis vējš. Bet tagad Andreikas jurta ir klāta ar biezu voiloku — lai kāds vējš pūstu, tas netiek cauri; uz ķieģeļu pamatnes novietota dzelzs krāsniņa ar dzelzs dūme-nīti — visi dūmi aiziet gaisā. Dienu jurtā ir gaišs, jo blakus durvīm ir ielikti divi rāmji ar rūtīm. Uz klona krustām šķērsām salikti dēļi, pa tiem var staigāt basam kājām. Galds un koka soli tam blakus ir ļoti maziņi, bet pati jurta jau arī nav liela; tajā atrodas daudz dažādu lietu: bufete traukiem, divas dzelzs gultas, lāde, kur nolikt drēbes, galdiņš un uz tā radiouztvērējs ...

Tiesa gan, uztvērējs jau labu laiku neskan. Tēvs jāja uz patērētāju biedrību pirkt tam baterijas, taču bateriju veikalā nebija. Tas ir ļoti nepatīkami, jo nu jurtā garlaicīgi, it sevišķi tad, ja Andreika paliek viens pats.

1 Kizjaks — kaltēti lopu mēsli kurināšanai. (Tulk.)

Andreika piegāja pie uztvērēja un sāka grozīt kloķus, taču nekas neiznāca. Ja jurtā būtu bijusi elektrība, tāpat kā sādžā, tad uztvērējs skanētu bez visām baterijām. Bet Iv<ans Kirilovičs patērētāju biedrības veikalā bija dzērājs un sliņķis, viņš negribēja, lai Andreikam jurtā skanētu radio. Ivans Kirilovičs jāatlaiž, tad būs baterijas. Ta saka tēvs, un Andreika domā tāpat.

— Guli te, — Andreika iečukstēja Auklei tieši ausī.

Suns atvēra vienu aci un paluncināja asti. Aukle saprot visu. Tā, piemēram, kuram sunim gan ienāks prātā atvilkt jēriņus tālāk nost no kvēlojošās krāsns? Bet Aukle pieceļas kājās, satver aitādu zobos un atvelk to ar visiem jēriņiem, pēc tam pati apguļas ērtāk un uzmanīgi pārliek ķepu pāri guļošajam jēriņam.

«Posts, kur gudra tā Aukle!» nosmīn Andreika un iziet no jurtas. Viņš iebāž mutē pirkstu un tausta zobu. Māte neļauj zobus taustīt, bet Andreikam ļoti grūti atturēties. Zobs kustas — laikam gan drīz kritīs laukā. Arī vecmāmuļai Dolsonai krīt laukā zobi, tikai nez kāpēc neaug vietā jauni. Bet tēvam un mātei visi zobi mutē. Kāpēc tas ir tā? Andreika to vēl nesaprot. Un nav jau viņam laika izdomāt: šodien ir darbu līdz kaklam. Vispirms jāpabaro Sarķis un kaza Katja un jāiedod siens tām aitām, kas atrodas kūtī, un tad jāizslauka hotons. Pēc tam Andreikam jāvāra jēra gaļa bez sāls. Pielikt sāli viņš neprot, katrā ziņā piemet par daudz, tādēļ sāli piemetīs māte pati, kad pārnāks pusdienās. Pēc tam... Taču, tiklīdz Andreika pārkāpa pāri jurtas slieksnim un paskatījās stepē, viņš tūdaļ visu aizmirsa.

No tuvākās nelielās sopkas jāja šurp Dulma. Andreika pieskrēja pie Sarķa, kas bija apseglots, pavēlēja: «Gulies!» — pa

paradumam veikli ievēlās seglos un auļoja pretī Dulmai. Iekliegdamies viņš paauļoja meitenei garām. Dulma apturēja zirgu, tad apgrieza to un sāka dzīties pakaļ Andreikam. Viņš atskatījās, vēlreiz iekliedzās, nosvilpa savu svilpienu,

ko saprot vienīgi Sarķis: «Fjū-ū-ū, fjū-ū!» — piekļāvās zirgam pie kakla un aizjoņoja kā īstās jāšanas sacīkstēs.

Andreika paslepšus atskatījās un uzmeta skatienu Dulmai, bet vai nu tā spēja tikt viņam līdzi! Viņa tūdaļ palika iepakaļ un kļuva arvien mazāka un mazāka. Interesanti gan: kad es attālinos no Dulmas, viņa kļūst arvien mazāka, kā tāda podziņa, bet, kad es jāju viņai pretī, tad gan Pātā ir liela, gan arī Dulma kļūst gandrīz tikpat liela kā Andreikas māte vai vecmāmuļa Dolsona. Andreika grib savu novērojumu vēlreiz pārbaudīt un strauji aptur Sarķi, tā ka tas saslienas uz pakaļkājām, ko ļoti reti izdevās panākt, pagriež zirgu un jāj Dulmai pretī. Patiešām: drīz vien Pātā kļūst arvien lielāka un lielāka un mazā Dulma tai mugurā kļūst par īstu Dulmu. Tas liekas ļoti smieklīgi...

Andreika ir aizelsies un nevar pateikt ne vārda.

Nu Sarķis un Pāta soļo blakus, astes vēcinādami. Tā viņi bieži iet blakus un droši vien par kaut ko sarunājas, galvas viens pret otru pagriezdami.

— Sarķis tevi nosviedīs zemē — tad tik tu redzēsi! — Dulma beidzot pārtrauc klusumu.

— Mani? — Andreika brīnās un ar piedurkni noslauka nosvīdušo pieri.

— Man likās, ka nu gan novelsies: skatos — Sarķis saslējies pakaļkājās, — Dulma paskaidro.

Andreika ir apmierināts, ka Dulma, cik redzams, to pamanījusi, tomēr nevērīgi izmet:

— Es jau nu būtu ļāvies!

Vai par to Dulmu nav jāsmejas! Kurš cits kolhozā prot vēl labāk par Andreiku auļot uz zirga? Pat rajona jāšanas sacīkstēs pagājušo rudeni Andreiku bija iesēdinājuši seglos kolhoza rikšotājam, kuru lielā straujuma dēļ sauca par Aeroplānu, un

Andreika uz viņa bija noskrējis visus rajona rikšotājus. Tomēr Andreika tagad negrib Dulmai to atgādināt: lai .atceras pati.

Nesteigdamies viņi atgriežas pie jurtas.

— Ko mēs spēlēsim? — Dulma apvaicājas.

Andreika pārdomā. Elektrisko cirpšanu nevar, jo jurtā ir tikai viena aitāda, un uz tās guļ jēriņi. Vecmāmu|u Dolsonu — nav vairs interesanti: pašlaik nav ziema; pavasarī, kad ir tik silts, Andreika neparko nespēj ticēt, ka Dulma varētu nosalt, bet, ja Andreika netic, tad viņam arī spēlēt negribas. Kādu interesantu spēli lai izdomā? Andreikam pēkšņi iešaujas prātā kāda doma. Viņš tūlīt aizjās uz jurtu, paņems savu arkānu — garu nūju ar siksnas cilpu galā, ar kādu gani ķer aitas, un viņi ar Dulmu sāks jaunu rotaļu. Dulma nokāps no zirga un būs par aitu, bet Andreika — par ganu un ķers viņu ar savu arkānu.

Dulma tūdaļ ar mieru.

Un nu Andreika mēģina ar arkānu saķert aitiņu — Dulmu.

Noķert viņu, sēžot uz Sarķa, ir tīrais nieks, tomēr Dulma atšķirībā no īstas aitas ir izmanīga un viltīga — te paslēpjas aiz Pātās, te pārlec par aitu kūts jauno žogu, bet Sarķis lekt nemāk; brīžam viņa palien Sarķim apakšā zem pašām kājām un Andreika nekādi nevar viņu dabūt rokā. Tad Andreika arī sāk pielietot viltību. Viņš zina, ka tik ilgi, kamēr Dulma tupēs zem Sarķa, tas nekustēs ne no vietas. Tad Andreika lūdz Dulmu, lai viņa sēžas atkal Pātajai mugurā. Viņš palīdz Dulmai ierausties seglos. Taču, kamēr Andreika pats tiek seglos, Dulma jau ir aizjoņojusi. Tas nu vairs neatbilst spēles noteikumiem, jo aita taču nevar jāt. Iežmiedzis arkānu labajā padusē, Andreika joņo un, protams, drīz vien panak Pāto. Šķiet, kamēr Dulma jāj, vēl vieglāk uzmest viņai cilpu. Bet nekā nebija! Dulma piespiežas zirgam pie kakla, un ej tad nu uzsvied tādai cilpu...

— Pacel galvu, galvu neslēp! — Andreika kliedz.

Dulma klusi smejas, pagriež pret viņu sasarkušo sejiņu, bet kāpēc lai viņa ļautos sevi noķert ar arkānu, ja viņai ir labi tāpat.

— Katja-a, Katja-a! — Andreika nikni kliedz.

Padzirdusi saimnieku saucam, kaza pārlec pie jurtas pāri žogam un skrien šurp. Paraudzīdamās uz savu draudzeni Kaiju, Dulma paceļ galvu un nākošajā brīdī sajūt ap kaklu cilpu.

— Iekriti gan! — Andreika gavilē.

Redz, kā Andreikam nekad un nekādā gadījumā nevar ticēt: viņš katrā ziņā piemānīs.

Andreikas apsardzībā Dulma piejāja pie jurtas.

— Tagad tu būsi mana māte, bet es — Arsēns Ņiraajevs.

— Es negribu būt tava māte! — Dulma pretojās, tiepīgi purinot galvu. — Gribu būt par savu vecmāmiņu!

— Labi, — Andreika piekrita.

Viņam galu galā bija vienalga: vecmāmuļa Butida taču arī prata vārīt aitas gaļu, piemest tai sāli un izslaucīt jurtu. Pašlaik Andreikam taisni tas bija vajadzīgs. Kamēr viņš, Arsēns Ņima-jevs, baros Sarķi un Katju un slaucīs aploku, vecmāmuļa izvārīs gaļu, izslaucīs jurtu un nomazgās traukus. Pēc tam vajadzēs jēriņus aiznest pie aitas, lai viņi pazīž pienu. Vispār darba būs diezgan. Un Andreika ar Dulmu sāk jaunu rotaļu.

Andreika nu kļūst par Arsēnu Ņimajevu. Taisni brīnums, cik lieliski viņam viss padodas! Vispirms viņš nes sienu uz aitu kūti. Izplēst sienu no kaudzes ir ļoti grūti, tādēļ ka tas ir sagūlies. Andreika rauj to laukā pa kušķītim, bet pēc tam ar klēpjiem nes un liek redelēs. Tā, šis darbs nu ir padarīts, un Andreika iet uz aploku. Viņam ir pašam sava slota; ar to viņš saslauka aitu mēslus vienā kaudzītē — zeme aplokā kļūst gluda un tīra. Par to tēvs uzslavēs. Tad Andreika apķeras: viņš taču pats tagad ir Arsēns Ņimajevs, tāpēc nav neviena, kas varētu viņu slavēt. Viņš paņem jēriņus un, Aukles pavadīts, nes tos uz kūti pie aitas. Nākdams no turienes atpakaļ, viņš nes Katjai sienu. Tā, nu visi vīriešu darbi ir apdarīti.

Arī Dulma ar saviem darbiem tikusi gala un stāv uz jurtas sliekšņa, slapjās rokas lupatā slaucīdama.

— Posts, kur laba zāle būs šogad, Butid! — cienīgi noklepojies, teic Arsēns Ņimajevs, Andreikas tēvs.

— Kā tu to uzzināji, Arsen? — maigā balstiņā apvaicājas Butida, Dulmas vecmāmiņa.

— Slaucīju aploku — posts, cik zaļa zāle dīgst. Vēl jau ir agrs. Vakar uzkrita dziļš sniegs; tad nokusa, un nu zeme ir mitra. Posts, kur labi!

— Posts, kur labi! — Bu-tida atkārtoja. — Tagad tev, Arsen, viss ir kārtībā: aitu kūti uzcēla, siena vēl diezgan ... Raugies, lai neviens jēriņš neaiziet bojā! Iesim uz sacensībām ...

— Tu, Butid, man līdzi netiksi, — nopūtās Arsēns Ņimajevs, Andreikas tēvs. — Man taču ir sarkanais karodziņš .!. — An-dreika aprāvās pusvārdā, un viņa seja izstiepās gara: viņš pavisam tuvu dzirdēja pazīstamo traktoru rūkoņu.

— Kā tad: iztālēm parādījās traktori, un — cik vareni! — brauca arī mājiņa uz riteņiem.

— Jāsim ātrāk uz turieni! — Andreika parādīja uz traktoru pusi, pēkšņi aizmirsis, ka viņš ir Arsēns Ņimajevs. — Sargā jurtu! — viņš steiga pavēlēja Auklei.

Auklei gribējās skriet līdzi, taču neko nevarēja darīt. Viņa paklausīgi apgūlas pie jurtas durvīm.

Andreika un Dulma jāja pretī traktoriem, iegrimuši jautrās sarunās. Andreika tūdaļ pazina savu vakardienas traktoristu un, norāvis cepuri, pavicināja to.

Traktorists nez kādēļ padraudēja viņam ar pirkstu un smiedamies kaut ko uzsauca.

Andreika ar Dulmu apjāja traktoriem apkārt; to bija četri. Katrs vilka aiz sevis pa arklam. Nopakaļus brauca mājiņa uz riteņiem.

Andreika un Dulma jāja aiz tās.

— Vai tā ir jurta? — Dulma skaļi jautāja, rādīdama uz mājiņu.

— Jurta! — Andreika iespurdzās. — Tas ir vagoniņš, traktoristi tajā guļ.

Dulma papurināja galvu:

— Jurta vien ir!

— Posts, kur tu tiepīga! — Andreika noņurdēja.

— Jurta gan, — Dulma neatlaidās.

Andreika vairs nevarēja savaldīties un nikni uzkliedza:

— Posts, mīļumiņ, ko nu tu saproti!

Dulma uzšāva Pataiai un. strauji parāvusi pavadu, aizrikšoja.

Ir nu gan tā Dulma! Nu viņa neparko negriezīsies atpakaļ. Galu galā viņa Andreikam tagad nemaz nav vajadzīga. Bargi saraucis platās uzacis, viņš jāja vagoniņam nopakaļ; acis viņam pavisam šauras, lūpas sakniebtas un negrib runāt. Pašlaik viņš droši vien ir dusmīgāks nekā pats Arsēns Ņimajevs.

Traktori pēkšņi apstājas. Andreika piejāj pie pazīstamā trak' torista; tas plati smaida, rādīdams veselu rindu metāla zobu. Andreika jau vakar bija ievērojis šos skaistos, izturīgos zobus. Būtu viņam tādi bijuši! Ar tādiem var pārkost visu, ko vien vēlies. Andreika paslepus aptausta divus savus augšējos zobus: kustas, tūlīt, tūlīt izlūzīs. Viņš tūdaļ uz vietas izlemj, ka negaidīs, kamēr izaug jauni, bet aizjās uz slimnīcu un ieliks sev metāla zobus. Oho, kad viņam būs tādi zobi, viņš ar Dulmu nemaz nerunās, bet atņirgs tos tāpat kā Aukle! Dulma tūdaļ nobīsies un turpmāk vairs nestrīdēsies.

Traktori nostājas cits citam blakus, un motori apklust.

Pazīstamais traktorists prasa Andreikam:

— Kur tas puišelis palika, ar kuru kopā tu jāji?

— Tas nav puišelis! — Andreika smejas.

— Tātad meitene?

— Mhm, — Andreika pamāj ar galvu, un sarkanais pušķītis uz viņa cepures jautri lēkā no vienas puses uz otru.

— Bet kur tad viņa palika?

— Aizjāja uz savu jurtu! — Andreika atmet ar roku un atkal sadusmojas.

— Par ko tad tu tāds dusmīgs? — traktorists nu iesmējās.

— Nekas, tāpat vien, — Andreika apmulsa.

— Kāpēc tu vakar mani pameti? Traktoru, tā teikt, apmainīji pret «Pobedu».

Šis pārmetums ir vietā, un Andreikam nav ko atbildēt.

— Rīt mēs sāksim šo lauku art.

— Šito? — Andreika ieinteresējas. Viņš paskatās apkārt un pazīst vietu, kur vakar bija atbraucis kopā ar kolhoza priekšsēdētāju.

— Nūja, šito. Un pēc tam te iesēsim kviešus. Vecainē tie izaugs vareni!

— Kur tad tā vecaine ir? — Andreika beidzot sadūšojas un iejautājas.

— Ta ir vecaine! — traktorists palaiž roku plašā lokā.

— Tā taču ir Proņkas pļava ... Es vakar te biju.

— Ak tad tu jau esi te bijis? — traktorists izliekas brīnāmies. — Tatad tu gatavoji mums darba fronti?

Andreikam nav skaidrs, kas tā «darba fronte» tāda ir, tomēr viņš atbild:

— Mhm. Miša vareni brauca.

— Nu, tā ir cita lieta. Vajadzēs pieņemt tevi manā brigādē. Tu arsi ar manu traktoru, tikai vienu gan cieši norunāsim: darbā jānāk agri, līdzko parādās saulīte.

Par to Andreiku nemaz nevajadzēja brīdināt: rīt viņš būs klāt ātrāk par visiem.

Traktorists jautri pamirkšķina ar aci un atkal parāda savus stipros metāla zobus.

Ir taču pasaulē arī labi cilvēki! Visi nav tādi kā Dulma ...

PIRMĀ VAGA

Traktoristu sauca par tēvoci Koslju Suvorovu. Izrādījās, ka viņš bija traktoristu brigadieris un bez tam par viņu nez kāpēc runā: «Mūsu slavenais komandieris», «Priekšnieks lika izdarīt».

Otrā rītā Andreika atjāja pie traktoristiem vēl pirms gaismas. Sarķi viņš atstāja pie vagoniņa un devās turp, kur bija dzirdamas cilvēku balsis un motoru rūkoņa.

— Andrejs arī klāt! — tēvocis Kostja laipni uzsauca. — Es gan biju pārliecināts, bračiņ, ka tu aizgulēsies... Bet kāpēc suni ņēmi līdzi?

— Tā ir Aukle, — Andreika paskaidroja. — Briesmīgi gudrs suns. *

— Aukle? — tēvocis Kostja iesmējās. — Tas ir labs vārds!

— Labs! — Andreikam par to bija prieks.

— Aizved viņu pie vagoniņa. Vai viņa prot sargāt?

— Brīnišķīgi sargā! — Andreika apstiprināja.

Kamēr Andreika aizveda Aukli pie vagoniņa, trīs traktori aizbrauca, bet viens palika. Pie tā stāvēja tēvocis Kostja un skatījās stepē.

— Nu, tā, draugs Andrej, — viņš teica un uzlika roku Andreikam uz pleca. — Es tev tagad pastāstīšu par mūsu traktoru. Vai tu burtus nepazīsti? ... Zēl, nudien! Citādi būtu varējis izlasīt. Te, redz, ir rakstīts «CTZ». Un tas, draudziņ, nozīmē — Ceļabinskas traktoru rūpnīca. Bet es tev atklāšu noslēpumu, ka es viņu saucu par «Cerepanovu Timoteju Zaharoviču». Tas kara laikā bija mans tanka komandieris. Fašisti viņu nošāva. Viņš bija mans labākais draugs. Tāpēc es savu traktoru saucu par «Timošu». Sauc tu arī tāpat. Tas, draudziņ, ir spēcīgs traktors! Vai redzi, kādu arklu viņš velk? Piecu lemešu. Ja nebūtu jauz-plēš vecaine, viņš vieglītēm pavilktu visus desmit. Bet te zeme ir smaga, nekad nav arta. Tā prasa daudz spēka. Skaidrs?

Atklāti sakot, Andreika gluži visu nebija sapratis, taču tas, ka lielo traktoru sauca «Timoša», viņam patika.

— Atsēdīsimies, — teica tēvocis Kostja un atlaidās zemē.

Viņš pavilka kājas sev apakšā, un Andreika darīja tieši tāpat.

Tēvocis Kostja vairāk neko neteica un pat neuzsmēķēja. Andreika vispār ievēroja, ka viņš nesmēķe.

Tēvocis Kostja skatījās uz to pusi, kur pašlaik lēca saule.

Nez kādēļ Andreikam arvien, kad lec saule, ir tik jautri, it ka katru dienu būtu svētki? Andreikam patīk skatīties saulē. Tur jau viņa lēni un negribīgi veļas augšup. No rīta viņa ir kūtra, lādzīga, samiegojusies, liela un acis nemaz nežilbst, tajā skatoties. Bet dienu tā pēkšņi kļūst maza un ļauna; līdzko paskatās tajā — tūdaļ sāp acis, asaras tek, it kā acīs būtu sabiris sauss siens. Nezin kas no rītiem saulīti paceļ augšā? Droši vien kāds stiprinieks. Derētu aizbraukt līdz turienei un paskatīties... Ar «Timošu» būtu ilgi jābrauc, jo tas iet leni, bet ja nu ar priekšsēdētāja «Pobedu» ... Vajadzētu palūgt priekšsēdētāju, lai aizved nevis uz vecaini, bet pie saules — tur aiz Krusta sopkas. Vislabāk būtu palūgt šoferi Mišu, viņš ir labs. Bet priekšsēdētājs — tas tikai braukā pie ganiem, uz fermām un uz tīrumiem vai vecainēm.

Pie vagoniņa sāka skaļi riet Aukle, un Andreika pārtrauca prātot par sauli un vecainēm.

— Ko viņa tur rej? — ieklausīdamies vaicāja tēvocis Kostja. — Aizskrien paskaties!

Andreika drāzās, cik jaudas, uz vagoniņu. Viņš ieraudzīja ratos iejūgtu zirgu, ratos gulēja dzelzs mucas. Piespiedies pie ilkss, stāvēja večuks ar sirmu bārdu. Aukle nikni rēja uz viņu.

— Ir nu gan nikns suns! — večuks nomurmināja, nelaizdams ilksi ārā no rokām.

— Aukle, mierā! — Andreika pavēloši uzsauca.

Aukle tūdaļ apklusa, nolaida asti un apgūlās blakus Sarķim.

— No kurienes tu esi? — večuks apvaicājās, vēl arvien bažīgi raudzīdamies Auklē.

— Es vai? No kolhoza, — Andreika bez vilcināšanās atbildēja.

— No kolhoza — to jau es arī zinu; es prasu, kā dēls tu būsi?

— Arsēna Ņimajeva.

— Būsi bagāts — nudien nepazinu. Vai tu pērn uz mūsu kolhoza rikšotāja Aeroplana ,piedalījies sacīkstēs?... Par Andreju tevi sauc?

— Ahā, — Andreika atbildēja.

— Bet es esmu Jegors. Vectētiņš Jegors. Es te vedīšu traktoristiem ūdeni un benzīnu ... Kur ir Suvorovs?

Andreika parādīja ar roku.

— Ejam pie viņa, — teica vectētiņš Jegors un sāka soļot tik ātri, ka Andreika tikko spēja turēt līdzi.

— A, vectēvs! — tēvocis Kostj.a sasveicinājās ar večuku.

— Tas ir labi, ka tik agri esi klāt! Vai ūdeni atvedi?

— Nē, tukšas mucas! — večuks ņēma ļaunā. — Vai tad es pirmoreiz?

— Nu, nu! — tēvocis Kostja miermīlīgi noteica. — Zini, vectēv: ej tūlīt tieši uz sauli... Šaipus Krusta sopkas apstājies un gaidi mūs. Stāvi tur mums par zīmi, mēs pirmo vagu dzīsim uz tevi.

Andreika saprata tikai to, ka vectētiņš Jegors nez kādēļ kājām ies pie saules; bet Andreika gluži noteikti zināja, ka turp ir jābrauc ar «Pobedu». Un, kādēļ vectētiņam jāstāv «par zīmi» un kā var «uz viņu» dzīt «pirmo vagu», — tas viss vēl bija jānoskaidro.

Par traktoriem Andreika, protams, zināja diezgan daudz. Viņš zināja arī, kā un kāpēc tiek arts. Ta, piemēram, tiklīdz tēvs pārvietoja jurtu no vienas vietas uz otru, katrā ziņā drīz parādījās traktors un apara zemi ap jurtu un aploku. Kādēļ to darīja? Rudenī un agrā pavasarī, kad stepē visapkārt ir sausa zāle, var izcelties ugunsgrēks. Ja aizdegas zale un uguns nonāk līdz jurtai un līdz aitām — tad ir nelaime mājās. Un ja nu vēl pūš vējš un ir nakts ... Briesmīgi pat iedomāties, kas var notikt. Vecmāmuļa Dolsona stāstīja, ka agrāk, kad vēl neesot bijis kolhoza («Kā tad varēja iztikt bez kolhoza?» prātoja Andreika), kad burjati neesot ne zemi aruši, ne labību sējuši («Bet ko tad viņi ēda?» apvaicājās Andreika), kad visā apkārtnē nebijis neviena traktora, neviena arkla («Vai tiešām neviena traktora un arkla? Kā nu tā varēja?»), tad jurtas neesot aparuši. Tagad Andreika pats tika redzējis, kā reiz dega stepe, kā uguns pienāca pie pašas melnās uzartās joslas, kas apjoza jurtu, taču nespēja pārsviesties tai pāri.

Andreika bija vairākkārt redzējis, kā apar zemi ar traktoriem un zirgiem, kā sēj labību, pļauj sienu un pat kā ar komb,ainiem novāc labību. Visu to viņš bija noskatījies iztālēm, visbiežāk sēdēdams jāšus uz sava Sarķa, bet paš.am art zemi viņam, godīgi runājot, vēl nebija gadījies.

Andreika, acis nemirkšķinādams, raudzījās, kā vectētiņš Jegors ar savām tievajām kājām ātri gāja tieši uz sauli. Un, jo tālāk viņš gāja, jo mazāks un mazāks kļuva — tieši tāpat, kā tas arvien notika ar Dulmu.

Jau parādījās saules maliņa... Vectētiņš Jegors neaizgāja līdz tai un apstājas.

Un tikai tad tēvocis Kostja, kurš līdz tam klusēdams bija vērojis vectēvu, uzsēdināja Andreiku uz traktora sēdekļa un pats iesēdās no otras puses. Andreikas sirds saka skaļi klauvēt. Ierūcās motors, un tad Andreika vairs nedzirdēja, ka dauzās viņa sirds, un aizmirsa visu uz pasaules. Viņš piecēlās kājās, atskatījās un ieraudzīja, ka uz arkla sēdekļa jau bija uzrausies pieka-binātājs.

— Sākam! — tēvocis Kostja uzsauca, paspīdinādams savus brīnišķīgos zobus.

Traktors sāka kustēties.

Andreika nesaprata, kurp lai skatās: priekšā bija saule un vectēvs Jegors, aiz muguras palika plata, taisna strēle. Traktors virzījās uz priekšu, un šī strēle aiz viņa stiepās arvien garāka. P.a kreisi un pa labi kustējās pārējie traktori, tiesa gan, tik talu cits no cita, ka izskatījās pēc mazām aitiņām. Arī aiz viņiem palika melnas lentas, bet tikai pavisam šauras, ne tādas kā «Timošam». Kad Andreika atcerējās, ka traktoru tā sauc, viņam nez kādēļ kļuva jautri.

