Matsons Ulle

Briga "Trīs lilijas"

Ulle Matsons

Briga "Trīs lilijas"

\

PIRMĀ DAĻA BRIGA «TRĪS LILIJAS»

.

.

Pirmā nodaļa MIĶELIS MIĶELSONS UN VIŅA MĀJA

No jūras māja izskatījās kā baļķu grēda ar greizu dūmeni.

Tas notika pirms sešdesmit gadiem, un toreiz šajā mājā dzīvoja Miķelis Miķelsons.

Durvis karājās uz vienas viras, tāpēc ar tām vajadzēja apieties piesardzīgi. Aiz tām bija priekšnams. Tur valdīja tāda tumsa kā bedrē un oda pēc ādām un slapjām biksēm, jo lietus laikā, ienākot no āra, drēbes pakarināja priekšnamā.

Virtuve bija gaišāka. Tajā vismaz bija divi logi jūras pusē un viens uz sētsvidu. Turklāt tur, protams, bija arī durvis uz istabām. Taču atslēgas bija pazudušas, un nevienam nerūpēja palūkoties tur sasviestajās grabažās.

Pirms simt gadiem, kad jūrā vēl bija siļķes, šajā mājā atradās iebraucamā vieta. Istabas tad bija pilnas ar mēbelēm, cilvēkiem un tīkamu smaržu. Surp labi nobarotu zirgu mugurā jāja lielgruntnieki un zivju tirgoņi. Sēdēdami pie pavarda, viņi ēda jēra cepeti un trīs dienas no vietas gulēja augšējā istabā.

Tagad lielgruntnieki vairs nerādījās, pieliekamais lielāko tiesu bija tukšs, palodzes piemētātas ar makšķeru āķiem un korķiem.

Sajā mājā dzīvoja Miķelis Miķelsons ar vecmāmiņu Matildi Tuvesoni un sunīti Bobi.

Lejā pletās fjords un saliņas, bet aiz mājas slējās kalns Stāvās kāpnes. Aiz Stāvajām kāpnēm atradās ciems, jo tur bija aizvējš un lekna zeme.

Ap iebraucamo māju vējš pūta tik stipri, ka gandrīz vai gāza ārā logu rūtis.

Mazu gabaliņu tālāk bija Simona Tukinga zvejas būda. Tajā dzīvoja Simons Eižens Tukings. Istabiņa bija maza mazītiņa; ja gribēja atliekt muguru, tad bija jāiziet laukā. Uz durvīm viņš ar nazi bija iegriezis:

Vēders tukšs, nav bēdām gala, Ak, kur тала Portugālei

Kad Miķelis pēcpusdienās atgriezās mājās no skolas, viņš allaž gāja garām zvejas būdai. Vasarās zēns gulēja uz vēdera krastmalā pie steķiem un ar ķieģeļa gabalu ķēra vēžus, bet ziemā uz turieni bija iemītas daudzas jaukas taciņas.

Simons Tukings mēdza sēdēt pie sava mājokļa durvīm un ar vecu kārstuvi kasīt no savas bārdas blusas. Ziemā, kad bija auksts, viņš sēdēja uz maisa, lai nepiesaltu pie sliekšņa. Viņa āda bija rupja gluži kā vecas pazoles, bet pirksti no sala sasprēgājuši.

Miķelis viņu apsveica, pieliekot roku pie cepures, un Simons Tukings atņēma sveicienu, paceļot kreiso kāju un pakustinot no zābakiem izlīdušos pirkstus. Pie jostas Tukings nēsāja nazi, kura rokturis bija darināts no govs raga.

Miķeļa skolas grāmatas, iesietas siksnā, zvalstījās pār plecu: Lutera katķisma vāks bija krietni sadriskāts, jo ziemā Miķelis, apsēdies uz šīs grāmatas, laidās lejā pa Stāvajām kāpnēm — heisā, tās gāja lieliski.

Pašā kalna galā zem akmeņu kaudzes gulēja apbedīts kāds vikings. Daži gudrinieki gan apgalvoja: akmeņu kaudze esot samesta kā jūras zīme, lai kapteiņi, braukdami pa fjordu, zinātu, kur atrodas Stāvās kāpnes. Tomēr vairums sacīja: «Tik tiešām, tur guļ vikings un arī zelts tur atrodas, bet šādiem kapiem pieskarties ir bīstami!»

Labāk jau, ejot tur garām, uzmest vēl vienu akmeni un noskandēt vārdus:

Vikings dus miera, t& leģenda teic, Akmens, ko uzsviežu, tevi lai sveic.

«Jo vecajiem, mirušajiem vikingiem patīk akmeņi,» tā Simons Tukings bija stāstījis Miķelim.

—    Dzi, vai uzmeti viņam prāvu akmeni, Miķel? Iepriecināji večuku? — viņš mēdza uzsaukt, kad Miķelis uz Lutera katķisma laidās lejup.

Ne jau vienmēr Miķelis viņam atbildēja. Nākot mājās no ciema, zēnam allaž galvā spietoja bēdīgas domas. Visai garš viņš nebija, taču plecīgs gan. Acis bija zilas, mati dzelteni kā nobrieduši rudzi.

Par ko tad viņš domāja? Protams, par zaķakāju!

Visiem bērniem ciemā katrai kājai bija pieci pirksti, bet Miķelim Tomam Miķelsonam labajai kājai tikai četri. Mazais pirkstiņš bija saaudzis kopā ar blakus pirkstu, tāpēc kāja bija greiza un gaita gāzelīga.

—    Zaķakāja! — klaigāja visi ciema bērni, tiklīdz viņu ieraudzīja. — Kas tev kurpē? Novelc to un parādi.

Matilde Tuvesone, kas bija zēna īstā vecmāmuļa, kaut arī viņu nesauca par Miķelsoni, klusēja. Viņai bija septiņdesmit trīs gadi, un viņa zināja: «Kas vairāk brēc, tam balss drīz sēc.» Vecīte pievilka Miķeli sev klāt un teica:

—   To viņi dara aiz skaudības, tāpēc ka tavs tēvs bija kapteinis un valkāja svārkus ar spožiem enkuriem.

Par tiem spožajiem enkuriem vecmāmuļa gan tikai mēļoja, jo Miķelsona tēvs patiesībā bijis vienkāršs matrozis un kalpojis uz brigas «Trīs lilijas», turklāt bijis liels slaists. Bet ko gan visu neteiks, lai mierinātu puisēnu, kuram labajai kājai četri pirksti un kuru visi sauc par Zaķakfiju.

Vecmāmuļa Tuvesone mēdza stāstīt daudz ko, kad viņi vakaros vientuļi sēdēja iebraucamajā mājā. Lielāko tiesu gan meloja un izdomāja. Bet Miķelis viņā klausījās.

«Varens cilvēks mans tēvs,» puisēns prātoja. Ar katru mīļu dienu viņam nemaz vairs negribējās iet pāri Stāvajām kāpnēm uz ciemu un kļūt par Zaķakāju. «Lai tikai pārnāk tēvs, tad viņi redzēs,» viņš gudroja.

Lai gan …

—    Kā tu domā, vai no cilvēka, kam zaķakāja, var iznākt īsts vīrs? — viņš mēdza vaicāt Simonām Tukingam.

—    Nu skaidrs, ka var, mīļais Miķel, — Simons atbildēja.

—   Un tu domā, ka šīs kājas dēļ tēvs mani nenicinās? — Miķelis vaicāja.

—   Jautā tavu jautāšanu, tad tu nepazīsti Petrusu Miķelsonu, — Simons Tukings atteica.

Lai gan, to sakot, viņam vajadzēja novērsties un uzspļaut sienai. Jo briga «Trīs lilijas» jau kopš septiņiem gadiem bija gājusi bojā ar visiem kuģa ļaudīm. Bet vai tad to var teikt tieši acīs nabaga puisēnam, kura labajai kājai tikai četri pirksti!

—   Apsēdies uz sliekšņa, tad es tev pastāstīšu par Portugāli, — Simons turpināja.

Un tad puisēns uz brīdi aizmirsa tēvu Miķelsonu.

—    Bet kur atrodas Portugāle? — viņš vaicāja.

—   Tur, kur Atlantijas okeāns saplūst ar Vidusjūru. Tur visu cauru gadu ir vasara, gluži kas cits nekā šajā vējainajā ūķī. Vai tu kādreiz esi ēdis apelsīnus? — Simons taujāja.

—    Nē, — Miķelis atbildēja.

—   Tur tie aug kokos, tāpat kā pie mums zīles, pieci apelsīni uz viena ķekara, — Simons stāstīja. — Bet … bet tu jau nemaz neklausies, Miķelīt.

Miķelis palūkojās uz savām saplīsušajām kurpēm, tad uz Simona Tukinga zābakiem, kas bija vēl vairāk saplīsuši.

—    Bet Amerikā rok zeltu, tas nozīmē daudz vairāk, — puisēns iebilda.

—    Zelts ir puteklis, ar sietu smelts, — Simons purpināja.

—    Toties par to var daudz ko nopirkt, — Miķelis neatlaidās un domāja par savu izsalkušo vēderu un vecāsmātes tukšo pieliekamo.

Taču visdedzīgāk viņš vēlējās baltu zirgu.

—    Galvenais, ka cilvēkam nav jāsalst, — Simons atsāka, pūzdams uz nosalušajām rokām. — Portugālē var gozēties vienā kreklā zem apelsīnu koka. Kāda velna pēc tad zelts, ja cilvēkam ir saule? Tagad teci uz mājām un iekod, vecmāte stāv durvis un tevi aicina.

Simona būdas divi stūri atradās uz krasta, bet divi balstījās uz akmeņiem, kas pacēlās no ūdens. Lodziņš jūras pusē bija apaļš kā iluminators.

Vasaras naktīs jūra spīguļoja. Tad makreles uzpeldēja augšā, izbāza galvas no ūdens un atplēta žaunas, bet Simons Tukings sēdēja uz sliekšņa uti kaut ko grieza.

Simons sev pelnīja iztiku, darinādams koka kuģīšus, ko pārdeva salās, kad ledus kļuva tik biezs, ka panesa ir pašu Simonu, ir viņa maisu. Protams, viņš jau ķēra ari zivis. Uz salām Simons devās, tikko fjords aizsala, un pārnāca, kad ledus sāka kust.

Kad Miķelis pēcpusdienās atgriezās no skolas, vecmāmuļa stāvēja pie pavarda un gatavoja zupu. Visbiežāk tā bija mencu zupa, ko viņa savārīja kopā ar raspodiņu lapām un balandām, arī ar burkāniem, ja tie bija mājās.

Kad Miķelis šādu zupu bija strēbis veselas septiņas dienas no vietas, viņš mēdza apstāties uz Stāvajām kāpnēm, piemiegt vienu aci un domāt: «Ak, kāda jauka māja, šodien pusdienās visādā ziņā būs pankūkas ar ievārījumu.»

Taču no dūmeņa, kur žāvējās siļķes, plūda melnas vērpetes. Drošības labad zēns tad piemiedza abas acis un piedzejoja mājai tornīti un sešpadsmit logus, bet jumtu un sienas nokrāsoja koši sarkanas.

Šitādā mājā jau nu gan būs olu kultenis!

Bet tad zēns bija spiests atvērt acis, jo ceļš augšup bija glums un akmeņains. Nu viņš redzēja, ka tā bija un palika viņu vecā māja, kā jau allaž. Jūrmalas vējš ir spēcīgs, tāpēc krāsa sienām bija nolupusi. Jumta kārniņi daļēji bija nokrituši, un durvis karājās vienā pašā virā.

Ja Miķelis sūrojās par to vecaimātei, tā tikai atteica:

—    Labi, ka mums jumts virs galvas.

Bet puisēns attrauca: — Šonakt lija tieši gultā, patausti vien.

Vecmāmuļa nu saknieba lūpas un bilda:

—    Pārvilksim pār griestiem lielo buru.

Tagad Miķelis ilgu laiku bija kā uz mutes sists. Kad beidzot kas iekrita prātā, vecmāmuļa jau bija izgājusi ārā. Vai nu viņas brūnā ādas cepure vīdēja pie malkas šķūnīša, kur atradās četras vistas, vai arī večiņa sēdēja lievenī un tīrīja zivis. Miķelis redzēja tikai viņas kaļķīti un dzirdēja nīgro dungošanu:

Vienu zivi noķēru ar āķi, Otra pati murdā ielīda. Sito veikli izvilku ar kruķi — Piparos nu izvārīšu tās.

—    Vasaru es došos uz Ameriku. Tagad tu to zini, koka prauls, — zēns pikti uzsauca tukšajam krēslam, kurā bija sēdējusi vecmāmuļa.

Sito mīkstās dūņās atradu. Citu baltai kaijai atņēmu …

ārpusē skanēja vecmāmuļas balss.

otrā nodaļa KAIJA ATLIDO — UN AIZLIDO

Diezin vai visā pasaulē bija ērmīgāka vecmāmuļa kā Miķelim Tomam Miķelsonam, kas dzīvoja vecajā pamestajā iebraucamajā sētā. «Varbūt tas tāpēc, ka man nav tēva,» puisēns prātoja.

Augu dienu viņš varēja nosēdēt, raudzīdamies jūrā un domādams par tēvu Petrusu Johannesu Miķelsonu, kas bija aizbraucis ar brigu «Trīs lilijas» un vairs neatgriezās.

No viņa bija palikusi tikai nodzeltējusi ģīmetne virs bufetes. Vīrs šajā ģīmetnē bija gludi skuvies, ar ņiprām, viltīgām acīm un kārpu uz kreisā vaiga. Cik ilgi var sevi ar tādu nieka piemiņu mierināt?

Naktīs Miķelis sapņos redzēja tēvu kā miljonāru un sešpadsmit baltu Austrālijas burinieku kapteini. Tēvs bija divus metrus garš un drošības labad plecos metru plats; neviens neuzdrīkstējās viņam pretoties.

Dažkārt pat nošķindēja durvju kliņķis un pats tēvs smagi soļoja pa istabu un pienāca pie gultas. Protams, sapnī.

—    Labu dienu, Miķeli Miķelson, — viņš teica.

Miķelis berzēja acis un palocījās. Jocīgi gan, ka tēvam bija kupla bārda, lai gan cilvēkam ģīmetnē bārdas nebija.

—    Vai tu pārbrauci, tēt? — Miķelis čukstēja.

Miķelsona tēvs mirkšķināja acis un smaidīja.

—    Pacieties, dēliņ, pacieties, — viņš teica.

—    Brauc taču mājās, es briesmīgi pēc tevis ilgojos.

Tad Miķelsona tēvs rīkojās ļoti dīvaini. Viņš sāka plūkāt savu bārdu — rāva ārā matu katrai tai dienai, cik ilgi vēl būšot projām. Beidzot palika gandrīz bez bārdas. Miķelis sāka svīst.

—    Kad? — viņš kliedza.

—    Kad Stāvās kāpnes pāršķelsies uz pusi, — tēvs atteica un izrāva pēdējo matu.

Tad viņš nozuda, un Miķelis pamodās.

—    Pagaidi! — puisēns sauca.

Pa logu jau spīdēja saule, un pie gultas stāvēja vecmāmuļa vienā kreklā, šūpodama augumu.

—     Tu grozījies un vaidēji, Miķelīt, laikam gan tevi moka cērmes. Vakarā iedošu pasūkāt upeņu lapu, tad nerādīsies ļauni sapņi, — viņa purpināja.

«Kad Stāvās kāpnes pāršķelsies uz pusi,» Miķelis sevī noteica, vilkdams kājās bikses. Ja kalnā bijusi kaut vismazākā spraudziņa, bet tādu Miķelis nav manījis.

Starp citu, šajā jūrmalā visi vīri bija jūrnieki, un bērni no pavasara līdz rudenim palika bez tēva. Ziemā viri sēdēja mājās, košļāja melnu tabaku un trieca par kādu ostu, ko saucot Kardifa; tur esot ārkārtīgi labs alus. Taču pavasarī vīri pagaisa kā dūmi no skursteņa.

Visi, izņemot Miķeļa tēvu, kas nedz pārnāca, nedz aizbrauca, jo bija jau pazudis.

Kādreiz pirms daudziem gadiem Miķelis un viņa māte ar vecmāmuļu, ari sunītis Bobis, dzīvoja ciemā kā visi citi ļaudis. Stāvo kāpņu bagātajā pusē.

Māja piederēja Malkomam Sintoram. Miķelsoni to tikai īrēja. Sintors bija ciema bagātākais vīrs, bet tik skops, ka ik sestdienas vakaru izrāva no biksēm pogu, ko svētdien baznīcā iemest ķestera ķeselē. Viņa mājā visu nedēļu ēda siļķi un kartupeļus.

Kad bija apritējis gads pēc brigas «Trīs lilijas» aizbraukšanas, Miķeļa māte saslima ar diloni un nomira. Miķelis bija pārāk mazs, lai sērotu, bet viņš staigāja apkārt, meklēdams māti. Pēc divām nedēļām ieradās Sintors, sēžot sava zirga Melnās rozes mugurā, un prasīja īri.

—    Naudu galdā, citādi ārā no mājas, — viņš brēca.

—    Lūdzami, lūdzami, pagaidiet vienu mēnesi, — vecmāmuļa gaudās. — Ak, kaut jele pārnācis Miķelsons!

Sintors bija ar mieru pagaidīt vienu nedēļu, bet ne dienu ilgāk.

Petruss Miķelsons nepārnāca. Nedēļa aizritēja, un vecmāmuļa, Miķelis un sunītis Bobis pārvācās uz veco iebraucamo māju Stāvo kāpņu nabadzīgajā pusē.

Iebraucamajā mājā caur jumtu tecēja lietus, un kurpes rītos stāvēja peļķē. Pasarg dievs, ja pa grīdu staigāja neuzmanīgi. Tad viegli varēja iekrist pagrabā, lauzt sprandu un uz rāviena kļūt žurkām par barību, tik sapuvuši bija grīdas dēļi.

Taču pa logu varēja redzēt jūru vai vismaz fjordu. Tieši pretī atradās Melnā klints, to sauca par Vanagu ligzdu.

Kādu dienu tajā rudenī, kad Miķelim palika deviņi gadi, pa virtuves logu ielaidās kaijas mazulis. Rūts saplīsa, un pār vecmāmuļu, kas, mizodama kartupeļus, sēdēja pie pavarda, nobira stikla lauskas.

—    Viņu vajā vanagsl — izsaucās Miķelis, stāvēdams sētsvidū un visu redzēdams. — Varens makans! Pieturi kaijiņu, es tūliņ!

Kaija kopā ar stikla lauskām iekrita kartupeļu spainī. Vanags nolaidās uz malkas šķūnīša jumta, jo šķūnītī atradās vistas, un vanagam ir laba oža. Vistas kladzināja, vecmāmuļa kliedza. Kaijiņa ar pārgrieztām acīm un izplestiem spārniem gulēja kā beigta.

Miķelis tikai pieskrēja pie durvīm, lai paķertu krāsns kruķi. Tad metās atpakaļ un uzlēca uz tukšās petrolejas mucas, kas stāvēja pie šķūnīša.

—    Es tev rādīšu, kaiju rijēj! — zēns sauca.

Bet muca bija par zemu un kruķis par īsu. Vanags nekustējās. Viņa šaurās un saltās acis blenza Miķelī.

Pa to laiku kaijiņa virtuvē bija atžirgusi un skraidīja apkārt, tai sekoja vecmāmuļa un Bobis.

—    Es viņu nevaru novaldīt, Miķelīt! — vecmāmuļa sauca.

Pēkšņi kaijiņa izšāvās ārā, Bobis tai bija uz papēžiem. Putnens pavicināja spārniņus un nokrita zemē. Vanags pacēlās gaisā un kā zibens metās uz balto kamoliņu; zālē.

Vanags un Bobis vienā laikā šāvās putnēnam klāt. Bobis palēcās un sakampa vanagu.

—    Turi ciet, Bobīt! Es nāku! Turi, vecais, labais Bobīt! … Nu tik viņš matīs kaijas cepeti!

—    Dievs lai viņiem stāv klāt! — vecmāmuļa vaimanāja, aizsegdama seju ar priekšautu, un tik spēji apsēdās uz lieveņa pakāpieniem, ka tie nobrīkšķēja.

Miķelis dūra ar kruķi dzīvo kāju un spalvu mudžeklī.

—    Prom! Taisies kā tieci, tu kaiju zagli! Vistu zagli! Suņu zagli!… — Miķelis kliedza.

Bobis bija saķēris vienu plēsoņas spārnu, bet vanags tēmēja uz acīm. Sunītis iekaucās un atlaida spārnu, apmeta kūleni un pieplaka pie zemes.

—    Sargies, Miķelīt! Uzmani acis! … Nabaga kustonītis! — vecmāmuļa vaimanāja.

Vanags spēcīgi paplivināja spārnus, atrāvās no zemes, tad kā bulta metās zēnam virsū un ar spārnu vēdām nogāza to zemē.

Nākamajā mirklī putns jau augstu lidinājās virs šķūnīša jumta, pacēlās tieši pretī saulei un nozuda Vanagu ligzdas virzienā.

Miķelis sēdēja zemē un kasīja aiz auss.

—    Kas ir, puikiņ, vai esi dzīvs? — vecmāmuļa vaicāja un atsedza seju.

—    Nu, protams! Kurls gan paliku! — Miķelis atsaucās.

Bobītis gulēja uz sāniem un smilkstēja, no vienas viņa acs

tecēja asinis. Kaijēns izskatījās nedzīvs.

—    Šitādu postu! Ņem tu suni, es ņemšu putnēnu! — vecmāmuļa raizējās un paķēra rokās balto kamoliņu.

Abus cietušos ienesa istabā. Vecmāmuļa izņēma no bufetes kadu nelabi smirdošu zaļu burku, kura bija augu ziede. Viņa visu laiku purpināja:

Mušas un žurkas, nešpctncs lielas, Tomēr iztiek ar drupatām, velti tfis rāt. Bet asinis plūst un spalvas jūk, Kur lūsis un vanags tiek klSt.

Miķelim vajadzēja atnest zirnekļu tīmekļus un pelnus.

—    Tas aptur asinis. Ja atradīsi pierasotus zirnekļu tīklus, tad paņem labi daudz, — vecmāmuļa pamācīja.

Miķelis darīja, kā viņam vēlēja, un vecmāmuļa, rīkodamās ar ievingrinātiem pirkstiem, apturēja asinis. Putnēnu ielika grozā ar zāģu skaidām un grozu novietoja pie pavarda.

—    Ja tas izvilks līdz rītam, tad tiks uz pekām, — vecmāmuļa sacīja.

Nākamajā dienā kaijiņa apēda siļķes galvu. Trešajā dienā putnēns izlīda no groza un apgāja apkārt istabai. Spārniņš vilkās pa zemi, bet salauzts nebija.

—   Kā tu domā, vecmāmiņ, vai kaijiņa paliks? — Miķelis klusi vaicāja vecmāmuļai.

Vecmāmuļa papurināja galvu. Bobis gulēja pie pavarda, laizīdams brūci. Augumiņam nebija nodarīts liels posts, tikai trūka vienas acs.

Ceturtajā dienā vecmāmuļa atvēra durvis. Kaijiņa izgāja lieveni.

—    Man gan patiktu, ja tā paliktu pie mums, — Miķelis ieteicās.

Citu draugu zēnam nebija kā tikai vecmāmuļa un Bobis. Bet vecmāmuļa bija veca un Bobis ar vienu aci. Aiz Stāvajām kāpnēm Miķelis gāja tad, ja tas bija nepieciešams. Ciemā allaž dabūja dzirdēt, kas viņam kurpē.

—    Neba nu putnēnu noturēsi mājās. Tas ilgojas pēc jūras. Paraug, kā tiecas prom, — vecmāmuļa skaidroja.

Kaijiņa plivināja spārnus, bet gaisā lāgā nevarēja pacelties. Tad putnēns iesoļoja atpaka] istabā un atpūtās. Sestajā dienā vecmāmuļa cepa makreles. Miķelis ēda, atvilka elpu un ēda atkal, tomēr visu laiku nenovērsa acis no kaijiņas.

— Mēs tevi nosauksim par Baltkrūtīti. Vai tev garšo cepta zivs? Gribi? — viņš vaicāja.

Kaijiņa raudzījās zēnā ar savām šaurajām acīm un laipni knābāja no zēna rokas vēl vienu siļķes galvu. Pēcpusdienā putnēns piecēlās un gāzelēdamies izgāja lievenī. Pacēla knābi pret mākoņiem un iebrēcās. Tad palēcās, un tā spārni sāka plīvot. Nākamajā brīdī kaija jau atradās augstu virs jumta.

Bobis ari palēcās, bet atkrita atpakaļ kā akmens. Miķelis Miķelsons joprojām sēdēja lievenī un pat nedomāja palekties.

Kaijiņa atgriezās trīs reizes, lidinādamās pār māju, it kā gribēdama pateikties par barību un mitekli. Tad tā uzlidoja augstu gaisā un pazuda virs jūras.

Tā Miķelis atkal bija viens, viņš, vienacis Bobis un vecmāmuļa Tuvesone. No tēva Miķelsona nebija ne miņas. Jūra palika

tukša. Tur vairs nebija pat siļķu. Siļķes aizpeldējušas uz ziemeļiem, tā runāja gudri ļaudis. Tagad kartupeļus vajadzēja apkaisīt ar sāli, ja vēders prasīja savu tiesu.

Sajās ziemas naktis Miķelis gulēja nomodā un dzirdēja, ka Stāvajās kāpnēs gaudo lapsas. Tātad bija tādi, kas juta vēl lielāku izsalkumu nekā viņš. Kādā rītā uz pavasara pusi sniegs ap malkas šķūnīti bija lapsu kāju nomīdīts, bet visas četras vistas nokostas. Tad vecāmāte apsēdās uz malkas kluča un raudāja kā bērns.

— Ak. kaut es būtu vīrs ar šauteni, bet man še jāsēž kā večiņai un tik vien ir rokā kā salūzis lāpstas kāts, — viņa gaudās.

Dūri pacēlusi, vecmāmuļa draudēja kalnam un nospļāvās. Vēlāk no tām vistām, ko lapsas nebija paguvušas apēst, izvārīja zupu.

Tajā vakarā Miķelis Miķelsons pirmo reizi pēc trim nedēļām aizmiga ar pilnu vēderu.

Arā bija spožs mēness. Tas bija tāds vakars, kad cilvēks jūt, ka dievs sēž uz padebeša un noraugās uz zemi.

Miķelis saņēma rokas un pateicās dievam, kā bija mācīts:

Paldies par māju,

barību un gaismu …

Tad viņš nožagojās, jo vēders pie tik bagātīgas barības nebija pieradis.

Par zupu arīdzan, —

viņš nomidzī murmināja,

es šoreiz lapsai saku paldies gan.

Tie bija Miķeļa pirmie panti un radās it kā paši no sevis.

Trešā nodaļa KĀDU POSTU VAR NODARĪT LŪSIS

Grūti iztikt bez mājas kustoņiem. Bobis gan bija. bet viņš nedeva ne vilnu, ne olas.

Vecmāmuļa mēdza sacīt: — No suņa rejām paēdis nebūsi.

Bet vecmāmuja bija iekrājusi aptuveni desmit kronu, tās glabājās istabas augšā kādā tukšā pulksteņa futrālī. Nebija vēl lāgā pagaisusi vistas zupas smarža, kad večiņa ķērās pie krātuvites.

Viņa uzāva kājās labākās kurpes, apsēja lakatiņu un devās augšā pa Stāvajām kāpnēm.

Bija agrīns pavasaris, kad merlāni plunčājās meldros un meklēja makšķeres āķus. Miķelis sēdēja uz lievenīša un grauza vistas kāju. Bija aizritējusi gandrīz visa diena, un auksta vista tā vis negaršo kā silta. Turklāt tas jau bija tikai kauls, bet malkas šķūnītis — tukšs.

— Bēēēēē! — pēkšņi atskanēja uz Stāvajām kāpnēm. Miķelim izkrita no rokām vistas kāja. Atkal blēja, nevis kā alnis vai āzis. bet tieši kā aita. Stāvajās kāpnēs parādījās vecmāmuļa, uz muguras viņa nesa aitu, pār katru plecu nokarājās divas lopiņa kājas. Aita bija tikko nocirpta, tā sala un grauza vecmāmuļas ausi.

—    Uz vietas saved kārtībā šķūnīti! — vecmāmuļa jau iztālēm sauca. — Pirmajā nedēļā tā jātur iekšā, citādi aizskries projām.

Tuvojās vakars. Vistu šķūnīti iztīrīja no spalvām un visām drazām. Salmi iekšā, mēsli ārā. Ak tu pasaulīt, aitiņa! Bet ļaunākais. kā lai to sauc? Aita raustīja valgu, gribēdama tikt vaļā.

«Ulrika, tieši tā mēs viņu sauksim, bet uzvārdā Sprogainīte,» Miķelis sevī nolēma.

Tad šķūnītī ieskrēja aitiņa, to bikstīja vecmāmuļas kurpe. Bēēēē!

Miķelis satvēra valgu, kas bija apsiets ap aitas kaklu, un, kad viņi abi kādu brīdi bija palēkājuši, zēnam laimējās piesiet lopiņu pie sienā iedzītā vadža.

Un tā nu viņiem bija aita. Bagātniekam Sintoram gan bija četrdesmit astoņas aitas, taču nevienu nesauca par Ulriku.

Nelaime tikai, ka ganības ap iebraucamo māju bija tik liesas. Aita gan ir pieticīgs lopiņš, bet no akmens un gaisa tomēr nevar pārtikt. Lopiņš tā novājēja, ka kļuva redzamas visas ribiņas. Aitiņa grauza gan kokus, gan skārda bundžas, ko vien dabuja, taču taukāka netika.

—    Neko darīt, vajadzēs viņu aizvest uz saliņu. Rītu pat, — ieminējās vecāmāte.

Sī saliņa atradās fjordā un piederēja Sintoram, taču, cik zināms, tur dzīvoja tikai kaijas un jūras žagatas.

—   Tieši tagad, kad viņa jau pieradusi un sadraudzējusies ar Bobi, — Miķelis nopūtās.

—    Nu, tad izdomā ko labāku, — vecmāmuļa atcirta.

Sākumā Bobis aitiņu gribēja apēst. Tagad jau gulēja uz grīdas un krāca, iebāzis galvu tās siltajā vilnā. Aita arī krāca. Salt tā nesala, bet paēdusi gan nebija.

Cita padoma nebija. Vecmāmuļa aizgāja un aizņēmās Simona Tukinga laivu. Viņš laivu tikko bija ielaidis ūdeni, bet domāja, ka tā netecēs. Tagad nu aitu vedīs uz salu. Miķelim vajadzēja ķerties pie airiem, vecmāmuļa apsēdās laivas pakaļgalā un turēja Ulriku, kas brēca tā, it kā viņu kāds bakstītu ar īlenu.

—    Viņa negrib, — Miķelis bēdājās.

—   Ak ta tu gribi, lai tā nosprāgst badā mūsu acu priekšā. Atgrūdies ar airi, citādi netiksi jūrā, — vecmāmuļa pavēlēja.

Miķelis rīkojās ar airi. Bobis stāvēja krastā un kauca, arī aita blēja. Tad Miķelis sāka irties.

—    Ulrika, — viņš sacīja pie katra airu vēziena. — Nu, nu, mīļā Ulrika. Es tevi apmeklēšu katru dieniņu. Bobis arī. Tu kļūsi tik apaļa kā Sintors. Svētdienās paņemšu līdzi burkānus.

Pusceļā laivā sāka ieplūst ūdens.

—    Laiva tek! Airē, Miķelīt, citādi esam beigti un pagalam, — vecmāmuļa sauca.

—   Airēju no visa spēka. Sēdiet mierīgi, jūs kustaties un šūpojat laivu. Labāk smeliet ārā ūdeni! — Miķelis attrauca.

Bet smeļamais trauks atradās zem pakaļgala dēlīša, un uz tā sēdēja vecmāmuļa. Turklāt viņa baidījās palaist vaļā Ulriku.

Odens cēlās. Ulrika to nogaršoja, bet sāļais ūdens tai nepatika. Vecmāmuļa apgalvoja: ja tikšot dzīva malā. tad katru svētdienu iešot uz baznīcu, lai gan baznīca atradās krietnu jūdzi attālu, protams, ja nelīs lietus, jo viņas kurpes bija cauras. Miķelis airēja tā, ka pirksti sāka sūrstēt.

—   Vai ta jūs nezināt tādus pantiņus, lai ūdens neplūst laivā! — viņš sauca.

Vecmāmuļa apskāva aitiņu, kas jau gribēja mesties ūdenī, un murmināja visas vārsmas, kādas tikai zināja. Gan pret negaisu, gan pret ugunsgrēku.

Sajā jūrmalā bija paradums katrā negadījumā lasīt pantiņus.

—    Nekas piemērots neiekrīt prātā, — vecmāmuļā vaimanāja. — Kazi, vai nevajadzētu pamēģināt ar vārdiem pret sausumu?

Zināt Miķelis to nezināja, taču izlēma — par ļaunu nebūšot. Noslīkt jau viņi tik un tā noslīkšot.

Ulrika bija iedomājusies, ka labāk noslīkt jūrā nekā laivā. Vecmāmuļa bija nometusies ūdenī ceļos un turēja aitiņu aiz pakaļkājām. Lopiņa priekškājas jau plunčājās ūdenī. Tad vecmāmuļa sāka skaitīt pantus pret sausumu; pirms sešdesmit gadiem tos šeit bieži skandēja.

Lietutiņ. jel līsti drīzāk, Kartupeļi kalst un nīkst. Tik pēc valgumiņa tvīkst.

Vai gan šādi panti var līdzēt, ja cilvēks jau grimst! Tomēr, lai nu kā tas būtu, aitiņa nomierinājās un laikam nolēma, ka tikpat labi jau var noslīkt laivā draugu vidū. Pēc brītiņa viņi jau atradās pie salas krasta.

—    Kam lemta bada nāve, tas nenoslīkst, — vecmāmuļa nopūtās un satvēra valgu. — Tagad ievelc airus, Miķelīt, es izkāpšu krastā un visu nokārtošu.

Saliņa bija kādas astoņas asis gara un četras plata. Taču viršu tur bija gana, un, ja nav labākas barības, aitas ēd tos pašus. Akmens spraugās auga arī zāle. Un klints pakājē burbuļoja strautiņš.

Miķeļa Miķelsona aita visu vasaru mājoja šajā salā un kļuva apaļa kā bagātais Sintors. Jūras šaurums starp salu un cietzemi bija tikai laba akmens sviediena plats; sausos gados to varēja pārbrist, lēkājot pa akmeņiem.

Tajā pavasarī pūta ziemeļaustrumu vējš, nesdams sausumu. Jūras šaurums pildījās ar brūnu, tikai pusotra metra dziļu ūdeni.

Septītajā jūnijā, kad vecmāmuļai palika septiņdesmit četri gadi, Miķelis aizņēmās no Simona Tukinga laivu un aizīrās uz salu. Līdzi viņš veda burkānus, ko aitas labprāt ēd. Gaisā bija jūtams negaiss, un Miķelis jau iztālēm dzirdēja aitas blējienus. Tā lēkāja un skraidīja pa akmeņiem, itin kā to vajātu vilks. Savādi gan. Parasti Ulrika no negaisa nebaidījās.

—    Mīļā Ulrika, kas tev noticis? — Miķelis sauca.

Aitiņa tikai blēja. Zēns turēja gaisā burkānu, bet žēlie blējieni nerimās. Tad viņš piebrauca malā. piesēja laivu un kāpa paugurā; aitiņa sekoja uz papēžiem.

Miķelim patika skats no paugura. Ja atgrieztos «Trīs lilijas», viņš pirmais apsveiktu brigu. Kauns un negods tam. kas zaudē cerību.

— Nu, nu. mīļā aitiņ, apmierinies, še tev burkāns, — zēns sacīja. Taču aitiņa atmeta galvu, pašāvās prom un atkal ieblējās. Negaiss netuvojās, tālumā tikai ducināja.

Miķelis apgūlās viršos un raudzījās jūrā. Nevienas pašas buras!

Viņš nopūtās un pagriezās pret jūras šaurumu. Aitiņa bija apgūlusies pie zēna krūtīm, viņš dzirdēja — tās sirds sita kā veseris.

Tad viņš ieraudzīja kādu ēnu. «Kaķis? Kam tas pieder? Te taču kaķa nevienam nav,» zēns prātoja.

Nē taču — tas ir lielāks par kaķi, Miķelis ievēroja. Zvērs ošņādams stāvēja viņpus šauruma. Tad savilkās un taisīja pirmo lē

Lūsis, kaķis plēsoņa, kā to še mēdza saukt.

Bet ciemā runāja, ka lūšu šeit vairs neesot. Miķelis vēlējās, kaut būtu desmit gadu vecāks un viņam būtu bise.

Plēsoņa jau bija tik tuvu, ka puisēns varēja sadzirdēt tā nagu skrapstoņu pret akmeņiem. Ulrika bija apklususi un arī lūkojās lejup.

Tad nu gan! …

cienu. Miķeli parņema saltas tirpas.

Tagad lūsis jau bija krastā, sprauslāja un ošņāja. Tas bija lielāks par meža kaķi, tā āda spīdēja un nagi skrapstēja. «Ja lūsis saniknots, viņš var mesties arī uz cilvēku,» kādreiz bija teicis Simons Tukings.

—    Dievs kungs, iesvied viņu jūrā, nosit to ar akmeni, vienalga, ar ko, lai tikai glābtu Ulriku, — Miķelis čukstēja.

—    Akmeni? …

Zēns gulēja izstiepies, un viņa roka slīdēja pār cietajiem, aukstajiem akmeņiem viršos. Aita nekustējās.

—   Guli rāmi, varbūt viņš mūs nepamanīs, — zēns čukstēja.

Bet lūsis jau bija pamanījis. Tagad Miķelis saprata kustoņa izbīli: aitas iztālēm sajūt plēsoņas. cTām ir labāka jušana nekā desmit cilvēku deguniem,» tā mēdza teikt Simons Tukings.

Nu jau lūsis atradās tikai kādus piecdesmit metrus attālu. Miķelis nomērīja atstatumu ar acīm. Viņa priekšā salas stāvā krants bija metrus trīs augsta. Lūsis te nevarēja tikt augšā. Tas lavīsies apkārt, jo lūši ir viltīgi. Tad Miķelis Zaķakāja un Ulrika Sprogainīte būs ielenkti. Tas jānovērš, bet kā?

Puisēns uzmanīgi palūkojās atpakaļ. Tuvējie akmeņi bija par sīkiem, lai nosistu lūsi. Lielos viņš nevarēs pacelt. Bet ja nu veltu?

Miķeli kratīja karstas un saltas trīsas. Varbūt tiešām velt. trīs metrus lejā — bums! Lielisks kritiens! Protams, jāmanās, lai akmens uzkristu lūsim tieši virsū. Bet kā lai akmeni pievel pie malas?

Puisēns parāpās atpakaļ un mēģināja pakustināt akmeni. Laimējās. To pacelt nav ko domāt, varbūt velt!

Viņš skaidri dzirdēja nagu skrapstoņu: skrip skrap, skrip skrap! Garie, asie plēsoņas nagi. Aiz tiem izsalcis vēders. Zvērojošas lūša acis. Puisēns redzēja, ka aitiņa drebēja, taču tā nekustējās no vietas.

—    Klusi, klusi, vienu mazu brītiņu, mīļā Ulrika, tikai pacieties. Tūlīt, tūlīt…

Tavu smagu akmeni! Ak vai — tomēr tas sāka velties, lēni lēni…

Nagu skrapstoņa lejā bija norimusi. «Tagad tu stāvi un klausies, es tevi pazīstu! Nu tu ej pie klints. Ej vien, ej!»

Tikai vēl pāris metru, tad akmens būs jau malā. Mīļais dieviņ. palīdzi. — Paej mazlietiņ sāņus, Ulrika, maķenīt.

Atkal bija dzirdama nagu skrapstoņa. Kaut tikai lūsis nevirzītos tālāk, tad …

—    Tagad piecelies, aitiņ. — zēns čukstēja, grūzdams Ulriku. — Celies augšā! — Bet Ulrika negribēja celties. — Citādi lūsis ies klintij apkārt, vai tad tu nesaproti. Bet, ja ieraudzīs tevi. tad aiz iekāres visu aizmirsīs un taisīs lēcienu. Celies!

Ulrika piecēlās trīsošām kājām un ieblējās. Atkal sprakstoņa un būkšķis, tātad lūsis bija taisījis lēcienu, taču tam vēl nelaimējās. Trūka tikai pāris metru.

—    Saņemies, saņemies, — Miķelis čukstēja. Rādīties viņš nedrīkstēja, tad viltīgais lūsis apietu apkārt pauguram. Virši brīkšķēja, akmenim veļoties. Vēl tikai mazu nieciņu!

Atkal skrapstoņa, lūsis taisīja jaunu lēcienu, un šoreiz pietrūka tikai kāds pusmetrs. Plēsoņa nokrita zemē un brīdi palika guļam.

Tā!

Akmens vēlās. Spalgs kliedziens, pēc tam dobja dunoņa, akmenim veļoties tālāk. Tad klusums.

Miķelis aizmiedza acis un piekļāva sev klāt Ulriku.

—    Mīļā, labā Ulrika, paraugies tu, man bail, — viņš lūdzās.

Ulrika skaļi ieblējās. Miķelis piecēlās uz ceļiem un pavērās

lejup. Lūsis gulēja lejā, atmetis kājas, un nekustējās.

Kad Miķelis īrās mājup, lūsis bija iesviests laivas pakaļgalā līdzās stūrei. Zvēra acis bija aizvērtas, kuplie ausu pušķi slējās gaisā. Nagi bija izlaisti.

Ulrika Sprogainīte zvilnēja paugurā un grauza burkānu.

Ceturtā nodaļa NEZ VAI LAPSA VAR SAPLOSĪT AITU?

Notika tā, ka viens no Sintora kalpiem pamanīja saliņā aitu. Tas gadījās rudenī. Tā kā sala piederēja Sintoram un viņš drebēja par savu mantu, tad vecmāmuļa saņēma pavēli: aita aizvācama no salas!

Salā varēja uzturēties kaijas un jūras žagatas, tikai ne nabaga aitiņa. Tāds bija šis bagātnieks Sintors.

Miķelim vajadzēja žigli vien irties uz salu un pārvest Ulriku.

—   Tu varēsi dzīvot pie mums istabā, — puisēns sacīja, piesiedams aitu laivā. — Tikai esi mierīga, citādi noslīcināsi

mūs abus. Es neprotu pantus, kas palīdz pret laivas nogrimšanu.

Aita rāmi sēdēja laivas dibenā un blusojās. Un tā nu viņi īrās mājup pie vecmāmuļas un Bobīša. Miķelis visu vasaru bija vācis viršus un zāli, Ulrikai nevajadzēs mirt badu. Bet kā Miķelis, tā aitiņa domāja: bagātniekam Sintoram vajadzētu vienu ziemu iztikt ar viršiem, tad viņš viegli varētu ieiet pa durvīm, negriezdamies sāniski, neievelkot vēderu un neaizturot elpu.

Lūša ādu vecmāmuļa bija piesitusi virs Miķelsona tēva ģīmetnes blakus bufetei. Miķelis sēdēja uz ķeblīša pie pavarda, un te, kā nu gadījās, kā ne, prātā viņam iešāvās dzejolis. Aši viņš paķēra miltu turziņu un spalvu un rakstīja:

Miķeļa Miķelsona 1891. gada 29. augustā sacerētais dzejolis:

Lflsis skrien un raugās kari Turp, kur aitiņa stāv vari. Miķelis tam uzglūn krūmos. Akmeņus ņem sevim kūmos. Lūsis augšā grib tikt aši,

Akmens lejup veļas knaši, Bums — krīt lūsim virsū tas!

«Miķelis Miķelsons ar paša roku,» zēns ar lieliem, ieslīpiem drukātiem burtiem parakstīja zem rindām. Lai gan. patiesību sakot, puisēnam lūša bija žēl. Viņš mīlēja dzīvniekus. Turklāt lūsim bija tik jauki pušķi pie ausīm un mīksta āda. Bet tad

Miķelis pameta acis uz Ulriku un prātoja: vai gan būtu bijis labāk, ja lūsis aprītu Ulriku, muļķīti!

Drošības labad viņš apakšā pierakstīja: «šis lūsis tika nogalinācs pašaizsardzības dēļ. To apliecina Miķelis Miķelsons pēc goda un sircapziņas.»

Tā aizritēja šī ziema. Ulrika gulēja pie Bobīša, un Bobis gulēja pie Ulrikas. Kādā dienā pāri līča ledum atnāca trīs lapsas. Miķelis sēdēja pie loga un tās redzēja. Lapsas pāris reižu apcilpoja apkārt malkas šķūnītim. Bet, tā kā šķūnītis bija tukšs, tās aizjoza uz Sintora vistu kūti un nokoda tur vienpadsmit labas sugas vistas.

Taču lūsi Miķelis vairs noredzēja, to neredzēja arī neviens cits cilvēks šajā iecirknī.

Iestājās pavasaris, un no Stāvajām kāpnēm urdzēdams tecēja ūdens. Iebraucamās mājas pažobelēs svilpoja strazdi, un tad kalniņā iztipināja Ulrika Sprogainīte, kaulaina kā malkas zāģējamais āzis, jo pēdējos mēnešus bija pārtikusi tikai no viršiem un maizes drupačām.

Viņi aitiņu piesēja pie staba istabas priekšā. Bet Ulrika riņķoja ap stabu, kamēr valgs uztinās un aitiņa aiz noguruma pakrita. Valgs bija pa īsu un zāle par liesu.

— Lai tā jož uz mežu. Atraisi to, Miķelīt. Gan jau aitiņa tur atradīs maķenīt zāles. Vakaros aicināsim to mājās.

Tā aitiņa aizskrēja uz mežu. Bobis to gabaliņu pavadīja, bet, kā jau liels sliņķis, apstājās Stāvo kāpņu korē. Tur viņš palika un brītiņu pakauca. Miķelis mēģināja uzrakstīt rindas par aiziešanu, bet, nespēdams atrast atskaņu vārdiem «Ulrika» un «izsalkusi», šo nodomu atmeta.

Starp citu, vakarā aitiņa pārnāca mājās. Vecmāmuļa izgāja pakalniņā. turēdama rokā maizes garozu, un sauca: «Bika. bika, bika!» Bobis rēja. Miķelis sita pa skārda zvanu. Un Ulrika attecēja mājās. Mazliet apaļāka, nekā bija no rīta, tā visiem likās.

Bet septītajā vakarā viņa nepfirnāca. Vecmāmuļa ilgi «bicināja» un Bobis rēja, kamēr abi aizsmaka. Miķelis mazliet apraudājās, tad aizsvieda skārda zvanu un cilpoja uz mežu; Bobis viņam sekoja.

Cilvēks, kas reiz gājis pa Stāvo kāpņu mežu, to vairs nemūžam neaizmirsīs. Tur aug priedes, kas sniedzas vai līdz pašām debesīm. Tur ir slīkšņa, kurā nogrimst cilvēki, tur atrodas briesmīgi dziļi akači. Aļņi un brieži tur ir tikpat parasti ka siļķes jūrā.

Tajā laikā šajā mežā bija viena vienīga mājiņa. Tajā dzīvoja kurpnieks Emils; viņš bija labākais kurpnieks visā apvidū un turklāt prata no ādas izgriezt lieliskas kakla saites aitām. Mājiņa atradās pie ezera, un ezerā mita ūdensvīrs.

Toreiz ļaudis ticēja ūdensvīriem un visādiem mošķiem. Ja kūla sviestu, tad uz krējuma uzvilka krustu, lai sviests neiznāktu skāņš. Kārpas mēdza ieziest ar taukiem, bet palikušos taukus pēc tam pabāza zem akmens un noskaitīja labu pantu par kārpām:

Es tev savas bēdas sūdzu, Noņem manu kārpu, lddzu. Bāz to iekšā pudelē Vai samin pelnos pakrāsnē.

Cilvēki ticēja, ka šādas rindas palīdz.

Gudri cilvēki bija izrēķinājuši, ka šim ūdensvīram esot seši simti gadu, matu vietā tam augot jūras zāles un deguns esot tik garš kā airis.

Ej nu sazini, vai tas tiesa. Miķelis apgāja apkārt ezeram un sauca Ulriku. Pamazām viņš nonāca pie mājiņas. Emils sēdēja uz lieveņa un piestiprināja āķus kādai kakla saitei. Viņam līdzās mētājās tikko darināts valgs ar kāsīti galā. Pie lieveņa vīdēja zemē iebāztas dzirkles. Bobis ņurdēja.

Emils lāgā nedzirdēja, tāpēc vajadzēja rakstīt uz tāfeles, kas bija piestiprināta pie sienas.

Miķelis rakstīja: «Vai Emils nav redzējis kādu aizbēgušu aitu? Aitas vilna nav nocirpta. Aita ir mana. Miķelis Miķelsons.»

Emils pašķielēja uz tāfeli un papurināja galvu.

—    Pagājušā nedēļā es gan redzēju šeit lapsas. Veselas trīs! Ja salasās trīs lapsas, tās var saplēst avi, — večuks purpināja un uzdrāza Bobim ar kakla saiti.

šajā jūrmalā aitas sauca par avīm.

—    Kazi, vai nav iekritusi ezerā, — Emils piebilda.

Miķelis vai sastinga aiz bēdām, jo ezeram taču nebija dibena. Viņš gribēja piesiet Bobi saitē, bet suns aizšmauca un nedevās rokās. Te viņš palīda zem lieveņa un gaudoja, te metās pie kūts, kas atradās blakus klintij. Kūts durvis bija pamatīgi aizbultētas. Nākamajā mirklī Bobis piedrāzās pie Emila. Suņa baltie zobi spīdēt spīdēja.

Emils atgaiņājās ar ādas siksnu un pikti uzsauca:

—    Ja jūs nebaidāties no ūdensvīra un jums ir pusjūdzi gara virve, tad meklējiet vien ezerā!… Bet citādi vācieties prom! Man nepatīk, ja gar sienām ložņā suņi. Arī aitas neciešu. Prom, prom!

Bobis gribēja saķert večuka zābaku, bet dabūja pa purnu veselu riekšavu o)u un riedams metās pakaļ Miķelim.

—    Tik negants jau viņš nemaz nav, kā izliekas, — Miķelis domīgi uzrunāja Bobi, kad viņi bija jau otrpus ezeram. — Tikai viņš ir briesmīgi vientujš. Nabadziņš, viņam vajadzētu sunīša. Jeb varbūt aitas? … Nudien, tā šķiet, kā tu domā, Bobīt, kādēļ viņam kakla saite? Un dzirkles? …

Ezers vizēja melns kā ogle, bet pēdējā saules atspīdumā tajā peldēja trīs baltas vilnas kumšķīši. Bobis rēja.

Novakarē viņi pārnāca mājās. Miķelis Miķelsons un viņa suns. Vecmāmuļa stāvēja pakalniņā, nu jau viņa vairs neaicināja Ulriku.

—    Laikam gan beigta un pagalam mūsu Ulrika Sprogainīte? —viņa nomurmināja.

—    Laikam gan, — Miķelis piekrita.

Tajā naktī iebraucamajā mājā neviens negulēja, pat Bobis ne. Pa logu spīdēja mēness, apmirdzēdams ļodzīgo galdu un sienu, kur iestiklots ietvarā karājās Miķelsona tēvs.

—    Ja nu tu, dieviņ, negribi uz Ziemsvētkiem atsūtīt mājās tēvu. tad vismaz uz Jāņiem atsuti Ulriku, — Miķelis lūdzās.

Ap pusnakti zēns dzirdēja, ka pie āra durvīm kāds viegli skrapšķinājās. Viņš pietrūkās gultā sēdus. Skrips, skraps, skrips, skraps, — it kā tur skrapšķinātu ar nagiem vai ķetnām. Miķelis atcerējās, ko Emils bija teicis par lapsām, juta saltas tirpas un savilka dūres.

Ja tā bija viena no tām lapsām, tad saņems veselu svina lādiņu, šitā nekrietnā aitas rijēja! … Ak, kāpēc viņš nav pieaudzis virs un kāpēc viņam nav bises!

Vienā istabas kaktā puisēns pamanīja vecu lāpstas kātu, tas derēs. Pie durvīm atkal skrapšķinājās.

Bobis beidzot bija aizmidzis. Arī vecmāmuļa. Pūū, pūū, — skanēja no izvelkamā dīvāna pie pavarda, itin kā vējš aurotu dūmenī.

«Pagaidi tik, sarkanais nezvērs, tu, kas saplosīji manu Ulriku, nu tu redzēsi …» — Miķelis čukstēja. Durvis nebija aizslēgtas, bet neganti čīkstēja.

Nākamajā mirklī Miķelis jau atradas lievenī un raudzījās sētsvidū. Pār Stāvajām kāpnēm spīdēja dzeltens mēness.

Lāpstas kāts Miķeļa rokā sāka drebēt, jo viņam pretī tuntuļoja ērmīgs briesmonis. Puisēns iekoda lūpā, lai skaļi neiekliegtos.

Pakaļējā daļa šim briesmonim izskatījās pēc aitas ar kuplu vilnu ap asti. Tuvāk ielūkojoties, arī priekšējā daļa likās tā kā aitas, bet kur tad palikusi vilna? Dzīvnieka acis mēness gaismā sarkani zvēroja, bet balss šķita pazīstama. Ap kaklu aitai bija jauna, tumša vēršādas saite. Kur ta Miķelis šo saiti bija redzējis? …

—    Ulrika, ak Ulrika … — puisēns čukstēja.

Nākamajā brīdī viņš jau bija nometies ceļos uz saltajām akmens kāpnēm, un viņa ausis apošņāja smails purniņš.

—    Ak tu nabadzīte, kāda tu izskaties … — Miķelis čukstēja. — Ai, ai, ai … Un pavisam jauna kakla saite … Tātad tu tomēr esi bijusi pie Emila. Ko es teicu: viņš jūtas vientuļš, nabadziņš. Tāpēc piedosim viņam. Ulrika. Es pats zinu, kā tas ir. Ak tu debestiņ. ka viņš tevi apcirpis. Jeb varbūt tu negribēji palikt tik ilgi. kamēr viņš tevi nocirpj? …

Miķelis aplūkoja saiti: tā bija norauta!

—    Patiesībā tu tagad esi tikai tāda pusaita, — viņš purpināja un pakasīja aitas nocirpto kaklu. — Tomēr iekšā tev jātiek, citādi tu nosalsi. Tikai ej klusītiņām, lai neuzmodinātu vecmāmuļu. Rītu tu dabūsi burkānu. Nākamajā nedēļā nocirpsim arī palikušo vilnu … Cst… uzmanies!

Miķelis aiztaisīja aiz sevis durvis. Aita pielīda tuvu pie siltā pavarda, Miķelis aizlika durvīm priekšā bultu un uzrāpās uz izvelkamā dīvāna.

Mēness joprojām apmirdzēja Miķelsona tēva ģīmetni pie sienas.

—    Redzi nu, tētuk. Ulrika atgriezās mājās. Tagad tava reize. Ar labu nakti un neaizmirsti, — Miķelis nožāvājās un uzvilka segu līdz zodam.

Piektā nodaļa MĒS NOPIRKSIM BALTU ZIRGU, TĒTUK!

Jūnija beigās, kad sāka ziedēt madaras, Miķelis Miķelsons kļuva par Sintora māju aitu ganu. Aitas veikli prot pārlēkt pāri žogam un mesties auzu vai āboliņa laukā. Sintoram bija četrdesmit astoņas aitas.

Rītos pulksten četros aitas izlaida no kūts. Tad aitu ganam Miķelim Miķelsonam jau vajadzēja atrasties sētā. Citādi visos stūros auroja:

—    Miķeli Zaķakāja! Kad tevi sasodīts, sakiet, labie ļautiņi, vai kāds nav redzējis šo slīmestu Miķeli Zaķakāju? Būs jāsadod pa purslām!

Kad Miķelis devās pāri Stāvajām kāpnēm, kabatā viņam bija divas maizes šķēles, noziestas ar taukiem, jo tā bija norunāts, ka par ēdienu jārūpējas pašam. Izņemot pusdienas, tad viņš dabūja siļķi un kartupeļus, — pēc tam, kad citi bļodu jau bija izkasījuši. Vakaros vēders tā burkšķēja, it kā viņš būtu norijis svilpi. Bet desmit ēras dienā kaut ko nozīmēja. Turklāt mežs bija pilns ar ogam. Badu puisēns necieta, lai gan no ogām dabūja izsitumus. Viņa āda kļuva melnīgsnēja, dūres cietas un kājas žiglas, traucoties pēc aitām.

Padomājiet tikai, četrdesmit astoņas aitas!

Kādā dienā uzkalniņā, kur ganījās aitas, atjāja pats Sintors. Melnās rozes mugurā. Miķelis tik zemu paklanījās, ka deguns gandrīz pieskārās pie ceļgaliem. Sintors pacēla labās acs plakstiņu.

—    Vai labi uzmani, puis, ka aitas neieskrien āboliņa laukā? — viņš vaicāja.

—   Metos tām virsū ar pātagu, tiklīdz aitas šmauc uz to pusi,— Miķelis palocīdamies atbildēja.

Sintors pacēla arī kreiso plakstu.

—    Ak ta tevi sauc par Zaķakāju, vadzi? — viņš vaicāja.

Miķelis nosarka kā vēzis un drošības labad vēlreiz piegrūda

zodu pie ceļgaliem.

—    Jā, esmu dzirdējis, tu esot tā blēža Petrusa Johannesa Miķelsona dēls. Vecās iebraucamās mājas iemītnieces vecenes Tuvesones mazdēls. Nūjā, ābols nekrīt tālu no ābeles. Tu esi līdzīgs savam tēvam. Viņš šeit kalpoja par govju ganu, iekams aizgāja pasaulē.

—   Ak šitā, — Miķelis noteica un juta, ka sirds krūtīs tik dīvaini dauzās.

—    Uz Miķelsoniem nekad nevar paļauties. Ja pamanīšu aitas āboliņa laukā, tad dabūsi tādu brāzienu, ka nemūžam neaizmirsīsi, — Sintors piebilda.

Ja Miķelis iepriekš bija sārts, tad tagad kļuva bāls.

—   Tie … tie ir meli, ka uz manu tēvu nevar paļauties. Un … un viņš pārnāks, — zēns murmināja.

—   Nu, protams, viņš pārnāks. Pārnāks tad, kad pūcei aste ziedēs un cirvja kātam lapas plauks, — Sintors ņirgājās.

Melnā roze pagrieza asti, un Sintors viņai iecirta piešus sānos. Miķelis nespēja bilst ne vārda. Acīs sariesās asaras.

Pašam neapzinoties, viņš satvēra cietu zemes kukurzni. Un nākamajā mirklī kukurznis noplakšķēja uz Sintora sēžamās vietas.