«Timoša» virzījās uz priekšu — tieši uz vectētiņu Jegoru. Andreikam atkal sanāca smiekli. Vectētiņš Jegors sākumā izska-tljās pēc suslika, bet, piebraucot tuvāk, — pēc tarbagana^4. Tie mēdz stāvēt uz pakaļkājām kā tādi stabiņi. Māte stāsta, ka susliki un tarbagani tā stāvot, uzmanīdami, lai kāds tiem slepus nepielien klat, — tātad par sargiem. Bet kādēļ tad tēvocis Kostja tapat nostādīja arī vectētiņu Jegoru? Tas katrā ziņā jāpavaicā. Nu jau vectētiņš ir pavisam tuvu, un ir skaidri redzams, ka tas nav ne susliks, ne tarbagans, bet īsts cilvēks ar kājām un bārdu. Var pat saskatīt, ka viņš māj ar rokām un smejas. Kad viņi bija piebraukuši cieši klat, «Timoša» apstajās, kāpurķēdes vairs nerī-bēja, bet vectētiņš uzsauca:

— Apsveicu ar pirmo vagu vecainē!

— Mēs tevi tāpat! — tēvocis Kostja atsaucās.

— Katrs iesākums ir grūts, bet nu jau ies kā pa diegu! Edz, kur taisnu vagu noaris, tikpat kā ar lineālu novilkta ...

Andreika atskatījās un atkal izbrīnījās: platā vaga stiepās tālumā kā pavisam šaura, taisna bulta uz turieni, kur bija redzams vagoniņš.

Jā, tagad tā atgādināja milzīgu bultu, kādas zīmē uz ceļa stabiem.

Pēc tam «Timoša» virzījās tā, ka saule palika Andreikam kreisajā pusē; tad tas pagriezās atpakaļ, un pirmā vaga, ar kuru viņus bija apsveicis vectētiņš Jegors, palika pa labi. Aiz muguras stiepās atkal jauna, bet par sauli Andreik,a jau bija paguvis aizmirst. Saule viņam tagad nebija prātā.

Andreika izvilka no azotes gabalu maizes, sparīgi iekoda un tūdaļ sajuta asas sāpes un sāļu garšu. Andreika izspļāva uz delnas maizi kopa ar zobu un nez kādēļ kļuva priecīgs, kaut arī mutē smeldza.

BRIGADIERA PALĪGS

Andreikas māte nekad neguļ. Tēvu Andreika vēl kādreiz ir redzējis guļam, bet māte vienmēr ir kājās un kaut ko strādā. Vakarā, kad Andreika un dienu nogurušais tēvs aizmieg, māte paliek nomodā un petrolejas lampiņas gaismā lāpa drēbes, kuļ koka ķērnē sviestu vai arī šuj no aitādām untes... No rīta Andreika, izberzis ar dūri acis, redz, kā māte rosās pie katla, no kura plūst garda vārītas jēra gaļas smarža. Jurta no krāsns ir tā iesilusi, ka izrādās — Andreika pa miegam segu nogrūdis.

Andreika dzird, kā plīkšķ tēva pātaga, kā aizdipina aitas. Aizvēris acis, viņš redz aitas, kas, cieši saspiedušās cita pie citas, lēni virzās uz aploka vārtiem.

Un tikai aiz vārtiem aitu bars izplešas plašumā un piepilda visu gravu.

Agrāk arī Andreika plīkšķināja pātagu un klaigāja, uz Sarķa jādams apkārt ganāmpulkam un dzīdams aitas ciešāk kopā ... Tā tas bija pirms iedraudzēšanās ar tēvoci Kostju, tagad Andrei-kam ir citas rūpes.

Viņš ātri pieceļas, mātes pētošā skatiena uzraudzīts, mazga rokas un degunu, apgalvodams, ka vaigi un kakls esot jau paguvuši nožūt bez dvieļa, dzer varen skābo pienu — airaku no garkātainā kausa, ar kuru māte to smeļ no augstā, garā kubliņa, kas izdobts no viena koka gabala. Lūk, ko par kubliņu un airaku reiz pastāstīja Andreikas māte.

Tālu tālu no šejienes esot audzis milzīgs koks. To nocirtis stepes burjats Ņimajs — Arsēna Ņimajeva tēvs; viņš nozāģējis kluci, izdobis kubliņu un ielējis tajā aitas pienu. No tā laika šajā kubliņā arvien esot bijis airaks, kas ir tik garšīgs, ka, to dzerdami, visi piemiedz acis. Arsēna tēvs Ņimajs to esot dzēris gan dienu, gan nakti un k|uvis par visstiprāko batoru^5 visā stepē, bet kubliņš arvien bijis pilns. Pēc tam'airaku sācis dzert Arsēns Ņimajevs un arī kļuvis tik stiprs, ka savu mūžu neesot slimojis un varot pieveikt visus kolhoza stiprākos vīrus.

Tagad airaks esot jādzer Andrei-kam, tad viņš kļūšot stiprāks par savu tēvu Arsēnu Ņimajevu. Andreika nemaz nebija skubināms: airaks viņam garšoja, viņš gribēja kļūt par pašu stiprāko batoru savā kolhoza un vasaras sporta svētkos — surherbanā — cīkstoties uzvarēt savu tēvu.

Andreika bija pārsteigts, ka kubliņā airaka nekad nepietrūka, dzer cik dzerdams. Kur tas airaks cēlās? «Vectētiņš Ņi-majs tā ir ierīkojis!» smaidot atbildēja māte. Tas tomēr ir brīnišķīgi, ka jurtā arvien var dabūt airaku! Vislielākajā tveicē slāpes var remdēt ar glāzi airaka. Paēdis aitas gaļu — uzdzer airaku. Garšo vareni! Pēc tam var visu dienu jādelēt pa stepi un nemaz negribas dzert. Tādēļ jau ne māte, ne tēvs, ne arī Andreika nedzer ūdeni, bet tikai airaku.

Andreika, gluži aizmirsis ganāmpulku, no paša rīta jāja uz Proi,ikas pļavu un pavadīja uz traktora visu «gaismas dienu». Andreika bija noskaidrojis, ka «gaismas diena» ir tad, kad spīd saule. Kamēr vien pie debesīm redzama saule, varēja braukt ar «Timošu» un art vecaini. Līdzko saule pazuda aiz sopkas, «Ti-moša» apstājās un Andreika jāja ar Sarķi uz savu jurtu.

Vagoniņā karājās «rādītāju tabula». Kad uzskaitvedis iepretī pirmajam uzvārdam «Suvorovs» ar kritu uzvilka ciparu «5», kas atgādināja pakava nospiedumu, tēvocis Kostja kļuva priecīgs un teica Andreikam:

— Vakar esam strādājuši gluži labi! Plāns pārsniegts par pushektāru.

Tēvocis Kostja visvairāk priecājās tad, kad pret viņa uzvārdu bija redzams cipars «7», kas izskatījās pēc izkapts, ar kuru tēvs pagājušajā vasarā bija pļāvis Katjai sienu.

Bija arī tādas reizes, kad iepretī tēvoča Kostjas uzvārdam bija uzzīmēts «pakavs», bet «izkapti» bija dabūjis kāds cits traktorists. Tiesa gan, tēvocis Kostja tad bija sarūgtināts, taču ne pārāk. Andreika to nevarēja saprast. Sarkanais karodziņš, kas rotāja «Timošas» radiatoru, tādās reizēs aizceļoja uz citu traktoru, un par to jau bija taisni vai jāraud. Pērn tēvam grasījās atņemt sarkano karodziņu ar uzrakstu «Kolhoza labākajam ganam», tāpēc ka noliktavas pārzinis bija pārskatījies un Arsēna Ņimajeva aitām nocirpto vilnu pierakstījis citam ganam. Toreiz tēvs un māte bija kļuvuši drūmi un īgni un neviens no viņiem nebija smējies, kamēr pārpratums noskaidrojās. Pēc tam kad karodziņš atkal kā agrāk karājās Andreikas jurtā, noliktavas pārzini atcēla no amata. Protams, ka tāds cilvēks nevar būt par noliktavas pārzini.

Andreika vispār bija tādās domās, ka vienam karodziņam pastāvīgi jāatrodas viņa jurtā un otram — uz «Timošas» radiatora.

Tēvocis Kostja laikam to nesaprata.

— Ko tu tāds sabozies? — viņš jautāja.

— Nemaz, es tāpat vien, — Andreika atteica, tikko asaras valdīdams.

— Redzu jau redzu, esi gan sabozies, — tēvocis Kostja nerimās tincināt.

Andreika sarauca pieri:

— Posts, cik žēl karodziņa! Kādēļ tu atdevi to?

— Tad saproti jel, ērms tads, es taču esmu brigadieris! Brigadieris nedrīkst domāt par savu traktoru vien. Un tu taču esi brigadiera palīgs!

Andreika lepojās ar to, ka tēvocis Kostja viņu uzskata par savu palīgu, bet tas, ka «Timošam» reizēm ņēma karodziņu nost un tēvocis Kostja to arī atdeva, bija tīrā nelaime.

Pēc kādām dienām tēvocis Kostja kļuva skumīgs un teica:

— Nu, šodien mēs dabūsim karodziņu, toties vi^i citi traktori, izņemot «Timošu», plānu nebūs izpildījuši.

Nē, reizēm gan ar tēvoci Kostju nevarēja tikt gudrs. Ja nebūtu Andreikas, nez vai tēvocis Kostja nebūtu pavisam atdevis savu karodziņu citam traktoristam.

Andreika arvien vairāk sarada ar «Timošu», tēvoci Kostju, vectētiņu Jegoru, ar piekabinātāju Vasju un pārējiem traktoristiem un piekabinātajiem, kaut gan viņš ar visiem citiem, izņemot tēvoci Kostju un piekabinātāju Vasju, kurš visu laiku sēdēja uz arkla sēdekļa, satikās tikai vienreiz dienā — pusdienas ēdot.

Pirmajās dienās Andreika jāja pusdienot uz savu jurtu, bet pēc tam tēvocis Kostja cieši pieteica: .

— Ta kā viņš ir brigadiera palīgs, tad tu, vectēv Jegor, pieņem viņu uzturā.

— Klausos! — vectētiņš Jegors kareiviski atbildēja, viņš ne vien veda brigādei ūdeni un benzīnu, bet bija arī pavārs.

Kā nu Andreika varēja nepaklausīt! Viņš palika ēst pusdienas kopā ar brigādi. Pēc dažām stundām, gluži norūpējusies, Aukles pavadībā uz sava zirga atjāja māte. Viņai, tāpat kā An-dreikam, vaigi bija sarkani kā bietes, un viņa stalti sēdēja zirgā, tērpusies savā jaunajā, svētdienas kažokā. Pavasaros māte arvien mēdza pati uzposties un sapost arī tēvu un Andreiku.

Māte, piejājusi klāt, redzēja, ka Andreika sveiks un vesels sēž traktora kabīnē, un sāka jāt blakus «Timošam». Viņa neko neteica, tikai apsveicinājās ar tēvoci Kostju.

— Sain, biedri Suvorov! — viņa skaļi uzsauca.

Tēvocis Kostja arī atbildēja «sain» un uzsmaidīja viņai. Arī Andreika uzsmaidīja. Viņš izskatījās varen smieklīgs — seja bija noputējusi, un trūka divu priekšējo zobu. Viņam bija izkritis vēl viens zobs. Galu galā Andreika bija jau piemirsis savu vēlēšanos, lai arī viņam būtu tādi paši metāla zobi kā tēvocim Kostjam. Andreikas platā cepure un kažociņš bija gluži noputējuši. Tur nu nekas nebija līdzams: «Timoša» bija visādi labs, taču tam bija vaļējā kabīne, nevis tāda kā «DT-54», uz kura brauca jauniņais traktorists Seņa Pravosudovs. Tēvocis Kostja gan bija licis priekšā Andreikam pāriet pie Senas.

— Tur tu varēsi braukt tikpat kā «Pobedā», — viņš bija teicis.

— Redzi, cik tīrs arvien ir Seņa!

Bet mēs abi esam melni kā velni.

Andreika bija apvainojies. Vai tēvocis Kostja tiešām domāja, ka viņš mainīs «Timošu» pret «Detešku», kā tēvocis pats bija nosaucis «DT-54»? Vai varbūt tēvocis Kostja vēl arvien nevarēja aizmirst to reizi, kad Andreika pameta traktoru un aizbrauca «Pobedā» kopā ar kolhoza priekšsēdētaju? Toreiz taču Andreika vēl bija tīrais mu|ķis, nezināja, ka traktoru sauc par «Timošu», neprata pārslēgt sviras un nezināja pat to, kur traktoram ir motors, kur bremze. Toreiz Andreika vēl daudz ko nezināja. Tagad viņš neparko nepamestu tēvoci Kostju, lai arī te viņam acīs, degunā un ausīs putēja smiltis, pat mati zem platās cepures bija smilšu pilni, arī starp zobiem visu laiku šņirkstēja ...

Kad bija nobraukts līdz vagas galam, tēvocis Kostja apturēja «Timošu».

— Lai paldies Auklei, citādi nebūtu tevi atradusi, — māte uzsauca Andreikam. — Piejāju pie vagoniņa, tur ganījās Sarķis un skraidīja Aukle. Kāpēc neatjaji pusdienas?

— Viņš paēda kopā ar mums, — tēvocis Kostja atbildēja.

— Tā nav labi! — māte papurināja galvu. — Es izvārīju ēdienu, gaidīju, bet tu te noēd citu pusdienas.

— Es jau pats ne, tēvocis Kostja lika ... — Andreika saviebās un vairs nesmaidīja.

— Neraizējieties, — tēvocis Kostja iejaucās. — Andreika visu laiku ir kopā ar mani, bet ēdamā mums pietiek.

— Viņš jūs te traucē.

— Andreika, vai? — tēvocis Kostja brīnījās. — Viņš mums palīdz!

Andreika aiz prieka nosarka, to varēja redzēt pfat cauri putekļu kārtai.

Tēvs ar māti bija pārliecināti, ka Andreika pabraukās pāris dienu uz traktora un viņam apniks. Taču pagāja diena pēc dienas, bet Andreika vēl arvien jāja uz Proņkas pļavu. Ja ar traktoru kaut kas atgadījās, Andreika platām acīm raudzījās, kā tēvocis Kostja to laboja. Viņš bija laimīgs, ja traktorists viņam lūdza:

— Nu, palīg, ņem lupatu un noberz motoru, citādi visas sveces piedzītas pilnas ar smiltīm.

Nē, Andreikam te patika! Viņš vēroja, kā Proņkas pļavu ar katru dienu vairāk klāja arumi. Te neskaitāmas reizes uz priekšu un atpakaļ bija braukājis «Timoša», bet kopā ar to arī Andreika. Andreika neparko nešķirsies no tēvoča Kostjas un «Timošas», kamēr nebūs aparta visa Proņkas pļava ...

— Tēvs ļoti rājas, — māte sūdzējās. — Viņš domā, ka Andreika ir pavisam izlaidies.

— Nekas, te pie mums viņš ir stingrās rokās, — tēvocis Kostja apgalvoja.

— Atbrauc pie mums uz jurtu, — māte ielūdza tēvoci Kostju,

— katrā ziņā atbrauc! Mēs gaidīsim.

— Līdz rudenim gan nav ko domāt par ciemošanos! — tēvocis Kostja nosmējās. — Rudenī katrā ziņā aizbraukšu. Kad Andreika būs jāizvada uz skolu, tad katrā ziņā aizbraukšu!

— Skolā es neiešu! — Andreika paziņoja un aizgriezās.

— Briesmīgs tiepša, — māte sūdzējās, — negrib mācīties. Es vakar aizjāju uz skolu un viņu pierakstīju. Pat Dulmu pierakstīja skolā — ļoti grib mācīties, kaut viņai ir tikai seši gadi. Vecmāmuļa Butida skolā pateica, ka Dulmai ir septiņi gadi, lai tikai viņu pierakstītu.

Andreika aši pagriezās pret māti: vai viņa runā patiesību; māte nekad nemānīja.

— E, Andreika, to gan es nezināju, ka tu esi tāds! Visi bērni ies mācīties, pratīs lasīt, bet tu? — Tēvocis Kostja nosodoši pa-raudzījās Andreikā.

Tēvocim Kostjarn viegli runāt, viņam nevajadzēs šķirties no «Timošas». Tiklīdz Andreika atceras, ka būs jābrauc uz skolu, nez kādēļ tūdaļ kļūst bēdīgi. Labi, ka viņš nav meitene, citādi droši vien būtu sācis raudāt. Viņš aizbrauks uz skolu, bet Aukle, Sarķis un Katja? Un Dulma arī paliks mājās! Tā Andreika līdz šim bija domājis par Dulmu, bet nupat māte teica, ka Dulma iešot šoruden skolā.

Sarķa un Katjas Andreikam vēl arvien bija žēl, taču, ja Dulma sāks mācīties, viņa Andreiku izzobos. Teiks atkal, ka viņš paliks muļķis, sliktāks par klibo vectētiņu Badmu. Un kurš gan nezina, ka vectētiņš Badma ir pats sliktākais gans kolhozā? Neizglītots, slinks un skops... Ne velti vecmāmuļa Dolsona, Andreikas īstā vecmāmiņa, tā pati, kura izglāba no vētras ganāmpulku, saka: «Labam ganam tek sviedri, bet skopajam Bad-mam — siekalas.» Andreikam nemaz negribas līdzināties tādam ganam kā vectētiņš Badma.

— Man būs ar savu palīgu krietni jāizrunājas, — tēvocis Kostja saka neapmierinātā balsī, un Andreikam kļūst pavisam nejauki ap sirdi. — Ja viņš neies skolā, tad man tāds palīgs nav vajadzīgs. Tad es labāk viens pats ...

— Es iešu skolā! — Andreika pēkšņi piekrīt un prāto, ka Dulma ļoti brīnīsies, kad ieraudzīs viņu skolā.

Lai pabrīnās vien! Viņš taču patiesībā nevar pamest traktoru!

— Tā ir pavisam cita runa! — Tēvocis Kostja uzsit Andreikam uz pleca.

— Fjodors Trifonovičs tev no Maskavas ir atvedis jostu ar sprādzi, pelēku uzvalku un cepuri, — māte stāstīja, un Andreikam kļuva pavisam jautrs prāts.

— Kur josta ir?

— Jurtā. Varen skaista josta.

Ja josta jau ir jurtā, tad Andreika šovakar to redzēs. Līdz tam vairs ilgi nav jāgaida. Uzvalks un cepure nezin kāpēc viņu interesē mazāk.

Māte ar delnu aizsedz acis no saules un aplūko Proņkas pļavu, tad apvaicājas:

— Ko jūs te sēsiet?

— Kviešus, — atbildēja tēvocis Kostja.

— Tas ir labi! — māte piekrita. — Izaugs daudz maizes. Baerte! — viņa atvadījās no tēvoča Kostjas un jāja uz vagoniņu.

— Baerte! — atbild tēvocis Kostja.

Todien, kā jau parasti, darbu beidza vēlu. Tēvocis Kostja nemaz nenojauta, ka viņa palīgs nepacietīgi ilgojas ātrāk aizjāt mājās un aplūkot jauno jostu.

Kad Andreika piejāja pie jurtas, «gaismas diena» jau dzisa un pie debesīm iemirdzējās daudz zvaigžņu. Skatīties zvaigznēs arī ir ļoti interesanti. Kā viņas var tik augstu noturēties, kāpēc nekrīt zemē? Pēkšņi Andreika ieraudzīja, ka viena zvaigzne krīt lejup no debesīm un nokrīt tieši stepē. Andreika sāka dzīt Sarķi, jo zvaigzne nokrita kaut kur pavisam tuvu. Nebūtu slikti tādu zvaigzni atrast un parādīt Dulmai. Pēc tam viņš zvaigzni piestiprinātu pie jurtas jumta: tā būtu redzama tālu tālu.

Aukle skrēja Sarķim pa priekšu, Andreika skatījās, acis nenolaizdams, taču no zvaigznes ne vēsts. Andreika bija Sarķi pavisam nokausējis. Likās, ka Aukle dūšīgi meklē zvaigzni, un tomēr pirmais to pamanīja pats Andreika. Tā paspīdēja zālē! Andreika kūleniski izvēlās no segliem un ... gandrīz vai iekliedzās aiz dusmām: izrādījās, ka tā nemaz nav zvaigzne, bet maza peļķīte — apmēram tik liela kā katls, kurā vectētiņš Jegors vāra pusdienas. Aukle pālākās ūdeni, arī Sarķis noliecās pēc tā, taču Andreika nenoņēma viņam iemauktus, piesauca klāt Aukli, uzkāpa t,ai uz muguras, tad iebāza kāju kāpslī, stingri pieķērās pie Sarķa un bija jau atkal seglos.

Kur lai nu meklē zvaigzni?

Viņš vēl mazliet pajādelēja, kaut arī bija zaudējis katru cerību. Zvaigzne bija noslēpusies. Nebūtu Andreika lāmiņu noturējis par zvaigzni, viņš, bez šaubām, būtu to atradis, jo bija labi ievērojis, kur tā nokrita. Bet nu viņš šo vietu bija pazaudējis. Auklei arī nereizē bija iegribējies dzert, viņa vairs neskatījās uz priekšu un arī bija aizmirsusi, kur nokrita zvaigzne.

Ja par to tagad pastāstītu Dulmai, viņa neticētu. Neticētu arī tēvs un pat tēvocis Kostja.

Viņi zina, ka zvaigznes dzīvo debesīs un tām nav nekāda iemesla krist stepē. Vienīgi viņam,

Andreikam, ir izdevies redzēt tādu zvaigzni.

Ta būtu varējusi tagad mierīgi gulēt viņa kažociņa kabatā. Pats vien bija vainīgs — nevajadzēja steigties.

Zvaigznes dēj Andreika bija pavisam piemirsis jostu. Viņam ļoti gribējās gulēt, bet tēvs viņu vēl piespieda nomazgāties un māte iedeva prāvu krūzi airaka un gabalu maizes. Andreika vairs nebija spējīgs ēst. Neizģērbies viņš ievēlās gulta. Tēvs nosmējās:

— Nogurušam zirgam pat iemaukti smagi.

«Vai tad Sarķis ir noguris?» Andreika pratoj.a. To nu gan viņš nekad nebija ieverojis, ka Sarķim iemaukti būtu likušies smagi...

Pašā pēdējā mirklī, jau laizdamies miegā, Andreika pamanīja acu priekšā atkal pazibam zvaigzni, kas nokrita viņam uz krūtīm. Neapēstā maize izkrita Andreikam no rokām, un, baidīdamies zvaigzni palaist vaļa, viņš satvēra to cieši ar abām rokām...

No rīta pamodies, Andreika ieraudzīja, ka tur rokas jostu ar vara spradzi. Viņš vienā rāvienā bija laukā no jurtas un paraudzījās sprādzē: ta saulē iemirdzējās līdzīgi vakardienas zvaigznei.

SARĶIS

Kāda jūnija diena Andreika neaizjāja uz traktoristu brigādi. Iemesls tam bija visai nopietns. Tēvs vakar bija aizjājis uz kolhoza valdi, un tur viņam pateikuši, ka Sarķis uz visu vasaru jānodod siena pļāvēju brigādei. Tiesa, siena pļauja vel nebija sākusies, taču Sarķi šodien aizvedīs uz zirgu fermu un, kā stas-tīja tēvs, nodos uzbarošanai.

Andreika vēl vakar vakarā, kā parasti atgriezdamies uz jurtu, nenojauta, ka tur viņu sagaida slikta vēsts. Tieši otrādi, pārkāpis pār jurtas slieksni, viņš petrolejas lampas gaismā ieraudzīja vecmāmuļu Dolsonu un ļoti nopriecājās. Vecmāmuļa atjāja reti, tikai uz vienu vai divām dienam, toties Andreikam katrā ziņā atveda kādu ciema kukuli un katrreiz brīnījās, ka Andreika atkal paaudzies garāks, un glāstīja ar savām raupjajām delnām zēnam vaigus un matus. Andreika mīlēja vecmāmuļu Dolsonu. Vispār viņš bija cieši pārliecināts, ka viņa ir vislabākā no visām vecmāmuļām. Dulmas vecmāmuļa Butida, protams, arī nebija slikta, tomēr savējo Andreika nezin kādēļ mīlēja vairāk. Viņš pats par to brīnījās: vecmāmuļa Butida taču arī viņam arvien kaut ko atveda, tāpat glaudīja viņa vaigus un teica, ka viņš esot izaudzis lielāks — «nu jau ir pavisam ka liels cilvēks», bet vai Andreika tagad būtu tik ļoti priecājies, ja vecmāmuļas Dolsonas vietā jurta sēdētu otra vecmāmuļa — Butida? Bez šaubām, nebūtu.

Vecmāmuļa ieraudzīja Andreiku un, kā parasts, izsaucās:

— Posts, kur liels puisis izaudzis. Kad sāks līt, pastāvi lietū — izaugsi vēl lielāks.

To Andreika zina jau sen: viņš lietu nekad nelaiž garām, arvien pastāv lietū ar kailu galvu. Andreika piegāja pie vecmāmuļas; viņa pieglauda zēna galvu sev pie krūtīm. Te māte pēkšņi pasauca Andreiku pie sevis un izstastīja, ka tēvs rīt vedīšot Sarķi uz zirgu fermu. Ziemu zirgiem neesot ko darīt, toties vasaru to trūkstot. Tāpēc Sarķim arī būšot jāstradā pie siena. Sākumā Andreika neko nesaprata. Viņš raudzījās tēva, vecmāmuļā un mātē. Un, kaut arī tēvs teica, ka pēc siena pļaujas Sarķi atkal atdos, Andreika tornēr nevarēja vairs noturēties: asaras birtin bira pa viņa noputējušajiem vaigiem. Andreika saprata gan, ka nu viņš izturas sliktāk par jebkuru meiteni, un tomēr viņam bija tik ļoti žēl sava zirga, ka nevarēja raudas novaldīt, kaut gan te bija tēvs un vecmāmuļa Dolsona. Cita reizē Andreika nekad viņu klātbūtnē nebūtu raudājis, pat tad, ja būtu iegriezis pirkstā vai, pilnos auļos jājot, novēlies no zirga, kā tas reiz patiešām bija noticis. Toreiz viņš sāpīgi sasitās, un tomēr Andreika neraudāja, tikai noskaitās. Tagad netek asinis un nav arī zilumu, taču asaras, kā par spīti, līst un līst...

Andreika parasti aizmiga uzreiz, bet šonakt viņš ilgi nevarēja iemigt — visu laiku bija jādomā par Sarķi. Rīt Sarķa vairs nebūs! Andreika rīt k|ūs par parastu puisēnu, kas nepavisam nelīdzināsies ganam, par kādu viņš jau bija pieradis sevi uzskatīt. Rītu viņš, tāpat kā citi puikas, ies kājām. Kā nu viņš tagad nokļūs uz Proņkas pļavu? Un kā varēs rādīties Dulmai? Nē! Bez Sarķa Andreikam nebija ne spēka, ne drosmes, ne veiklības. Ja nu vēl būtu atņēmuši Aukli vai Katju ... Nē, tas arī nebūtu labi. Andreikam vajadzīgi visi: Sarķis, Aukle un Katja. Un ja nu pēkšņi atjāj Dulma uz Pātās? Tas būtu bijis par traku. Bet ja nu Sarķi neatdotu? Ja aizjātu uz kolhoza valdi pie priekšsēdētāja un palūgtu, lai zirgu atstāj... Vai arī aizjātu stepē un tur Sarķi paslēptu?

Andreika tā arī neko neizdomāja.

No rīta viņš brokastis neēda un, nekā neteicis, devās pie Sarķa, iekāpa seglos, pasauca Aukli un Katju un aizjāja stepē. Sarķis gāja soļos, un Andreika viņu nesteidzināja. Tā varētu bez gala jāt pa zaļo stepi, lai tikai uz muguras, tāpat kā tagad, būtu uzvēlies siltais saules plācenis un blakus soļotu Aukle un Katja. Andreika vairāk neko nevēlētos.

Andreika pat nepamanīja, ka bija jau pāri Smailajai sopkai. Te vajadzēja būt Dulmas jurtai. Taču vecmāmuļā Butida acīm redzot bija pārcēlusies uz citu vietu, jurtas te nebija... Tad, lūk, kādēļ Dulma sen nav atjājusi ciemos! Andreika pievilka pavadu, viegli iespieda papēžus Sarķim sānos un sāka jāt rikšos. Aukle un Katja skrēja viena par otru ātrāk. Andreika smējās, viņās skatīdamies: redz, kā priecājas, viņām Sarķa nemaz nav žēl. Šogad būs lekna zāle. Cik daudz visapkārt sulīgas zāles! Varbūt Sarķi iejūgs zāles pļāvējā un viņš pļaus tieši šo pļavu? Taču Andreika nedz spēja, nedz arī gribēja Sarķi iedomāties iejūgtu zāles pļāvējā kā kuru katru citu zirgu. Par to labāk nemaz nedomāt.

Kad Andreika atgriezās pie jurtas, mātes vairs nebija mājās — viņa bija aizdzinusi stepē aitas. Tēvs neprasīja, kur An-dreika jājis, bet vecmāmuļa Dolsona ieveda mazdēlu jurtā un nosēdināja pie galda.

Ēst Andreikam negribējās.

—Tagad tev jādomā par skolu, — mīlīgi runāja vecmāmuļa Dolsona, — bet Sarķis pastrādās un būs atkal atpakaļ. Vai tu domā ari par skolu?

— Jā, — Andreika atbildēja.

Vecmāmuļa glastija Andreikas galvu.

— Gudram būt ir liela lieta. Dienās būsi slavens vīrs.

— Es būšu traktorists.

— Kazi, iznāks no tevis kolhoza priekšsēdētājs, — vecmāmuļa pasmaidīja.

— iNē, — Andreika papurināja galvu, — es būšu traktorists, tāpat ka tēvocis Kostja.

Jurtā ienāca tēvs, ienesa seglus un Sarķa iemauktus. Andreika pārstāja ēst.

— Tūlīt vedīšu prom Sarķi, — tēvs teica, uzkārdams uz vadža seglus un iemauktus.

Cik ļoti Andreika bija priecājies, kad tēvs no kolhoza seglinieka atveda jaunos seglus un iemauktus, cik grezns tajos bija izskatījies Sarķis!

Tagad segli un iemaukti nelietoti karāsies jurtā un atgādinās Sarķi.

— Tu paliec pie mums, māt, es drīz atjāšu, — tēvs sacīja vecmāmuļai Dolsonai.

— Labi, es palikšu.

Andreika izgāja no jurtas. Sarķis vecos, neglītos iemauktos stāvēja blakus apseglotajam tēva Krauklim. Andreika piegāja pie Sarķa un atdeva tam trīs cukura graudiņus, ko šodien nebija ielicis tējā. S.arķis apēda cukuru un uzlika purnu Andreikam uz pleca. Andreikam kutēja, purns sildīja plecu, un nez kādēļ atkal sāka sāpēt acis, it ka tām kāds būtu pielicis lielu, kodīgu sīpolu.

— Sarķīt, Sarķīt... — Andreika čukstēja.

Bet Sarķis maigi tvarstīja viņa plecu un, kā parasti, pēkšņi paķēris zobos viņa cepuri, augstu izslēja galvu. Andreika pastiepa roku pēc cepures, arī Aukle lēkdama centās to satvert, tomēr netika klāt. Tad Sarķis izlaida no mutes cepuri un skaļi iezviedzās. Andreika saprata, ka Sarķim nepatīk vecie iemaukti, ka zirgs dusmojas uz tēvu, kāpēc tas aiznesis seglus. Andreika paskatījās apkārt, uzkapa Auklei mugurā, ar rokām apķēra Sarķa galvu un, pieliecies viņam pie pašas auss, dedzīgi čukstēja:

— Bēdz prom no viņiem! Es tevi, posts, kā gaidīšu ... Bēdz prom, Sarķīt, uz Proņkas pļavu, bēdz! Es tur gaidīšu ...

Sarķis atkal skaļi nozviedzās.

Cik gudrs zirgs tas Sarķis! Saprata taču, visu saprata! Andreika norausās zemē un neatskatīdamies devās stepē. Aukle un Katja naca nopakaļ. Pēkšņi Andreika ar kāju uzkāpa uz kaut kā mīksta. Viņš pieliecās un pacēla mazu dūrainīti. Tas bija Dulmas dūrainītiš, ko viņa bija pazaudējusi, kad abi pēdējo reiz spēlēja «aitiņu». Nūja, dūrainītiš būs jāatdod Dulmai. «Atdošu skolā,» Andreika nolēma un iebāza dūrainīti sava kažociņa dziļajā kabatā.

Andreika nokāpa palejā, apsēdās pie vecas akas un sāka gaidīt. Aukle paklausīgi apsēdās viņam blakus, tikai Katja lēkaja, draiskojās un negribēja likties zemē.

— Ņem ciet Katju! — Andreika uzsauca Auklei.

Suns divos lēcienos panāca Katju, ar zobiem cieši satvēra to aiz vilnas un atstiepa pie Andreikas. Katja no rūgtiem piedzīvojumiem zināja, ka ar Aukli nav joki, tādēļ nogūlās un necēlās vairs augšā.

Pēc īsa brīža Andreika ieraudzīja tēvu. Tēvs jāja uz Kraukļa un Sarķi veda garā pavadā. Sarķis stīvējās pretī un negribēja iet. Tad tēvs pagrieza Kraukli atpakaļ un sāka dzīt Sarķi ar pātagu. Andreika elsoja. Aukle, neko nesaprazdama, izkāra savu garo mēli, skatījās te Andreika, te Sarķī un bija gatava tūdaļ pielēkt kājās. Sarķis tā atspērās ar priekškājām pret zemi, ka Andreika pēkšņi atcerējās tēya teicienu: «Nogurušam zirgam, pat iemaukti smagi.» Sarķis tagad, protams, nebija noguris, bet viņam likās par smagiem svešie iemaukti. Sarķis negribēja nekur iet bez viņa, Andreikas.

Tēvs nokāpa no Kraukļa, noņēma tam seglus un apsegloja Sarķi. Andreika redzēja, kā tēvs ielēca seglos, kā Sarķis izslējās pakaļkājās, sviedās uz sāniem, visu laiku cenzdamies tēvu nomest zemē, bet tad pēkšņi sāka mierīgi rikšot. Krauklis izrāva pavadu un aizskrēja uz jurtu.

Andreika palaida Aukli, un tā metās pakaļ Krauklim. An

dreika pats izskrēja laukā no savas paslēptuves un skaļi sauca:

— Sarķi, Sarķi! Fjū-ū-ū, fjū-ū!

Sarķis skaļi un līksmi iezviedzās un strauji auļoja uz pazīstamās balss pusi. Kā piekalts viņš apstājās blakus savam saimniekam. Tēvs slaucīja nosvīdušo pieri un smējās:

— Tavs Sarķis ir nevaldāms. īsts nelabais, ne zirgs!

— Sarķis ir labs... — Andreika tik vien spēja pateikt un gandrīz atkal apraudājās.

Tēvs atmeta ar roku:

— Lai notiek! Atdošu siena pļāvēju brigādei Kraukli, ar

Sarķi viņi tur netiks galā. īsts nelabais, ne zirgs! — viņš tikpat jautri atkārtoja.

Un Andreikam pēkšņi kļuva viegli un priecīgi ap sirdi, jo Sarķis bija tepat un tēvs smējās. Bez lielas domāšanas viņš pastiepa tēvam roku; tēvs pieliecās un iecēla viņu seglos.

— Fjū-ū, fjū-ū! — Andreika uzsauca, un Sarķis, kurš tūdaļ atkal klausīja pavadai, ar zviedzienu izteikdams savu piekrišanu, sāka auļot ar tēvu un Andreiku atpakaļ uz jurtu.

SPĒKA DZĒRIENS

— Ek, nav pie mums kārtības! — reiz sāka gausties vectētiņš Jegors. — Būtu jāaizbrauc uz mežu pēc zariem, ar ko apsegt benzīna mucas. Saule karsē pēc traka — mucas sakarst, un tā rodas benzīna noplūdums.

Sākuma Andreika šiem vārdiem nepiegrieza nekādu vērību, bet, kad vectētiņš Jegors nopietni gatavojās braukt uz mežu, viņš it kā nevilšus ievaicājās:

— Vectētiņ, vai varu braukt tev līdzi?

— Tu? ... — Vectētiņš Jegors pārdomāja. — Turp, draugs, ir jakratās kādas trīsdesmit verstis — tev būs par grūtu.

— Paņem, vectētiņ, man nebūs par grūtu! — Andreika lūdzās. — Kāds mežs tur ir?

— Paga, puis... tu tak laikam vēl ne reizi savā mūžā neesi mežu redzējis? — iesmējās vectētiņš Jegors.

— Nē. Esmu redzējis tikai Greizās gravas bērzus.

— Bērzus! Kas tie nu par bērziem! Jāsmejas. Es tev parādītu īstas lapegles un apses... Un bērzi tur ir tādi, ka trīs vīri nevar stumbru apķert.

— Paņem viņu līdzi, — tēvocis Kostja iejaucās, — lai mūsu stepju varonis dabū redzēt mežu.

— Kas tad man, man nav žēl, — vectētiņš Jegors bija ar mieru. — Tikai lai nesūdzas — mežā ceļš ir grambains... Un es tad ņemšu līdzi šķērszāģi, malku Andreika zāģēs kopā ar mani, lai tad izmēģina spēkus pie īstiem kokiem ...

Žēl, ka tagad nav klāt Sarķa. Uz Sarķa nu jaj tēvs, bet Kraukli aizveda uz zirgu fermu. Katru rītu tēvs uzsēdina An-dreiku sev priekšā uz Sarķa, aizved viņu uz Proņkas pļavu pie tēvoča Kostjas un tad jāj pie sava ganāmpulka. Vakara viņš vai māte atkal atjāj Andreikam pakaļ. Sarķis padevīgi klausa tēvam.

Nesen tēvs atveda uz traktoru brigādi aunu.

— Vāriet un ēdiet, — viņš teica tēvocim Kostjam. — Es pa-pildapmaksā saņēmu trīsdesmit aunus. Mums neviens šīgada jērs neaizgaja boja.

— Tas neiet! — tēvocis Kostja tiepās. — Kā nu mēs ne par šo, ne par to ņemsim no tevis gaļu?

— Kā tad ne par šo, ne par to? — tēvs ņēma ļaunā. — Vai mans Andreika te neēd pusdienas? Ēd taču. Vai lai viņam aunu žēloju?

— Ir nu gan liela lieta! — iejaucās vectēvs Jegors. — Arsēns aunu dod ar mīļu prātu.

— Esi gan tu gudrinieks, vectēv Jegor! — tēvocis Kostja zobojās. — Skaidrs, ka auns mums noderēs. Kad jau nu esi atvedis, Arsen, tad lai paliek vien, bet citā reizē tā nedari.

Tēvs, protams, bija labi darījis, aunu vezdams: Andreikam garšoja gaļa, bet brigādē tās arvien bija pamaz. Vectēvs Jegors bieži pukojās: «Kā lai veselu nedēļu iztiek ar šo gaļas gabalu? Esam taču deviņi viri.» Andreiku viņš nemaz neieskaitīja, taču azaida reizē mēdza zēnam dot vistreknāko un garšīgāko gaļas gabaliņu.

— Viņš ir burjats, bet burjatam bez gaļas tikpat grūti iztikt ka krievam bez maizes vai ķīnietim bez rīsa, — vectēvs Jegors tādās reizēs sprieda.

Un Andreika tiešām gandrīz nemaz neēda maizi un arvien jutās paēdis no gaļas vien.

— Aitas gaļa ir īsta viltniece, — sūrojās brigādes pavārs, noliktavā saņemdams nevis liellopa, bet aitas gaļu.

— Kāpēc viltniece? — Andreika gribēja zināt.

— Kā nu ne? — vectēvs Jegors sirdījās. — Ņemu izvāru pusi auna, acis uzmetot, liekas daudz, bet sāc ēst — ne tur ga-

Jas, nekā — ga'ndrīz vai kauli vien. Un kaulus grauzt ir tavas Aukles darbs.

Tomēr vectēvs Jegors bija paņēmis uz mežu līdzi gabalu aitas gaļas.

— Mežā rodas liela ēstgrib.a, — viņš paskaidroja.

Andreika sēž, kājas pār ratu malu pārkāris. Vectēvs Jegors valda grožus un visu laiku šmaukstina ar lūpām. Aukle skrien pa zāli, šo to apošņā un dzenā putniņus.

Ceļš ved pa stepi, te uzvijas sopkās un pauguros, te noslīd lejup.

Debesis zilas, pa tām peld mākoņi kā gausi aitu bari.

Vectēvs Jegors smalkā balstiņā dzied:

No Sahalīnas klaidons bēga Pa zvēru taku vientu|o ...

Andreika klausās, cenšas izprast vārdu jēgu, tomēr no tā nekas neiznāk. Kas tas klaidonis tāds ir? Kas tā par Sahalīnu? Kāpēc zvēru taka ir vientuļa?

Slēp, tumšā taiga, viņa pēdas,

Sniedz miera bridi klaidonim ... —

vectēvs Jegors skumīgi izloka.

Andreikam žēl nezināmā klaidoņa, kam vajadzēja kaut kur bēgt, žēl arī viņa sirmās māmuļas... Tāds noskaņojums Andreikam nav pa prātam. Tas atgādina to reizi, kad tēvs bija ienesis jurtā seglus un pavadu un grasījies vest Sarķi atpakaļ uz zirgu fermu... Andreika spītīgi sapurina galvu un uzsāk savu dziesmu. Vectēvs Jegors, pusvārdā apklusis, klausās. Ta ir jauka, līksma dziesma, ko bieži mēdz dziedāt Andreikas māte. Taču Andreika ik reizes sacer dziesmai jaunus vārdus, tikai meldija paliek tā pati. Par ko Andreika dzied?

Par Aukli, Sarķi un «Timošu», par tēvoci Kostju un vectēvu Jegoru.

Aukle, padzirdusi Andreikas balsi un savu vārdu, sāk lēkšot līdzās ratiem un ar zobiem tvarsta sava saimnieka untes. Andreika dziesmas ritmā stiepj tai pretī te vienu, te otru kāju:

— Paldies tev, vectēv Jegor, ka ņēmi līdz Andreiku! Tikai par klaidoni dziedāt nevajag. Vai gribi, es tev padziedāšu par to mākoni? Vakarā tas nolaidīsies zemē un pārvērtīsies par ezeru. Vai gribi, dziedāšu par to, ka reiz no debesīm nokrita zvaigzne un es to gandrīz vai atradu ...

— Ko tu tur vervelē? — vectēvs Jegors viņu pārtrauc.

— Es dziedu dziesmu.

— Butu dziedājis krieviski.

— Nē, tā ir burjatu dziesma, krieviski nevaru.

— Man likās, ka es būtu dzirdējis vārdus: Aukle, Jegors, Kost ja, Tini oša.

— Jā, jā, — Andreika k|uva priecīgs, — tā ir burjatu dziesma. Pats dziedu! — Viņš piesita ar dūri sev pie krūtīm.

— Dziedu, ko gribu.

— Re, kur vareni! — ar skaudību novilka vectēvs Jegors.

— Nu, uzrauj vēl.

Andreikam tas ir nieks. Viņš jau paguvis aizmirst, par ko dziedājis pirmīt, lāču dziesma plūst un plūst. Viņš šķelmīgi pa-raugās vectēva Jegora smaidošajā, sīkām krunciņām izvagotajā sejā, paskatās uz viņa sniegbalto bārdu, ko purina maigais stepes vējš, un dzied par pavāru, kurš mēdz pārsālīt viru un kuru par to rāj tēvocis Kostja. Andreika tagad dzied, ko vien grib. Reiz vectēvam Jegoram no mucas bija iztecējis ūdens un traktori veselu stundu bija nostāvējuši dīkā. Tēvocis Kostja pat negribēja ēst pusdienas, un arī visi citi traktoristi uz vectēvu Je-goru turēja ļaunu pratu... Bet kāpēc ūdens bija iztecējis? To zināja tikai Andreika. Zināja gan, bet to viņš nevienam neteiks.

Vectēva Jegora zirgu sauca par Raiti, taču tas nepavisam neprata rikšot, vienmēr gaja soļiem vien. Tikai no kalna, kad rati ripoja paši un grūdās Raitim virsū, viņš uzņēma riksi...

Par to visu Andreika dzied. Un viņam briesmīgi nāk smiekli. Vectēvs Jegors taču tikpat neko nesaprot.

Tad Andreika tālumā ieraudzīja nepārtrauktu zaļu joslu. Jo tuvāk šai joslai viņi piebrauca, jo skaidrāk bija saskatāmi koki. Mežmalā izklaidus stāvēja zemi bērziņi un saule jautri vizēja vaivariņu ceri.

Sīkos bērziņus un vaivarājus Andreika pazina — tie auga arī stepē, bet tālāk, izslējuši pret debesīm savas zaļas lapotnes, auga gluži nepazīstami koki.

Toreiz, kad cēla aitu kūti, atveda baļķus ar brūnu mizu. Redz, izrādās, ka tie nākuši no šejienes!

Rati ieripoja mežā. Tūdaļ kļuva vēsāks. Visapkārt skanēja tāds putnu koncerts, kadu Andreika vēl nekad nebija dzirdējis. Viņš ievilka plaušās svaigo meža gaisu, un viņa skatiens nemierīgi šaudījās te uz vienu, te uz otru pusi, te uz debesīm, te uz vectētiņu Jegoru. Koki auga tuvu cits pie cita, un saule tik tikko spēja izspiesties cauri biezajam zaļumam. Ta uz acumirkli paspīdināja dzeļošu stariņu, un Andreika, sirdij stājoties, izstiepa kaklu, cenzdamies to neizlaist no acīm.

Aukle šaudījās starp kokiem, lēca pāri celmiem un ik brīdi nesa Andreikam klāt lapegļu čiekurus. Uz mirkli Andreiku pārņēma baiļu sajūta: ja nu vectētiņš Jegors pēkšņi apmaldās un viņi vairs nevarēs izbraukt ārā no šī meža? Un viņš vairs nekad neredzēs plašo stepi, apaļo sauli, Sarķi, jurtu, tēvu, māti, tēvoci Kostju, «Tirnošu» ...

No tādām domām viņam kļuva smagi. Vairs negribējās klausīties putnu dziesmās un ņemt no Aukles čiekurus. Stepē, protams, ir vairāk plašuma, tur ir vieglāk un jautrāk.

Nu, ko lai iesāk mežā? Te nevar auļot uz Sarķa, nevar art vecaini ar «Timošu», ne ari ar Dulmu spēlēt «vecmāmuļu Dol-sonu» vai «aitiņu». Ko lai mežā iesāk?

Te mēs atpūtīsimies... Tpr-r-r! — vectētiņš Jegors noteica un apturēja Raiti.

Andreika nolēca no ratiem un staigaja pa mīkstu, biezu zāli, kadu viņš redzēja pirmo reizi mūžā. Vectētiņš Jegors paskaidroja, ka tā esot sūna.

Turpat Andreikas priekšā, skaļi sitot spārnus, cits pēc cita pacēlās gaisā vairāki putni...

— Kad tu izčibējis! — vectētiņš Jegors iesaucās,' gauži sarūgtināts. — Tās taču irbes! Ek, nav bises līdzi, citādi mēs viņam te uzknābtu gan ...

Irbes salaidās kokos un ziņkārīgi noraudzījās Auklē. Tā skaļi rēja uz irbēm; putni lūkojās lejup, bet prom nelaidās.

— Tā tas ir katrreiz! — sūkstījās vectētiņš Jegors. — Kad bises nav līdzi, putni paši lien vai rokās. Vai redz, sēž kā lielmātes ... Kas šīm ko bīties? Laikam putniem tāp,at ir savs prā-tiņš. — Pēkšņi vectētiņš Jegors sāka smieties: — Es taču biju piemirsis, ka tagadīt jau nav medību laiks! Vai redzi — pūce tup! — viņš parādīja ar roku. — Tas ir naktsputns, dienā to reti var dabūt redzēt. Redz, redz, kādas acis ieplētusi!

Andreika ilgi nevarēja pūci ieraudzīt. Pēkšņi tā savicināja spārnus un aizlaidās. Andreika p.a'manīja acis, kas bija lielas un apajas kā govij, un stāvus izslietas ausis.

Labi gan, ka vectētiņam Jegoram tagad nav bises līdzi! Citādi Andreika nodomātu, ka viņš ir slikts cilvēks.

Andreika vēl nebija redzējis neviena slikta cilvēka. Un, patiesību sakot, viņš vispār neticēja, ka stepē varētu dzīvot slikti cilvēki. Māte, tēvs, vecmāmuļa Dolsona, kolhoza priekšsēdētājs, šoferis Miša, Dulma — visi viņi, pat Dulma, kurai viņš tik bieži darīja pāri, pēc Andreikas domām, nebija slikti cilvēki. Tikai vecmāmuļas Dolsonas pasakās bija ļauni cilvēki: raganas, zagļi, slepkavas. Taču arvien — cik tas bija labi! — ieradās drošsirdīgs varonis un vai nu raidīja no stopa bultu, vai arī ar šķēpu nogalināja visus ļaunos cilvēkus. Pēc tam Andreika sapņos reizēm redzēja ļauno cilvēku. Varonis — tas bija Andreika pats — cīnījās ar viņu un, protams, uzvarēja. Un Andreika droši vien vēl ilgi nebūtu zinājis, ka stepē dzīvo ļauni cilvēki, ja reiz nebūtu, lūk, kas atgadījies.

Pagajušajā pavasarī pāri stepei dienām un naktīm lidoja dzērves, zosis, pīles un gulbji. Andreika reiz ieraudzīja, ka uz ceļa apstājās «Pobeda»; no tās izkāpa divi vīri: viens bija tērpies kā pilsētnieks, bet otrs — kažokā un platā cepurē. Andreika pat ievēroja, ka viņš klibo. Abiem rokās bija bises, un viņi skatījās debesīs. Andreika arī paskatījās uz debesīm un ieraudzīja gulbjus. Pēkšņi viens pēc otra atskanēja divi šāvieni. Gulbis sāka lēni slīdēt lejup un smagi nokrita zemē. Pārējie lidoja tālāk, tikai viens nošķīrās no bara un, skaļi kliegdams, riņķoja un riņķoja pār stepi. Te viņš nolaidās zemāk, te atkal pacēlās augstāk. Mednieki vēl vairākas reizes izšāva, taču netrāpīja.

— Kāpēc viņš nelido prom? — Andreika vaicāja mātei.

— Viņš negrib pamest gulbieni, dēliņ, — viņa atbildēja.

— Kāpēc tad citi aizlaidās, bet viņš palika? — Andreika gribēja zināt.

— Ļauni cilvēki nošāva viņa gulbieni, bet gulbis nekad savu draudzeni nepamet.

Andreika ļoti vēlējās, lai gulbis būtu aizlaidies. Tomēr gulbis nelaidās prom, viņš nolaidās pie pašas zemes un pēkšņi, atskanot jauniem šāvieniem, kā akmens nokrita zemē, blakus savai draudzenei.

Māte iecirta zirgam ar pātagu un auļoja uz mašīnu^ Andreika jāja viņai pakaļ. Viņus pamanīja. Tas, kurš bija terpies kā pilsētnieks, pat nepaņēmis nošautos gulbjus, iekapa «Po-bedā» un aizbrauca. Klibais neveikli skrēja pa ceļu un kaut ko sauca pakaļ. Andreika vēl nekad savu māti nebija redzējis tadu ka tajā brīdī, kad viņa panāca klibo. Viņa jāja ar zirgu tam tieši virsū un iecirta ar pātagu pa seju.

— Tu esi sliktāks par klijānu,

Badma! — māte uzsauca.

Arī Andreika viņu pazina. Tas bija klibais vecis Badma, pats slinkākais gans kolhozā.

— Vai traka esi, Sesik! Kāpēc tu sit mani?

— Kāpēc tu šauj gulbjus?

— Priekšnieks man lika. Viņš šāva,, un tad arī es šāvu.

— Tavs priekšnieks aizbrauca, nobijās! Nu es visiem izstāstīšu. Mans Arsēns aizrakstīs par tevi tiesai!

Sit, Sesik, vēlreiz, — Badma lūdzās, — tikai liesai vien neraksti.

— Ak tu, nekrietnelis! — Māte, pat nepaskatījusies uz Badmu, aizjāja pie ganāmpulka.

Kopš tas reizes Andreikam nepatika neviens, kurš šāva putnus. Saut jau varēja vilkus, jo vilki ielavās aplokos un nokož aitas, un viņi saplosīja arī kazu — Katjas māti. Varēja šaut ari lapsas — tas ir ļoti viltīgas un zaglīgas, no to ādam šuj tik skaistas cepures ...

Andreika irbes redzēja pirmo reizi, un tās viņam ļoti patika. Tāpēc jau viņš priecājās, ka vectētiņš Jegors nebija paņēmis līdz bisi. Taču vectētiņš Jegors tik un tā nebūtu irbes šāvis. Viņš ir labs, nevis tāds ka klibais Badma, kuru tagad pat no kolhoza izslēdza.

Vectētiņš Jegors izjūdza zirgu, piesēja to ar grožiem pie koka, lai tas varētu plūkt zaļi, bet neaizietu prom, un pats paņēma cirvi un zāģi un ķeras pie darba.

Andreika pagaidīja, kamēr vectētiņš ar cirvi koku aizcirta, bet pēc tam ķeras pie zāģa roktura — un darbs gāja vaļā.

Viņi zāģēja tievu bērzu. Dzeltenās skaidas bira zālē un krita ari uz Andreikas untēm. Drīz vien zāģis saka ķerties, vectētiņš Jegors to izvilka ārā un ar plecu pagrūda bērziņu uz vienu pusi.

Andreika noņēma savu plato cepuri, novilka kažociņu un palika tikai melnajā satīna kreklā un platajās biksēs, kas bija sabāztas untēs. Vectētiņš Jegors uzmeta skatienu viņa ataugušajiem matiem ar spītīgajiem cekuliņiem uz pieres un galvas vidū un visam viņa spēcīgajam augumiņam ar platiem pleciem un pārsteigts apvaicājās:

— Vai tu tiešām nesūti nost aiz karstuma? Kažoks mugurā, cepure galvā... Es, redz, vienā krekla sēdēju ratos un tomēr esmu kā izcepis.