—   Ak tu sasodītais gnīda, tagad tu matīsi sutu! — Sintors brēca.

Par spīti savam briesmīgajam tuklumam, viņš ātri nolēca no zirga. Arī jājamo pātagu nebija aizmirsis paķert.

Tajā brīdī un vēl piecas minūtes ilgāk nebija nekāds joks būt par Miķeli Miķelsonu. Pātaga švīkstēja, likās, ka cilvēks atrastos krusas brāzmā: «Se tev, še tev, še tev!»

Pēriens turpinājās ar roku, jo pātaga bija nolūzusi, un beidzās ar padzīšanu, pasviežot pelēku papīriņu. Miķelis kliboja mājās ar savu pēdējo dienas algu, kas čaukstēja kabatā: ar desmit ērām. Visas citas tēvamātes par šādu zēnu būtu vaimanājušas un viņu rājušas, bet vecmāmuļa Tuvesone tikai sacīja:

—    Ak ta tu esi nokļuvis zem jājamās pātagas, puikiņ. Novelc bikses, lai var ieziest stilbus. Redzu, viņš sitis neganti.

—    Pietiekami neganti, — Miķelis piekrita un sakoda zobus.

To, ko Sintors bija teicis par tēvu, puisēns neatkārtoja.

Tāpat nekā neteica par zemes kukurzni. Viņš tikai sacīja:

—    Kad tēvs pārbrauks, mēs nopirksim baltu zirgu, aizjāsim pie Sintora un nopirksim visu kalnu, tad mums nevajadzēs liekties viņa priekšā.

Vecmāmuļa pašūpoja sirmo galvu un nopūtās.

—   Tu varētu priecāties, Miķelīt, ja tēvs vispār pārbrauktu. Baltu zirgu, kas nu tās par runām! Stāvi rāmi, lai labāk varu ieziest.

Miķelis aizpogāja bikses un uzlavījās istabas augšā. Tur uz kāda vadža karājās Miķelsona tēva svētdienas uzvalks, — viss, kas no viņa bija palicis pāri. Mazītiņās loga rūtiņas aizsedza zirnekļu tīmekļi un mušu mēsli, tāpēc pa tām varēja saredzēt tikai to, ko vēlējās. Miķelis bijīgi apstājās kādu metru no tēva svētdienās drānām un berza sāpīgo vietu.

—    Viņš sita neganti, bet es nekaucu, nenobirdināju pat

asariņu, — zēns sacīja drānām. — Kad tu pārbrauksi, mēs viņiem apgriezīsim sprandu, apsoli man, tētuk. Itin visiem! Un zirgu arī nopirksim. Kā tu domā, vai balti zirgi ir dārgāki?

Sestā nodaļa KAS DZĪVOJA OTRAJĀ STĀVĀ

Vai esmu teicis, ka iebraucamā māja piederēja draudzei?

Bet, tā kā vecmāmuļa Tuvesone bija plika kā baznīcas žurka un neviens cits nevēlējās dzīvot šādā ūķī, tad to atļāva viņai.

Tajā laikā nabagu bija krietni daudz. Viņi pārtika no sālītām siļķēm, kartupeļiem un rāceņiem, piedzerdami pa ūdens malkam, lai noskalotu siļķu garšu. Reizēm cieta arī badu. Iebraucamajā mājā tāpat dažkārt badojās, bet sala reti.

Ja palaimējās ar zivīm, vecmāmuļa devās uz ciemu un pārdeva mencas vai to, kas nu bija pagadījies. Mājās viņa pārnesa miltus, putraimus, gabaliņu speķa, ko uzcept, un Bobim kādu kaulu. Tad rīkoja dzīres.

Ļaunākais, ka Bobim sāka izkrist zobi. Ar katru aizritējušo dienu bija smagāk noskatīties un atcerēties, ka pirms desmit gadiem viņš bija jauns, sprogains pūdelis ar baltu zvaigznīti uz krūtīm. Arī acis viņam asaroja.

Lai gan vēl vienmēr viņš no divu asu dziļa ūdens iznesa akmeni, ja tas bija noziests ar taukiem un iesviests jūrā. To Bobis darīja tauku dēļ.

Miķelim gribējās par Bobi uzrakstīt dzejoli. Tas bija viņa otrais dzejolis, rakstīts ar apdegušu koku uz pavarda sienas. Panti tur atrodas vēl joprojām (zem pavarda guļ akmens).

Akmens šis, ar taukiem ieziests. Aši tika jūrā iesviests, Bobis met&s tā kā šautra — Ienirst, izpeld — spēle jautra.

Citādi dzive bija skumīga. Ja tikai padomā par Petrusu Johannesu Miķelsona tēvu! Varbūt viņš beidzot pārbraucis?

Kāda tam nozīme, ja viņa svārkiem tik daudzi spoži enkuri un pats vīrs trīs metrus garš! Viņš bija un palika projām.

Ciemā taču ikviens bērns, kuram bija normālas kājas pa pieciem pirkstiem katrai, zināja, ka briga «Trīs lilijas» pirms septiņiem gadiem ar visām mantām un kuģa jaudīm vētras laikā nogrimusi netālu no Rīgas jūras līča. Par to pat bija rakstīts avīzēs.

Bet ej nu un pasaki to šim negantniekam Miķelim Miķelsonam! Tad jau daudz labāk aizbāzt ar pirkstiem ausis un kliegt:

— Zaķakāja! Zaķakāja!

Miķelis tikai klusēja un sakoda zobus. Viņam bija pašam savi uzskati. Ja ari briga nogrimusi, viņa tēvs bija spēcīgs diezgan, lai izpeldētu malā.

Miķelis sēdēja iebraucamās mājas uzkalniņā un raudzījās jūrā, kurā vairs nekad neparādījās siļķes, un neviens cilvēks tagad negribēja dzīvot Stāvo kāpņu kreisajā pusē. Iebraucamā māja, kas pirms simt gadiem bijusi tik smalka, tagad izskatījās tā, ka viegli var sabrukt, ja. ejot pa mājas kāpnēm, spēra pārāk smagus soļus.

Tomēr pienācis laiks pastāstīt par namdari.

Pašlaik namdarim Grillem bija sešdesmit pieci vai septiņdesmit gadi. Viņa pakausis bija pliks, tikai uz pieres palicis sirmu matu kumšķītis; viņš, nudien, bija par smagu, lai staigātu pa iebraucamās mājas satrunējušajām kāpnēm. Večuka uzacis bija baltas kā sniegs. Turklāt viņam piederēja bise. Par to parunāsim vēlāk.

Namdaris Grille dzīvoja augšējā stāva

plašajā istabā, un tā bija vienīgā telpa visā iebraucamā mājā, kas nebija piemētāta ar lupatām, salauztām mēbelēm un žurku spirām.

Kad namdaris devās augšup pa kāpnēm, tad sienas brīkšķēja un logu * rūtis trīsēja. Kāpņu vidū, kur no visiem kaktiem nokarājās zirnekļu tīmekļi, viņš vienmēr apstājās un sauca: — Paceliet buras, slīmesti! — Pēc tam klauvēja pie sienām un brēca: — Burinieks ir labs diezgan! Tikai jādrīvē!

Vecmāmuļa, kurai bija pietiekami daudz darba, lai uzturētu kārtībā virtuvi, iebāza ausīs vilnu un lūdza dievu, lai tas pasargātu viņas bungādiņas. Namdara Grilles svārki bija tik lieli kā telts. Kas glabājas svārku kabatās, to zināja tikai viņš pats.

Piecus soļus aiz namdara tipināja netīrs, brūns bruņurupucis, ap vienu kāju tam bija buru diedziņš. Bruņurupucis bija atvests no Rietumindijas un septiņi simti gadu vecs. Tā stāstīja Grille. Viņu sauca par Indriķi.

—    Panāc šurp, Indriķi! — namdaris aicināja.

Bruņurupucis lēnītiņām rāpoja viņam klāt.

—    Schlafe!—večuks pavēlēja.

Tad bruņurupucis iegrima miegā. Namdaris apgalvoja, ka «schlafe» esot rietumindiski. Bruņurupucis saprotot tikai šo valodu. Ja namdaris spēra vienu soli, bruņurupucim bija jāsper sešpadsmit.

No zaļajiem svārkiem vīdēja namdara Grilles vēders, apaļš un ciets kā kāpostgalva. Pāri vēderam karājās no bifeļa sariem novīta pulksteņķēde. Grilles acis bija maziņas un sarkanas.

Tikai sešu gadu vecumā Miķelis Miķelsons uzdrīkstējās doties augšup pie Grilles pa zirnekļu tīmekļu apvītajām kāpnēm. Tas notika toreiz, kad vecmāmuļa bija aizgājusi pabļitkot men

cas un nenāca mājās. No juras cēlās nakts migla un paslēpa vecmāmuļu.

—    Mīļais dieviņ, — Miķelis pie katra pakāpiena lūdzās. — Neļauj viņai noslīkt, tad man paliks tikai Bobītis.

Bija tik tumšs kā maisā, un zirnekļu tīkli kutināja puisēna degunu.

Augšā namdaris varenā balsī dziedāja:

Nav tālu vairs rīts, Nu celieties aši. No Malabarostus Mēs aizbrauksim braši.

Miķelis pieklauvēja.

Mans kaptcins bij skots lln kramu viņš veda Uz Megapatamu Tam kungam Turkimoss.

—    Kas tur!!! — balss dārdēja.

—    Es, — Miķelis izdvesa pie atslēgas cauruma.

—    Nāc iekšā! — balss rēca.

Miķelis atvēra durvis. Bobi viņš turēja aiz skausta, lai suns neuzbruktu bruņurupucim. Uz galda stāvēja kvēpoša petrolejas lampa. Pa grīdu lielā nekārtībā mētājās netīras bļodas un katli. Pie sienas bija piesliets salūzis airis. Blakus galdam ļodzīgā šūpuļkrēslā sēdēja namdaris Grille, pār ceļiem viņš bija uzklājis zaļos svārkus, uz ausīm uzvilcis vāverādas cepuri, baidīdamies no aukstuma. Pīpi viņš stumdīja no viena mutes kaktiņa uz otru, pat nepieskardamies tai ar pirkstu. No deguna un mutes kā no saplaisājuša skursteņa plūda dūmi. Krēsls it kā pats no sevis šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Tas izskatījās neizsakāmi baismi.

Miķelis aizvēra acis un domāja: ja es nenomiršu pats, viņš mani nositīs; kas būtu labāk?

Namdaris blenza Miķelī.

—    Nez vai izcēlies ugunsgrēks, vai? Ja Miķelis Miķelsons uzdrošinājies uznākt augšā, neslēpjoties vecenes brunčos.

—    Ārē … ārē, vecmāmuļa … — Miķelis čukstēja.

—    Vai vējš to aizpūtis jūrā? — namdaris prašņāja.

—    Viņa atrodas uz ledus, — Miķelis izdvesa.

Puisēns ciešāk satvēra Bobiša skaustu, jo bruņurupucis gulēja smilšu kastē un šņāca kā ūdrs. Istaba bija pilna ar dūmiem. Pie sienas karājās jūras tālskatis rokas garumā. Tam blakus bise ar pulvera ragu un skrošu maisiņu, bet līdzās bisei loks ar bultu saišķi.

—    Un kas par to, ka uz ledus? Mencas ķeras nokrēslī, un austrenis jau večiņu neaizpūtīs jūrā. Apsēdies!

Miķelis apsēdās, parāvis zem ceļgaliem ņurdošo Bobi. Dūmi sabiezēja, un tajos namdara acis spīdēja kā sarkanas laternas.

—    Vai esi izsalcis? — balss rēca.

—    Jā, — Miķelis atbildēja.

—    Varu iedomāties, — namdaris bilda.

Nākamajā mirklī no svārkiem izšāvās rokas un ienira bufetes atvilktnē, izņēma no turienes divas maizes šķēles un ielika starp tām speķi.

—    Ed! — večuks mudināja.

Miķelis ēda, Bobis dabūja speķa ādu, namdaris spējāk sakustināja šūpuļkrēslu un sāka stāstīt par saviem jūras braucieniem. Nebija tādas jūras, kuru viņš nebūtu izvagojis. Lāgu lāgiem viņš pasvieda bruņurupucim maizes drupačas un teica: «Schlafe!»

Miķelis lūkojās uz bultām, kas laikam gan nāca no Āfrikas un, bez šaubām, bija saindētas. Kazi, cik iezemiešu tās nogalinājušas! Viņš raudzījās uz bisi un domāja par visiem tiem plēsīgajiem zvēriem, ko namdaris savos braucienos saticis. Sevišķi neganti esot degunradži, turklāt ar ļoti cietu ādu.

Namdaris paņēma tālskati un, paskatījies tajā, teica, ka večiņa jau esot pakalniņā. Ārā gan bija akla tumsa, bet ar tāļskati varēja saredzet vienmēr, ka uz sauszemes, ta uz jūras, it īpaši miglā.

—    Vai tas var būt? — Miķelis brīnījās.

—    Pamēģini pats! — namdaris dārdināja.

Miķelis mēģināja, bet redzēja tikai tumsu.

—    Njā … vareni, — zēns bilda.

—   Nu jau viņa ir priekšnamā, — namdaris apgalvoja un paņēma tālskati.

Miķelis palaida vaļā Bobi, kas tūliņ metās uz bruņurupuci. Namdaris saķēra sunīti aiz skausta un izmeta ārā pa durvīm. Pēc tam viņš uzsvieda bruņurupucim kādu segu un sauca, — ja gadījumā vecmāmuļa Tuvesone esot noķērusi vairāk zivju, nekā pašiem vajadzīgs, viņš labprāt palīdzēšot tās apēst. Bet zivis vajagot vārīt stipri piparotas un ar pētersīļu saknēm. Tā mēdzot vārīt haizivis Spānijas jūrā.

Nākamajā mirklī Miķelis metās lejup pa kāpnēm, un namdaris sekoja viņam, dziedādams:

Mans kapteins bij skots Un kramu viņš veda Uz Megapatamu Tam kungam Turkimoss.

Tonakt Miķelis Miķelsons sapņoja, ka Stāvajās kāpnēs ar saindētām bultām medī haizivis. Namdaris Grille arī tur bija, sēdēja uz akmens kaudzes, turēdams klēpī bruņurupuci, un visu laiku kliedza:

—    Sadod tām, Miķeli! Uzmet pamatīgu sutu!

Pēkšņi Miķelis pamanīja, ka bultas nemaz nav bultas, bet gan vecas ādas siksnas, kādās mēdz nest skolas grāmatas. Un haizivis arī nebija haizivis, bet smurgainie ciema bērni.

Sevišķi vienu viņš pazina. Pazina pēc kārpām.

Tas notika tajā ziemā, kad Miķelim palika seši gadi. Nākamajā gadā viņš sāka iet skolā.

Septītā nodaļa MIĶELIS MIĶELSONS lEGŪST DRAUGU UN SAŅ EM DESMIT DĀLDERU

Skolas nams atradās ciema ielā, un vecie ļaudis teica, ka kādreiz tas bijis sarkans. Kam lai tic, veciem ļaudīm vai sava paša acīm? Miķelis ticēja savām acīm. Tātad skola bija pelēka.

Kam gan patiks sēdēt šādā pelēkā kastē ilgāk, nekā tas nepieciešams? Ne jau nu Miķelim Miķelsonam!

Un turklāt pa logiem varēja redzēt daudz ko. Pavasarī putnus, rudenī lietus lāses un visu cauru gadu mākoņus, lielus kā kuģi.

Un bez tam katru mīju brīdi viņu nodarbināja domas par tēvu!

Protams, arī par zaķakāju labajā kurpē! Tas laikam bija visļaunākais. Vai gan cilvēks ar zaķakāju var domāt par katķismu? Ja nu šo noslēpumu zinātu tikai Miķelis un kurpe! Bet to zināja itin visi.

—   Saderēsim uz konfektēm par divām ērām, ka Miķelim Miķelsonam kurpē ir zaķakāja, — bērni visapkārt čaloja.

Neviens neuzdrīkstējās derēt uz pretējo. Bērnu vaigi sārtojās un acis spīdēja. Viņi sēdēja un gandrīz vai plīsa aiz apspiestiem smiekliem. Bet starpbrīdī pagalmā viņi kliedza tā, ka to varēja dzirdēt gandrīz vai iebraucamajā mājā:

—    Zaķakāja! Zaķakāja! Zaķakāja!

Miķelis aizgāja aiz mājas, apsēdās un prātoja: «Tas tāpēc, ka viņu tēviem nav svārku ar spožiem enkuriem, bērni ir skaudīgi. Bet ko viņi teiks, kad pārnāks tēvs un mēs nopirksim baltu zirgu?»

Puisēns nikni grauza maizi, ko bija dabūjis līdzi uz skolu. Maize bija cieta kā korķis, bez sviesta vai taukiem.

Skolotāju sauca par Esbergu. Viņa rokas bija garas un kalsnas, un viņš bija atbraucis no Esbjergas, kas atradās Dānijā. Taču zviedriski viņš runāja pavisam skaidri un spēlēja ērģeles ar visiem desmit pirkstiem. Miķelis prata tikai ar vienu pirkstu,

melodija neiznāca, turklāt viņš varēja spēlēt tikai tad, ja kāds cits mina pedāļus.

Skolotājs dzīvoja skolas nama otrajā stāvā, un neviens nespēja saprast, kā tik izdēdējušam un skumjam vīram var būt tik brīnum skaista meita. Viņai bija Doroteja vārdā, tāpat kā mātei, kas bija mirusi, taču parasti viņu sauca par Tua Tua. Meitenes mati bija sarkani kā nospodrināts varš un acis zaļas. Uz labās rokas kauliņiem viņai bija septiņas kārpas, kuras nevarēja nodzīt nedz ar sāli, nedz etiķi. Vismīļāk meitene roku turēja aiz muguras, bet degunu gaisā.

Kad skolotājs svētdienās gāja uz baznīcu spēlēt ērģeles, Tua Tua soļoja viņam blakus, un izskatījās tā, it kā viņai piederētu viss ciems. Ja viņa nekliegtu «Zaķakāja» skaļāk par visiem citiem bērniem, tad varētu domāt, ka meitene ir eņģelis.

Togad kāds bija izdomājis no vecas cukura kastes uzbūvēt ledus jahtu un stiepa to pāri Stāvajām kāpnēm. Tua Tua arī devās līdz, lai gan turējās savrup, jo viņas tēvs taču bija skolotājs un dzimis Dānijā.

Miķelis sēdēja pie virtuves loga un vēroja visu šo godību. Kalna korē bērni palaida jahtu, un tā traucās lejup kā vējš. Ledus tikai nodzinkstēja. Tur arī nāca Tua Tua, pārmetuši slidas pār plecu un pacēlusi degunu gaisā.

Vecmāmuļa Tuvesone sacīja:

— Ir gan izdoma, turklāt pie upes ietekas ledus neturēs!

Viņa iedeva Miķelim nazi un lika plēst skalus. Miķelis to darīja.

Bija marta mēnesis, laiks salts un dūmakains. Viss bērnu bariņš uzmetās uz ledus jahtas — un heisā! Tā joņoja lejup. Miķelis jutās spiests atraut vaļā durvis un aizjozt uz brītiņu

pakalniņā. Vējš bija iegulies burās, un jahta, mezdama līkumu, traucās pret Vanagu lizdu.

Bet kur lad palikusi Tua Tua?

Krasts vilktin pievilka. Un te jau Miķelis stāvēja lejā pie upes ietekas. Nazi viņš joprojām turēja rokā. Heisā! Ledus jahta brāzās. Nu jau tā pagriezās uz ziemeļiem. Tua Tua, kura bija par smalku, lai spiestos kopā ar zemnieku zeņķiem, slidinājās viena pati ap upes ieteku, kur ledus bija tik plāns kā vecās vistu mājas logu rūts.

Piepeši Miķelim atraisījās mēle:

—    Ap pieteku ledus var ielūzt! — viņš kliedza.

Bet ne jau nu Tua Tua klausīsies, ko kliedz tāds Zaķakāja. Un ledus jahta traucās projām pa ledu kā zils zibens. Krāāks!….

—    Nu, ko es teicu! — Miķelis sauca un kā bulta šāvās lejup uz ledu.

Tua Tua bija pazudusi, bet viņas vietā ledū rēgojās melns caurums. Miķelis nometās garšļaukus, jo ledus šeit bija plāns un dārga katra sekunde.

—    Mīļais dieviņ, neļauj, ka viņa iekļūst straumē, tad slīkone nepaliks vienā vietā un mēs viņu atradīsim tikai ap Jāņiem, — zēns čukstēja.

—    Tua Tua! …

Puisēns iecirta nazi ledū un iebāza roku aukstajā ūdenī.

—   Tua Tua … — viņš atkal sauca, itin kā ūdens varētu atbildēt.

Viņš tvarstīja ar rokām pa ūdeni un satvēra tā kā slapjus matus! Labi vēl. ka tā. Nazis turējās ledū. taču ledus nelāgi knakstēja, kad Miķelis sāka vilkt. Odens verdēja kā putra katlā. Ledus knakstēja un brakstēja. Miķelis sakoda zobus un tikai vilka. Bizes bija izturīgas, un ķermenis padevās. Re, tur jau iznira arī pati meitene.

Ak tu pasaulīt, viņa izskatījās dzīva. Miķelis tomēr viņu pavilka vēl savus divus metrus tālāk — drošības labad. Zēns ieraudzīja, ka nobālušajā sejā pamirdz divas izbijušās acis. Vēl pāris metru, un bērni jau bija drošībā.

—   Kā tu jūties, Tua Tua? — Miķelis aizelsies vaicāja un pūta elpu uz savām nozilējušajām rokām.

—    Paldies, labi, Miķeli Miķelson, — meitene izdvesa.

Heisā — atjoņoja ledus jahta. Puisēns aši pietraucās kājās

un atkal bija Miķelis Zaķakāja. Taču kādas minūtes piecas viņš bija bijis Miķelis Miķelsons. Zem svārkiem strauji pukstēja sirds.

—    2igli aiznesiet meiteni uz istabu, citādi viņa saaukstēsies, — Miķelis uzsauca, kad pieskrēja no jahtas izlēkušie bērni. — Man citas darīšanas.

Vecmāmuļa Miķeli atrada sēžam uz malkas šķūnīša sliekšņa un domāja, ka zēns tur sēdējis visu laiku. Viņš tā strādāja, ka skaidas lidoja pa gaisu.

—   Ak tu manu dieniņ, kas tad tur krastā notiek! — vecmāmuļa Tuvesone brīnījās.

—    Es nekā neredzu, — Miķelis atteica.

—   Ta jau tu esi akls kā ūpis, — vecmāmuļa attrauca un šāvās uz krastmalu, ka sniegs vien noputēja.

Tua Tua jau bija aiznesta, un metās krēsla. Vecmāmuļa devās pie Simona Tukinga, arī viņš nekā lāgā nemācēja pateikt. Ledus esot ielūzis, kāds iekritis ūdenī. Caurums ledū palicis, bet tas esot tukšs.

—    Ak šitā gan, — Miķelis Miķelsons iebilda.

Nākamajā dienā viņu aicināja pie katedras un iedeva desmit spožus sudraba dālderus, ieliktus aploksnē. «Tos es paslēpšu tukšā petrolejas pudelē un pudeli iebāzīšu ābeles stumbra dobumā,» zēns nolēma. Dobumainā ābele auga aiz iebraucamās mājas. Skolotājs sacīja:

—   To mēs nekad neaizmirsīsim, Miķeli Miķelson. Tagad uzsauksim urā.

Tua Tua gulēja augšējā istabā un dzēra siltu medus dzērienu. Balss viņai bija aizsmakusi, tāpēc viņa nevarēja kliegt urā.

—   Urā! Urā! Urā! — sauca divdesmit trīs mutes.

«Ja viņa nav kurla, tad tomēr dzird.» Miķelis domāja. Viņš spaidīja aploksni ar naudu un prātoja: «Laivai neiznāks, bet ko tad lai es pērku? Varbūt baltu zirgu?»

—    Nu, vēlreiz, — skolotājs Esbergs mudināja.

—    Urā! Urā! Urā! — bērni skandēja.

Miķelis stāvēja, atspiedis muguru pret katedru, un galvā aprēķināja: ja viņš izvilktu no ūdens apmēram vēl divas tādas meitenes, tad jau pēc pusgada varbūt varētu nopirkt laivu. Tomēr draudzē bija tikai viena pati Tua Tua. Varbūt naudu labāk paglabāt tēvam?

Pēc stundām viņu palūdza augšā skolotāja dzīvoklī, jo Tua Tua gulēja gultā un gribēja paspiest Miķeļa Miķelsona roku.

—    Tā, tā, nāc vien iekšā, mīļo puisīt, — skolotājs Esbergs aicināja.

Miķelis teica «tencinu» un palocījās pret visu, kas viņam gadījās ceļā. Ak tu mūžs, cik pasaulē ir smalki un tīrīgi cilvēki. Miķelis atcerējās vecmāmuļas kaļķīti, kas bija tik melns kā dūmenis, un Simona Tukinga bārdu, kurā mudžēja blusas tāpat kā alkšņu krūmos odi.

Bija atšķirība starp cilvēkiem, kas dzīvoja Stāvo kāpņu austrumos, un tiem, kas mājoja jūras pusē. Bet gultā sēdēja Tua Tua un viņam uzsmaidīja.

—    Sēdies, Miķel.

Miķelis apsēdās. Viņam pasniedza šķīvi ar cepumiem, un viņš varēja ēst, cik tik gribēja; glāzē bija ogu sula.

—     Paldies, paldies. Es, aiziedams no mājām, krietni paēdu

(divus aukstus kartupeļus un mazliet rugušpiena), tomēr ņemšu gan.

Viņš ēda un dzēra un uz visiem jautājumiem atbildēja: <Jāā.> Tua Tua joprojām smaidīja. Varbūt viņa būs aizmirsusi par zaķakāju?

Taču piepeši viņa to atcerēsies, zēns iedomājās, un pūlējās paslēpt kāju zem galda. Bet tā tur karājās kā svīķurbis. «Pavasarī es braukšu uz Ameriku,» zēns prātoja un ar pēdējo sulas malku norija asaras; riebīgā, vecā zaķakāja! Nu arī cepumi bija apēsti. Skolotājs teica:

—    Miķeli Miķelson, to mēs nemūžam neaizmirsīsim. Kā klājas vecmāmuļai?

—    Mokās ar muguras sāpēm, — Miķelis atbildēja.

—   Tās nāk ar vecumu. Aiznes viņai labasdienas, — skolotājs vēlēja.

Nu dzīres bija beigušās. Lejā pie kāpnēm stāvēja visi skolēni un blenza augšup, tāpēc Miķelim vajadzēja sapurināties.

—    Padomā tik, ak ta tu, Miķel, viņu izvilki! — bērni brīnījās.

—    Protams. Ar kreiso roku, — Miķelis attrauca.

—    Nevar būt, ar kreiso roku!

—    Un piecās minūtēs. Vai tas bija par ilgu?

Veselas trīs garas dienas Miķelis Zaķakāja vairs neeksistēja. Atkal un atkal viņam vajadzēja stāstīt: «Es rīkojos šitā: meitenes seja bija balta kā krīts, es cieši satvēru bizes — oho — un tad viņa uznāca augšā. Ja gribat dzirdēt vēlreiz, atnāciet pēc brokastīm.»

Pēc brokastīm ieradās daži bērni, bet

ne jau tik daudz kā iepriekš. Beidzot ari tiem apnika, un viņi aizgāja aiz mājas un slidinājās pa ledu. Nākamajā dienā Miķelis Zaķakāja bija uzmodināts no miroņiem.

—    Zaķakāja, — atbalsojās pagalmā.

Bet tieši tajā brīdī atvērās logs, un Tua Tua sauca:

—    Miķel, esi tik labs, saplēs man skalus un uznes augšā!

Tad iestājās klusums.

—    Labi, ja tu tā vēlies, Tua Tua, — Miķelis pavisam mierīgi atbildēja.

Bet viņa sirds sasila; tieši tā sasilst sirds, ja esi atradis draugu.

Astotā nodaļa KUĢIS UZSKRIEN UZ SĒKĻA

Zivju zupa Miķelī Miķelsonā allaž modināja pārdomas. Zupa oda pēc jūras, ajģēm un saulē žūstošu laivu darvas. Kādā dienā, kad viņš pārnāca no skolas, ap visu māju vēdīja zivju smaka.

Tas notika tūkstoš astoņi simti deviņdesmit pirmā gada otrajā decembrī. Gaisā bija jūtams negaiss.

Odens klundzēja. jo sāka pārklāties ar ledu. Augšā pie sava loga sēdēja namdaris un ar tālskati vēroja jūru. Varbūt viņš no Amerikas gaidīja kādu šoneri, uz kura klāja atradās Miķelsonā tēvs. Bet varbūt vēl labāk: brigu «Trīs lilijas», veselu un neskartu. ak tu pasaulīt!

Miķelim iesūrstējās acis, un viņš tikko nepaklupa pret Bobi. kas gulēja pie sliekšņa un grauza siļķes galvu. Ļaudis gan mēdza sacīt: «Nabaga Miķelis Miķelsons, viņa tēvs ir miris, māte arī, palicis apaļš bārenis.» Bet vai tad pazudis bez vēsts un miris ir viens un tas pats?

Bobis iekaucās, vecmāmuļa uzlika galdā zupu un teica:

Ja tu lempīgs gaitā būsi. Kritīsi un pierē punu gūsi.

Pati vecmāmuļa bija gan izkaltusi, tomēr ļoti žigla. Mati ērkuļaini, līdzīgi kadiķa krūmajam, mutē neviena paša zoba. Rokas no smagā darba un aukstā ūdens kļuvušas lielas un sarkanas.

Arā sāka satumst, bet izsalcis cilvēks arī tumsā atradīs ar karoti muti, un katliņš drīz vien bija iztukšots. Vecmāmuļa skaitīja galda lūgsnu, bet tieši tad, kad viņa noteica «āmen», atskanēja šāviens. Bobis pacēla degunu un sāka kaukt. Miķelis sēdēja kluss kā pelīte.

—    Tas skanēja no jūras, — vecmāmuļa bilda.

Nākamajā mirklī — jauns šāviens. Tagad viņi abi palūkojās pa logu un ieraudzīja, ka no šautenes stobra nozibsnīja uguns. Un tad pelēkajā miglā uzšāvās dzeltena, trīsoša liesma.

—   Tas ir signāls! — vecmāmuļa izsaucās. — Uz sēkļa uzskrējis kuģis! Nabaga jūrnieki!

Sēklis atradās šāviena attālumā no krasta, un dievs lai ir žēlīgs tam šonerim, kas vētras laikā nosēžas uz sēkļa.

Pirms vecmāmuļa pieskrēja pie durvīm, no priekšnama viņai pretī dārdēja namdara balss:

—    Saki puikam, lai piepalīdz man ar laivu. Tā guļ krastā. No svara katra minūte! Un iedod viņam vētras lākturi!

Uz kāpnēm smagi noklaudzēja jūrnieka zābaki, un namdaris pazuda tumsā un vējā.

—    Miķelīt — dievs lai tev stāv klāt, puisīt. Cita padoma nav. Taču laivā tu nekāp! — vecmāmuļa šņukstēja.

Miķelis jau bija uzvilcis kājās zābakus.

—    Vai dzirdi, puisīt? No kuģu piestātnes — marš uz mājāmf Ak vai, nabaga cilvēki!

Miķelis tikai pamāja ar galvu. Svārki mugurā, cepure galvā, viss kārtībā.

—    Dievs lai stāv tev klāt, Miķelīt! Te būs vētras lākturis. Un neaizmirsti, ko tev piekodināju. — vecmāmuļa dvesa.

Miķelis atrāva vaļā durvis, un sejā viņam iecirtās drabļi. Zēns ciešāk satvēra lākturi un joņoja uz krastmalu.

«Miķeli Miķelson.» pie katra soja viņam dunēja krūtis, «ak tu pasaulit, ja nu tā ir — briga «Trīs lilijas»!…»

Lāktura gaisma šaudījās pār sniega kupenām. Un tur, krastmalā. namdaris, noliecies pār laivu, elsdams pūzdams stūma to ūdenī.

—    Ķeries klāt! Noliec lākturi un pacel laivas priekšgalu! — viņš pavēlēja.

Miķelis nolika lākturi un tvēra laivas priekšgalu. Ziemas atpūtā izvilktās vecās laivas dēļi nobrīkšķēja, bet laiva negribēja kustēties. Namdaris lādējās un sauca: — Un tomēr tev būs jāiet, vecā grabaža!

Miķelis laivas otrā galā novaidējās:

—    Tā, aiziet!

Cirrks … laivas priekšgals izrāva smiltīs un aļģēs reni un ieslīdēja ledainajā ūdenī. Namdaris nospļāvās, kaut nu tikai laivā neieplūstu ūdens! Nav vis joks! Aši viņš paķēra airus.

—    Noliec lākturi laivas priekšgalā. Lai viņi redz gaismu un saprot, ka brauc cilvēki, nevis kādi rēgi! — večuks izrīkoja.

Nākamajā mirklī laivā atradās Miķelis ar lākturi. Namdaris ar divkāršu spēku airēja, nedomādams par to, ka līdzi jāņem tikai lākturis, nevis lākturis un Miķelis Miķelsons. Tad pār laivu vēlās pirmā banga.

—    Vējš no ziemeļiem! Ja šoneris nav iesēdies pārāk dziļi sēklī, tad atbrīvosies! — namdaris rēca.

Miķelis sēdēja sarāvies laivas priekšgalā un pūlējās tumsā saskatīt šoneri. Baltas bangas apšļāca kuģi. Tas gan bija sašķiebies, taču ne pārāk bīstami. Vai tiešām tā būtu briga «Trīs lilijas»?!

—    Bu-ums! — atskanēja atkal šāviens. Namdaris airēja. Airēja sēkdams, no jūrnieka cepures bārdā pilēja ūdens.

—    Sauj tik un šauj! Labi nebūs! Kazi. vai nav pārlieku nervozi. Kaķiem un nervoziem cilvēkiem vajadzētu sēdēt mājās, — viņš šķendējās.

Nu jau kuģis atradās pavisam tuvu.

—    Hallo! — namdaris sauca, un no kuģa atbildēja vārs «HallHI*. Pēkšņi no kreisās puses pār laivu vēlās banga mājas augstumā, lākturis izdzisa, un namdaris kliedza tumsā:

—    Smel, Miķel, smel! Smeļamais zem pakaļējā sola! Smel, citādi noiesim dibenā! Man jānoņemas ar airiem.

Izmircis, no aukstuma drebēdams, Miķelis aiztaustījās līdz pakaļējam sēdeklim un atrada smeļamo kausu. Viņš nometās ceļos ledus saltajā ūdenī, zem viņa līgojās laivas dibena dēļi. Pirmo reizi viņš lēja pret vēju, un viss ūdens atšļāca atpakaļ sejā.

—   Vējš mūs dzen tieši virsū kuģim. Pasarg, dievs! Smel, puikiņ, smel, lai nenotiek nelaime!

Miķelis smēla. Tumsā viņiem pretī traucās sēklis, uz sēkļa kuģis, augsts kā baznīca. Vējš kuģi pašūpoja un atlaida, pašūpoja un atlaida. Augstu pret tumšajiem mākoņiem slējās takelāža, kaila kā ozols ziemā. Laivu dzina tieši pret kuģi!… Tūliņ… tūliņ …

Bet Miķelis smēla ūdeni un lūdzās: «Mīļais dieviņ, palīdzi mums!» Namdaris neganti airēja, paguva pagriezt laivu atkal pret vēju, un viņi pabrauca garām šonerim, to gandrīz varēja aizsniegt ar roku.

Tai brīdī pie kuģa pūpes margām parādījās kāds vīrs.

—    Divdesmit dolāru, ja aizvedīsiet mani malā. Pieturiet laivu, lai varu tajā ielēkt Man jāsteidzas. Pieturiet! — viņš kliedza.

Namdara laivu un Miķeli nesa uz priekšu, bet pēc mirkļa banga viņus atsvieda atpakaļ pie šonera. No jauna skanēja kliedzieni:

—   Trīsdesmit dolāru, labie ļautiņi! Piecdesmit! Man jāsteidzas, es lēkšu.

—    Nudien, jucis! — ievaidējās namdaris, aiz noguruma vai pamiris. — Paliec vien uz klāja, citādi … Tavu trakuli, vi manu, viņš domā lēkt!

Ziemelis kjuva aizvien spēcīgāks. Lielais šoneris iebrakšķējās, tad čīkstēdams sakustējās, un jauns milzu vilnis …

—    Simt dolāru! — sauca vīrs uz klāja. Padusē viņš bija pasitis kādu melnu, stūrainu priekšmetu, kas izskatījās kā soma, bet vētras lākturi piestiprinājis pie margām.

—    Piebrauciet laivu kreisajā pusē, jūs. sauszemes žurkas! — viņš brēca un pārsvieda kāju pāri margām, melno somu turēdams padusē.

—    Divi simti, ja nokļūstu krastā, nesaslapinādams bikses! — viņš nerimās.

Nākamajā mirklī uz šonera gāzās jauna banga, šņirkstēdams kuģis noslīdēja no sēkļa un iebrauca brīvajos ūdeņos. Vīrs pie margām pazaudēja līdzsvaru un atmuguriski nogāzās uz klāja, bet laivā iekrita soma. Tā atsitās pret soliņu un palika guļot ūdenī kaut kur laivas dibenā. Kuģa korpuss, masti un lākturis ienira tumsā un nozuda.

—    Hm … viņš kaut ko nosvieda! … — Miķelis iekliedzās.

—    Smel! — namdaris sauca un pūlējās pagriezt laivu pret viļņiem. — Kaut nu tikai nokļūtu līdz krastam. Laiva pilna ar ūdeni. Smel! …

Miķelis nogūlās ar vēderu uz sola un smēla kausu pēc kausa, liedams ūdeni pa vējam. Vīrs bija aizmirsts. Jācīnās taču par dzīvību. Lēnām, lēnītiņām viņi tuvojās krastam un iebraucamajai mājai. Likās, bija aizritējušas daudzas stundas, kopš viņi aizbrauca. Miķelis smēla ūdeni, namdaris airēja, lūdza dievu un airēja, airi brakšķēja …

Tad viņi nokļuva zemes raga aizvējā un jutās drošībā.

Odens skalojās ap viņu kājām, nesdams laivu uz krastu. Tur uz steķiem viņi ieraudzīja sadugušo vecmāmuļas Tuvesones augumu. Kokā viņai šūpojās istabas lukturis.

Miķelis joprojām smēla ūdeni. Pusdzīvs aiz noguruma un aukstuma, viņš nerimās smelt, lai gan tas vairs nebija vajadzīgs. Viņa plauksta degtin dega.

Tad zēna rokas satvēra kaut ko cietu, viņš pat nespēja aptvert, kas tas: korķa veste, ceļa soma? … Vai tikai lākturis? Tumšais priekšmets kopā ar ūdeni aizlidoja jūrā.

—    Sitais trakais palaidnis! Paskat, viņam jākāp laivā, lai gan piekodināju palikt krastā! Bet rit es aiziešu uz mežu pēc rīkstēm! — vecmāmuļa šķendējās, stāvēdama uz steķiem.

—    Zēns turējās braši! Ciet klusu un saņem virvi! — nodārdināja namdaris, pasviezdams večiņai virvi.

Ap Miķeli viss griezās, kājas ļodzījās. Namdaris saķēra zēnu aiz padusēm un izstiepa krastā. Tad Miķelis sajuta vecmāmuļas rokas un redzēja, ka lākturis apgaismo večiņas grumbaino seju. Viens otram blakus viņi devās uz iebraucamo māju. Vecmāmuļa rājās, bet viņas balss it kā skanēja no tālienes.

—    Vai ta uz šitādiem resgaļiem var paļauties! Vai es tev neteicu? … Vai tu to vari noliegt? Paliec krastā, es sacīju! Nu cilā veiklāk kājas, lai vienreiz nokļūstam mājās! Izmircis ka suns! …

Bobis viņus saņēma durvīs ar priecīgām rejām. Jau priekšnamā vecmāmuļa sāka novilkt Miķelim drēbes. Tagad viņa šņukstēja:

—    Bāls kā līķis. Zobus vien klabina. Puikiņ, puikiņ! … Uzlikšu sakarsēt pienu. Vai būsi mierā, Bobi! Apsēdies šeit, Miķelīt, es ietīšu segā tavas kājas.

Miķeli nosēdināja pie pavarda, un tad viņš dabūja karstu pienu. Tajā bija ielikts medus. Miķelis dzēra un pamazām atžirga.

—    Nu ta stāsti, puikiņ. vī manu, kāds tu izskaties … — vecmāmuļa sūkstījās.

Miķelis mazliet pastāstīja, atvilka mazliet elpu, tad atminējās vīru, kas bija solījis simt dolāru, ja aizvedīs viņu krastā.

—    Simt dolāru! Apžēliņ, — vecmāmuļa čukstēja. — Tā ir amerikāņu nauda. Vai esi pārliecināts, ka viņš sacīja dolārus?

—    Tik tiešām kā es še stāvu! — Miķelis apgalvoja. — Sākumā viņš solīja divdesmit, bet mēs pabraucām tālāk, lai pārdomātu, tad viņš vienmēr pielika. Beidzot solīja divus simtus, ja aizvedīsim viņu krastā sausu. Bet tad uznāca vēja brāzma un …

—    Vai patiesi šoneri nocēla no sēkļa? — vecmāmuļa brīnījās.

Miķelis pamāja ar galvu, bet tad novērsās, jo uzreiz iedomājās; kas gan tas varēja būt, ko virs nejauši iesvieda laivā.

Un tad bija jādomā, ka Miķelis Miķelsons, smeldams ūdeni, šo priekšmetu varbūt iesviedis jūrā.

Zēns juta, ka uz pieres parādās sviedri. Ak tu pasaullt, ja nu viņš iesviedis jūrā ceļa somu ar Amerikas dolāriem? Gar acīm atkal metās tumšs, tieši tā kā nupat uz steķiem …

Viņš mēģināja piecelties, bet vecmāmuļas lielā roka viņu nospieda atpakaļ krēslā:

—    Paliec sēžot, nu jau namdaris ari klāt.

Kad namdaris atrāva vaļā durvis, istabā ieplūda salts gaiss. Caur un cauri izmircis, ledus lāstekām bārdā, tā viņš tur stāvēja. Turpat pie durvīm novilka zābakus un palūdza padzerties, bet tikai ko karstu! Jo še stāvot vīrs, kam zobi klabot aiz aukstuma.

Namdarim bija jāsamierinās ar siltu pienu tāpat kā Miķelim, lai gan večuks spļaudījās un sauca to par kaķu dzērienu. Viņš dzēra lieliem malkiem, izgrieza ūdeni no bārdas un sacīja:

—    Ja kuģis nav dabūjis sūci, tad tiks galā. Laimīgu ceļu!

—    Vai tā bija briga? — vecmāmuļa klaušināja.

—   Tas bija šoneris, bet garš un spēcīgs. Un uz klāja atradās kāds pārgalvis, kas iedomājās, ka var lēkt lejā, desmit metru, vētrā!

Miķelis nemierīgi grozījās krēslā.

—   Vai namdaris laivā kaut ko atrada? — viņš beidzot uzdrīkstējās pavaicāt.

—    Nu, protams, ūdeni. Es to visu izlēju, arī saplīsušu lākturi, — namdaris atbildēja.

—    Un citu neko? — Miķelis neatlaidās.

—    Ne tik daudz, cik melns aiz naga, — večuks apgalvoja.

Namdaris padzērās, sasildījās un devās augšā savā istabā.

Miķelis dzirdēja, ka viņš izģērbdamies mēļoja ar bruņurupuci. Tad viss apklusa.

Vecmāmuļa bija aizgājusi pēc malkas, Bobis gulēja savā parastajā vietā un tumsā kampstīja blusas. Miķelis nometa segu un aizlavījās pie loga. Arā bija akla tumsa. Nevarēja pat saskatīt ābeles, kas auga pie paša loga. Neviena šonera, itin nekā …

Jā, tur, Simona Tukinga šķūnītī spīdēja uguns. Cita nekā šajā vakarā viņš vairs neatcerējās.

Devītā nodaļa KUĢA ŽURNĀLS

Dienu pirms Ziemsvētku vakara Simons Tukings aizslēdza zvejas būdas durvis un devās pāri fjordam uz salām. Ledus turēja. Uz muguras viņš nesa maisu ar kuģīšiem un rokā asu spieķi, ar ko aptaustīt ledu.

Miķelis un Tua Tua kavējās Stāvajās kāpnēs pie akmens grēdas, noskatīdamies, kā Tukings kļūst aizvien mazāks un mazāks. Kad Miķelis bija atnācis pie skolas nama žoga un sācis svilpot, Tua Tua atradās viena pati mājās, jo skolotājs Esbergs bija aizgājis uz baznīcu spēlēt Ziemsvētku korāļus. Mājās viņš domāja atgriezties vēlu. Līdz baznīcai bija vesela jūdze ko iet, un nav vis nekāds joks stiept padusē veselas sešas korāļu grāmatas.

Tua Tua bija paņēmusi līdz turzu ar sviestmaizēm — divas Miķelim. Bet sala laikā laukā neesot labi ēst, varot apsaldēt kaklu, tā bija teicis Tukings. Tāpēc viņiem jāpaciešas. Miķelis paķēra akmeni un uzsvieda uz grēdas, tad atkal raudzījās uz ledu.

Bija aizritējušas trīs nedēļas, kopš vētra nocēla kuģi no sēkļa, taču ne no šonera, ne vīra ar Amerikas dolāriem ne miņas. Kazi, vai tas nebūs bijis spoku kuģis. Miķelis nodrebēja un pašķielēja uz meiteni.

Vai proti turēt mēli aiz zobiem? — viņš vaicāja.

Tua Tua kasīja savas kārpas, kas bija kļuvušas vēl lielākas, un pamāja ar galvu.

— Pirms trim nedēļām tur uz sēkļa uzskrēja kāds šoneris, — zēns stāstīja.

—   Tur, vai? — Tua Tua brīnījās. — Neesmu neko par to dzirdējusi …

—    To zinām tikai mēs šeit, — Miķelis viņu pārtrauca. — Vējš kuģi nocēla, iekams mēs ar namdari kaut ko paguvām paveikt. Tu taču nevienam to neteiksi?

—    Ne pušplēsta vārdiņa, — Tua Tua apgalvoja.

—    Nu. pielūko! Kazi, vai tas tiešām nebija spoku kuģis, un par tādiem labāk i nerunāt.

Tua Tua nobālēja. Ej nu sazini, kādi ļaudis braukā uz spoku kuģa!

—    Dzi … dzi, Miķel, tu taču nedomā, ka dažs labs no viņiem nokļuva krastā?

—    Es jau teicu: kazi, vai tas nebija spoku kuģis. Varbūt jā, varbūt arī ne. Tas sēdēja cieši uz sēkļa. Vējš to nocēla. Bet tagad nāk pats ļaunākais.

—    Kas tad. Miķel?

Bērni apsēdās uz akmens grēdas, un Miķelis pastāstīja par vīru, kas gribējis, lai to aizved krastā, un tad palaidis vaļā somu, kura iekritusi laivā.

—    Ko viņš pazaudēja, es nezinu. Lai nu kā — tā beigta un pagalam. — Miķelis apklusa. Šķita, viņam vairs nebija prieka stāstīt tālāk.

—    Un viņš piesolīja divus simtus dolāru? — Tua Tua vaicāja.

Miķelis pamāja ar galvu un norija siekalas; vēders viņam rūca.

—   Ja mēs viņu aizveduši līdz krastam, tagad būtu bagāti ļaudis, — zēns sacīja un atcerējās sviestmaizes, ko salā nevar ēst. — Paklau, ja nu mēs ieietu Simona Tukinga būdā, Tua Tua. No turienes sēklis labi saredzams. Būdā ir plīts, tā laikam vēl būs silta, — Miķelis ierosināja.

—    Vai tev prāts! Turklāt man jābūt mājās pirms pieciem. Cilvēku, kas ielaužas svešā mājā, paņem policists, — Tua Tua šaubījās.

—     Blēņas, māja un zvejas būda — tur liela starpība. Nāc, Tua Tua! Kur tavas sviestmaizes?

—    Še! — Tua Tua atsaucās, uzsizdama pa brunču kabatu un jozdama aiz Miķeja. — Bet es gan neuzdrīkstē …

Taču Miķelis jau bija lielā gabalā un meiteni nedzirdēja.

—    Paņem mazliet kadiķus iekuram, ja uguns būtu izdzisusi. Es iešu pirmais un …

Vējš apslāpēja viņa vārdus.

Kad Tua Tua atnāca pie šķūņa, Miķelis pret sienu jau bija atbalstījis nomali un uzrāpies uz tā.

—    Drošības dēļ gribēju palūkoties, vai istaba tukša. Tā ir. Arī uguns deg plītī. Bet slēdzene gan ir stipra, veca baznīcas atslēga. Mums būs jāielien pa grīdu, — Miķelis skaidroja.

—    Pa grīdu. Nevar taču … — Tua Tua iebilda.

—    Tajā ir divi vaļīgi dēļi. Arī naglas neko daudz netur, jo dēļi ir satrunējuši, — Miķelis stāstīja.

Viņš paņēma meiteni pie rokas, un abi bērni pa ledu palīda zem mājas.

—    Te būs, — Miķelis izsaucās. — Pats Simons neko neteiktu. Tieši viņš pamācīja, ka nevar ēst laukā, ja salst. Padod kādu akmeni.

Tua Tua atnesa no steķiem akmeni, un Miķelis atdauzīja vaļējos dēļus.

—    Bet tagad padod pāris nomaļus, lai būtu kur uzkāpt, — viņš izrīkoja.

Tua Tua atnesa dēļu galus, un Miķelis ielīda pa izlauzto caurumu, viņam sekoja Tua Tua. Istabā bij krēsla, taču plīti gailēja ogles.

—    Kaut kur uz galda jābūt stearīna svecei. Man ir sērkociņi. Piesargies, uz grīdas guļ buras!

Uzliesmoja sērkociņš, un tā šaudīgajā gaismā bērni raudzījās Simona Tukinga istabā. Pie vienas sienas pretī pavardam atradās veca gulta, segas vietā pārklāta ar maisiem. Istabas vidū stāvēja

galds, atbalstīts ar nomali, uz galda pudelē sveces gals, skārda krūzīte un bļoda ar siļķes paliekām.

Miķelis aizdedzināja sveci. Uz plaukta virs gultas bija nolikti trīs kuģīši.

— Ja viņš tagad pārnāk, es nomiršu, — Tua Tua apgalvoja.

—    Viņš pārnāks pavasarī, ne agrāk, — Miķelis viņu mierināja.

Bērni apsēdās uz gultas malas un sadalīja maizi. Iebraucamās

mājas pusē sienā atradās maza lūciņa un jūras pusē apaļš kajītes iluminators, daudz gaismas pa to neieplūda. Miķelis norija pēdējo kumosu un piegāja pie lodziņa jūras pusē, uzspļāva uz rokām un paberza rūti.

—    Jauks skats, nāc paraugies. Tur ir sēklis, tagad gan apklāts ar ledu. Šoneris tomēr izglābās.

Tua Tua piesardzīgi lika soļus, jo grīda čīkstēja.

—    Iedomājies, ja nu kāds ierauga gaismu un domā, ka ienākuši zagļi. — meitene bažījās.

—    Blēņas. — Miķelis attrauca. — Neviens jau nezina, ka Simons aizgājis, domās, ka mājās viņš pats. Kas tas, Tua Tua? — zēns paspēra ar kāju virvi, kas nokarājās no vienas sienas.

—    Kā lai es to zinu, bet es … — Tua Tua bilda.

—    Nē, pag, pie tās kaut kas piestiprināts! — Miķelis izsaucās.

Zēns pietupās un izvilka no dēļiem milzīgu ozola kluci. Meitenes vasaras raibumi sāka zaigot.

—    Laid! Haug, Miķel, izskatās pēc grāmatas.

—    Ar šitādiem vākiem, — Miķelis atbildēja, dauzīdams vāku ar pirkstu kauliņiem. — Tie jau no koka un biezi biezi, kas gan tev nāk prātā! Turklāt Simons nemaz neprot lasīt.

—    Noliec uz galda! — Tua Tua nerimās. — Redz nu, lapas!

—    Nudien! — Miķelis brīnījās. — Pavirzies tālāk, Tua Tua!

Vājajā stearīna sveces gaismā priekšmets drīzāk izskatījās pēc

lādītes. Koka vāki kādreiz bija izmirkuši, no ūdens un vecuma nosūbējuši.

—    Laikam tā būs gulējusi ūdenī. Lapas pavisam salipušas, — Tua Tua prātoja.

Miķelis piekrizdams pamāja. Viņš atšķīra pirmo lapu, pavirzīja tuvāk sveci un …

Tua Tua tikai saredzēja, ka zēna pleci notrīsēja. Viņš nespēja izteikt ne vārda.

—    Kas ir? Kas tur rakstīts, Miķel?— meitene čukstēja.

Atbildi viņa nenogaidīja, bet paliecās uz priekšu un pati burtoja izbalējušo rakstu:

Kuģa žurnāls,

rakstīts 1884. gadā uz brigas «Trīs lilijas».

—    Miķel … — vairāk meitene nespēja izteikt.

—   Tas ir … tas ir … — Miķelis nepagriezdamies atbildēja, — kuģis, uz kura brauca mans tēvs, Tua Tua … es vairs nekā nesaprotu …

—    Lasi tālāk, — Tua Tua izdvesa.

Miķelis atšķīra pirmo lappusi.

«Svētdien, divdesmit trešajā oktobrī,» viņš lasīja, «izbraucām uz Emdenu, vezdami koku kravu. Ziemeļaustrumu vējš, stipra brīze, lietains …»

Zēnam aizžņaudzās kakls, un viņš nespēja lasīt tālāk.

—   Tua Tua, tas ir… «Trīs lilijas»… jeb varbūt es sapņoju, — viņš murmināja.

—    Es vismaz gan ne. Šķir līdz beigām! — meitene sauca.

Miķelis vairāk gan rāva nekā šķīra, pēdējās lapas bija pavisam salipušas.

—   Te būs, Tua Tua. Seit pēkšņi apraujas, — Miķeļa trīsošie pirksti slīdēja pa izplūdušo rakstu. Zēns nedrošā balsī lasīja: «Darnerarta bākas traversa.» — Tas laikam nozimē, ka pamanījuši bākas ugunis, Tua Tua?

Tua Tua nepacietīgi pamāja ar galvu.

—    Lai gan viņi laikam nevarēja iebraukt ostā. jo redzi, kas še rakstīts: «Sacēlusies liela vētra, spēcīgi viļņi. Ievilkām gafelē divus rifus …» Miķeļa kakls gandrīz pavisam sažņaudzās. «Vētra nerimstas …», viņš lasīja. — Darnerarta bāka, diezin, kur tā atrodas, kā tu domā, Tua Tua?

Meitene tikai šūpoja galvu.

—    Droši vien Vācijā. Viņi taču brauca uz Emdenu, un tā atrodas Vācijā, — Miķelis skaidroja. — Paraug! «Vētra pieņemas …» — un tad liels tintes traips. Un beigas. Beigas, Tua Tua!

Tua Tua nodūra acis un nezināja, ko atbildēt. Uz galda gulēja grāmata ar biezajiem koka vākiem, un tajā varēja lasīt par «Trim lilijām» līdz lielajam tintes traipam.

—   Paklau… Miķel … gan tu redzēsi, ka viņi notika krastā, — meitene mēģināja mierināt.

Miķelis bija apsēdies gultā un aizklājis seju ar rokām.

—    Nē, Tua Tua, — viņš atteica.

Tua Tua paprātoja, tad viņas seja atplauka.

—    Kā tad citādi grāmata būtu te nokļuvusi? Domā. to atskalojusi jūra no Vācijas? — viņa triumfēja.

—    Tas man neienāca prātā. Grāmata! Bijis šeit Simons! No pašas Vācijas? Lai gan vāki ir briesmīgi biezi un koka. Kā tu domā, Tua Tua?

—    Es domāju, ka tā iznesta krastā, — meitene atbildēja.

—    No Vācijas? Un tu tici. ka viņš atgriezīsies?

Tua Tua pamāja.

—    Bez šaubām, Miķel! Bet nu man jāiet mājās. Mēs atnāksim šurp pēc Ziemsvētkiem. Noliec to atpakaļ, kur tā bija. Pū, kāds aukstums!

Meitene nometās uz grīdas un iebāza kājas dēļa caurumā, vakara tumsā zem viņas pelēki zaigoja ledus.

—    Gan tu redzēsi, Miķel, viņš pārnāks, — meitene atkārtoja.

Miķelis nolika grāmatu atpakaļ un nopūta sveci.

—    Pavasari, Tua Tua, es arī tā ceru, — zēns sevi mierināja. — Bet mēs to nevienam nestāstīsim, vai dzirdi, Tua Tua?

—   Nevienai dzīvai radībai, — Tua Tua apsolīja. — Vai tev liekas, ka mūs neviens neredzēja?

—    Itin neviens, — Miķelis apgalvoja.

Uz Stāvajām kāpnēm aiz akmens grēdas viņi šķīrās. Miķelis devās uz iebraucamo māju, bet Tua Tua uz ciemu. Pagājis gabaliņu, viņš pagriezās.

—    Vai atceries, ko solīji? Ne pušplēsta vārdiņa, Tua Tua!

—    Nevienai dzīvai radībai! — meitene atbildēja.

Tā iesākās Ziemsvētki.

Desmitā nodaļa NAMDARIS SVIEŽ PIRMO ZIEMSVĒTKU SVECI

Ziemsvētki ir tikai reizi gadā. Tad istabā ienes eglīti, ja tāda ir, un gandrīz vai pārēdas tauko, kūpošo cūkgaļu. Žāvētā menca jau nosutināta un galerts izņemts no sloga. Pamodies agri rītā, cilvēks domā: «Šodien ir Ziemsvētku vakars, pats jaukākais visā gadā.»

Ja vien tūkstoš astoņi simti deviņdesmit pirmajā gadā nedzīvo vecajā, pamestajā Ljunga iebraucamajā mājā. Jo tad nekas tāds nenotiek.

Vecmāmuļa Tuvesone istabu bija uzposusi, tur nebija vārdam vietas. Grīda bija nokaisīta ar sakapātiem kadiķiem un no palodzēm noslaucītas nosprāgušās mušas. Vēdīja pēc Ziemsvēkiem un mazliet arī pēc cūkgaļas, lai gan ši smarža plūda no namdara istabas. Vecmāmuļa vārīja mencu.

Svaiga, balta, smalka menca, nav ko sūkstīties. Neba šeit kāds ilgojās pēc speķa, ka siekalas vien tek?