Andreikam kļuva žel, ka nometis kažoku: viņam nemaz tik karsti nebija, būtu izturējis, toties vectētiņš Jegors būtu vēl vairāk brīnījies.

— Piekusi? — vectētiņš Jegors apvaicajās.

— Nē... — Andreika paraustīja plecus.

— Atpūties, es pacirtīšu zarus.

Kad zari bija nodarināti, vectētiņš Jegors teica, ka nu bērzs esot jāsazāģē četrās daļās: iznākšot nometnes pusdienu galdam kājas.

Pēc tam viņi zāģēja lapegli.

Vectētiņ, kur tad lapeglei lapas? — Andreika gribēja zināt.

Vectēvs Jegors labu brīdi klepoja.

— Lapu viņai nemaz nav. Ače, kadas adatas viņai par lāpām, — viņš beidzot atbildēja.

Bet kāpēc tad tu saki «lapegle»? — Andreika nelikās

mierā.

Vectēvs Jegors paraudzījās uz koku, novilka garu «hm-m-m» un nez kādēļ itin pikti atbildēja:

— To tu man neprasi — neesmu tai vārdu devis! No laika gala ta vien saka — lapegle un lapegle!

Vectēvs Jegors piecirta veselu vezumu zaļu zaru un kopā ar Andreiku sazāģēja deviņus klucīšus, visus vienāda garuma. Taču viens bija nedaudz garaks.

Tie būs krēslu vietā ,— viņš skaidroja, — citādi jāsēž zemē — tas nemaz nav ērti.

Andreika uzstādīja visgarāko klucīti un mēģināja uz tā apsēsties, bet novēlās zemē: tas bija par augstu.

Vectēvs Jegors smējās:

- Tu trāpīji pareizi — apsēdies pats savā krēsla! Es tikai to vēl ierakšu zemē — tad nebūs tik augsts.

Andreikam smeldza pleci un svila delnas. Viņš paskatījās un redzēja, ka tās ir sasarkušas, pārklājušās ar baltiem izcilnī -šiem, bet uz tiem bija uzrīvētas tulznas, šur tur pat pārgājušas pušu.

Rādi šurp, — vectēvs Jegors sacīja. — Ek, mēs neesam vis darījuši labi. Tev tagad sāpes rokas, mate rāsies.

— Nerāsies vis, — Andreika apgalvoja.

Vectēvs Jegors bija ļoti nelaimīgs:

— Kā nu es, vecs muļķis, tā piemirsu, ka tev rokas vēl nav ieradušas turēt zāģi! Nu es dabūšu tevis dēļ no Suvorova, noteikti dabūšu!— Nedabūsi vis! Vai tad es viņam iešu rādīt! — Andreika mierināja. Viņam sāpēja, taču viņš nebija pat s.aViebies. īstam vīram jāprot paciest sāpes.

— Zini ko, puis, — vectēvs Jegors pēkšņi nolēma, — es tūlīt iejūgšu Raiti, un mēs abi aizbrauksim līdz Skābajam avotam — tas nav tālu. Tur, brālīt, ir tāds ūdens, kas visas slimības ārstē, no tā visas rētas sadzīst! Kad es te pilsoņu karā cīnījos partizāņos, tiku, vai zini, ievainots kājās: toreiz divās nedēļās ievainojumi sadzija ... Sen neesmu tur bijis...

Andreika paraudzījās vectēvā Jegorā ziņkārīgi, it kā redzētu viņu pirmo reizi. Kādos partizāņos bija cīnījies vectēvs Jegors? Un kas tas ir bijis par pilsoņu karu? Vai pret fašistiem?

— Tas, mīlīt, ir garš stāsts, — vectēvs Jegors neparasti nopietni atbildēja. — Pilsoņu karš bija sen. Toreiz ne tikai tevis vēl nebija pasaulē, bet tavs tēvs un māte arī droši vien vēl nebija piedzimuši... Toreiz mēs nolēmām atņemt varu visiem buržujiem un kulakiem un nodibināt savu, proti, padomju varu. Mēs aiztriecām visus buržujus un kulakus. Vara piederēja strādniekiem un zemniekiem. Taču fašisti — tas bija krietni vēlāk — tīkoja mums varu atņemt. Un, proti, tajā reizē tavs tēvs, Kostja Suvorovs, un citi, kas gados jaunāki par mani, karoja pret fašistiem un padomju varu nosargāja. Nu, un kad fašisti bija sakauti, tad piedzimi arī tu.

Paskat tik, kas vectēvs Jegors par vīru! Andreikam nav bijis ne jausmas, ka vectēvs Jegors, kas brigādē taču visneievērojamākais, ja neskaita pašu Andreiku, ir karojis un aiztriecis Ijuržujus un kulakus. Andreika savu mūžu nebija redzējis neviena buržuja, nedz kulaka un pat neviena fašista. Taču, ja pret viņiem bija karojuši vectēvs Jegors, tēvocis Kostja un tēvs, tad tiem vajadzēja būt vissliktākajiem cilvēkiem. Un Andreika tos ienīda no visas sirds. Tēvs taču Andreikam ne mazums bija stāstījis par fašistiem, un vectēvs Jegors varēja būt drošs: Andreika izaugs liels un viņiem sados...

Vectēvs Jegors ar virvi nosēja žagaru vezumu, aizjūdza Raiti priekša, un viņi brauca uz Skābo avotu.

Tagad vectēvs sēdēja ratu priekšā, bet Andreika *bija uzrausies vezumam pašā virsū. Viņš jau atkal bija uzvilcis kažoku, un galvā viņam bija cepure ar sarkano pušķi.

Vectēvam Jegorarn ir tievs, dzijām grumbām izvagots kakls un no cepures apakšas lauka spraucas sirmi mati...

Andreikarn nez kāpēc kļūst kauns, ka viņš dziedājis par to, kā vectēvs Jegors pārsālīja viru un ka no mucas iztecēja ūdens. Ir nu gan liela ķibele: viru tik un tā izstrēba, Andreika pat nebūtu manījis, ka tā ir par sāļu, ja citi nebūtu teikuši.(Un vectēvs Jegors nemaz nebija vainīgs, ka ūdens no mucas iztecēja. Atklāti runājot, ūdeni no mucas bija izlaidis nevis vectēvs Jegors, bet Sarķis, kam bija sagribējies dzert, viņš ar zobiem izvilcis aizbāzni, un tā viss ūdens iztecēja. Andreika to glabā ka lielu noslēpumu — viņš toreiz pats pirmais bija pienācis pie va-goniņa un ieraudzījis, ka Sarķis dzer, pabāzis purnu zem strūklas; vectēvs Jegors tobrīd bija ar zirgu aizbraucis pec degvielām. Andreika visu saprata, taču negribējās nodot Sarķi. Vardu sakot, toreiz viss izgāja gludi. Tēvocis Kostja izteica vectēvam rājienu un pat piedraudēja, ka pastāstīšot to kolhoza priekšsēdētājām, bet Sarķis tika cauri sveikā.\Viņam neviens neizteica rājienu un pat neuzšāva ar pātagu. Andreika, protams, bija priecīgs, ka viss tik laimīgi beidzies, un vēl šodien par to dziedāja savā dziesmā. Viņš nemaz nekaunējās.

Taču tagad, sēžot uz vezuma, viņam briesmīgi sūrkstēja delnas; bija dusmas uz Sarķi, pašam uz sevi un pat uz Aukli: būtu taču varējusi Sarķi aiztriekt prom no mucas! Aukle nezināja saimnieka domas, uzlēca uz vezuma un nogūlās blakus, mēli izkārusi. Kad Aukle piepeši nolaizīja viņam roku, Andreika saviebās, smagi nopūtās, acis savilkās šauriņas kā saulespuķu sēkliņas un viņš nikni uzkliedza:

— Dumjā Aukle! Liecies mierā!

— Kas tad tev lēcies? — vectēvs Jegors pagriezās uz viņa pusi.

Aukle laiza delnas. Posts, kur blēdīga! — Andreika nez

kādēļ piebilda. Vigs pats gan bija pārliecināts, ka Aukle šajā brīdī jūt savu vainu.

Viņi izbrauca plaša klajumā.

Tc Andreika ieraudzīja vecu būdiņu, kas bija dziļi iegrimusi zemē.

Klajumam pāri stiepās stabi ar vadiem.

— Vai tā ir elektrība? — Andrci-kam gribējās zināt.

— Telegrāfa stabi. So līniju nesen ievilka. Pa tiem pārraida telegra-mas, — vectēvs Jegors paskaidroja.

Tad redz, kā pārraida tas telegramas! Bet senāk, kad tēvs no Maskavas saņēma telegramu, kurā bija teikts, ka viņš apbalvots ar zelta medaļu, Andreika domāja, domāja, bet nekādi nevarēja izdomāt, kā telegrama varējusi atlidot no Vissavienības izstādes uz kolhozu. Vēstules ved ar vilcienu (to Andreika bija redzējis tikai kinofilmās) vai arī ar lidmašīnām (tās Andreika katru dienu redzēja virs stepes), bet kā pienāk telegramas? Taču nu bija skaidrs, ka telegramu uzliek uz stieples un tā trauc pa to, kamēr nonāk pie saņēmēja. Nebija izprotams vienīgi tas, ka telegramas pārlec pāri smailajiem stabu galiem. Taču Andreika vectēvam Jegoram neprasīja. Gan jau uzprasīs kādu citu reizi.

— Redzi, šis jau ir tas Jamars — Skābais avots, — vectēvs Jegors rādīja. — Te mēs ārstējām savus ievainojumus. Arī šis ziemas miteklis vēl partizāņu celts ... Ejam uz avotu.

Ap Skābo avotu auga vilku kārkli.

Nelielā, apaļā bedrītē, kas atgādināja katlu uz uguns, mutuļoja un meta burbuļus ūdens. Aukle pirmā pieskrēja pie ūdens, bet tikai mazliet palaka.

Vectēvs Jegors notupās uz ceļgaliem, pasmēla ūdeni sauja un kāri dzēra.

— Nāc, nāc! Laid rokas tieši ūdenī! — viņš mudināja An-dreiku.

Ūdens bija auksts kā ziemu āliņģī. Delnas mazliet svila, taču no aukstā ūdens Andreikam kļuv.a vieglāk. Viņš pasmēla ūdeni un pielika pie lūpām: ūdens bija ne vien stfābs, bet arī sāļš un sāka dedzināt muti. Tādu ūdeni Andreika nekad nebija dzēris, tas šķita negaršīgs.

— Vareni, — teica vectēvs Jegors, atņemdams elpu, un dzēra tālāk. — Ak tu viens, cik auksts, taisni rokās kniebj! Mēs viņu toreiz sakarsējām un lējām mucā. Ja iekāpj tādā mucā, apsedzas ar plikādas kažoku un pasēž tajā sutā — karstums tā iziet cauri, ka visas slimības ka ar roku atņemtas! Arī dzert veselīgi. No šitā ūdens cilvēks kļūst stiprs, veselīgs. īsts spēka dzēriens. Par ko tad tu nedzer?

— Nekas, es tāpat vien, — Andreika apmulsis nomurmināja un steidzīgi sāka riekšavām dzert spēka ūdeni.

Kas par to, ka ūdens sāļš un negaršīgs. Ja no tā cilvēks kļūst stiprs un veselīgs, kādēļ tad neiedzert?

Andreikam jau smeldza zobi un knaibīja rokas — tās bija nosalušas kā ziemu, bet pēkšņi zēns juta, ka viņā rodas arvien varenāks spēks. Delnas pārstāja degt, vēderā juta vēsumu.

Tad Andreika pamanīja, ka Aukle nedzer šo ūdeni. Viņš sašuta:

— Aukle, nāc šurp!

Aukle paklausīgi pienāca klāt. Viņš pielieca tās galvu pie avota un pavēlēja:

— Dzer, dzer, posts, cik labs ūdens!

Aukle mazliet patiepās, tad saka dzert. Lai nu kā, taču viņa sen nebija dzērusi, aiz karstuma kļuvusi gurdena, bet ūdens bija auksts.

— Tagad arī uzkost nebūtu par ļaunu, — vectēvs Jegors ieminējās.

Andreika juta, ka pašlaik pat vesels auns nebūtu par daudz. Viņš kāri ēda aitas gaļu, kas pēc aukstā ūdens šķita silta. Nazis tā vien zibēja pie pašām Andreikas lūpām.

— Nenogriez degunu, — pavīpsnāja vectēvs Jegors, kurš ēda nesteigdamies, piekozdams klāt maizi un uzdzerdams ūdeni.

Un, kā jau vienmēr, Aukli Andreika atcerējās tikai tad, kad bija jau gandrīz paēdis. Viņš pasvieda tai kaulu un gabalu maizes, bet pats sāka ēst lēnām, kā vectēvs Jegors.

Viņš nosprieda, ka nebūtu par ļaunu vēl pavairot savus spēkus, un pasmēla ar krūzīti skābo ūdeni. Šoreiz viņš dzēra to ar gardu muti.

Vectēvs Jegors to pamanīja un teica:

— Padzīvotu tu kādu mēnesi šite — tā pierastu pie skābā ūdens, ka parastais vairs nemaz negaršotu... Nu, vai esi paēdis? — viņš noprasīja, bāzdams maisiņā nazi, krūzītes un pāri palikušo maizes doniņu.

— Jā, — Andreika apstiprināja un bāza atkal rokas avotā, jo tās sāka kaist.

— Tad braucam.

Vectēvs Jegors iesmēla katliņā ūdeni un nogaudās, ka nav paņēmis līdzi dzelzs mucu: tad gan varētu pacienāt traktoristus!

Viņi brauca mājup.

Andreika, tāpat kā pirmīt, ierīkojās uz zariem, Aukle viņam blakus. Viņi brauca pa mežu, uz grambainā ceļa rati kratījās. Smaržoja pēc svaigām bērzu lapām, sūnām un meža mitruma.

Mežā nemaz nebija tik slikti, bet Andreika tomēr ar nepacietību gaidīja, kad sāksies stepe. Aukle nolēca no vezuma un sāka skriet Raitim pa priekšu.

Stepe parādījās pēkšņi. Rati piepeši izripoja klajā vietā, it kā Andreika, pilnos auļos jādams uz Sarķa, būtu uzauļo-jis visaugstākajā sopkā. Skatienam atklājās tāds plašums, krāšņums un brīve!

Bija tas laiks, kad beidzas «gaismas diena», un tur, kur iegrima saule, debesis kvēloja kā uguns. Arī stepe laistījās krāsaina un spilgta. Bija grūti saskatīt, kur beidzas stepe un kur sākas debesis.

Smaržoja pēc saules, stepes, vējiņa — pēc visa, kas bija tik tuvs un pierasts!

Ja Andreika nebūtu sēdējis uz zaru vezuma, viņš viena mirklī būtu piemirsis, ka pasaulē ir arī mežs un meža smaržas.

Nekad vēl Andreika vakara nebija juties tik līksms un priecīgs kā šodien. Kadu brīdi viņam pat likās, ka ir rīts. Vēl nekad viņš nebija juties tik spēcīgs un drošs.

Tas, protams, bija no skābā spēka dzēriena. Tas katrā ziņā jāaizved uz brigādi un kaut mazliet jadod nogaršot arī tēvam ar māti.

Pēkšņi Andreika saka dziedāt. Motīvs bija tas pats vecais, bet vārdi pavisam jauni, neparasti.

Andreika dziedāja par mežu, par skābo ūdeni, par savu vareno spēku. Viņš ļoti slavēja vectēvu Jegoru, kurš bija karojis ar buržujiem, un nosolījās, ka aizsargās savu kolhozu.

Ļoti žēl, ka vectēvs Jegors nesaprata burjatu valodu, jo tad viņš no dziesmas būtu uzzinājis ne vien visu to, bet arī dzirdējis, ka ūdeni no mucas nepavisam nav izlaidis viņš, vectēvs Jegors, bet Sarķis.

VARAVĪKSNE

Vectēvs Jegors no zariem uztaisīja nojumes, un tagad mucas ar degvielām stāvēja ēnā.

Pusdienas ieturēja pie jauna galda. Uz zemē ieraktiem bērza pastatņiem bija uzrīkots galds no tikko noēvelētiem dēļiem, ap galdu stāvēja desmit bluķēnu sēdēšanai. Tikai viens «krēsls» bija ierakts zemē. Uz ta vienmēr sēdēja Andreika.

Kādā tveicīgā dienā Andreika palika nometnē, lai palīdzētu vectēvam Jegoram mizot kartupeļus: vakariņās bija paredzēts auna cepetis. Mājā Andreikam kartupeļus mizot nepatika, taču te tas bija pavisam kas cits... Viņš sēdēja būda, kurai par jumtu noderēja brezenta gabals. Vectēvs Jegors arī mizoja kartupeļus un stāstīja. Andreika ar Aukli klausījās. Aukle bija izkārusi mēli un cieta klusu; Andreika gan ne — viņš vienā laida pārtrauca vectēvu Jegoru ar saviem jautājumiem.

— ... Toreiz es biju tāds puišelis kā tagad tu. Man briesmīgi gribējās mācīties grāmatu un iet skolā, — vectēvs, ka arvien, stāstīja nesteigdamies, reize arī mizodams kartupeļus.

Andreika aizmirsa, ka viņam rokā nazis un kartupelis: viņš neprata darīt divus darbus reizē — klausīties un strādāt.

— Tolaik mūsu sādžā skolas nebija. Vajadzēja braukt uz Zaharovku. Tur atkal nebija kur dzīvot.

— Kā, nebija kur dzīvot? — nesaprata Andreika. — Vajadzēja iet internātā.

— Internātu toreiz nebija. Tad nebija tā kā tagad, tas vēl bija cara visudara laikos.

— Kas tas par caru visudari?

Ak tu pasaulīt, tev jau nevar ne vārdiņa pateikt! Kā tad es lai zinu, kas tas cars visudaris bija?

Nu, kāpēc tad tu ta teici? — Andreika neatlaidās.

Nemāci tu mani runāt! — vectēvs Jegors apskaitās.

Viņš bija ātri aizkaitināms, bet tikpat atri atkal visu piedeva.

Cara visudara laikos, tas nozīmē sen, saproti. Manuprāt, tas ir — toreiz, kad cars pats visu darījis. Bet tādus laikus, kad cars pats būtu ko darījis, neviens nevar atcerēties. Tad nu iznāk, ka tas bijis sensenos laikos.

— Bet kas ir cars? — Andreika nerimās.

— Cars, vai? — vectēvs Jegors pablenza uz Andreiku.

— Esi gan tu neaptēsts puika! Kā lai tev to izskaidro? Reiz bija tāds asinssūcējs — pats nedarīja nenieka, bet £ūca tautas asinis...

Andreika mirkli mēģināja iztēloties caru, un viņu sagrāba šausmas.

— Es tev saku: ja gribi klausīties, klausies, negribi — nestāstīšu. Par to caru es ne tikvien lāgā izstāstīt nevaru, bet pats esmu viņu aizmirsis, un, paldies dievam, nav arī lielas vajadzības atcerēties. Gribēju tev stāstīt pavisam ko citu... Un tā nu es dzīvoju. Man bija māšele un brāļuks, abi mazāki par mani. Tēvs un māte aiziet darbā uz lauka, bet es auklēju mazākos. Auklēju un auklēju ...

Aukle sāka ausīties un paslējusies sāka luncināt asti.

— Tu jau arī klāt kā likts! — vectēvs Jegors nopukojās.

— Es ar tevi nerunāju, neesi jau tu vienīgā aukle. Es, redz, arī savā laikā biju bērnauklis...

Aukle piecēlās, piegāja pie vectēva, nogūlās un uzlika ķepu viņam uz zābaka.

— Jā, laba jau tu esi! — vectēvs Jegors samierinoši noteica.

— Tā, nu kur tad es paliku? — viņš atsāka. — Man varēja būt gadiņi desmit vienpadsmit. Te pie mums nomitina vienu izsūtīto ... — Vectēvs bažīgi pameta acis uz Andreiku un steigšus piemetināja: — Tas bija tāds cilvēks, kas gribēja caru aiztriekt ratā, lai tauta varētu uzelpot.

— Viņš gribēja caru nogalināt? — Andreika ieprasījās zibošām acīm.

— Jā gan! — apmierināts apstiprināja vectēvs Jegors un nemaz nesaīga. Viņu sauca par Alekseju Fjodoroviču. Bija tik kluss un laipns, bet, paskat vien, kā caram no viņa bija bail, taisni briesmas, cik bail! Reiz Aleksejs Fjodorovičs man prasa: «Sak, vai tu, Jegorka, gribi mācīties?» Ak, to laimi, aiz lieliem priekiem es biju kā septītajās debesīs.

Andreika gribēja apvaicāties, kur tās septītās debesis atrodas, bet vēl laikā attapās un neko neteica.

— Un tā nu tas labais cilvēks ņēmās mani katru dienu mācīt. Burtu pa burtam, vārdu pa vārdam. Cik tas bija interesanti!

Pēc gada es jau lasīju grāmatiņas. Aleksejs Fjodorovičs nevarēja vien beigt mani slavēt: «Sak, es tevi trīs gados izskološu.» Neiznāca tomēr nekas, — vectēvs Jegors nopūtās, — redzams, cara kalpiem nebija miera, aizdzina manu Alekseju Fjodoroviču vēl tālāk un tā nobēdzināja, lai viņš pat cilvēkus nedabū redzēt. Es, protams, raudāju, aiz bēdām beidzos vai nost. Tā nu es toreiz skrēju Aleksejam Fjodorovičam nopakaļ, rūgti raudāju un prasīju viņam: «Par ko viņi tevi tā?» Viņš tikai atteica: «Sak, tu, Jegorka, nebrēc. Viņi mani dzen katorgā tāpēc, ka es gribu, lai tu būtu laimīgs. Neaizmirsti to. Te jūsu ļaudis mēdz sacīt: zaglim nav pa prātam mēnesnīca, ļaundarim labi cilvēki. Vai tu mani turi par labu cilvēku?» viņš man prasa. «Nu, ja turi, tad neaizmirsti, ko es tev esmu mācījis.» Nē, Aleksejs Fjodorovičs nebija mani veltīgi mācījis! Varbūt es tikai tāpēc aizgāju parti-zāņos, ka šie vārdi man bija iespiedušies atmiņā uz visu mūžu. Vairāk mācīties man tā arī nebija lemts, bet grāmatas lasīt man milzīgi patika. Būtu es tagad varējis otrreiz par tādu puiku tikt! — vectēvs Jegors nopūtās. Kājām būtu uz skolu aizskrējis! Jūsu darbs tagad ir tikai mācīties un mācīties. Taču man to laimi nebija lemts piedzīvot, bet tas nu gan ir skaidrs kā diena, ka Aleksejs Fjodorovičs toreiz domāja nevis par Jegorku vien, bet arī par Andreiku Ņimajevu un par visiem mūsu bērniem. Redz, kas viņš bija par krietnu cilvēku!

— Bet vai tev suns bija? — ievaicājās Andreika.

— Nē, nebija. Un kas tad ir?

— Aukle tos visus būtu, posts, kā sakodusi, tikai Alekseju Fjodoroviču vien ne.

— Vai Aukle? — vectēvs Jegors pieliecās un noglāstīja suņa galvu. — Jā, tas tev ir uzticams suns. Tāds suns ir zelta vērts!

— Zelta gan! — lepni apstiprināja Andreika.

Pēkšņi pa brezentu sāka bungot rupjas lietus lāses.

— Nu, paldies dievam, vismaz zemei tiks rasa! — vectēvs Jegors nopriecājās. — Senāk mēs, bērņuki, dziedājām: «Līsti, līsti, lietutiņ, es tev došu biezputriņu ...»

Andreika izmetās no būdas, norāva no galvas cepuri un nostājās lietū.

— Gribi izaugt lielāks? — vectēvs noprasīja.

— Kā tad! — Andreika tīksmīgi pasmaidīja un pārvilka ar plaukstu pār slapjo seju. — Aukle, nāc šurp! — viņš aicināja suni.

Auklei lietū nepatika, tomēr viņa iznāca un nostājās saimniekam līdzās. Viņai taču arī vajadzēja paaugties.

Vectēvs Jegors paraudzījās laukā no būdas, pacēla galvu pret debesīm, ieraudzīja stiprās lietus strūklas, ko apspīdēja saules sārtā atblāzma, paskatījās uz salijušo Aukli, kuras spalva lietū bija pēkšņi kļuvusi gluži gluda, kā ar biezu suku saglausta, uz Andreikas slapjo galvu, melnu kā kraukļa spārns, un nosprieda:

— Jauks lietutiņš — varen audzelīgs.

Andreika to jau tāpat zināja. Viņš jau sen nebija mērījies pie jurtas durvīm, un vecmāmuļa Dolsona ilgi nebija griezusi tajās robiņu. Šodien pēc lietus Andreika noteikti būs pastiepies garāks, vajadzēs pamērīties.

Ja pārlaistu ar plaukstu pār matiem, ūdens notecētu zemē; bet, kas patiešām grib izaugt lielāks, tam jāstāv taisni un nav no ūdens jābaidās: lai līst vien aiz apkakles, lai tek pa muguru un krūtīm.

— Līsti, listi, lietutiņ, es tev došu biezputriņu! — jautri uzvilka vectēvs Jegors.

— Līsti, līsti, lietutiņ, es tev došu biezputriņu! — pilnā kaklā sāka aurot arī Andreika.

Aukle pacēla purnu uz augšu, aizmiedza acis un sāka riet.

— Saki, saki, lai līst! — skubināja vectēvs Jegors. — Šitāda lietutiņa mums vajag kā ēst!

— Līsti, līsti, lietutiņ! — uzstāja gan Andreika, gan Aukle, un lietus sāka gāzt ar tādu spēku, it ka tur augšā visām mucām būtu sprukušas tapas vaļā.

Nodārdēja pērkona grāviens, it kā tepat virs galvas būtu pārbraukuši traktori, kāpurķēdes dārdinādami. Tad traktori aizbrauca tālāk, nodārdināja vēlreiz, tad vēl — un noklusa.

Lietus norima tikpat piepeši, kā bija sācies. Aukle sāka purināties, un no viņas kažoka uz visām pusēm lēca šļakatas. Vectēvs Jegors iznāca laukā gluži s,auss un paslēja bārdu pret debesīm. Andreika bija slapjš līdz ādai un, sekodams Aukles piemēram, arī centās nopurināt lieko ūdeni.

— Parau vien, tur jau tā kā varavīksne, — vectēvs Jegors ierunājās.

Andreika paskatījās uz dzidrajām, lietus nomazgātajām debesīm; patiesi — tur liecās milzīgs, daudzkrāsains loks. Vēl tā bija tik tikko jaušama, bet Andreika jau no citām reizēm zināja, ka tagad krāsas sāks sabiezēt, varavīksne kļūs spilgta un tās gali nolieksies līdz pašai zemei. Andreika vairs nejaudāja no varavīksnes acu atraut: ai, cik tā bija skaista! Vectēvs Jegors uzmanīgi vēroja varavīksni, un, kad tās gals noslīga stepē — pavisam tuvu, varbūt par kādiem pārsimts metriem, — viņš sarosījās:

— Ek, Andreika, žēl, ka nav tava Sarķa, tad tu būtu varējis aizjāt līdz varavīksnei! Veci ļaudis daudzina: kas ietiekot varavīksnes gaismā, tas nodzīvojot ilgu mūžu. Tādam ne vecums, ne ar kāda kaite neko nevarot padarīt.

Andreika izmisis aplaida skatienu apkārt: kā viņam tagad gribējās būt tur, kur pār zaļo stepi spīd varavīksnes dīvainā gaisma! Ak, Sarķi, Sarķi, kā tu tagad būtu noderējis!

Un pēkšņi Andreikas iešķībajās acīs iedegās līksmas uguntiņas: viņš bija ieraudzījis Raiti un lūdza vectēvu Jegoru, lai tas palīdz viņam uzrāpties zirgam mugurā.

Andreika pievilka pavadu, vectēvs Jegors pāris reizes uzšava Raitim ar grožiem, un tas sāka rikšot.

— Spied tik papēžus sānos, spied tik papēžus!

Un Andreika darīja, ko varēja. Raiti, nepievil Andreiku! Skrien ašāk! Nē, ne jau tur, bet pa labi. Ja es tevi bikstu ar kreiso kāju, tad jāskrien pa labi. Bet nu taisni: es bikstu ar abām. Tā, tā, Raiti! Es par to pacienāšu tevi ar cukuru! Ja aizauļosim līdz varavīksnei, tad nekad nebūsim ne slimi, ne veci. Vectēvs Je-gors tā teica. Tu, Raiti, arī nebūsi vecs un neslimosi. Kas zina, varbūt vēl iemācīsies skriet ka Sarķis.

Nu vēl, vel, Raiti! Ir jau tuvu, pavisam tuvu ... Vai redzi, kāda stepē zāle, tāda kā nekad! Nu jau esam tuvu, nu jau esam klāt!

— Varavī-ī-ksne! — pilnā kaklā iekliedzās Andreika, bet Raitis strauji apstājās.

Tas notika tik negaidīti, ka Andreika savicināja rokas un novēlās uz deguna zālē. Zāle bija pielijuši, un tajā vai nu no saules, vai varavīksnes gaismas spīguļoja uguntiņas. Andrei-kam iegribējās padzerties. Ar plaukstām braucīdams zāli, viņš sasmalstīja saujās ūdeni un pielika pie lūpām. Droši vien arī t.as bija spēka dzēriens. Tiesa gan, tas ne burbuļoja, ne putoja, taču acīm redzot varavīksne to bija nokrāsojusi sarkanu. Tas tik bija ūdentiņš! Izrādījās, ka arī tas bija sāļš.

Ja Raita vietā būtu bijis Sarķis, tad Andreika droši vien būtu aizjājis līdz varavīksnei.

Aukle sāka skraidīt Andreikam apkārt un rēja uz Raiti. Pat Aukle bija sapratusi, ka tas ir kūtrs un niķīgs zirgs.

Kad Andreika atņēma savas sarkanās plaukstas no mutes, sāļā, visai pazīstamā garša mutē tomēr joprojām palika. Vai tikai viņam atkal nebija izkritis kāds zobs? Andreika īgni pārvilka ar roku par seju, un — tavu brīnumu! — vectēvs Jegors bija stāstījis taisnību: Andreikam taču no deguna teceja asinis, bet nesāpēja nemaz. Tas bija tāpēc, ka Andreika bija dzēris spēka ūdeni.

UZ SKOLU

Andreiku posa uz internātu. Pievakarē viņš uzvilka jaunu, pelēku uzvalku, apjozās ar ādas jostu, bet malahaju^6 paturēja galvā: naga cepure viņam nebija pa prātam — tā spieda, un tajā sala galva.

Atjāja vecmāmuļa Dolsona un, kā vienmēr, atveda ledus karameles. Andreika paņēma konfektes un zagšus izlavījās no jurtas laukā. Vispirms viņš pacienāja Aukli un Sarķi un tikai pēc tam nobaudīja pats. Karameles bija garšīgas un kraukšķēja zobos. Tiesa gan, Sarķis un Aukle prata kraukšķināt skaļāk, taču arī Andreika centās nepalikt kaunā. Vecmāmuļa zinaja, ka Andreikam garšo karameles, bet par Sarķi un Aukli viņa nezināja^1 nekā ... Tagad viņi stāvēja trijatā un skaļi kraukšķināja konfektes — skaļāk par visiem Aukle.

— Bet man nopirka jaunu somu! — Andreika palielījas, grauzdams konfektes.

Aukle, zināms, tūlīt saprata, par ko viņš runā, — viņa pavē-cināja asti un nolaizīja Andreikam roku. Ari Sarķis šoreiz likās esam saprātīgāks, jo saķēra ar zobiem malahaju un atkal nolaida to atpakaļ uz saimnieka galvas.

— Rīt es aizbraucu uz skolu mācīties, — Andreika turpināja stāstīt, draugu uzmundrināts. — Tēvocis Kostja atbrauks ciemos, pavadīs mani. Še, ņem vēl! — Andreika teica, uz delnas sniegdams Sarķim karameles, un zirgs ar savām lielajām, mīkstajām lūpām tās uzmanīgi nolasīja.

— Katja! — Andreika paklusu uzsauca.

Kaut kur no tumsas iznira kaza.

— Še, Katja! — Andreika pacienāja viņu ar ledenēm, jo arī Katja bija kāra uz saldumiem.

Gulsties, Sarķi, gulsties! — Andreika pavēlēja. '

Sarķis apgūlās. Andreika apsēdās, kājas apakšā pavilcis. Bez uzaicinājuma apgūlas arī Aukle un Katja un vērīgi skatījās uz Andreiku. Zēns bāza viņiem mutē konfektes un rāmā garā tērzēja. Sarķis un Aukle labi zināja visu, kam sakars ar Andreiku, bet Katja pēdējā laikā, kamēr zēns bija sācis strādāt vecainē, nezināja ncka. Un tapec Andreika, juzdamies vainīgs, vairāk runāja viņai. Andreika drīz būšot skolnieks, rīt viņš aizbraukšot uz internātu. Vislabāk jau nu būtu bijis nebraukt nekur un visu laiku dzīvot jurtā. Vai arī, kā līdz šim, art ar «Timošu» Proņkas pļavu. Bet vai Katja maz zina, kas tas «Timoša» tāds ir? Un vai viņa zina, ka tam ir sveces? Tikai ne tādas, ar kādām apgaismo jurtu — mīkstas, baltas un ar degli vidū. Šīs sveces Kaijai likās īsts gardums. Bet «Timošam» ir dzelzs sveces; tās nu gan Katja neparko nebūtu ēdusi. «Timošam» bez tam vēl ir motors, tas atrodas zem pārsegā. Tēvocis Kostja saka, ka motors esot «Timošas» sirds. Timošu nogalināja fašisti, bet viņa sirds ir dzīva, tā visu laiku skaļi pukst. Andreika saviem draugiem tūdaļ kaut ko pastāstīs, protams, tikai slepeni, un tas ir liels noslēpums. To nezina pat tēvocis Kostja. Nesen «Timoša» saka sarunāties ar Andreiku. Pirmoreiz tas notika sapnī. Sākumā Andreika neticēja, taču «Timoša» skaidri pateica pāris vārdu:

«Vajag iet skolā. Vajag iet internātā. Dulma ies skolā. Man tāds palīgs nav vajadzīgs. Tuk. Tuk. Tuk.»

Andreika pamodās un vēl arvien dzirdēja, kā pukst «Timošas» sirds: tuk, tuk, tuk, tuk. Viņš aizjāja uz Proņkas pļavu, iekāpa «Timošā» un klausījās. «Timoša» runāja. Taču dzirdēja to tikai Andreika viens pats, bet tēvocis Kostja ne. Kā gan Andreika agrāk to nebija ievērojis, ka «Timoša» visu laiku ar viņu sarunājas! Taču tas ir noslēpums. Neviens jau nezina, ka tu, Sarķi, tu, Aukle, un tu, Katja, protat runāt. To zina vienīgi Andreika. Diezin kā jūs te dzīvosiet, kad viņš aizbrauks uz skolu? Kas jums tad dos cukuru un konfektes? Auklei gan nevajadzēja dot konfektes — par to, ka neatrada zvaigzni. Zvaigzne vēl tagad gul kaut kur zālē. Andreika smagi nopūtās. Aukle, juzdamās vainīga, klusēja, Katja nolaizīja Andreikas lipīgas plaukstiņas. Konfekšu vairāk nebija, tūta bija tukša. Vajadzētu kaut reiz paņemt Katju līdzi uz Proņkas pļavu — lai paskatās uz «Ti-mošu», uz tēvoci Kostju un vectēvu Jegoru.

Aukle un Sarķis grūž purnus pie Andreikas rokām, bet Andreika pieceļas kājās un iespaidīgi pasaka:

— Cauri. Vairāk nav. Es iešu uz jurtu.

Visi trīs draugi pavada Andreiku līdz jurtas durvīm, bet nākt iekšā ir atļauts vienīgi Auklei.

Andreika nolikās gulēt neizģērbies: viņam negribējās šķirties no uzvalka un siksnas. Un no rīta viņš ļoti brīnījās, ieraudzījis uzvalku kārtīgi salocītu uz galdiņa.

Andreika ātri apģērbās, novilka ar pirkstiem zem jostas, sakārtodams formas blūzi — tā mēdza darīt tēvocis Kostja — paraudzījās uz sevi apaļajā galda spogulī, tad tapat bez kažociņa izskrēja no jurtas, parādījās Sarķim, Auklei un Katjai un paskatījās stepē — vai jau nebrauc tēvocis Kostja, bet, kad nekas nebija redzams, iegāja atpakaļ jurtā.

— Sēdies! — neparasti stingri pavēlēja vecmāmuļa Dol-sona.

Andreika paklausīgi apsēdās. Tēvs un māte klusēja, godbijīgi noraudzīdamies vecmāmuļā.

— Es vakar iegriezos internātā, — vecmāmuļa teica, pievērsdamās mazdēlam, — paskatījos, kā tev tur būs ar dzīvošanu. Man tur patika. Tavs tēvs arī dzīvoja internātā. Labi dzīvoja un labi mācījās. Mācies arī tu labi. Dzīvo ar visiem draudzīgi, neplūcies.

Andreika nevarēja noturēties neiespurdzies: kāpēc tad viņam būtu jāplūcas? Ir gan tā vecmāmuļa!

— Nesmejies! — vecmāmuļa pārmetoši uzsauca. — Stepe tev neviena nav, ar ko kauties, un tomēr Dulmai tu darīji pāri.

— Tā viņai vajadzēja! — Andreika atcirta.

— Nerunā pretī vecmāmuļai! — tēvs stingri noteica.

— Dzīvo ar visiem draudzīgi, tad būs labi tev un arī mums, — vecmāmuļa pamācīja. Vēl viņa noslēpumaini piebilda: — Senie burjati teica: «Ja cilvēkam ir draugi, dzīve tam plaša kā stepe, ja draugu nav — šaura kā paša deln.a.»

Andreika zagšus paraudzījās uz savu delnu: tā bija plata kā vienmēr.

Tad vecmāmuļa pieveda Andreiku pie jurtas durvīm, nostādīja cieši pie stenderes un iegrieza virs viņa galvas ar nazi tajā jaunu robiņu. Andreika ielika delnu starp veco un jauno robiņu: redz, par cik viņš bija izaudzis kopš pavasara!

— Drīz būsi tēva augumā! — vecmāmuļa apmierināta runāja, un Andreikam aiz prieka nosarka ausis: izaugt tik lielam kā tēvs — tā bija viņa viskarstākā vēlēšanās.

— Laiks doties ceļā, — tēvs ierunājās, paraudzījies rokas pulkstenī.

Andreika ātri uzvilka kažociņu un izgāja no jurtas. Sarķis un vecmāmuļas zirgs bija apsegloti. Sarķim šodien laimējās — viņš pavadīs Andreiku līdz pašai skolai, bet Auklei un Katjai jāpaliek mājās ...

Andreika uzlika rokas uz galvas vispirms Auklei, bet pērtam Katjai un katr.ai savu reizi iečukstēja:

— Neplūcieties, dzīvojiet draudzīgi...

Viņš gribēja vēl kaut ko piebilst par plašo stepi un šauro delnu, bet bija jau aizmirsis, kā vecmāmuļa teica. Paskatījies uz savu delnu, viņš parādīja to Auklei ar Katju un nozīmīgi pabeidza:

— Neplūcieties! Kad pārbraukšu — posts, kā samizošu!

— Nāc ātrāk! — tēvs steidzināja. — Atvadies no vecmāmuļas un mātes, diezgan esi čukstējies ar Aukli!

Andreika paklausīgi piegāja pie vecmāmuļas Dolsonas. Viņa apglāstīja zēna vaigus, iespieda seju viņa matos, paturēja galvu ar rokām apņemtu un vieglītēm pastūma uz mātes pusi.

Andreika apskāva māti un palika tā stāvam, galvu nepacēlis, kamēr pienāca tēvs un paņēma viņu uz rokām. Viņš uzsēdināja Andreiku Sarķim mugurā un teica:

— Sāksim jāt.

Andreika novērsās no tēva, atkal paraudzījās uz to pusi, kur bija Proņkas pļava, un smagi nopūtās: tēvocis Kostja tomēr nebija atbraucis. Un vectēvs Jegors arī ne.

Māte, acis slaucīdama un neatskatīdamās, devās uz aploku, atvēra vārtus, un aitas ciešā barā kā pelēks ūdens plūda uz stepi.

— Esi gan tu raudule, — tēvs pasmīnēja.

— Aukle! — māte pasauca.

Aukle dažus mirkļus šaubījās, pagrieza galvu uz Andreikas pusi, bet viņš pamaja ar roku, un tā, asti nolaidusi, aizskrēja pie ganāmpulka.

Tēvs veikli uzlēca mugurā vecmāmuļas zirgam, un Andreika laida Sarķi tam nopakaļus. Māte dzina aitas uz otru pusi; galvu viņa bija zemu noliekusi, un pušķītis pie viņas platās cepures skumīgi drebēja.

— Mā-ā-ā-āt! — Andreika iekliedzās, cik spēka.

Māte atskatījās, atvadām pamāja ar roku un uzsauca:

— Atjāj drīzāk! Dulmai nedari pāri!

Aukle joņoja apkārt ganāmpulkam, vecmāmuļa Dolsona un K.atja noraudzījās Andreikam pakaļ. Sarķis saka rikšot. Jau sen viņš nebija nesis uz muguras savu mazo saimnieku ...

Andreika atcerējās, ka viņš jāj, tērpies jaunajā uzvalkā, un drīz satiks Dulmu, un viņam tūdaļ kļuva vieglāk ap sirdi.

Šur tur stepē slienas milzīgas svaigi pļauta siena kaudzes. Augstākās sopkas jau dzeltē, bet gravās vēl daudz zaļas zāles un raibu puķu. Pa stepi peld mākoņu ēnas. Arī aiz Sarķa soli solī seko ēna: ja Andreika pamāj ar roku — ēna dara to pašu.

Andreika jau ir apradis ar domu, ka šodien viņš atstāj stepi, dzīvos nevis jurtā, bet internātā un būs skolnieks. To bija gribējuši visi: tēvs, māte, vecmāmuļa Dolson.a, tēvocis Kostja, vectēvs Jegors un pat Dulma. Jā, godīgi runājot, tagad arī Andrei-kam pašam gribas uz skolu. Kāda gan tā skola būs? Andreika atceras, kā viņi ar Dulmu bija rotaļājušies... Viņš iebāž roku kažoka kabatā: Dulmas dūrainītis vēl ir turpat.

INTERNĀTS

Sādžā tēvs pieturēja pie grāmatu veikala un nopirka ābeci un krāsu zīmuļus.

Krāsaino zīmuļu kārbiņu Andreika iebāza kabatā blakus Dulmas dūrainītim, bet ābeci ielika somā — ta viņš aizjāja līdz internātam.

Māja ar zaļu jumtu, baltām izgrieztām logu apmalēm un aizvirtņiem atradās ļoti augstā vietā. Tā bija redzam.a no visām pusēm. Pie logiem un pagalmā slaidu papeļu dzeltenajās lapās šalca vējš. Pirms daudz daudz gadiem šī māja bija piederējusi kulakam, bet tagad te dzīvoja aitu un zirgu ganu bērni. Tajā bija internāts. Te Arsēns Ņimajevs atstāja Andreiku.

Audzinātāja Andreikam ierādīja gultu un skapīti. Viņš uzlika uz skapīša ābeci un raudzījās laukā pa logu; pa ielu jāja tēvs uz Sarķa un veda aiz pavadas vecmāmuļas zirgu. Sarķis, viegli sperdams tievās kājas baltās «zeķēs», gāja raitā solī. Viņš nebubināja un nezviedza: arī Sarķis bija tādās domās, ka Andreikam jāmācās...

Andreika ziņkārīgi aplūkoja lielo istabu: tajā vien būtu ietilpušas divas vai pat visas trīs Andreikas jurtas. Te bija daudz gultu un pie katras pa skapītim un ķeblītim. Istabas vidū liels galds ar soliem abās pusēs. Pie sienas karājās divi portreti. Pie vienas — Ļeņins. Tads pats portrets karājās arī Andreikas jurtā. Bet no otra portreta raudzījās pretī pavisam pazīstama seja. Kas gan tas bija — ar tādām jautrām acīm un sīkām krunciņām vaigos? Un galvā veca žokejcepure... Tas taču ir vectēvs Jegors, jā, nudien! Tikai nez kādēļ uz acīm ir brilles un bārdiņa ķīļveidīgi apgriezta ...

Šopavasar no Maskavas atbrauca fotogrāfs un uzņēma tēvu

Vissavienības Lauksaimniecības izstādes vajadzībām. Tēvs sēdēja Krauklim mugurā, un visapkārt bija aitas.

Kraukli un aitas Andreika bija tūdaļ pazinis, bet tēvu nevarēja pazīt: viņš bija iznācis ērmīgi liels, augstāks par sopku, bet seja maziņa, un lapsādu malahaja vietā viņam galvā bija platmale, ko fotogrāfs bija noņēmis no savas galvas un uzlicis tēvam.

Andreika tūdaļ saprata, ka fotogrāfs vectēvam Jegoram bija atdevis savas brilles un apgriezis bārdu, lai izskatītos glītāk, bet par vienu bija piemirsis — bija atstajis vectēvu Jegoru tajā pašā vecajā žokejcepurē.

— Ko tu tā skaties? — gara auguma burjatu zēns apvaicājās. — Tas ir biedrs Kaļiņins.

Andreika kaut ko norūca.

— Zinu, — viņš teica, kaut gan vēl arvien nezināja vectēva Jegora uzvārda.

— Nu, nekas, tagad tu zināsi.

Tas ir ļoti labi, ka tādi pazīstami cilvēki kā Ļeņins un vectēvs Jegors no sienas noraugās Andreikā, uzsmaid.a viņam tāpat, kā viens no viņiem arvien bija uzsmaidījis jurtā, bet otrs — Proņ-kas pļavā. Viņi ļoti priecājās par to, ka Andreika ir ieradies internātā. Pie Andreikas pienāca kāds tievs puisēns. Viņam bija strups deguntelis un gaiši, saulē izbalējuši mati:

— Kā tevi sauc?

Andreika labprāt pasaka savu vārdu.

— Bet mani par Afanasiju.

Andreika nomēro viņu ar neuzticīgu skatienu no galvas lidz kājām.

— Kā? — viņš noņurd.

— Afanasijs, — zēns nedroši atkārto.

— Viņu sauc Afoņa, — garais burjatu zēns iejaucas. — Viņš arī mācīsies pirmajā klasē. Viņa gulta stāv blakus tavējai. Jūs būsiet kaimiņi.

— Bet kā tevi sauc? — Andreika burjatiski apvaicajas.

— Mani sauc par Tudupu, — zēns atbild krieviski. — Es mācos septītajā klasē.

Tad Ancireika atkal burjatiski apvaicājas, no kurienes Afoņa ieradies internātā. Tudups krieviski paskaidro, ka Afoņa ieradies no Mazās Boļšakovkas — kaimiņu sādžas, ar kuru Lielā Boļša-kovka apvienojusies viena kolhozā.

Afoņa smejas. Viņam trūkst divu priekšējo zobu.

— Vai tu krieviski slikti runā? — viņš apvaicājas.

— Labi runāju, — Andreika smaidīdams atbild, un Afoņa redz, ka arī viņam trūkst divu zobu.

— Viņš vēl no tevis kautrējas, Afoņa, — Tudups paskaidro.

— Posts, ka kautrējos! — Andreika nicinoši izsaucas.

— Bet vai tev zirgs ir? — viņš izaicinoši noprasa un paiet soli uz priekšu.

— Zirga nav. Bet tev ir?

— Vai tad neredzēji: es atjāju uz Sarķa. Tas ir mans zirgs.

— Bet man ir slidas. «Sniegbaltītes», — Afoņa ātri pieiet pie skapīša, izvelk no tā slidu pāri un sniedz Andreikam.

Viņš tās saudzīgi paņem un noglāsta ar pirkstiem. Slidu viņam nav, viņš pirmoreiz tās tur rokās.

Andreika tomēr negrib padoties:

— Bet man ir Aukle.

— Aukle? — Afoņa jautri smejas. — Kam tev vajadzīga aukle?

Andreika skatās Afoņa ar aizvainojumu un neuzticību.

— Posts, kur gudrs suns! Aukle nokoda vilku! — viņš svarīgi turpina.

Nu Afoņa bija kaunā: viņš nemaz nebija domājis, ka Aukle ir suns.

— Man nav suņa, — Afoņa atzīst. — Bet, ja gribi, es tev ļaušu pabraukties ar slidām, — viņš pēkšņi piedāvājas.

Andreika piespiež slidas sev klāt, bet tūliņ sniedz tās Afoņarn.

— Kur lai slido? — viņš prasa, paraustīdams plecus.

Sarunā atkal iejaucas Tudups:

— Pēc mēneša aizsals upīte — tad varēsi slidot. Mēs visi slidojam uz upītes.

— Labs ir, — Andreika piekrīt.

Šaja bridi istabā ienāk audzinataja, bet aiz viņas vecmāmuļā Butida un Dulma.

— Andruša, tev viesi, — audzinātāja saka.

— Mendu! — vecmāmuļa sveicina.

Andreika un Tudups atņem sveicienu, un pat Afoņa zina, ko nozīmē «mendu» — tas, tāpat kā «sain», burjatiski nozīmē — «sveiki».

Dulma apstājās pie istabas durvīm, bet vecmāmuļa iegāja pie Andreikas.

Viņa tam kaut ko stāsta, un Andreika sadrūmst. Izrādās, ka vecmāmuļa Butida šodien atvedusi Dulmu, taču viņu skolā nav pieņēmuši: esot uzzinājuši, ka Dulmai neesot vis septiņi, bet tikai seši gadi. Bet Dulmai tik ļoti griboties mācīties! Tomēr neko nevarot darīt: būšot viens gads jāpagaida.*

— Ej parotaļāties ar Dulmu, bet es aprunāšos ar Tudupu, — vecmāmuļa Butida mudina.

Andreika pieiet pie Dulmas, un viņi kopā iziet internāta pagalmā.

— Ko spēlēsim? — Dulma vaicā.

— Es spēlēties negribu! — Andreika strupi atcērt.

Viņš noraugās apseglotajos zirgos, kas piesieti pie žoga, un viņam ļoti gribas tikt prom no šejienes.

— Es atradu tavu dūrainlti! — Andreika pēkšņi atceras un p,asniedz Dulmai mīksto kamieļvilnas dūrainlti.

— Es arī otru pazaudēju, — Dulma vienaldzīgi nosaka.

Sarunas viņiem nevedas. Tad Andreika atceras, ka Dulma

vēl nav redzējusi viņa uzvalku un jostu. Viņš atpogā kažociņu, un Dulma pieliek roku pie mirdzošās sprādzes.

Kā gan Andreikam bija piemirsies parādīt uzvalku un jostu Afoņam? Katrā ziņā jāparāda.

Dulma ļoti apskauž Andreiku. Jaunais uzvalks un josta viņu pilnīgi pārliecinājuši, ka Andreika ir pārāks; viņš tagad ir skolnieks, bet viņa — vienkārši Dulma.

— Lai cimdiņš paliek tev, — Dulma saka, — man vecmāmuļa noadīs citus.

— Labi, — Andreika ir ar mieru un iebāž dūrainlti kažoka kabatā. — Es vizināšos ar slidām, — viņš nez kādēļ piebilst.

Pēc tam viņš saka, ka uzrakstīšot Dulmai vēstuli, bet Lai viņa aizjājot pie Sarķa, Aukles un Katjas un izstāstot, kā viņš te dzīvojot. Dulma, protams, ir ar mieru. Viņa ar cienību noraugās savā draugā, un viņai ir kauns atzīties, ka viņa nevarēs izlasīt Andreikas vēstuli.

Internāta lievenī iznāk vecmāmuļa Butida, Tudups un Afoņa.

— Tu pieskati Andreiku, — vecmāmuļa uzdod Tudupam. Viņa dodas pie zirgiem, iesēdina Dulmu seglos un smagi

nopūšas.*

Nu Andreika atkal ir viens pats. Viņš klaiņo pa internāta pagalmu un sākumā pat nepamana Afoņu.

— Ar meitenēm rotaļājies! — Afoņa zobojas. — Tad es tev slidas nedošu! — viņš stāv pie koka, kājas plati ieplētis.

— Man nevajag tavu slidu! — Andreika atcērt, un viņa balss aizvainojumā dreb.

— Tu gribi rotaļāties ar meitenēm, — Afoņa gluži mierīgi turpina, un viņa zilās, uzticīgās acis kļūst tumšas un niknas.

— Kas rotaļājas ar meitenēm, tas neskrien ar slidām! Andreikam vairs nav ko teikt. Klusēdams viņš noraugās

Afoņā. Tad atvēzējas un iesit viņam pa vaigu. Afoņa cērt pretim. Andreika viņu sagrābj, nogāž gar zemi, uzsēstas jāteniski virsū un sit ar dūrēm. Viņi abi šņāc, bet kliegt nekliedz neviens. Pienāk Tudups un pieceļ aiz apkakles Andreiku kājās.

— Vēl neesi paguvis atbraukt, bet jau kaujies, — viņš saka.

— Kā tev nav kauna!

Arī Afoņa pieceļas kājās, viens vaigs viņam sasarcis un acis asaru pilnas. Bet Andreika neraud. īsts vīrietis nemēdz raudāt.

— Viņš te ķircinās, — Andreika taisnojas.

— Es pateikšu tēvam, ka tu kaujies! — Tudups solās.

No tā Andreika nebaidās. Kad tikai nestāsta vecmāmuļai Dolsonai.

Tudups ieved Andreiku internātā un novelk viņam kažociņu. Andreika apsēžas uz ķeblīša pie savas gultas. Ienāk Afoņa un ierauga Andreikam mugurā uzvalku un jostu ap vidu. Tādas nevienam citam skolēnam sādžā vēl nav. Pat Tudups sāk to aplūkot.

Andreika paslepus paraugās vectēvā Jegorā: viņš pārmetoši smaida. Ari Ļeņins nav Andreikas pusē. Pie tam vēl svilst vaigs. Andreika aplūko savu delnu un ir pārsteigts: tā kļuvusi ļoti maza, šaura un netīra. Vecmāmuļai Dolsonai tomēr taisnība: Andreika sakāvās, un viņa delna tūdaļ kļuva šaura.