Miķelis Miķelsons sēdēja pie atsitamā galda un šķirstīja kādu astoņus mēnešus vecu žurnālu. Tur bija rakstīts, ka Amerikā būvējot veselu pusjūdzi garus kuģus. Protams, tie bija meli, tāpat kā viss cits. Bobis gulēja, iebāzis purnu Ulrikas kuplajā vilnā, un krāca. Lāgu lāgiem kāds no dzīvniekiem pasvieda galvu sāņus un sakampa blusu.

Bet no augšas plūda tāda cūkgaļas smarža, ka cilvēks vai prātu varēja zaudēt. Kazi, vai labāk neaizbāzt nāsis? Ak tu pasaulīt, šitādus kuģus viņi būvē Amerikā!

Tad kāpnes tā sāka drebēt, ka varēja noprast: tur nāk namdaris Grille. Miķelis skaitīja, cik kāpņu vēl paliek: piecas, četras, trīs, divas. Nu jau namdaris stāvēja pie durvīm. Un tad viņš pieklauvēja.

—    Iekšā! — vecmāmuļa sauca un ievilka dūmu no kaļķīša.

Durvis atvērās, uz sliekšņa stāvēja namdaris. Vāverādas cepure apsedza visu pieri, viņš izskatījās pēc troļļa.

—    Tad nu es atnācu novēlēt priecīgus Ziemsvētkus, — viņš teica un nošķaudījās no mencas smakas. — Nez vai būšu saodis pareizi, vai tiešām te ož pēc mencas?

—    Vai tā nav laba diezgan? — vecmāmuļa atcirta.

—    Darbdienās! Jā gan, bet nevis svētkos, velns parāvis! Novāc katliņu no plīts, galds jau klāts! — viņš nodārdināja.

Vecmāmuļai izkrita pīpe un uz lupatu paklāja izbira dzirksteles.

—     Ja vien varat palocīt kājas un uzrāpties vienu trepi augstāk! — namdaris vēl nokliedza, tad apgriezās un nozuda tumšajās kāpnēs.

Vecmāmuļa noņēma katlu no plīts un kopā ar Miķeli sekoja namdarim. Pie durvīm viņa apstājās un pieklauvēja.

—    Es … es, nudien, paģībšu, — vecīte izdvesa.

—    Lūdzu! — no istabas nošņācās namdaris. — Tikai iepriekš iekod. Vecām sievām nav labi ģībt, kad vēders tukšs. Nāciet iekšā, velk!

Katli un citas grabažas bija sasviestas kaktā, tāpēc pie galdu varēja nokļūt, nesalaužot kājas. Galda vidū kūpēja cūkgaļa. Ap to bļodiņās un šķīvjos bija galerts, putraimu desa, sviests, siers un marinēta siļķe. Vienā stūrī lielā cibā svaiga rudzu maize no ciema veikala un cibai blakus trīs pudeles ar stearīna svecēm. Namdaris jau bija apsēdies šūpuļkrēslā un piestūķējis pīpi.

—    Sēstieties, vecomāt. Tikai turki ēd stāvēdami, — viņš piebilda.

Vecmāmuļa pateicās un apsēdās. Miķelis urbināja degunu.

—    Nāc iekšā, Miķel Miķelson! — namdaris rēca. — Sitais šķelmis, tavs tēvs, gan nebija lūdzams. Aiztaisi durvis un sēdies!

Viņi apsēdās pie galda. Namdaris palika šūpuļkrēslā, vecmāmuļa sēdēja viņam blakus; Miķelis apsēdās tiem pretī un sevī prātoja, kā tad izturas šķelmji, ja viņiem piedāvā gaļu.

Jā, kur gan atrodas Miķelsona tēvs?

Miķeļa kaklā iesprūda it kā kumoss, un pagāja brītiņš, kamēr viņš to dabūja lejā. Kādu pusstundu viņi nepārmija ne vārda. Sveces kūpēja, cūkgaļa smaržoja, desa garoja. Ak šitais namdaris Grille! Viņa baltās, taukiem notrieptās ūsas spīdēja. Viņš grieza gaļu biezās šķēlēs un norija tās nesakošļājis. Un dzēra alu. Un dziedāja: «Heisā. toreiz, kad es vizinājos tāltālos Spānijas ūdeņos! …»

Piepeši viņš bija paēdis, atgāzās šūpuļkrēslā un tā nožagojās, ka sveces liesma noplandēja.

—   Tagad jūs varat kāpt lejā un ēst savu mencu, ja spējat, — viņš sacīja.

Vecmāmuļa, piesarkusi un nosvīdusi, šūpojās savā krēslā. Istabā bija karsts kā pirtī un ēdiens trekns.

—    Kur nu, pēc visiem šiem gardumiem, stūrman. Šitāda cūkgaļa, esmu paēdusi līdz kaklam, — viņa glaimoja.

Ārā sniga. Pret logu rūtīm sitās lielas sniega pārslas, un namdaris kļuva sērīgs. Viņš izvilka no pagultes vecu ģitāru un no jauna sāka dziedāt, tikai tagad daudz skumjāk. Balss skanēja gan skaļāk, gan klusāk kā ērģeles, kad tās nepareizi min.

Klusa nakts, svēta nakts …

Pēkšņi viņš nolaida ģitāru, sarauca pieri un klausījās.

—    Kas tur. Miķeli Miķelson? Vai nu es alojos, jeb vai …

Nu viņi klausījās visi.

—   Tur tikai rēja Bobis, — Miķelis atteica.

Namdaris pacēla ģitāru, bet tagad atkal skanēja rejas — niknas, sausas un spalgas.

—    Lejā kāds pie durvīm. Noej un paskaties, Miķeli Miķelson. Varbūt tev bail? Ak tā gan. Se, ņem sveci!

Miķelis nošņācās; kas gan baidās, ja cilvēkam pilns vēders? Vismaz gaišā istabā ne. Zēns dabūja galiņu stearīna sveces un gabaliņu gaļas Bobim. Apakšā priekšnamā Bobis bija piebāzis purnu pie durvju spraugas un gaudoja kā vilks.

Klusa nakts, svēta nakts, —

augšā dārdināja namdaris, apslāpēdams vecmāmuļas balsi.

Drebošiem pirkstiem Miķelis atvilka durvju aizbīdni, nākamajā mirklī vējš atrāva durvis vaļā un apbēra Miķeli un suni ar veselu sniega vērpeti. Svece izdzisa, un Bobis ņurdēdams atkāpās.

—    Vai tur kāds ir? — Miķelis vārā balsī vaicāja un pūlējās sataustīt aizbīdni. Bobis ņurdēja. — Tu … tu laikam saodi lapsu. Saodi un sāki riet. Vai nav tiesa? — Miķelis mierināja pats sevi un suni. — Dzi!

Cauri vējam no Stāvajām kāpnēm atskanēja aizsmakušas lapsas rejas.

—    Kas ta tur bija, Miķelīt? — vecmāmuļa sauca no kāpņu augšas.

—    Lapsa, tur Stāvajās kāpnēs, — Miķelis atbildēja.

Lai gan pats tikpat labi kā vecmāmuļa zināja — Bobis nekad nerej, ja lapsa nav pašā sētsvidū. Viņš aizbultēja durvis un kāpa augšup. Ai, cik silti kļūst ap sirdi no pāris stearīna svecēm!

—    Miķelsoni gan no lapsām neizbīsies. Apēd vēl kādu sviestmaizi, tad pastiepsies par veselu pēdu, — namdaris mudināja, pabāzdams ģitāru pagultē.

Bet Miķelis vairs nejuta izsalkumu.

—    Nu tad izsviedīsim vienu sveci pa logu, — namdaris ierosināja. — Tā ir laba sena paraža: pirmā Ziemsvētku svece jāizsviež pa logu, pirms tā izdegusi, tad nākamajā gadā būs laba veselība un bagāta zveja. Attaisi logu, Miķeli Miķelson!

Vecmāmuļa bija izņēmusi pīpi no mutes un samiegojusies raudzījās uz Bobi, kas, ievilcis asti kājstarpi, gulēja pagaldē: suņi dažkārt redzot labāk par cilvēkiem. Miķelis atvēra logu.

Lido, svecīt, spīdi tumsā,

Būs man siļķes, gaļa pannā, —

namdaris skandēja.

Un svece lidoja. Mezdama plašu loku starp vecajām, kailajām ābelēm, tā aiztraucās uz malkas šķūnīša pusi.

—    Tur sētsvidū ir kāds cilvēks! … Nē, tur! — Miķelis iekliedzās. Viņš izstiepa pa logu trīsošo roku un rādīja. Svece nosprakstēja un izdzisa.

—    Lai gan, kad svece krita, viņš aizmuka. Stāvēja tur pie ābeles!

Namdaris, acis piemiedzis, raudzījās ārā. Pēc tam viņš noņēma no vadža bisi, nolika to uz palodzes un uzspļāva uz stobra cauruma: tas atnes laimi.

—    Ja tas ir cilvēks ar miesu un asinīm, kam prātā labi nodomi, tad šāviens gaisā viņam nekaitēs, — namdaris teica. — Bet ja nelabs cilvēks, lai tad zina, ka šajā mājā skrošu netrūkst. Paej nost, Miķeli Miķelson!

Bu-u-ums!

Vecmāmuļa jau otro reizi divu stundu laikā pazaudēja pīpi. No šāviena bija atmodies bruņurupucis un izlīda no pagultes. Bet namdaris pagrūda viņu ar kāju atpakaļ un murmināja:

—   Ziemsvētku naktī visas radības mierīgi dus, tikai suņi un bruņrupuči jārējas. Schlafe, schlafe!

Miķelis saķēra Bobi aiz skausta.

—    Ja nu tur kāds bija, tad sniegā būs pēdas, — namdaris turpināja. — Tikai rītu paskaties. Drošības labad kārtīgi aizslēdz durvis. Varbūt kāds klaidonis. Ar labunakti un priecīgus svētkus!

Virtuve bija tumša un auksta, kad viņi nonāca lejā. Miķelis saplēsa skalus un dabūja mazliet gaismu, lai nav jādedzina lampa — petroleja ir dārga. Pēc tam viņš klusi noģērbās un uzrāpās uz izvelkamā dīvāna.

Vecmāmuļa pie pavarda bija nolikusi ķeblīti, lai visā mierā palasītu evaņģēliju. Viņa izskatījās pelēka un sarāvusies kā kadiķa krūms vējā. Cik kaulaini viņas pirksti! Bet balss tik silta. Liesmas atblāzma apmirdzēja večiņas grumbainos vaigus. Vecmāmuļa smaidīja.

Miķelis gulēja un piemiegtām acīm klausījās. Pavarda gaisma krita uz pretējo sienu, un tur ietvarā zem stikla karājās Petruss Johanness Miķelsons, arī piemiegtām acīm raudzīdamies uz Miķeli. Tātad viņi tomēr bija kopā — visi trīs.

Tajā naktī Miķelis sapņoja par brigu «Trīs lilijas» un vētru pie Darnerarta bākas. Šķelmis Petruss Johanness Miķelsons sēdēja, pārlicis kājas pār kreisās puses margām, un viļņi apš]āca kājas. Viņš bija bez bārdas tāpat kā uz ģīmetnes, un kārpa uz kreisā vaiga zaigoja zaļājā bākas ugunī.

Vienpadsmitā nodaļa KUR PALICIS KAPTEINIS MIĶELSONS?

Sniga visu nakti un ari Ziemsvētku dienu. Pēc tam iestājās dzidrs un auksts laiks. Aka iebraucamās mājas pakalniņā aizsala, nn vecmāmuļa aizbakstīja logu spraugas ar aitas vilnu. Tomēr joprojām vilka vējš. Ulrika Sprogainīte dzīvoja pa istabu, vecmāmuļa piebāza pilnus zābakus ar buru lupatām un staigāja tajos. Visi sala.

Miķelis šajās dienās juta nemieru. Viņš domāja par namdara vārdiem. Kas tad īsti ir šķelmis? Jokupēteris, slīmesls vai vienkārši muļķis? Ko tad toreiz ganībās teica Sintors? Miķelis sala.

Otrajos Ziemsvētkos viņš sapņoja, ka Miķelsona tēvs šļūc pa grīdu pie gultas. Bet šoreiz viņam uz krūtīm bija plakāts ar uzrakstu:

KAS VĒLAS ŠĶELMI, KURŠ AIZBRAUCIS JŪRĀ?

Miķeli pārņēma saltas tirpas.

—    Kad … kad tu pārbrauksi, tēt? … — viņš izdvesa.

—    Kad Stāvās kāpnes pāršķelsies uz pusi. Vai tad es neteicu? Jeb vai tu pārdomāji? Vai vēlies, lai es nepārbraucu? — tēvs viņam pamirkšķināja.

—    Nē! — Miķelis iekliedzās un pamodās.

Istaba bija auksta kā pagrabs. Viņš bija nospārdijies, un kāju pirksti no sala sazilējuši.

Bez tam viņam nebija neviena paša. ar ko parunāties. Itin neviena.

Iebraucamās mājas bēniņos atradās dažnedažādas vecas grabažas. Otros svētkos Miķelis bija uzlavījies tur augšā, lai pabūtu brītiņu viens. Tad viņš kādā kaktā atrada žūksni vecu papīru. Tie bija nodzeltējuši un ar traipiem, tomēr lietojami. Puisēns izgrieza žūksni caurumu un ievēra tajā kaņepāju auklu. Nu viņam bija gramata. Ja jau cilvēkam nav neviena ar ko parunaties, tad noder grāmata. Pirmajai lappusei pāri viņš greizi uzrakstīja:

Miķeļa Miķelsona dienas notikumi

Ziemsvētku trešajā dienā nomira namdara bruņurupucis. Par to bija pirmais ieraksts zēna grāmatā. Neviens nezināja, kā Indriķis bija nokļuvis lejā pa kāpnēm. Pēdas veda uz kalnu, un ārā bija divdesmit grādu liels sals.

—    Miers viņa pīšļiem. Indriķim bija septiņi simti gadu, un tas ir vērā ņemams vecums, — namdaris sacīja.

Skolotājs todien bija aizgājis uz baznīcu pavingrināties Jaungada korāļu spēlēšanā, un, kad ieradās Miķelis un iesvieda logā sniegu, Tua Tua bija viena pati mājās.

—    Attaisi durvis, Tua Tua, man ar tevi jārunā!

Tua Tua nonāca lejā vienās zeķēs un paglūnēja pa durvīm.

—    Tēva nav mājās. Miķel. Pū, kāds vējš. Ko tu vēlies?

—    Iznāc ārā, tad dzirdēsi, — Miķelis atbildēja.

Gaiss no sala bija dūmakains, un istabās spīdēja uguns, lai gan bija jau pusdienas laiks. Tua Tua uzvilka zābakus un mēteli un iznāca ārā. Miķelis pastāstīja, kas noticis Ziemsvētku vakarā.

—    Paklau, ja nu bijis kāds no tā spoku kuģa! Es tur nemūžam vairs kāju nesperšu, — Tua Tua čukstēja.

Miķelis viņu aizturēja un apgalvoja, ka zvejas būdā viņi varot būt droši, tikai uz durvīm jāuzzīmējot S. S nozīmējot sēru, un spoki baidoties no sēra tāpat kā odi no pīpes dūmiem, tā teicis Simons Tukings.

—    Zini, man vēlreiz jāredz tā grāmata. Naktis neesmu varējis aizmigt un prātoju par to. Kā tu domā, Tua Tua, vai tēvs pārbrauks? — Miķelis vaicāja.

Tua Tua negribīgi pamāja.

—    Turklāt tu rakstīto lasi labāk nekā es, — zēns piebilda.

Tua Tua tomēr negribeja, bet Miķelis bija neatlaidīgs un meiteni pierunāja.

—    Es tev došu savu atvāžamo nazi. Lūdzu, nāc! Došu vēl divus makreļu āķus. Tikai uz mazu brītiņu, — viņš ubagoja.

Tua Tua beidzot piekrita, un viņi cilpoja uz mežu tieši pretī skolai un tad iznāca pie iebraucamās mājas akas. Namdaris sēdēja uz akas grodiem, piestiprinādams kādam ķeģim dzelzs uzgali. Viņa acis bija gaužām apsarkušas.

—    Ja jūs, bērni, atrastu Indriķi, tad apbedījiet viņu pa godam, nodziediet kādu korāli un pasveiciniet no namdara Grilles. Viņš jau bija sasniedzis cienījamu vecumu. Septiņi simti gadu nav vis joks! — Večuks tā cirta ar ķeģi pa akas vāku, ka tas nobūkšķēja.

—    Viņš bija nobēdājies, lai gan negribēja to parādīt, — Tua Tua bilda, kad viņi bija aizgājuši aiz mājas stūra.

—    Visu nakti viņš pat acu nav aizvēris, — Miķelis sacīja.

Bērni negāja vis gar krastmalu, bet pakāpās kalnā, lai neviens nevarētu iedomāties, ka viņi dodas uz zvejas būdu.

—    Ja mēs iedegsim gaismu, to ieraudzīs no iebraucamas mājas, — Tua Tua bažījās.

—    Aizklāsim logu ar maisu, — Miķelis ieteica.

Viņi tāpat kā pirmo reizi ielīda pa grīdu, pēc tam Miķelis nolika dēļus savā vietā un trīsošiem pirkstiem paņēma grāmatu.

—   Vai, cik smaga! — zēns piesita pie biezajiem vākiem. — Vai dzirdi, Tua Tua? — viņš piesita vēlreiz.

—    Kas ir? — meitene vaicāja.

—   Paklau, skan tā, it kā tur būtu tukšs. Padod nazi, palūkosim.

Miķelis dabūja nazi un cirta to vākos. Vāki noknakšķēja.

—    Pag! — Tua Tua strauji izsaucās. — Te vidū maza spraudziņa. Paskaties! — Meitene iebāza īkšķi tikko manāmajā spraudziņā un mēģināja īkšķi pakustināt. — Gan redzēsi, zem vāka būs slepens nodalījums, tikai kā lai pie tā tiek! — Tua Tua raizējās.

Miķelis iebāza naža asmeni spraudziņā un spieda, ko mācēja. Pēkšņi sāņus paslīdēja vāks, tik liels kā apakštase, atklādams izgrebtu prāvu caurumu.

—    Nūja, ka tukšs! Laikam kapteinis šeit būs glabājis savu šņaucamās tabakas dozi, — Miķelis izsaucās.

—    Varbūt, — Tua Tua piekrita.

—    Laikam arī tintes pudeli vai ko citu, — zēns prātoja un šķirstīja grāmatu, līdz nonāca pie lielā tintes traipa.

Tua Tua, pietupusies blakus Miķelim, raudzījās uz Simona Tukinga laivu plauktu. Gatavos kuģīšus Simons, protams, bija aiznesis. Bet uz plaukta bija palikuši daži pusgatavi vai arī sabojāti. Visiem tiem pakaļējā galā bija grotmasts kā īstiem šoneriem un margās iestiprināta laternīte ar sarkanu stiklu.

«Divpadsmitajā novembrī,» Miķelis lasīja. — Jā, tad sākas vētra. Te jau būs: «Sacēlusies vētra… spēcīgi viļņi…» tā te rakstīts. Bangas tik lielas kā mājas. Nolaist buras! Bet stūre jau bija salauzta, viņus nesa tieši uz Darnerarta bāku … un klintīm …

—    Vai tas arī tur rakstīts? — Tua Tua jautāja.

Miķelis papurināja galvu. Izskatījās, ka viņš domās atrodas tālu tālu.

—    Par to es sapņoju Ziemsvētku naktī, tāpēc to zinu. Ziemsvētku naktī starp pulksten vieniem un pieciem visi sapņi ir gaišredzīgi. Kuģis sašķīda druskās, bet ļaudis izglābās. Vai tu man netici, Tua Tua?

—   Vismaz tavs tēvs. Kapteiņi peld kā roņi. Un tavs tēvs taču bija kapteinis, vai ne, Miķel? — Tua Tua vaicāja.

Miķelim tā likās — viņš gandrīz vai bija pārliecināts.

—    Redzi nu. Bet vai tu nevarētu iekurināt plīti? Es briesmīgi salstu, — meitene sūdzējās.

—    Baidos no dūmiem, — Miķelis atbildēja. — Tad namdaris iedomāsies, ka šeit ielavījušies zagļi, un šaus pa logu. — Viņš šķirstīja salipušās lapas. — Dienu pirms vētras viņi bija krastā un uzņēma kravu. Vai lai lasu, Tua Tua?

Tua Tua pamāja.

«Otrdien, desmitajā novembrī,» Miķelis lasīja. «Uzņēmām kravu. Noskalojām klāju, saderējām matrozi Fleitu.»

Zēns saslapināja pirkstu un pāršķīra lapu.

—    Nākamajā dienā, nu tu dzirdēsi, Tua Tua. «Nolaidām glābšanas laivu, lai aizdrīvētu spraugas. Uzņēmām dzeramo ūdeni. Matrozim Petrusam Johannesam …»

Pēkšņi iestājās nedzirdēts klusums.

Miķelis Miķelsons to brīdi nemūžam neaizmirsīs. Kumosu, kas piepeši iesprūda kaklā, svelošās asaras, kas sariesās acīs, meitenes nepacietīgo balsi:

—    Kas tad nu? Kāpēc tu nelasi, Miķel?

Miķelis raudzījās uz savu rādāmo pirkstu un tad grāmatā. Tur bija rakstīts: «Matrozim Petrusam Johannesam atvilkt pusi algas par trokšņošanu un traci uz kvatera[1] …»

Tas vairs nebija nekāds Ziemsvētku sapnis, tur bija tā rakstīts vārds vārdā. Un turklāt matrozim! Tas bija pats ļaunākais.

Tu taču sapņoji par kapteini, Miķeli Miķclson. Ar viņu tu cerēji balta zirga mugurā jāt pa ciemu un parādīt garu degunu visiem, pat pašam Sintoram. Nu, kas ir, Miķeli Miķelson? …

«Trokšņošanu un traci — nūjā, šitādi šķelmji jau to prot,» puisēns domāja un sakoda zobus. Bet … bet to nedabūs zināt itin neviens! Miķelis to paturēs pie sevis. Neuzzinās pat Tua Tua!…

Nu jau atkal skanēja meitenes balss, uzmācīga kā dundurs.

—    Kas noticis, Miķel? Kādēļ tu nelasi? Ļauj man…

—    Lapas izplēstas, — zēns, cik jau nu spēdams, mierīgi atbildēja.

Grāmata par Miķelsona tēvu tika aizvērta. Miķelis to nedomāja atvērt.

—    Es tevi kādu gabaliņu pavadīšu. Iesim! — viņš skubināja.

Tua Tua žigli izlīda pa caurumu, jo būdā bija auksts un telpa

maza. Miķelis nolika grāmatu vietā un steigšus sekoja meitenei.

—    Ja satiksim namdari, teiksim, ka bijām uz ledus un meklējām lapsas pēdas. Lapsu māte rēja visu nakti, — Miķelis sacīja.

Bet šos vārdus teica tikai lūpas, sirdī visu laiku smeldza: tēvs, tēvs … neviens to nedabūs zināt, itin neviens …

Viņi pārlavījās pāri ceļam un devās pret kalnu. Metās jau krēsla, un lēnām krita sniegs. Pusceļā bērni iegāja nelielā lazdu birzī, vējš šūpoja dažas sausas lapas.

Pašā birzs vidū Tua Tua apstājās un satvēra Miķeļa roku. Sniega kupenā gulēja kaut kas melns un nekustīgs.

—    Miķel, — meitene dvesa.

—   Tas tikai akmens. Mums jāsteidzas, — Miķelis nepacietīgi attrauca.

—    Nē, tas ir viņš.

—    Kas? — zēns jautāja.

—    Bruņurupucis!… Namdara bruņurupucis!…

—    Pagaidi, es palūkošos! — zēns uzsauca.

Viņš aizbrida pie kupenas un apgrieza mazo radībiņu. Bruņurupucis bija sasalis ragā, no bruņām rēgojās stivās kājiņas.

—    Viņš laikam bija izsalcis un meklēja zālīti! — Miķelis teica meitenei. — Beigts un pagalam! Ko mēs tagad iesāksim?

—    Ak tu nabadziņš — protams, apbedīsim. Mēs taču namdarim to solījām, un nodziedāsim kādu dziesmiņu, — Tua Tua atbildēja.

Miķelis paņēma bruņurupuci un brida atpakaļ.

—    Simonām Tukingam zem mājas ir lāpsta, bet vai mēs atrūksim sasalušo zemi? — viņš prātoja.

Tua Tua domāja, ka bruņurupuci varētu palikt zem akmens, bet Miķelis pamāja uz akmens grēdas pusi un sacīja, ka zem akmeņiem guldot tikai mirušus vikingus.

—    Zini, apbedīsim to Siļķu baznīcā. Agrākos laikos visus smalkos ļaudis — grāfus un tamlīdzīgus — mēdza aprakt zem baznīcas grīdas. Tad arī bruņurupucim tā vieta laba diezgan. Un zeme tur nebūs tā sasalusi.

Siļķu baznīciņa atradās pavisam tuvu, kalna dienvidus pusē. Tā bija veca ēka. celta tajos laikos, kad līcī mājoja siļķes. Togad, kad siļķes pazuda, baznīciņa nodega. Bija palikuši tikai mūri un zvanu tornis, kas bija tā satrunējis, ka pat žurkas neuzdrošinājās tur apmesties.

Iekams Tua Tua paguva atbildēt, Miķelis jau bija atpakaļ ar lāpstu, ko Simons bija nolicis aiz akmens.

—    Ņem bruņurupuci un iesim, — zēns skubināja.

—    Bet ja nu mūs kāds ierauga, Miķel?

—    Nekur nav rakstīts, ka bruņurupučus nedrīkst apbedīt baznīcā. Tikai jāpadomā, kādu korāli lai dziedam, — Miķelis viņu mierināja.

Viņu priekšā ziemas krēslā slējās baznīciņas mūri — melni un salti. Blakus zvanu tornis ar saplaisājušu jumtu un bez durvīm. Žurkas bija sagrauzušas zvanu virvi, zvans gulēja zemē, saplīsis četros gabalos.

—   Vai mēs viņu nevarētu apbedit ārpusē? Es dziedātu, bet tu pie durvim raktu bedri, — Tua Tua bailīgi ierunājās.

—    Kalnā? — Miķelis atvaicāja. — Pamēģini pati. tad redzēsi.

—    Tur iekšā izskatās tik baismīgi, — meitene nerimās.

—    Ej nu. gaišā dienas laikā. Ieiesim tur piecus soļus, izskaitīsim līdz pieci. Tad es tai vietā zemē ieduršu lāpstu, bet tu dziedāsi.

Viņi gāja iekšā. Tua Tua turējās Miķelim aiz muguras, rokās nesdama bruņurupuci. Jumta nebija, palikušas tikai resnās sijas, pa pusei pārogļojušās un melnas. No tuvākās sijas misiņa saititē nokarājās melns priekšmets — mazs kuģītis. Sajā jūrmalā katrā baznīcā karājās kuģītis.

Kuģīša takelāža bija sadegusi, bet korpuss palicis.

Tua Tua skaitīja: viens, divi, trīs, četri, pieci. Tad Miķelis iecirta lāpstu zemē. Zeme izrādījās cietāka, nekā viņš bija domājis. Tua Tua stāvēja, turēdama rokās nedzīvo bruņurupuci, un pie katra lāpstas klaudziena satrūkās.

—    Pasteidzies, es salstu! Kāpēc tu neroc?

—    Zeme tik cieta, labāk dziedi, — Miķelis murmināja.

Jel dusi saldi, mīļais,

Sai mīkstā šūpulī.

Kad bērni …

—    Kas tas. Miķel?

—    Lāpsta atsitās pret akmeni, — Miķelis paskaidroja.

—    Man likās, kāds smejas, — Tua Tua čukstēja, nolikdama bruņurupuci zemē. — Vai tu nezini nevienu pantiņu pret mošķiem?

—    Nē, — Miķelis attrauca.

Viņš joprojām raka.

—    Tur kaktā stāv kāds vīrs! — Tua Tua iekliedzās.

—   Tev rēgojas. — Miķelis atcirta, tomēr nolika lāpstu. — Kur tad?

—    Tur! — meitenes rādītāja pirksts drebēja. — Nē, tur!

Miķelis no jauna ķērās pie lāpstas.

—    Paliec uz vietas. Iešu apskatīšos.

Tua Tua aizvēra acis. Zem Miķeja soļiem gurkstēja sniegs.

—   Te tikai daži maisi, — no kakta atskanēja zēna balss. — Un uz vadža karājas veci svārki, tos tu noturēji par viru. Svārkiem gan ir labas misiņa pogas un ādas josta. — Miķelis turpināja pētīt. — Un daži sveces gali kastē. Tos būs pametis kāds klaidonis. Nav vērts tiem pieskarties. Dziedi nu, lai tiekam galā.

Soļi atkal tuvojās. Tua Tua atvēra acis.

—    Klaidonis? — viņa šaubīdamās vaicāja.

—    Kas ta cits. Viņš būs še pārgulējis vienu nakti un aiziedams aizmirsis savas grabažiņas.

Taču Miķelis meiteni īsti nepārliecināja.

—    Vai tiešām tu domā, ka klaidonis pametīs svārkus ar misiņa pogām un ādas jostu? — viņa vaicāja. — Skaties vien, un viņš jau būs klāt. Es še nepalieku vairs nevienu mirkli!

Tua Tua paspēra dažus soļus uz durvju pusi, bet tad atgriezās. Mijkrēslī viņas seja balti zaigoja. Ar lāpstu bija negals. Beidzot Miķelis izraka tik lielu bedrīti, ka tajā varēja ieguldīt mazo dzīvnieciņu. Bērni to ielika bedrītē, un Miķelis sacīja: «Āmen, āmen, tavs prāts lai notiek,» kā to mēdza teikt mācītājs.

—    Man liekas, tas ir baznīcas zaglis, — Tua Tua pēkšņi izsaucās.

—    Nodegušā baznīcā. Nemuldi niekus. Tagad apbērsim to ar zemi un tad aiziesim pie namdara un pastāstīsim, kur viņa Indriķis atdusas.

—    Es palieku pie savām domām, — Tua Tua tiepās. Viņas skatiens bija pievērsts tuvākajai sijai un nosūbējušai ķēdītei, pie kuras karājās kuģītis.

—    Baznīcas kuģītis. To viņš grib dabūt, — meitene teica.

—    Ko tad viņš iesāks ar vecu, satrunējušu baznīcas kuģīti. Te jau vispār ir tikai drazas. Takelāža sadegusi ugunsgrēkā, — Miķelis skaidroja.

—    Raug, kā spīguļo, Miķel!

— Tas ir lukturis, — Miķelis teica, norādīdams ar lāpstas kātu. — Tāds pats, kādu Simons mēdz ielikt savos kuģīšos. Sarkans stikla gabaliņš. Nāc, tagad iesim!

Tua Tua neteica ne vārda. Augšā kā sarkana acs tumsā zaigoja lukturis; vējam pūšot, kuģītis čīkstēja.

Bērni iznāca ārā un ieraudzīja lejā fjordu, salts un balts tas pletās līdz pat salām. Miķelis gāja, pārlicis lāpstu pār plecu, un neteica ne vārda. Nav vairs kapteiņa Petrusa Johannesa Miķelsona.

Divpadsmitā nodaļa KĀDĒĻ SIMONA TUKINGA BŪDĀ SPĪD GAISMA?

Bija iestājies vakars. Miķelis sēdēja iebraucamās mājas virtuvē pie atsitamā galda un urbināja ar dakšiņu šķīvī.

—    Ēd, ēd, neesi taču slims! Iekod vien kartupeļus un siļķi, tie labi diezgan, — vecmāmuļa skubināja.

Miķelis klusēja, vilkdams ar nagu pa galdu.

—    Jebšu tu domā par to slīmestu, kas te Ziemsvētku naktī ložņāja ap māju? Itin kā jau agrāk nebūtu redzējis klaidoņus, — vecmāmuļa pukojās.

Miķelis piekrita, ko niekus! No klaidoņiem viņš nebaidās.

—    Nu, redzi nu. Tikai tu man esi aplam bāls. Kazi, vai nav cērmes? — vecmāmuļa bažījās.

—    Kāds ta viņš bija? — Miķelis vaicāja.

—    Kas? — vecmāmuļa izsaucās.

—    Mans tēvs!

Vecmāmuļa muti vien ieplēta. Izskatījās, ka viņa gribējusi ko sacīt, bet kaklā iesprūdis kumoss.

—    Ta tur tak viņš sēž! — večiņa bilda un norādīja uz ģīmetni virs bufetes.

—    Nu, bet viņš pats?

—    Esmu taču tev stāstījusi. Bija godīgs cilvēks. Bet, redz, notika nelaime, nepārbrauca. Ēd, audz liels un nedari viņam kaunu, — vecmāmuļa piebilda.

—    Un «Trīs lilijas»?

—    Bija labs kuģis, cik man zināms. Tavs tēvs pieņēma uz tā vietu par matrozi, jo negribēja sēdēt un urkņāties ap pavardu.

—    Man likās, ka viņš bija kapteinis, — Miķelis ierunājās.

—    Nebija, bet varēja būt! Ja nenotikuši nelaime tur Vācijā,— vecmāmuļa atcirta.

—    Pie Darnerarta bākas? — Miķelis vaicāja.

Vecmāmuļai izkrita no rokām kafijas krūzite, lūpas sāka

trīcēt.

—    No kurienes … no kurienes tev tas zināms, Miķellt?

—    Kāds man to pateica.

Vecmāmuļa Tuvesone pavilka krēslu un apsēdās. Ar savu grumbaino seju viņa izskatījās simt gadu veca.

—    Labāk izstāstīšu tev patiesību, Miķelīt, — viņa murmināja. — Viņš bija gatavais vēja pistole, tavs tēvs. Jautrs un labsirdīgs, bet liels delveris.

—    Tā jau es domāju, —i Miķelis piebilda.

—    Un kā traks uz acīti.

—    Kas tā tāda? — Miķelis vaicāja.

—    Kāršu spēle, dievs lai viņam piedod. Nu tīri kā uzburts, lai gan nekad nevinnēja. «Gan jūs redzēsiet, aizbraukšu uz Ameriku un sarakšu zeltu.» viņš mēdza sacīt. «Tad atgriezīšos un uzcelšu māju.» Bet viņš netika ne Amerikā, nedz arī mājās. Nu, ko tu tā blenz uz mani?

—    Es blenžu uz ģīmetni, — Miķelis nomurmināja.

Vai kāds brīnums, ka viņam negaršoja siļķe un kartupeļi. Zēns aizgāja, apgūlās un pārvilka segu pār galvu. Pienāca Bobis un, kā parasti, gribēja viņu nolaizīt, bet zēna galva bija pierauta pie kājām un palags mitrs.

Kas tad nu, Miķel Miķelson?

Pa logu iespīdēja greizs mēness stars. Zēns pēkšņi pietrūkās sēdus. Nu viņam vairs nav ko gaidīt. Ledus fjordā biezs. Varbūt doties uz salām? Jau šonakt? Tur vienmēr var nolīgt uz kāda kuģa. Lai gan vecmāmuļa, protams, apsēdīsies malkas šķūnītī un pinkšķēs. Miķelis iztēlojās, ka viņa tur sēž, piespiedusi mutautiņu pie lūpām. Ko lai dara! Miķelis pārsvieda kājas pār guļvietas malu.

Nu jā … bet Tua Tua. Viņš atkal ievilka kājas atpakaļ. Vai viņš to pārcietīs, zinot, ka divas sievietes sēž šķūnītī un kauc? Nē! Labāk nogaidīs vēl vienu dienu un parunās ar savu draudzeni. Puisēns uzvilka segu līdz zodam un, pašam nemanot, aizmiga.

Nākamās dienas pēcpusdienā Miķelis devās uz kalnu, sagriezt klūgas bļitkošanai. Vecmāmuļa rīta cēlienā bija izcirtusi ledū caurumiņus. Klūgas noderēja par makšķerēm. Večiņa paņēma cibiņā līdzi maizi un žāvētu zivi. dzīrās palikt projām līdz pašam vakaram.

Miķelis pa paradumam gribēja paņemt akmeni un uzsviest uz grēdas, kad aiz muguras izdzirda balsi:

Kārpa mana, dzirdi, dzirdi.

Izzūdi, kam mani tirdi…

Viņš pagriezās un ieraudzīja meiteni. Tua Tua bija pietupusies sniegā un labo roku turēja paceltu gaisā.

—    Ak tu tā, — Miķelis sacīja.

—   Sšš, citādi tu visu izjauksi, — Tua Tua šņāca. Viņa atvēra vienu aci, pašķielēja uz roku un nopūtās.

—    Kārpas i nedomā pazust. Vajadzēs ķerties pie jauna līdzekļa. — Meitene piecēlās un nopurināja sniegu. — Nelaime tā, — kur lai ņem lapsas spalvu.

—    Lapsas spalvu? — Miķelis vaicāja.

—    Nu ja, ziedei, — meitene attrauca. — To man iemācīja zvaniķis, vecais Salmons. Apsēdies, es tev pastāstīšu. Tēvs šorīt aizbrauca un paliks projām visu nedēļu. Vakar atnāca vecais Salmons, izlabot ratus. Es viņam parādīju kārpas, un večuks teica: «Uzzied plānu kārtiņu aitas tauku, Tua Tua, uzliec tiem pāri krustām lapsas spalvas, bet tikai dzīvas lapsas, citādi nelīdz. Paturi tā, kamēr uzlec jauns mēness,» šitā viņš pamācīja. Vai tu netici, Miķel?

—    No dzīvas lapsas, tas nebūs viegli, — Miķelis iebilda.

Viņš izvilka nazi no maksts un sāka griezt klūgas, visu laiku

prātodams, kā lai pasaka par savu nodomu meitenei. Diez vai viņa pinkšķēs tāpat kā vecmāmuļā?

—    šonakt būs pilns mēness, — Tua Tua atsāka. — Tauki man ir. Kamēr tēvs būs projām, pie manis paliks krustmāte Heda Sodelina no Esbjergas, bet viņa ir tik tuvredzīga, ka nevar atšķirt kamieli no krāsns kruķa. Es savā kleitā sabāzu spilvenus un ieliku tos gultā. Ļaunākais ar tām lapsas spalvām.

Miķelis apsēdās uz akmens, nolicis klūgas uz ceļiem. Lejā uz ledus viņš mijkrēslī saskatīja kūņājamies vecmāmuļu, tā pārbaudīja ledū izcirstos caurumus. Un tur atrodas iebraucamā māja ar savām četrām līkajām ābelēm. Tā, kura tuvāk pie malkas šķūnīša, ir dobumaina, un tajā paslēpta izmazgāta petrolejas pudele ar desmit kronām.

Nav nemaz tik viegli aizbēgt.

Un blakus sēž Tua Tua ar visām savām septiņām kārpām.

—    Varbūt namdarim būs tās spalvas, viņš taču nošāvis daudzas lapsas, — Miķelis uzņēma valodu.

Tua Tua paķēra turziņu ar taukiem un sekoja Miķelim uz iebraucamo māju. Namdara logs bija gaišs, Bobis gulēja priekšnamā, sargādams māju no garnadžiem. Miķelis mierināja sunīti:

—    Nebaidies, Bobīt, tie esam tikai mēs. Lieldienās tu dabūsi varenu kaulu.

Bobis ņurdēdams pavirzījās sāņus. Miķelis un Tua Tua klusi uzzagās augšā.

—    Godā viņu par stūrmani, tas viņam patīk, — zēns pamācīja.

Viņš pieklauvēja, un namdaris rūca:

—    Iekšā!

Miķelis atvēra durvis, palocījās un pastūma gaismā meiteni.

—   Viņai ir kārpas. Viņa zina labu līdzekli, tikai trūkst divas lapsas spalvas, — zēns skaidroja.

Namdaris pēc paraduma sēdēja šūpuļkrēslā, ar pīpi zobos.

—    Bet jābūt no dzīvas lapsas, — Miķelis piebilda.

Namdaris pagrozīja īkšķus.

—    Zēl gan, — viņš atteica, raudzīdamies griestos. — No dzīvas lapsas man vis nebūs. Piesēdiet, paraudzīšos, vai pieliekamajā nav kāda kripatiņa medus.

Tua Tua un Miķelis apsēdās gultā, un namdaris cēla viņiem priekšā rupju maizi un medu.

—   Lāča spalvas gan man ir. Ak ta vajadzētu tieši lapsas. Ēdiet, ēdiet, bērni, — viņš skubināja.

Bērni ēda.

—    Varbūt tikpat labi var iztikt ar lāča, — Miķelis ieteicās.

—    Ja vien tās saliek krustām, — Tua Tua piekrita.

Namdaris izvilka divus garus melnus sarus, kas bija gaužām

līdzīgi zirga sariem. Tua Tua notriepa kārpas ar taukiem un virsū krustām uzlika sarus. Tad apsēdās gaidīt.

—    Mēness uzlēks pulksten astoņos, — namdaris skaidroja. — Labāk pagaidiet tepat. Ko tu tā blenz pa logu, Miķeli Miķelson? Varbūt jau mēness uzlēcis?

—   Nē, bet tur Simona Tukinga būdā spīd gaisma, — zēns atteica, ar elkoni notīrīdams rūti.

—    Es arī redzēju. Laikam būs pārnācis Simons. Varbūt viņa maiss bija caurs. Nu, vai kārpas nokrita, bērniņ? — večuks vaicāja.

—    Ziede jāpatur visu nakti, kamēr spīd jauns mēness, — Tua Tua aizrādīja, virzīdamās uz durvju pusi. Spalvas viņa bija dabūjusi un tagad gribēja tikt prom. — Nu man jāiet. Ardievu un paldies, — meitene palocīja celīšus. — Vai tu arī nāksi, Miķel?

Miķelis stāvēja, piespiedis degunu pie rūts, un domāja par Simonu Tukingu. Simons bija atgriezies. Varbūt viņš zina visu?

Par bojā eju pie Darnerarta bākas un kā grāmata nokļuvusi šeit? Jā, Simonām Tukingam tas jāzina. Pat visļaunākais …

Miķeļa vaigi degtin dega. patiesībai jānāk dienas gaismā.

—    Mums vēl jāiegriežas vienā vietā. Paldies par medu un maizi. Man liekas, iestāsies atkusnis, — Miķelis teica, arī virzīdamies uz durvīm.

—    Tad nu gan karpas uz vietas nokritīs. Bet ja nu ne, tad atnāciet rītu. Ir viens labs kārpu pantiņš, kas sākas …

Durvis aizkrita, un namdara balss pārgāja murdoņā. Arā sniga. Bērni pamanīja, ka pa ledu vecmāmuļas lākturis virzījās uz krasta pusi.

—    Man uz brītiņu jāieiet pie Simona. Bet tu vari nenākt. Tua Tua, ja negribi, — Miķelis teica.

Tua Tua nebilda ne vārda. Roku viņa turēja taisni gaisā, it kā tā būtu ielikta skalos.

Klusēdami viņi tipināja pa veco ceļu uz zvejas būdas pusi. Slēdzene bija noņemta un durvis pusviru. Miķelis tās attaisīja.

Kaktā bija notupies Simons Tukings un bāza plītī malku.

—    Labdien. Simon, — Miķelis nokāsējās. — Redzi, mēs …

Pēkšņi iestājās klusums. Tua Tua izbijusies iekliedzās un aizspieda ar rokām muti. Vīrs bija piecēlies un pagriezies pret viņiem. Tas nebija Simons Tukings.

Trīspadsmitā nodaļa PATS O'BRAINS PŪŠ TABAKDOZĒ

Bērni vispirms ieraudzīja bārdu, tā bija kupla un izspūrusi gluži kā Simonām Tukingam. Tad acis: pelēkas kā krams un mirkšķinošas — dūmu dēļ.

Ap kaklu vīram bija sarkans rūtains lakats, ap viduci plata josta, pie kuras karājās trīs sudraba monētas. Kājās augsti gaišas ādas stulmeņi, notriepti ar māliem. Bikses noskrandušas. Zobos resns cigārs.

—    Evening, ducks[2], — vīrs sacīja.

Miķelis juta, ka draudzenes roka meklē viņa roku. Uz galda bija nomesta liela platmale un drēbju sainis. Pannā uz plīts čurkstēja četri gaļas gabali.

—    Aiztaisiet durvis, — vīrs pavēlēja.

Tā bija parasta cilvēka valoda, un Miķelis aizvēra durvis. Tua Tua arī ienāca istabā, viņas ziņkāre izrādījās spēcīgāka par bailēm.

—    Jāpieskata gaļa, — vīrs runāja tālāk un pievērsās plītij. Viņš uzspļāva uz pirkstiem, lai neapdedzinātos, un pakratīja pannu tā, ka gaļa pati apsviedās.

—    Vai jūs no ciema? — viņš nepagriezies vaicāja.

—    Mjāā, — Tua Tua izdvesa.

—    Vai daudzi skalo? — vīrs vaicāja.

Bērni nezināja, ko atbildēt. Meitenes vasaras raibumi kvēloja kā jāņtārpiņi. Miķelis urbināja degunu. Vīrs nolika pannu uz galda.

—    Tad tāpēc jau es apmetos šai nomalē. Citādi viņi to uzreiz uzostu. Visi uz rāviena saskrietu skalot, — vīrs stāstīja.

—    Skalot?—Tua Tua vaicāja.

—    Nu jā, skalot zeltu, — svešinieks pamirkšķināja. — Bet jūs taču nevienam to neteiksiet? Redziet, es vēl neesmu nospraudis.

—    Nospraudis? — Miķelis brīnījās.

—    Skaidrs, — svešinieks atbildēja. — Iekams cilvēks sāk rakt, visam jābūt kārtībā. «Sitais gabals pieder man.» Citādi var iznākt nepatikšanas. — Viņš izvilka nazi un sāka sagriezt gaļu. — Ļaunākais, — vīrs piebilda, — ka jānogaida pavasaris, kamēr upītē izkūst ledus.

—    Up … upītē? — Miķelis murmināja. — Vai ta te ir zelts?

—    Un jūs to nezinājāt? — vīrs atjautāja. Viņš uzdūra uz naža gala gaļas kumosiņu un iebāza to mutē. — Amerikā jau visas upes izskalotas, zelta tur neatradīsi pat tik daudz, cik

melns aiz naga. Tad pa ausu galam dzirdēju: Sintora upītē, Ljungas draudzē, tur, kur upīte aiz krāces met līkumu, nadzīgs cilvēks atradīšot zelta atliku likām.

—    Ak tu tētiņ! — Tua Tua izsaucās.

—    Tā tas ir, — vīrs atteica un uzdūra jaunu gaļas kumosu. — Tad nu es sasaiņoju savas pekeles un laidos šurp. Svarīgi, lai pie nospraušanas būtu pirmais. Sit down, (lucks.

—    Ko? — Miķelis vaicāja.

—    Sēdiet!

Bērni apsēdās Simona gultā, Tua Tua tuvāk pie durvīm.

—    Bet, ja kāds par to uzzina, tad beigts un pagalam, — vīrs brīdināja. Viņš ēda un cauri zilajam dūmu mākonim lūkojās uz Miķeli un meiteni. — Jūs man varētu palīdzēt.

—    Skalot zeltu? — Miķelis brīnījās.

Vīrs domīgi pamāja.

— Bet tur jābūt trim, — viņš skaidroja. — Mani šeit neviens nepazīst. Un tad nu tūdaļ saprastu: «Pie joda, tas taču ir zelta meklētājs! Paskat, ko ta šis te ložņā?» Un mēs nepagūtu ne apskatīties, kad upes krastā ļaudis mudžēt mudžētu, ka i domāt nedomā izspraukties cauri. Nē — visiem īstiem zeltračiem ir izlūki, kas izpētī, kur atrodas zelts. Bet pats zeltracis tikai sēž, smēķē cigāru un kaļ plānus. Izlūki atbrāžas un kliedz: «Esam atklājuši smalku zelta dzīslu!» Zeltracis atbild: «Lieliski, boys , tikko svīdīs gaisma, mēs jāsim turp.»

Vīrs aizsvieda cigāra galu un turpināja:

—    Pēdējā zelta atradne bija … bet kur tad Bils? — vīrs piecēlās un raudzījās apkārt. — Bil! — viņš sauca.

—    Kas par Bilu? — Miķelis vaicāja.

—    Ak te jau tu esi, — vīrs atvieglots izsaucās. — Es tevi tūliņ nesaskatīju. Visus zeltraču palīgus sauc par Biliem. Rītu tu aiziesi pāri fjordam, nopirksi cigāru kasti un speķa gabalu, — viņš pasvieda Miķelim saburzītu naudas zīmi. — Jeb, kazi, esi pārdomājis?

—    Iešu, tiklīdz atausīs gaisma, — Miķelis solījās.

—    Kā tad sauks mani? — ievaicājās Tua Tua, stāvēdama pie durvīm.

—    Pag, padomāsim. Betsija nebūtu slikti, — svešinieks atbildēja.

Tua Tua izskatījās apmierināta ar vārdu, un vīrs runāja joprojām.

—     Upe piederēs tikai mums. Citiem par to ne pušplēsta vārdiņa. Pagaidām es palikšu Simona Tukinga zvejas būdā.

—    Vai tiešām Simonu pazīst arī Amerikā? — Miķelis brīnījās.

Svešinieks sākumā izskatījās sapīcis, it kā būtu pārteicies. Taču ātri vien atguvās un paskaidroja, ka Amerikā visi pazīstot visus.

Miķelis tūliņ iedomājās par tēvu Johannesu Miķelsonu. Simons pašlaik ir projām, bet varbūt amerikānis zina, bijusi tikai drosme pavaicāt.

Vīrs bija paņēmis naglu un akmeni un tagad grasījās aizsist ziemeļu puses lodziņam priekšā maisu.

—    Pirms astoņiem gadiem iebraucamā vietā mājoja tikai žurkas, — viņš purpināja nepagriezdamies. — Ziemsvētkos gribēju apmesties tur, bet izrādījās, ka tur jau dzīvo cilvēki.

—    Ak ta tu tas biji, uz ko šāva namdaris! — Miķelis izsaucās.

—    Varu iedomāties, — vīrs nomurmināja. — Biju nosalis, vai saproti? Kas tas par namdari?

Miķelis pastāstīja par Grilli un kur tas dzīvo, un virs teica:

—    Un kas tad mājo apakšējā stāvā?

—    Es,— Miķelis paskaidroja.

Vīrs laipni pasmaidīja, šūpodams rokā akmeni.

—    Kā tad tevi sauc?

—    Miķelis Tomass Miķelsons, — zēns atbildēja.

Nākamajā mirklī akmens būkšķēdams nokrita uz grīdas un paripoja zem galda. Vīrs lādējās, ka uzsviedis akmeni varžacij, un, saķēris kāju ar roku, kādu laiciņu lēkāja uz vienas kājas. Tad viņš palīda zem galda, lai sameklētu akmeni. Piecēlies izskatījās bāls kā līķis.

—    Akmens trāpīja varžacij. Cilvēks tādas dabū, ja rok zeltu pārāk šauros zābakos. — viņš sacīja, šūpodams kāju.

Pēc tam vīrs izgaja ārā, apskatīties, vai cauri maisam nav saredzama gaisma. Tua Tua bailīgi piespiedās pie Miķeļa.

—    Man bail, Miķeli. Kā gan viņš varēja zināt, ka iebraucamā mājā pirms astoņiem gadiem mita tikai žurkas? Iekams tur ievācāties jūs un Grille. Kaut kas ar viņu nav kārtībā.

—    Cst … cst… viņš nāk. — Miķelis čukstēja.

Istabā ienāca svešinieks.

—    Nav liela nelaime, ja arī gaisma redzama. Es šeit palikšu tikai naktīs. Drošības labad. — Vīrs apsēdās uz ķeblīša pie plīts. — Bil, — viņš ierunājās.

—    Esmu šeit!

—    Jauki, — vīrs atteica. — Gribētu šo un to noskaidrot, lai kārtīgi varētu izplānot zelta rakšanu. Kādi cilvēki šeit, piemēram, ziemā ierodas no ciema?

—    Nevienas dzīvas radības. Stāvās kāpnes ir briesmīgi glumas. Jā, vienīgi Tua Tua — es gribēju teikt Betsija. Nu un tad vēl namdaris, vecmāmuļa un es …

Vīrs zēnu pārtrauca:

—    Labi, Bil! — Viņš izņēma sarkanu spalvas kātu un kaut ko uzkricelēja uz papīra. — Un kam ir laivas?

—    Tikai namdarim un Simonām, — Miķelis paskaidroja.

—    Jauki, Bil! — Vīrs uzšņāpa vēl dažus vārdus. — Tas viss ir ļoti svarīgi zelta meklētājiem. Bet saki, — vai aptuveni pirms trim četrām nedēļām, kad fjords vēl nebija aizsalis, kāds izbrauca jūrā ar laivu?

Miķeļa sirds it kā pamira. Viņš parēķināja uz pirkstiem un noskaidroja, ka tieši pirms trim četrām nedēļām uz sēkļa bija uzskrējis kuģis. Zēns norija kumosu, kas bija iesprūdis kaklā, un pamanīja, cik uzmanīgi viņā cauri tabakas dūmiem raudzījās svešinieka acis.

—    Padomā labi, — vīrs skubināja, iebāzdams mutē jaunu speķa kumosu. — Pirms trim četrām nedēļām? Tikai piemēra dēļ. Vēlu kādā vakarā …

—    Tas … tas varēja būt Simons Tukings, — zēns nedroši atbildēja.

—    Varbūt arī kāds cits? — vīrs vaicāja, norīdams gaļas kumosu.

—    Ja nu es … ja es tā padomāju … — Miķelis atsāka.

—    Tad tajā vakarā jūrā bija namdaris, vai ne? — svešais nerimās.

Miķelis piekrizdams pamāja ar galvu. Arī vīrs pamāja un izvilka no kabatas rupji darinātu tabakdozi.

—      Patiesībā man nemaz nevajadzētu vaicāt, — viņš pamirkšķinādams acis, sacīja. — Man jau tikai jāpajautā sibulai*. — Viņš turpināja, pielikdams pie auss tabakdozi.

—    Jā, pašlaik tā guļ.

Meitenes vasaras raibumi no jauna sāka laistīties, un viņa juta vajadzību pavirzīties vēl tuvāk.

—    Sibula? — Miķelis čukstēja. — Kas tā tāda?

Vīrs atkal pamirkšķināja un teica, ka daudzi to gribētu zināt. Bet pagaidām viņš to neesot rādījis nevienam.

—    Lai gan tu, Betsij, protams, esi dalībniece zelta meklēšanā un arī tur, Bil. Tātad all right, raugieties šurp! — viņš uzsauca.

Tua Tua tūliņ piesteidzās pie galda un līdz ar viņu arī Miķelis. Vīrs pacēla tabakdozi pret gaismu.

—    Tā gan izskatās pēc tabakdozes, tas tiesa, — viņš skaidroja. — Bet tas tādēļ, lai maldinātu. Tā ir sibula. Ja tai piesit un iepūš šajā caurumiņā … — viņš parādīja dozes vienā malā apaļu caurumiņu zirņa lielumā, — tad tā pasaka visu, ko vēlies zināt.

Meitenes acis zem ugunssarkanā matu cekula ziņkāri iezalgojās. Miķelis raudzījās mazliet neuzticīgi.

—    Nu, ko tā tagad saka? — viņš vaicāja.

Svešinieks ievilka gaisu un tad pūta tabakdozē.

—    Tajā vēl nav gaisa, — viņš iebilda un pūta no jauna. — Re, nu tā atmostas. — Tabakdozē it kā pati no sevis sakustējās vīra plaukstā.

—    Ja jūs kaut mirklīti varētu klusēt, tad dzirdēšu, ko tā saka, — vīrs purpināja. Viņš pielika tabakdozi pie auss un klausījās.

—    Vai tas varētu būt? Vai patiešām? — viņš izsaucās.

—    Kas tad? — Tua Tua čukstēja, gatava aiz ziņkāres vai pārsprāgt.

Svešais šūpoja galvu.

' Sakropļots <sibilta» — zīlniece, pareģone. (Tulk.)

—    Kaut kas neticams, — viņš bilda.

—    Ak tā, — Miķelis neuzticīgi ieteicās.

—    Paklau! Sibula saka, ka tajā vakarā, par kuru es runāju, jūrā bijis izbraucis namdaris. Un tu ari!

—    Es? — Miķelis atvaicāja, tumši pietvīcis.

—    Tu, — vīrs apgalvoja. — Sibula nekad nemelo. Tev līdzi bijis lākturis un tu sēdējis laivas priekšgalā, — tā saka sibula.

Meitenes acis kļuva apaļas kā zirņi.

—   Tā … tā ir patiesība, katrs vārds. Tu taču pats man to stāstīji, Miķel, — viņa čukstēja.

—    Kā redzat, no sibulas itin nekā nevar noslēpt. To iegaumējiet, kad sāksiet meklēt zeltu, — vīrs norādīja, atlieca muguru un aizvēra acis. — Es, piemēram, tikai joka pēc tev varētu vaicāt: kādēļ jūs tajā vakarā devāties jūrā, tu un namdaris?

Miķelis raudzījās uz galdu, kas bija izšņāpāts ar Simona Tukinga nazi.

—    Tur… tur atradās šoneris, — viņš nedroši ieminējās. — Vētra to bija uzdzinusi sēklī, un kuģis deva signāla šāvienus.

—    Tieši to pašu man nule teica sibula. Tur esot bijis arī kāds vīrs, tas stāvējis kuģa priekšgalā un saucis, lai viņu aizved malā, — svešinieks smīnēdams stāstīja.

Miķelis juta, ka vaigi deg kā ugunīs.

—    Es … es tur nekā nevarēju darīt. Nudien, es to nedarīju tīšām … — viņš izdvesa.

—    Ko tad? — vīrs vaicāja, pārliecies pāri galdam. Tagad viņa acis zem matu ērkuļa spulgot spulgoja. — Pie lietas! Ko tu nedarīji tīšām?

—    Pārsviedu to pāri malai. Tā iekrita laivā. Un tagad tā beigta un pagalam. — Miķelis atzinās.

Vīrs it kā sabruka. Galva noslīga pār saņemtajām rokām, mute palika pavērta.

—    Ak tā, tu to pārsviedi pāri malai, — viņš teica. Nesacīja vis ne Miķeli, ne Bil. — Ak ta tu to pārsviedi pāri malai, Miķeli Miķelson. — Tad viņš kā sasapņojies ilgu laiku nebilda ne vārda.

Tua Tua jau kļuva nemierīga un satvēra Miķeļa roku. Pēkšņi vīrs pietrūkās kājās tik strauji, ka ķeblītis tikko neapgāzās.

—    Bet tā negrimst, protams, ka tā negrimst! — svešais sauca.

—    Kas negrimst? — Miķelis brīnījās.

Virs atkal apsēdās un teica, viņš esot kaut ko iedomājies, par ko sibula viņam stāstījusi kādu citu reizi. Tagad nu pēc iespējas drīzāk jāsākot meklēt zelts, viņš vēl piebilda.