Bet arī vectēvam Jegoram bija taisnība: Afoņa iesita An-dreikam, tomēr Andreikam nebira asaras, viņam nesāpēja. Viņš bija aizjājis gandrīz līdz varavīksnei, dzēris airaku, arī spēka dzērienu, bet tāds cilvēks arvien būs veselīgs. Ne velti Andreika uzreiz bija uzveicis Afoņu.

PIRMĀ DIENA

Klasē Andreiku nosēdināja vienā solā ar Afoņu. Viņi neskatās viens uz otru. Andreika sēd pie paša loga un var redzēt ceļu.

Pie galda stāv skolotāja un saka:

— Mani sauc Vera Andrejevna. Kad es ienāku klasē, jums visiem jāpieceļas. Es teikšu: «Labrīt, bērni!» — un jums jāatbild: «Labrīt, Vera Andrejevna!» — un tad jāapsēžas. Pamēģināsim, bērni, to tūlīt izdarīt. Tagad es ienāku klasē.. .

Tā sākas pirmā stunda.

Andreika tūdaļ uzzina daudz ko jaunu. Ja tu gribi kaut ko pavaicāt skolotājai vai iziet no klases, tad jāpaceļ roka. Starpbrīžos nav atļauts skriet.

Katru rītu jāmazgā rokas, ausis un kakls. Aiz nagiem nedrīkst būt melnumi. (Andreikam nepatīk mazgāt rokas un seju, bet jo sevišķi kaklu un ausis. Un nagi viņam ir netīri.)

Ja tu stundā slikti uzvedies — trokšņo un traucē kaimiņu vai nokavē stundu, tad pirmoreiz tevi noliek stāvēt pie sola vai kaktā pie tāfeles. Ja tu vēl nelabojies, tad izved ārā no klases. Visi mācīsies, bet tu viens pats stāvēsi gaitenī. (Andreika tūdaļ izdomā, ka labāk ir nevis stāvēt pie sola vai tāfeles, bet nokļūt gaitenī.)

Otrajā stundā Vera Andrejevna lasa pasaku «Vectēvs iedēstīja rāceni...» Andreikam ļoti patīk tas, ka arī Krancītis palīdz vilkt rāceni. Bet Krancītis ir mazs... Labi būtu pasaukt Aukli... Andreika paceļ roku, pieceļas un prasa:

— Kas tas rācenis tāds ir?

Vera Andrejevna paskaidro. Viņa parāda rāceņa attēlu. Izrādās, ka rācenis aug tapat ka kartupeļi, tikai rāceni var ēst zaļu, tas ir ļoti garšīgs.

Stundas beigās visa klase skaita dzejoli kopā ar Veru An-drejevnu. To uzdod iemācīties no galvas. Pēc tam skolotajā izsauc Andreiku. Visi viņu čukstus mudina: «Piecelies, piecelies!» Andreika attopas un pieceļas kājās.

— Atkārto dzejolīti, — Vera Andrejevna aicina.

Andreika gluži pārvērstā balsī, ļoti skaļi kā skaldīt noskalda:

Agrā rīta puiseniņš Atnācis jau skolā,

Ļoti mācīties grib viņš,

Sēdēt klases solā ...

Ļoti labi, Andrej, — skolotāja viņu uzslavē, — tikai par skaļu gan.

Andreika pašķielē uz Afoņu.

— Tagad atkarto tu, Afoņa, — skolotājā saka.

Afoņa nezina, visa klase viņam saka priekša, bet skaļāk par visiem Andreika.

Starpbrīdī Andreika skraida pa gaiteni un sauc: «Ļoti mācīties grib viņš, sēdēt klases solā.» Afoņa ir kautrīgi nostājies pie sienas.

Trešā stunda bija sevišķi jauka. Vera Andrejevna teica, lai katrs iezīmē savā burtnīcā, ko vien vēlas. Tas saucās «brīvā temata zīmējums».

Andreika ir saraucis pieri, viņš cilā krāsainos zīmuļus. Uz sola viņa priekšā ir atvērta burtnīca. Viņš paslepus raugās uz labo pusi: tur Afoņa zīmē māju, no skursteņa kūp dūmi. Dūmi veļas lieliem klēpjiem kā ugunsgrēkā ...

— Andruša, kāpēc tu nezīmē? — skolotāja apvaicājas.

Andreika neatbild. Visa klase čukst: «Piecelies, piecelies!»

Andreika pieceļas un stāv klusēdams.

Tu laikam nezini, ko zīmēt? — skolotāja atkal vaicā.

Andreikas galva noslīd zemu zemu.

— Mēģini uzzīmēt jurtu, — skolotāja dod padomu.

Andreika apsēžas, paņem melno zīmuli un pašā lapas vidū

novelk līniju, pēc tam sānos otru. Pēkšņi viņam aizmirstas klase. Viņam blakus vairs nesēž Afoņa, skolotāja vairs neskatās viņā. Andreika atkal ir stepē. Tur redzama jurta. No jurtas kūp tieva dūmu strūkliņa. Te kuras krāsns. Andreika noraugās zilajās debesīs. Tas ir zilākas nekā jebkad agrāk. Pie debesīm kā dzirkstītes kvēlo zvaigznes. Aiz Krusta sopkas jau parādījusies saules maliņa, bet pavisam tuvu pie jurtas zemē nolaidies viens varavīksnes gals. Aitu ganāmpulks ir tālu prom. Nav ne tēva, ne matēs. Arī Sarķa nav.

Katja ir ielīdusi jurtā, tādēļ arī to nevar redzēt. Proņkas pļavā redz «Timošu». Tur arī vagoniņš uz riteņiem. Bet tēvocis Kostja ir kaut kur aizbraucis. Droši vien pavadīt Andreiku uz skolu. Tāpat vectēvs Jegors. Stepe viscaur ir zaļa, spilgti zaļa. Šogad ir laba zāle. Jurtai blakus parādās Aukle... Taču ne, labāk tā vis nebūs Aukle, bet gan rati. Aukle izskatās pavisam citāda, pie tam pašlaik tā ir pie ganāmpulka. Tomēr neiznāk ari rati, un tad Andreika pēkšņi saprot, ka tā ir siena kaudze. Kaudze gan ir iznākusi melna, bet par to nekas: Andreika zina, ka nopļautā zale ir salijusi, tāpēc siens ir tāds sameklējis. Lai zīmējums būtu vēl skaidrāks — no debesīm straumēm vien līst lietus.

Andreikas sirds ska|i pukst, un viņš nedzird, ka skolotāja pienāk pie viņa. Skolotāja paņem burtnīcu un rūpīgi aplūko.

— Pastāsti, ko tu te esi uzzīmējis! — viņa laipni aicina. Andreika rāda ar pirkstu un neskaidri murmina: «Jurta ...

zvaigznes ... saule ...»

— Un tas te? — skolotāja norāda uz tumšajām svītrām.

— Lietus ...

— Kāpēc tad te lietus ir melns, bet te, redz, ir sarkans, zils, zaļš un aveņkrāsā? — smaidīdama prasa neattapīgā skolotāja, kaut gan pats par sevi skaidrs, ka tas nav lietus, bet varavīksne. — Vai tu esi kādreiz zīmējis?

— Nē, — Andreika atzīstas.

— Tu, Andruša, esi uzzīmējis ļoti labi, — skolotāja saka.

— Tikai vajag zīmēt vai nu nakti — tad ir zvaigznes, vai arī rītu — tad spīd saule. Bet tavā zīmējumā nav ne šis, ne tas.

— Tas ir rīts, — Andreika ātri nosaka.

Kas te ko nesaprast! No rīta vēl ir zvaigznes un ir ari saule. Lietus arī līst. Bet pēc lietus ir varavīksne. Māte ar tēvu ir aizdzinuši ganāmpulku. Sarķis un Aukle ir pie viņiem.

— Un kas ir uzzīmēts te. stūrītī? ,

— «Timoša».

— Timoša? Tas nu gan neizskatās pēc cilvēka.

Andreika nevar noturēties un sāk smieties. Izrādās, ka skolotāja nemaz tik daudz nezina.

Afoņa pieceļas savā vietā kājās, ielūkojas burtnīcā un skaļi sauc:

— Es zinu! Tas ir traktors!

Un tad notiek brīnumi. Andreika pēkšņi dzird, kā dauzās «Timošas» sirds. Tas ir blakus, tepat blakus, Andreika jau var izšķirt pat dažus vārdus: «Tuk, tuk, tuk! P-f! P-f! Esmu te, esmu te, esmu te ...» Andreikam atkal aizmirstas klase, viņš redz «Ti-mošu». Andreika izstumj Afoņu no sola un pa kaklu pa galvu metas ārā no klases.

Nu viņš jau ir uz ceļa. Pie skolas stāv «Timoša», bet viņam pretim nāk tēvocis Kostja. Viņš saķer Andreiku rokās un uzsviež gaisā. Uzsviež vienreiz, tad vēl un vēlreiz! Andreikam aizraujas elpa, it kā viņš auļotu uz Sarķa.

— Kā klajas, Andrej Ņimajev? — tēvocis Kostja apvaicājas, nolaizdams Andreiku zemē.

— Kāpēc tu neatbrauci uz jurtu? — atbildes vietā noprasa Andreika.

— Esmu vainīgs, draugs, bet nevarēju. Tu mani pameti, arī «Timoša» sāka niķoties, vakar pusi dienas nomocījos ar to, bet tagad vedu labot. Jāremontē... Bet kāpēc tu esi iznācis ārā? — tēvocis Kostja atģidās. — Vai jums ir starpbrīdis?

Andreika paskatās atpakaļ uz skolas durvīm un noraidoši papurina galvu.

— Vai tad tu aizbēgi no stundas?

— Mhm.

— Te tev nu bija! — tēvocis Kostja pārmetoši izsaucas.

— Būs jāpārbauda, kā te vēl viens palaidnis mācās, — viņš mīklaini nobeidz sarunu un stingru soli dodas uz skolas durvīm.

Bet durvis jau plaši veras vaļa. Grūstīdamies un klaigādami pagalmā izbirst bērni. Sācies starpbrīdis.

Tēvocis Kostja atkāpjas pāris soļus atpakaļ. Andreikam gluži negaidot, parādās Afoņa un skrien pretī tēvocim Kostjam, un tas paķer zēnu un uzsviež gaisā. Andreika nespēj ticēt savām acīm. Kā Afoņa pazīst tēvoci Kostju? Kāpēc tēvocis Kostja ir tik priecīgs, it ka turētu rokās nevis Afoņu, bet gan viņu, An-dreiku? Taču traktorists paņem Afoņu pie rokas un aizved pie «Timošas», Andreiku vairs neievērodams. Viņš iesēdina Afoņu sēdeklī, «Timošu» no visām pusēm ielenc bērni. Arī Andreika nevar noturēties, pieiet klāt un kā bārenītis nostājas visiem aiz muguras.

Bērni cits par citu kaut ko stāsta tēvocim Kostjam. Kāda meitenīte kliedz skaļāk par visiem:

— Es redzēju, es redzēju! ...

— Ko tad tu redzēji? — tēvocis Kostja grib zināt.

— Andruša Ņimajevs sita Afoņu. Vakar sita, bet šodien izskrēja no klases. Viņš ir palaidnis.

— Kur tad ir Andruša? — tēvocis Kostja palūkojas visapkārt.

Bērni pašķiras, un Andreika, galvu nodūris, iznāk priekšā.

— Pavirzies sāņus, — traktorists saka Afoņatn un atsēdina Andreiku viņam blakus.

— Kāpēc tad jūs plūcāties? — tēvocis Kostja stingrā balsī uzrunā Afoņu un Andreiku.

Afoņa nicinoši noskatās uz meitenīti un atbild:

— Mēs neesam plūkušies. Viņa melo.

— Plūcāties, plūcāties, plūcāties! — meitenīte kliedz ar asarām acīs.

Andreika klusē, tomēr nez kādēļ ir ļoti priecīgs, ka Afoņa tik labi samelojis.

— Tēt, — Afoņa saka, — tu nepazīsti Fisku-Anfisku, viņa ir pinkšķe un klačotāja.

Kas tad tas, kas tad tas? Kuru tad Afoņa nosauca par tēvu?

Andreika ar izbrīnu paraugās uz Afoņu, uz tēvoci Kostju un tikai tagad sāk saprast. Vai tiešām .. .

— Klausies, Afoņa, — tēvocis Kostja saka, — ar Andreiku tev jāsadzīvo draudzīgi. Viņš visu vasaru nostrādāja uz traktora kopā ar mani...

— Bet mēs ar viņu sēžam vienā solā, — Afoņa iejaucas.

— Nu redz, cik labi...

— Zvans, zvans! — pēkšņi iesaucas meitenīte, kuru Afoņa bija nosaucis par Fisku-Anfisku.

Bērni vienā mirklī izklīst. Tēvocis Kostja noceļ zemē Andreiku, pēc tam Afoņu.

— Nu, tad skaties, dēliņ!... Un tu, Andreika, arī... Lai nebūtu nekādu kautiņu! Norunāts?

— Norunāts! — Andreika un Afoņa atsaucas vienā balsī.

Saķērušies rokās, abi divi skrien uz skolu.

Klasē viņi tūdaļ pieplok pie loga. Tēvocis Kostja iesēžas kabīnē, «Timoša» ierūcas un dodas pa ceļu uz priekšu.

— Un tie esot pirmās klases skolnieki! — atskan Veras An-drejevnas klusā, pārmetošā balss.

Verai Andrejevnai ienākot, visi bērni drūzmējās pie logiem, vienīgi Fiska-Anfiska sēdēja solā un piecēlās.

Skolotāja klusēdama nogaida, kamēr visi nosēžas vietās. Iestājas pilnīgs klusums.

— Andruša Ņimajev, kāpēc tu izskrēji bez atļaujas no klases? — skolotāja stingri noprasa.

Andreika pieceļas.

— Izgāju lauka, tur «Timoša» ...

— Tu traucē stundas. Savāc savus zīmuļus un burtnīcas un ej uz internātu. Pēdējā stundā nepiedalīsies.

Andreiku tas ļoti sarūgtina, viņš skaļi elso, ņemas pa savu solu tā, it kā būtu jāceļ kaut kas smags, un gāzelēdamies dodas uz durvīm.

— Kurš no jums, bērni, tagad atstāstīs pasaku par rāceni?

Pie pašam durvīm Andreika palēnina gaitu: ak, kā gribētos

tagad pastāstīt šo pasaku, viņš to ļoti labi atceras!

Gaitenī viņš apstajas pie savas klases durvīm, un viņam negribas nekur iet. Kāds tur stāsta, ka vectēvs iestādīja rāceni un kā tas izauga liels jo liels ...

Bet tad klases durvis atkal atveras un ārā iznāk Afoņa.

— Es izprasījos uz zēnista-bu, — viņš čukstus pavēstī An-dreikam.

— Tad iesim! — Andreika tūdaļ kļūst jautrāks.

— Tad nē jau, — Afoņa atmet ar roku, — man taču nemaz nevajag, es iznācu pie tevis ...

— Neaiziesim uz internātu? — Andreika prasa.

— Ejam, — Afoņa atbild bez lielas domāšanas.

Viņi skrien pa plašo gaiteni uz garderobi.

Kāda sieviete aizstājas viņiem ceļā:

— Kur tad jūs?

— Uz internātu. Mani izdzina no klases! — Andreika priecīgi stāsta.

— Un mani arī, — Afoņa melo.

— Tas nu gan ir jauki! — sieviete norūc. — Vēl neesat lāgā pār skolas slieksni pārkāpuši, bet jau palaidņojaties. Meklējiet savas drēbes!

Pēc brīža Andreika un Afoņa apģērbušies iziet no skolas.

— Labāk neiesim vis! — Afoņa saķer Andreiku aiz rokas.

— Pamanīs vēl skolotāja.

Bērni apiet skolai apkārt no otras puses. Uz ceļa redzamas «Timošas» kāpurķēžu sliedes.

Andreika pavicina somu, un Afoņa tikai tagad atceras, ka viņa soma palikusi klasē.

— Gan rītā dabūšu! — viņš bezrūpīgi nosaka. — Ļauj palūkot tavu roku! Saliec elkonī, saliec! Lūk, tā. Oho, kas tev par spēku!

ANDREIKAM BŪS NARTAS^7

Internātā bērniem ir daudz darba. Tas tikai no malas tā liekas, ka, stundām beidzoties, atliek vienīgi sagatavot mājas darbus un pārējā laikā var rotājāties un skraidīt.

No rītiem Andreiku modina taurētājs. Taurētājs ir Tudups. Andreika satrūkstas un izlec no gultas. Ja kads negrib celties augšā un pārvelk segu pāri galvai, Tudups pienāk pie gultas un puš pie pašas auss.

Kad visi jau piecēlušies, Tudups rūpīgi ietin tauri dvielī, noliek to skapītī un dod rīkojumu:

— Uz rīta rosmi!

Tur nu nekas nelīdz: Tudups ir komjaunietis un pionieru vadītājs, viņš jau ir loti liels — viņam veseli četrpadsmit gadi.

Kaut gan Andreika vēl nav pionieris, arī viņš dodas uz vingrošanu rotaļu istaba. Vingrot kopā ar visiem nemaz nebūtu tik slikti, tikai Andreika neprot pareizi elpot. Viņš pievelk pilnas krūtis gaisa, aiz piepūles nosarkst un nekādi nevar vienā laikā izdarīt vingrojumu un elpot. Kad Tudups komandē: «Rokas sānis, pietupties!» — to Andreika saprot. Bet, tiklīdz Tudups saka: «Ie-elpot, iz-elpot!» — viņš tikai elpo vien un neceļ vairs rokas sānis un nepietupstas. Tūdaļ atskan stingrs sauciens:

— Andrej, kāpēc tu nevingro!

Vienmēr jau var kaut kā izlīdzēties, un Andreika galu gala saprata, ka labāk ir nemaz neelpot. To Tudups nekad nepam.ana.

Vēl grūtāk bija katru dienu mazgāties. Pie tam nevis vienu, bet vairākas reizes dienā. No rīta jāmazgājas, pirms katras ēdiena reizes jāmazgājas, pirms gulētiešanas tāpat. Andreikam jau bija jāmazgājas arī jurtā, tomēr šeit — tas bija pavisam kas cits! Katrā ziņā vajadzēja mazgāt ausis un visu seju. Pat rokas vajadzēja mazgāt līdz elkoņiem! Un kaklu arī! Un kurš gan nezina, ka tas ir visbargākais sods!

Andreiku sākumā ievēlēja par sanitāru. Viņš apsēja ap kreiso roku lentu ar lielu, sarkanu krustu un katru ritu visiem klases bērniem pārbaudīja rokas, ausis un kaklu. Būt par sanitāru ir liels gods un ļoti patīkami. Pirmās trīs dienas Andreika bij.a tādā pārliecībā. Viņš pats šā tā nomazgāja rokas un vēl mazliet degunu. Andreiku neviens nepārbaudīja. Taču viņu nodeva .atkal ta pati klačīga meitene Fiska-Anfiska. Viņa pacēla roku un teica skolotājai:

— Bet kāpēc tad Andrušam Ņimajevam pašam ir netīrs kakls un nagi?

— Ausis arī netīras! — no pēdējiem soliem piebilda vēl kāda spiedzoša balss.

Skolotāja izsauca Andreiku, pati viņu apskatīja un papurināja galvu.

— Tads sanitārs mums nav vajadzīgs! — atkal iesaucās ta pati meitene no pēdējās solu rindas.

— Vai tu vēlies ko teikt? — skolotāja jautāja. — Tad pacel roku.

Meitene pacēla roku, piecēlās un atkārtoja:

— Tāds sanitārs mums nav vajadzīgs!

Bērni sāka trokšņot un nolēma pārvēlēt sanitāru. Lai cik dīvaini tas arī nebūtu, taču par sanitāru izvēlēja to pašu Fisku-Anfisku.

Andreikam nu bija jāšķiras no greznās lentas un jamazgā kakls un ausis. Fiska-Anfiska nelika Andreiku mierā. Viņa bez kautrēšanās paraudzījās Andreikam aiz apkakles un ausīs un aizdomīgi apskatīja nagus. Andreika nu jau mazgāja rokas, mazgāja pat kaklu un ausis, taču ļaunā meitene katrreiz atrada viņam uz vaigiem vai uz kakla kaut kādas svītras un katrā ziņa netīrumus aiz nagiem. Ko tad Andreika tur varēja darīt, ka tie netīrumi kaut kur radās ar visu mazgāšanos!

Reiz Andreika, sapratis, ka Fiska-Anfiska viņam piesienas, sadusmojās un sāka protestēt: lai paskatās visa klase — viņš taču ir mazgājies, un ausis un kakls viņam ir tīri. Aiz nagiem patiešām ir netīrumi, to Andreika redz pats arī, taču viņš nekādi nesaprot, no kurienes tie varēja rasties.

Fiska-Anfiska aiz dusmām nosarka, visi bērni sapulcējās ap Andreiku. Afona pārliecināti paziņoja:

— Kakls viņam ir tīrs. Un ausis arī.

— Bet, re, kur netīrs, ro> kur netīrs!

— Fiska-Anfiska, gandrīz vai rauda-dama, rādīja ar pirkstu uz Andreikas vaigu galiem.

— Tas ir no saules, — Afoņa atkal iejaucās.

— No saules! — Andreika priecīgi atkārtoja.

Fiska-Anfiska apjuka. Andreika jau gandrīz būtu guvis virsroku. Taču piemānīt vis neizdevās. Fiska-Anfiska izvilka no kabatiņas savu tīro kabatlakatiņu un apņēmīgi paziņoja:

— Pamēģināsim ar mutautiņu.

— Lai iet! — Andreika ātrumā piekrita, jo viņš bija noticējis Afoņam. Bez tam viņš taču patiešām šodien bija mazgājies!

Fiska-Anfiska itin lietišķi uzspļāva uz lakatiņa un vairākas reizes pārvilka ar to pār Andreikas vaigu. Svītras nozuda, bet lakatiņš kļuva netīrs. Fiska-Anfiska uzvaras priekā pacēla lakatiņu, rādīdama to visai klasei, pēc tam atkal uzspļāva un iebāza Andreikam ausī. Arī auss kļuva tīra. Afoņa apmulsis klusēja. Tieši šajā brīdī klasē ienāca skolotāja un, Andreikam par lielu prieku, sarāja Fisku-Anfisku par to, ka viņa spļāvusi uz lakatiņa un slaucījusi Andreikas vaigu un ausi. Tā tai klačotā-jai arī vajadzēja! Andreika bija apmierināts: Fiska-Anfiska vairs nekad nelīdīs viņam virsū ar kabatlakatu.

Nē, viegli gan Andreikam neklājas! Kad stundas ir beigušas, viņam nemaz negribas gatavot mājas darbus. Viņš jau zina, kas ir burtnīca un zīmulis, un velk taisnas svītriņas, kas izskatās pēc jurtas statnēm. Ar svītriņām viņš pievelk veselu pus-lappusi. To sauc par mājas uzdevumu. Pec tam viņš Afoņam pārstāsta pasaku par rausi.

Kad pagājušas pusdienas un «klusā stunda», bērni iet zāģēt malku un stiepj to pie krāsnīm. Arī te visu vada Tudups. An-dreika prot malku zāģēt un nest to klēpjiem, bet tik lielu krāsni viņš vēl nekad nav kurinājis. To dara Tudups. Viņam ir sērkociņi, ko viņš nevienam citam neuztic. Uz kārbiņas ir uzzīmēti kaut kādi dzīvnieki ar ragiem, iejūgti kamanās. Tudups stasta, ka tie esot brieži, tie dzīvojot ziemeļos, bet kamanas saucot par nartām.

— Brieži ļoti ātri skrien, — Tudups stāstīja.

— Vai par zirgu ātrāk? — Andreika taujāja.

— Nevar i salīdzināt! Protams, ātrāk!

— Bet vai ātrāk par «Pobedu»?

Tudups mirkli padomāja.

Ātrāk gan. Kā vējš! — viņš sparīgi atmeta ar roku. — Ar briežiem var braukt visur, arī tur, kur neviena mašīna netiek.

— Tik ātri kā lidmašīna? — Andreika nerimās.

— Ko nu — lidmašīna! — Tudups tēvišķi pasmaidīja.

— Lidmašīna skrien pa gaisu, bet brieži — pa zemi.

Kad Tudups bija izlietojis visus sērkociņus, kārbiņu viņš atdeva Andreikam.

Andreika priecīgs aplūkoja briežus: ek, ja varētu pavizināties tādās nartās!

Laiks tomēr steidzās ātri. Jau bija uzkritis sniegs, bet pēc tam uznācis arī pirmais nelielais sals. Tēvs pāris reižu bija atjājis Andreikam pakaļ un aizvedis viņu uz jurtu. Tas notika sestdienās.

Tad nākamajā dienā Andreika jādelēja uz Sarķa un visu laiku nodzīvoja pie aitu ganāmpulka. Tur, protams, bija arī Aukle, un pat Katja tādās reizēs devās līdzi ga-nampulkam un nešķīrās no sava saimnieka.

Vakara tēvs un māte izskatīja Andreikas burtnīcas.

Triju mēnešu laikā dēls bija jau daudz ko iemācījies. Svītriņu un kāsīšu vietā nu jau rakstīja burtus un vārdus. Skolotāja ar sarkanu tinti bija likusi atzīmes. Andreikarn piecnieku nebija — un tikai tādēļ, ka' viņš steidzās.

Māte lasīja un nopūtas. Nopūtas un lasīja.

«Andruša, visiem burtiem svītriņas nav jāizloka. Punktus un komatus raksti mazākus,» rakstīja skolotāja.

Bet tas vel nav nekas. Gadījas ari ļoti īsi un dusmīgi vārdi, un mātei tie visvairāk nepatika. «Netīri,» māte lasīja un tik pārmetoši skatījās uz Andreiku, ka viņam tūdaļ saka gribēties gulēt.

Un tomēr vienreiz bija gadījies arī piecnieks. Andreika bija uzrakstījis: «Tiltiņš, kazlēniņš, Saša,» — un tas bija iznācis tik tīri, ka Andreika bija nopelnījis pirmo piecnieku sava mūžā. Izrādījās, ka saņemt piecnieku ir ļoti patīkami. Māte un tēvs priecājas, Sarķis, Aukle un Katja bija tik mīlīgi, ka Andreika jutās kā jubilārs.

Tad Andreika nolēma paradīt tēvam kārbiņu.

— Iztaisi man nartas, — viņš lūdza. — Traki grib.as pavizināties nartās!

Tēvs uzmanīgi aplūkoja sērkociņu kārbiņu un tad teica:

— Kad es dieneju armijā, man bija draugs evenks. Viņš man daudz tik.a stāstījis, kā braucis ar briežiem. Un vēl viens draugs bija no Cukotkas — tas bija braucis ar suņiem.

— Ar suņiem? — Andreika gandrīz vai salēcās. — Kā to var — ar suņiem?

— Tāpat kā te, — tēvs parādīja uz kārbiņas, — tikai briežu vietā kamanās iejūdz suņus.

— Nartās, — Andreika izlaboja tēv.a vārdus.

— Jā, nartās, — tēvs piekrita. — Stāsta, ka suņi briesmīgi ātri skrienot.

— Es iejūgšu Aukli! — Andreikarn iekvēlojās acis. — Iztaisi ātrāk nartas.

— Ar Aukli vien nepietiek, vajag vēl kādu suni.

— Iejūgšu Katju!

— Katju! — tēvs iesmējās. — Tu esi pļāpa!

— Iztaisi nartas! — Andreika žēli lūdzas. Pašlaik viņš vai-rak par visu citu pasaulē ilgojās pēc nartām.

Tēvs pagrozīja rokās kārbiņu, piemiedza acis ka tēmēdams un teica:

— Mācies labi. Tad iztaisīšu tev nartas. Un iejūgu arī. Nes tikai mājas piecniekus. Ja tev būs piecnieki, tad es vasaru tevi paņemšu līdzi uz Maskavu. Brauksim uz Lauksaimniecības izstādi.

Dzirdot tādus vārdus, Andreikam aizrāvās elpa, tomēr viņš vēl pajautāja:

— Bet vai Dulmu ņemsim līdzi?

ANDREIKA SASLIMST

Viegli pateikt — nes rnajas piecniekus! Andreika centās, cik vien spēja, taču piecnieku viņam nebija. Piecnieki bija gan Afo-ņam, gan Fiskai-Anfiskai, bet Andreika saņēma piecniekus vienīgi fizkultūra. Fizkultūra patiesībā bija rotaļa: vai nu jātiek visiem garam — jāskrien, cik jaudas, vai jāsviež sniega pikas, vai arī jālec tāllēkšanā vai augstlēkšanā pār aukliņu, kā arī ja-lēkā ar lecamauklu. Dažas rotaļas bija pavisam lieliskas: «kaķis un pele», «trešais lieks», «pēdējais pāris».

Skolotāja teica, ka Andreika esot labs fizkultūrietis, un lika viņam piecniekus. Lieliski būtu, ja citu priekšmetu, izņemot fizkultūru, nemaz nebūtu — tad Andreika pilnīgi droši tiktu uz Maskavu.

Pie tam viņš vēl iemācījās skriet ar slidām. Pareizak sakot, pat ne ar slidām, bet ar vienu slidu. Ar otru skrien Afoņa. Tēvocis Kostja reiz atbrauca no MTS, kur viņš tagad remontē «Timošu».

— Slidas gan noteikti dod arī Andreikam, — viņš piekodināja savam dēlam.

Tikai Afoņa deva vienu slidu, bet ar otru vizinājās pats vai arī nobēdzināja to skapītī.

— Tu vel sasitīsies, — viņš paskaidroja. — Doma, man žēl? Bet uz divām tu nenostāvēsi.

Ļoti labi, ka upīte rudeni bija izgājusi no krastiem un tagad aizsala: izveidojās īsta slidotava.

Tikko no internāta ārā, tā jāpārlien pāri zemam žogam (ērtības labad kāds vēlāk bija iztaisījis caurumu: izlauzis dažus dēlīšus) un tūda| var nonākt uz ledus. Nu, bet pēc tam līdz pašam vakaram aizmirstas, ka ir arī internāts un «mājas uzdevumi».

Ek, ja Andreikam būtu divas slidas! Taču Afoņa pats mācēja slidot tikai uz vienas un nezin kādēļ negribēja, ka An-dreika iemācās slidot uz abām.

Andreika sen nebija redzējis Dulmu. Viņš tai rakstīs vēstuli. Kad būs iemācījies visus burtus, tad arī uzrakstīs. Viņš brīvajā laikā mēģināja to savā nodabā sacerēt. Bet brīvā laika jau nemaz nebija. Ja nu vienīgi gulēt ejot.

«Kur tu tagad dzīvo?» acis aizvēris, Andreika tūdaļ sāka «rakstīt». «Posts, kur grūti bez tevis! Es te spēlēju jaunu spēli, vizinos uz slidām. Es briesmīgi labi mācos, esmu priekšā visai klasei. Es tagad esmu fizkultūrietis. Man ir labs draugs, vārdā Afoņa, labāks p.ar tevi...»

Andreika aizmiga, nepaguvis «pabeigt» vēstuli. Viņš pārāk ātri aizmieg — laikam būs sliņķis. Un, tikko ir aizmidzis, jau rīts klāt, jāceļas augšā. Stundā tūdaļ nepatikšanas: mājas uzdevums nav izpildīts, jāsaņem divnieks. Andreika tomēr nevarēja izprast: viņam patika rakstīt tieši šos ciparus — vieninieku un divnieku, bet, kad skolotāja tos ierakstīja burtnīcā, viņa labsajūta izgaisa.

— Es tev «sniegbaltīti» vairs nedošu! — Afoņa piedraudēja.

— Ko tētis teiks, kad dabūs zināt?

Bet tētis — tas taču bija tēvocis Kostja. Tiešām, ko gan viņš teiks? Un ko teiks Andreikas tēvs? Neņems vēl līdzi uz Maskavu.

Internātā Andreika tik ilgi skatās divniekā, kas viņam gadījies burtnīcā, līdz acis sāk sāpēt. Viņš pāršķir lappusi, tur ir trijnieks. Trijnieks ir gluži līdzīgs piecniekam, tikai ļipiņa skatās uz otru pusi. Andreika paņem sarkano zīmuli un pavelk lipinu uz pareizo pusi. Tagad ir piecnieks, tikai ar divām ļipiņām. Ar gumiju vienu ļipiņu varētu izdzēst, bet burtnīcā ar gumiju neko nedrīkst dzēst. Ar divnieku viņš arī veikli tiek galā: pieraksta blakus trijnieku, vidū ieliek saskaitīšanas zīmi un nu iznāk īsts piecnieks ar vienu skaistu ļipiņu.

Nu Andreika aizver burtnīcu un lūdz Afoņam «sniegbaltīti». Afoņa, protams, bija ievērojis, ka Andreika šodien mācījās, un klusēdams izvelk no skapīša dvielī ietītās slidas.

— Pamēģini ar divām, — Afoņa drūmi nosaka.

Andreika saķer slidas ar abām rokām.

Jau trešo dienu internātā ir auksts — visa malka izkurināta, taču jaunu no kolhoza vēl nav atveduši. Bet ārā ir silts, pat karsts. Andreika novelk kažociņu, nosviež to uz ledus, apsēžas un sien pie kājām slidas. Tad viņš pieceļas kājās un tūdaļ jūt starpību: pirmkārt, viņš kļūst daudz garāks — droši vien tēva augumā, otrkārt, viņš tagad ir viegls un ātrs — aizjoņos kā kinofilmā.

Tas Afoņa tomēr ir lādzīgs. Vajadzēs arī viņu paņemt līdzi uz Maskavu.

Andreika dūšīgi savēcina rokas un laižas uz vienas kājas — ak, cik jauki! Tad vēl viens atvēziens — otra kāja pieskaras pie ledus, taču aizslīd uz sāniem, un Andreika noveļas. Tas ir nieks! Viņš jau atkal ir kājās, bet nez kādēļ tik briesmīgi sap, ka viņš nokrīt tieši ar seju uz ledus...

... Andreika guļ gultā. Tas tomēr nav internāts, bet maza, balta istabiņa kādā nepazīstamā mājā. Viņš grib piecelties, bet nevar: viss ķermenis stipri sap.

— Nevajag, Andruša, guli vien! — saka sieviete baltā virsvalka.

Baltus virsvalkus nēsā veterināri. Kur te gadījusies veterināre, un kāpēc tā An-dreikam neļauj celties?

— Iedzer zāles, Andruša.

Kas tas par zālēm? Vai tad viņš ir aita? Andreika papurina galvu: ne! Tātad viņš vēl guļ.

Zēns smagi nopūšas.

— Tu esi veterinäre? — viņš noprasa.

Sieviete nostumj segu, nez kādēļ bāž roku Andreikam zem krekla un ieliek viņam padusē kaut ko vēsu.

— Kas par veterināru! Guli mierīgs, izmērīsim temperatūru.

Skaidrs, viņa ir veterinäre. Kad saslimst kāda aita, tai mērī

temperatūru.

Andreika iesmejas: veterinäre ir kļūdījusies un ielikusi termometru nepareizā vietā.

— Nu, ko tu smejies? Salauž kāju un vēl smejas.

— Salauzu? — Andreika ir pārsteigts.

— Nu kā tad! Slidoji uz upītes, nokriti un nokļuvi slimnīcā.

— Marijtant, Marijtant, — kads čukst Andreikam pie auss, — vai viņam kāja būs taisna?

Andreika pagriež galvu un ierauga sarkanmatainu meitēnu vienos vasaras raibumos. Ja viņa nebūtu bijusi tik maza, viņš būtu pārliecināts, ka tā ir Fiska-Anfiska.

— Taisna gan, kādai tad šai jābūt? Ja jau tev būs taisnas kājas, kur ta nu vēl viņam.

Jau otrā dienā Andreika uzzināja, ka meitēnu sauc par Katju, — ko tu neteiksi, kads viņu nosaucis Katjas vārdā! — un «Marijtante» nav veterinäre, bet gan medicīnas māsa.

Katja guļ slimnīcā jau sen. Viņa esot daudz ložņājusi pa jumtiem, nokritusi un salauzusi kājas. Katja staiga baltās un-tēs, kas nelokās un no kurām sazin kādēļ lien lauka pirksti. Viņa staigā, turēdamas pie gultām, skapīšiem un sienām, celdama uz priekšu kājas, kas ir taisnas kā nūjas. Arī Andreikam kāja ir tieši tāda pati balta unte. Kāpēc tada vajadzīga?

— Tu taču esi salauzis kāju, vai ne? — «Marijtante» paskaidro. — Tagad jāpanāk, lai tā sadzīst. Tev būs japaguļ gultā.

Andreika iepazinās arī ar ārstu «Sašonkuli».

Istabā ienāca resns cilvēks ar jautru, sarkanu degunu, sirmām uzacīm, baltām ūsām un baltu cepurīti galvā.

— Kā klājas mūsu īkšķītim? — viņš rupjā basā apvaicājās. («īkšķītis» — tas bija Andreika.)

— Un kā dzīvo biedrene Pravosudova? («Biedrene Pra-vosudova» — tā ir Katja.)

No tās dienas Andreikam sākās jauna, līdz šim neredzēta un ne visai līksma dzīve. Viņam pastāvīgi lika rīt rūgtus pulverus un dzert rūgtu ūdeni. Nu viņam bija skaidrs, kāpēc slimajām aitām nepatika zāles. Dažreiz Andreikam izdevās noslēpt pulverīšus zem matrača, bet viņš tik un tā viebās, cik spēja, rādīdams, cik rūgts viņam mutē.

Andreiku apmeklēja radinieki un draugi. Tēvu un māti nomainīja vecmāmuļa Dolsona, atnāca pat Fiska-Anfiska. Viņa atnāca ar visu savu sanitāres apsēju, un Andreika tūdaļ paslēpa rokas, uzvilkdams segu līdz zodam.

Es tev atnesu ābeci, — Fiska-Anfiska lietišķi runāja.

— Mēs nāksim pie tevis, citādi tu atpaliksi. Mēs jau esam iemācījušies burtu «t».

Andreika nosprauslojās un pārvilka segu vēl vairāk sev pāri.

— Bet vai tu te mazgājies arī? — Fiska-Anfiska apvaicājās un paguva ieskatīties Andreikam ausī.

No rīta «Marijtante» bija norīvējusi Andreikam seju un rokas, bet tā jau nav mazgāšanās...

— Nē, — viņš atbildēja un piebilda: — Bet man kauls ir pušu.

— Vai tev sap? — Fiskas-Anfiskas seja līdzjūtīgi saviebās.

Vai nu Andreika stāstīs, ka viņam sāp!

— Nē, — zēns papurināja galvu.

— Tev vajag mazgāties, — Fiska-Anfiska pamacoši sacīja.

— Marijtante teica, ka es nedrīkstu mazgāties.

— Mazgāties vajag visiem! Parādi rokas! — Fiska-Anfiska uzstāja.

Andreika paklausīgi pastiepa rokas, un Fiska-Anfiska papurināja galvu, kā to mēdza darīt skolotāja, ja nebija ar kaut ko apmierināta.

kad Fiska-Anfiska bija aizgājusi, Andreika pasauca pie sevis Katju un parādīja viņai ābeci.

Nāc spēlēties, — viņš aicināja. •— Spēlēsim skolu. Vai burtus pazīsti?

— Nepazīstu.

— Tas ir labi, — viņš teica lēnām, kā skolotāja. — Bet es pazīstu gandrīz visus burtus, es tevi mācīšu. Iegaumē, — Andreika vārdu pa vārdam atkārtoja savas mātes teicienu, — sākot mācīties — iemācies burtu «a», sākot ēst — iedzer krūzīti airaka.

Tad Andreika apklusa: viņam ļoti iegribējās ēst. Nu jau vairākas dienas viņu baroja ar zupu un mannas biezputru.

— Posts, kā gribas jēra ga|as un airaka! — aizmirsis savu jauno skolotājas lomu, Andreika izsaucās un smagi nopūtās.

LIELĀ SVĒTDIENA

Andreika tik tikko spēja sagaidīt, kad viņu izrakstīs no slimnīcas. Pirmajā rakstīšanas stundā Andreika sēdēja tāds skumīgs: pa slimības laiku viņš bija mācībās atpalicis un nesaprata, par ko tagad skolotāja runā. Tikai rokdarbu stundā viņš atkal kļuva možāks. Bērni no krāsainiem papīriem izgrieza un līmēja rotaļlietas: zvaigznītes, groziņus, karodziņus un pat mazas eglītes. Andreika vēl nekad nebija redzējis īstu eglīti, vienīgi to, kas bija ābecē. Stepē tās neaug, arī tajā meža, kur viņš bija braucis ar vectēvu Jegoru, nebija nevienas egles.

Skolotāja pastāstīja, ka drīz būšot Jaunais gads. Kolhozs sūtīšot uz mežu mašīnu, veselus trīssimt kilometrus tālu, un no turienes skolai atvedīšot īstu, lielu egli.

— Un šīs rotaļlietas, — skolotāja paņēma rokās Andreikas taisīto zvaigznīti, — mēs piekārsim pie eglītes. Iedegsies dažādu krāsu spuldzītes («Taisni kā varavīksne,» Andreika nodomāja), ieradīsies Sala vecis, Sniegbaltīte un lācis Miška.

Drīz drīz būs Jaunais gads! Drīz būs klāt lielā svētdiena!

Parastajās svētdienās bērni neiet skolā, tomēr šīs dienas aizsteidzas ātri, un atkal ir jāiet skolā. Bet lielajā svētdienā paies viena diena, otra, trešā — veselas desmit dienas, un skolā nebūs jāiet, varēs izdzīvoties pa stepi, braukāt nartās. Lielā svētdiena — tās jau ir tās ziemas brīvdienas.

Tēvs pastāstīja Andreikam, ka nartas esot jau gandrīz gatavas. Kaut ātrāk pienāktu lielā svētdiena!

Tad Andreika iejūgs nartās Aukli un Katju un brauks taisni pie saules. Tudups stāstīja, ka ar nartām var aizbraukt tur, kur netiek pat zirgs un «Pobeda». Lieliski būtu aizbraukt līdz saulei! Slidot Andreika vairs neslido. Viņš vēl mazliet klibo un ļoti baidās, ka to kāds varētu ievērot un nodomāt, ka Andreika ir līdzīgs sliktam cilvēkam, klibajam sliņķim — vectēvam Badmam. Andreika ļoti cenšas saņemt piecniekus, tomēr nekas no tā neiznāk. Tagad viņš nesaņem piecniekus arī fizkultūrā, tajā viņam vispār nav atzīmju. No fizkultūras Andreika ir uz laiku atbrīvots. Skriet viņš atkal drīkstēs tikai pēc lielās svētdienas.

* * *

Andreika nepalika uz eglīti. Atjāja tēvs un aiz pavadas atveda līdzi Sarķi.

Egle jau bija uzstādītā lielajā skolas zālē. Pašā galotnē mirdzēja zvaigzne. Tā bija īsta, brīnišķīga zvaigzne — varbūt ta pati, ko Andreika neatrada stepē. Egle jau bija izrotāta. Andreika atveda tēvu, lai parādītu eglīti un savas rotaļlietas.

— Varbūt tu paliksi? — tēvs prasīja. — Es parīt atkal atjāšu tev pakaļ.

— Nē, — Andreika nepielaidās, — gribu uz mājām.

Viņš vairākas reizes apgāja apkārt eglītei, gribēdams atrast savas rotas, taču nepazina vairs nevienu.

— Būs davanas, — ierunājās Afoņa, kurš draugu pavadīja.

— Ņem manu dāvanu sev, — Andreika teica Afoņam.

— Nevajag, man būs pašam sava.

— Paņem vien, — Andreika lūdza, — es pēc tam aizvedīšu to Katjai uz slimnīcu.

— Labs ir, — Afoņa beidzot piekrita, jo viņam ļoti negribējās, ka Andreika jāj prom.

Viņi kopā izgāja no skolas. Tēvs uzmanīgi uzcēla An-dreiku Sarķim mugurā, atraisīja pavadu no žoga un iedeva to dēlam rokā. Nenogaidījis tēvu un neatvadījies no Afo-ņas, Andreika palaida Sarķi soļos. Tagad nevarēja auļot tā ka agrāk. Ļoti žēl. Jau beidzās sādža. Tālāk sākās stepe. Ziemu tā nav diezcik krāšņa: visapkārt sniegs, šur tur pa kailam krūmiņam. Taču skumja tā šķiet tikai tādam, kas nepazīst stepi, bet Andreika to pazīst ļoti labi. Mājās viņu gaida nartas, māte, Aukle un Katja. Dulma atjās ciemā ...

Andreika aiz nepacietības jau gribēja uzšaut Sarķim, bet paskatījās uz tēvu, kaut ko atcerējās un turpināja jāt soļiem.

Dulma it kā zinādama jau gaidīja Andreiku pie jurtas. Tēvs tūlīt aizjāja uz ganiem pie mātes, un bērni palika vieni paši.

Andreika vispirms sāka stāstīt Dulmai par slimnīcu. Cik jaukas tur bijušas «Marijtante» un Katja! Nē, tā nemaz nav bijusi kaza, bet meitene. Un dakteris «Sašonkulis» saucis Andreiku par «īkšķīti». Visādi labi bijis slimnīcā, tikai aitas gaļu gan tur nedevuši ēst, bet barojuši ar mannas biezputru. (Dulma nemaz nezina, kas tā mannas biezputra tāda ir!) Bez tam likuši dzert rūgtus pulverus. Tos nemaz negriboties atcerēties ...

— Spēlēsim slimnīcu, — Dulmai tūdaļ ienāk prātā.

— Labs ir, — Andreika piekrīt.

Viņš apguļas gultā, un Dulma vispirms ar dvieli pārsien viņam kāju. Dulma ir «Marijtante». Viņa ietinas p:alagā, kas tai ir virsvalka vietā.

— Ņimajev, izdzer pulveri, — «Marijtante» saka.

Sāpes kājā Andreika vēl spēj paciest, bet pulverus ... Ak, kāpēc viņš tos bija parādījis Dulmai! Viņš taču tos bija atvedis Auklei un Katjai.

— Es negribu pulverus! — aiz pretīguma Andreikam iekšā viss sagriežas.

— Izdzer, izdzer! — Dulma uzstāj.

Andreika paņem pulveri, izliekas, ka ieber to mutē un uzdzer virsū ūdeni. Tajā pašā laikā viņš pulveri paslēpj zem spilvena. Bet Dulma šo krāpšanu atklāj un saskaišas.

— Tā nevar! — viņa saka. — Tu izdzēri ūdeni, bet ar ūdeni taču neārstējas. Izdzer pulveri, citādi es vairs nebūšu Marij-tante! V

— Labi! — Andreika tūdaļ ir ar mieru, pieceļas un raisa nost apsēju no savas kājas. — Tu būsi meitene Katja, bet Aukle — Andreika. Es būšu dakteris.

— Bet Marijtante? — Dulma dzēlīgi ieprasās.

— Marijtante?... Marijtante dežurēja naktī, tagad viņai brīvdiena.

Andreika tūdaļ notriepj ar sarkano zīmuli sev degunu, ietinas palagā un pasauc Aukli. Viņš liek tai apgulties gulta un pārsien pakaļējo kāju.

— Nu, kā šodien klajas «īkšķītim»? — «Sašonkulis» apvaicājas Auklei un saņem to aiz priekšējās ķepas. — Vai viņš zāles dzēra? Ē, tas nekur neder! Izdzersim manā klātbūtnē.

«Sašonkulis» paņem gabalu aitas gaļas, apbārsta to ar pulveri un dod «slimniekam». Aukle uzmanīgi aposta gaļu, paņurd, tomēr sāk ēst.

— Vareni! — «Sašonkulim» tas patīk. — Tagad paklausīsimies, kā īkšķītim sastāv ar sirsniņu. Tā. Ar tādu sirsniņu nav jābaidās nekādu lūzumu. Elpo! Tā, tā! Elpo dziļāk, spēcīgāk! Neelpo! Ehē! Drīz tu jau skriesi uz skolu!

Aukle guļ gultā ar kājām gaisā un izplestām ķepām. Viņa vērīgi uzklausa «dakteri» un traucē rotaļu tikai ar to, ka cenšas nolaizīt viņa sarkano degunu. Viņai šķiet, ka Andreika tieši šim nolūkam bāž viņai klāt savu galvu.

— T-j-ā! Bet kā tad jūtas biedrene Pravosudova?

«Biedrenei Pravosudovai» kājas ir sasietas ar auklu, un viņa klusē.

— Parādi mēli! — «dakteris» uzsauc. — Mēle nav laba ... taisnību sakot — mēle ir slikta.

— Kāpēc slikta? — Dulma brīnās.

— To es nezinu, — Andreika atzīstas.

— Bet vai tev ir laba?

— Man gan laba. — Un tad ārsta balsī uzrunā Aukli: — Tev jāņem piemērs no īkšķīša. Parādi mēli! Brīnišķīgi! Šī pat dzelzi var sagremot!

— Kādu dzelzi? — Dulma atkal apvaicājas.

— Nezinu gan.

— Kāpēc tad mana mēle ir slikta, bet tava laba? — Dulma uzstāj. — Tā es negribu spēlēties! Spēlēsim skolu.

Patiešām, kā viņš bija varējis aizmirst, ka tagad taču var spēlēt arī skolu!

Andreika atsien vaļā Dulmas kājas un nosviež sev no pleciem palagu.

— Tu būsi skolotāja, bet es — klase, — viņš saka.

Dulma ir ar mieru, taču viņa nezina, kas skolotajai jādara.

Andreika sāk skaidrot un pēkšņi izlemj, ka labāk jau viņš pats būs par skolotāju.

Bet Dulma ietiepās: viņa negribēja būt par «klasi».

— Bērni, kad es nāku iekšā, ir jāpieceļas.

Pat Aukle nolēca no gultas, bet Dulma aizgriezās prom, apsēdās un šķita nedzirdam Andreiku.

— Es pati esmu skolotāja!— Dulma tiepīgi paziņo.

— Tu? — Andreikam nāk smiekli. — Kas tu par skolotāju, tu taču nepazīsti nevienu burtu!

— Pazīstu gan. Es negribu ar tevi spēlēties!

— Es esmu tas, kurš negrib ar tevi spēlēties!

— Tu esi klibais vectēvs Badma.

Tas nu nebija tiesa: Andreika vairs nekliboja. Sāpīgāk Andreiku vairs nevarēja aizvainot.

— Mīļumiņš! — Andreika nošņāca un iegrūda Dulmai ar dūri krūtīs.

Dulma sāka raudāt. Bet Andreikam nebija viņas žēl.

Tad Dulma izgāja no jurtas. Lai jāj vien prom! Andreika sāka gudrot, kā viņš ar nartām brauks pie saules..

DULMA NOMALDĀS

Vēlu vakarā stepē bija jau nomanāms, ka! tuvojas purga^8: debesis satumsa, nespīdēja vairs neviena zvaigznīte. Drīz vien uz jurtu atjāja vecmāmuļa Butida. Izrādījās, ka Dulma nebija pārjājusi mājās. Viņa bija pazudusi.

Jau putināja īsti spēcīgi.

Andreika nodomāja par Dulmu: «Tā tev vajadzēja!» Vecmāmuļa plēsa savas plānās bizītes un nepatīkami, žēli raudāja. Kas tur ko raudāt? Kur nu viņa var pazust?

Un tomēr Andreika būtu varējis aizspiest ausis vai aizbēgt stepē, lai tikai nebūtu jādzird šī vaimanāšana. Tā jau var vēl pats arī laist raudas vaļā. Kur nu tas redzēts, ka īsts vīrietis būtu atļāvies pinkšķēt meitenes dēļ?

Tēvs sāka posties ceļā. Andreiku kāds it kā pamudināja piesolīties:

— Jāšu tev līdzi!

— Sēdi mājās! Vainīgs esi — sēdi vien! Vajadzēja Dulmu agrāk sūtīt uz mājām.

— Jāšu gan! — nošņāca Andreika, uzlikdams galvā mala-haju, un pušķītis vairākkārt ietiepīgi atkārtoja: «Jāšu, jāšu!»

Ko ar tādu lai iesāk!

Tēvs klusēdams paņēma Andreikas seglus un pieliecies izgāja pa jurtas zemajām durvīm.

Pāris mirkļos Andreika bija saģērbies.

— Aukle lai paliek mājās, — tēvs norādīja. — Tu nepaliec iepakaļ, ka nepazūdi! — viņš sauca.

Andreikam jau tāpat bija skaidrs, ka tādā laikā nedrīkst nekur noklīst.

Un tomēr bija žēl, ka viņš nejāj Dulmu meklēt viens pats. Tas gan būtu bijis lieliski!

Nakts bija tumša, un Andreikam reizēm likās, ka viņš atrodas lielā jurtā, kur nav gaismas. Tikai loti auksts.

— Du-ul-ma-a, Du-ul-ma-a! — vecmāmuļa kliedz, cik jaudas, bet vai nu purgu var pārkliegt?

Palaikam kliedz tēvs, viņam balss ir skaļāka. Tikai Andreika klusē. Viņš tik cieši raugās tumsā, ka acis sāk sāpēt. Viņam šķiet, ka tūlīt, tūlīt no tumsas iznirs mazā Dulma uz zirga. Viņa tīri labi prot sēdēt zirgā ...

— Pagalam meitene, pagalam! — vecmāmuļa vaimana un turpina kliegt: — Du-ul-ma-a!

Tēvs nezin kāpēc apklust.

Andreikam kļūst baigi, iedomājoties, ka tēvs varētu teikt: «Jāsim uz jurtu. Diezgan meklēts. Tik un ta neatradīsim.»

Nu, tad Andreika paliks pie vecmāmuļas Butidas. Viņi jās pa visu zemi. Vecmāmuļa jau nu neliksies mierā, un Andreika vēl ne tik.

Bet ja nu arī, visu zemi apjājot, Dulmu neatrastu? Andreiku pārņem briesmīgas bailes. Kāpēc viņam vajadzēja tai sist? Viņš vairs nekad tā nedarīs.

Tēvs ietin Andreiku puskažokā. Kļūst drusku siltāk. Tik,ai deguns neganti salst. Savadi gan, kāpēc deguns salst, bet acis ne?

Acis sak kaut ko saskatīt. Tas tādēļ, ka aust rīts — tik ilgi j,au viņi ir jājuši pa stepi. Tēvs jau vairākas reizes berzējis An-dreikas seju.