Vispirms, viņš sacīja, vajadzēšot pārlūkot visu krastmalu. Varbūt tur atradīšot jūras zeltu, un tas esot daudz smalkāks par upes zeltu. Viss, ko viņi atradīšot, jānodod viņam, kaut arī tā būtu veca vaskadrānas soma, kur it kā atrastos koka gabals. Sitais esot pats svarīgākais. Vaskadrānas soma, kurā it kā atrodoties koka gabals!

—    Sauciet mani par Patu O'Brainu vai vienkārši par Patu. Tagad mēs visās lietās esam uz vienu roku. — Viņš pastiepa savējo un satvēra meitenes roku, pēc tam Miķeļa. Miķeļa roku viņš paturēja sevišķi ilgi. Pats košļāja lūpas un vaibstījās. Beidzot norādīja:

—   Tikai neaizmirstiet cigārus un gaļu. Un kafiju! Atnākšu šurp rītvakar, šajā pašā laikā.

—    Mēs arī būsim klāt, — Miķelis apgalvoja. — Un pārmeklēsim visu krastmalu. Pat zem ledus.

—    Lieliski, Bil, es uz tevi paļaujos, — svešinieks apgalvoja.

Un viņš tiešām izskatījās aizkustināts.

Četrpadsmitā nodaļa UZ GRĀMATAS VAR IZPELDĒT KRASTĀ

Tuas Tuas tēvmāsa Ileda Sodelina bija kalsna kā maiksts. Matus viņa nēsāja saspraustus pakausī mezglā: acis bija mazas un piemiegtas. Ik vakaru viņa gultā izdzēra tasi plūSkoka tējas. Pēc tam gulēja kā akmens līdz pulksten deviņiem rītā.

Nākamajā dienā pēc satikšanās zvejas būdā Tua Tua krustmātei jau pulksten piecos pateica ar labunakti. Pulksten septiņos Heda Sodelina padzēra savu tēju.

Pulksten astoņos ārā bija pavisam tumšs, tikai sniegs zaigoja. Bet Pats viņus jau gaidīja zvejas būdā.

Bērni zagās uz priekšu. Tua Tua un Miķelis. Viņi aizlavījās pāri ceļam un devās Stāvajās kāpnēs. Ziede uz meitenes kārpām vēl turējās, bet lāča sari bija nokrituši. Turklāt, kam tad bija laiks tagad domāt par kārpām.

Miķelis visu dienu bija skraidījis pa krastmalu, meklēdams zeltu, bet atradis tikai sarūsējušu spaini bez nesamā lociņa un pusairi.

—    Kā tu domā, vai tiem ir kāda vērtība? — viņš vaicāja.

—    Nevar vis zināt, — Tua Tua prātoja. — Bet kā tu domā. kas tas varētu būt — vaskadrānas soma ar koka kluci?

—   Ja es nezinātu, ka tas nav iespējams, tad gan domātu, ka tas ir kuģa žurnāls. Tas taču izskatās tieši pēc koka kluča, — Miķelis atbildēja.

Katrs no viņiem uzsvieda uz vikingu akmens grēdas akmeni, bet noskaitīt pantu nebija laika. Zvejas būdā valdīja tumsa. Diez vai Pats nav atnācis?

—    Varbūt viņš tomēr tur neizturēs līdz pavasarim? — Tua Tua ieteicās.

Miķelis neatbildēja, bet domāja par saviem plāniem. Ja Pats grasīsies aizbraukt, es došos viņam līdz, zēns izlēma. Tad pēkšņi aiz bailēm un gaidām viņu pārņēma saltas tirpas. «Skaidrs kā diena,» viņš savā nodabā prātoja, «sibula taču zina visu, tā zinās arī. kur atrodas tēvs. Pavaicāšu Patam.»

Tagad līdz zvejas būdai atlika tikai daži soļi. Būda joprojām bija tumša.

—    Viņš laikam gan būs labi aizklājis logu. — Tua Tua sacīja. — Gaisma nespīd pat pa spraudziņām.

Miķelis noliecās un vilka spaini, pusairi un pārtiku, ko bija atnesis no ciema.

—   Turies aiz manis, — viņš brīdināja. Durvis nebija aizslēgtas. Zēns tās atgrūda vaļā ar airi. — Iekšā tumšs, — viņš norādīja. — Pats vēl nav atnācis. Se, paturi spaini un airi, es iededzināšu gaismu.

Tua Tua iečukstēja zēna ausī:

—    Man bail, Miķel, še tik savādi ož.

—    Tā jau tas mēdz būt zvejas būdās.

Nākamajā brīdī viņai rokās atradās spainis un airis, un Miķelis taustījās pie galda, uz kura iepriekšējā dienā atradās svece. Tumsā Tua Tua sadzirdēja zēna balsi:

—    Te jau tā ir, ja tik nu laimētos uzvilkt sērkociņu …

Bet tad viņa sadzirdēja citu balsi, tā nāca no Simona Tukinga gultas, tā grabēja, itin kā skanētu skārda bundžā.

—    Klausies manu padomu. Pat O'Brain. Tu šim Bilam pārāk neuzticies. Viņš tev daudz ko slēpj …

—    Tie … tie ir meli!… — Miķelis tumsā atsaucās.

—   Tīrā patiesība! — balss no gultas grabēja. — Viņš ir tāds pats blēdis kā viņa tēvs!

—    Tēvs nav nekāds blēdis! — tumsā sauca Miķeļa balss.

Nākamajā mirklī iedegās gaisma. Tur istabas vidū stāvēja

Miķelis, turēdams trīsošajā rokā sērkociņu. Bet Simona Tukinga gultā dziļā miegā gulēja Pats O'Brains. Bārda sedza viņa krūtis kā zvērāda. No krācieniem cilājās vēders, un uz tā mētājās tabakdoze. Miķelis iededzināja sveci.

—    Pat, — zēns čukstēja un viegli purināja vīra plecu.

Tua Tua tikai stāvēja un blenza. Pats viegli pagrozījās un iekunkstējās. Tad pamatīgi nožāvājās un atvēra acis.

—    Nu saki viens cilvēks, jūs jau klāt … Es maķenīt nosnaudos. Vai darbarīki jums līdz?

—    Jā gan, bet … — Miķelis stostījās.

—    Nu, kas par bet? — Pats vaicāja un izcēla kājas no gultas.

—    Balss. — tagad ieteicās Tua Tua. Viņas mute bija pa pusei atvērta, un meitene nekādi to nespēja aizvērt. — Te… te kāds kaut ko runāja, kad mēs ienācām.

Pats sarauca uzacis.

— Kaut ko runāja? — vīrs čukstēja. — Nevar būt. — Viņš pameta apkārt satrauktus skatienus. Tad ieraudzīja uz grīdas nokritušo tabakdozi un plati pasmīnēja. — Ak tā. nu, protams,

tā būs bijusi sibula, es tajā pārāk stipri esmu iepūtis. Tad tā nevar rimties, bet guļ un runājas pati ar sevi. Ko ta tā sacīja?

—    Neko sevišķu, — Miķelis atbildēja. — še būs iepirkumi. Atvedu tos pāri fjordam uz ragaviņām. — Elsdams viņš uzcēla galdā saini. — Un tos es atradu krastmalā.

Pats atvēra saini.

—    Itin labi, — Pats noteica. Tad pameta acis uz spaini un aira gabalu. — Arī nav slikti. Tomēr vaskadrānas somu ar kluci neatradāt? — viņš vaicāja.

Miķelis pakratīja galvu.

—    Viss aizsalis. Nav iespējams izcirst āliņģi, — zēns paskaidroja.

Pats aizdedzināja pie sveces cigāru un izpūta istabā dūmu vērpeti.

—    Acīm redzot, jūras zelts būs izbeidzies. Mēs meklēsim zeltu pie upes. īstenībā tas vēl labāk, tikai esiet modri. Kas tev tur uz rokas, Betsij?

—    Kārpu ziede. Lāča spalvu aizpūtis vējš, — Tua Tua paskaidroja.

Pats satvēra meitenes roku, ar savu mutautu noslaucīja aitas taukus, klakšķinādams ar mēli un šūpodams galvu.

—    Saki viens cilvēks, īstie bakāni! Bet gan mēs tos pievārēsim. Paraugies manu svārku kreisajā kabatā, Bil. Tur ir kārbiņa ar medikamentiem.

Miķelis ar acīm vēroja Pata pirkstus. Un tur — karājās svārki. Rūtains mētelis ar ādas jostu un spožām misiņa pogām.

—    Tie taču ir tie paši, ko mēs redzējām baznīcā, Tua Tua! — zēns izsaucās. — Tad jau tu tur biji, Pat?

—    Var jau būt. Jāņem, kas pagadās pie rokas. Galvenais, lai zelta meklētājam būtu miers, — Pats vienaldzīgi atteica. — Nu, vai atradi?

Pēc diezgan ilgas meklēšanas Miķelis beidzot atrada to, ko Pats dēvēja par medikamentu kārbiņu.

—    Dod šurp, apskatīsimies, — viņš teica. Tad paņēma kārbiņu un sāka tajā rakņāties. Vienā kārbiņas stūrī bija divas pudelītes, uz tām etiķete ar galvaskausu.

—    Tās ir pret masaliņām un aizdusu, ka tikai neesmu pašu labāko pazaudējis, — Pats purpināja un joprojām meklēja. Beidzot kaut ko satvēra, kas izskatījās kā garš sērkociņš. Viņš to saslapināja krūzītē, kas stāvēja uz galda.

—    Lapisutapis! Parādi nu kārpas, — viņš sacīja.

Tua Tua nedroši pastiepa roku, un Pats paberza kārpas ar kociņu. Tad izvilka no kabatas zaļu lupatiņu, suņa auss lielumā.

—    Amerikas plāksteris, — viņš teica, uzplādams to uz kārpām. — īstenībā tas domāts šāviena brūcēm, bet noderēs arī kārpām. Lapisutapis. Pēc pieciem mēnešiem varēsi to noņemt.

—    Un ag … agrāk ne? … — Tua Tua izdvesa.

—    Labāk ne … Tagad esmu aizlapisutapojis tavas kārpas, Betsij. Nu tev man jāsaka tīrā dzīvā patiesība: ko tad teica sibula. kad jūs ienācāt istabā, bet es biju aizmidzis?

—    Tā teica, ka es kaut ko slēpjot, bet tie ir meli! — Miķelis izsaucās, sarkdams un bālēdams.

Pats aizdedzināja izdzisušo cigāru un skumji aplūkoja savus nagus.

Ja jau tu ko gribi man noslēpt. Miķel, tad all right\

—    Es neko neslēpju! — Miķelis apgalvoja. — Tiesa kas tiesa! Tāda veca tabakdoze nez ko sapļāpā.

Neaizmirsti, ka tu runā par sibulu, — Pats aizrādīja.

—    Ko ta tā zina?

—    Itin visu, — Pats atbildēja.

—    Arī par manu tēvu — vai viņš dzīvs? — Miķelis vaicāja.

Zvejas būdā iestājās tāds klusums, ka varētu dzirdēt, ja nokristu adatiņa. Pats grozīja kaklu, it kā viņam grūti būtu elpot.

—    Mēs taču varam pavaicāt, — viņš izlēma.

Miķelis žņaudzīja rokas, acis sāka sūrstēt no asarām; nu bija pienācis liktenīgais brīdis, blēdis vai ne, tēvs paliek tēvs, un, ja tev nav tēva, tad liekas, ka krūtīs sirds vietā gulētu akmens.

—    Dari to, — zēns sacīja.

Pats jau bija iepūtis dvašu sibulā un pielicis to pie auss. Viņa acis bija piemiegtas, lūpas sakniebtas.

—    Ko tā saka? — Tua Tua čukstēja.

—    Ka jautājums esot gaužām grūts, bet tā pamēģināšot. Cst… nu tā atkal kaut ko saka. — Pata seja kļuva sārta, tad nobālēja, pēc tam atkal pietvīka. Viņš atvieglots nopūtās un nolika tabakdozi uz galda. — Tā saka, ka tavs tēvs ir dzīvs, — viņš paskaidroja.

—    Vai … vai viņš pārbrauks? — Miķelis stostījās.

Pats pamāja ar galvu.

—    Precīzi tā to nevarēja pateikt. Aizrādīja, ka tas esot atkarīgs no tevis.

Miķelis nepaguva atbildēt, jo Pats uzlika roku viņam uz mutes un čukstēja:

—    Cst, nu tā atkal kaut ko saka. — Uzmanīgi vīrs pielika tabakdozi pie auss. Klausoties viņa mute lēnām pavērās. — Vai tas var būt? — viņš čukstēja. — Aiz vaļējā dēļa sienā ziemeļu pusē.

Meitenes acis sastapās ar zēna acīm: kuģa žurnāls!

Miķelis mēģināja runāt, bet Pats ar rokas mājienu to apsauca. Viņš joprojām sēdēja, turēdams sibulu pie auss.

—    Labi, labi. es to tūliņ noskaidrošu, — Pats sacīja un nopūzdamies nolika tabakdozi. — Kā ta lai mums ir panākumi zelta meklēšanā, ja jūs daudz ko no manis slēpjat? Sibula saka, ka sienā ziemeļu pusē aiz vaļējā dēļa esot kāda grāmata. Kas tā par grāmatu. Betsij?

—    Tāda, kādu mēdz rakstīt uz kuģa. Jūrnieki grāmatu ar virves galu piestiprina pie sienas un raksta tajā, ja uz jūras ir vētra vai viņi kādā ostā uzņem dzeramo ūdeni un tamlīdzīgi, — Tua Tua paskaidroja.

Pats pamāja ar galvu un teica, kaut ko tādu viņš esot dzirdējis. Viņš jau pats esot braucis uz jūras ar kādu šoneri, ko saukuši «Taurētājs» un kas gājis uz Austrāliju ar koku kravu. Un kādreiz, tas noticis sen, viņš braucis uz kādas vecas brigas, ko saukuši «Trīs lilijas».

Vīrs aizdedzināja jaunu cigāru.

—    Kas ar tevi noticis, Bil? — viņš vaicāja, iepūzdams zēna sejā dūmus. — Tu jau izskaties balts kā kaļķis, vai jūties nelabi?

—    «Trīs lilijas», — Miķelis čukstēja.

—   Tas gan notika pirms tam, kad es sāku rakt zeltu, — Pats piebilda. — Vai tiešām tev nav nelabi, Bil?

Pats izskatījās pavisam satraukts.

—    Tēvs … mans tēvs … arī bija uz tās brigas, — Miķelis čukstēja.

Tagad Pats izskatījās gluži pārsteigts.

—    Uz brigas «Trīs lilijas»? Vai tas var būt? Lai gan tas notika pirms tam. Kā tad viņš izskatījās? — Pats vaicāja.

Miķelis aprakstīja ģīmetni, kas atradās mājās.

—    Man bija trīs gadi, kad viņš aizbrauca. Gadu pirms mātes nāves, — zēns šļupstēja.

Pats drūmi košļāja cigāru. Acu šķelmība bija pagaisusi.

—    Es viņu tātad gandrīz nepazītu, — Miķelis piebilda.

—    Ak ta šitā, — Pats murmināja. Brītiņu viņš padomāja.

—     Petruss Johanness. Gaiši mati, zilas acis, kārpa uz kreisā vaiga. Jā, tam vajadzēja būt viņam.

Tua Tua sēdēja, salikusi rokas klēpī, un tikko uzdrīkstējās elpot.

—    Tāds brauca ar mums kopā līdz Darnerartai, — Pats ierunājās un, piebāzis cigāru pie sveces, no jauna to aizdedzināja.

—   Viņš bija gatavais šķelmis.

—    To es zinu. — Miķelis iekrita starpā.

—    Lai gan īstenībā viņš bija lāga vīrs, — Pats atsāka. — Turklāt īsts laimes putns. Piemēram, toreiz pie Darnerarta, kad nogrima kuģis. Liela vētra, viļņi mājas augstumā. Nolūza pakaļējais masts, tad milzīga banga noskaloja kravu. «Visi vīri glābšanas laivās,» kapteinis kliedza. Bet, tikko laivas bija nolaistas ūdeni, varens vilnis tās trieca pret kuģa sāniem — laivas sašķīda. Tajā laikā es uz kuģa kalpoju par jaunāko matrozi. Stāvēju un nezināju, ko iesākt, kad ari mani noskaloja jūrā. «Tagad man beigas,» es sevī nodomāju, bet tai pašā mirkli ieraudzīju Miķelsonu. «Hallo!» es kliedzu, bet uzreiz vēders bija pilns ar sāļo ūdeni, jo tādās bangās nedrīkst kliegt.

—    Vai … vai … mans tēvs arī bija jūrā? — Miķelis klusi vaicāja.

—    Nu kā tad, galva vien bija ārā. Jo tā banga bija noskalojusi visu klāju. Tieši tai brīdī, kad es sāku grimt, viņš mani sagrāba aiz apkakles. Pēc tam vairs nekā neatceros līdz tam brīdim, kad gulēju krastā un Darnerarta bākas sargs man mutē lēja siltu viru.

—    Bet Petruss Johanness Miķelsons? — Tua Tua prašņāja.

—   Viņš sēdēja man blakus un aplūkoja glābšanas laivu. «Tā kļuvusi maķenīt slapja,» viņš sacīja.

—    Bet glābšanas laiva taču tika sadragāta, — Miķelis atgādināja.

—    Nu jā, lielā. Bet ne mūsu, — Pats paskaidroja.

Tua Tua nesaprata ne nieka, un Miķelis arī ne. Pats atliecās atpakaļ, piepildīdams telpu ar zilajiem cigāra dūmiem.

—    Saprotiet, ducks. Pirmais, par ko domā kapteinis, kad kuģis sāk grimt, ir kuģa žurnāls. Un tad, kad «Trīs lilijas» sāka grimt, kapteinis kliedza: «Johannes Petrus Miķelson! Šaujies lejā uz manu kajīti un atnes kuģa žurnālu!» Un Petruss Johanness, protams, atbildēja: «Klausos, klausos!» un metās lejā kajītē, riskēdams pats ar savu dzīvību, jo kuģis svērās aizvien vairāk uz kreisajiem sāniem. Taču Miķelsons nokļuva lejā un uznāca augšā, nesdams kuģa žurnālu. Viņš to bija ielicis vaskadrānas somā, lai žurnāls nekļūtu slapjš. Bet tai pašā mirkli uzšļāca lielā banga un noskaloja viņu jūrā. Taču žurnālu viņš nepazaudēja. Un tā bija viņa laime, jo žurnāla vāki bija no koka un biezi. Tad nu uz šā žurnāla mēs izpeldējām malā, es un Miķelsons. Tur nu es gulēju krastā un cīnījos pēc elpas. Bet, tikko atvēru kreiso aci, Miķelsons savā nodabā teica: «Šito grāmatu tu paturi, Miķelson, jo tā nes laimi.» Tad viņš piecēlās, nopurinājās un aizgāja uz Darnerarta bāku iedzert glāzi alus. Kopš tā laika neesmu viņu vairs redzējis.

Piecpadsmita nodaļa KO MIĶELSONA TĒVS RUNĀJA PA MIEGAM

Ilgu laiku visi klusēja. Telpa no dūmiem bija gluži pelēka. Miķelis nokāsējās.

—     Bet … bet viņš taču ir dzīvs? — zēns uzmanīgi ierunājās. Pats pamāja.

—     Nu protama lieta. Miķelsonu izglāba šis žurnāls. To viņš paņēma sev līdz. Bet tagad jūs dzirdēsiet kaut ko dīvainu. Pēc gada. kad es braucu uz kāda Austrālijas kuģa, viens nēģeris man pastāstīja, ka Petruss Johanness Miķelsons Klondaikas zelta raktuvēs esot atradis zelta gabalu dūres lielumā. Par šo laimi viņam jāpateicoties koka grāmatai, ko nēsājis vienmēr sev līdz, tā stāstīja nēģeris. Jo koka grāmatas atnesot laimi. Guļot Miķelsons grāmatu licis pagalvī, nēģeris stāstīja. Šis nēģeris Klondaikā Miķelsonam gatavojis ēdienu un gulējis naktīs viņam blakus uz lažiņas. Tātad niekus viņš nemelsa. Un katru nakti Miķelsons miegā runājis.

Miķelis tikko uzdrīkstējās elpot, lai neatmostos un neredzētu, ka viss ir tikai sapnis.

—    Ko … ko tad viņš miegā teicis? — zēns izdvesa.

Pats aizdedzināja jaunu cigāru un atteica, ka Miķelsons runājis daudz ko, bet visbiežāk sūkstījies, ka aizbraucis un pametis savējos. Cauras naktis viņš runājies un grozījies, un neatradis miera. Bieži viņš čukstējis: «Tu esi bijis gatavais slaists un šķelmis, Miķelson, bet, kad pārbrauksi mājās, tad viss būs citādi.*

—    Bet kāpēc tad viņš nebrauc mājās? — Tua Tua vaicāja.

Pats aizvēra acis, šķita, viņš domās bija kaut kur tālu tālu.

Tad ar krekla piedurkni izslaucīja acis, teikdams, ka no cigāru dūmiem viņam vienmēr asarojot acis.

—    Ak ta tu gribētu to zināt, Miķelit? — viņš neteica vis Bil, bet Miķelit. — Jā, kā tas nēģeris stāstīja, tad Miķelsons visādā ziņa gribot sakrāt tik daudz zelta, lai. pārbraucis mājās, varētu Stāvajās kāpnēs uzcelt māju. Tur tā nelaime. Sis pats nēģeris teicās zinām, ka Miķelsons tieši grasījies braukt uz mājām, kad noskaidrojies, ka viņa sieva saslimusi un nomirusi. Nēģeris stāstīja, ka Miķelsons aiz bēdām vai prātu zaudējis. Vairāk nēģeris nemācēja neko pastāstīt, jo bija salīdzis par matrozi uz tā kuģa, kur es viņu sastapu. Lai gan pēdējo nakti, kad viņi abi gulējuši kopā, Miķelsons ārkārtīgi daudz runājis pa miegam. Zem galvas viņam bijusi grāmata koka vākos, un visu laiku viņš atkārtojis vienu un to pašu vārdu.

—    Kādu tad? — Tua Tua čukstēja.

—   Gluži skaidri neesot dzirdējis, nēģeris stāstīja, bet izklausījies tā kā «niķelis» vai kas tamlīdzīgs.

—    Bet… bet varbūt Miķelis? — tikko dzirdami izdvesa Miķelis.

—    Kā gan es to tūliņ neiedomājos? — Pats izsaucās. — Protams, ka Miķelis! Kopš tā laika nēģeris par viņu neko nezinot. Taču, ja ticam sibulai, tad Petruss Johanness Miķelsons drīz vien pārbraukšot.

Pats sakratīja tabakdozi un pielika to pie auss. Nē, laikam gan tā būšot nogurusi, vairs nekā nestāstot. Viņš iebāza tabakdozi kabatā un vērīgi raudzījās Miķeli.

—    Bil, kamēr atceros: kas ta par gramatu, ko tu esi paslēpis sienā? — viņš vaicāja.

Nākamajā mirklī Miķelis jau bija nometies ceļos uz grīdas pie vaļējās sienas un tūliņ cēla gaismā brigas «Trīs lilijas» kuģa žurnālu. Pats nevarēja izteikt ne vārda, tik ļoti šķita satraukts. Taču šis satraukums ātri pārgāja. — Jā, nudien, tā pati! Tieši tāda tā izskatījās, kad mēs uz tās izpeldējām Darnerarta krastā! — vīrs sauca. — Dod šurp. Bil!

Miķelis ielika grāmatu Pata klēpī, un Pats to sāka šķirstīt, pie katras lappuses izsaukdamies: «Saki viens cilvēks! Vai patiesi? Jā. jā!» Tad viņš apgrieza grāmatu otrādi un pētīja vāku, kurā atradās caurumiņš. Viņš veikli iebāza tajā pirkstu un atspieda vaļā vāciņu, it kā to būtu darījis tūkstošiem reižu. Tad izsaucās:

—    Tukšpadsmit!

Pēc tam nolika grāmatu uz galda un pašķielēja uz Miķeli, arī uz meiteni, nopūtās, paņēma tabakdozi, sāka tajā pūst un padauzīja ar to pa grāmatas vāku.

— Nu jūs redzat. Tā ir tā pati grāmata, ko Petruss Johanness Miķelsons palika zem galvas, kad gulēja Klondaikā. Grāmata viņam atnesa laimi. Bet kā gan tā nokļuvusi šeit?

—    Paprasi sibulai, — Tua Tua ieteica.

—    Es jau tajā pūtu gaisu, bet nekas nelīdz. Ja tā ir nogurusi, tad velti to tirdīt. Es gribēju vēl ko pavaicāt. — Viņš piedauzīja pie vāciņa. — Diezin, ko Petruss Johanness Miķelsons šajā paslēptuvē glabājis?

—    Arī es par to domāju,— Miķelis piemetināja.

—    Kur jūs grāmatu atradāt? — Pats taujāja.

—    Turpat aiz tā sienas dēļa, pirms dažām dienām. Mēs ieraudzījām virvi, kas nokarājās gar sienu, un tā izvilkām grāmatu, — Miķelis stāstīja.

Pats domīgi pamāja ar galvu. Tad viņš piekļāva sev klāt meiteni un zēnu un čukstēja tiem ausī:

—   Tikai nevienam ne pušplēsta vārdiņa. Man gan tā liekas, ka Miķelsons tur bija paslēpis savu Klondaikas zeltu. Tagad tas pazudis.

—    Kad mēs grāmatu atradām, tur nekā nebija, — Miķelis un Tua Tua dedzigi apgalvoja.

Pats nokoda galu jaunajam cigāram, nopūtās un teica, ka viņš bērniem ticot. Bet žēl gan, sevišķi Petrusa Johannesa. Acīm redzot, viņam tagad vajadzēšot iztikt bez savas mājas. Laikam viņam atkal būšot jābrauc jūrā un jāsākot no gala. Bet arī Klondaikā zelts izsīkstot. Tāda zelta gabalu varot atrast tikai pa simt gadiem reizi.

Pats mēģināja aizdedzināt cigāru pie sveces, kaklā viņam ieskrēja dūmi. un viņš sāka kāsēt.

—    Kas tad tev notika, Bil? — viņš pūlējās vaicāt.

—    Ja viņš brauks projām, es braukšu līdz, līdz pašam pasaules galam, zelta man nevajag! — zēns raudādams sauca.

Patam grūti bija noturēt cigāru mutē. Nez kāpēc acīs visu laiku sitās dūmi. Nemitīgi vajadzēja tās berzēt.

—    Nu, nu, Miķelīt, — viņš zēnu klusā balsī mierināja. — Ja mēs visi trīs turamies kopā, varbūt atrodam arī zeltu. Nu, nu. neraudi, manu puisīt. Jau rītu sāksim to meklēt.

Sešpadsmitā nodaļa NAMDARIS ATROD VĒSTULI UN PARNĀK MĀJĀS ČETRRĀPUS

Kādreiz, nākamajā gadā pēc tam. kad namdaris bija apmeties uz dzīvi iebraucamā mājā, viņš gāja izlauzt ledū āliņģi, lai zvejotu mencas. Bija februāra mēnesis, un ledus glums. Netālu no krasta namdaris paslīdēja un pakrita. Viņš pakrita uz deguna un zaudēja samaņu, tikai sajuta asas sāpes kaut kur starp uzacīm un zodu. Kad atžirga, deguns bija piesalis pie ledus. Pirkstus un citus locekļus viņš atbrīvoja, bet degunu ne.

Tad večuks sāka saukt palīgā. Bet vai tad var dzirdēt, ja cilvēks guļ uz vēdera un kliedz ledū? Pēc kāda laiciņa iznāca Simons Tukings, nesdams kapli un karstu ūdeni. Ar ūdeni viņš atkausēja ledu ap degunu un ar kapli apcirta apli.

— Nezaudē dūšu, Grille, — viņš mierināja.

Ik reiz, kad Simons cirta ar kapli, namdaris skaitīja lūgsnu.

Beidzot Simons viņu atbrīvoja, aptina ap seju maisu un pārveda mājās. Par deguna izskatu labāk nerunāt.

Nākamajā dienā viņš ciemā nopirka termometru un piestiprināja to pie loga ietvara. Ja termometrs rādīja zem nulles, tas nozīmēja, ka ārā ir glums un namdari Grilli pat ar septiņiem zirgiem nevar dabūt laukā no istabas. Viņš uzāva kājās visas savas vilnas zeķes un ap kaklu aptina roņa ādu. Vai vēl labāk: uzvilka vāverādas cepuri uz ausīm un iebāza kājas karstā ūdenī.

Dzidrajās dienās, lai aiz garlaicības nenobeigtos, viņš sēdēja ar tālskati pie loga. Ziema šajā jūrmalā bija gara un visas dienas līdzīgas cita citai.

Tajā dienā, kad Miķelis Miķelsons, iebāzis maizes riecienu kabatā, klaiņoja gar krastu, meklēdams zeltu, namdaris, kā parasti, sēdēja pie loga, lūkodamies ar tālskati.

«Nabaga zēns ir jucis,» viņš sevī nodomāja.

Grille pievērsa tālskati zvejas būdai. Kāpēc virs jumta nepaceļas dūmi? Namdaris bija pamanījis, ka vakaros pa lodziņu ziemeļu pusē spīdēja gaismiņa. Nudien, tur kaut kas nav kārtībā. Varbūt Simons pārnācis mājās un savā būdā nosalis? Kādēļ viņš nekurina? Kādēļ neiet uz pauguru un nepaskraida, lai sasildītos?

Namdaris taču nekā nezināja par bārdaino Patu O'Brainu. Viņš zināja tikai vienu: cilvēks, kas baidās par savu degunu, atkalas laikā nevar iet ārā.

Viņš atkal pavērsa tālskati uz Miķeļa pusi. Zēns pašlaik no ledus atbrīvoja kādu salūzušu airi. Namdaris nesaprata ne nieka. Un kāpēc viņš nekad vairs neredz Simonu Tukingu?

Tā Grille domāja todien, tā domāja arī citudien. Taču otrās dienas vakarā vairs nespēja nociesties. Uzvilka savus jūrnieka zābakus, iepriekš izgriezis uz pazolēm krustu, lai tik ļoti neslīdētu, un devās laukā. Savu smailo ķeģi viņš, protams, paņēma līdzi.

Iebraucamās mājas virtuvē sēdēja Miķelis Miķelsons, viļādams sālī kartupeli. Tās bija viņa pusdienas, zivis pašlaik neķērās. Pēc stundas Miķelim jāsatiekas ar viņa draudzeni jj>ie Pata, tā bija norunāts.

Namdaris to nezināja. Lēnītiņām, lēnītiņām viņš tipināja uz priekšu, balstīdamies uz savu ķeģi. Jo viņš grib nomirt savā gultā, nevis sniega kupenā.

Lejā zvejas būdā valdīja tumsa. Grille nekā nesaprata, jo vakar vakarā lodziņā ziemeļu pusē bija spīdējusi gaisma.

Vai dieniņ, namdaris pakrita. Šoreiz gan atmuguriski, ar degunu gaisā. Briesmīgi kliegdams, večuks slīdēja lejup. Kad pats apstājās, ķeģis joprojām ripoja tālāk. Namdaris dzirdēja, ka ķeģis skanēdams sitās pret ledu. Večuks aizvēra acis un domāja: «Ak tu aitasgalva, kas tad tevi trieca ārā?»

Sēkdams viņš uzrausās kājās, bet rokas neuzdrīkstēja atcelt no zemes. «Lapsa un suns nekad nekrīt, es iešu uz visām četrām,» viņš sevī izlēma.

Tur bija zvejas būda. Pie tās pienāca namdaris Grille, rāpodams uz visām četrām. Viņš atvilka elpu un apstājās. Lai gan varēja būt desmit grādu sals, Grille bija nosvīdis. «Re, te jau ir

durvis.» viņš izdvesa, ar pūlēm pieceldamies un atbalstīdamies pret sienu. Viņa pirksti no sala bija sazilējuši.

Durvis nebija aizslēgtas, lai gan atslēga atradās savā vietā. Namdaris piesardzīgi pavēra durvis un uzmanīgi gāja iekšā.

Tumsa! Iekšā oda pēc tabakas, bet Simons Tukings taču nesmēķēja. Namdaris uzvilka sērkociņu un aizdedzināja uz galda stāvošo stearīna sveci. Istaba bija tukša. Viņš paraudzījās zem gultas. Arī pagulte tukša. Citiem vārdiem, šeit spokojās: viņš taču vakaros bija redzējis gaismu, vecs viņš bija, bet ne jau akls. Namdara lūpas sāka drebēt. Tomēr viņš tūdaļ pārliecās pār galdu un sāka ošņāt. Uz galda gulēja speķa un desas āda.

Vai tad spoks ēd desu? Namdaris tam neticēja. Viņš tūdaļ nomierinājās. Blakus ādai atradās aprakstīts papīrs. Un virs tā veca tabakdoze.

Namdaris izvilka no kabatas brilles, noslaucīja tās pret biksēm un lasīja:

Duck si Ar šo sveicina jūs, ducks, jūsu draugs Pats O'Brains. Lielais paldies par speķi, ēdienu un visu citu. Jūs mani gaidīsit šeit, bet es aizeju. Tikai nedomājiet, ka es vairs neatgriezīšos. Gan redzēsiet. Jūras zelts izsīcis, to jau paši zināt. Upē zeltu var sākt skalot tikai pēc Lieldienām, tā noteikts zeltraču statūtos. Un līdz tam laikam visam gabalam jābūt no¬spraustam. Tad es nodomāju: manam vecajam draugam Petrusam Miķelsonam nepieciešams palīgs, jūs jau mani sapro¬tat. Pats O'Brains nav tas vīrs, kas pametīs draugu nelaimē. Nemūžam! Bet izlūkošanu nedrīkst pārtraukt, to jums saka cilvēks, kas piedalījies zelta meklēšanā. Meklējiet rūpīgi! Pēdas norāda ceļu uz zelta atradnēm, mēdz sacīt pieredzējuši ļaudis. Pirmās pēdas noved pie salām un kāda zināma Simona Tukinga, you know ducks . Jāseko pēdām, kamēr nav sakustējies ledus. Bet jūs pa to laiku turiet acis vaļā — lai neuzrodas citi racēji. Ja kaut kas atgadās, pierādiet, ka jums ir bijis labs skolotājs. Atgriezīšos, kad sitīs mana stunda. Nu tad palieciet sveicināti no jūsu drauga

Pat a O' B rain a.

PS. Sibula nedarbojas kopš vakardienas. Laikam gan būšu pārāk stipri pūtis. Tad viņa saniķojas un klusē turpat veselu mēnesi. Ņemiet to un turiet siltumā, kamēr es atgriezīšos. Ņe¬miet par ķīlu no jūsu

Pata O'B raina.

Namdaris lasīja un svīda. Brilles aprasoja. Rokas trīsēja. Pats O'Brains? Sibula? Jūras zelts?!… Viņa nabaga galvā sanēja kā bišu stropā.

Vienu viņš skaidri zināja: Simons Tukings nesmēķēja. Simons Tukings neprata rakstīt. Turklāt Simons bija devies uz salām . ..

Ar diviem trīsošiem pirkstiem namdaris satvēra papīru un iebāza to kabatā. «Ko acis neredz, to sirds aizmirst,» večuks izlēma, un viņa kabata bija dziļa. «Turklāt slidenā laikā cilvēkam jāpaliek mājās, tāds ir noteikums,» viņš prātoja.

«Visi mošķi, spoki, rēgi, pazūdiet jo žigli, žigli,» viņš murmināja, trīs reizes nospļāvās un nopūta sveci.

Tabakdozi večuks aizsvieda projām kā indīgu zirnekli. Tā, starp citu, bija caura.

Pēc brītiņa viņš kā mācēdams aizdarīja durvis. Tālu vīdēja iebraucamās mājas uguntiņas. Namdaris paberzēja muguru pret vecās būdas paksi un nopūtās. Tad devās ceļā. Aso ķeģi viņš bija pazaudējis, tāpēc rāpās uz visām četrām.

Septiņpadsmitā nodaļa APMALDĪJIES LĀCIS

Tajā pašā vakarā pulksten septiņos Miķelis un Tua Tua bija norunājuši satikties zvejas būdā ar Patu. Skolotājs Esbergs vēl joprojām atradās pilsētā. Krustmāte Heda Sodelina Šovakar izdzēra savu plūkškoka tēju agrāk, nekā parasts. Viņa jutās mazliet saaukstējusies. — Tādā gadījumā laikus jāķeras pie dziedniecības līdzekļiem, — krustmāte aizrādīja meitenei. — Tu rātni noskaiti savu vakarlugsnu un neaizmirsti izdzēst lampu. Petroleja ir dārga manta.

—    Labi, labi, — Tua Tua atbildēja.

Pēc pusstundas pie žoga svilpoja Miķelis. No tumsas iznira Tua Tua, turēdama rokā neaizdedzinātu vējlukturi.

—   Tas noderēs, jo Stāvās kāpnes būs glumas. Vai tu satiki Patu? — meitene čukstēdama vaicāja.

—    Kopš vakardienas ne. Pusdienas laikā es palūkojos būdā, bet tā bija tukša, —^ Miķelis atteica.

Kad bērni nokļuva līdz Stāvajām kāpnēm, uzlēca mēness, mazliet apdrupis labajā pusē. Gaismas tagad bija gana.

—    Luktura mums nevajag. Starp citu, kāds to var ieraudzīt no iebraucamās mājas un iedomāties nezin ko. Labāk paslēp to aiz akmens grēdas.

—    Es lejā neredzu gaismu, Miķel, — Tua Tua čukstēja.

—    Nu, Pats ir piesardzīgs. Viņš droši vien būs apsitis ar ādu visas spraudziņas, un gaisma nav redzama, — zēns prātoja.

Roku rokā viņi lavījās uz zvejas būdu. Gabaliņu pagājis, Miķelis apstājās un atturēja ari meiteni.

—    Re, tagad tur paspīdēja gaisma. Pats atrodas būdā. Cst, viņš nāk ārā! — Miķelis izsaucās.

Mēnesi bija aizklājis mākonis, bet bērni skaidri bija sadzirdējuši iečīkstamies durvis.

—    Varbūt pakliegsim? — Tua Tua čukstēja.

—    Labāk ne, kas zin. vai pagalmā nav vecmāmuļa vai kāds cits. Sšš …

Durvis no jauna iečīkstējās, un atslēga noskrapšķēja. Nākamajā mirklī parādījās mēness, un bērni ieraudzīja kādu melnu, tū]īgu stāvu, kas novaidēdamies paberzējās gar mājas paksi un lēnām tūļojās uz iebraucamās mājas pusi — bet četrrāpus!

Tua Tua trīsēdama piespiedās pie Miķeļa.

—   Ai, Miķel, tas ir lācis. Nu tas pagriežas! Ko mēs iesāksim? Liels lācis!

—    Paliec mierā! — Miķelis šņāca. — Varbūt viņš nodomās, ka esam koks. Lāčiem laba oža, bet redz viņi slikti. Cst — tagad viņš raugās šurp!

Dzīvnieks bija apstājies un smagi elpoja. Tua Tua aizvēra acis.

—    Ja viņš nāks šurp, apgulsimies un izliksimies, ka esam miruši, — Miķelis čukstēja. — Lāči miroņus neēd. Tas nu gan ir makans, it sevišķi no mugurpuses. Nu viņš sāk iet!

Stenēdams un sēkdams lācis pazuda tumsā. Tua Tua palaida zēna roku un atvilka elpu.

—    Ja tas ir meža lācis, tad viņš atgrūdis durvis un apēdis vecmāmuļu. — Miķelis ierunājās. — Bet varbūt viņa aizbīdīs priekšā skapi. Namdarim turklāt ir bise.

Tua Tua no jauna satvēra Miķeļa roku.

—    Miķel… ai, es to nemaz neiedomājos … Viņš iznāca no zvejas būdas, viņš būs apēdis Patu!

—    Ej nu!… Patam taču ir duncis, — Miķelis mēģināja meiteni nomierināt.

«Bet vai tad ar dunci var nodurt tik lielu lāci?» zēns sevī nodomāja. «Draudzē visi runā. ka lāči šeit neesot manīti kopš divi simti gadiem! Un tas bija varen liels!»

—    Tua Tua, — zēns aizsmacis ierunājās. — Mums jāaiziet un jāapskatās. Labāk būs, ja tu paliksi ārā.

—    Nemūžam, ej tu pirmais, es tev sekošu, — meitene čukstēja.

Trīsošiem pirkstiem Miķelis noņēma atslēgu un pagrūda durvis. Iekšā viss bija tumšs.

—    Iededz gaismu, — zēns dzirdēja aiz muguras meitenes žēlo balsi.

Miķelis uzvilka sērkociņu un mēģināja aizdedzināt stearīna sveces galiņu uz galda.

—    Nu, ko es teicu, Miķel! Pata nav. Lācis viņu aprijis, ko mēs iesāksim? — meitene gaudās.

—      Varbūt Pata nemaz nebija istabā? — Miķelis mēģināja viņu mierināt, lai gan zināja: ja jau Pats bija teicis septiņos, tad septiņos ari būs klāt.

Viņš pamanīja pagaldē kaut ko baltu, noliecās un to pacēla. Tā bija tabakdoze. Pats to laikam būs pazaudējis, kad viņam uzbruka lācis. Miķelis iepūta dvašu caurumā, bet degunā viņam tikai iesitās šņaucamās tabakas smaka. Laikam gan jāpūš kaut kā sevišķi. Tua Tua spiedās viņam aiz muguras un gribēja redzēt.

—    Kas tas, Miķel?

—    Sibula. vienīgais, kas vēl palicis, — Miķelis atteica.

—    Nabaga Pats, un doze turklāt sadauzīta, — Tua Tua šņukstēja.

Miķelis pamāja ar galvu, viņu sāka pārņemt izmisums, pakrūtē smeldza. Pats bija vienīgais, kas kaut ko zināja par Miķelsona tēvu. Ja nu Pata vairs nav, tad bija tā, it kā arī tēvs būtu pazudis. Uz visiem laikiem.

Zēns sakoda zobus.

—    Mēs tam lācim parādīsim, vai dzirdi, Tua Tua. Gan viņš matīs. Namdarim ir bise, iesim turp. Izpūt sveci. Esmu briesmīgi negants, — zēns šņāca.

—   Bet… bet… ir tik tumšs, Miķel… pagaidi, — Tua Tua lūdzās, un viņas balss aiz bailēm trīsēja.

—    Nu tad paņemsim lukturi, nāc! — Miķelis uzsauca.

—    Bet lielos lāčus varot nošaut tikai ar sudraba lodi, esmu dzirdējusi, pagaidi, Miķel, — meitene bikli lūdzās.

—   Vai nu ar sudraba vai svina, bet jāmirst viņam tik un tā, — Miķelis attrauca.

Astoņpadsmitā nodaļa KAS ATRADĀS DZIĻI KABATĀ

Namdaris Grille negulēja. Viņam klabēja zobi. Pirkstu gali bija sarkani, degungals arī sarkans. Viņš tikko bija apgūlies un pie kājām pielicis četras pudeles ar karstu ūdeni. Galvā uzmaucis vaveradu cepuri un ap kaklu aptinis roņa adu. Viņš tomēr sala.

Lai vēl kāds pamēģina noiet pieci simti metru četrrāpus desmit grādu salā!

Namdaris pūlējās aizmigt, bet zobu klabēšana visu laiku traucēja. Tiklīdz viņš aizvēra acis, tā rēgojās savādi vārdi: sibula, Pats O'Brains, zeltraču statūti. Uz večuka vēdera gulēja aitas pūslis, piepildīts ar karstu ūdeni, tas bija labs līdzeklis pret aukstumu un bezmiegu. Bet šoreiz nelīdzēja itin nekas.

Pie durvīm klauvēja. Namdaris novaidējās:

—    Es guļu! Ejiet prom! Vai dzirdat, es guļu!

Dobja balss aiz durvīm sacīja:

—    Tas esmu es, Miķelis Miķelsons. Man vajadzētu bisi un lodi. Iztikšu arī ar svina lodi, lai gan sudraba būtu labāka.

Namdaris aizvērtām acīm domāja: «Vai es sapņoju?» Tad viņš piecēlās, atspiedās uz elkoņa un kliedza:

—    Miķel Miķelson, nerunā niekus! Esmu slims, ej prom!

—    Vispirms man jānogalina lācis, — Miķelis Miķelsons aiz durvīm attrauca.

Namdaris pietrūkās tik aši. ka aitas pūslis nokrita uz grīdas un pārplīsa.

—    Ko … ko tu runā? — viņš šļupstēja.

—    Nupat mēs pie Simona Tukinga zvejas laivas redzējām lāci, — tagad atskanēja meitenes balss. — Viņš apēdis kādu vīru. tāpēc Miķelis grib lāci nošaut. Saki, lai viņš to nedara, namdari!

Namdaris satvēra karafi ar ūdeni, kura stāvēja uz naktsgaldiņa, un izdzēra to divos vilcienos, uz viņa pieres lāsoja sviedri. Lācis?! Večuka sirds neganti dauzījās. Bise un sudraba lode? Parasti viņa smadzenes noskaidrojās no šņaucamās tabakas, bet kur palikusi tabakdoze?

—    Miķeli Miķelson, — viņš vārgā balsī ierunājās, — ej un liecies uz auss. Seit mūsu novadā nav . .. nav lāču … es tev apzvēru. Turklāt bise ir sabojāta. Esmu slims. Pasaki labāk vecmāmuļai, lai viņa uzvāra kumelīšu tēju. Es mirstu, Miķeli Miķelson. Pagaidi, — kur mana tabakdoze!

Pie durvīm stāvēja Miķelis un Tua Tua. Meitene turēja rokās degošas sveces galu, jo kāpņu telpa bija tumša. Sveci viņa bija paņēmusi līdzi no zvejas būdas.

—    Es gribu aizņemties bisi. Un arī lodes. Vislabāk sudraba, — Miķelis tiepās.

—    Bise ir sabojāta, Miķelīt, — namdaris šļupstēja. — Paņemiet tabakdozi, mīļie bērni, tā atrodas manu svārku labajā kabatā, iebāziet dozi pa durvju apakšu. Vai, cik man slikti!

Tua Tua pacēla gaisā sveci, tur uz vadža karājās zaļie svārki, pavisam slapji no kūstošā sniega. Meitene iebāza roku kabatā un izvilka tukšu alus pudeli.

—    Vispirms dod man bisi, — Miķelis kliedza pa atslēgas caurumu. Namdaris trīsēdams sēdēja gultā, pierāvis kājas pie paša zoda. Uz grīdas tecēja ūdens no pārplīsušā pūšļa. Tua Tua aiz durvīm meklējās pa svārku kabatu, tur bija makšķeres āķi, svariņi, vecas atslēgas, tabakas kumšķi un korķu pludiņi, kur tad tabakdoze. No pašas apakšas meitene izvilka lielu salocītu papīru.

Bet istabā, pierāvis kājas pie zoda, sēdēja namdaris, Lielas šķavas notricināja visu viņa augumu.

—   Nemuļķojies. Miķelīt, — večuks vaidēja. — Tabakdozi, es teicu … iekams … iekams … neņemu bozi.

—    šķauda, laikam gan būs saaukstējies. Nu viņš atkal liekas guļus, — Miķelis stāstīja, raudzīdamies pa atslēgas caurumu.

Zēns sajuta uz pakauša meitenes silto dvašu.

—    Kas tev ir, Tua Tua? Re, nu viņš atkal pieceļas.

—    Miķel, panāc šurp, žigli … — meitene čukstēja.

Rokā viņa turēja aprakstītu lapu, sveces gaismā varēja lasīt. Zēns saslējās un pavērās papīrā.

—   Turi augstāk sveci, Tua Tua … «Dueks», — viņa lasīja. Palieciet sveicināti no jūsu drauga Pata O'Braina, ducks …»

Nākamajā mirklī zēns bija aizmirsis ir lāci, ir atslēgas caurumu.

—    Viņš ir dzīvs. Tua Tua! Pats ir dzīvs! — zēns kliedza. Viņš izrāva papīru no meitenes rokas. — Viņš mūs sveicina! Bet kā šis papīrs nokļuvis namdara kabatā?

—    Vai nav vienalga, lasi tālāk !— Tua Tua skubināja.

Miķelis izlasīja vēstuli līdz galam. Viņa acis staroja, mute bija vaļā.

—    Kas … kas tur rakstīts? — Tua Tua, nepacietīgi mīņādamās, vaicāja.

—     Ka viņš aizbrauc … bet atkal atgriezīsies, — Miķelis murmināja. — Pacel sveci augstāk, es lāgā neredzu … Un sibulu mēs varot paturēt par ķīlu, viņš raksta. Vai dzirdi, Tua Tua! Par ķīlu, ka viņš atgriezīsies!

—    Vai tev tā ir, Miķelīt?

—    Bikšu kabatā, Tua Tua! Ak, viņš atgriezīsies! Un tēvs arī!… Vai tu dabūji tabakdozi, tad iebāz to pa durvju apakšu, lai namdaris nomierinās.

Trīsošiem pirkstiem Miķelis saritināja papīru lodītē un iebāza to kurpē.

—    Pats ir dzīvs, Tua Tua! Un tēvs arī, gan tu redzēsi! Vai iebāzi tabakdozi? Dievs ar lāci! Man gribētos gavilēt!

Istabā namdaris bija piecēlies gultā stāvus, ap viņa kājām kulstījās naktskrekls. Platām acīm viņš raudzījās, kā pa durvju apakšu istabā ieslīdēja tabakdoze. Večuka sirds strauji pukstēja, deguns tecēja.

—   Vai … vai … tas bija liels lācis, Miķeli Miķelson? — viņš gurdā balsī vaicāja.

Bet neviens viņam neatbildēja. Miķelis un Tua Tua jau bija lejā priekšnamā. Aiz viņiem noklaudzēja durvis.

Virs zvejas būdas pacēlās mēness, spožs kā zelta nauda.

Nākamajā dienā bērni pētīja lāča pēdas. Tua Tua teica: — Varens makans! Miķelis piebilda:

— Pakaļējās kājās viņam bijuši zābaki, un pazolē iegriezts krusts. Zini, Tua Tua, tādu lāci pat sudraba lode nenogalinātu.

Deviņpadsmitā nodaļa BAGĀTAIS SINTORS NOLIDO LEJĀ PA KĀPNĒM

Es laikam esmu aizmirsis pastāstīt, kāds Sintors izskatījās.

Virs ceļgaliem slējās vēders gluži kā smagi piebāzts miltu maiss, augšā sasiets ar melnu virves galu. Melnais virves gals bija Sintora ūsas. Likās, ka ūsas, visa seja un galva atrastos tieši virs vēdera. Vai tad kāds brīnums, ka bagātais Sintors tikai sāniski varēja iespraukties pa durvīm.

Virs ūsām rēgojās deguns, tas bija mazītiņš un saliekts uz augšu kā āķis. Kājas, kas nesa miltu maisu, no pastāvīgās sēdēšanas zirga mugurā bija mazas un kleinas un vienmēr ieautas brūnos vēršādas zābakos.

Un tagad parunāsim par kalnu.

Stāvās kāpnes piederēja Sintoram, bet ko lai viņš ar šo kalnu iesāk? Tīrumi dod labību, ielejās atrodas ganības. Bet kāds labums no kalna? Tas Sintoru tikai kaitināja.

Vienu dienu katrā mēnesī viņš uzkāpa Stāvajās kāpnēs, apsēdās uz akmens grēdas un prātoja: «Ko lai es ar to iesāku?»

Pēkšņi kādu dienu Sintoram iešāvās prātā, kas tā par vietu, kur viņš sēž. Akmeņu grēda! … Un vai tad viņš kopš bērnu dienām nebija dzirdējis, ka zem tās esot apbedīts vikings līdz ar divpadsmit zelta kastēm, ko salaupījis Britānijā!

Gudri ļaudis gan mēdza sacīt, ka akmeņu grēda sakrauta kuģu dēļ, lai jūrnieki fjordā redzētu, kur atrodas Stāvās kāpnes. Bet Sintors ticēja zeltam.

Piepeši bagātnieks Malkolms Nikolauss Sintors sāka rīkoties ļoti neparasti. Viņš nometa svārkus un stiepa akmeņus. Parasti gan viņš darbam nepielika pat pirkstu. Bet akmeņu grēda bija veca un aizaugusi ar viršiem. Pastrādājis kādu stundu, Sintors saprata, ka tāds darbs prasītu nedēļas. «Stulbiķis,» viņš sevī noteica, «atsūtīšu šurp labāk pāris puišu, lai kalnu uzspridzina, tas taču daudz vienkāršāk.*

Sintors uzvilka atkal svārkus un vesti, apsēdās un sāka uz pirkstiem rēķināt. Viņš kļūs bagāts vīrs, skaidrs kā diena. Cik aitas tad varēs nopirkt? Varbūt piecdesmit? Jeb varbūt veselu simtu? Bagātniekam aizrāvās elpa. Varbūt divus simtus?

Taču tad viņš atģidās, ka jau tās četrdesmit astoņas aitas, kas viņam pieder, mitinājās saspiestā kūtī. Vai tad aitiņas neblēja tik žēli, ka naktīs nevienai dzīvai radībai nebija miera? Tātad jāceļ jauna aitu kūts!

Aizdomājies tik tālu, Sintors pacēla kreiso plakstu un ieraudzīja iebraucamo māju, kas čurnēja lejā. Tā bija pelēka un sašķiebusies gluži kā vecs uz sēkļa uzskrējis šoneris.

Bet šajā jūrmalā bija tāds paradums, ka aitu kūtis mēdza celt no veca būvmateriāla. Tas nesot laimi, ļaudis ticēja. Vislabāk vēl zem sliekšņa jāizurbjot caurums un jāiebāžot tur iekšā dzīva čūska. Taču pats svarīgākais, lai būvkoki būtu veci. Sintors ticēja visādiem māņiem. «Tātad,» viņš domāja, «es šo graustu nopirkšu un noārdīšu, aitām galu galā viss viens.»

Pēc nedēļas darījums bija kārtībā. Māja piederēja draudzei. Sintors nopirka māju par smiekla naudu, jo kas tad ieguldīs lielas summas aitu kūtī?

Pēc trim dienām viņš aizjāja uz iebraucamo māju un pavēlēja:

— Māja iztīrāma līdz pirmajam maijam, jo pēc tam to noplēsis!

Melno rozi viņš piesēja pie dobumainās ābeles, kas Miķelim noderēja par slēptuvi. Ne Sintors, nedz viņa zirgs nenoģida, ka ābelē glabājas pudele ar desmit rīksdālderiem.

Sintors vispirms devās pie vecmāmuļas Tuvesones.

—    Bet, mīļais lielskungs, kur tad mēs paliksim? — vecmāmuļa gaudās.

—    Kāda man tur daļa! — Sintors atcirta.

—    Es pati, un puisēns, un aitiņa un sunītis, mēs taču nevaram mājot zem klajām debesīm, — vecmāmuļa nerimās.

—    Ak tā. — Sintors atcirta un sarāva degunu, jo vecmāmuļa vārīja zivju viru. — Gan jau nabagmājā atradīsies kāds ūķis, — viņš piebilda.

Nabagmāja čurnēja ciema nomalē, īsts noplucis grausts, kur mitinājās žurkas, tarakāni un nabaga vecīši, kuriem nebija kur piemesties.

Vecmāmuļa raudāja, bagātnieks Sintors aizturēja elpu un iesāniski izgāja ārā. Viņš padraudēja ņurdošajam Bobim ar spieķi un devās augšā pie namdara. Grille bija negants, jo pēc sava gājiena uz visām četrām no iebraucamās mājas līdz zvejas būdai joprojām mocījās ar iesnām. Viņa deguns bija sarkans, kakls aptīts ar roņa ādu. kājas iebāztas spainī ar karstu ūdeni. Visa istaba bija pilna ar garaiņiem. Bagātnieks Sintors ienāca iekšā, pat nepieklauvējis, pie nabaga ļaužu durvīm viņš nemēdza klauvēt.

—    Māja jāiztīrī… — viņš iesāka.

Tālāk netika, jo roņa āda uzlidoja uz viņa sejas.

—    Ārā! — kliedza Grille. — Ja kādam pie manis darīšanas, tad iepriekš jāpieklauvē pie durvīm!

—     Kā … kāda nekaunība! … — Sintors šļupstēja, atbrīvodamies no ādas.

Namdaris gribēja paķert bisi, ko bija nolicis tīrīšanai uz galda, bet, atcerējies, ka tā nav pielādēta, izkāpa no spaiņa un nosvieda Sintoru lejā pa kāpnēm.

— To … to jūs nožēlosiet! … — Sintors rēca.

Viņa svārki mugurpusē bija pārplīsuši. Un kur tad palicis labās kājas zābaks? Cepuri bija paķēris Bobis un aizjozis ar to uz malkas šķūnīti.

Bagātnieks Sintors aizkliboja līdz zirgam un aizjāja ar kailu galvu un bez zābaka vienā kājā.

Miķelis stāvēja iebraucamās mājas bēniņos, piespiedis degunu pie rūts, un noskatījās, ka Melnā roze rikšoja augšup pa Stāvajām kāpnēm. Klēpī zēns turēja savu dienasgrāmatu, kuras pēdējā lappusē bija ierakstīts: «Pirmajā maijā… Kaut jel tu pārbrauktu, tēt! Iekams viri noplēš māju!»

Ieraksts Miķelim likās pārāk strups. Viņš uzspļāva uz zīmuļa un pierakstīja: «Manis pēc tu varēsi uz klāja trokšņot, cik tik tev patīk, to tev apsola Miķelis Miķelsons.»

Divdesmitā nodaļa KAD STĀVĀS KĀPNES PĀRSĶĒLĀS UZ PUSI

Miķelis un Tua Tua sēdēja pie atsitamā galda iebraucamās mājas virtuvē. Gaisā jau bija jūtams pavasaris. Ledus izgājis, kaijas ienira atbrīvotajos ūdeņos un pacēlās gaisā, turēdamas knābī trīsošas zivis. Pūpoliem brieda pumpuri, un no Stāvajām kāpnēm urdzēja lejup tērces.

Bet kur palicis Pats?

Vecmāmuļa bija aizgājusi uz ciemu, lai cirptu Sintora aitas, un dzīrās pārnākt tikai vakarā. Namdaris līdz pusnaktij bija zvejojis un nu gulēs līdz pusdienai. Ulrika Sprogainīte jau bija izlaista ārā un aizcilpojusi uz mežu. Bobis zvilnēja uz grīdas saules strēlē un krāca.

Miķelis nosita uz galda mušu un sacīja:

— Pēc divām dienām ieradīsies vīri un noplēsīs māju.

Uz galda melnoja tabakdoze.

—    Nav nozīmes tajā pūst. Tā tomēr neatbild, — Tua Tua prātoja.

—    Un vai zini, Tua Tua, kāpēc?

Meitene papurināja galvu.

—   Tāpēc, ka visi šie stāsti par sibulu bija meli, — zēns drūmi paskaidroja.

Tua Tua nomākti palūkojās uz zaļo plāksteri. Bija jau aizritējuši četri mēneši, kopš Pats to uzlika. Pēc mēneša … Nē. Tua Tua negribēja ticēt, ka Pats … Vai tad lapisutapis ari būtu meli? …

—    Kā tad viņš varēja zināt, ka kuģa žurnāls atradās aiz sienas dēļa? — meitene sapīkusi vaicāja.

—    Viņš to, protams, atrada pēc tam, kad mēs bijām aizgājuši, — Miķelis attrauca.

—    Bet balss, ko tajā vakarā dzirdējām, kad … — Tua Tua nerimās.

Miķelis tikai atmeta ar roku.

—    Vai zini, ko es domāju, Tua Tua? Ka Pats bija sagrozījis savu balsi, runāja vēderbalsī vai kaut kā tamlīdzīgi.

Tua Tua pūlējās apspiest raudas. Vai tiešām Pats būtu? …

—    Pērngad, kad Laurena silājā bija apmeties cirks, tur arī bija kāds vēderrunātājs, — Miķelis tiepās.

—    Varbūt Pats iemācījies no tā, — Tua Tua gudroja.

Miķelis drūmi pamāja un iešņāpa galdā burtu P.

—    Paliek tikai viens jautājums: kā gan Pats varēja zināt par šoneri uz sēkļa un viru, kas gribēja tikt krastā? — Miķelis prātoja.

Tua Tua nekā nemācēja atbildēt, un Miķelis izvilka no kurpes Pata vēstuli. Tā bija cilāta un simtām reižu lasīta kopš tā vakara, kad bērni to izvilka no namdara kabatas.

Miķelis lasīja, un Tua Tua klausījās:

«Bet jūs pa to laiku turiet acis vaļā, lai neuzrodas citi racēji…» Racēji, protams, ir tādi vīri, kas meklē zeltu, — Miķelis paskaidroja. — Vai tu tādus esi manījusi, Tua Tua?

Tua Tua atbildēja, ka ne. Miķelis Iasija tālāk:

«Pēdas norāda ceļu uz zelta atradnēm. Pirmās pēdas noved pie salām un kāda zināma Simona Tukinga, you knoiv, ducks …» — Bet ledus jau izgājis. Un no Simona Tukinga vai Pata ne miņas, — zēns noteica. Viņš lasīja no jauna: «Ieradīšos, kad mana stunda būs situsi.* Ko viņš ar to gribējis teikt, Tua Tua?

—    Kad būšu atradis Simonu Tukingu, — meitene bilda.

—   Viņš tomēr ir labs cilvēks, ja tā rūpējas par manu tēvu, — Miķelis noteica. — Klau, kas tas, Tua Tua?

Bobis pacēla galvu un smailēja ausis. Abi bērni klausījās.

—    Liekas, kāds sit ar veseri, — Tua Tua sacīja.

—    Nē, drīzāk ar lauzni pa akmeņiem. — Miķelis strīdējās.

—    Dzi, jau atkal! — meitene izsaucās.

—    Rauj viņus jods, labāk paklausies, — Miķelis sacīja un lasīja: «Bet jūras zelts izsīcis, to jau paši zināt. Upē zeltu var sākt skalot tikai pēc Lieldienām, tā noteikts zeltraču statūtos … Un līdz tam laikam visam gabalam jābūt nospraustam …»

—    Vai pēc tavām domām Pats pašlaik to nosprauž? — Tua Tua vaicāja.

—    Bez šaubām. — zēns apgalvoja.

—    Klau, jau atkal, — Tua Tua pacēla galvu.

Arī Miķelis sāka klausīties.

—   Ar veseri sit pa urbi, tas manāms no skaņas. Un tikai kādus simt metrus attālu, — Miķelis brīnījās.

—   Vai domā, viņi kaut ko grib uzspridzināt? — Tua Tua baiļojās.

Miķelis drūmi pamāja.

—    Es tieši lauzu par to galvu, Tua Tua, kādēļ vēstulē nekas nav rakstīts par kalna zeltu? Kā tu domā, vai Pats būtu aizmirsis nospraust kalnu? Par jūras zeltu viņš raksta, arī par upes zeltu, bet par kalna zeltu ne vārda!

—    Paraugies vēlreiz. — meitene lūdza.

Miķelis pārlaida acis vēstulei.

—    Varbūt Pats aizmirsis par to uzrakstīt. Gan jau viņš būs nospraudis arī kalnu, — puisēns pārliecās pāri galdam. — Vai atceries, ko viņš rakstīja, Tua Tua? «Bet jūs pa to laiku turiet acis vaļā, lai neuzrodas citi racēji …»

Tua Tua piekrizdama pamāja.

«… pierādiet, ka jums bijis labs skolotājs…» — meitene atkārtoja no galvas. «Ja kaut kas atgadās,» Miķelis papildināja.

Pirms zēns bija beidzis, visu māju satricināja dobjš troksnis. Logu rūtis šķindēja, un no katliem nolēca vāki. Izklausījās, it kā rībētu seši šāvieni. Saule paslēpās mākoņos, un istabu ietina zils mijkrēslis.

—    Tie … tie bija sprādzieni, spridzināšana ar pulveri, — Miķelis gudri skaidroja. Saule izbrida no mākoņiem, un zēns jutās drošāks. — Pagaidi šeit, Tua Tua, iešu paraudzišos. Viņi jānotver nozieguma vietā …

Zēns vēl nebija sasniedzis durvis, kad visu māju satricināja jauns rībiens. Miķelis apsēdās. Bobis ņurdēdams pielīda pie viņa kājām. Puisēns sakoda zobus un paraudzījās griestos — namdara grīdā.

—   Grille līdz pusnaktij ķēra zivis. Tagad visu dienu gulēs. Vai dzirdams, ka viņš tur augšā staigātu?

—    Nē, — Tua Tua izdvesa.

—    Starp citu, ausis viņam piebāztas ar aitas vilnu. Tā viņš dara vienmēr, iedams gulēt. Mēs varam paņemt bisi, viņš to pat nemanīs.

Tua Tua nobālēja.

—    Ko tad mēs ar bisi darīsim, Miķel?

—   Vai tad kalns nav mūsu? — Miķelis vaicāja. — Mūsu un Pata. Pieturi Bobi, es uziešu pēc bises.

Tua Tua it kā atžirga.

—    Neej, Miķel! Es nemūžam tam nepiekritīšu. Tad viņi mūs visus nošaus!

—    Ko niekus! Tikai netūļojies! Dzirdi, klusums. Tagad viņi ieliek jaunus spridzekļus un velk auklu.

Iekams Tua Tua paguva atbildēt, Miķelis izmetās ārā pa durvīm un traucās augšup pa kāpnēm. Viņam pretī sitās tabakas dūmi un tumsa. Grilles durvis bija aizvērtas. Zēns mēģināja paraudzīties pa atslēgas caurumu, bet tas bija aizbāzts ar korķi.

—    Namdar! — Miķelis sauca.

Nekādas atbildes. Miķelis paņēma atvāžamo nazi un iebāza to durvju spraugā, jo durvis bija aizbultētas no iekšpuses. Pēc brītiņa viņš jau atradās istabā, turēdams rokā kurpes, lai nesaceltu troksni. Grille gulēja gultā, viņš krāca, un vēders ritmiski cilājās zem segas. Gultas kājgalī no segas spraucās ārā māliem notrieptie zābaki. Bija redzams, ka večuks vēlu bijis ārā. Drošības labad Miķelis pieliecās un iekliedza namdara ausī:

—    Spridzina Stāvās kāpnes!

Namdaris pavēra kreiso plakstu un tad atkal aizmiga.

—    Es teicu, pieturi Bobi. Citādi visu izjauksi! — Miķelis uzšņāca meitenei, kas nobālusi un drebēdama stāvēja durvīs.

—   Gan tu redzēsi, mēs nepagūsim! Viņi jau velk jaunu auklu, — Tua Tua gaudās.

—   Un gaidīsim, kamēr viņi uzspridzinās visu nospraudumu? Kā tu domā, Tua Tua Esberga, ko sacīs Pats?

Bise bija pakārta augstu, un Miķelim vajadzēja uzkāpt uz kumodes, lai to aizsniegtu.

—    Ja nu tā ir pielādēta, Miķel? — Tua Tua šņukstēja.

—    Skaidrs, ka tā ir pielādēta. Vai tu esi dzirdējusi, ka zeltrači aizsargātu savus zemes gabalus ar nepielādētām bisēm? Se, ņem, citādi var sprāgt, — Miķelis čukstēja.

Tua Tua satvēra bisi, turēdama to tik piesardzīgi, it kā tā būtu zīdainis.

—   Tagad dod man un ej pirmā, — zēns pavēlēja un nolēca no kumodes. — Nu tik sāksies!

Kāpnes neganti čīkstēja, bet vai tas ko nozīmē cilvēkam, kas ncatmostas pat no sprādziena trokšņa! Pēc īsa brītiņa bērni jau devās augšup pa Stāvajām kāpnēm. Pagaidām nekas nebija re

dzams. Aiz viņiem tipināja Bobis, turēdamies pienācīgā attālumā. Veci suņi ir piesardzīgi. Lejā saulē laistījās fjords.

Bija divdesmit devītais aprīlis, bet pavasaris iestājās vēlu. Sūnājā pudurīšiem auga māllēpes. Tērcēs guldzēja izkusušais sniegs, saslapinādams kurpes un zeķes. Sausajos viršos vīdēja zilās atraitnītes.

Miķelis apstājās un paņēma meiteni aiz rokas.

—    Tieši to jau es domāju. Viņi atrodas pie akmens grēdas, lai gan Pats visu nospraudis. Labi, ka mums ir bise.

—    Miķel. man bail,— Tua Tua čukstēja.

—    Turies man aiz muguras, — Miķelis viņu mierināja.

—   Šitādi nelieši! Svešā zemes gabalā! Un ar mirušiem vikingiem iesākt nav vis joks. Paskat, te viņi ir!

Tagad bērni skaidri redzēja, ka pret debesīm iezīmējās trīs vīri. Divi no viņiem ar laužņiem cilāja akmeņus, trešais stāvēja, salicis rokas uz muguras, un izdalīja pavēles.

—    Tie ir Sintora kalpi, — Miķelis paskaidroja. — To, kas tur stāv, es pazīstu. Tas ir Manduss Utots. Viņam ap kaklu aptīta aukla. Vīri meklē zeltu. Varu apzvērēt, ka viņi meklē zeltu. Bet vai viņi šo gabalu nosprauduši? Re, Tua Tua, nu jau sāk vilkt auklu.

Tua Tua nobālēja.

—    Tad viņi spridzinās, vai ne, Miķel?

—    Ej nu, ne jau tūliņ, — Miķelis meiteni mierināja.

—    Svarīgi, vai tas ir pulveris vai dinamīts. Katrā ziņā viņiem vajadzīgs deglis, un ar to aizdedzinās auklu. Kur Bo bis? Nebaidies, Tua Tua, man taču ir bise. Nāc, tagad mēs viņiem parādīsim.

Bobis turējās cieši aiz Miķeļa, Tua Tua mazliet atpalika.

—    Piesargāsimies, lai viņi mūs nepamana. Tādi cilvēki, kas rīkojas pa svešiem zemes gabaliem, jāpārsteidz. Turies vairāk pa kreisi, tur daudz kadiķu.

Miķelis elsa un pūta, jo bise bija smaga. Zēns to turēja, gan atspiedis pret gurnu, gan rokā, pacēlis stobru gaisā.

Tā apbruņoti, bērni zagās pāri Stāvajām kāpnēm, pret akmens grēdu. Sintora puišiem bija diezgan ko noņemties ar akmeņiem, un viņi nekā cita nemanīja. Starp citu, akmeņi jau bija izurbti un viss sagatavots jaunam spridzinājumam. Sintoram nepatika, ja tūļājās. Viņš pats šorīt bija atnācis pie akmeņu grēdas un izdalījis pavēles. «Uzspridziniet visu grēdu, un pēc iespējas drīzāk!» Ko viņš cerēja atrast zem akmeņiem, nebija grūti iedomāties.

Tajā laikā dinamīts bija diezgan rets, parasti iztika ar pulveri. Vīri ielika auklu izurbtajā caurumā, kur bija iebērts pulveris, tad aizskrēja labu gabalu sāņus un aizspieda ausis ar īkšķiem. Un — bums!

Mandusam Utotam bija lieli zobi, ar tiem viņš pārkoda auklu. Abi pārējie vīri jau bija aizskrējuši prom. Saule svilināja, kaijas klaigāja. Manduss Utots nokoda auklu.

—    Vai tu re, cik stipra, — viņš pukojās.

Tad pa viršiem zagšus tuvojās Miķelis un Tua Tua. Mušas jau bija modras un sīca ap bērniem. Miķelis svīda un stiepa bisi, kas, likās, bija pielādēta ar svinu. Aiz viņiem kūņojās Bobis.

—    Ko tu domā darīt? — Tua Tua čukstēja.

—   Palūgšu, lai parāda papīru, ka kalns pieder viņiem. Citādi tas pieder Patam, — Miķelis paskaidroja.

—    Bet ja nu viņiem šāda papīra nav?

Miķelis nošmakstināja ar lūpām un teica, ka tādā gadījumā nebūšot tik vienkārši. Viņš pacēla bisi uz notirpušajām rokām.

—    Neko darīt — vajadzēs šaut.

—    Nē, to gan ne. Tu taču vari kādam trāpīt, — Tua Tua izbijusies čukstēja. — Sšš — tur viņi ir!

Bērnu priekšā iznira Mandusa Utota garais, ļodzīgais augums. Vīrs stāvēja, pagriezis viņiem muguru. Auklu viņš bija nokodis, un deglis ielikts akmens spraudziņā. Tagad atlika tikai trīs reizes nospļauties, lai «blīkšķis būtu pamatīgs», un tad aizdedzināt auklu.

—    Rokas augšā! — Miķelis izsaucās.

Manduss Utots izsvieda sērkociņu, ko turēja rokās, un, muti iepletis, pagriezās. Tieši pret viņa vēderu rēgojās bises stobrs. Bet aiz tā stāvēja Miķelis Miķelsons, saukts Zaķakāja.

Manduss Utots pazina arī citus — ir meiteni, ir šuneli. Viņš uzspļāva uz īkšķa, ko, vilkdams sērkociņu, bija apsvilinājis. Tad atkal pašķielēja uz bisi.

—   Saki viens cilvēks, kādi smalki viesi. Miķelis Miķelsons ar bisi. Tā taču nebūs pielādēta, Miķelīt? — viņš tērgāja.

—   Tūdaļ pārbaudīšu, — Miķelis atteica, uzlikdams pirkstu uz gaiļa.

—    Pasarg dievs, Miķelīt!… — Manduss Utots izsaucās, paceldams rokas. — Nevajag! Ceru, tavai vecmāmuļai klājas labi un viņa ir vesela. Noliec bisi tur uz akmens, tad es tev iedošu divas ēras.

—    Vispirms parādi papīru, — Miķelis atcirta.

—    Kas par papīru, Miķelīt? — vīrs vaicāja.

—    Ka šis zemes gabals ir nosprausts, — zēns atbildēja. — Ja tev šāda papīra nav, tad esmu spiests tevi nošaut. Tā tas rakstīts zeltraču statūtos.

Mandusa Utota mute lēnām pavērās, taču kliedziens neatskanēja.

—    Jo zemes gabals pieder Patam, — Miķelis paskaidroja.

Kalns pieder Sintoram, — Manduss Utots atcirta.

—    Vai viņš to nospraudis? — zēns vaicāja.

To Manduss nemācēja pateikt.

Kā tu domā, Tua Tua? Labākais būs Sintoru nošaut? — Miķelis vaicāja meitenei.

Tua Tua bija aizvērusi acis un aizspiedusi ausis ar pirkstiem, no viņas nebija nekādas jēgas. Manduss Utots kļuva drošāks.

—    Kā jau teicu, kalns pieder Sintoram. Un ar viņu nav nekādi joki. Ja viņš saskaišas, tad iemērc virvi sālī. Cilvēks, kas šādu virvi matījis, veselu pusgadu nevar atsēsties. Noliec taču bisi uz akmens, Miķelīt, došu tev piecas ēras, jo tu esi dūšīgs puika un turklāt bārenis. Starp citu, papīrs, par kuru tu runāji, man ir, tikai aizmirsu to mājās uz plaukta.

Tua Tua laikam bija atvērusi acis, jo Miķelis sajuta, ka meitenes pirksts pieskārās tā mugurai.

—    Miķel, tur brauc kāda laiva, diezin vai tas nav Pats, — viņa vēstīja.

—    Kur? — zēns vaicāja un nolaida bisi.

Manduss Utots tikai to vien bija gaidījis. Viņš tūdaļ noliecās, uzvilka pret biksēm sērkociņu un pielika to pie auklas.

—    Tā, tagad aizdedzināts! Prom no kājām, tūliņ sprāgs!

Bobis sajuta pulvera smaku un kaukdams iespruka krūmos.

Viņam pakaļ drāzās Tua Tua, klupdama krizdama un saukdama Miķeli.

—    Nāc! Ko tu vēl gaidi? Viņi spridzina, vai tad tu neredzi!

Manduss no svārku kabatas bija izvilcis sarkanu karodziņu.

—   Piesargās! Aizdedzināts! — Viņš auroja pār Stāvajām kāpnēm.

Tālāk atsaucās viņa palīgi: — Piesargās!

Pārmetis bisi pār plecu, Miķelis kopā ar citiem ieskrēja krūmos. Ap viņa kājām šļakstēja ūdens. Zēns nometās uz vēdera un ievēlās ieplakā, kur jau gulēja Tua Tua un Bobis. Viņa vaigi kvēloja.

—    Lai nu viņi spridzina, cik uziet, — zēns šņāca. — Vai redzēji, kas sēdēja laivā? Pats! Viņš būs dzirdējis sprādzienus un nodomājis: kāds tur rīkojas pa manu zemes gabalu … Tagad tik Sintors redzēs! Vai tu dzirdi, Tua Tua?

Tua Tua čukstēja:

—    Jā, jā, Miķel, es dzirdu! Bet gulsties taču. Nu viņi spridzina!

—    Tas būs pēdējais sprādziens, vari man ticēt. Vai domā, ka viņš jau piebraucis, ko? Cst, kas tas, Tua Tua?

—    Aukla aizdedzināta, — Mandusa Utota balss dārdēja kalnā.

Tua Tua, gulēdama viršos, šņukstēja. Aukla šņāca. Miķelis

piecēlās sēdus.

—    Nē, ne jau tas, Tua Tua. Tur taču … tur …

Ja Tua Tua tajā brīdi pagrieztos, viņa ieraudzītu, ka Miķelis nobālējis kā krīts. Zēna lūpas raustījās, un viņš spēja izteikt tikai vienu pašu vārdu:

—    Ul… Ulrika!

Kas aitiņu bi ja pievilinājis, nav zināms. Bet tā iznāca no meža. Miķelis bija dzirdējis to blējam. Mutē aitiņa turēja zaļu vītola zariņu. Varbūt tā ilgojās pēc sunīša. Miķelis satvēra Bobi aiz skausta, jo suns arī bija pamanījis aitu, un kliedza:

—    Ej prom. Ulrika! Viņi spridzina!

Bobis priecīgi ierējās un gribēja mesties pie aitiņas. Ulrika laipni blēja pretī, viņai patika ķircināties. Turklāt no grēdas plūdajāda jocīga smaka, varbūt tur ir kas graužams? Aitiņa pagriezās uz to pusi. No tālienes dārdēja Mandusa Utota balss:

—    Piesargās!

Aukla šņāca aizvien tuvāk caurumam, kur bija iebērts pulveris. Palika vēl tikai trīs metri, vai varbūt divi. Miķelis pastūma suni pie meitenes un čukstēja:

—    Pieploc pie zemes, ja negribi, ka tev norauj galvu. Un pieturi, Bobi, kamēr es …

Tua Tua sagrāba Bobi aiz skausta, un Miķelis, atbalstījis bisi pret viršiem, izšāva gaisā.

Miķeli … ko … ko tu domā darīt? … — Tua Tua šļupstēja.

—    Aizbiedēt Ulriku! — zēns izdvesa. — Saukšana nelīdz. Vai liksies zemē, kad es tev saku!

Ulrika bija uzkāpusi uz akmeņu grēdas, viņai pavērās plašs skats uz jūru. Tā tikai bija jauka rotaļa! Aitiņa brīvi lēkāja pa akmeņiem, kamēr viņas draugi gulēja tur lejā un kliedza. Ulrika blēja, ne no kāda zvēra viņa nebaidījās. Tad paoda degošo auklu, nošķaudījās: nē, svaigie zari ož labāk.

Miķelis pielika vaigu pie bises laides.

—    Aizspied ausis, tūliņ ies vaļā! — viņš čukstēja.

Zēns aizvēra acis un spieda gaili. Tas nepadevās. Viņš spieda stiprāk. Bobis kauca un iebāza degunu viršos, Tua Tua aizturēja elpu.

—    Bu-ums! — norībēja šāviens.

Ulrika palēcās gaisā kā bumbiņa un, kājas izpletuši un blēdama, nokrita atpakaļ. Aitiņas pakaļējā kāja bija iesprūdusi spraugā un tur palika. Kādas šausmas!

Vecas bises dod triecienu atpakaļ. Miķelim likās, ka pār viņu būtu sagruvušas Stāvās kāpnes. Dūmi aizsedza acis, un arī nāsis bija pilnas ar tiem.

—    Miķel… ai Miķel… Viņa iesprūdusi kalnā … — Tua Tua gaudās.

Pulvera dūmi pār viršiem izklīda, un tur blēdama uz trim kājām raustījās Ulrika. Pār viņu bira akmeņi un virši. Un aukla dega.

Miķelis aizsvieda bisi un sāka šņukstēt:

—   Dieviņ tētiņ, ja Ulrika nobeigsies, es metīšos jūrā! Kur Bobis?

Līdz akmeņu grēdai bija kādi piecdesmit metri. Pēc divdesmit, varbūt pat desmit sekundēm, un Ulrika …

Tua Tua pagrūda Bobi uz priekšu, un Miķelis pievilka sunīti sev klāt.

Bobīt, — viņš čukstēja, — mans vecais, mīļais Bobīt, aizdzen viņu prom, citādi viņu saraustīs gabalos. Rej un uzbrūc Ulrikai tik ilgi, kamēr viņa izraus kāju no spraugas. Vai tu saproti, Bobīt? Citādi mums, vairs nebūs Ulrikas! Bobīt!

Bobis iesmilkstējās un nolaizīja zēna roku, nākamajā mirklī Miķelis palaida suni vaļā un tas aizskrēja prom no ieplakas. Kalns bija stāvs un suns vecs. Viņa aste slējās gaisā kā miets, bet rejas skanēja, it kā skārda kārbā bērtu zirņus.

—    Žiglāk, Bobīt, žiglāk! — Miķelis skubināja.

Bobis saņēma pēdējos spēkus. Aita blēja un raustījās. Bobim bija atlicis trīsdesmit metru. Varbūt tikai divdesmit. Bet vai tad aitu atbrīvosi ar rejām?

Tua Tua, ierakusies viršos, skaļi elsoja.

—    Es negribu redzēt, Miķel. Vai sunītis jau klāt?

—    Drīz būs, — Miķelis viņu mierināja. — Liekas, ka Ulrikas kāja it kā kļūst vaļīgāka. Viņa to pamatīgi rausta! … Tua Tua! Nu viņa jau gandrīz atbrīvojas, viņa … — zēns kliedza, piecēlies sēdus.

Miķeļa balsi apslāpēja suņa rejas un aitas blēšana. Bobis bija ieraudzījis aitu un aita Bobi. Ulrika sāka purināt galvu, kā to dara aitas, kad ierauga draugus, un rāva kāju no visa spēka. Aitas kāja ir tieva, vēl maķenīt. Bobis lēca no akmens uz akmeni.

—    Nu Ulrika ir brīva! — Miķelis sauca. — Viņa gan klibo, bet tas nekas. Viņa skrien uz krastmalu! Bobi, nāc atpakaļ! Bobi!

Bet Bobis viņu nedzirdēja. Veci suņi redz vāji un vēl vājāk dzird. Bobim bija tikai trīs zobi, bet tā labāko draugu sauca Ulrika Sprogainīte. Ja suņa smadzenēs mājoja kāda doma — tā bija: Ulrika atrodas uz akmeņu grēdas, drīz es būšu pie viņas. Mēle karājās ārā no mutes, un krūtis sēca. Par riešanu nebija ko domāt.

—    Bobi! Bobi! Bobīt! — aiz viņa kliedza divas balsis.

Bobis nedzirdēja. Nu jau viņš gandrīz bija paugura smailē.

Suns tik gauži ilgojās pēc aitiņas ar tās resno asti, kuru pa jokam varēja saķert zobos, pēc tās siltās vilnas, kur varēja atpūtināt galvu.

Bu-u-ums! — norībēja sprādziens.

Ja namdara bise rībēja kā pērkona spēriens, šis blīkšķis bija septiņas reizes stiprāks. Pār Miķeli un meiteni bira akmens šķembas un zeme. Ķieģeļa lieluma akmens nokrita bērniem aiz muguras un apšļakstīja tos ar sniega ūdeni. Viršos gluži kā krusa bira oļi.

Miķelis gulēja, un viņa galvā bija tikai viena doma: man vairs nav sunīša.

Pulvera dūmi pamazām izgaisa. No tālienes skanēja Mandusa Utota balss:

—    Nāciet ārā!

Miķelis apgriezās uz sāniem; kad viņš no sprādziena bija ar galvu atsities pret akmeni, viens zobs sakustējās. Kāda viņam tagad bēda par zobu! Krūtis sāpēja, acis sūrstēja. Viņam aiz muguras svinīgi un nopietni skanēja meitenes balss, it kā skolotājs Esbergs ar nūjiņu sistu takti uz katedras:

—    … jo tev pieder tā valstība, tas spēks un gods, mūžīgi mūžos …

—1 Sprādziens jau noticis, — Miķelis teica un nolaizīja ar mēli kaut ko sāļu no vaiga. — Visam beigas, vari paskatīties, Tua Tua.

Tua Tua nepateica «āmen» un atvēra acis.

—    Vai es tagad esmu mirusi, Miķel?

—   Tu atrodies uz Stāvajām kāpnēm un esi dzīva. Tikai viņa vairs nav. Ak, Tua Tua …

—    Kā tad nav? … — meitene vaicāja, un tās lūpas kļuva plānas plānas. Pirmo reizi mūžā tā redzēja, ka Miķelis Miķelsons raud. Viņš raudāja, aizklājis seju ar rokām.

—    Bobīša … Viņš tieši bija augšā, kad sprāga, no viņa vairs nav pāri nenieka. Bet Ulrika izglābās, — zēns čukstēja.

Ar mēli viņš pakustināja vaļējo zobu un raudzījās uz zvejas būdas pusi, kur Ulrika klibodama plūkāja zāli.

—    Vīrs laivā, redzi, nu viņš piebrauc malā, — Miķelis sacīja.

Vasaras raibumi uz meitenes vaigiem sāka zaigot, un viņa piecēlās sēdus.

—    Gan tu redzēsi, ka tas būs Pats!

—    Tagad man viss viens! — Miķelis atteica.

Uz akmens grēdas parādījās Manduss Utots ar savu sarkano karodziņu. Pielicis rokas pie lūpām, viņš kliedza:

—   Nu, mazulīši, nobijāties gan! Ja tagad gribat apskatīt papīru, lūdzu!

Miķelis noslaucīja asaras un atsaucās:

—    Vai ta es jums neteicu, vainojiet tagad paši sevi! Paraugies uz līci, Mandus Utot! Tur nāk Pats! Šovakar es negribētu būt Sintora ādā!

Bet Manduss Utots zēnā vairs neklausījās. Pagriezis tam muguru, iespiedis rokas sānos, viņš raudzījās uz to, kas bija palicis pāri no akmens grēdas. Tur rēgojās milzīga plaisa.

—   Ak tu pasaulīti Stāvās kāpnes pāršķeltas uz pusi! — viņš izsaucās.

Divdesmit pirmā nodaļa TAS NEBIJA PATS

Vienīgi tas, kam ir bijis suns, saprot, ko nozīmē to zaudēt.

Bobim bija tikai trīs zobi, bet viņš koda ar tiem labi. Un vai ir daudz tādu suņu, kas jūrā no divu asu dziļuma izzvejo ar taukiem noziestu akmeni?

Visļaunākais, ka no Bobīša nebija palicis pāri itin nekas. Visa meklēšana bija veltīga.

—    Nemūžam vairs pat acu neuzmetīšu kādam sunim. Vispār itin nekam. Arī Patam ne, — Miķelis apgalvoja.

Miķelis sēdēja ar meiteni uz akmens grēdas paliekām. Sintora kalpi bija aizgājuši uz mājām ēst siļķi ar kartupeļiem un mēļot par «šuneli, kas uzlidoja gaisā>. Stāvajās kāpnēs valdīja nomācošs klusums. Vīrs no laivas jau bija izkāpis krastā, piesējis laivu un devās uz pakalniņa pusi.

—    Tas nav viņš, — Tua Tua sacīja.

—    Kas tad? — zēns atvaicāja.

—    Tas nav Pats. Man viņam nevajadzēs teikt to, ko tu sacīji. Sim vīram nav bārdas. Un viņš ir jaunāks par Patu, — meitene stāstīja.

Miķelis domāja tikai par Bobi.

—    Bijusi man bise, es ar viņu būtu varējis medīt lapsas. Toreiz cirkā bija lācis, izgreznots ar apkakli, un prata skaitīt līdz sešdesmit pieci, ja viņam pa dibenu sita ar bozi. Liela muiža. Bet vai tu redzēji, kā Bobis nira pēc taukaina akmens?

Miķelis ar kāju aizspēra māllēpu čemuru. Tua Tua neteica ne vārda un skatījās, kā svešinieks devās uz iebraucamās mājas pusi.

—    Tas bija vareni. Tua Tua, — veselas divas asis dziļi, — Miķelis stāstīja. — Salīdzinot ar Bobi, tas lācis ar apkakli bija tīrais nieks. Galu galā viss ir tikai blēņas un meli, Tua Tua. Kā, piemēram, Manduss Utots: Stāvās kāpnes esot pāršķēlušās uz pusi. No saujiņas pulvera! Meli! Kur nu pāršķēlušās. Bet tādi viņi ir. Kad es biju mazs, tad nospriedu: Lieldienās aizbraukšu uz Ameriku. Bet kur lai dabū kuģi? Kad kabatā nav ne pāris ēru! Un citi bērni mani sauca par Zaķakāju … Pagaidiet vien, es domāju, kad pārbrauks mans tēvs un mēs abi uz balta zirga jāsim cauri ciemam un jūs mums zemu klanīsieties. Atkal meli, Tua Tua! Naktīs es sapņoju, ka viņš piezogas pie manas gultas un čukst: «Kad Stāvās kāpnes pāršķelsies uz pusi, tad es pārbraukšu, Miķelīt.» Viss tikai meli un māņi. Pavisam kas cits ar Bobi! Pietika noziest ar taukiem akmeni un iesviest to fjordā divas asis dziļi, kad pēc mirkļa Bobis zobos to stiepa atpakaļ. Tā bija īstenība. Viņam bija tikai trīs zobi, un tagad viņš ir miris. Starp citu, arī Pats meloja. Varbūt esi redzējusi, ka viņš pārbrauca? Ledus izgājis, Simons Tukings ari projām. Viss apgriezts ačgārni. Lai saspridzina Stāvās kāpnes septiņdesmit septiņos gabalos un iebraucamo māju arī. Es nu gan nepinkšķēšu. Bobis turklāt bija vecs kā sakārnis. Un, ja gribi zināt, biju izlēmis aizņemties no namdara bisi un kuru katru dienu Bobi nošaut…

Vairāk vārdu Miķelim nebija. Arī Tua Tua nekā neteica, jo nevar taču traucēt cilvēku, kas sēro.

Augša klaja, zilaja meža sacentās zaļie dzeņi un žagatas. Miķelis Miķelsons raudāja.

—    Varbūt labāk, ka mēs tur neesam, kad viņi nāks un sāks māju noplēst. — Tua Tua piesardzīgi ierunājās. Meitene aizēnoja ar roku acis. — Tagad viņš nonācis pie iebraucamās mājas. Varbūt tas būs kāds sīktirgotājs, kas pārdod lampu stiklu, adatas un citas mantas.

—   Tad viņš var ilgi klauvēt. Neviena taču nav mājās. Izņemot namdari, bet tam jāiešauj ausī, lai to uzmodinātu.

Pie viņiem pieskrēja Ulrika. Miķelis saņēma aitu aiz čupras, un viņi sāka iet uz mājām.

—    Ardievu. Miķel! — Tua Tua izsaucās.

—    Ardievu, Tua Tua, — zēns atbildēja.

Par jumtu cēlās dūmi; klaidoņi mēdz būt nekaunīgi, sevišķi, ja tie izsalkuši. «Bet vai tiešām tie tukšā, svešā istabā kurinās plīti?» zēns sevi brīnījās. Augšā namdara istabā logu aizkari bija nolaisti, tātad Grille tas nevarēja būt. Jo tuvāk Miķelis nāca mājai, jo karstāk vēlējās, kaut ar viņu kopā būtu Bobis.

—   Tu ar savu aitas balstiņu klaidoni neizbiedēsi, — Miķelis uzrunāja Ulriku. — Tu esi liesa, varbūt tas tev nāk tikai par labu; ja bijusi trekna, viņš vēl iedomātos tevi nožmiegt.

Pēkšņi viņš atcerējās, ka kalnā aizmirsis namdara bisi. Ne bises, ne suņa, jauka padarīšana! Zēns devās lejup no kalniņa kopā ar klibu aitu. Aita jau pa gabalu blēja: «Mēs esam klāt!» Bet nebija jau arī nekādas jēgas zagties paslepus.

Durvis bija vaļā. «Vai tad aiziedams es tās nepievēru?» Miķelis prātoja. «Neviens taču nav iznācis.» Vecmāmuļa aizgājusi uz ciemu, un namdaris gulēja.

—    Paliec te, es iešu iekšā viens pats, — zēns sacīja.

Greizs saules stars pa mušu notrieptajām rūtīm iespīdēja iebraucamās mājas virtuvē, un putekļi ņirbēja gaismā. Miķelis apstājās uz sliekšņa un sevī nodomāja: labāk būtu bijis, ja paņēmis sev līdzi Ulriku.

Pie spoguļa, kas karājās virs kumodes, stāvēja kāds virs ar muguru pret durvīm. Ģērbies viņš bija šaurās, baltās mančestra biksēs, rūtainā vestē, kājās brūni spoži ādas zābaki un pašā augšā plats pakausis ar ērkuļainiem dzelteniem matiem, kas krita pār apkakli. Spogulī atainojās spēcīga seja bez bārdas. Svešinieks pašlaik noskuva pēdējos bārdas rugājus.

—    Sit down, — viņš teica.

—    Ko? — Miķelis vaicāja.

—    Sēdies, Bil!

Miķelis apsēdās.

—   Tūliņ būšu kārtībā, — vīrs noteica un pasmīnēja pret savu attēlu spogulī. — Ir gan briesmīgi neass nazis. Vai tev būs kāds kriksītis zirnekļu tīkla, Bil, esmu sev iešņāpis.

Virtuvē zirnekļu tīklu bija gana. Miķelis salasīja prāvu būkšķi un pasniedza to svešajam; tas paņēma, pat nepaskatīdamies.

Suņa un lapsas kodienu, Ari bārdas naža griezienu — Zirnekļu tīmekļi izdziedē aši, —

vīrs murmināja. — Nu, ko es teicu, Bil, asinis uzreiz apstājās. Padod ūdeni, lai varu noskalot seju.

Miķelis viņam pasniedza krūzi, svešais atkal to saņēma nepagriezdamies un sāka nomazgāt ziepju putas.

—    Dzirdēju, ka viņi spridzinot, — viņš ierunājās.

—    Kā tad, tur augšā pie akmens grēdas, — Miķelis apliecināja. — Viņi pamatīgi rīkojas ar pulveri, jo sprāgst vareni.

—   Lai viņi spridzina, muļķa galvas. Cer, ka zem vecas jūras zīmes atradīs zeltu. Viņi jau sašķels visu kalnu, — vīrs pukojās.

—    Bet … bet vai no jūras puses kalns pāršķelts? — Miķelis stomījās.

—    Pāršķelts kā zaķa lūpa, — vīrs atteica.

Miķelis atcerējās savus sapņus, un viņu pārņēma saltas tirpas. Arā blēja Ulrika, un svešais aplaizījās.

—    Aitas gaļa ir laba, tikai ilgi vārāma, lai izgaistu vilnas smaka. «Nieks, ja zodā kādreiz iešņāp, sēžamvietā vairāk sāp, teica bārdskuvis, apsēzdamies uz bārdas skujamā naža,» vīrs purpināja.

Pēkšņi svešais strauji pagriezās. Seja pēc skūšanās bija pietvīkusi. No kabatas viņš žigli izņēma cigāru un iesprauda to zobos.

—    Padod uguni, Bil, ko tu tā blenz? Vai tad pirmoreiz redzi cigāru? Nav labi, ja cigāru sūkā sausu.

Plītī vēl gailēja ogles, Miķelis aizdedzināja skaliņu, un svešais pieliecās un aizsmēķēja. Uz kreisā vaiga vīdēja zirnekļu tīkli, tie aptur asinis.

Miķelis izsaucās:

—    Pat!

—    Pat?— svešais atvaicāja, ārkārtīgi izbrīnījies. — Pat? — viņš atkārtoja un raudzījās griestos. Virs rūtainās vestes viņš uzvilka svārkus. — Laikam būs kāda pārskatīšanās, Bil. Es gan pazinu vienu cilvēku, ko sauca par Patu, bet viņš bija pavārs uz šonera, kas veda kokus uz Sidneju.

—    Nejoko, Pat. Tu taču atceries, ka dzīvoji Simona Tukinga zvejas būdā un gaidīji tikai pavasari, lai mēs sāktu skalot.

—    Skalot? — vīrs jautāja un sarauca uzacis.

—    Nu jā taču, zeltu, — Miķelis gandrīz sāka šņukstēt. — Sintora upītē, tu pats tā teici. Bet tad tu aizbrauci, jo vispirms tev vajadzēja nospraust zemes gabalu. To tu rakstīji atstātajā vēstulē. Un tu solīji palīdzēt tēvam, lai viņš atdabūtu to, ko bija paslēpis «Trīs liliju» kuģa žurnālā. Vai tad to tu arī esi aizmirsis, Pat?

—    Mana atmiņa nav vairs tāda kā agrāk, — vīrs atteica, vilinādams ar mēli pa muti cigāru. — «Trīs lilijas», — viņš murmināja un aizvēra acis.

—    Jā, tieši «Trīs lilijas», — Miķelis šņāca, jo tagad bija saniknots. — Un tu tomēr esi Pats, kaut arī nodzini bārdu, esi nopircis jaunas bikses un uz pieres apcirpis matus. Jeb varbūt tu

neatceries arī šito? — Miķelis izsaucas, izvilkdams no kabatas tabakdozi.

—   Tabakdoze, — vīrs atteica. — Diemžēl, es nelietoju šņaucamtabaku.

Miķeļa kaklu aizžņaudza asaras un dusmas. Viņš izzvejoja no kabatas vēstuli un turēja to svešiniekam pie deguna.

—    Un šito te, to tu, protams, arī neatceries?

Vīrs paņēma vēstuli vienā rokā un cigāru otrā. Pēc tam izvilka no kabatas palielināmo stiklu.

—    Esmu maķenīt tuvredzīgs, vai saproti, Bil. — Viņšnošmakstināja ar mēli un sāka lasīt. Dažreiz lasīja pat skaļi: «Tad nu es nodomāju,» viņš murmināja, «manam vecajam draugam Petrusam Miķelsonam nepieciešams palīgs, jūs mani saprotat…» Vīrs atkal apklusa un, raudzīdamies griestos, čukstēja: «Ko tad jūs saprotat?»

Miķelis savilka dūres.

—    Tu to zini ļoti labi. Pat, arī tu! — viņš kliedza. — Kaut gan gribi noliegt un tāpēc esi nodzinis bārdu. Tu zini tikpat labi kā es, ko teici tajā vakarā, kad mēs izvilkām kuģa žurnālu. Nemēģini vis lūkoties griestos un visu noliegt. Pat O'Brain. Jo es pats ar savām ausīm dzirdēju, ka tu teici: «Man gan liekas, ka Petruss Jobanness Miķelsons tur bija paslēpis savu Klondaikas zeltu,» un pēc tam: «Ja mēs visi trīs turamies kopā, varbūt atrodam arī zeltu,» — tu teici. Bet nākamajā dienā, kad mēs ieradāmies zvejas būdā, tu biji pazudis. Taču, kas ar spalvu uzrakstīts, to ar cirvi neizcirtīsi, lai gan nezinu, kā vēstule bija nokļuvusi namdara kabatā. Bet vienalga. Arī tabakdoze ir tava, kaut gan tā, tāpat kā manas vecās zeķes, neprot runāt. Viss tikai meli, še, ņem savu tabakdozi!

Miķelis nosvieda tabakdozi uz grīdas un ar rokām aizklāja seju. Istabā iestājās nāves klusums. Pagalmā, pacēlusi purniņu gaisā, stāvēja Ulrika un blēdama aicināja Miķeli.

Kāds noglaudīja zēna matus. Tas bija svešinieks.

—    Paklausies Bil, lai nu paliek. Es tev visu izstāstīšu. Tikai neraudi.

Miķelis pacēla galvu. Acis bija apsarkušas, bet viņš sakoda zobus.

—    Es nepinkšķu. Nenāk ne prātā! — zēns apgalvoja.

—    Jauki. — vīrs piekrita. — Tikai pieturies pie galda, ja domā novelties no krēsla; grīda ir cieta.

Viņa seja palika nopietna. Acis piemiegtas, lūpas sakniebtas.

—    Saproti, Bil, Pats ir miris, — vīrs teica.

Ja uz grīdas nokristu adata, Miķelis to dzirdētu. Vispirms Bobis, tad Pats. Vienai dienai, nudien, par daudz.

—    Miris? — viņš izdvesa.

—    Gluži kā akmens. Pat vēl vairāk. Tu to tūliņ sapratīsi, Miķel, — vīrs skaidroja.

—    Vai viņš pakrita zem ledus? — Miķelis šļupstēja.

—    Vēl ļaunāk. Pēdas uz ledus bija gan, tās beidzās pie kādas caurteces. Tā runāja salinieki. Taču tās bija Simona Tukinga pēdas. Viņa asais ķeģis gulēja tai vietā. Ķeģī bija iegriezti burti S. T.

Miķelis sev ieknieba. Sāp! Tātad viņš nesapņo. Bobis, Pats, Simons Tukings. Kas būs nākošais?

—    Bet kas tad nosita Patu?

Vīrs, kas nebija Pats, izspļāva izdzisušo cigāru un iekoda lūpā. Viņš aizvēra acis, bet ne jau aiz dūmiem tās asaroja.

—    Neviens, — viņš atteica. — Jo Pats O'Brains nekad nav bijis. Nestāvi nu un neblenz tā, apsēdies, Miķel. Tu jau trīci kā apšu lapiņa.

Bet Miķelis negribēja sēdēt. Starp citu, viņam jāiet ārā. Klau, kā blēj aitiņa, un …

Taču vīrs, kas nebija Pats, satvēra zēnu aiz piedurknes. Vīra seja bija vēl nopietnāka nekā iepriekš. Viņš izskatījās mazliet noguris, tomēr tvēriens bija spēcīgs.

—    Tagad tu paliksi te, Miķel Miķelson! Sēdies! — viņš uzsauca.

—    Es varu iet, kur gribu! Laid mani! — zēns kliedza.

—    Es saprotu, — vīrs atsāka. — Tu domāji: šis Pats tev sameklēs tavu tēvu, šo smalko tēvu Miķelsonu, par kuru tu sapņoji, gulēdams uz izvelkamā dīvāna! Aitasgalva! Vienu es tev teikšu: tavs tēvs bija blēdis un slaists. Nemaz neaizgriez galvu un neizliecies, ka nedzirdi, tas nelīdzēs. īstais slīmests! Vai tad tev tas sagādātu lielu prieku, ja tāds tēvs pārbrauktu?

Miķelis gribēja atbrīvoties, bet vīrs viņu turēja cieši.

—    Atbildi godīgi, Miķeli Miķelson, — viņš neatlaidās. — Ja nu tavs tēvs ierastos še pliks kā baznīcas žurka, vai tad tu viņam mestos ap kaklu, ko? Noskrandis kā lupatlasis, bez graša kabatā … ar ko tad tu skolā dižotos, saki man! «Tagad jūs redzēsiet, kas man par tēvu!» Vai tad tu tā teiktu, Miķeli Miķelson? «Agrākais matrozis uz pazudušās brigas «Trīs lilijas»!» Vai tu tā teiktu? «Nupat pārbraucis, atvedis lupatmaisu un divpadsmit vara ēras!» Nē, Miķelīt, par tādu tēvu tu tikai nospļautos!

Miķelis košļāja lūpas, viņa sirds strauji pukstēja.

—   Vismaz tu klusētu un kaunētos par šādu tēvu. Tāpēc ir labāk, ja Pats paliek miris, — vīrs turpināja.

—    Nē … nē … — Miķelis šļupstēja.

—    Nu ko tad tu darītu? — svešais jautāja, un viņa balss skanēja gandrīz vai bailīgi.

Miķelis pavērās vīrā, kas nebija Pats, tad mušu notrieptajā Miķelsona tēva ģīmetnē, kas karājās pie sienas, un viņa acīs sariesās asaras. Viņš domāja par balto zirgu, kas nekad nerikšos pāri Stāvajām kāpnēm, un par nejaukajiem ciema bērniem, kurus neviens nepārmācīs.

—    Es … es … pacienātu viņu ar kafiju, — Miķelis čukstēja, — un viņu paēdinātu, ja viņš būtu izsalcis. Un tad …

—    Tad? — vaicāja vīrs, kas nebija Pats.

—   Tad es viņam parādītu, kas man glabājas dobumainajā ābelē pie malkas šķūnīša.

—   Un kas tev tur glabājas, Miķelīt? — vīra balss tagad bija pavisam klusa.

—    Patiesībā to drīkst zināt tikai viņš. Man tur glabājas desmit sudraba rlksdālderi, ko dabūju no skolotāja Esberga, kad pirms diviem gadiem izvilku no āliņģa viņa meitu. Virsū es uzliku žultszāli, lai nauda nekļūst melna. Stāsta, tas palīdzot …

—    Un ko tu iesāksi ar rīksdālderiem?

—    Atdošu tos tēvam, — ja viņš to vēlēsies — un sevi arī. Man kurpē ir zaķakāja, varbūt tēvs to aizmirsis. Par to stāstīt būs visgrūtāk. Nez vai viņš tikai nenospļausies un nesauks tāpat kā ciema bērni: «Ptū, zaķakāja!* — Miķelis murmināja.

Vīrs bija aizdedzinājis jaunu cigāru, bet acīs atkal ieplūda dūmi.

—    Es gan viņa vietā paliktu, — nedrošā balsī ierunājās svešais. — Desmit rīksdālderi nav nieka summa. Un turklāt tu taču teici, ka Petruss Miķelsons pats arī kaut ko pārvedis. Lai gan tas nokļuvis Simona Tukinga kabatā. Varbūt Simons, tfipat kā tu, to paglabājis kādā dobumainS kokā.

Acis no tabakas dūmiem asaroja aizvien vairāk, kad vīrs tā stāvēja, atspiedies pret krāsns mūri.

—    Nu tātad, — viņš teica un notrausa ar svārku piedurkni zirnek)u tīmekļus no kreisā vaiga, tie nokrita uz grīdas.

Miķelis sēdēja, salicis rokas klēpī, un raudzījās uz svešinieku.

—    Lai gan tikai pats Petruss Johanness Miķelsons zina, ko viņš atbildētu, — vīrs murmināja.

Piepeši viņš ierēcās:

—    Nu tad uzliec kafiju, Miķeli Miķelson, un nepinkšķi kā sievišķis! Man somā ir pārtika!

Miķelis tikai pamirkšķināja. Pirmo reizi savā mūžā viņš redzēja, kā raud pieaudzis vīrs.

Laiks tajā dienā bija tāds savāds. Saule te parādījās, te nozuda. Tieši tajā brīdī tā iespīdēja pa logu un apgaismoja Miķelsona tēva ģīmetni pie sienas. Aiz netīrumiem un mušu traipiem varēja saskatīt platu bezbārdainu seju ar piemiegtām, šķelmīgām acīm. Lai gan ģīmetne bija gluži veca, tomēr skaidri varēja

redzēt: Petrusam Jnhannesam Miķclsonam uz kreisā vaiga bija karpa.

Tāda bija ari vīram pie krāsns.

—    Vai jūs uz visiem laikiem pārbraucāt mājās, tēv? — Miķelis čukstēja.

—    Uz visiem laikiem, Miķelīt, — vīrs pie krāsns atbildēja.

Divdesmit otrā nodaļa KAS TAS PAR JOAHIMU?

Ko tagad sacīs vecmāmuļa Tuvesone?

Viņa nezināja ne to, ka Stāvās kāpnes pāršķeltas uz pusi, ne arī, ka pārbraucis Petruss Miķelsons.

Visu dienu viņa rosījās Sintora kūtī un cirpa aitas. Aitas blēja: kam gan patiks, ja šādā saltā pavasarī nocērp kailu! Vecmāmuļa tikai cirpa, iebēra iegrieztajās brūcēs pelnus un ķērās pie citas aitas.

Pusdienās Sintora virtuvē viņai iedeva siļķi un vienu kartupeli. Nabaga ļaužu ēdiens toreiz bija liess. Slāpes varēja dzesēt ar ūdeni.

Beidzot večiņa salīkusi un nogurusi tuntuļoja lejup pa Stāvajām kāpnēm. Bobis viņu nesagaidīja riedams kā parasti. «Laikam gan guļ pie krāsns un blusojas,» vecmāmuļa sprieda.

No skursteņa cēlās dūmi. «Vai tu re,» viņa dudināja, «Miķelis uzlicis vārit kartupeļus, jauki, jauki, pieliekamajā man vēl kumosiņš speķa, sarīkosim dzīres. Nevajadzējis raizēties mājas dēļ, varētu justies pavisam labi. Taču pēc divām dienām ieradīsies viri un māju noplēsīs. Asaras nelīdzēs.»

Nočīkstēja durvis, drīz nebūs ne viņas pašas, ne durvju.

Nu viņa stāvēja uz sliekšņa un… neticēja savām acīm.

Atsitamais galds bija klāts, tur atradās galerts, desa, siers, svaiga maize, sālīta, papīrā ietīta gaļa, no kuras pilēja sula. Arī sviesta netrūka, un smaržoja kafija. īsta kafija, nevis tā melnā susla, ko nabaga ļaudis gatavo no dedzinātiem rudziem.

Vecmāmuļa domāja: «Esmu mirusi, atrodos debesu valstībā, paldies dievam, bet kas tagad pieskatīs puisēnu?»

Tad viņa ieraudzīja arī Miķeli. Tas notiesāja speķi, un vecīte atkal domāja: «Nabaga bērns, arī viņš miris un nonācis paradīzē. Jeb varbūt es tomēr esmu dzīva? Kā tad nu ir?»

Tas gāja pāri vecītes spēkiem, viņa gribēja apsēsties, un tūdaļ kāds pabīdīja krēslu. Kāda balss teica:

—    Laikam gan tāpat kā agrāk iebērt jums krietni daudz cukura, māt?

Vecmāmuļa domāja: «Tā ir mana dēla nelaiķa Petrusa Johannesa balss. Viņš taču noslīka pie Darnerarta bākas, tātad mēs visi esam miruši un nonākuši debesīs, kur dzer īstu kafiju, to jūt pēc smaržas.»

Piepeši vecītes apziņa noskaidrojās. Palūk, viņa sēž pie galda un dzer kafiju no apakštasītes. Galva gar» vēl joprojām tāda padurna.

Vai lai tic savām acīm vai ne? Vecmāmuļa ticēja. Viņai pretī sēdēja Petruss Johanness Miķelsons ar cigāru zobos. Pārbraucis pēc astoņiem gadiem, tas ir ilgs laiks. Vecmāmuļa apraudājās, un kafija atdzisa.

—    Paraug, Miķelit, nu tu esi dabūjis tēvu, — viņa sacīja.

Miķelis sēdēja pie krāsns un jutās briesmīgi priecīgs un tomēr arī ne.

—    Tu viņu nekad neredzēji, ka viņš nira divas asis dziļi pēc akmens, ieziesta ar taukiem. Nav otra tāda suņa pasaulē. Un zini, ko pēc tam teica Manduss Utots? — zēns vaicāja.

Miķelsona tēvs to nezināja.

—    Jā, kad sprādziens gājis vaļā, Bobis tupējis uz akmens un, asti pacēlis, lidojis gaisā, kliegdams: «Nost no ceļa! Bezzobu šunelis lido uz Spāniju!» Kādēļ gan lielie allažiņ melo?

—    Vai visi? — Miķelsona tēvs vaicāja, raudzīdamies griestos.

—    Tu arī, — zēns atteica.

—    Tā jau būs, ja tu tā saki, — Miķelsona tēvs nokāsējās, — dažkārt lietas labā vajag maķenīt pamēļot.

—    Piemēram, kad tu stāstīji par to nēģeri uz Austrālijas kuģa, — Miķelis attrauca.

—    Nu jā, arī toreiz.

—    Un kad tu izdomāji blēņas ar sibulu. — Miķelis nerimās.

—    Arī tad, — Miķelsona tēvs piekrita. — Bet, kas attiecas uz kuģa žurnālu, tad tur katrs vārds ir tīrā dzīvā patiesība. Ja es ar to nebūtu aizpeldējis līdz Darnerarta bākai, tad vis še nesēdētu. Un, kad es izkāpu krastā, manas pirmās domas bija: «Sī grāmata nes laimi.» Kopš tās dienas es grāmatu visur ņēmu līdz. Pat līdz Klondaikas zelta raktuvēm. Redzi, gribēju atgriezties mājās kā turīgs vīrs, nevis kā diedelnieks.

—    Starp citu, ja nu par to runājam, kas tad par blēņām bija tajā žurnāla vākā? — vecmāmuļa ievaicājās.

—    Vai tad es aizmirsu to tev pastāstīt? — Miķelsons atvaicāja.

—    Zelta gabals, vai? — Miķelis izsaucās.

—    Drīzāk gan sarkana stikla kastīte, — Miķelsona tēvs atteica.

—    Sarkana stikla kastīte? — vecmāmuļa brīnījās.

—    Ar aizskrūvējamu vāciņu. Kastīti es nopirku Cikago. Jūs saprotat, zelts jau neaug kokos, arī Klondaikā ne. Ja cilvēks tur nopūlējies melnās miesās kādas nedēļas trīs, tad varbūt izskalojis tik daudz zelta, ko uzlikt uz mazā pirkstiņa naga. Bet pēc septiņiem gadiem varbūt izskalots tik daudz, ka ir vērts iegriezties kādā bankā un apmainīt zeltu pret naudas zīmēm. Par dolāriem es biju iecerējis uzcelt māju Stāvajās kāpnēs. Un tad nu es šo naudas zīmju dēļ aplam baiļojos. Amerikā netrūkst zagļu un garnadžu, bet nevienam neienāks prātā meklēt aiz veca kuģa žurnāla vāka. Tur tad es arī iebāzu sarkano kastīti ar naudu. Un tad devos mājup. Visu ceļu aiz ilgām gandrīz vai nobeidzos. Bet, kad esi jau dzimtajā līcī, kuģis uzskrien sēklī. Tad tu, cilvēks, galīgi pazaudē galvu, nezini vairs, ko iesākt.

Miķelsona tēvs izvilka no kabatas sērkociņus un aizdedzinaja cigāru.

—    Kad kuģis sakustējās, kuģa žurnāls iekrita jūrā. Bet Petruss Johanness Miķelsons tāpēc nezaudēja cerības. Viņš taču zināja: šī grāmata jau reiz izpeldējusi krastā, kādē) tā nevarētu to darīt vēlreiz? Kur tā palikusi, tas jānoskaidro. Labākais būs, ja tevi tur neviens nepazīs. Tad nu es ataudzēju bārdu un garus matus, un Petruss Johanness Miķelsons pārvērtās par Patu O'Brainu. Dienu pirms Ziemsvētkiem viņš izkāpa krastā, lai sāktu pētīt. Tagad nu viņš sēž te un ir atkal Petruss Miķelsons.

Saule bija paslēpusies, un virtuvē valdīja krēsla.

—    Nu tad esi sveicināts, Petrus Johannes, — vecmāmuļa ierunājās. — Taču nekādas labas ziņas man nav ko pastāstīt. Parīt še ieradīsies Sintors. šo māju noplēsīs un no kokiem uzcels aitu kūti.

Miķelsona tēvam izkrita cigārs no mutes.

—    Koo? — viņš sauca.

—    Mēbeles mums jāizliek sētsvidū, — vecmāmuļa bilda.

Miķelsona tēvs atspieda galvu rokās un paliecās uz priekšu.

Viņš murmināja:

—    Pēc divām dienām, gnīda tāds! Un turklāt aitu kūtij!

Tad viņš pacēla cigāru, palūkojās uz griestiem un atžirga.

—    Kā dzirdu, namdaris Grille ir mājās un atmodies. Uzkāpšu augšā uz mazu brītiņu. Viena galva strādā labi, bet divas vēl labāk. Pagājuši astoņi gadi, kopš tikāmies. Nebūs par ļaunu maķenīt aprunāties, — viņš sacīja.

—    Par ko gan, Petrus Johannes? Tu taču atkal nedomā palaist kādu blēža stiķi? — vecmāmuļa bažīgi ievaicājās, jo bija pamanījusi dēla acīs iedzirkstam viltīgu uguntiņu.

Miķelsona tēvs izvilka no kabatas tabakdozi, pamirkšķināja Miķelim ar acīm un iepūta dozes caurumiņā.

—    Parunāsim par Joahimu.

Divdesmit trešā nodaļa PELD GAISĀ, NEVIS ŪDENĪ?

Nav nekāda patīkama nodarbošanās — sēdēt un raudzīties uz tukšu suņa grozu. It īpaši, ja zināms, ka tajā nekad vairs negulēs neviens suns.

Miķelis atcerējās namdara bisi un priecājās, ka ir iemesls iziet ārā un aizcilpot uz kalnu. Spridzinātāji bija aizgājuši. Bet bise gulēja turpat, kur zēns to bija pametis.

Jūra sarkani liesmoja rieta saules staros. Miķelis uzmeta bisi pār plecu un devās uz zvejas būdu. Durvis nebija aizslēgtas, bet viņš tomēr ielīda iekšā pa grīdas vaļējo dēli. Maisi vēl joprojām aizklāja logus, un mijkrēslī uz plauktiem virs gultas zaigoja sārtās pusgatavo kuģīšu laternītes.