Pirms trim gadiem Andreika reiz bija palicis viens pats jurtā, viņam bija kļuvis garlaicīgi, un viņš bija devies stepē meklēt tēvu un māti. Un arī tikko nebija nosalis. Ausis viņš bija apsaldējis, bet deguns bija palicis vesels. Andreikas

deguns ir izturīgs un vaigi arī izturīgi. Tiesa gan, pašlaik salst pat vaigi...

Vecmāmuja vairs nesauc. Viņa jāj klusēdama, ģalvu nokārusi, asaras nenoslaucījusi.

Nu vairs Dulmu nesauc ne vecmāmuļa, ne tēvs. Andreikam tas nemaz nepatīk. Un tad Andreika stingri un dusmīgi, lūpas izstiepis klaigā:

— Du-ul-ma-a! Kur tu esi? Dul-ma-a! Tas esmu e-es!

— Du-ul-ma-a! — vecmāmuja pievienojas Andreikam gluži aizsmakuša balsī, it kā tikko būtu pamodusies.

Tēvs tāpat. Re, cik viltīgs ir Andreika! Viņš atkal klusē, bet, tiklīdz vairs nedzird vecmāmuļu un tēvu, sāk saukt.

Pēkšņi tēvs satrūkstas, sāk ar papēžiem mudināt un pātagot nogurušo zirgu un auļot uz priekšu.

Nē, Andreika taču bija pirmais, kurš ieraudzīja siena kaudzi un zirgu pie tās. Viņu tikai traucēja kažoks, viņš nevarēja pat roku pacelt, bet Sarķis, kā par spīti, neparko negribēja skriet bez pātagas. Andreika bija noskaities uz visu pasauli: uz tēvu, uz vecmāmuļu Butidu un visvairāk uz Sarķi: vai tiešām viņš nesaprata, ka tagad vajadzēja aujot, cik spēka?

Pie siena gubas stāvēja Dulmas zirgs, par to Andreikam nebija nekādu šaubu, taču Dulmas pašas neredzēja.

Andreiku pārņēma šausmas. Kur varēja būt palikusi Dulma? Kur lai nu viņu meklē? Var būt, ka vilki jau saplosījuši un Dulma nekad vairs neatjās pie Andreikas un nerotaļāsies ar viņu... Kāpēc Andreika viņu tik vēlu palaida un neiedomājās pavadīt! Tiesa, viņš bija sadusmojies uz Dulmu ... Bet, par ko, to tagad nevarēja atcerēties...

Tēvs nokāpa zemē un nez kādēļ sāka rakņāties pa siena kaudzi.

— Butida! Redz, kur ir tavs mīļumiņš! — viņš pēkšņi iesaucās.

Dulma sēdēja ierakusies sienā kā alā, aptinusi pavadu ap roku. Viņa bija cieši gulējusi un tikai nupat pamodusies.

Sakumā viņa nekā nesaprata un izbrīnījusies skatījās An- • dreikas tēvā, kurš bija noliecies pie viņas. Tad tēvs s.aņēma

viņu un piecēla kājās. Nu Dulma ieraudzīja Andreiku, savu vecmāmuļu, Pāto, siena kaudzi un tūdaj visu saprata.

Vakar, kad viņa bija jājusi mājup no Andreikas, pēkšņi bija sācis snigt, sagriezies stiprs vējš, kļuvis tumši un baigi.

Dulma bija skatījusies uz visām pusēm, taču neko nebija varējusi ieraudzīt un vairs nebija zinājusi, uz kuru pusi ir Andreikas jurta un, galvenais, kurp būtu jājāj, lai nokļūtu pie savas jurtas. Dulma bija palaidusi pavadu un jājusi uz labu laimi, kad pēkšņi Pātā bija piegājusi pie siena kaudzes.

Tad Dulma bija nolēmusi palikt tur. Viņa bija izrakuši sienā dziļu bedri, ielīdusi tajā un, nelaizdama vaļā pavadu, lai Pātā ' nevarētu aiziet prom, bija šai bedrē iegūlusies, nosegdama sevi ar sienu.

Drīz vien viņa bija aizmigusi un nogulējusi visu laiku, kamēr plosījās purga. Tā bija noticis, bet nu viss jau garām. Dulma aiz prieka pat iesmējās.

Vecmāmuļa Butida nolēca no zirga un kaut ko ļoti ātri runāja, spiezdama sev klāt Dulmu. Andreika sevišķi neklausījas, ko viņa tur runāja, tomēr viņš saprata, ka vecmāmuļa Dulmu nevis rāj, bet gan saka viņai mīļus vārdus.

Arī Andreika ļoti priecājās, ieraudzījis Dulmu sveiku un veselu.

Bet Dulma nedrīkstēja redzēt, ka Andreika priecājas, jo viņš bija īsts vīrietis un mācēja noslēpt savas jūtas.

Viņš nesmaidīja un klusēja, bet prieks smējās kaut kur viņā iekšā un nerādījās uz āru.

Toties vecmāmuļa Butida mīlīgi čaloja, badīdama ar degunu Dubnai te sejā, te pie kakla.

— Ak manu mazmeitiņ, es tik tikko nenobeidzos! Tik tikko tu man sirdi neizrāvi no krūtīm ...

Andreika nespēja noturēties nepasmaidījis: jocīgi gan runā vecmāmuļā Butida!... Vai nu mazā Dulma var izraut sirdi lielajai vecmāmuļai Butidai?

Tēvs skaļi iesmējās:— Tu taču esi mīļumiņš, bet mīļumiņš cieši turas pie drēbēm. Gadās tikt klat — lēti vis vaļā nelaižas. Turies tu arī pie vecmāmuļas, jo, redz, uz Andreiku nevar paļauties.

Andreika sapīka, smaids pazuda ka nebijis. Ta tas vienmēr: ja Andreika nosauc Dulmu par «mīļumiņu» — viņa tūdaļ noskaišas, bet uz vecmāmuļu Butidu vai viņa tēvu nemaz.

— Nelaid, vecmāmiņ, mani vairs nekur vienu pašu, Dulma teica, pat nepaskatīdamās uz Andreiku.

Viņš stipri apvainojās: viņš taču bija tik ļoti noraizējies par Dulmu.

Tomēr labi, ka vilki nebija apēduši Dulmu un ka viņa nebija nosalusi stepē.

— Tu, Dulma, pie manis vairs nejāj, — Andreika teica, drūmi vērdamies sāņus. — Sēdi savā jurtā. Ja esi pieķērusies vecmāmuļai Butidai, tad turies pie viņas, — viņš atkārtoja tēva vārdus.

Andreika arī pats nezināja, kāpēc viņš tagad bija tik dusmīgs.

Kā tad, ka «mīļumiņš»! Pat vēl sliktāk!

BRAUCIENS PIE SAULES

Nebija nemaz tik vienkārši iemācīt Aukli un Katju aizjūgā soļot blakām. Jāšus — lūdzu! — viņas bija ar mieru vizināt Andreiku, pie tā viņas bija pieradušas, un tas pat sagadaja prieku, bet vilkt aiz sevis nartas un pie tam vēl sajust, kā krūtis un kaklu sažņaudz apaļš ritulis — ar vilnu cieši pieblīvētas aitādas sakas, — tas nu nemaz nebija pa prātam Auklei un it īpaši Katjai. Lai tur bija kā būdams, taču Aukle pēc divām trim dienām samierinājās ar savu jauno likteni, bet Katja arvien pamanījās atsvabinat savu kaklu no sakām: te viņa kāpās atpakaļ, te vilka uz sāniem.

Katja tomēr bija dumja kaza; lai kā Andreika centās viņu padarīt daudzmaz sapratīgāku, viņa tomēr dažkārt nespēja saprast šo to pavisam vienkāršu. Gribot negribot vajadzēja «runāt» ar pātagu, ja viņa nesaprata ne lūgumus, ne uzsaucienus, ne pavēles. Vienīgi pātaga Katju varēja piespiest skriet uz priekšu un arī tad tikai uz īsu brīdi. Tiklīdz Andreika bija noticējis, ka beidzot Katja ir visu sapratusi, kad viņa jau apstājās, un tad sakas viņai maucās nost no galvas. Katja metās bēgt, Andreika sūtīja Aukli viņai pakaļ. Pēc brītiņa Aukle panāca Katju un atvilka to pie saimnieka.

Varbūt Katja nebūtu bijusi tik bailīga, ietiepīga un dumja, ja viņa kaut reizi būtu dzērusi spēka dzērienu no Skābā avota, ja būtu nokļuvusi varavīksnes gaismā. Labi gan, ka Andreika ir tāds stūrgalvis, citādi viņš būtu atmetis ar roku un nebūtu vairs tālāk gatavojies braucienam pie saules. Bet pie saules visādā ziņā vajag aizbraukt agri vai vēlu, un, ja to neizdarīs tagad, lielajā svētdienā, tad vēlāk vairs nepavisam nebūs laika.

Lielā svētdiena tuvojās beigām. Vēl divas dienas — un jābrauc uz skolu.

Dulma nerādījās: laikam bija nobijusies un sēdēja savā jurtā. Taču Andreikam tagad Dulma nebija prāta, viņam nebija vaļas pat atcerēties meiteni. Vispirms jāaizbrauc līdz saulei un ar mazu cirvīti jaatskalda no tas viens gabaliņš. Tas, protams, būs karsts — kabatā to vis neiebāzīsi; taču Andreika to jau sen ir apdomājis. Viņš paņems līdzi čuguna katliņu un ieliks tajā saules gabaliņu. Tad nu gan Afoņam būs skaudība! Andreika katliņu aizvedīs uz internātu, un tad tur vienmēr būs silts un gaišs, nebūs jākurina krāsns. Varēs iztikt pavisam bez malkas...

Afoņam, protams, nav ne prātā, ar ko pašlaik nodarbojas viņa draugs Andreika. Ko nu Afoņa! Arī tēvs un māte nekā nezina. Viņi doma, ka Andreika tāpat vien vizinās pa stepi, un smejas, kad viņš dusmojas uz Katju. Andreika viņiem neko neteiks. Iepriekš nav ko lielīties, vispirms vajag visu padarīt. Beigas būs interesantāk, kad paši visu ieraudzīs. Vispār ar vienu saules gabaliņu būs par maz, labi būtu dabūt vēl otru — jurtai.

Tad ari tur būs silti un gaiši. Brīnums gan, ka līdz šim par to neviens nav iedomājies: tas viss taču ir tik vienkārši* Divi gabaliņi jau katliņā ieies.

Kad visi dabūs par to zināt, būs jāaizbrauc vēlreiz: jāatved arī Dulmai, vecmāmu|ai Dolsonai, vectēvam Jegoram, tēvocim Kostjam. Nebūtu slikti arī skolai uzdāvināt gabaliņu saules.

Šodien uz vakarpusi Aukle ar Katju sāka beidzot skriet aizjūgā vienmērīgāk. Tātad rīt Andreika dosies ceļā.

No rīta viņš pamostas, kad stepē vēl ir tumšs un tēvs ar māti guļ. Viņš klusītiņām izzogas no jurtas, uzliek katliņu uz nartām, ieliek tajā cirvīti un tikai pēc tam iet uz liotonu pēc Aukles. Aitas guļ zemē, piespiedušās cita pie citas, baltas, pūkainas sarmas klātas, it kā apsnigušas. Tām droši vien, uz zemes guļot, ir auksti. Bet, ja vidū noliktu gabaliņu saules, tad nakti hotona būtu gluži kā dienā un ziemu — kā vasarā. Varbūt katliņā ieies trīs gabaliņi...

Aukle klusēdama pienāk pie Andreikas, arī viņa no nakts sarmas ir kļuvusi gluži sirma, tā ka, skatoties viņā, arī Andrei-kam pašam kļūst vēsāk.

Kopā ar Aukli viņš gāja pēc Katjas. Katja negulēja.

Kopš Andreika bija sācis Katju jūgt nartās, viņa zēnu vairs nemīleja. Ari pašreiz viņa nebūt nepriecājās, tikai visu laiku bailīgi nolūkojās uz to pusi, kur stāvēja nartas. Arī viņai bija auksti — pavisam čokurā sarāvusies! Būtu Katja drusku gudrāka, tad viņa saprastu, ka tās nav vienkāršās kamanas, bet nartas, ar kurām var aizbraukt līdz pašai saulei. Bet vajaga tikai aizbraukt līdz saulei, un tūdaļ būs silti. Vispār, ja labi apdomā, tad saules vajag ļoti daudz, un vienā katliņā tik un tā viss nesaies. Taču vajadzēja aizbraukt kaut vienreiz, tad Andreika uzzinātu ceļu un varētu pievest sauli visam kolhozam ...

Katja atkal tiepjas un negrib iet nartām klāt.

— Ko tu tiepies kā āzis! — Andreika uzsauc vecmāmuļas Dolsonas balsī.

Taču Katja ne ko redz, ne dzird: tādās reizēs Katja ir tiepīgāka par āzi un jādzen ar dzīšanu.

Katja vairākas reizes aizbēg no nartām, un Aukle atdzen to atpakaļ. Andreika vairākas reizes atvēzē pātagu un padraud ar to Katjai, bet tad nevar vairs savaldīties un iesit. Tikai pēc tam Katja ļauj uzmaukt sev kaklā sakas.

Tad beidzot ir klāt laimīgais brīdis: Andreika iesēžas nartās un brauc taisni uz Krusta sopku. Bet atkal nekā! Katja no jauna apstājas, sakas nomaucas viņai no kakla, un viss sākas no gala. Aukle panāk Katju un atved to atpakaļ pie nartām. Andreika ir ļoti nikns uz nepaklausīgo kazu.

— Kāpēc tu esi tāda muļķe? — viņš apprasās raudulīgā balsī.

Katja uz bridi kļūst paklausīga, taču ne uz ilgu laiku.

Pierunadams, rādams un sizdams kazu, Andreika ir gauži noguris. Velti viņš skolā bija pēc Katjas tik ļoti ilgojies! Izrādās, ka tā ir ļoti nejauka.

Beidzot nartas brauc sopkā augšā, un Andreika redz, ka pār stepi aust rīts. Apkārt viss atdzīvojas, un pat Katja vairs ne-tiepjas, bet skrien blakus Auklei. Andreika satraukts skatās uz visām pusēm. Kur tad saule? Lūk, priekšā kaut kas melnēja. Vai tiešām tā būtu saule? Andreikam sirds pukst tik skaļi kā «Timošas» motors. Ja tā ir saule, tad kāpēc tā nemirdz? Taču Andreikam nav vaļas pārdomāt, viņu pārņēmusi tāda nepacietība, ka viņš būtu varējis izlēkt no nartām un skriet Auklei un Katjai pa priekšu.

Gaisma pār stepi atmirdz arvien spožāka, bet saule paliek uz vietas, tumša un nekustīga. Šodien tā Andreikam vairs ne

izspruks! Augstsirdības uzplūdos viņš nolemj, ka būs vien arī Katjai jaatskalda kaut vismazākais gabaliņš saules.,

— Ātrāk, ātrāk! — Andreika mudina.

Katja vairs nejūdzas laukā un arī neatpaliek no Aukles. Ak, šī Katja! Viņa nemaz nav tik slikta! Arī saule šodien ir neparasta: stāv uz vietas vien un nemaz nelīdzinās jurtai. Andreika ar vienu roku tur katliņu, bet ar otru ir pieķēries nartu priekšiņai. Degunu viņam sāk knaibīt sals, acis vairs labi nerāda, jo skropstas ir apsarmojušas.

Un tomēr Andreika saskata, ka pie saules rosās cilvēks: kāds ir aizsteidzies Andreikam priekšā. Ir nu gan negals ar Katju! Viņas dēļ Andreika ir tik ļoti aizkavējies. Bet tas cilvēks tur kaut ko dara. Nupat noliecas, rokā viņam kaut kas pamirdz... Nu skaidrs, viņš skalda nost saulei gabaliņus! Andreika dusmās pātago Katju un Aukli, kaut gan tagad viņas arī tāpat skrien labi. Tikmēr katliņš bija noslīdējis no nartām, un Andreika apjucis paraugās atpakaļ: šodien viņam traki neveicas. Kur lai nu tagad ieliek sauli? Varbūt griezt nartas apkārt un sameklēt katliņu? Tad būs pavisam slikti: Katja sāks atkal tiepties. Tā nu Katjas dēļ Andreika nokavējas. Uh, cik vareni joņo nartas! Vējš gaudodams griež gaisā sniega smelkni. Aukle priecīgi rej.

Katja blēj tikpat skaļi ka toreiz, kad Andreika bija atbraucis uz lielo svētdienu.

Nartas apstājas, un Andreika sākuma nekā nesaprot.

— Tas taču ir Andreika Ņimajevs! — kāds sauc vecmāmuļas Butidas balsī.

— Nūja, Andreika! — apstiprina Dulmas balss.

— Tad, redz, kas bija paguvis atbraukt šurp un atskaldījis saulei gabaliņu ._..

— E, viņš taču ir nosaldējis degunu un vaigus! — vecmāmuļa Butida iesaucas. — Dulma, padod sniegu — vajag paberzēt.

Andreika nejūt sāpju. Vecmāmuļa no visa spēka berzē viņa vaigus un degunu, un viņš to pat nejūt. Bet tad seja sāk svilt. Vecmāmuļa vēl arvien nelaiž Andreiku vaļā un berzē tā, ka viņš neiztur.

— Sāp! — viņš iekliedzas un izraujas.

Vispirms viņš ierauga Dubnas seju. Viņa dzēlīgi smaida.

— Mēs esam pārbraukušas uz šejieni, — viņa smiedamās saka.

To Andreika saprot arī bez viņas teikšanas. Paga, paga ... kur tad palikusi saule?

Te bija jurta, te stāvēja malka un pie tās cirvis.

— Kāpēc brauci tik agri? — vecmāmuļa apvaicājas. — Tu tak varēji nomaldīties. Mēs pašas būtu aizjājušas pie tevis.

Andreika zemu nokar galvu. Dulma tagad domās, ka Andreika braucis pie viņas.

Pēkšņi vecmāmuļa pamanīja, ka Katja ir atbrīvojusi galvu no sakām, bet Aukle padevīgi stāv aizjūgā.

Kā tu viņām iemācīji kamaniņas vilkt? — viņa jauta.

— Tās nemaz nav kamaniņas, bet nartas, — Andreika paskaidro.

— Posts, kas par gudrinieku! — vecmāmuļa nogroza galvu un sāk skaldīt malku. — Ejiet jurtā, — viņa saka Andreikam un Dulmai. — Es tūlīt atnesīšu malku — vārīsim tēju.

Andreika pieiet pie nartām, izjūdz Aukli, paskatās uz savu cirvi un nopūšas. Jurtā viņi ieiet visi barā: Dulma, Aukle, Katja un Andreika.

— Labi, ka tu atbrauci, varēsim paspēlēties, — Dulma saka.

— Ne, es nebraucu pie tevis, — Dulmai par lieliem brīnumiem, atbild Andreika. .

Tajā brīdī viņi dzird, ka pie jurtas kāds piejāj uz zirga. Mazais lodziņš ir noledojis, tam cauri neko nevar redzēt.

Atveras jurtas durvis, ar malkas klēpi ienāk vecmāmuļa Bu-tida, bet aiz viņas Andreikas tēvs ar katliņu rokā.

Andreika ļoti nopriecājas.

— Dod man! — viņš pastiepj rokas pēc katliņa.

— Es tev gan došu! — tēvs stingri nosaka. — Ko vēl neizgudrosi? Neteikt nevienam ne vārda un nakti tādā salā ņemt un aizbraukt prom! Mēs ar māti pamodāmies, bet no viņa vairs nav ne vēsts. Tikko no slimnīcas iznāci un jau atkal gribas atpakaļ?

— Ai-ai! — vecmāmuļa Butida pārmetoši purina galvu.

— Es sēdos zirgam mugurā, — tēvs tālāk pievēršas vecmāmuļai, — auļoju pa pēdām un atradu katliņu. Nodomāju, ka puisis būs nosalis vai arī vilki jau saplosījuši.

— Vilki! Es viņus ar cirvi, — Andreika iejaucas.

— Ak tu, varonis tāds! — tēvs smīn. — Kam tev katliņš bija vajadzīgs? Ko vilku gaļu vārīt, vai?

— Tas viņam ko spēlēties ar Dulmu, — vecmāmuļa stāsta.

Andreika aizgriež seju prom: viņam ļoti nāk smiekli. Lai

jau domā vien, ka viņš gribējis spēlēties ar Dulmu.

Vecmāmuļa steigšus turpina:

— Lai nu, lai, viņš vairs tā nedarīs ... Neraudi, Andreika.

Nu Andreika vairs neiztur un laiž vaļā smieklus: ka gan vecmāmuļai var ienākt prātā, ka viņš raud!

— Redz kā, māte mājās uztraucas, bet viņš smejas! — tevs saka. cenzdamies atturēt smaidu.

— Ej atnes vēl malku! — viņš pavēl, neskatīdamies dēlā.

Andreika iziet no jurtas, viņam seko Dulma, Aukle un Katja.

— Kā tu gribēji spēlēties ar katliņu? — Dulma prašņā.

Dažus mirkļus Andreika šaubīdamies klusē, bet pēc tam tomēr atklāj Dulmai savu noslēpumu.

Bailīgi paraudzīdamies uz jurtu, viņš čukstus stāsta, ka gribējis braukt pie saules, ka domājis katliņā atvest saules gabaliņus uz internātu un savu jurtu. Taču izrādījies, ka saules vieta te ir jurta, Dubna un vecmāmuļa Butida.

— Te taču saules nemaz nav! — Dulma skanīgi iesmejas.

— Redz, kur saule!

Andreika paskatās, kur bija rādījusi Dulma, un ierauga, ka no turienes ceļas augšā liela, spoža saule, nokaitusi kā čuguna krāsniņa. Izrādās, ka tā neatrodas vis aiz Krusta, bet aiz Kamieļa sopkas.

— Labi! — Andreika apņēmīgi nosaka. — Kad atkal būs lielā svētdiena, mēs abi ar tevi, Dulma, brauksim aiz Kamieļa sopkas. Un divus katliņus ņemsim līdzi. Norunāts?

— Norunāts, — Dulma ir ar mieru. — Es tad būšu pirmajā klasē.

— Bet es otrajā! — Andreika lepni izsaucas.

— Tad es iemācīšos visus burtus un būšu skolotāja, — Dulma lūdzošā balsī teica, paļāvīgi raudzīdamās uz Andreiku.

— Labi, tu būsi skolotāja, — Andreika augstsirdīgi piekrita.

Vecmāmuļa Butida lūdza tēvu, lai atstāj Andreiku parotaļāties ar Dulmu. Kad tēvs bija aizjājis un vecmāmuļa izdzinusi aitas stepē, Andreika un Dulma, nenogaidījuši nākamo gadu, tomēr spēlēja «skolu». Tiesa gan, «skolotāja» bija Andreika, bet Dulma — «klase». Andreikam — «skolotājai» bija ļoti grūti, jo «klase» nekā, nu, itin nekā nezināja! Neviena paša burta! «Klase» aizmirsa arī piecelties, kad tai ko jautāja. Taču «skolotāja» bija ļoti laba, viņa teica: «Tagad, bērni, mēs mācīsimies dzejoli...»

Un drīz vien «klase» pati bez priekšā teikšanas, skaļi, ne sliktāk par Andreiku Ņimajevu, kā skaldīt skaldīja:

Agra rītā puisēniņš

Ieradies jau skola. ,

Ļoti mācīties grib viņš,

Sēdēt klases solā.

Ļoti labi, bērni! Dubnai es lieku pieci. Bet Fiskai-Anfis-kai... — te «skolotājā» nez kādēļ apklusa. Viņa bija gribējusi Fiskai-Anfiskai ielikt divi, tomēr tas nebiitu taisnīgi, un tādēļ viņa sacīja: — Bet Fiskai-Anfiskai arī pieci. Viņa, bērni, ir kla-čotāja! — «skolotājā» negaidot nobeidz un iesmejas gluži ka Andreika Ņimajevs.

Tā rotaļāties bija ļoti interesanti!

Viņi izgāja ārā no jurtas un ieraudzīja, ka saule jau pavisam augstu. Līdz tai bija tālu, tikai lidmašīnā to varētu sasniegt, bet ar lidmašīnu Andreika vēl nebija lidojis. Tagad viņš zināja taisnu ceļu pie saules, nu viņu vairs nepiemānīs. Šis ceļš atradās Andreikam tieši priekšā: lūk, Krusta sopka, bet aiz tās Kamieļa sopka. Tieši starp šīs sopkas kupri un galvu nakti slēpās saule.

Ak, kaut ātrāk atkal pienāktu lielā svētdiena!

.

SATURS

Autora ievads . . Aukle .... Dulrna .... Pavasara diena Andreika co| aiļu kut Gādīgais saimnieks Pirmā vaga . . Brigadiera palīgs Sarķis .... Spēka dzēriens . . Varavīksne . . . Uz skolu . . . Internāts . . . Pirmā diena . . Andreikam būs nartas Andreika saslimst Lielā svētdiena Dulrna nomaldās Brauciens pie saules

Борис Костюковскии ПОЕЗДКА К СОЛНЦУ

Повесть

Государственное Издательство Детской Литературы Министерство Просвещения РСФСР Москва 1960

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Boriss Kostjukovskis BRAUCIENS PIE SAULES

Redaktors I. Lasmanis. Māksliniec. redaktors I Zvagūzis. Mākslinieka H. Purvioa noformējums. Tehn. redaktore E. Kirule. Korektore A. Kartenbeka.

Nodota salikšanai 1960. g. 11. novembrī. Parakstīta iespiešanai 1961. g. 16. Janvārī. Papīra formāts 70 X92,/ifl. 8.5 fiz. iespiedi.: 9,95 uzsk. iespiedi., 7.17 izdevn. I. Metiens 10 000 eks. Maksā 35 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevn. *Nr. 13822-J1370. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 3736.

K2

1

Doha — divkāršs kažoks, kam viena kažokāda ar vilnu uz iekšu, otra — uz aru. (Tulk.)

2

s Sopkas — vulkāniski kalni Sibīrijā. (Tulk.)

2-3736 /7

3

Saranka — liliju dzimtas augs. (Tulk.)

4

Tarbagans — Sibīrijas murkšķis. (Tulk.)

5

Bators — spēkavīrs, varonis.

6

Malahaja — plata cepure, burjatu nacionālā galvas sega. (Tulk.)

7

Nartas — īpašas kamanas, ar kādām brauc ziemeļos. (Tulk.)

8

Purga — sniega vētra, sniegputenis. (Tulk.)

Content

Kostjukovskis Boriss Brauciens pie saules

AUTORA IEVADS

AUKLE

DULMA

PAVASARA DIENA

ANDREIKA CEĻ AITU KŪTI

GĀDĪGAIS SAIMNIEKS

PIRMĀ VAGA

BRIGADIERA PALĪGS

SARĶIS

SPĒKA DZĒRIENS

VARAVĪKSNE

UZ SKOLU

INTERNĀTS

PIRMĀ DIENA

ANDREIKAM BŪS NARTAS

ANDREIKA SASLIMST

LIELĀ SVĒTDIENA

DULMA NOMALDĀS

BRAUCIENS PIE SAULES

SATURS

1