Miķelis apsēdās gultā un sāka prātot. Simons Tukings tātad guļ kaut kur jūras dibenā. Velti būtu vaicāt: «Kur tu liki tēva sarkano kastīti ar dolāriem? Māju noplēsīs, nauda mums gauži vajadzīga!» Pēc divām dienām iebraucamās mājas sienā trieksies laužņi.

Miķelis pabāza bisi pagultē, paņēma kuģa žurnālu un sāka to šķirstīt. «Kā gan tēvs varēja grāmatu atstāt še, ja to veselus astoņus gadus licis pagalvī?»

«Brigas «Trīs lilijas» kuģa žurnālam ir deviņdesmit piecas lapas,» tā bija rakstīts pirmajā lappusē. Miķelis saskaitīja uz pirkstiem. Pierakstītas bija tikai divdesmit četras. Atlikušas sešdesmit astoņas baltas lapas. Nē, kaut kas nesaskan. Trūka trīs lapas. Zēns aizšķīra līdz beigām. Pēdējās trīs lapas bija izplēstas. «To būs izdarījis Simons un aizkurinājis ar tām plīti,» Miķelis prātoja, un iebāza grāmatu atpakaļ aiz dēļa.

Piepeši zēnu pārņēma saltas tirpas. Simons kastīti ar dolāriem, protams, būs paslēpis zvejas būdā. Un neviens par to nebija iedomājies.

Miķelis nometās uz ceļiem un vilka ārā visu, kas atradās pagultē. Tur mētājās tikai dažnedažāda lieluma gliemežvāki, sarūsējuši āķi, aplūzušas pogas, kāda veca harmonika, dziesmu grāmata bez vākiem un modinātājs.

Miķelis visas grabažas sagrūda atpakaļ, bet tāpēc jau nav jāzaudē cerība! Trīs reizes viņš rāpoja pa grīdu, bikstīdams ar atvāžamo nazi, jo zem grīdas spraugām arī var paslēpt diezgan daudz. Bet itin nekā neatrada, tikai saelpojās putekļus.

Palika vēl galds, ar to zēns ātri tika galā. Viens šķīvis, salocīta dakšiņa un desas āda. Zēns izpurināja arī buru audeklu, kas gulēja uz grīdas, — tukšs.

Tagad pie bufetes. Tur viņš atrada krūzīti ar sāli un brilles bez ietvara.

Miķelis nopūtās, visas cerības bija izgaisušas. Velti meklēt, kastīte, protams, guļ jūras dibenā.

Taču nu viņam iešāvās prātā, ka aizmirsis pārmeklēt plauktu. Viņš ielika gultā ķeblīti un uzkāpa uz tā. Visu trīs kuģīšu laternītes mirgoja viņam pretī. Bez kuģīšiem tur bija vēl tikai vāciņš ar vecām pogām. Ķeblītis sakustējās, un Miķelis saķēra plauktu, lai nenoveltos zemē. Siena nobrīkšķēja. Nākamajā mirklī zēns gulēja uz grīdas kopā ar trim nepabeigtajiem kuģīšiem un plaukta šķembām.

Viņš piecēlās sēdus un izspļāva vienu bikšu pogu. Kuģītis, kas mētājās tuvāk, bija pārlūzis, tā pakaļējais masts notriepts … notriepts? …

Miķelis vienā mirklī pievilka kuģīti sev klāt. Tā bura bija nevis no drēbes, bet papīra. Un šis papīrs bija «Trīs liliju» žurnāla lapa.

Taču ne jau tas pārsteidza Miķeli. Bet… agrāk viņš bija domājis, ka Simons Tukings neprot rakstīt, un nu … Pāri lielajai burai ar ogli bija uzšņāpts:

Šim kuģītim, ko pats cs darinājis. Klāt sārtu laternlti esmu izdomājis.

Neviens cits to nevarēja sacerēt un uzrakstīt kā tikai Simons

Tukings. Miķelis paņēma kuģīti rokas un pagriezās pret gaismu. Uz lielās buras bija rakstīts:

Sis kuģītis man padcv&s tik greizs, Ar visu laterni, lai paliek mājās reiz.

Zēns saknieba lūpas. Par nākošo kuģīti bija rakstīts:

Sis kuģīt's liekas neglīts, karājoties gaisā. Un tādam vietas nava manā maisā.

Nabaga Simons Tukings. Neviens nezināja, ka viņš prot sacerēt pantus. Parasti viņu saukāja par Simonu Blusu. Un nu viņš ir miris. Pēc viņa palikuši tikai trīs mazi kuģīši.

Miķelis jau grasījās visu šo mantu sagrūst pagultē, kad atrada vēl vienu mastu, bez kuģiša. Tas bija daudz garāks par visiem citiem un ļoti rūpīgi nodrāzts. Bura bija darināta no laba audekla, un burti rakstīti ar tinti:

Kuģītis šis spīd tik nakti, Peld gaisā, nevis ūdeni.

Miķelis brīnījās: peld gaisā, nevis ūdenī? Un kādēļ vienīgi masts un bura?

Viņš vēlreiz rūpīgi pārmeklēja zvejas būdu, bet neatrada ne kastīti ar dolāriem, ne arī kuģīti, kam darināts šis masts.

Spriežot pēc masta, kuģītim vajadzēja būt diezgan prāvam.

Zēns labu brīdi sēdēja uz grīdas un prātoja. Saule bija aizbridusi aiz salām, un zvejas būdā satumsa. Pa mazo lodziņu Miķelis redzēja, ka kalnu kores sārtojas, tad kļūst zilganas un beidzot melnas.

Miķelis Simona Tukinga flotes paliekas pagrūda zem gultas. Viņam aiz muguras iešalcās vēja brāzma, un durvis nočīkstēja. Zēns pabāza roku pagultē un sataustīja bisi. «Peld gaisā, nevis ūdenī?» Miķelis brīnījās. Un kur tad pats kuģītis?

Pēc tam viņš pacēla galvu un, pievērsies durvīm, klausījās. Savādi. Taisnību sakot, tā nemaz nebija čīkstoņa … bet…

Ar vienu lēcienu zēns pietrūkās kājās, pieskrēja un atrāva vaļā durvis. Sejā viņam iesitās saltais vakara gaiss. Viņš nespēja izdot ne skaņas …

Suņi gan neprot runāt, bet gadās, ka arī cilvēki nespēj izteikt ne vārda.

Bobis!

Viņi skatījās viens otrā, puisēns un suns. Bobis stāvēja uz trim kājām, ceturtā karājās gaisā, it kā gribēdama sacīt: «Salauzta tikai viena kāja, tomēr esi tik labs, Miķel Miķelson, un mazliet man palīdzi …»

Miķelis nometās ceļos un apskāva Bobi. Kāda viņam daļa gar visām naudas zīmēm pasaulē!

Divdesmit ceturta nodaļa MIĶELSONA TĒVS IEBER PULVERI UN MIĶELIS AIZDEDZINA

Kad Miķelis vēlāk stāstīja par šo dienu, viņš nekad nemēdza sacīt: «Todien, kad Manduss Utots saspridzināja uz pusēm Stāvās kāpnes.» Viņš pat neteica: «Todien, kad pēc astoņiem gadiem pārbrauca tēvs.» Viņš sacīja: «Todien, kad es nesu mājās Bobīti.»

Iespējams, ka viņš vēl piebilda: «Todien, kad mēs ielikām sunīša kāju skalos un nonesām no bēniņiem maisu ar vilnu, jo jūs jau saprotat, ka tas, kam salauzta kāja, jāgulda mīkstā gultā.»

Galvenais — Bobis bija atradies.

Kad Miķelsona tēvs tovakar nonāca lejā no namdara, viņa acis nez kāpēc visu laiku asaroja. Uz maisa gulēja no galvas līdz papēžiem ar dziedniecības zālēm ieziestais Bobis un raudzījās uz viņu valgām acīm. Astoņus gadus viņi nebija redzējušies.

—    Bobīt… — vairāk Miķelsona tēvs nespēja izteikt. Jutās spiests nomesties ceļos un pievilkt suņa karsto purnu pie sava vaiga. «Padomā tikai, veselus astoņus gadus,» viņš murmināja. «Mans vecais Bobīt. Bet tagad es palikšu mājās.» Cigāra dūmi cirta sunītim acīs, un tas nošķaudījās.

—   Gribi, es aizsviedīšu cigāru, — Miķelsona tēvs sacīja. Par Joahimu viņš neminēja ne vārda.

Nākamajā dienā Sintors saspridzināja to, kas bija palicis pāri no Stāvajām kāpnēm, bet no zelta ne vēsts. Tā kā vēl bija ir pulveris, ir aukla, Sintors kliedza:

—    Urbiet tālāk! Uzspridzināsim visu kalnu!

Manduss Utots urba, ka šķembas lidoja gaisā. Sintora kungs staigāja apkārt, spārdīdams ar kājām viršu čemurus.

Atkal pamatīgs sprādziens. Akmeņi un zemes pikas aizlidoja līdz pašam ciemam. Nemaz jau nerunājot par to, kas notika ap iebraucamo māju. ^

Prāvs akmens dūres lielumā lidoja pret mājas pieliekamo, un, izsitis lodziņa rūti, nozuda tumsā. Pieliekamais bija pilns ar lupatām, un durvis aizslēgtas. Atslēga pazudusi. Un vai tad kāds cilvēks līdīs tādā ūķī meklēt tur iekritušo akmeni?

Tomēr — tas bija Miķelsona tēvs. Viņš sētsvidū skaldīja malku. Vienā acumirklī viņš iebāza roku izsistajā rūtī, nocēla āķīti un tūliņ pazuda pieliekamajā.

Vēlāk iznāca, turēdams rokā akmeni. Tas bija melnipelēks un saplaisājuma vietā spīdēja. Miķelsona tēvs uzspļāva uz akmens, paberza to ar svārku piedurkni, turēja pret sauli un tad vaicāja dēlam.

—    Vai tu redzi, kas tas tāds? ^

—    Akmens, — puisēns atbildēja.

—    Vai ta domāji, tas būs zelts? — tēvs smējās.

—    Nēē, — Miķelis attrauca.

Miķelsona tēvs akmeni ievīstīja savā kabatas lakatiņā un vēlēja dēlam to aiznest uz bēniņiem.

—    Man jau sen tā šķita. — Miķelsons sevī nomurmināja. — Pagaidām ieliec to vecajā drēbju lādē. Es nākšu vēlāk.

Miķelis paņēma akmeni un pazuda uz kāpnēm.

Laikam es vēl neesmu pastāstījis par iebraucamās mājas istabas augšu?

Durvju aizkaramā atslēga bija sarūsējusi. Pietika izņemt tās cilpu, un durvis bija vaļā. Ja iegāja iekšā, durvis čīkstēdamas aizkrita, jo augšā bija ietaisīta atspere.

Ienācis apstājies un izskaiti līdz simtam, tikai pēc tam apgriezies. Tumsā čaukst un spiedz, jo žurkas slēpjas savās alās. Kad izskaita līdz piecdesmit, tad jau var saskatīt vecmāmuļas lielo amerikāņu lādi ar bronzas apkalumiem un zīmējumiem iekšpusē. Nonākot līdz septiņdesmit pieci, redz salauztos stāvus, ragaviņas, lielo Mūras [5] pulksteni bez atsvariem un mehānisma. Tur ir ari vecmāmuļas krājkasīte. Apkārt mētājas dažnedažādi dēļi un lupatas. Jumta lūciņa ir netīra un apklāta ar zirnekļu tīkliem, daudz gaismas pa to neiespīd. Ja nu aizskaita līdz simtam, tad var saredzēt Miķelsona tēva svētdienas uzvalku, kas karājas uz vadža. Svārkus, vesti un bikses. Zem uzvalka nolikti izejamie zābaki. Tie tur stāv un it kā gaida. Ja ir tumšs, tad pat var likties, ka, ietērpies svārkos, tur stāv pats Miķelsona tēvs.

Un tur 11u bija uzkāpis Miķelis, turēdams rokā akmeni. Pēc kāda laiciņa ieradās arī Miķelsona tēvs. Kājās viņam bija tikai zeķes un apakšbikses. Raug. tur taču karājās viņa uzvalksI Vienā mirklī viņš uzrāva kājās bikses. Pēc tam vesti un svārkus. Visbeidzot zābakus. Viss sēdēja kā uzliets.

—    Nu tā. Vai tu ieliki akmeni lādē? — viņš vaicāja.

—    Pašā dibenā, — zēns atbildēja.

—   Kazi, tas var noderēt. Un tagad varam sākt spridzināt, — Miķelsona tēvs atsāka.

—    Spridzināt? — Miķelis brīnījās.

—    Pst, — tēvs pielika pirkstu pie lūpām. — Vai tev ir sērkociņi?

Miķelim to nebija līdzi, bet viņš var atnest.

—    Labi, — tēvs atteica. — Tu jau zini, ka kāzās un citos svinīgos gadījumos mēdz rīkot salūtu. Tas pacilā. Esmu pārliecināts, ka Sintora kungs jutīsies apbēdināts, ja rīt, kad plēsīs nost māju un viņš ieradīsies, mēs viņu neapsveiksim. Apsēdies un klausies.

Miķelis apsēdās uz amerikāņu lādes. Tēva acis mijkrēslī šķelmīgi spīdēja.

—    Rītu, kad Sintora kungs būs ieradies sētsvidū, tu uzlavies šeit augšā. Bet nevienam ne pušplēsta vārdiņa, — Miķelsona tēvs brīdināja.

—    Nevienai dzīvai radībai, — zēns apgalvoja.

—   Arī vecmāmuļai ne. Viņa sacels traci. Un paņem līdz sērkociņus.

Miķelsona tēvs izvilka no kabatas tādu kā papīra turziņu. Vidū tā bija sašūta kopā ar rupju diegu, turziņas vienā galā karājās aizdedzināmā aukla.

—    Nav nekas bīstams, neliels blīkšķis un mazliet dūmu. Galvenais, lai Sintora kungs nesadusmotos. Vai saproti? — viņš stāstīja.

Miķelis aplūkoja dedzināmo auklu un domāja par sērkociņiem.

—      Vai tad man būs jāaizdedzina? — viņš vaicāja.

—    Kad dzirdēsi kādu šķaudām, ne agrāk. Mēs pavilksim lādi pie jumta lūciņas, lai tu varētu aizsniegt. Drošības labad lūciņu mazliet atvērsim. Bet šito turziņu ar pulveri, kas sagādās Sintora kungam tādu prieku, pabāzīsim zem jumta kārniņa. Un, tiklīdz kāds iešķaudīsies, tu aizdedzini auklu. Skaidrs? — Miķelsona tēvs vaicāja.

Nu protams. Vienu gan Miķelis nesaprata: kāds prieks no tā Sintoram, ja mājas jumtā sprāgs? Turklāt viņš sevī nolēma: būtu bijis daudz jaukāk, ja tēvs izdomātu kaut ko tādu, lai viņus neizliktu no mājas.

Kad viņi ienāca virtuvē, vecmāmuļa sēdēja, aizklājusi muti ar kabatas lakatiņu, un raudāja. Viņas seja bija izvagota ar tikpat daudz grumbām, cik skrambu bija galdā no naža griezumiem.

—    Nu jau mums būs jāsāk stiept ārā mantiņas. Ak tu pasaulīt, kur gan mēs tagad dēsimies, — viņa šņukstēja.

—    Nav nekāda steiga. Nule runāju ar Joahimu. Pēc viņa domām, viss nokārtosies, — Miķelsons viņu mierināja.

—   Apžēliņ, Petrus Johannes, kas tas par Joahimu? — vecmāmuļa joprojām šņukstēja.

Miķelsona tēvs izvilka tabakdozi un domīgi iepūta tās caurumiņā.

—    Jā, saki viens cilvēks, — viņš piebilda.

Nākamajā dienā laiks bija dzidrs. Pār jūru slīdēja pūkaini mākoņi. Krastmalas ūdeņos šūpojās gāgas cālēnu bariņš. Miķelsona tēvs sēdēja uz lieveņa, ģērbies svētdienas uzvalkā.

—   Vai ta tiešām mēs nesāksim stiept ārā mantiņas? Viņi taču var būt klāt kuru katru brīdi, — vecmāmuļa nerimās.

—    Pamazām palēnām, — Miķelsons atbildēja.

Namdaris gulēja, kaut gan pulkstenis jau rādīja vienpadsmit. Neviena mantiņa nebija iznesta sētsvidū. Kad saule pacēlās pār Stāvajām kāpnēm, atnāca Tua Tua. Viņa palocīja celīšus Miķelsona tēva priekšā un teica:

—    Nu viņi beiguši spridzināt. Atraduši tikai akmeņus.

—   Tā tas vienmēr notiek, ja spridzina svešos iecirkņos, — Miķelsona tēvs paskaidroja. — Bet arī akmeņi nav peļami. Redzu, tev vēl joprojām uz rokas plāksteris. Pēc četrpadsmit dienām vari to noņemt.

Tua Tua izbrīnā iekliedzās.

Nliķelsona tēvs paskatījās savā pulkstenī.

—    Drīz viņi būs klāt. Ja būsi laba meitene, tad varēsi braukt līdzi laivā, — viņš piebilda.

—    Kādā laivā? — Tua Tua vaicāja.

—    Tajā, kas brauks uz salu, — Miķelsona tēvs paklusi paskaidroja. — Māju uzspridzinās gaisā, tikai nevienam to nesaki. Tur vainīgs Joahims.

Meitene plati iepleta muti.

—    Uz-uzsprispridzi … — viņa stostījās.

Bet Miķelsona tēvs jau bija uzspiedis uz lūpām pirkstu.

—    Runāt ir sudrabs, bet klusuciest — zelts, tā rakstīts zeltraču statūtos. Novelc kurpes un uzkāp bēniņos, tur tu atradīsi Miķeli. Ja šeit sētsvidū kāds sāk kliegt, tad paķer vecmāmuļas krējumkrūzi, tā stāv pieliekamajā, un brāzies uz piestātni. Kad izvācas no mājas, kaut kas taču jānes.

Meitenes vasaras plankumi zaigoja kā dzērvenes uz balta papīra, taču tik daudz viņa saprata: nav nozīmes kaut ko jautāt. Varbūt Miķelis zinās vairāk? Viņa palocīja celīšus pret vecmāmuļu, kas bija pienākusi pie loga, tad. turot rokā kurpes, metās augšup pa kāpnēm.

Pēc tam atjāja Sintors.

Saule karsti svilināja virs Stāvajām kāpnēm. Sintors sēdēja Melnās rozes mugurā. Viņam sekoja vienpadsmit kalpu ar laužņiem un lāpstām. Viņi nesa arī kāpnes. Vecmāmuļa iespiedās krāsns kaktiņā un vēlējās, kaut būtu akla un kurla.

Tagad Melnā roze jau mīņājās sētsvidū.

Miķelsona tēvs paliecās uz priekšu un viegli pieklauvēja ar naža spalu pie ūdens notekas caurules, un tūliņ augšā bija dzirdams dobjš troksnis. Namdaris Grille izkāpa no gultas.

—    Nu saki viens cilvēks, Sintora kungs, — Miķelsona tēvs ierunājās un juta, ka jāizņem no mutes cigārs. — Gaišā dienas laikā. Ir jau arī brīnum jauks laiciņš. Laikam gan notiks zvejošana?

Sintora seja tumši pietvīka, acis piemiedzās.

—    Nemuldi niekus! Kur mēbeles? — viņš rēca.

—    Iekšā, — Miķelsona tēvs atteica. — Nav labi noplēst māju, ja pūš rietumu vējš. Tādēļ es nolēmu: labāk atliksim to līdz ritam.

—    Kas tev sastāstījis tādas blēņas? — Sintors kliedza.

—    Joahims, — Miķelsona tēvs atbildēja.

Sintora kungs nebija vīrs, kas velti tērēs laiku. Viņš nokāpa no zirga un uzsauca kalpiem:

—    Sāksim ar jumtu. Kārniņus nevar izmantot, metiet tos vienkārši lejā! Pēc tam ķersimies pie rūtīm. Ar tām esiet piesardzīgi, jo tās var izlietot vistu kūts logiem!

Miķelsona tēvs vēlreiz pieklauvēja pie ūdens notekas caurules. Pēc īsa brītiņa sētsvidū iznāca namdaris. Zābaks bija tikai vienā kājā, otrā zeķe. Bikses viņš bija paguvis uzraut uz naktskrekla, taču balss skanēja skarbi.

Kāpnes jau bija pieslietas pie mājas sienas, un viens puisis devās augšup. Tas namdarim nepatika.

—    Kas še notiek? — viņš sauca.

—    Plēšam māju nost, — Sintora kungs atbrēca pretī. — Bet ar tevi man vēl kāda nenokārtota darīšana, par to parunāsim vēlāk. Prom no kājām, tūliņ lidos lejā kārniņi.

Namdara seja vispirms tumši pietvīka, tad k)ūva balta kā krīts. Viņš ievilka dziji elpu un teica:

—    Plēs cik tev tīk, Malkolm Sintor. Tikai nevaino mani, ja kāds ar lauzni trāpīs pa spridzekli. Es savas rokas mazgāju nevainībā.

—    Kas par spridzekli? — Sintora kungs rēca.

Bet namdaris jau bija viņam pagriezis muguru. Viņš pavirzīja Miķelsona tēvu sāņus, atvēra istabas durvis un sauca:

—    Vispirms sievietes un bērni laivā! Žigli, žigli, apdraudēta dzīvība!

Tad viņš sagrāba Miķelsonu aiz apkakles un uzrāva to kājās.

—    Nesēdi un nežāvājies! Pielūko, lai visi tiek laivā, kamēr māja neuzlido gaisā. Ja mēs vairs neredzētos, tad pagaidām ardievu

No Sintora kunga rokas izkrita lauznis. Tua Tua izbrāzās no istabas, turēdama rokās vecmāmuļas krējuma krūzi. Meitenes atrisušie sarkanie mati plīvoja kā uguns liesma.

—    Airi atrodas zem krūmiem! — namdaris uzkliedza Miķelsonam.

Tad izšāvās vecmāmuļa. Ap viņas izdēdējušajām kājām plandījās brunči, rokās viņa bija pakampusi Bobi, kas kauca kā vilks.

Sintora kunga seja bija tumši sārta, ar zobiem viņš košļāja ūsas.

—    Ko tas viss nozīmē? — viņš šņāca.

—    Vainīgs Joahims, — pie malkas šķūnīša atsaucās namdaris. Viņš bija izlaidis ārā aitu un izskatījās, ka drīzāk ļaus sev nocirst galvu, nekā ies tuvāk mājai.

—    Kas par Joahimu? — Sintors rēca.

Namdaris pagājās dažus soļus uz mājas pusi un trīs reizes nospļāvās, kā to mēdz darīt, ieraugot melnu kaķi.

—    Ja nu jūs gribat zināt: Joahims devās uz Brokela kalnu spridzināt, bet kasti ar spridzekļiem aizmirsa pie mums.

—    Kas tie par spridzekļiem? — Sintors nerimās.

—   Dinamīts, — namdaris atteica. — Viņš aiziedams pameta uz kāpnēm veselu kasti. Toreiz vecmāmuļa tad arī ieminējās par skudrām.

Sintora kungs izskatījās tā, ka visas vecmāmuļas gribētu sūtīt pie joda. Arī namdarus!

—    Kas tās par skudrām? — viņš atkal šņāca.

Namdaris sarāva degunu, it kā aizturēdams šķavas. Viņš pašķielēja uz bēniņu lodziņu, tas bija pavērts.

—    Nu tad tās pašas, kas mīt mūsu mājā, — večuks skaidroja. — Tās skrapšķinās un čaukstinās baļķos, nedod mieru pat svētdienās. Un tad vecmāmuļa ieminējās, ka šīs skudras neciešot dinamīta smaku. Nu pamēģināsim, es atteicu un sāku sienās izurbt caurumus. Tā, akurāti sakot, es izurbu sešdesmit divus caurumus un iebēru vietumis dinamītu. Tas notika tā pirms gadiem trim. Vakar es visu dienu noņēmos, meklēdams caurumus, taču neatradu nevienu pašu, jo toreiz tos aizziedu ar māliem.

Sintora seja pamazām mainīja krāsu. Vispirms tā bija sarkana, nu krīta balta.

—    Tas … tie … jau ir … salti meli! — viņš purpināja.

—   Tieši manas domas, — namdaris piekrita. — Vai tad skudras pazuda? Lika pagaidīt. Un ja tev, cilvēkam, uznāk (tagad namdaris novērsās) šķa … šķa … šķavas, tad skrien kaut vai aiz malkas šķūnīša.

Sintora pierē pietūka dzīslas.

—   Ar šitādiem burlaku stāstiem varat muļķot citus, — viņš nošņācās. — Ei, jūs tur augšā, sāciet plēst!

—    Kā … kā … jums tīk! — namdaris atteica un nošķaudījās.

Trahtrah… nolidoja pirmais kārniņš un iekrita ērkšķogu krūmā.

Neviens nepamanīja Miķeļa roku. Piesardzīgi tā pavīdēja pievērtajā lodziņā. Kaut kas iesīcās, gluži kā muša, kas iekritusi zirnekļa tīklā. Miķeļa Miķelsona roka pazuda.

—    Ašāk! — Sintors rēca.

Puisis, kas stāvēja uz jumta, pastiepa roku pēc nākošā kārniņa.

Tad atskanēja būkšķis. Virs mājas pacēlās dūmi. Puisis atlaida pirkstus un nolēca no jumta tieši ērkšķogu krūmā. Pārējie deviņi pagaisa kā pelavas vējā.

Sintora kungs sagrīļojās un satvēra Melnās rozes asti, lai pieturētos. Bet zirgi ir tramīgi, tiem nepatīk šāvieni.

Nākošajā mirklī Melnā roze rāva Sintoru augšup uz Stāvajām kāpnēm.

Namdaris stāvēja mierīgi, salicis rokas uz vēdera.

— Tas bija tikai pirmais, — viņš teica puisim, kas gulēja ērkšķogu krūmā. — Palicis vēl sešdesmit viens. Ja Sintoram atliks laiks, gan jau viņš tos atradīs.

Augšā bēniņos gulēja Miķelis Miķelsons, piespiedis degunu pie mazā trīsstūrainā lodziņa. Viņš redzēja, ka Melnā roze auļoja kalnā. Redzēja, ka kalpi aizbrāzās pa to pašu ceļu. Redzēja, ka Sintors, lielgruntnieks, piecēlās, kad bija palaidis vaļā zirga asti, un kliboja projām.

Veselu stundu Miķelis nogulēja bēniņos, gaidīdams, ka vīri atgriezīsies. Neviens nenāca. Tad viņš izvilka nazi un iegrieza sienā: «1892. gada 1. maijs. Pulveris uzspridzināts. Miķelis Miķelsons.»

Pēc tam zēns nokāpa lejā un uzlika uz plīts kafijas kannu.

Divdesmit piektā nodaļa TIKAI PUTNA OLA

Maijs bija pilnā plaukumā. Sniegpulkstenītes jau noziedējušas. Naktīs smaržoja aļģes un kreimenes. Stāvajās kāpnēs lidoja pieneņu pūciņas.

Miķelis, uzlocījis bikses, stāvēja ūdenī pie Simona Tukinga laivas un zvejoja moluskus, mezdams tos vecā kārbā. Uz moluskiem labprāt kožas merlāni. Miķelis ar tēvu bija norunājuši iet makšķerēt. Kad saule slīgst pār kalniem rietumos, tad ķeras vislabāk.

Tua Tua stāvēja blakus uz steķiem un aplūkoja zaļo plāksteri uz rokas. Turpat jau būs aizritējuši pieci mēneši, un plāksteris drīzāk izskatījās melns nekā zaļš. Miķelis stāstīja par Joahimu.

— Skaidrs, ka tas viss bija izdomāts. Nekādi spridzinātāji pie mums triju gadu laikā nav bijuši. Neviens nav aizmirsis sešdesmit divus dinamīta spridzekļus. Drošības labad es no rīta, kamēr citi gulēja, uzkāpu augšā un visu sienu izbakstīju ar nazi. Bet spridzek]u ne tik daudz kā melns aiz naga.

Miķelis iebāza roku līdz plecam ūdenī un izvilka veselu molusku čemuru.

—    Bet zini, Tua Tua, man liekas, ka ir dažādi meli. Piemēram, ja tēvs un namdaris nebūtu izdomājuši šo stāstu par Joahimu un es nebūtu aizdedzinājis lodziņā pulveri, tad no iebraucamās mājas tagad rēgotos tikai dūmenis.

Tua Tua pakasīja roku un atteica, ari viņa ticot, ka daži meli esot atļauti.

—    Kā tu domā, vai viņš atgriezīsies? — meitene vaicāja.

—    Kas? — Miķelis atjautāja un brida krastā.

—    Nu, protams, Sintors. Un viņa kalpi.

Likās, ka Miķelim gribētos atbildēt nē, tomēr drošības dēļ zēns teica:

—    Kaut jel tēvs nebūtu sajucis prātā, — viņš murmināja, izgriezdams slapjās bikses.

—    Sajucis … prātā? … — Tua Tua brīnījās.

—    Kad es tev saku, — Miķelis apgalvoja. — Vakar visu pēcpusdienu viņš sēdēja bēniņos un grozīja un taustīja kādu vecu akmeni, kas bija nolikts vecmāmuļas lādē. Pēkšņi noskrēja lejā un kliedza: «Varbūt!» Tad kādu brīdi staigāja šurp un turp pa istabu. Apstājās un sauca: «Bet varbūt ne!» Un no jauna aizdrāzās uz bēniņiem.

—    Nudien, briesmīgi, — Tua Tua teica. — Parasts akmens?

—    No Stāvajām kāpnēm, — Miķelis pamāja ar galvu. — Tas iekrita pa logu, kad Sintors te sāka spridzināt.

—    Vai tēvs joprojām sēž bēniņos? — meitene painteresējās.

—   Tad vismaz zinātu, kas ar viņu notiek, — Miķelis atteica un vilka kājās kurpes. — Bet šoreiz viņš ievīstīja akmeni lupatā un aizgāja. Kalniņā vēl pagriezās un uzsauca: «Kā tev patiktu, ja es atgrieztos, jādams uz balta cirka zirga?»

—    Noteikti jucis, — Tua Tua piekrita. — Jeb varbūt viņš atradis tos dolārus? Kā tu domā?

Miķelis tikai šūpoja galvu.

—    Kastīte ir beigta un pagalam. Izmeklēju pamatīgi visu zvejas būdu. Tur tās nav.

Miķelis pašķielēja uz zvejas būdas pusi un ar papēdi zīmēja smiltīs buru. Zēna piere bija saraukta vienās grumbās.

—    Paklau, Tua Tua, — viņš klusu ierunājās. — Vai tu kādreiz esi redzējusi kuģi, kas spīd naktī?

—    Nu, protams. Uz kuģiem taču ir lukturi, katrā pusē viens, — meitene atteica.

—    Tas tiesa. Bet tādu. kas peld gaisā, nevis ūdenī, — Miķelis nerimās.

Tua Tua iegrima domās.

—    Vai ta tu par tādu esi dzirdējis? — viņa jautāja.

—   Ja apsoli nevienam nekā neteikt, es tev pastāstīšu. Skaties! — viņš sauca.

Zēns nometās uz ceļiem smiltīs un uzzīmēja tur citu citai blakus četras buras. Zīmēdams viņš pastāstīja, ko atradis Simona Tukinga būdā.

—    Četrus lielos mastus, bet tikai trīs kuģīšus. Ceturtais laikam gan domāts kuģim, kas peld gaisā, nevis ūdenī, — Tua Tua prātoja.

—    Skaidrs, — Miķelis piekrita.

—    Un kas spīd nakti, — Tua Tua turpināja.

—    Laternītes ir visiem Simona Tukinga kuģīšiem, un vienā krāsā — sarkanas, — Miķelis piebilda.

—    Bet tie kuģīši nepeld gaisā. Tu laikam domā. ka tam kāds sakars ar dolāriem? — Tua Tua ievaicājās.

Miķelis pakratīja galvu.

—    Nē, tikai tāpat vien iedomājos. Tagad, kad atbraucis tēvs, turklāt visa tā padarīšana ar māju, man nemitīgi jādomā, — Miķelis drūmi teica.

—    Spīd nakti un peld gaisā, nevis ūdenī, — Tua Tua murmināja.

—    Vajadzēs izprašņāt namdari, — Miķelis prātoja. — Jā, man tik un tā jāiet pie viņa un jāpalūdz laiva. Vai nāksi lidz?

Namdari viņi atrada aiz iebraucamās mājas pie akas. Viņš bija ģērbies svētdienas drānās un grieza nost bārdu. Vienā rokā turēja spoguļa lausku, otrā Simona Tukinga dzirkles. Uzmanīgi viņš tās aizbāza aiz kreisās auss, kamēr ar vienu aci lūkojās spogulī.

—    Redz, pūlos, cik spēdams! Kā izskatās pakausī? — večuks vaicāja.

—    Labi, — Miķelis atteica. — Vai vakarā varu aizņemties laivu?

Namdaris tagad aizbāza dzirkles aiz otras auss un atbildēja, ka varot gan. Tad vaicāja, kā izskatoties no sāniem.

Tua Tua apgalvoja, cik viņa varot saredzēt, tad no visām pusēm izskatoties labi. Namdaris savaibstījās, lūkodamies spogulī, un teica:

— Nūjā, viss par godu šai dienai! Esmu noskuvies, nogriezis nagus. Jūs taču zināt, trusēni, kas par svinīgu dienu? Nezināt! Ak šitādi pagāni!

Namdaris izvilka no svārku kabatas nosmulētu kalendāru un pasvieda to Miķelim.

—    Divpadsmitais maijs! Lasi, Miķel Miķelson! — viņš pavēlēja.

Miķelis lasīja: Divpadsmitais. C. Indriķis. Saule lec 3, 7 m.

—    Un tas tev nekā nesaka? — namdaris aizvainots norūca.

—   Ceturtdiena, saule lec trijos un septiņās minūtēs, — Miķelis atkārtoja. — Un …

—    Indriķim vārdadiena! Tā gan! Bet varbūt tev ar tādu vārdu neviens nav pazīstams?

—    Kā nu ne. bruņurupucis! — Tua Tua izsaucās.

—    Akurāt. Un vai tad bruņurupucim nav tiesības svinēt vārdadienu, jebšu tam jau septiņi simti gadu un tas ir miris un apbedīts? Vai redzat, trusēni, kas tas? — Namdaris izvilka kaut ko no vienas kabatas. — Skat, skārda burka! Un kas man otrā rokā? Pienenes! Tieši tās viņam patika. Vairāk gan lapiņas. Tagad atnes ūdeni, Miķeli Miķelson, un ielej burkā. Pēc tam jūs mani pavadīsiet uz baznīcu un parādīsiet, kur viņš apbedīts. Tur tad arī noliksim ziedus. Un jums maķenīt jāpadzied, jo Indriķim patika mūzika. Ejam!

Namdaris iebāza dzirkles aiz zābaka stulma, Miķelis nometās pie akas piepildīt burku, kamēr viņam blakus stāvēja Tua Tua, urbinādama plāksteri.

Pēc brītiņa viņi devās ceļā. Namdaris spēra lielus soļus. Viņa milzīgajās svārku kabatās šķindēja tukšas pudeles, atsizdamās pret makšķeru āķiem, svina pludiņiem un pogām.

—    Taisnību sakot, mēs atnācām, lai kaut ko pajautātu, — pēc dažiem soļiem ieminējās Tua Tua.

—    Nu, un kas tas būtu? — namdaris atvaicāja.

—    Mēs prātojām par kādu kuģi, — Miķelis paskaidroja.

—    Prātot ir labi, — večuks norūca.

—    Par kuģi, kas spīd naktī; tās, protams, ir laternas. Bet kuģi, kas peld gaisā, tas daudz nesaprotamāk, — Miķelis šļupstēja.

—    Un nevis ūdeni, — Tua Tua piebilda. — Bet, mīļais namdar, ejiet lēnāk, es jums netieku līdz.

Namdaris apstājās un pagaidīja.

—    Peld gaisā, nevis ūdenī! Ak tu pasaulīt, tādu gan neesmu redzējis. Ūdens taču ir, lai pa to peldētu. Kādas blēņas! Esam jau klāt; ja nu jūs zināt kādu jauku dziesmu, tad raujiet vaļā.

Viņu priekšā pacēlās drūmie baznīcas mūri, un Tua Tua uzņēma dziesmu:

Aijā, žflžū, Māte dzied, un bērniņš klausās,

Zūžū! Zūžū! Putniņš ligzdā mierā dus, Bērniņš šūpuli tik kluss.

Nebēdā par pāvestu. Nedz par citu rūpestu …

—    Laba dziesmiņa, — namdaris teica un iegāja baznīcā. — Var jau gadīties, ka ir tādi cilvēki, kas teiks: ir nu gan liela bēda par tādu nosprāgušu bruņurupuci. Bet es atbildēšu: ir gan bēda! Suņi mēdz riet un vecenes šķendēties, bet bruņurupucis prata klusēt. Parādiet nu, kur tas guļ, tad es tur nolikšu burku.

—    Tur, — Tua Tua norādīja.

Taču Miķelim bija sava pazīme, un viņš parādīja mazliet tālāk. Beidzot bērni vienojās, ka pašā baznīcas vidū. Tur tad namdaris nolika burku. Tua Tua nodziedāja vēl vienu pantu, un namdaris sacīja:

—    Pēc tevis es jūtu lielu tukšumu, Indriķ. Taču septiņi simti gadu ir liels vecums. Vismaz griesti šeit augsti diezgan.

Visi trīs pavērās augšup. Jumta baznīcai vairs nebija, bet augstu pār melnajiem mūriem kā aitu bars p)avā slīdēja maija mākoņi. Vai tad debesis nav diezgan labs jumts? Nakti bija lijis, un Stāvo kāpņu kore laistījās kā melns stikls.

Miķelis vēlāk pūlējās visu aprakstīt savā dienasgrāmatā: kā viņi stāvēja un raudzījās mākoņos, kā spārdīja zemi un domāja par nabaga nosalušo Indriķi, par Patu un Simonu Tukingu un kas notika pēc tam.

Taču septiņas lapas ielidoja mēslu spainī, nekas labs neiznāca. Tikai beidzot uz pēdējās lappuses viņš lieliem burtiem uzrakstīja:

Ola ! !

Grille tik tikko to nesamina ar saviem lielajiem zābakiem, taču Tua Tua piesteidzās klāt un uzsauca:

—    Pag", putnu ola!

—    Nudien! Laikam būs izkritusi no kādas lizdas, — Miķelis teica un pacēla olu.

—    Ļauj paskatīties. Tā jau domāju, putnēns izšķīlies. Bet kur tad lizda?

Visas trīs pietvīkušās sejas vērās augšup, un nākamajā mirklī Tua Tua sauca:

—   Kuģis! Kuģis!… Lizda ir kuģī. Mēs to esam atraduši, Miķelīt! Nu tas mums rokā! …

—   Ko tu lēkā? Kas mums rokā? — Miķelis vaicāja.

Namdaris iebāza mutē košļājamās tabakas kumšķi un pašķielēja uz meiteni, kas lēkāja uz vienas kājas un aiz prieka spiedza.

—    Viņa grib sacīt, ka putna lizda atrodas kuģītī. Vai tādēļ tūlīt tā jāspiedz? Putnēni jau izšķīlušies. Beidz taču spiegt, — viņš purpināja.

Tua Tua aprima. Meitenes mati bija izrisuši, vasaras raibumi zaigoja. Viņas skatiens apstājās te pie Miķeļa, te pie namdara. Acis kļuva šauras šauras.

—    Vēl tikai pirms maza brītiņa kāds jautāja: «Kas tad spīd naktī, kas peld gaisā, nevis ūdenī?» Un tomēr jūs abi stāvat un blenžat kā gatavie stulbeņi.

Miķelis atkal palūkojās augšup, un viņa lūpas pamazām pavērās.

—   Tua Tua, tu domā … tu domā, ka tas ir Simona kuģītis? … Tas. kuram viņš izgrieza ceturto mastu? …

Nu Tua Tua izturējās pavisam ērmīgi. Viņa iespieda rokas sānos un noslēpumaini mirkšķināja acis.

—    Ne jau tikai masts, Miķeli Miķelson, — meitene sacīja. — Padomā, padomā, Miķeli Miķelson. Ko vēl Simons Tukings darināja saviem kuģīšiem? Nu, nu, Miķeli Miķelson! Kaut ko tādu, kas bija svarīgāks par mastu un burām …

Namdaris izspļāva tabaku, pat to nesakošļājis.

—   Nesaprotu ne velna. Varbūt tu, Miķeli Miķelson? — viņš noteica.

Miķelis pamāja ar galvu, taču neviena skaņa nenāca pār viņa lūpām.

—    Laternītes, Tua Tua, — viņš beidzot izdvesa.

—    Un no sarkana stikla, — Tua Tua tāpat čukstot atbildēja.

Divdesmit sestā nodaļa SIJA IR SATRŪDĒJUSI, MIĶEL!

Pulksten pusdeviņos Miķelsona tēva vēl joprojām nebija mājās. Kalnā nemanīja neviena paša balta zirga. Namdaris bija aizgājis pie miera, jo pārdomas un tālas pastaigas jūrniekus nogurdina. Vecmāmuļa sēdēja lievenī un tīrīja vakariņām zivis, Miķelis ar savu draudzeni, apmierināti, ka vecmāmuļa aizņemta, pūlējās nocelt pie sienas pieslietās kāpnes.

—    Tas labi, tagad viņa nesāks mūs iztaujāt. Kā tev šķiet, vai namdaris kaut ko saprata? — meitene vaicāja.

—    Ne nieka. Tēvs par šo stikla kastīti pastāstīja vienīgi mums. Namdaris nodomāja, ka ar kuģīti saistās kāds noslēpums. Pieturi, lūdzu, te! Ir gan smagas.

Tua Tua pūta un elsa.

—    Mēs tās nemūžam uz turieni neaizstiepsim!

—    Ļaunākais, ja mūs ieraudzīs vecmāmuļa, viņa sāks rāties. Ar šīm kāpnēm vispār nekas neiznāks. Labāk uzrāpšos pa sienu un pēc tam uz sijas, — Miķelis prātoja.

—    Un tad?

—    Tad redzēsim, — zēns atteica. — Taču virve gan jāpaņem līdz. Parunā tikmēr ar vecmāmuļu. Satiksimies pie baznīcas. Pēc stundas ceturkšņa, — zēns izrīkoja.

Tua Tua aizgāja pie vecmāmuļas, un Miķelis sameklēja virvi, kas bija savus astoņus metrus gara un piecas reizes aptīta ap lādi bēniņos. Viņš ielavījās virtuvē, kur saules strēlē gulēja un krāca Bobis, pēc tam, lai izvairītos no iztaujāšanas, izlēca pa logu un devās gar kalnu uz baznīcu.

Tua Tua jau sēdēja baznīcā un raudzījās gaisā.

—    Varen augstu, Miķel!

—    Nekā bīstama nav, ja tikai iztur sija, — zēns-viņu mierināja. Virvi viņš bija uzmetis uz pleca. — Pa baznīcas sienu nav grūti uzrāpties, tajā ir pamatīgas spraugas. Nu, mazliet piepalīdzi. Grūtākais ir sākums.

Tua Tua palīdzēja, un zēns aši uzrāpās pa mūri augšā un tad uz sijas, lai nokļūtu pie kuģīša. Rieta saulē sarkanā laternīte kvēloja kā asinis.

—    Dieviņ tētiņ, dari tā, lai tur būtu kastīte. Stikla kastīte ar naudu! Lai Miķelis nenosistos… — meitene klusi lūdzās.

—    Ai, nenokrīti! Man liekas, tu zaudē līdzsvaru! — viņa iekliedzās.

—    Daudz netrūka. Sija satrūdējusi, neganti brīkšķ, — zēns dvesa.

—    Vai tomēr nebūtu labāk, ja mēs palūgtu palīgā namdari?

Miķelis papurināja galvu. Nu jau viņš bija pie ķēdes, kurā

karājās kuģītis, apgūlās uz vēdera un raudzījās lejup.

—    Kuģītī ir lizda, bet tukša.

—    Skaidrs, ka putnēni aizlaidušies. Bet vai tās tur nav, Miķel? — meitene prašņāja.

—    Varbūt. — zēns atteica, — vismaz tā ir sarkana un diezgan prāva, lai gan …

Viņš apsēdās jāteniski, apmeta sijai apkārt virvi un to sasēja.

—    Vai nebūtu labāk, ja mēs nolauztu kādu bērzu vai citu kociņu un mēģinātu kuģīti noraut lejā? — Tua Tua satraukta čukstēja.

—    Gribu to dabūt rokā veselu. Turi īkšķus, Tua Tua, tagad es nāku.

Lēnām viņš sāka slīdēt lejup pa virvi. Sija brīkšķēja. Sauli bija aizklājis mākonis, un baznīciņā satumsa.

—    Vai … dieniņ, Miķeli, ja nu sija lūst…

Zēns klusēja. Tagad viņš atradās vienā augstumā ar kuģīti.

Pie katras rokas kustības sija nobrīkšķēja. Tagad vienu roku vajadzēja palaist vaļā, lai ar to izzvejotu kastīti.

Vai tiešām tā bija kastīte?

Miķelis ievaidējās.

— Tagad … tagad … man tā … rokā, Tua Tua … man liekas …

—    Vai tā ir kastīte, Miķel?

—    Varbūt… varbūt, Tua Tua. Tā sēž cieti…

Sija skaļi brīkšķēja. Tua Tua iekliedzās un ar roku aizspieda muti.

—    Prom! Lai nebūtu apakšā, ja sija lūst! — zēns kliedza.

Divas sekundes, trīs, četras. Tua Tua atvilka elpu, un Miķelis sāka rāpties augšā. Tagad viņš lietoja abas rokas. Kuģīša ar sarkano laternu vairs nebija. Vēl pusmetru, un nu jau zēns pārmeta kājas pār siju.

Pussadegusī sija brīkšķēja un brakšķēja, un kuģītis šūpojās kā vētrā.

—    Paliec mierā, Miķel! Nekusties! — meitene lielās izbailēs sauca.

Miķelis sēdēja jāteniski pār siju, pavisam nekustīgs. īsu brītiņu viņš pat pirkstu nepakustināja.

—    Paej prom, Tua Tua… Mēģināšu no jauna, tagad tā manā kabatā, — Miķelis sēca.

Zēns lēnītiņām līda uz sienas pusi. Kad viņš atradās metrus divus no mūra, sija pārlūza. Tā pārlūza tieši tajā vietā, kur bija pakarināts kuģītis. Viens sijas gals ar blīkšķi nokrita uz grīdas, dažus soļus no meitenes. Otrs kopā ar Miķeli un kuģīti palika karājoties un šūpojās gaisā.

Tua Tua redzēja, kā Miķelis, taustīdamies pēc balsta, ar ceļgaliem lēnām virzījās uz mūri. Viņa pirksti slīdēja tuvāk un tuvāk …

Nākamajā mirkli zēns jau bija uz mūra un varēja atvilkt elpu. Viņa roka joprojām drebēja, bet pats līksmi smaidīja un atgaiņājās no odiem.

—     Laternīte, Miķellt? Vai tev ta ir? — Tua Tua kliedza kā negudra.

Miķelis pacēla kaut ko sarkanu virs mūra. Rieta saule laistījās uz spožās virsmas.

—    Taču tā nav laternīte! Tā ir sarkana stikla kastīte, pilna ar dolāriem! — viņš sauca.

Divdesmit septītā nodaļa KO VISU VAR ATRAST DOBUMAINA ĀBELĒ

Miķelis sēdēja uz iebraucamās mājas lieveņa un gaidīja. Fjordu apņēma nokrēslis. un vecmāmuļa jau bija iekurinājusi plīti: maija vakari jūrmalā ir vēsi. Durvis bija vajā, un Miķelis dzirdēja, ka iekšā Bobis savā grozā pie miegam kāvās ar blusām.

Visapkārt valdīja klusums. Ulrika bija aizcilpojusi uz mežu. Namdaris, protams, gulēja. Diezin, ko dara Tua Tua? Laikam sēž skolas mājas virtuvē un stāsta skolotājam Esbergam par sarkano laternīti baznīcas kuģītī, bet tā jau nemaz nebija laternīte …

Lai gan viņi bija solījušies nebilst ne pušplēsta vārdiņa. Un ja Tua Tua kaut ko apsolās …

Zēns raudzījās uz zvejas būdu un domāja par Simonu Tukingu, kas nepaguva nokļūt Portugālē. Tomēr viņš darināja jaukus kuģīšus, un visiem tiem bija sarkanas laternītes. Pat baznīcas kuģim viņš tādu bija ielicis. lai gan šis kuģis nebija Simona Tukinga roku darbs un pēc ugunsgrēka izskatījās kā īsta grabaža.

Un tad laternīte! Domājot par to, zēnu pārņēma saltas un karstas tirpas, viņš juta ir prieku, ir skumjas. Pakrūtē tā dīvaini smeldza, kad iedomājās, ka Simons nekad vairs nesēdēs pie šķūnīša durvīm, nedrāzīs skaidas, nesukās savu bārdu un nestāstīs par Portugāli.

Diezin, kas butu noticis ar naudu, ja kuģa žurnāls neizpeldetu malā un Simons to neatrastu?

Kas tas? Miķelis pacēla galvu. It kā Stāvajās kāpnēs iezviegtos zirgs? Zēna sirds sāka pukstēt straujāk. Tad viņš nolēma: tur jau tikai čabēja koku lapas. Jeb varbūt skrēja lapsa?

Taču nu jau tiešām bija dzirdams troksnis. Pret akmeņiem klaudzēja zirga pakavi, Miķelis nealojās.

Nākamajā mirklī no tumsas iznira kaut kas balts. Tas nebija ne sapnis, ne rēgi. Tas bija zirgs!

Platajā zirga mugurā sēdēja Miķelsona tēvs un veikli vadīja zirgu, turot pavadu divos pirkstos. Cigārs tumsā spīdēja kā jāņtārpiņš.

—    Ak, tu te sēdi un gaidi, Miķelīt, — viņš ierunājās, nokāpdams no zirga. — Šonakt tam būs jāiztiek ar malkas šķūnīti. Rīt nokārtosim labāk. Balts kā sniegs. Tā, rītdien viņiem visiem parādīsim garu degunu, vai ne?

Miķelis pamāja. Taču viņš tikko sadzirdēja tēva vārdus. Visu dienu viņš kabata bija glabājis cukura graudiņu, gadījumā ja … Bet tagad viņš nekādi nedabūja graudiņu ārā no kabatas … Cik jauka gaita! Un zirgs tik koši balts, cik Melnā roze melna!

—    Vai tas … vai tas ir mūsu, tēt? … — zēns beidzot vaicāja.

— Tavs un mans. Patīk? Iedod viņam cukura graudiņu. Vēlāk visu izstāstīšu, — tēvs sacīja. — Nu, nu, nu, mīļo zirdziņ!

Zirgs dabūja cukura graudu, un Miķelsona tēvs lopiņu aizveda uz malkas šķūnīti, kas gan bija pazems, bet pagaidām labs diezgan.

—     Kā tu jau varbūt zināsi, Laurena silājā atkal ceļ cirku. Šorīt es tur gāju garām. Tur bija divdesmit zirgu, vari man ticēt. Gan melni, gan brūni, gan balti, gan ābolaini. Bet tikai viens kliboja.

Nu jau viņi bija ienākuši šķūnītī, un Miķelsona tēva acis patumšā valgi spīdēja. Miķelis kaklā sajuta tādu kā kumosu, tas brieda un brieda.

—    Tad nu es domāju, — Miķelsona tēvs atsāka. — Miķelis jau astoņus gadus sapņojis jāt cauri ciemam uz balta zirga, tāpat kā Sintors jāj uz melna. Kāpēc gan ne? Tā kā zirgs klibo, tas vairs cirkam neder. Ko gan viņi mēdz darīt ar klibu zirgu, kā tu domā?

Miķelis nekā vairs nedzirdēja. Viņš sāpīgi košļāja lūpas.

—   Jā, viņi to aizved aiz lielās telts un nošauj, — Miķelsona tēvs stāstīja. — Ierados tieši pēdējā brīdi. «Piedāvāju četrdesmit kronas,» es teicu, «un naudu dabūsiet nākamajā nedēļā.» «Labi,» viņi piekrita. — Kas ar tevi, Miķel? Tu taču te nestāvi un nekauc? — Miķelsona tēvs paliecās uz priekšu, viņa acis spulgoja.

Miķelis rīstījās un rīstījās, un beidzot sacīja:

—    Viņi ņirgāsies!

—    Kas tad?

—   Tie, tur ciemā. — Miķelis šņukstēja un juta, ka zaķakāja kurpē aug augumā.

Pēkšņi Miķelsona tēva roka, silta un rāma, nogūlās uz zēna pleca.

—    Ak ta tu domāji, ka viņi aizmirsīs zaķakāju, ja zirgs būs varen košs, vai ne? Miķelīt, viņi atcerēsies tavu zaķakāju, kauču tu jātu uz divdesmit vislabākajiem cirka zirgiem. Atcerēsies tik ilgi, kamēr tu pats par to domāsi. Bet, jājot uz šā zirga, tu vari sev sacīt: «Baltā kaija ir dzīva, un tas ir mans nopelns, kāda man daļa. ko viņi tur klaigā?» Nu, kas tad ir svarīgāks?

—    Bal … Baltā kaija. — Miķelis čukstēja.

—    Tā mēs viņu nosauksim, — Miķelsona tēvs teica. — Un, ja gribi zināt sīkāk, tad es jau tur biju pagājušajā nedēļā un visu norunāju. Viņi prasīja par to četrdesmit kronas. Desmit tūliņ un atlikumu nākamajā mēnesī. Vai zini, Miķelīt, kur es dabūju tās desmit?

Miķelis jutās spiests atbalstīties pret silto zirga augumu, savādi, ka viņa kājas sāka trīsēt.

—    Tu … tu taču … negribi teikt,… ka tās paņēmi …

—    No pudeles, kas atradās dobumainajā ābelē, tieši to es darīju, Miķelīt, Tagad tu vari sev teikt: manas desmit kronas viņai izglāba dzīvību. Un ja zirdziņam vajadzīgs mierinājums tā klibās kājas dē], tu vari tam iečukstēt ausī: «Nākamajā nedēļā viņi jau ņirgāsies mazāk, Baltā kaija, un nākamajā mēnesī vairs itin nemaz, jo tad jau būs sapratuši, ka no viņu ņirgām mums nav ne silts, ne auksts.» Un, ja zirdziņa vēders sāks burkšķēt, tad saki: «Mans tēvs paķēra līdz veselu auzu maisu, pagaidi tikai, tūliņ tev atnesīšu barību …»

Miķelsona tēvs vēl nebija beidzis, kad zēns jau izšāvās ārā. Viņa sirds pukstēja: mans zirgs, mans zirgs, mans zirgs! Virs Stāvajām kāpnēm mirdzēja tikai viena pati zvaigzne. Liegi viļņi skalojās pret Simona Tukinga steķiem. Miķelis Miķelsons neko ne dzirdēja, ne redzēja.

Kad viņš atgriezās, tēvs bija iegājis istabā, atnesis lukturi un pakāris to uz vadža. Zirga kaklā viņš bija uzkāris tarbu un bēra tajā auzas.

Miķelis ienesa spaini ar ūdeni, tad viņi izgaja ārā un aizslēdza durvis.

Taču istabā vēl nedevās. Miķelsona tēvs apsēdās lievenī. Viņš izvilka no kabatas melno akmeni un domīgi to svārstīja rokās.

—   Apsēdies, Miķelīt, — viņš mudināja. — Tagad tā jauki parunāsimies.

Miķelis apsēdās.

—    Zirgu var nopirkt uz nomaksu. Bet kalnu gan ne, tiešām žēl, — Miķelsona tēvs sacīja.

Miķelis paskatījās uz Stāvajām kāpnēm, kas slējās pavasara vakara krēslā, pēc tam uz akmeni tēva rokā.

—    Kalnu? — viņš vaicāja.

Miķelsona tēvs aplika roku ap zēna pleciem.

—   Tas lai paliek starp mums. Neviena dzīva radība nedrīkst to uzzināt, — viņš klusi sacīja.

—    Neviena pati, — Miķelis apsolīja.

Tēvs pacēla akmeni gaisā.

—    Biju pilsētā un liku to izmeklēt. Vai zini, kas tas ir? — viņš vaicāja.

Miķelis papurināja galvu.

—    Melnais granīts, — tēvs atbildēja. — Pēdējās dienās es mazliet apstaigāju kalnu un pa to paklauvēju. Granīta tajā pietiek, lai mēs k)ūtu bagāti.

Miķelim sāka griezties galva.

—    Bet… bet … — viņš šļupstēja.

—    Tieši tur jau ir tas suns aprakts, — Miķelsona tēvs skaidroja. — Kalnu nenopirksi uz nomaksu, it īpaši, ja pārdevējs ir Sintora kungs. — Viņš aizdedzināja jaunu cigāru, lai aizbiedētu odus. — Turklāt ābele tagad ir tukša.

Miķelis atvilka elpu, kumoss bija izzudis.

—    Nē, — viņš sacīja.

—    Koo? — tēvs izsaucās.

—    Es teicu, nē, — zēns atkārtoja.

Zēna acis iecirtīgi raudzījās tumsā. Tēva sērkociņš nodzisa, pirms nokļuva pie cigāra.

—   Tu taču neapgalvosi, ka no jauna esi piepildījis pudeli? Nerunā blēņas, Miķelīt!

—    Paskaties, — Miķelis skubināja.

Miķelsona tēvs piecēlās. Taisnību sakot, viņa kājas krietni drebēja, lai gan pats nesaprata, kāpēc. Rāmi viņš devās pie ābeles. Aiz sevis sadzirdēja dēla soļus. Ābeles stumbra vidū kādu pusmetru augstu atradās veca pamesta dzeņa lizda. Ja tajā iebāza roku, tad manīja, ka koka stumbrā ir dobums. Miķelsona tēva roka jau bija tajā iebāzta un gandrīz aizsniedza tā dibenu, kad viņš izdzirda dēla balsi.

—    Tikai ar vienu noteikumu, tēt.

Nliķelsons atvilka roku atpakaļ.

—    Un kāds tas būtu?

Miķelis tumsā nošķaudījās, gluži kā suns, kad tam nāsīs ieskrien plīts dūmi.

—   Ka tu vairs nesmēķēsi cigārus. Tie tik briesmīgi ož, es tos neciešu un Bobis arī ne, — zēns skaidroja.

Miķelsona tēva cigārs sprakstēdams apmeta gaisā lielu loku, aizlidoja uz jīīras pusi un čukstēdams izdzisa rasainajā zālē.

—    Tas bija pēdējais, Miķelīt.

—    Nu vari bāzt roku dobumā.

Vienā mirklī Miķelsona tēva roka ieslīdēja kokā. Brītiņu tā tur taustījās. Tad Miķelis izdzirda apspiestu kliedzienu. Virs viņa priekšā grīļojās un elsoja kā bērns.

—   Miķelīt … — viņš šļupstēja. — Pie visiem svētiem, kā tu to atradi? Kastīte! Puisīt, nudien, man jāapsēžas! …

—    Un nauda tur iekšā. Veselas vienpadsmit zīmes, — zēns stāstīja.

—    Miķelīt! Uz kurieni?

—    Man kaut kas jāpastāsta Baltajai kaijai. — tumsā skanēja zēna balss.

Divdesmit astotā nodaļa MIĶELIS MIĶELSONS UZ BALTA ZIRGA JĀJ CAURI CIEMAM

Saule mirdz Stāvajās kāpnēs. Tajās vietās, kur kalnu noslīpējis vējš un jūras viļņi, tas mirgo kā melnas ogles. Kādreiz pirms desmit tūkstoš gadiem jūra pacēlās līdz pašām Stāvajām kāpnēm, un viļņi akmeni nopulējuši.

Stāvās kāpnes apaugušas ar mežu, un tā vidū atrodas ezers. Veci ļaudis stāsta, ka šim ezeram neesot dibena, bet divpadsmit asu dziļumā dzīvojot ūdensvīrs. Lai gan vecmāmuļa Matilde Tuvesone, kas mīt iebraucamajā mājā, saka, tie esot tikai māņi, ar ko biedēt zīdaiņus.

Pie ezera dzīvo kurpnieks Emils.

Kādā pavasara dienā viņš sēž uz savas mājas kāpnēm, turēdams klēpī saplīsušu sieviešu kurpju pāri, mute viņam pilna ar koka nagliņām. Saule spīd. Ezers tumši zalgo.

Mežā iečabas. Emils satrūkstas un nošķaudās, nagliņas izbirst no mutes. Zeme dun, Emils ir kurls, un kurlie dzird labāk nekā citi cilvēki, kad zeme dimd no dzīvnieku kāju dipoņas. Laikam šī dipoņa norāda, ka tuvumā ir brieži. Un to gaļa nabaga kurpniekam īstais svētku mielasts.

Vienā mirklī Emils iemetas istabā pēc bises un tūliņ iznāk atpakaļ. Gluži kā odze viņš slīd starp jāņogu krūmiem, lai dzīvnieks viņu nepamanītu. Krūmos atrodas akmens, uz tā Emils atbalsta savu bisi.

Dipoņa tuvojas. «Laikam gan būs briežu tēvs, un varens makans», Emils domā. Un tad … «Ak tu žē! …»

Vīrs iekniebj sev, lai pārliecinātos, ka ir nomodā. Uz ieroča gaiļa uzliktais pirksts sāk trīsēt. Vai kāds cilvēks Stāvajās kāpnēs redzējis baltu briedi?

Nākamajā mirklī viņš redz, ka briedis ir balts zirgs ar jātniekiem. Priekšā sēž pazudušais jaunākais matrozis Petruss Johaness Miķelsons. Viņam aiz muguras Miķelsona dēls, saukts Zaķakāja.

Viņi joņo lejup uz ciemu, ka dzirksteles vien sprēgā.

Ir tūkstoš astoņi simti deviņdesmit otrā gada trīspadsmitais maijs.

Trīspadsmitais un turklāt piektdiena! Visā apkārtnē pat bērns zina, ko tas nozīmē. Trīspadsmit ir nelaimīgs skaitlis, un, ja turklāt vēl piektdiena, tad divkārši nelaimīgs.

Ciemā visas kāpnes nokaisītas ar pelniem, visiem logiem nolaisti aizkari. Neviens cilvēks šodien nerīkojas ne ar nazi, nedz cirvi. Visas akas aiznaglotas — jo ej nu sazini, kas šādā dienā var notikt. Pat suņi nerej.

Līdz pulksten divpadsmitiem nekas nav noticis. Cilvēki jau uzdrīkstas paglūnēt pa loga spraudziņu. Tirgonis izvelk no atslēgas cauruma mīklu, ko tur iebāzis, un atslēdz veikalu.

Sintora mājas pagalmā Manduss Utots labo salauztu vistu sprostu. Cālēniem nepieciešams mājoklis, un kalnu spridzinātāji netic māņiem.

Bet kas tas? Manduss paceļ cirvi un klausās. Laikam taču zirga kāju dipoņa. šitādā dienā? No biežas spridzināšanas Manduss kļuvis pakurls, tomēr zirgu kāju dipoņu Sintora mājā sadzirdēs ikviens. Jāaiziet pie žoga un jāparaugās. Visā ciemā ir viens vienīgs jājams zirgs Melnā roze un viens jātnieks — saimnieks Sintors.

Tirgonis vienās zeķēs stāv veikala lievenī un klausās, jo dipoņa īsti neatgādina Melnās rozes kāju klaudzienus. Tā skan straujāk, bet mazliet nevienmērīgi.

Piepeši pie visiem logiem spiežas deguni. Tur jau redzams zirgs — balts kā sniegs. Un kas sēž tā mugurā? …

Sprādzieni un pulvera dūmi padarījuši Mandusa acis vājas, viņam jāsteidzas uz māju, lai noskaidrotu, kas tie par jātniekiem. Ak tu pasaulīti

—   Petruss Miķelsons zirga mugurā! — skan balsis kalpu istabā. — Un aiz muguras sēž viņa puišelis!

šodien Sintora kungs kvern savā kantorī, pārbaudot rēķinus. Ļauni klāsies tam, kas viņu traucēs! Laiki slikti. Viņš bija domājis iepirkt vairāk aitu, veltas cerības! Labi, ja var vēl paturēt tās pašas. Turklāt dabūjis uz kakla vēl šo satrunējušo iebraucamo māju, ko lai ar to tagad iesāk?

—    Vi manu, re, re, kā pārlēca pāri žogam! — skan vīru balsis.

Sintora kungs ierēkdamies nomet spalvu un pabāž galvu aiz logu aizkara, šitādu ļembastu viņš necietīs!

Pašlaik lejā pie karoga kāta Petruss Johanness Miķelsons piesien baltu zirgu. Viņa dēls paliek sēžot zirga mugurā. Ap viņiem salasījies vesels bars bērnu, tie blenž, acis iepletuši, brīnās un prašņā. Miķelis viņiem atbild.

—    Un kā vēl, — viņš stāsta, — viņa viegli pārlido divu metru augstai kārtij. Paliec mierā. Baltā kaija! Un cik viņa jauki rikšo! Kliba, jūs sakāt? Tieši tas jau ir smalki! Sakiet, lūdzami, cik zirgu ir ciemā? Vismaz kādi sešpadsmit, ieskaitot Melno rozi. Un cik daudz klibu? Turklāt baltu? Redziet nu. Mierā, mierā, Baltā kaija! Tik tiešām kā mani sauc par Zaķakāju, es savu zirgu nemainītu pret Melno rozi, pat ja Sintora kungs man piedevām dotu vienpadsmit rīksdālderus.

Bērni brīnās un lūdz, lai at)auj zirgam mazliet pieskarties. Kaut tikai pie astes.

—   Nu labi, bet piesardzīgi. Un pa vienam. Neaizmirstiet, ka tas ir cirka zirgs — un balts — un klibs. Tagad tēvs iegāja pie Sintora kunga. — viņš saka.

—    Ko viņš tur darīs, Miķel? — visi vai deg aiz ziņkāres.

Miķelis kasa Baltajai kaijai aiz auss.

—   Darīšanas, es jums saku. Vai gribi padzerties. Baltā kaija?

Baltā kaija, šķiet, nav izslāpusi, un Miķelis paliek sēžot zirga mugurā. Tagad pienācis klāt arī tirgonis un kalējs, un daudzi citi. Un tur pa ciema ielu nāk Tua Tua Esberga.

—    Nu kā ar viņu? — meitene iztālēm sauc.

—    Ar ko? — Miķelis atvaicā.

—    Ar tavu tēvu! …

—    Pilnīgi vesels, — zēns atbild.

Tai pašā mirklī Tua Tua ierauga zirgu.

—    Ai, Miķel … — vairāk viņa nespēj izteikt. — Ai. Miķel, cik skaists …

—   Ja šovakar atnāksi pie mums, varēsi pajādelēt, — Miķelis saka. — Viņš prot rikšot atmuguriski, tas ir cirka zirgs. Lai gan ienirt jūrā divas asis dziļi pēc ietaukota akmens — to zirgs nevar.

Pa to laiku Miķelsons ienācis Sintora kunga kantorī. Viņš eleganti sveicina, pielikdams divus pirkstus pie deniņiem.

—    Runa ir par iebraucamo māju, — viņš saka.

—    Ak par to, — Sintora kungs murmina un sevī vēlas, kaut jods parautu šo māju.

—    Kaut kur jau cilvēkam jādzīvo, — Miķelsona tēvs turpina. — Ūķis gan nekā liela nav vērts, bet kamēr atradīšu ko labāku.

Pēc piecām minūtēm viņš māju nopircis par piecdesmit rīksdālderiem.

—    Lai gan pie mājas nepieciešama zeme, — viņš ierunājas un kasa aiz auss. — Diemžēl, tur atrodas tikai kalns, un kurš cilvēks gribēs izdot naudu par akmeņiem un viršiem?

Sintora kungs šajā ziņā ar viņu vienis prātis. Pēc piecām minūtēm Miķelsons nopircis arī Stāvās kāpnes. Un samaksājis skaidrā naudā, viņš taču nav nekāds blēdis, varbūt šķelmis gan. Trīs simti rīksdālderu!

Sintora kungs negrib ticēt savām acīm. Tātad pārdots kalns un pieci simti metru krastmalas zemes. Atģidies Sintora kungs piedāvā Miķelsonam cigāru, bet viņš atteicas.

—    Diemžēl, es nedrīkstu. Suņa dēļ. Paldies un pateicos par darījumu, — Miķelsons piebilst.

—    Su … suņa? — Sintora kungs stomās.

—   Jā, un arī zēna. — Miķelsona tēvs paskaidro un paņem no vadža cepuri.

—    Vai zirgs klibo? — Sintors viņam nosauc iepakaļ.

—    Jā, un kā vēl! — Miķelsons atbild jau no pagalma. — Nedomājiet, ka tas kāds nieka zirgs. To es pārdotu varbūt tikai par astoņi simti rīksdālderiem.

Tad Miķelsona tēvs uzkāpj zirgam mugurā, aiz viņa sēž Miķelis. Un paskat tik. aiz zēna paliek vēl brīva vietiņa, tieši piemērota Tuai Tuai Esbergai. Bērni izklīst uz visām pusēm — viņi saprot, tagad tik sāksies!

—    Vai manu. kas tad tev tur uz rokas, meitenīt? — Miķelsona tēvs vaicā un palaiž pavadu vaļīgāk.

—    Plāksteris! — Tua Tua atbild, turēdamās pie Miķeļa ar rokām un kājām, jo cirka zirgi ir niķīgi: gan rikšo, gan dejo.

—    Rau to nost! — Miķelsona tēvs uzsauc.

Šodien taču trīspadsmitais maijs, vai meitene to aizmirsusi? Diena, kad var atbrīvoties no plākstera — vai tad viņš to neteica pirms divām nedēļām?

Acumirklī netīrais plāksteris paliek karājoties uz kāda krūma.

Zirgs jau lielā gabalā, un Tua Tua līdz ar to. Viņa kuļājas zirga mugurā. Domas un vārdi iestrēguši kaut kur kaklā.

Miķelis pamana tikai vieglu dvesmu ausī:

—    Tās … tās … tās ir prom! Miķel! ….

Miķelis ziņo tēvam:

—    Tās esot prom! Kārpas! — viņš saka.

—   To izdarīja lapisutapis, — tēvs atbild, eleganti turēdams pavadu ar īkšķi un rādāmo pirkstu. — Saki, lai meitēns turas. No zirga ne tāds jājējs vien var nobraukt lejā.

Ciems jau aiz muguras, un viņi auļo uz Stāvajām kāpnēm.

—    Visas septiņas, — Tua Tua čukst.

—    Bet tagad piespiedīsim! — Miķelsona tēvs uzsauc un uzšauj zirgam ar delnu. — Nu mēs esam uz savas zemes, Baltā kaija, vai tu jūti? Kalnu nospraudis Miķelis Miķelsons un dēls!

—    Nu vairs nav itin nevienas! … — Tua Tua čukst.

Emils kurpnieks, vientuļais Stāvo kāpņu meža iemītnieks, sēž kā sēdējis savas mājeles priekšā. Tiesa gan, turpat jāņogu krūmos mētājas bise.

Nudien, tur jau atkal auļo baltais zirgs gluži kā šautra. Emils nosviež veserīti un ar rokām aizēno acis.

Zirga mugurā sēž trīs gabali. «Nabaga lopiņš,» nodomā Emils. Bet viņš taču nezina, ka tas ir cirka zirgs, kas, ja vēlas, var auļot pat atmuguriski.

Pati pēdējā sēž Tua Tua Esberga, pacēlusi roku augstu gaisā.

Ezers saulē laistās kā spogulis. Odensvīrs nav manāms.

Divdesmit devītā nodaļa MIĶELSONA TĒVS IEGĀDĀJĀS SEV JAUNU SPILVENU, BET MIĶELIS AIZMIEG, LASOT KATĶISMU

Savādi, ka togad rudens iestājās tik agri!

Jau jūlijā sāka ziedēt virši. Septembrī aizlidoja bezdelīgas, un oktobrī uzkrita pirmais sniegs.

Bet cilvēkiem, kas dzīvo īstā mājā, tam nav liela nozīme.

Rudens neko nevar padarīt tādam, kas dobumainā ābelē atrod stikla kastīti ar dolāriem.

Iebraucamai mājai uzlika jaunu jumtu. Sienas nostiprināja ar baļķiem no sava paša meža. Pieliekamos iztīrīja no grabažām un žurkas padzina no pagraba.

Vienīgi tikai istabas augšā joprojām visos stūros un kaktos nokarājās tīmekļi. Pašā priekšā stāvēja apbružātais Mūras pulkstenis. Tam blakus amerikāņu lāde. Tur bija gulējis melnais akmens.

Ja uzspļāva uz pirksta un noberza netīrumus no bēniņu lodziņa, tieši pretī pavisam tuvu saskatīja malkas šķūnīti, gluži tāpat kā agrāk. Bet aiz tā tagad bija redzams stallis un darbnīca, tos uzcēla trijos mēnešos.

Lai slavēta sarkanā stikla kastīte!

Iebraucamās mājas bēniņiem, protams, bija tikai viens pats lodziņš. Piespiedis pie tā degunu, Miķelis bija redzējis, ka Sintors kūņājās kalnā ar zābaku vienā kājā, toreiz, kad namdaris Grille viņu izmeta no mājas. Sis lodziņš ir liktenīgo Stāvo kāpņu pusē.

Bet kā tagad izskatās Stāvās kāpnes?

Vispirms pa lodziņu varēja saredzēt izkārtni. Tā bija milzīga un piesista pie divām priedēm. Burti bija pusotra metra augstumā un vēstīja, ka šeit atrodoties

PETRUSA MIĶELSONA UN DĒLA AKMENS LAUZTUVE,

Starp citu, izkārtne bija pati pirmā, ko tur piesita.

— Ne jau aiz augstprātības. Bet lai kapteiņiem būtu redzams, kur piebraukt pēc akmeņiem un cilvēki zinātu, kur var pirkt granītu, — Petruss Miķelsons paskaidroja.

Tovasar un rudenī Stāvajās kāpnēs strādāja četri akmens lauzēji un viens spridzinātājs. Visi pieci dzīvoja iebraucamā mājā. Vietas tur bija gana.

Kad viņi ēda vai gulēja, Bobis sargāja veserus un laužņus. Taču no auklas baidījās kā no mēra.

Tūkstoš astoņi simti deviņdesmit otrā gada divdesmit sestajā septembrī pie Miķelsona akmens lauztuves piebrauca pirmais kuģis. Simona Tukinga steķi vēl joprojām tur bija, taču otrpus līcim uzcēla jaunu piestātni. Tā bija paredzēta lielākiem kuģiem un šoneriem. Arī tur lepojās izkārtne, tiesa gan. ne tik liela.

Tad ieradās šoneris. Tas bija balts kā kādreizējā briga «Trīs lillijas», to sauca 'Plašā pasaule». Ja ilgāku laiku stāvēja pret sauli un piemiedza acis, tad viegli varēja iztēloties, ka tur šūpojas briga «Trīs lilijas».

Bet kādēļ tad piemiegt acis? Arī šie kuģi bija labi, gan «Jūras arājs», gan «Plašā pasaule». Vēlāk ostā piestājās daudzi kuģi, bet pirmais tomēr bija sevišķs kuģis.

Miķelis un Tua Tua stāvēja uz steķiem un skatījās, kā kuģis šķēla vēju, uzvilka buras un peldēja kā gulbis melnajā ūdenī. Miķelim blakus atradās kārba ar taukiem — Bobim.

—    Vēlētos, kaut būtu pārnācis Simons Tukings, tad viņš arī varētu to redzēt, — zēns sacīja.

—    Nerunā blēņas, viņš taču noslīcis, — Tua Tua draugu norāja.

Miķelis paņēma akmeni un iesvieda to ūdenī.

—    Redzi, Tua Tua, tagad tas guļ jūras dibenā, beigts un pagalam, bet būtu tas noziests ar taukiem, Bobis to izvilktu.

—    Nu kā tad, — Tua Tua piekrita.

—    Tā jau tas ir, — Miķelis turpināja. — Tēvs arī kādreiz bija prom. Bet tagad viņš sēž istabā, un viņam pieder akmens lauztuves. Varbūt arī Simons Tukings kādā jaukā dienā pārnāks tāpat kā tēvs. Ja vien viņam Portugālē nepatīk labāk. No jūrniekiem, ietaukotiem akmeņiem, kārpām un tamlīdzīgām lietām visu ko var sagaidīt. Bet nu man jāiet, Tua Tua.

—   Kārpām? — Tua Tua ievaicājās un raudzījās uz savu roku. — Tu taču negribi teikt, ka …

—   Nekad nevar zināt. Tua Tua, paliec sveika! — Miķelis piebilda.

Meitene noskatījās, kā zēns, nesdams padusē tauku kārbu, aizgāja mājās. Bobis viņam sekoja. Pusceļā Miķelis pacēla akmeni, ietaukoja to un iesvieda jūrā. Bobis kā šautra metās tām paka).

Kad vecmāmuļa tovakar aicināja Miķeli vakariņās, zēns bija pazudis. Uz galda gulēja atvērts katķisms, bet krēsls bija tukšs. Vecmāmu)a izgāja lievenī un sauca, taču Miķelsona tēvs aizrādīja, ka vīriešu cilvēkam dažkārt esot nepieciešama vientulība.

—    Pielūkojiet, lai biezputra neatdziest, man liekas, es zinu, kur zēns atrodas, — Miķelsons teica, paņēma cepuri un izgāja ārā.

Bija dzidra, zvaigžņota nakts. Virs Stāvajām kāpnēm kā sudraba plāksne pacēlās mēness.

Miķelsona tēvs devās pāri sētsvidum uz stalli. Durvis bija pusviru, un iekšā uz vadža karājās lukturis. Jau iztālēm viņš dzirdēja zēna balsi.

—    Galvenais tomēr, ka tēvs pārbraucis, mīļā Ulrika. Vai tev laba guļa, ko? Un ka vairs nav zaķakājas, tas arī. Tā gan ir, bet tomēr itin kā nav, jocīgi, vai ne? Esmu aizmirsis, ka man tāda kāja, un arī ciemā to aizmirsuši.

Ulrika samiegojusies ieblējās.

—    Nu, nu, vai tev vilnā blusas, nabaga lopiņ, dikti niez. Simonām Tukingam to arī bija lērums. Vai zini, ko es domāju, Ulrika? Ka Simons Tukings aizbraucis uz Portugāli, tikai labāk to nevienam neteikt, lai tas paliek starp mums. Ulrika. Pēdas izbeidzas pie caurteces, viņi saka … Un kas par to? Ja jau var izpeldēt malā uz kuģa žurnāla, tad uz maisa, kurā atrodas koka kuģīši, vēl jo labāk. Tici man, gan jau viņu uzņēma kāds kuģis. Pst, Ulrika, liekas, kāds pienācis pie durvīm …

Miķelsona tēvs cieši piespiedās pie sienas ārpusē.

—    Nē, laikam gan tikai vējš, — Miķelis atkal atsāka. — Ar labunakti, Ulrika, man jāiet stallī un jāparunājas ar …

Miķelsona tēvs dzirdēja, ka zirgs mīņājās un bubināja.

—     Tā, tā, mīļā Baltā kaija, — no jauna skanēja Miķeļa balss, — neuztraucies, es tūliņ nākšu. Man līdz tikai Bobītis. Vai tu esi greizsirdīga, tāpēc ka nevari ienirt divas asis dziļi ūdeni, tāpat kā Bobis? Vecmāmuļa vārīja biezputru, tāpēc man jāsteidzas. Es tikai tev kaut ko iečukstēšu ausī, Baltā kaija, ceru, tu pratīsi klusēt. Esmu atkal sācis taupīt. Petrolejas pudele no jauna atrodas dobumainajā ābelē, un pudelē iesviesti astoņpadsmit desmit ēru gabali. Zini, ko par tiem pirkšu? Seglus tev, Baltā kaija. Ko tu brīnies? īstus cirka seglus ar pušķiem un bronzas karuļiem.

Bobis ierējās, un Miķelis to apsauca:

—    Tev nemaz ar nevajag būt greizsirdīgam, Bobīt. Puse naudas ir tava. Tu dabūsi jaunu kakla saiti — ko tu teici? Pst … Bobīt… nudien, tur kāds bija pie durvīm. Nē, laikam gan tikai vējš … Tas pūš no Stāvajām kāpnēm, tātad iestāsies sals. Labi, ja cilvēkam ziemā ir sava māja. Ar labunakti visapkārt. Nu gan man jāiet. Cik labi sunim, ka tam nav jāmācās katķisms.

Tūliņ pēc tam Miķelis paņēma lukturi no vadža un atvēra durvis. Miķelsona tēvs pieplaka pie sienas un aizturēja elpu.

Un Miķelis jau soļoja uz mājām, Bobis viņam sekoja. Miķelsona tēvs nogaidīja, kamēr aizkrita virtuves durvis. Tad viņš no sava naudas maka izņēma divas nesalocītas desmit kronu zīmes, iespļāva rokā un saritināja tās lodītē. Dobumaino ābeli viņš zināja, un arī dobums tajā bija tikai viens. Viņš iebāza tajā roku un ielika lodītes pudeles kaklā.

Tad aizdedzināja cigāru, jo neviens taču neredzēja, savilka degunu un devās uz zvejas būdu.

Kad Miķelsona tēvs atkal ienāca atpakaļ virtuvē, viņam padusē bija it kā liels malkas klucis.

—    Pūš austrumu vējš, šonakt būs sals. Es biju stallī un apsedzu Balto kaiju, — viņš teica.

Miķelis sēdēja pie katķisma un paglūnēja uz tēvu, kas rosījās gar izvelkamo dīvānu. Spilvens noslīdēja zemē, un tā vietā tika nolikts malkas klucis.

—     Jūs brīnāties, — tēvs ierunājās, — bet man patīk ciets pagalvis. Dūnas domātas sievietēm, vīrieša cilvēki guļ uz koka. Ja tāds noderēja Klondaikā, tad arī Ljungas iebraucamajā mājā būs labs diezgan.

Savādi gan. ka vecmāmuļa neteica ne vārda. Tomēr viņa iegāja savā istabā un pasacīja to sienai, ko neteica Petrusam Johannesam.

—   Miķelsoni paliek Miķelsoni. Paldies dievam, ka vismaz kāršu spēli viņš atmetis.

Tad vecīte izģērbās un ielīda gultā. No virtuves bija dzirdama Miķeļa miegainā balss. Viņš skali murmināja otro bausli. Aizjūras pulksteņa rādītāji virzījās lēnītiņām lēnītiņām. Kad mazais rādītājs bija nonācis līdz desmit, vecmāmuļa saprata, ka mazdēls aizmidzis, jo virtuvē valdīja klusums.

Aši viņa uzrāva kājās rītakurpes un pavēra durvis. Mēness spīdēja virtuvē. Un tās vidū stāvēja Miķelsona tēvs, turēdams uz rokām gulošo zēnu. Pats viņš bija naktskreklā, bet zem pakauša pasējis vecmāmuļas ādas cepuri. Kuģa žurnāls ar koka vākiem ir ciets pagalvis, vismaz kamēr cilvēks pie tāda nav pieradis.

Vecmāmuļa Tuvesone nopūtās un teica:

—    Neaizmirsti zēnu labi apsegt. Jābrīnās, nudien, ka šitāds vējpistole dabūjis tik krietnu dēlu.

—    Jā, tiesa kas tiesa, māt, — Petruss Johanness atteica.

Esberga meitenei kārpas uz rokām vairs nerādījās. Viņa pati domāja, ka palīdzējis labais pants, ko meitenei iemācīja vecais zvaniķis Salmons.

Ja parādīsies, kārpa, kazi — Tad matīsi tu asu nazi!

Septiņas naktis Tua Tua nogulēja, palikusi pagalvī maizes griežamo nazi, lai pierādītu, ka šīs rindiņas nav teiktas pa jokam.

Sintora kungs gan gauži nožēloja, ka tik lēti pārdevis Stāvās kāpnes. Bet, kas darīts, padarīts. Nākamajā gadā viņš nopirka vecu kuģeli un no tā kokiem uzcēla aitu kūti. Vai aitām tur patika. nemāku lāgā sacīt.

Miķelsonu akmens lauztuve uzplauka. Miķelsona tēvs naktīs lika pagalvī «Trīs lilliju» žurnālu, varbūt tas viņam atnesa laimi. Nauda ieplūda, taču jocīgi gan, ka bankā nenonāca neviens pats dālderis. Visu naudu glabāja dobumainajā ābelē, kas auga starp malkas šķūnīti un iebraucamo māju.

Nokritusī baznīcas sija tā arī palika gu)am, neviens to nenovāca. Bet baznīcas kuģīti namdaris Grille nolika grīdas vidū uz plakanā akmens. Tur tas stāvēja vēl pirms divdesmit pieciem gadiem. Piemiņai par mirušo bruņurupuci.

.

OTRĀ DAĻA MIĶELIS JŪRAS BRAUCĒJS

.

Pirmā nodaļa KNOPENHAFERA CIRKS

Pirms daudziem gadiem, tūkstoš astoņi simti deviņdesmit otrā gada martā. Ljungas draudzes ciemā iebrauca kāda cirka ore.

Zvejas ciems atradās mazliet vairāk uz dienvidiem, bet segtā, vecā ore vispirms piebrauca pie baznīcas. Ori vilka balts, klibs zirģelis. tā pieri rotāja divas noplukušas papagaiļa spalvas.

Ciema bērnus visvairāk valdzināja pie ores durvīm piesistā ziloņa galva ar baltiem ilkņiem un mazām niknām cūkas ačelēm.

Šī ziloņa galva un baltais zirģelis — tas ari bija viss, kas palicis pāri no kādreizējā slavenā Knopenhafera cirka.

Cirka īpašnieku sauca Eberočenko, bet ciemā visi viņu dēvēja par «Eberu». Viņš bija polis ar melnām ūsām. kas spīdēt spīdēja, ietrieptas ar kurpju ziedi. Vēders, kas spiedās ārā no izrakstītās vestes ar sudraba dukātiem pogu vietā, bija līdzīgs siļķu mučclei.

Baznīcas priekšā ore apstājās. Ebers uzkāra kaklā afišu un izrāpās no ores. Uz plakāta bija rakstīts:

SIGISMUNDS EREROCENKO PASAULES VISRESNĀKAIS VIRS 7.ONGLIERE AKURĀT GAISA AR VISU, KAS ĒDAMS

Ores pakaļējā pusē bija piestiprināta muca ar sālītu gaļu, kuras nelāgā smaka bija jūtama jau iztālēm.

—    Cienījamais publikums, šitā izrāde sākusies, — Ebers lauzītā zviedru valodā uzsauca bērniem, kas atplestām mutēm bija sapulcējušies ap ori.

Pēc tam viņš pacēla mucas vāku, iebāza mucā roku un izvilka sarkanu desu virteni.

—    Silencium! — Ebers sauca.

Desas lidoja gaisā un cita pēc citas iekrita atpakaļ ziloņa milzīgajā mutē. Zilonis tās aprija, pat nesakodis.

—    Maksa var ielikties šitajā ziloņā, — Ebers palocīdamies aizrādīja.

Un vai nu ticat vai ne, bet ziloņa snuķis pacēlās gaisā un izliecās kā kannas snīpis. Tajā varēja bāzt vara divēru gabalus, cik tik uziet. Klinkstēdami tie sabira ziloņa galvā.

Naudas ciema bērniem nebija, viņi pārskrēja mājās pēc asins desām un žāvētas cūkgaļas. Ebers mitējās vilkt ārā no mucas desas, bet savu triku atkārtoja ar tām. ko atnesa bērni.

—    Mans vislabāk garšo auna cepeš, — viņš sacīja^aplaizīdams lūpas.

Bet aitas piederēja skopajam Sintoram, kas dzīvoja zvejniekciemā.

Cirkam bija arī savs akrobāts. To sauca par Jakobinu. Viņam bija dzeltenas ūsas, kas karājās lejup kā veci salmi. Uz Jakobina sarkanā triko uzvalka ar ziliem diegiem bija izšūts:

Pasaules veiklākais akrobālists

Ebers dauzīja pa mucas vāku:

—    Sitais smalks ārzemniecisks artists uzstājusies Madridē, Londonā visu kronēt un nekronēt galvu priekšā kā iekš to Veco, tā iekš to Jauno Pasauli. Satricinošs akrobātiknumurs. Redzams vakarprogrammā!

Jakobins pūlējās piemiegt acis, lai izskatītos pēc ķīnieša.

Taču nākamajā dienā visā ciemā jau bija zināms, ka viņš ir tikai vecā baznīcas sarga Salmona dēls. Patiesībā viņu sauca Jakobsons. tāpat kā tēvu; zēna gados viņš bija ganījis aitas ciema silājā.

Cirkam līdzi bija arī Knopenhafera zirgu puisis. Tas bija melnīgsnējs, neglīts vīrs un tik nejauki ņirdza zobus, ka cilvēku sagrāba saltas tirpas. Ebers un Jakobins viņu sauca par Čigānu Jensi jeb vienkārši par Čigānu, un kāpēc lai ciema ļaudis viņu sauktu citādi?

Tā gan viņu sauca tikai aiz muguras — drošības dēļ. Pie jostas viņš nēsāja nazi, kas tumsā spīdēja, jo ar šo nazi viņš Meksikā esot nodūris kādu indiāni.

Ļaudis vēl čukstēja, ka baltais zirgs piederot Čigānam, tāpēc jau arī tas, nabadziņš, kliboja.

Pēc nedēļas ciemā visi bija apnikuši klausīties, kā ziloņa snuķī klinkst divēru gabali. Ebers tad apgrieza ziloņa galvu otrādi un par visu naudu, kas tajā atradās, nopirka aitas gaļu.

—   Sitais izrāde pabeigts, ardievu, mans cienījamais kungi, — Ebers uzrunāja tos bērnus, kas vēl nebija aizgājuši.

Tad viņš iekāpa orē. Uz bukas sēdēja Čigāns un visu laiku, kamēr nokļuva lidz vecajam prāmim, ņirdza zobus. Ar prāmi viņi pārcēlās pāri fjordam.

—    Mans liekas, ka tajā viņpusē esot labs aitganībs, — Ebers, nolaizīdams lūpas, sacīja. Viņa gaļas muca gandrīz jau bija tukša.

Tikko viņi bija tikuši pāri, tā orei nokrita pakaļējais ritenis.

—    Pie svētā Nikolai, mans domā, ka šitais Čigāns sabojajs visu manu slavenais cirks, — Ebers vaimanāja.

Kamēr nabaga Čigāns pūlējās izlabot riteni, salūza arī priekšējā ass, un Eberam nu vajadzēja palikt tepat uz vietas.

Bet cik ilgi tad var skatīties, ka ziloņa galva rij desas? Beidzās ar to, ka Ebers uzcēla dēļu būdu, pārklāja to ar brezentu un atvēra miecētavu. Pats viņš dzīvoja cirka orē.

Zem miecētavas izkārtnes bija rakstīts ar sīkākiem burtiem:

IEGĀDĀT JAUNU ZVĒRNĪCU Sigismunds Eberofenko. Cirkus direktors

Bet varbūt kāds vaicās, kas notika ar akrobātu?

Viņš bija apmeties sava tēva būdiņā pie Ljuņgas upes. Pirmajās dienās staigāja apkārt sarkanajā triko uzvalkā un rādīja par velti salto visiem, kas vien to vēlējās. Bet tad zēniem apnika aplaudēt, un viņi akrobātu sāka apmētāt ar sapuvušiem kartupeļiem. Nu akrobāts ieslēdzās savā būdelē un palika tur trīs mēnešus, ilgodamies pēc brīvās cirka mākslinieka dzīves.

Bet vai tas ko līdzēja? Knopenhafera cirkam tik un tā bija pienācis gals.

Jakobins beidzot sāka staigāt apkārt, ģērbies melnā uzvalkā ar augstu, stīvu apkakli. Galvā viņam bija melns katliņš, vienīgais visā novadā.

Rudenī, kad nomira vecais Salmons, Jakobinu pieņēma tēva vietā par baznīcas sargu, lai gan dažs labs šo dienu kalendārā atzīmēja ar sarkanu krustu un sevi murmināja: «Iecelt akrobātu par baznīcas sargu! Nebūs labi! Pieminiet manus vārdus!»

Čigāns, protams, sen jau bija aizgājis savu ceļu.

Klibais zirdziņš klaiņāja ap ori viņpus Frakcs fjorda un pūlējās turēt galvu augstu, lai gan pieri vairs nerotāja neviena spalva un nebija ari neviena cilvēka, kas zirdziņu pažēlotu. Kleperis bija tā izģindis. ka varēja saskaitīt visus ribu kaulus.

Beidzot Ebers pielādēja šauteni un aizveda zirģeli aiz miecētavas. Tieši tajā brīdī garām gāja kāds vīrs, ko sauca par Miķelsonu. Veselus astoņus gadus viņš bija pazudis bez vēsts, bet tagad dzīvoja Ljungas zvejniekciemā.

Viņš zirģeli nopirka savam dēlam Miķelim.

Otrā nodaļa MIĶELIS ZAĶAKAJA UN MIĶELIS JĀTNIEKS

Stāsts par Miķeli Miķclsonu sākās jau daudzus gadus pirms Knopenhafera cirka atbraukšanas Ljungas zvejniekciemā. Lai to apgaismotu, mums jādodas uz Stāvo kāpņu kori.

Stāvās kāpnes ir Ljungas augstākais kalns, un uz to Miķelis mēdza doties, kad vēl bija pavisam mazs ķipars.

Viņš kāpa kalnā, lai lūkotos pēc aizbraukušā tēva. Jūra kalna pakājē šķita pamesta un vientulīga, un puisēna gaišais cekuls vējā slējās gaisā ka dzeltens salmu kūlītis.

Vai tad kāds brīnums, ka no šādas mūžīgas skatīšanās acis sāka asarot?

Turklāt kurpē viņam bija zaķakāja! Visiem zvejniekciema bērniem katrai kājai bija pieci pirksti. Miķelim Tomasam Miķelsonam labajai kājai tikai četri. Mazais pirkstiņš ar otro pirkstu bija saaudzis kopā, un tāpēc zēns kliboja. Tikai mazlietiņ, bet tomēr!

— Zaķakāja! — bērni klaigāja ciemā tik skaļi, ka atbalsojās pat vecajā iebraucamā mājā, kur lievenī sēdēja vecmāmuļa Tuvesone, kūpinādama vecu kaļķīti, piebāztu ar kadiķa skujām.

Dažkārt viņi sauca:

Miķeli, sērdieni, Ceļā mums nelieni!

Miķeļa tēvs bija jaunākais matrozis uz kādas pazudušas brigas «Trīs lilijas». Visi bija pārliecināti, ka viņš noslīcis. Tur nebija nekādu šaubu.

Tikai Miķelis tam neticēja.

Viņam bija divas sirsnīgas vēlmes: iegūt baltu zirgu un kopā ar tēvu jāt zirga mugurā cauri ciemam.

Tad viņš visiem šiem zeņķiem parādītu garu degunu!

Miķelis gan nedzīvoja pašā zvejniekciemā, bet vecajā, pamestajā iebraucama mājā rietumos aiz Stāvajām kāpnēm. Visi prātīgie ļaudis dzīvoja austrumos aiz Stāvajām kāpnēm, tur vismaz, tiklīdz iznāca ārā, vējš negāza cilvēku zemē. Iebraucamā mājā mita tikai vecmāmuļa Tuvesone, sunītis Bobis un aitiņa Ulrika.

Pirms diezgan ilga laika, kad Bohuslēnā vēl bija siļķes, ari iebraucamā mājā dzīve kūsāt kūsāja. Tuklie, bagātie siļķu tirgoņi šeit ēda aitu cepeti un dziedāja ta. ka visa māja drebēja:

Ak, Bohuslēnā dzīve jiiukn, K:id galdā cepetis un siļķc tauka; Par zirgu drīzāk mēness kļūs. Bet siļķes līci vienmēr būs.

Siļķes tomēr vairs nerādījās, lai kā viņi auroja.

Un tajā laikā, kad Miķelis stāvēja kalna korē un raudzījās jūrā pēc tēva, lepnā iebraucamā māja jau bija kļuvusi īstais grausts. Seit nerādījās neviens cits cilvēks, izņemot namdari Grilli, kas dzīvoja otrajā stāvā un pat sapņot nesapņoja par aitas cepeti.

Istabas augša mājoja tikai žurkas.

Bet tad notika brīnums. Tieši tajā gadā, kad Ljungas baznīcas kalniņā uzbrauca cirka ore, pārradās arī Miķelsona tēvs un atveda sarkanu stikla kastīti, pilnu ar dolāriem.

«Tādi cilvēki kā mans tēvs tik viegli vis nenoslīkst,» Miķelis ar ogli bija ierakstījis savā dienasgrāmatā. Tiesa gan, šoS vārdus tik tikko varēja salasīt, jo šī lapa bija daudzkārt slacīta ar asarām.

Kad briga «Trīs lilijas» nogrima, matrozis Petruss Miķelsons bija izpeldējis malā uz veca kuģa žurnāla ar koka vākiem. Pēc tam aizbraucis uz Klondaiku un meklējis zeltu. Viņam bija laimējies.

Atgriezies mājās, viņš tūliņ no bagātā Sintora nopirka visu kalnu.

Sintora kungs, kas bija pats bagātākais cilvēks visā apkaimē, protams, tikai smējās. Ko gan ar šādu vecu kalnu var iesākt?

Bet Miķclsona tēvs pie Stāvajām kāpnēm uzcēla akmens lauztuvi, jūrā izbūvēja ostu, kura pienāca kuģi pat no Kardifas. Kuģi uzņēma akmens kravu, Miķelsons pelnīja bargu naudu, bet Sintors aiz skaudības vai nobeidzas.

Naudas viņiem pietika jaunam mājas jumtam un baltam zirgam. par kuru Miķelis bija sapņojis.

Puisēns pilnīgi aizmirsa savu zaķakāju. Bet par ko cilvēks nedomā, tā dēļ arī necieš.

Pāri palikušo naudu Miķclsona tēvs iebāza tukšā pudelē un to paglabāja kādā dobumainā ābelē, kas auga pie mājas.

So dobumu zināja tikai viņš un Miķelis.

Zirgu Miķelis nosauca par Balto kaiju, un jaukāka zirga nebija visā ciemā.

Kad Miķelis pirmo reizi viens pats aizjāja uz ciemu, zēni kā vanagi metās viņam klat un gribēja ar viņu mainīties.

—    Ak, Miķclīt, vai gribi zirga vietā lielisku atvāžamo nazi?

—    Ak mīļo Miķel. varbūt mainīsi to pret šo haizivs galvu ar visiem ilkņiem?

Tagad neviens vairs nedomāja par zaķakāju.

Miķelis aiz smiekliem vai plīsa.

—    Vai atvāžamais nazis var iet atmuguriski, niekalbji?

Viņš tikai uzsvilpa, un Baltā kaija cēli soļoja atmuguriski.

—    Vai varbūt skriet pa apli, ja uzsaukšu «hier schnurren», jo viņa saprot tikai ārzemnieciski. Varbūt haizivs galva to var?

Miķelis atkal iesvilpās, bet tik savādi, kā vienīgi viņš prata, un Baltā kaija sāka griezties aplī.

—    Bet ja kādam no jums ir balta briga ar lielu gafelburu. tad varam parunāti

Zēni tik ļoti iepleta mutes, ka viņu mēles trīsēja kā apšu lapas. Kam tad ciemā ir briga!

Bet tad Miķelis pie skolas mājas loga bija ieraudzījis skolotāja meitu, un Baltā kaija sāka auļot cauri ciemam.

Meitenes vārds bija Doroteja, tāpat kā viņas mirušajai mātei, taču ciemā viņu nesauca citādi kā tikai Tua Tua. Viņai bija zaļas acis un tik sarkani mati kā nevienam Ljungas draudzē.

Vēl nesen viņa bija pati vīzdegunīgākā meitene visā ciemā. Bet kopš tās dienas, kad Miķelis viņu aiz bizēm izvilka no āliņģa fjordā pie Stāvajām kāpnēm, viņi abi kļuva lieli draugi.

—    Šodien tēvs sāks spridzināt Sintora degunu! Nāc, sēdies man priekšā, aizjāsim un paskatīsimies! — Miķelis mudināja meiteni.

Par «Sintora degunu» viņi bija iesaukuši Stāvo kāpņu dienvidu kori. Tur atradās pats graudainākais granīts.

—    Vienu mirklīti! — Tua Tua čaloja, un Miķelis nepaguva ne apskatīties, kad meitene jau bija lejā pa kāpnēm un augšā zirga mugurā.

—    Ceļu, sauszemes žurkas, tagad auļojam mēs! — Miķelis izsaucās, pagriezdams zirgu.

Ilcisā — viņi joņoja augšup uz Stāvajām kāpnēm, ka atvāžamie naži un haizivs galvas lidoja uz visām pusēm.

Pie skolas mājas loga stavēja pats maģistrs Esbergs un māja viņiem ar roku. Viņš bija dzimis Esbergā, Dānijā, un. kad uz harmonija spēlēja «Jitlandes rozi», tad vienmēr apraudājās.

Nabadziņš, Dāniju viņš vairs nedabūja redzēt. Bet tūkstoš astoņi simti deviņdesmit otrā gadā to neviens vēl nenojauta.

Veselus četrus gadus «Sintora degunā» dunēja sprādzieni. Miķelis Zaķakāja izauga un kļuva par Miķeli Jātnieku. Viņš gandrīz aizmirsa par savu zaķakāju. Bet tad kādā dienā dunoņa izbeidzās.

Ar to dienu tad arī sākās jauna lappuse Miķeļa Miķelsona mūžā.

Trešā nodaļa RESNS VĪRS AR KAPTEIŅA CEPURI GALVĀ

Vienā Ljungas zvejniekciema logā spīdēja uguns, kad visi citi logi jau bija tumši. Tā spīdēja bagātā Sintora mājas logā.

Istabā sēdēja Sintors, vientuļš un sarūgtināts ar visu savu naudu, un gudroja, kā lai sariebj šiem «salašņām Miķelsoniem». Viņš nespēja un nespēja sev piedot, ka tik lēti pārdevis Stāvās kāpnes.

Vai tad silāji tur lejā pie jūras nav kā radīti aitu ganībām? Un vai tie nepiederēja Sintoram?

Un vai šie Miķelsoni uzdrīkstēsies spridzināt kalnu, ja lejā ganīsies bailīgās aitiņas? Bagātais Sintors, rokas berzēdams, iegāja kalpu istabā un pamodināja veco aitu ganu Mandusu Utotu.

Mandusa āda bija čokuraina kā saulē izkaltušas aļģes, un viņš staigāja ziemā un vasarā, ģērbies saplīsušos garos svārkos. Ļauns jau viņš nebija, bet par dažiem šiliņiem un krūzi alus gatavs uz visu.

—    Labi, saimniek, skaidrs kā uz delnas! — Manduss atbildēja un palocījās tik zemu, ka piere skāra paša ceļgalus.

Un nākamajā rītā Stāvo kāpņu pakājē ganījās sešdesmit aitas. Pats Sintors stāvēja klints malā un kliedza lejup uz lauztuves pusi:

—    Ja kādu no manām aitām trāpīs kaut mazākā akmens šķemba, es jums uzlaidīšu virsū lensmani! Vai dzirdi, Miķelson?

Neviens neatbildēja.

Sintors sēkdams nokāpa lejā un paraudzījās lielajā lauztuves šķūnī. Nevienas dzīvas radības. Viņš apgāja apkārt kalnam. Granīts bija izmantots, un lauztuve pamesta.

—   Tā beidzas pasaules godiba, augstprātīgie plikatnieki! — Sintors ņirdza.

Taču tādu pavisam īstu mierinājumu viņš nejuta.

—    Nu, ko stāvi, muti ieplētis! Ķeries pie darba un cel aitu šķūnīšus. Nekad nevar zināt, kas šiem diedelniekiem ienāk prāts! — viņš uzbrēca Mandusam.

—   Skaidrs kā uz delnas, saimniek! — Manduss atbildēja un no jauna ar pieri pieskārās ceļgaliem.

Nākamajā ritā silājā starp kadiķu krūmiem pacēlās vienpadsmit šķūnīšu.

Manduss nokaitēja naglu un katra šķūnīša jumtā iededzināja zīmi; tā attēloja nocirstu lūša asti. Pēc tam večuks nospļāvās pār plecu uz ziemeļu pusi un noskaitīja:

Ja šurp nāksi, ļaunais lūsi. Drīzi vien bez astes būsi.

Kalna pakājē jūra saulē laistīt laistījās. Manduss paņēma savu maizes kulīti, apsēdās «Sintora deguna» paugurā un rādīja barvedim aunam kuģus, kas peldēja jūrā.

—    Redzi, ragaini, tur brauc šoneris. Skat. skat, kā slīd, viļņus kuldams! Bet tur nāk liellaiva… Vai tu re, šie ievelk buras!

Bet visvairāk bija redzami jaunmodīgie tvaikoņi, par tiem Manduss tikai nospļāvās. Taču kas gan vairs būvēs buriniekus, ja pavisam ērti var braukt ar mašīnu un doties pretī jebkuram vējam!

—    Ej. paklau! — kāds nodardinaja Mandusam aiz muguras.

Manduss un auns piemiedza acis pret sauli. Netālu no viņiem uz kāda paugura stāvēja vīrs ar milzīgu vēderu, kājās viņam bija lieli jūrnieka zābaki. Gaiss bija dūmakains, taču saulē mirgoja vīra cepures enkuri.

—    Kur atrodas Ljungas iebraucamā māja? — vīrs rēca.

—   Tieši lejā kalna pakājē! — Manduss atkliedza.

—    Tencinu! — svešais noburkšķēja un devās lejup.

Manduss izspļāva gaļas ādu.

—    Va't atkal akmeņus pirksiet? — viņš sauca.

Vīrs jau bija gabalā. Par spīti savam lielajam vēderam viņš soļoja naski.

—    Nē. būvēšu kuģus! — viņš norēca.

—    Laikam gan šitādu smirdošu tvaikoneli? — Manduss nerimās.

Vīrs jau bija gandrīz pie iebraucamās mājas, tomēr Manduss sadzirdēja viņa atbildi:

—    Brigu!

Ceturta nodaļa KO VAR IESĀKT AR NOKAUTU VISTU

Vecmāmuļa Tuvesone visu rīta cēlienu sēdēja uz kūts sliekšņa un raudāja.

Ikvienam zināms, ka asaras vērš pasauli pelēku. Bet. lai ka vecmāmuļa pūlējās asaras noslaucīt ar savu priekšautu, pasaule bija un palika pelēka.

Nelaime tā, ka Matildei Tuvesonei draudēja aklums. Tikai nedomājiet, ka viņa staigāja apkārt, par to sūrodomās. Ak nē. Bet par akmens lauztuvi viņa gan nespēja klusēt.

—   Paklau, dieviņ, ja tu mums nedosi kaut vēl maķenīt granīta, es metīšos jūrā. Vai tu patiesi to gribi? — viņa čukstēja.

Saule spīdēja, bet dievs klusēja.

—    Nu tad, āmen, un atvaino gaudulīgo veceni, — viņa nopūtās un aizlipināja uz virtuvi, lai vārītu pusdienām makreles.

Ar to viņa bija nodarbināta, kad pie durvīm pieklauvēja.

—    Nāc vien iekšā un neķēmojies! — večiņa sauca, domādama, ka tas ir Miķelis.

Istabā ienāca svešs virs, pielika divus pirkstus pie cepures naga un vaicāja pēc namdara Grilles.

—    Mani sauc par Skotu. — viņš teica, un vira balss skanēja tā, it kā viņš butu grauzis krītu. — Edvards Skots, kapteinis.

Večiņa ar savām iekaisušajām acīm pavērās svešiniekā. Par spīti lielajam karstumam, rokās viņam bija biezi cimdi. Vēders cilājās kā vērsim.

Ejiet vien tur augšā pa kāpnēm! — viņa norādīja.

—    Sirsnīgi pateicos! — svešais atkal veikli pielika pirkstus pie cepures.

Sprogainā bārda sedza visu zodu līdz pašiem matiem. Zem cepures naga vecmāmuļa pamanīja divas spožas acis. Nākamajā mirklī vīrs jau bija pazudis kāpņu telpā.

Pats Miķelsons todien bija aizbraucis uz pilsētu meklēt pircēju uzspridzinātajam kalnam. Miķelis atradās pie skolotāja un palīdzēja tam uzstādīt karoga kārti.

«Seja bija tīri tāda kā redzēta,» vecmāmuļa murmināja un palūkojās pa durvīm.

Tieši tajā brīdī kāpnēs iznācis namdaris un kapteinis Skots. Vecmāmuļa, protams, atrāvās atpakaļ virtuvē, bet ausi piespieda pie durvju spraugas.

— Tālad norunāts, jūs būsiet būvdarbu vadītājs, — runāja vīrs, kas saucās Skots. — Darbus uzsāksim, tiklīdz saņemsim būvkokus!

Viņi sadevās rokās tieši pie vecmāmuļas durvīm.

— Jā, starp citu, kam tad pieder tā akmens lauztuve tur kalnā?

—    Ak tā tur! — namdaris nošņāca, it kā ar grūtībām valdīdams smieklus. — Tā pieder kādam Miķelsonam. Darbi lauztuvē jau izbeigušies. Pats Miķelsons nav ne velna vērts, par viņa dēlu nemaz nerunājot.

«Ak tu viltīgā lapsa,» vecmāmuļa nodomāja un jau gribēja atraut durvis, lai sadotu Grillem ar kurpi pa muguru, bet tieši tajā brīdī zupa sāka iet pāri katlam, un viņai bija jāsteidzas pie pavarda.

Kamēr večiņa atgriezās pie durvīm, abi nelieši jau devās augšup pa Stāvajām kāpnēm.

Kad nokrēslī pārnāca mājās Miķelsons, vecmāmuļai no acīm vēl joprojām ritēja dusmu asaras.

—   Vai neviens nav bijis un interesējies par akmeņiem? — viņš nomākts vaicāja, pakarinādams pie durvīm uz vadža savu nodriskāto beznaģeni.

Matilde Tuvesone ārkārtīgi necieta jūru un kuģus. Tomēr

kapteiņa cepure ar spožo enkuru pat viņu bija dziļi saviļņojusi.

—    Kur nu! — viņa nošņācās, raudzīdamās uz Petrusa Miķclsona netīro beznaģeni. — Bija tikai kāds kapteinis, kas sarunāja namdari par priekšstrādnieku kuģa būvei.

Miķelis, kas sēdēja pie pavarda, gatavodams murdu, savilka rokas tik cieši dūrē, ka nagi iespiedās miesā.

—    Kuģi? … — viņš čukstēja.

—    Nu jā, ka kuģi. Kapteini sauca par Skotu, — vecmāmuļa purpināja. — Darbi sākšoties jau nākamajā nedēļā, tā rīkojas īsti vīri!

Miķelis pikti paraudzījās uz tēvu, bet tas bija paņēmis kādu grāmatu zilos vaskadrānas vākos un kaut ko klusi lasīja, šūpodamies viegli krēslā, it kā viss būtu kārtībā.

Nākamajā diena pie steķiem piestāja kāds vecs kuģis ar koku kravu.

Līcis, kur bija iecerēta kuģa būvētava, atradās nepilnu kilometru ziemeļos no iebraucamās mājas. Uz šo līci tad nu vilka baļķus. Grille šajā darbā, protams, rosīgi piedalījās, kliedza un izrīkoja.

Miķelsons stāvēja virsājā un raudzījās pēc Skota.

—   Vai tu būsi būvdarbu vadītājs, Grille? — viņš vaicāja, noņemdams cepuri.

—    Nu protams! — namdaris atteica un izskatījās tā, it kā viņam piederētu viss ciems.

Miķelsons samulsis palūkojās uz kalnu.

—    Bet … bet kur tad paliek kapteinis Skots?

—    Viņš ieradīsies, kad kuģis būs tiktāl gatavs, ka varēs uzvilkt takelāžu. Bet nestāvi un ar savu mēļošanu netraucē cilvēkiem darbu! — Grille uzbrēca.

Nākamajā mēnesī būvdarbi ritēja pilnā sparā. Bija salaisti kopā grīdas dēļi. iestrādāts ķīlis. Kreisajā pusē jau sāka celt brangas.

Nu saki viens cilvēks — tā tiešām būs briga!

Miķeļa sirds smelgtin smeldza. kad viņš sēdēja kalnā un skatījās, kā viri braši nes uz pleciem baļķus.

Nc cicms, nc kalns, kas stfivu slejas, Var saistīt mūs, — teic Ulsas Pers. Kad vēji šalc un bandas veļas, Hei. naskak jūrā! — teic Ulsas Pers. —

atbalsojās aizās.

«Kaut jel varētu satikt šo kapteini Skotu. Nevar būt, ka viņš jau saderējis visus kuģa ļaudis!» Miķelis uztraukts domāja.

Viņš aizgāja pie malkas šķūnīša un ienesa vecmāmuļai krietnu malkas klēpi.

—    Kāds tad tas Skots izskatījās? — zēns tā kā garāmejot ievaicājās.

Vecmāmuļa pameta acis uz Miķelsona tēvu, kas jau atkal sēdēja, iebāzis degunu grāmatā.

—    Pieliec sīkajiem Miķelsoniem klāt kādu pusaršīnu, tad iznāks pašā laikā. — vecmāmuļa nosprauslājās.

Vairāk no viņas nevarēja izdabūt. Ciema veikalā Miķelim veicās labāk. Kādā dienā tur bija ienācis Manduss un sāka aprakstīt kapteini. Miķelis paslēpās aiz sāls mucas un pūlējās sarauties gluži maziņš.

—    Ak šitais Skots? To es varu pateikt, tad es jau ne tikvien viņu redzēju, bet pat runājos ar viņu. Kam gan visā Ljungas draudzē ir vēders tik liels kā muca?

—    Ādminim Eberam, — večuki murmināja.

—    Nu ta tieši pats ādminis Ebcrs jau būs, — Manduss apgalvoja un iebāza īkšķus sava mēteļa caurumos. — Tikai viņš un neviens cits ir šis Skots, jebšu bija pielīmējis melnu bārdu, kad runāja ar mani. Šitādiem cirkus kumēdiņu rādītājiem patīk visādi fokusi. Bet ar savu desu svaidīšanu viņš naudu sapelnījis kā spaļus. Un to paslēpis, nu, kā jūs domājat, kur?

—    Ziloņa galvā, — večuki atbildēja.

—    Nu kā tad, tieši tajā pašā, kas bija piesista pie ores durvīm …

Manduss pēkšņi pamanīja Miķeli, kas grasījās ielīst mucā.

—    Pag, vai tu re, tas tak akmens lauztuves īpašnieks Miķelsons, — viņš ņirgājās. — Kazi, vai nav atnesis kādu zelta gabalu pārdošanai?

Visi, kas atradās veikalā, sāka nicinoši smieties. Miķelis pārgāja mājās, nesdams mazītiņu speķa šķēlīti. Neviens nedos uz parāda bijušajam lauztuves īpašniekam.

Tonakt Miķelis gulēja slikti. Manduss, protams, bija liels melis, bet ej nu sazini …

«Rīt es aiziršos pāri licim un uzmeklēšu Eberu,» zēns izlēma. Vēders viņam rūca, ar plānu speķa šķēlīti un pāris kartupeļiem to nepiepildīsi.

Mazā gaismiņā Miķeli uzmodināja klaudzieni pie durvīm. Iznācis priekšnamā, viņš ieraudzīja pie virtuves durvīm piesistu kādu lapeli. Tajā bija rakstīts:

Ja jums vēl kur paslēpts zelts, Lai tiek aši gaismā celts. Citādi nabagmājā nonāksiet, Siļķes asti sūkāsiet.

Het ārā pie mājas stūra gulēja vecmāmuļas labākā dējēja vista. Putnam bija nogriezta galva un no kakla plūda

asinis.

Neviens nezināja, kā roka turējusi nazi. Taču visiem gan bija zināms, ka Mandusa Utota kreisās kājas zabaka pazolē iegriezts dubultkrusts. Manduss ticēja, tas pasargājot no atkalas un kaulu sāpēm ceļgalos. Un mālos ap kūti pat pusaklā vecmāmuļa Tuvesone saskatīja daudzus dubultkrustus.

Vecmāmuļa raudāja, un Miķelis gribēja jāt pie lensmaņa, taču Miķclsona tēvs tikai smējās.

—   Vistas buljons ir aplam gards. Aizteci, Miķelīt, dārzā un pameklē pētersīļus, tie piedod buljonam labu garšu.

Tad viņš pieliecās pie dēla un iečukstēja tam ausi:

—    Apmierinies, Miķelīt, gan arī mēs pieredzēsim labas dienas!

Piektā nodaļa GRĀMATA AR VASKADRĀNAS VĀKIEM

Bet cik tālu tu, cilvēks, tiksi ar tukšu kabatu un pamestu akmens lauztuvi?

Miķelis galīgi izlēma palūgt Grillem tā buru laivu un aizbraukt pie Ebera visu noskaidrot. Bet pēkšņi iestājās tāds klusums, ka nebija pat vēja pūsmiņas.

Vakarā, kad visi jau gulēja, puisēns izmanījās ārā un iebāza roku dobumainajā ābelē.

— Mīļais dieviņ, dod, lai tur būtu tūkstoš dālderu zīme un pieci simti sudraba gabali. Bet dobumā atradās tikai divi sapuvuši āboli un nedzīva žurka.

Mēness paslēpās mākoņos, un iebraucamo māju ietina akla tumsa. Miķelis bija sakrājis trīs rīksdālderus, ko grasījās pievienot Miķelsona tēva kapitālam. Kur nu lai tagad tos glabā?

Nākamajā rītā Miķelsona tēvs paņēma lielo veseri un aizsoļoja uz akmens lauztuves pusi. Bet, tikko bija aizgājis aiz šķūnīšiem, tā domādams, ka neviens viņu neredz, pagriezās un metās uz kuģu būvētavas pusi.

Bet vecmāmuļa stāvēja pie loga un visu to redzēja.

«Vai ta jūra uz visiem laikiem sagandējusi viņa asinis?» večiņa murmināja.

Miķelis sēdēja pie galda un iztēlojās, ka galda šķirbā iespraustais zariņš ir šonera klīze. Izšņāptās svītras ap zariņu — šonera takelāža.

«Sagandējusi asinis?» zēns prātoja un ar atvāžamo nazi uzkricelēja buru. Diez, vai ar viņu nav tas pats, piemēram, šī pastāvīgā smeldze vēderā. Vai arī, kad kājas pašas no sevis griežas uz kuģa būvētavas pusi?

Zēns iebāza nazi kabatā un zagās pa tēva pēdām.

Kādā ar viršiem aizaugušā ieplakā Miķelsona tēvs bija nometis veseri un apsēdies, atspiedis muguru pret kalnu. Tad viņš izvilka no kabatas grāmatu vaskadrānas vākos.

Miķelis paslēpās tuvajos krūmājos un klausījās nesaprotamā murmināšanā.

—    Selenografiskais garums! Ģeogrāfiskais garums! …

Lasīdams Miķelsona tēvs ar pirkstiem sita takti pret ceļgalu.

—    Rūpīgi pierakstīt peilēšanas grādus! — viņš dobjā balsī skaļi sauca.

Miķeli pārņēma saltas tirpas. Viens bija skaidrs. Se sēdēja prātā jucis cilvēks, un tas bija viņa tēvs. Klauns, kas varētu uzstāties Ebera cirkā.

Miķelis lēnām kūlās mājup, kaklā viņam bija iespriedies it kā kumoss. Nekādi to nevarēja norīt.

Mijkrēslī virtuvē pabāza savu degunu namdaris Grille. Viņa taukiem notrieptās lūpas spīdēja. Ar pārākuma apziņu viņš sauca:

—    Nez vai lauztuves īpašnieks mājās? Ā, tur jau viņš sēž! Ja tev patiktos strādāt kuģu būvētavā, saki vien! Es nemēdzu pamest draugu nelaimē.

Miķelsona tēvs iebāza grāmatu kabatā, paķēra veseri un zāģi un ieslēdzās savā kambarītī.

Namdaris ērti apsēdās pie galda un smīnēdams klausījās vesera klauvējienos, kas skanēja kambarītī.

—    Edz. varbūt arī viņš tur darina brigu, ar ko braukāt pa upīti, kā tu domā. Tuvesones māt?

Vecmāmuļas valgās acis iedzalkstījās.

—    Un tev nav kauna ņirgāties par nelaimīgiem cilvēkiem! — viņa izsaucās un tā iebukņīja pa namdara muguru ar plīts kruķi, ka sodrēji vien pajuka gaisā.

— Ar blusām un nešpetnam vecenēm nav vērts runāt, — Grille aizvainots noteica un devās augšā cept speķi.

Vasara aizritēja. Sērmūkšļu ķekari sārtojās, un strazdu būrītis pie iebraucamās mājas jumta bija tukšs.

Pirmajā novembrī Miķelsona tēvs uzkāpa istabas augšā un uzģērba savu svētdienas uzvalku. Viņš pasauca Miķeli.

—    Lai tas paliek starp mums, vīriešiem, — viņš čukstēja un pievēra durvis. — Gribēju tikai palūgt, lai tu parūpējies par vecomāti, kamēr es būšu projām.

Miķeļa sirdi sažņaudza senās bailes.

—    Vai … vai ta tu atkal dodies projām, tēt?

Miķelsona tēvs iebāza grāmatiņu ar vaskadrānas vākiem savā matroža lādītē.

—    Stāvās kāpnes mums vairs neko nedos, dēliņ.

—    Uz kurieni tad tu? …

Miķelsona tēvs palūkojās pa bēniņu lodziņu. Pirmais sniegs jau krita uz kuģa korpusu tur, lejā, kuģa būvētavā.

—    Ne jau viss ir zelts, kas spīd. Miķelīt! Jāprot atrast īsto. To tad nu esmu nodomājis iemācīties.

Viņš papurināja piedurkni, un rokās iekrita papīra piecdesmit kronu naudas zīme.

—   Uzticu tev šo kapitālu pa manu prombūtnes laiku, Miķelīt, — viņš paliecās zēnam tuvāk, pamirkšķināja un piebilda:

—    Bet, ja satiec šo nelieti Skotu, tad iedod viņam manā vietā krietnu dunku.

Uzsviedis plecos savu jūrnieka lādīti, viņš aizgāja. Miķelis pa logu noskatījās, ka tēvs devās augšup pa noledojušajām Stāvajām kāpnēm.

Lievenī stāvēja vecmāmuļa, aizsegusi grumbaino seju ar priekšautu.

—    Piemini manus vārdus, Miķelīt… — viņa šņukstēja.

—   Mēs šo vējadūdu redzam pēdējo reizi.

Sestā nodaļa VAI JŪRAS KUSTOŅA VAR APBURT SUNI?

Aizritēja arī šī ziema, lai gan vēders dažkārt uzpūtās no kartupeļiem bez pavalga.

Iebraucamās mājas būrītī atgriezās strazdi, bet Stāvo kāpņu kraukļi aizlaidās uz ziemeļu pusi. Ļaudis runāja, ka viņiem nepatīkot kuģa būvētavas troksnis.

Miķelis vakaros dažreiz aizlavījās uz tēva ieplaku un raudzījās lejup. Kuģa korpusa pamats sen jau bija kārtībā un brangas apšūtas. Arī klājs gatavs. Pašlaik darināja margas un lūkas.

«Drīz viņi dosies jūrā,» zēns domāja un, aizmanījies mājās, ieslēdzās tēva kambarītī. Tas bija tik tukšs, ka zēns jutās gaužām pamests.

Bet kādā rītā Miķelis atmodās no klaudzieniem lejā. Viņš uzrāva kājās bikses un izgāja ārā.

Pie ābeles stāvēja Miķelsona tēvs un ar dēļiem aizsita koka dobumu. Melnais svētdienas uzvalks bija nodilis, un no caurumainajām kurpēm rēgojās saplīsušas zeķes.

—    Vai tu patiesi esi atgriezies, tēt? — Miķelis čukstēja.

Tēvs uzlika pirkstu uz lūpām.

—    Vispirms ļauj man aizsist mūsu mantu glabātuvi. Ar tādiem neliešiem, kādi ir Skots un Grille, jābūt piesardzīgiem . ..

—    Vai ta tur esi paslēpis zeltu? — zēns vaicāja un sevī juta mostamies seno neuzticību.

—    Kaut ko vēl labāku. Miķelīt. To mēs izņemsim, pag … — tēvs parēķināja uz pirkstiem, — augustā, ja tikai laiks noturēsies labs. Tagad nāc, pamodināsim vecomāti un uzvārīsim kafiju.

Miķelis savilka dūrēs kabatās iebāztās rokas. Viņš bija par vecu, lai ticētu pasakām.

«Tiklīdz tēvs aizskries uz kuģa būvētavu, es atlauzīšu dēļus un pierādīšu, ka viss ir nieki un māņi,» zēns sevī izlēma.

Bet dēļi bija ozola, lieliski dēļi, un naglas veselas septiņas collas garas. Ikreiz, kad Miķelis ar Grilles lauzni pielavījās pie ābeles, ceļi viņam ļodzīt ļodzījās. Beidzot viņš pa dēļu spraugām iebāza dobumā kociņu un ar to paurbināja. Bija dzirdama papīra čaukstoņa.

Vai tad kāds cilvēks naudas zīmes noliek tik vaļīgi?

Pavasarī Miķelis pabeidza pamatskolu. Skolas izlaidumā ieradās arī Miķelsona tēvs, ģērbies savā nodilušajā svētdienas uzvalkā. Kabata bija izspiedusies, tajā glabājās grāmatiņa vaskadrānas vākos.

Tua Tua nodziedāja dziesmiņu par Dānijas stārķi, Miķelis noskandēja Juhana Olofa Valīna dzejoli «Jūrnieks» un vecmāmuļa visu laiku raudāja. Dzirde viņai bija laba, lai gan viņa neredzēja tālāk par savu degungalu.

Kad bija nodziedāts pēdējais korālis, pie Miķelsona tēva pienāca Sintors. Bērnu viņam gan nebija, tomēr viņš bija ievēlēts skolas padomē.

—    Ļaudis melš, ka Miķelsons esot bijis aizceļojis? — viņš smīnot vaicāja.

—    Trūkums nabaga ļaudīm neļauj dzīvot mierā, — Miķelsons nopūtās, noņemdams cepuri.

—    Laikam gan bijāt Klondaikā? — Sintors ņirgājās.

—    Tieši tajā pusē, — Miķelsona tēvs izmeta un paklanījās.

—    Un, protams, atradāt zeltu?

—    Veselus astoņus grozus, — Miķelsons atcirta un parēķināja uz pirkstiem. — Nebijusi Sintora sēta tā nolaista, es uz vietas to nopirktu.

Sintora bārdas rugāji sarkani iezaigojās.

—    Sitos vārdus es neaizmirsīšu! — viņš nošņāca un savos ādas zābakos žigli aizklaudzināja prom.

Ar savu liecību Miķelis nevarēja ne dižoties, ne kaunēties. Cetrnieks par diktātu nemaz nav tik slikti. Trijnieks

aritmētikā — tas tāpēc, ka skaitli viņu allaž darīja miegainu. Aritmētikas stundās vienmēr gribējās palūkoties ārā pa logu: mākoņi bija līdzīgi buriniekam, kas peldēja bangainā jūrā.

—    Ko tu domā iesākt pēc iesvētīšanas, Miķeli Miķelson? — skolotājs vaicāja.

—    Būšu jūrnieks, — zēns atbildēja un pašķielēja uz tēvu, kas stāvēja aiz skolas šķūņa un tēmēja uz sauli ar garu sētas mietu.

—    Ja esi nodomājis kļūt par kapteini, tad jāsaņemas aritmētikā. Jūrniekam matemātika nepieciešama. Vēlu laimes, Miķeli Miķelson, — skolotājs piebilda.

—    Pasakiet savai meitai, ka rīt atjašu ar Balto kaiju, lai kopā dotos pie mācītāja! — Miķelis skaļā balsī runāja, lai neviens nevarētu sadzirdēt, ko tēvs atkal muldēja.

—    Selenografiskais garums vienpadsmit grādu un sešpadsmit minūtes austrumdienvidaustrumi, novirziens saskaņā ar …

Vakarā Miķelis aizmanījās uz savu veco novērošanas vietu Stāvajās kāpnēs. Zāģētāji un namdari bija pabeiguši dienu ar savu parasto dziesmu, tāpēc viņam nevajadzēja bāzt ausīs sūnas. Bet grūtāk bija atvairīt smagās domas.

Pavasaris bija auksts un nemīlīgs. Melleņu pumpuri nosala, bet alkšņi ar pūlēm raisīja sīkas

lapiņas. Augšā vējainā virsājā blēja Sintora aitas. Miķelis izvilka n<» kabatas katķismu un atkārtoja uzdoto.

—    Kas tev noticis, Bobit? — Miķelis vaicāja, pakasīdams Bobim aiz auss. Suns ņurdēja. — Vai tu saod lūsi? — Zēns gribēja atkārtot lasīto. Suns atkal ieņurdējās. No jūras puses skanēja tā kā aitu blējieni.

Miķelis sāka ausīties. Viņš uzlika rokas uz katķisma, jo katķisms un korāļi der pret mošķiem.

—    Laikam gan tā būs Ulrika, pamanījusi Sintora aitas un norāvusies no valga, — zēns mierināja suni. — Pavasaros viņa briesmīgi noilgojusies pēc sabiedrības. Guli nu un ciet klusu!

Bet atskanēja jauni blējieni — un tieši melnajā ūdenī, zēns to varēja vai apzvērēt.

Miķelis juta saltas tirpas līdz pašiem pirkstu galiņiem. Viņš atcerējās, ko Grille bija stāstījis par jūras kustoņu. Nekā briesmīgāka par to neesot. No jūras varot izkāpt vērši ar septiņām kājām, melnas aitas ar ilkņiem. Šos kustoņus dzelmes pļavās ganot jūrasļaudis. Bet naktis nāras izdzenot jūras lopus krastā, lai tie ar savu baurošanu apburtu sauszemes radījumus — suņus un citus, kas pagadoties ceļā. Un, ja cilvēkam neesot pie rokas tērauds, ar ko pāri galvai sviest jūras mošķiem, tad …

Miķelis pašķieleja uz nemierīgo Bobi.

«Vai tiešām tu. gļēvuli, ticēsi šādiem vecu sievu māņiem?» Miķelis skaļi pats sevi drošināja.

Bobis piepeši spalgi iekaucās un metās lejā uz kuģa būvētavu.

— Bobi! Bobīt, nāc atpakaļ! …

Viss velti. Tikpat labi viņš varētu saukt atpakaļ vilku. Zēns iebāza aiz svārkiem katķismu

un sataustīja kabatā atvāžamo nazi. Tā mazais asmens bija pavisam vaļīgs, griezt ar to nevarēja, bet lai nu kā, tērauds paliek tērauds!

Miķelis nospļāvās uz ziemeļu pusi, — no turienes nāk visādi mošķi, — un devās lejup uz kuģa būvētavu.

Kuģa dzeltenais korpuss tumsā it kā zaigoja. Varēja arī saredzēt gatavo bugspritu. Oda pēc jūras un darvas. Klusi guldzēja viļņi ap melnajā ūdenī ielaisto clliņu.

Jau atkal šie blējieni. Šoreiz tie skanēja kalnā.

Klints mala sabruka zem Miķeļa kājām, un viņš iekrita augstā asu nomaļu kaudzē. Vaļējās smiltīs zem vinčas stāvēja Bobis un, sacēlis gaisā asti, ošņāja gaisu. Miķelis atrada virves galu un rāpās pie vinčas. Bobis dobji ņurdēja.

—    Pag, laid, es paskatīšos …

Smiltīs bija redzamas ovālas pēdas. Tās nebija ne nagu, ne zābaku pēdas, ne dzīvnieka, ne cilvēka. Tajās jau sūcās ūdens, pēdas bija gluži svaigas.

Miķelim pakrūtē sāka smelgt. Kādus trīs metrus tālāk jaunas pēdas. Vai tad ir tāds cilvēks, kas var spert trīs metrus garu soli?

Pēdas bija redzamas arī zem āžiem, uz kuriem namdari zāģēja baļķus. Seit kustoņa bija gājis uz divām kājām. Bet tālāk, kur sāka augt virši, pēdu attālums bija četri metri.

Miķelis atkal atcerējās namdara nostāstus par jūras kustoņām. «Piecpadsmit metru garš solis tām ir tīrais nieks!» Ja nu te gājis jūras jērs, tad četri metri arī nav nekāds nieks.

Kad Miķelis noglaudīja sunīša muguru, tas pikti ieņurdējās.

—   Vai ta tu tiešām esi apburts! Ko rādi zobus? Nāc, iesim labāk uz mājām!

Zēns piesēja saiti pie suņa kakla siksnas, un suns viņu vilka augšup kalnā.

—    Ak tu. biezputra tagad atdzisīs … Nu, nu, nerauj tik traki, es jau eju …

Augšā blakus plaisai, kas bija pāršķēlusi Stāvās kāpnes uz pusēm, Bobis tā drāzās uz priekšu, ka tikko neizrāva zēnam no rokām saiti.

Atkal blējieni!… Tikai kādu metru attālu …

Miķelis piespieda ņurdošo suni sev klāt un nometās ceļos. Visapkārt pletās asie zileņu čemuri.

Nākamajā mirkli blakus plaisai tumsā paslējās melns stāvs. Zēli blēdams, palēcās gaisā, nokrita četrrāpus viņpus plaisai un pazuda krūmos.

Tas notika tik aši, ka Miķelis pat nepaguva noskaitīt tēvreizi. Taču tērauda nazi gan aizsvieda nezvēram pakaļ.

«Āmen, tavs prāts lai notiek,» zēns čukstēja, jo svētie vārdi atbaida nešķīsteņus.

Zēns dzirdēja, ka tērauds noklinkstēja pret akmens šķembām. Tai pašā mirklī Bobis izrāvās no saites un, nikni riedams, metās uz plaisas pusi.

Bet ne jau vecs bezzobains suns, kaut arī apburts, var mēroties ar juras kustoņu. Plaisa bija vismaz četrus metrus plata — pamēģini tai pārlēkt.

Pikti iekaukdamies, Bobis šāvās atpakaļ augšā Stāvajās kāpnēs. Ap suņa muti baltoja putas, un aste bija pacelta gaisā kā slotiņa.

Septītā nodaļa MELNAS BIKSES

Tovakar vecmāmuļas biezputrā bija vairāk kunkuļu, nekā parasts. Bet vai tad var rāties uz savu vecomāti, ja tā labi neredz? Miķelis maisīja ar karoti biezputru un pūlējās izskatīties tā, it kā ēstu rīsu pudiņu ar kazeņu ievārījumu.

Bobīša grozs bija tukšs, un paugurā pie Ulrikas mietiņa karājās tikai apgrauzts virves gals.

Skaidrs: ja cilvēkam jau piecpadsmit gadu un viņš kurā katrā bridi domā doties jūrā, tad vairs neticēs vecu sievu stāstiem par «apburtām jūras kustoņām». Bet, tiklīdz Miķelis nerīkojās ar karoti, tā dzirdēja, ka Stāvajās kāpnēs kauca un auroja vējš.

Vecmāmuļai bija savas raizes un nedienas.

—    Nez ko iesāksim, kad būsim izgrābstījuši visus miltus no sieciņa? — večiņa purpināja, stāvēdama pie pavarda.

Miķelsona tēvs norija lipīgo biezputru un mēģināja runāt vēderā. To viņš bija iemācījies Klondaikā.

—    Diez kā būtu, ja mēs iebraucamo māju pārtaisītu par kuģi? Visa varza tad aizbrauktu jūrā. Vecmāmuļa stāvētu pie stūres, vecais Miķclsons rīkotos ar burām, bet puišelis aprūpētu katlus, — kaut kur zem vestes buldurēja viņa balss.

Viņš nemaz nebija domājis pārmest vecmāmuļai par biezputras kunkuļiem, taču večiņa allaž saskaitās, ja sāka runāt par jūru.

—    Tā jura jau tev mūždien prātā, — viņa šņukstēja.

Vecmāmuļa pievērsa Miķelim savu veco, grumbuļaino seju.

—    Tev nu gan vajadzētu atcerēties, kā tas bija … sēdēt un tikai gaidīt un gaidīt… bet viņš nebrauc un nebrauc …

Miķelis nepacēla acu, bet dzirdēja, ka durvis aiz vecmāmuļas noklaudzēja. Tad tēvs viņam uzsauca:

—    Laikam tu arī kaunies?

Miķelis pašķielēja uz grāmatu vaskadrānas vākos, kura rēgojās no tēva kabatas.

—    Kas tā par grāmatu, tēt?

Miķelsona tēvs piecēlās un nopūtās, iebāza kabatā turziņu ar smalkām nagliņām un pagriezās uz savu kambarīti.

—   To tu dabūsi, kad es būšu izlasījis. Tad pienāks tava reize. Ar labunakti.

«Dabūsi, kad būšu izlasījis… ābeles dobums augustā!…» Tukšas runas, vienīgi, lai nomierinātu kādu nabadziņu, kas nekad … nekad …

Zēns juta. ka zaķakāja kurpē atkal sāka pietūkt, bet augums saruka.

«Ja kapteinis Skots būs saderējis visus kuģa ļaudis, es paslēpšos kravas telpās,» zēns prātoja. «Un ja viņi negribēs tādu Zaķakāju, tad metlšos jūrā, bet līdzi man jātiek!»

Zēns paņēma savu biezputras šķīvi, iznesa un nolika lievenī, gadījumā, ja Bobis pārnāktu mājās izsalcis.

Pēc tam viņš darīja to, ko nebija darījis piecus gadus — ielavījās kūtī, cerēdams apgulties pie Ulrikas.

Bet kūts bija tukša.

«Viņai patīk būt kopā ar citiem dzīvniekiem, laikam gan būs uzmeklējusi Sintora aitas,» zēns prātoja, pūlēdamies apspiest smeldzošo nemieru.

«Jūras kustoņa!… Ar šitām blēņām neizbiedēsi cilvēku, kas nodomājis saderēt par matrozi pie Skota,» zēns mēģināja pats sevi uzmundrināt.

Viņš uzspļāva mēslu dakšām un ielīda steliņā. Tur salmos bija silti un mazliet smacīgi.

«Nez vai taisnība, ka Skots ir ādminis,» Miķelis gudroja un nožāvājās, domās irdamies pāri fjordam. Cirka ore laikam joprojām stāv savā vecajā vietā starp īvēm, tikai pie durvīm vairs nav ziloņa galvas.

«Kāpēc tad neviens viņam nenorāva lieko bārdu, tad viss būtu skaidrs,» Miķelis nerimās prātot, un viņam šķita, ka mēslu dakšas pamirkšķina.

Zaķakāja salmos sasila un saruka. «Diez vai viņi «zaķus» tūdaļ iesviež jūrā, vai vispirms aicina mācītāju un paēdina?» zēns nerimās.

Domas sāka jukt, tajās jaucās dobumainā ābele, grāmata vaskadrānas vākos, kaucoša Ulrika ar astoņām kājām un lielu ragu …

Vī manu, tur pa kūts lodziņu lien šī melnā blējēja no kalna plaisas. Taču Miķelis Miķelsons to sagaida ar atvāztu nazi.

«Es tev gan rādīšu, suņu bende! To tu nemūžam neaizmirsīsi!» Miķelis iekliedzās un atmodās.

Mēslu dakšas, skaļi klaudzēdamas, nokrita uz grīdas. Pār slieksni sēkdama pārkāpa Ulrika un, gurdi ieblēdamās, noslīga blakus Miķelim. Durvis vēl joprojām čīkstēja, tātad Ulrika nupat kā bija ienākusi.

Miķelis piekļāva sev klāt aitiņas trīsošo purniņu.

—   Vai viņš… tevi vajāja, Ulrika?… — zēns čukstēja. — Nu, ja viņš vēl tepat, tad matīs!

Miķelis pietrūkās kājās, paķēra dakšas un šāvās arā. Saule vēl nebija uzlēkusi, un rīta migla ietina iebraucamo māju.

Lievenī gulēja Bobis un līksmi purināja zobos melnas drānas gabalu. Miķelis tik cieši saspieda dakšu kātu. ka iesāpējās pirksti, bet dakšas bija liekas.

—   Ja jūras kustoņas staigā apkārt melnās biksēs, tad vienai no tām tagad pliks dibens! — šoreiz Miķeļa balss vairs netrīsēja.

Astotā nodaļa MANDUSS UN AITU ZAGLIS

Vasaras vakaros virs Stāvajām kāpnēm kā melna nakts virmo odi. Tad vietējie iedzīvotāji mēdz brīdināt no kalna gariem.

— Neej kalnā pēc pusnakts, nāras tevi ievilinās tieši dzelmē un nebūsi ne apskatījies, kad jau kļūsi zivīm par barību! — viņi saka.

Protams, katrs bērns zina, ka tās ir tikai teiksmas. Un tomēr! Stāvo kāpņu silā jā atgadījušies dīvaini notikumi.

Piemēram, ar tām pašām Sintora aitām!

Sešdesmit astoņas aitas, kopā ar visiem jēriem. Manduss Utots bija izlaidis ganībās, bet pēc trim dienām, pārskaitot ganāmpulku, iznāca tikai sešdesmit sešas, lai kā viņš skaitītu.

Sintors lādējās, ka Manduss esot tāds stulbenis, ka neprotot izskaitīt pats savus pirkstus. Bet nākamajā dienā bija pazudis atkal viens jērs. lai gan skaitīšanā šoreiz piedalījās pats Sintors.

Sintors vispirms nobālēja, bet tad pietvīka kā biete.

Manduss iebāza rokas svārku caurumos un sacīja, ka nolasīšot «pašu spēcīgāko pantu pret lūšiem».

—   Nepūt citiem miglu acīs, ja pats nekā nesajēdz! Es gan zinu. kas te rīkojas! — Sintors nošņāca un pameta acis uz Miķelsonu māju pusi.

Viņš pavēlēja Mandusam uzcelt sev būdu un palikt tur visu nakti, paņemot līdzi bisi.

—    Ja redzēsi to, ko gribu es, tad nopelnīsi to, — nejauki smīnēdams, sacīja Sintors, iebāzdams kalpa kabatā jaunu piecu ēru zirni.

Nabaga Mandusam sāka griezties galva. Vienu viņš tomēr saprata: nekas nav jaukāks par jaunas naudas zīmes čaukstoņu.

Aši viņš nocirta vītolus, sagatavoja četrus mietus un iesprauda tos zemē. Tagad tikai jānocērt krūmi, un krietni daudz; tā, būs labi!

Manduss sasēja kopā mietu augšgalus, ka nobrīkšķēja vien, uz mietiem uzlika krūmu zarus, pēc tam pa vaļējo caurumu ielīda būdā, vilkdams līdz bisi.

Kas tonakt notika silājā, nevienam nav zināms. Tikai nākamajā rītā pulksten sešos Manduss tik sparīgi iedrāzās Sintora guļamistabā, it kā viņam sekotu pats nelabais.

—    Nelietīgais suns, saimniek!… Ja neieskrējis starpā barvedis auns, es kranci uz vietas būtu nošāvis, tik tiešām kā še stāvu!… — viņš barbalēja, vicinādams bisi Sintora deguna priekšā.

—    Kas par suni? — Sintors samiegojies vaicāja.

Bet Manduss visu ceļu sevi bija atkārtojis šo stāstu un tagad baidījās, ka nesajūk.

—    Un tā nu es tur sēžu ar bisi rokās, — viņš vervelēja, — un piepeši dzirdu — kāds blēj, tik žēli, ka pat akmeni aizkustinās …

—     Pie joda ar visiem akmeņiem, tālāk! — Sintors rēca, nu jau pavisam pamodies.

—    Laikam kāds jēriņš būs pazaudējis savu māti, es domāju. Bet, kad pabazu galvu ārā paskatīties, ko es redzu? …

—    Nu tieši to es gribu dzirdēt! — Sintors burkšķēja, izceldams kājas no gultas.

—     … kā zibens manai būdai garām šaujas tumsā tieši pie jēra! Un sakampj nabaga jēriņu pie rīkles — nopratu to pēc lopiņa brēciena … Tad nu metos ārā kā bulta, un ko es redzu? …

—    Nu ko ta tu redzēji, velns ar ārā? — Sintors dārdināja, sarkans kā tomāts.

—    Miķeļa Miķelsona nelietīgo suni, protams! Un zobos … zobos viņam …

Seit nabaga Manduss pirmo reizi sastomījās. Viņam vajadzēja iebāzt roku bikšu kabatā, kur glabājās piecas ēras.

—    Nu, nu, ko ta viņš turēja zobos? — Sintors uzstājās.

—    Ja redzēju pareizi … tad tā bija asiņaina aitas vilna, — Manduss murmināja aizsmakušā balsī un tik klusi, ka pats tikko sadzirdēja.

Sintors iebāza mutē cigāru un košjāja to kā savītušu burkānu.

—    Piecnieks ir tavs, tu redzēji pareizi, — Sintors izlēma. — Nu šie plikatnieki man rokā! Vai ne, Mandus?

Manduss uzsp)āva naudas zīmei, saritināja to un iebāza ausī.

— Gluži manas domas, saimniek, — viņš piekrita.

Devītā nodaļa KAPSĒTAS SPOKS

Starp zvejniekciemu un Ljungas draudzes ciemu slējās daudzi pauguri. Vējainā un lietainā laikā nebija viegli pa tiem kāpelēt …

Ne jau daudziem ir balts cirka zirgs, ar kuru var aizjāt pie mācītāja, lai piedalītos iesvētīšanas mācībās.

Baznīca atradās pakalnā, kas pacēlās četrdesmit metrus virs jūras līmeņa. Vieta bija padota visiem vējiem. Virši, ar kuriem mācītājs mēdza kurināt krāsni, daudz siltuma nedeva, it īpaši, ja mugurā saplīsis mājās adīts svīters.

Toties no baznīcas torņa atvērās plašs skats. Varēja saredzēt gan baznīcas sarga Jakobina mājiņu, paslēptu aiz ceriņkrūmiem, gan arī Stāvās kāpnes, un tur tālē — Ferje prāmi viņpus fjorda, kur īvju skupsnā atradās Ebera cirka ore.

Bet Ljungas baznīcas vislielākais dārgums visādā ziņā bija aizzīmogots stikla skapis sakristejfi. Ja atvilka sāņus trīs ar sudrabu izrakstītus Bohēmijas ornātus, kas karājās priekšā, tad varēja ieraudzīt garu karoliniešu zobenu, kura rokturis bija rotāts ar astoņiem rubīniem.

Skapja atslēgu glabāja pats mācītājs un nedeva to nevienam.

Todien sakristejā sēdēja četrpadsmit iesvētāmie bērni. Ap pirkstiem viņi vīstīja vilnas lakatus un ar tupelēs ieautajām kājām dauzīja grīdu, jo pūta tik stiprs vējš, ka baznīcas torni pat švīkšķēja zvanu virves.

—    Un tā nu iraid ganāms pulks un tā gans. Gremdēsimies par to kādu brīdi apcerē, dārgie bērni. — mācītājs runāja drebošā sirmgalvja balsī.

Miķelis salika rokas un mēģināja gremdēties apcerē, bet, ja viņa domas nekavējās pie plaisas Stāvajās kāpnēs, tad katrā ziņā pievērsās iebraucamajai mājai.

īsu brīdi viņš prātoja, kas gan varētu būt aiz dēļiem ābeles dobumā. Ja tur būtu cigāru kaste ar sudraba dolāriem, varbūt ar tiem varētu nopirkt kāda šonera paju?

«Diez kas mūsu apkaimē staigā melnās biksēs ar izplēstu dibenu?» viņš gudroja tālāk un domās pārcilāja visus vīrus, kas valkā melnas bikses. Izrādījās, ka tādas valkā itin visi.

—   Un kad nu uzradīsies vilks, kas gan sargās manu ganāmpulku? — skanēja mācītāja balss.

Miķelis aizvēra acis un iztēlojās Bobi ar lieliem ilkņiem un vilka rumpi.

«Diez vai pastāstīt Tuai Tuai par «jūras kustoņu» vai ne?» zēns nodrebēdams domāja. Lai izrautos no drūmās noskaņas, viņš sāka lasīt uzrakstu uz dēlīša:

Sito ar astoņiem poļu baznicas rubīniem izrotātu zobenu augsti dzimušais rotmistrs Ruperts Augusts Stroljelms, kas ticis smagi ievainots pie Punicas, pēc pārnākšanas Ljungā, dāvājis šai svētajai iestādei.

«Ja, man iznākot ārā, vējš nebūs mainījies, es viņai pastāstīšu, lai viņa zobojas, ja tīk,» Miķelis sevī izlēma, kad bērni bija nodziedājuši pēdējo korāli un svīteri sacentās ar vilnas lakatiem, lai ātrāk tiktu pie durvīm.

—    Panāc šurp, Miķeli Miķelson! — No sakristejas atskanēja mācītāja balss.

Miķelis izbīdīja meiteni sev pa priekšu ārā.

—    Laikam gan gribēs, lai palīdzu viņam uzvilkt mēteli. Es tevi panākšu pie Garā paugura. Man tev kaut kas sakāms. Ļoti svarīgs — vienā mirklī būšu klāt.

Viņš aizvēra durvis un devās sakristejā. Mācītājs bija aizdedzinājis sveci un nolicis uz galda burku ar ziedi pret rūsu un dažas tīras audekla lupatas.

—    Man būtu vajadzīgs, lai tu man palīdzētu notīrīt zobenu, — viņš teica. — Tev līdz mājām gan krietns ceļa gabals?

—   Tas nekas — man ir zirgs, — Miķelis apgalvoja un sevi nodomāja, ka viņa draudzenei vienai pašai vajadzēs soļot vējā pa Garo pauguru.

Mācītājs izrubināja no atslēgas cauruma vasku, ko bija tur iebāzis, lai iekšā neiekļūtu kodes, un atslēdza skapi. Miķeļa degunā iesitās naftalīna smaka.

—    Tīrais negals ar tām kodēm, — mācītājs murmināja un šķaudīdams izņēma zobenu. — Ķeries tu pie maksts, es tīrīšu asmeni.

Sveces gaismā rubīni blenza uz Miķeli kā čūskas acis. Grille zēnam bija stāstījis, ka Stroljelms šos rubīnus nolaupījis kādai svētbildei Krakovā, un bija pat tādi gudrinieki, kas apgalvoja, ka šo rubīnu vērtība esot trīsdesmit tūkstoši.

«Bijusi kaut puse no tiem, tad varētu nopirkt brigu un aizbraukt projām no visa šā posta,» zēns domāja un cītīgi berza nost rūsas plankumus.

Viņi noņēmās kādu stundu. Beidzot mācītājs bija apmierināts un iebāza asmeni makstī.

—   Tavu krāšņumu, piedod man, svētais Nikolaj, — mācītājs nopūtās, turēdams zobenu pret sveces gaismu, un rubīni laistīt laistījās. — Sie rubīni rotāja dievišķā attēla rožu kroni Stefana baznīcā, kad Stroljelma rota iesoļoja Krakovā. Posts un nelaime tāds karš, Miķeli Miķelson.

Mācītājs aizslēdza skapi un pirmais izgāja ārā. Vējš purināja viņa sirmos matus.

—    Ar labunakti, un jāj tūliņ uz mājām. Laikam būs negaiss.

Miķelis uzvilka cepuri uz ausīm un soļoja prom. Viņa priekšā plētās tumšā kapsētā, pār to slīga smagi mākoņi. Starp kapiem kā kaulainas rokas slējās satrunējušie krusti.

Lai nokļūtu pie Baltās kaijas, zēnam vajadzēja šķērsot visu kapsētu.

«Vai tiešām tev bail no spokiem?» viņš mēģināja sevi izzobot. Taču kakls bija tik sauss kā piebērts ar pelniem. Zēns sāka skaitīt koka tupeļu klaudzienus:

Viens — un divi — un viens un divi — un viens un …

«Labāk paskriešu, tad sasildīšos.» viņš sevī izlēma.

Tagad zēns brāzās starp zemes kopiņām gluži kā briedis. Pēkšņi viņa kāja atsitās pret kādu vecu kannu, un zēns izstiepās garšļaukus, sejā viņam iesitās salkanā zemes smarža.

Žiglāk kājās un — jozt tik tālāk!

Upe lejā šalca aizvien spēcīgāk. Ka šīs upes ūdens sagandēts ar līķu indi, to zināja katrs ciema bērns. Pietiek viena malka — un tev vairs neredzēt ne sauli, ne mēnesi.

Tepat jau arī kapsētas mūris un kāpnes lejup, bet tai pašā mirklī, kad tupele atsitās pret akmens kāpnēm, Miķelis atcerējās, ka tieši šeit agrāk apbedīti cilvēki, kas paši pielikuši sev roku!… Pašnāvniekus nedrīkst guldīt svētītā zemē!

Miķelis pūlējās atcerēties pantu pret spokiem, kuru viņam bija mācījis Grille, kad tīklā bija iesprūdis galvaskauss:

Pazūdi, izgaisti, ūdensvīrs,

Lai man prāts no bailēm tirs!

Projām mošķi…

Beigas Miķelis nekādi nespēja atcerēties.

Nez vai tiesa, ko jaudis melsa, ka bērni, kas miruši no saindētā ūdens, naktīs vaimanādami klīstot te apkārt?

Mēness izslīdēja no mākoņiem, un puisēns ieraudzīja baznīcas sarga Jakobina mājeles saplaisājušo jumtu, kas slējās no ķeburainajiem ceriņu krūmiem. Visi logi bija tumši.

Arī laivas nebija pie steķiem.

«Laikam gan būs aizbraucis durt zivis ar žebērkli,» Miķelis nodomāja, dodoties lejup pa pašnāvnieku kāpnēm. Koka tupeles klaudzēja.

Ir gan tas mācītājs, tieši šovakar viņam ienācis prātā spodrināt zobenu! Tur zem tuvākās kopiņas dusēja dzirnavnieks Uters. Viņš bija pakāries tādā pašā vētrainā naktī, kad dzirnavu rats griezās kā negudrs.

Viens un divi — un viens un divi… un viens un … Tupeļu klaudzoņa mitējās.

Tur pie staļļa bija redzama Baltā kaija. Bet tai blakus pret debesīm iezīmējās kāds tumšs stāvs.

— Uters… dieviņ tētiņ, palīgā!… — Miķelis čukstēja, un sirds gandrīz vai pamira.

Tad viņš atcerējās, ka Grille bija stāstījis — Uters esot bijis sīks, kuprains vīrelis. Bet tur tas spoks bija garš kā maikste. Un vai tad spoki zog dzīvus zirgus? Zēns norija kumosu, kas bija iesprūdis kaklā, un iekliedzās:

—    Pazūdi, nešķīsteni, citādi es tev rādīšu!…

Viņš izrāva no kabatas dziesmu grāmatu, jo spoki baidoties no svētajiem rakstiem, it sevišķi, ja grāmatai biezi vāki.

—    Gāzīšu tā. ka pauris sašķīdīs!…

Aizelsies Miķelis apstājās pie zirga un samulsis vērās apkārt. Nevienas dzīvas radības. Zirga purns bija putās, uz tām krita mēness gaisma. Pavada bija pārgriezta, bet zem pieres siksnas iebāzta liela sarkana spalva.

—    Ko … ko viņi ar tevi izdarījuši, Baltā kaija? … — Miķelis šausminājās.

Viņš ķēra pēc spalvas, bet tā palika kā pielīmēta. Mēness atkal paslēpās mākoņos, un iestājās akla tumsa.

Miķelis piespieda vaigu pie dzīvnieka siltā purna, bet Baltā kaija trīsēdama atkāpās. Izmisis zēns uzkāpa zirga mugurā un ļāva tam soļot pēc sava prāta.

—    Ceļu jau tu zini … žiglāk, žiglāk, mīļā Baltā kaija … — viņš lūdzās.

Bet uz vecā tilta zirgs pēkšņi apstājās. Miķelis juta, ka dzīvnieka nosvīdušie krusti trīsēja zem viņa ceļgaliem, it kā Baltā kaija būtu sajutusi nešķīsto varu.

Ak vai, uz ceļa kāds stāvēja! Miķelis sataustīja kabatā atvāžamo nazi un, cik spēdams, vīrišķīgā balsī vaicāja:

—    Kas tur stāv, parādies!

Uzliesmoja sērkociņš, apgaismodams cigaretes galu un kalsnu, melnīgsnēju seju. Uz pinkainajiem, melnajiem matiem nevīžīgi bija uzlikta platmale ar nokarenām malām, aiz cepures bija aizbāztas četras sarkanas spalvas.

—    Kas … Kas tu tāds? — Miķelis jautāja drebošā balsī.

—    Kas tev par daļu? — aizsmakusi balss atbildēja. Baltās kaijas nāsis viegli trīsēja. — Un kas tu par kukaini?

—    Miķelis Miķelsons.

—    Vai tas tavs zirgs?

Miķelis piekrizdams pamāja ar galvu.

—    No kā pirkts?

—    No Ebera, ādmiņa. To man nopirka tēvs, pārbraucis no jūras. Es vienmēr ilgojos pēc balta zirga.

Melnais vīrs tumsā kaut ko nomurmināja. Roka, kas bija tiekusies pēc pavadas, atslīga atpakaļ.

—    Kā tad 5o zirģeli sauc?

—    Bal… Baltā kaija, — Miķelis šjupstēja.

Upē noguldzēja airu šļaksti, un blāvajā mēness gaismā Miķelis redzēja, ka pie tilta piebrauca Jakobina laiva.

Melnais virs klusi nosmējās:

—    Labāk turi savu zirgu piesietu ķēdē, citādi kāds nelietis to var nozagt.

Viņš izspļāva cigareti, tā aizlidoja tumsā kā jāņtārpiņš. Tad vīrs pabāza galvu zem tilta margām un izgaisa kā ēna pie kapsētas mūra.

Desmitā nodaļa BAZNĪCAS SARGS AKROBĀTA UZVALKA

Tajā pašā naktī pusvienos pie baznīcas sarga Jakobina mājiņas piejāja Ljungas lensmanis.

—    Atver, vai arī es uzlauzīšu durvis! — viņš kliedza.

Jakobins pavēra durvis un samiegojies raudzījās ārā. Garš

naktskrekls līdz pašai grīdai apņēma viņa kalsno augumu. Galvā viņam bija melnais katliņš.

Lensmanis uzmeta acis katliņam, izvilka no kabatas roku dzelžus un nozīmīgi pasmīnēja:

—    Vai par zādzību neko neesi dzirdējis?

—   Dievs esi man žēlīgs, kas par zādzību? — Jakobins čukstēja un samulsis noņēma melno katliņu.

—    Nozagti Stroljelma zobena rubīni! Skapim izņemtas stikla durvis un nozagti visi astoņi rubīni, saproti!

Jakobins kļuva balts kā krīts, bet zvērēja esam nevainīgs kā jaunpiedzimis bērns.

—    Mēdzu gulēt kā nosists, priekšnieka kungs. Baznīcas atslēgas pakāru tur pie durvīm uz vadža. Paraugieties pats, priekšnieka kungs, tad redzēsiet…

Jakobins šausmās pagājās uz tukšā vadža pusi. Tad sapinās garajā naktskreklā un pakrita pie malkas kastes. Tūliņ varēja redzēt, ka zem naktskrekla viņam mugurā akrobāta triko uzvalks, lai gan bikses zemāk par ceļgaliem bija nogrieztas.

—    Es gan biju domājis, ka baznīcas sargs būs atmetis šo klauna tērpu, — Icnsmanis nicinoši izsaucās.

Jakobina bālajos vaigos iedegās sārti plankumi. Tomēr piecēlies viņš izturējās vīrišķīgi:

—    Naktīs man briesmīgi salst, priekšnieka kungs.

—    Un ta tāpēc laikam arī gultā paturi galvā katliņu? — lensmanis ironiski noteica, izvilka piezīmju grāmatiņu, uzspļāva uz sarkanā zīmuļa un uzrakstīja «nozieguma kopsavilkumu».

Pēc tam kad zaglis bija izņēmis rubīnus, viņš zobenu pakāris atpakaļ skapī, bet ačgārni, lai nepamanītu dārgakmeņu zudumu; aiztepējis ari stiklus, taču izdarījis liktenīgu kļūdu: aizķepējis atslēgas caurumu ar vasku!

—    Redz, mācītājs šovakar, aizslēgdams skapi, aizmirsis to izdarīt, — Iensmanis sacīja, raudzīdamies uz Jakobina izģindušajām kājām, kas rēgojās no apgrieztā triko. — Kad mācītājam tas ienācis prātā, viņš gājis atpakaļ, lai aizvaskotu caurumu, un tad arī atklājis rubīnu zādzību.

Lensmanis atkal pašķindināja roku dzelžus:

—    Viens katrā ziņā ir skaidrs, Jakobin, zādzību izdarījis cilvēks, kas tik labi zinājis mācītāja parašas, ka …

Lensmanis uzmeta Jakobinam tādu skatienu, kas varētu izurbties cauri mūrim:

—   Vai Jakobinam zināms, ka šovakar Ljungā parādījies agrākais Knopenhafera cirka zirgu puisis?

Jakobins tā saspieda katliņu, ka pirkstu kauliņi kļuva balti.

—    Ci … Čigāns? Nē, par to man nebija ne mazākās nojausmas.

—    Jā, un turklāt pavisam tuvu pie baznīcas sarga Jakobina mājcles.

Jakobins nopūta no degungala sviedru lāsi.

—    Labāk jau būs, ka visu pateikšu. Priekšnieka kungs ir tik atjautīgs, ka tik un tā to izdibinās, — viņš čukstēja.

Lensmanis apmierināts smīnēja.

—    Čigāns tātad bijis te, Jakobin?

Jakobins skumji pamāja.

—    Nav jau patīkami būt par nodevēju, — viņš čukstēja. — Čigāns bija ļoti izsalcis, un es viņam iedevu šķīvi zirņu zupas.

—    Tas dara godu tavai labajai sirdij. Vai atslēgas tad vēl karājās savā vietā? — lensmanis vaicāja un atkal uzspļāva zīmulim.

—    Kad viņš atnāca, tad tās noteikti karājās, — Jakobins murmināja un novērsa skatienu.

—    Bet kad aizgāja? — lensmanis dobjā balsi vaicāja.

—    Viņš … viņš teica, ka zirņu zupa esot briesmīgi sāļa. Man vajadzēja nokāpt pagrabā pēc kvasa. Tobrīd viņš, protams, palika viens, — Jakobins čukstēja.

—    Un varēja paņemt, ko tik gribēja, piemēram, baznīcas atslēgas, kas karājās uz vadža?

Lensmanis triumfēdams aizsita piezīmju grāmatiņu:

—    Ja tev tā salst, Jakobin, liec vien galvā katliņu. Nebaidies neko, rīt mums zaglis būs rokā!

Jakobins neatbildēja. Viņš uzspieda katliņu galvā, ka tā malas saliecās. Viņa ūsas nokarājās kā novītusi zāle.

Vienpadsmitā nodaļa MAN JĀBĒG TUA TUA

Miķelis sēdēja skolotāja malkas šķūnīti, balansēdams uz zābaka purna katķismu.

— Tagad tu zini par kapsētas spoku, jūras kustoņām un vari par mani smieties, ja patīk, — viņš sacīja un ielika noplēsto bikšu dibenu kā grāmatzīmi starp katķisma lapām.

Pēcpusdienas saule slīdēja zemu pār kalnu kori. Slīpie stari apspīdēja meiteni, kas sēdēja uz sliekšņa, grozīdama rokās netīru sarkanu spalvu.

—    Vai tu, Miķel, domā, ka tā ir tāda pati spalva, kāda tam vīram bija pie cepures?

—    Skaidrs kā diena! — Miķelis atteica.

Tua Tua domīgi pūta uz taisnajām, sarkanajām spalviņām.

—    Stāsta, ka tie priekšmeti, kam tikai mazlietiņ pieskāries spoks, uzreiz sakrītot pelnos, ja tos aiztiekot parastu cilvēku rokas, — meitene sacīja.

—    Bet vai tu esi dzirdējusi, ka spoki pārgrieztu virvi? — Miķelis atvaicāja un pavicināja gar ņurdošā suņa degunu melno lupatu. — Varu apgalvot, ka tādu nav, tāpat kā nav aitu, kas var pārlēkt pāri pieci metri platai plaisai. Divkājainu aitu melnās biksēs.

—    Dod šurp grāmatu, labāk atprasīšu tev uzdevumu. Sos jautājumus mēs tik un tā nenoskaidrosim, — Tua Tua nopūtās.

Miķelis ielika melno lupatu atpakaļ katķismā.

—    Labi, jautā, — viņš drūmi piekrita.

—    Kas ir eņģeļi?

Miķelis blenza griestos, it kā mēģinādams izspiesties tiem cauri un ieskatīties debesīs.

—    Eņģeļi … eņģeļi ir gari, ko dievs … radījis un … apdāvinājis …

—    Apveltījis, —< Tua Tua izlaboja.

—   Apdāvinājis vai apveltījis, tas viss viens tādam cilvēkam, kas tik un tā aizbrauks jūrā. Kā tu domā, vai mācītājs varētu kāpt vantīs un ievilkt buras? — zēns paīgni vaicāja.

Tua Tua pasvieda spalvu Bobim.

—    Ko tu mūžīgi mels par jūru?

—    Par to vari pavaicāt vecmāmuļai. Bet dažkārt cilvēkam jābrauc jūrā. vai nu viņam asinis ar to sagandētas vai ne, — Miķelis skaidroja.

Viņš tā saspieda ar ceļgaliem katķismu, ka pat iesāpējās zaķakāja.

—    Nu tad klausies, gan jau to uzzināsi tik un tā, — viņš drūmi sacīja. — Šorīt pie mums atnāca Sintora kalps. Ja līdz mēneša beigām Bobis nebūs nošauts un nebūs pilnam atlīdzināts par suņa nokostajām aitām, Sintors mūs iesūdzēs tiesā.

—    Su … suņa nokostajām? … Bet tie taču … — Tua Tua šausmās čukstēja

—    Kāda tam nozīme, ka tie ir meli? Tiesā Sintors tik un tā vinnēs.

Tua Tua aizstājās zēnam priekšā un satvēra viņa roku.

—    Miķel, vai tiešām tu gribi aizbraukt?

—    Vai tad lai pametu Bobi nelaimē?

—    Ak, Miķel … ja vien tēvs …

Zēns pietvīka un atvilka roku.

—   Tas … tas ir jauki, ko tu gribēji sacīt, Tua Tua. Bet meitenēm jūrā nav ko darīt. Turklāt skolotājs jau neprot pat pogu iešūt.

—   Rīt pie mums atbrauks tēvamāsa Ileda no Esbergas. Varbūt viņa un tēvs …

Miķelis papurināja galvu.

—    Vismīļāk es tiešām brauktu kopā ar tevi, Tua Tua. Bet … labāk tomēr došos jūrā viens pats. Piesien Bobi, tur nāk skolotājs.

Durvju spraugā parādījās maģistra Esberga skumjā, bālā seja.

—    Re, te jau jūs esat. Tua Tua teica, ka atļaušot man aizjāt … — īsu brīdi viņa balss aizrāvās kāsā. — Tas jau gauži mīļi no tevis, bet es labāk …

Miķelis atraisīja Balto kaiju.

—   Skaidrs, ka jūs jāsiet, skolotāj. Uzkāpiet tikai uz lieveņa, un es jums palīdzēšu …

—   Ak nedienas, atkal sākas šis riebīgais kāss. Bet ko lai dara, jādodas uz baznīcu vingrināties korāļu spēlē.

Skolotājs Esbergs beidzot uzsēdās zirga mugurā, un Baltā kaija pagriezās uz ce]a pusi.

—    Paskat, peld kā šoneris, Miķel. Nemaz nevar just, ka viņa ir kliba. — Skolotājs pūlējās visu laiku runāt, lai izvairītos no kāsa. — Ar tavu kāju arī laikam viss kārtībā? Re, kā drasē! … Un tu gribot doties jūrā tāpat kā tavs tēvs. Zēna gados, dzīvodams Esbjergā, esmu redzējis daudzus kuģus. Vantis tiem bija pilnas ar matrožiem, veikliem kā pērtiķi … Tu jau, protams, brauksi ar brigu?

Miķelis drūms un nomākts viņam sekoja. Pēkšņi labajā kurpē sāka smelgt kāja.

—    Ar brigu? Kas pirmajā vētrā sašķīdīs! Nē, pateicos, es braukšu ar īstu tvaikoni, — zēns noburkšķēja.

Divpadsmitā nodaļa KAPSĒTAS SPOKS SPRUKĀS

Baznīca bija aizslēgta, kad viņi atjāja. Miķelis piesēja Balto kaiju pie slitas un devās uz baznīcas sarga mājeli pēc atslēgas.

Saules stari rotājās Jakobina ceriņos un laistīt laistījās melnajā ņirbošajā upītes ūdenī. Durvis bija pusviru, un Miķelis paraudzījās iekšā. Pavards bija piekrauts katliem un bļodām, pilnām ar kartupeļu mizām. Uz dēlīša gulēja divas notīrītas mencas, trūka tikai žebērkļu!

Miķelim ienāca prātā iepriekšējā nakts, kad Jakobins tumsā irās pie tilta. Viņš pavēra mājeles durvis.

— Baznīcas sarg!

No sajauktās gultas nokarājās barbalains sarkana triko gabals. Savādi gan: kāda vajadzība baznīcas sargam pēc triko uzvalka?

Miķelis paošņāja burciņu, kurā atradās «ziede ūsu audzēšanai», un no jauna devās ārā saulē. Pie žoga zēns pēkšņi apstājās.

Cauri upites vienmuļajai guldzoņai viņš piepeši izdzirda kadu blējošu balsi:

—    Deviņi simti četrdesmit tris … deviņi simti četrdesmit trīs … deviņi simti četrdesmit trīs …

Starp izkaltušajām kaprifolijām. kas auga ap mājeli, bija iemīdīta neliela taciņa. Miķelis piesardzīgi paspēra soļus piecus un. muti atplētis, palika stāvam.

Kartupeļu lauka vidū stāvēja bišu strops, tam virsū melnais katliņš. Uz stropa malas karājās Jakobina svārki un veste, bet ziedošo pieneņu vidū uz apgāzta puķu poda uz galvas stāvēja pats Jakobins!

Melnās bikses šūpojās gaisā. Gausi kā no sarūsējuša krāna plūda vārdi:

—    Deviņi simti … četr … četrdesmit … de … viņi … deviņi simti … piec … desmit… viens …

—    Atvainojiet, — Miķelis ieteicās.

Pods sakustējās, un Jakobins nogāzās zemē, ka veseli zemes kukuržņi uzlidoja gaisā. Pār Jakobina kurpēm gluži kā cimdi bija uzvilktas nogrieztās akrobāta bikses.

—    Es tikai gribēju palūgt baznīcas atslēgu, durvis aizslēgtas, un neviena tur nav, — Miķelis stostījās.

Jakobins samulsis piecēlās un nopurināja zemes no biksēm.

—    Ar vingrinājumiem var apgūt lielu veiklību, — viņš, greizi smīnēdams, teica. — Ir tādi akrobāti, kas var nostāvēt uz galvas, aizskaitot līdz divi tūkstoši, taču tādu nav daudz. Vai suns tev līdzi?

Kad Miķelis noraidoši papurināja galvu, Jakobins atvieglots uzelpoja.

—    Briesmīgi neciešu suņus! — Viņš uzmauca katliņu uz izspūruša jiem dzeltenajiem matiem. — Atslēgu nozadzis Ebera staļļa puisis, sakristejas durvis nav aizslēgtas.

—    Noza-zadzis? — Miķelis stomījās.

Jakobina piere norasoja, lai gan viņš stāvēja ēnā.

—   Nu ka. Paņēmis ari zobena rubīnus, nelietis tāds. Un šonakt viņš ielavījies mācītāja pieliekamajā, lai nočieptu jēra cisku T Zaglis ir Čigāns.

Miķelis tā sakoda lūpas, ka tās sāka asiņot.

—    Ebera zirgu puisis? … Garš, melnīgsnējs vīrs ar katliņu galvā? — viņš klusi vaicāja.

Jakobins novilka no kurpēm triko.

—    Uz mata tāds viņš izskatās.

Aiz kapsētas mūra parādījās Tua Tua. Miķelis izdzirda viņas balsi:

—    Kur tu paliec, Miķel?

Meitene pārrāpās pāri mūrim un nolēca zemē:

—    Nu, kas ir?

—    Ak, tikai kāds kapsētas spoks nokļuvis sprukās, — zēns pēc iespējas vienaldzīgā balsī atteica. Taču viņa skatiens neatlaidīgi kavējās pie divām nelielām ovālām «jūras kustoņas» pēdām Jakobina kartupeļu laukā.

Trīspadsmitā nodaļa BĒGŠANA

Skolotājs kāsēdams sēdēja uz baznīcas lieveņa, kad bērni atgriezās.

—    Citi bērni laikam gan jau atrodas mācītāja mājā, — viņš, ar pūlēm pieceldamies, sacīja un grasījās ieiet sakristejā. — Uzvedieties kārtīgi, mīļie. Vēlāk satiksimies pie staļļiem.

Tua Tua un Miķelis dzirdēja, ka kāss dobji atbalsojās baznīcas velvēs, kamēr skolotājs kāpa augšup uz ērģeļu luktu.

—    Varu derēt, ka tajos notikumos iejaukts kapsētas spoks, — Miķelis atsāka, kad viņi cauri kapsētai devās uz mācītāja māju. — Tomēr ne jau visos, Tua Tua.

Viņš pašlaik gribēja pastāstīt par pēdām Jakobina kartupeļu laukā, kad tā strauji satvēra zēna roku:

—   Skaties, skaties, Miķel… mācītāja pagalmā iebraukuši kādi rati.

—    Un nevis kaut kādi, jo ratiem ir āķi, kur iestiprināt ķēdes, tie ir lensmaņa rati, — Miķelis skarbi izmeta.

—    Tātad kādu cilvēku vedis uz cietumu?

Miķelis pamāja ar galvu.

—    Tikai, manuprāt, še vairāk mezglu, nekā viņi nojauš, Tua Tua.

Virēja viņus ielaida pa virtuves durvīm. Pati bija pietvīkusi, sakarsusi un izspūrusi.

—    Iztraucēja mani tieši pīrāgu cepšanā, — viņa pukojās. — Un to šie vilkači un nelieši ir pelnījuši. Cietumā, tur viņu vieta!

—    Vai tad viņš atzinies? — Miķelis vaicāja.

—   Va ta ar to nepietiek, ka viņu notvēra nozieguma vietā — pieliekamajā, — virēja nošņāca.

—    Bet varbūt viņš bija izsalcis? — Tua Tua iebilda.

—   Va ta godīgs cilvēks, ja tam vēders rūc, tūdaļ lidls svešā pieliekamajā, kā tu domā, Tua Tua Esberga?

Tua Tua klusēja, un virēja nogrieza divas šķēles svaigas baltmaizes un uzzieda tām virsū sviestu.

—    Se, un tagad ejiet viesistabā, bet esiet klusi kā pelītes, kabinets ir turpat blakus.

Viņa iebīdīja bērnus istabā, aizslēdza durvis un purpinādama steidzās pie savām plāceņu pannām. Viesistabā uz grezniem krēsliem sēdēja iesvētāmie bērni un pat neuzdrīkstējās paurbināt degunu.

—   Saproti, Jense, tu savu lietu tikai pasliktini, ja noliedz! — kabinetā dārdēja lensmaņa balss.

Miķelis iedeva savu baltmaizi meitenei un pats aizslapstījās pie kabineta durvīm.

—    Ko tu iedrošinies! — Tua Tua šausminājās.

—    Sšš, Tua Tua, es viņu redzu … Pie joda, priekšā aizstājās mācītājs, — zēns čukstēja.

—    Jēra cisku es nospēru, atzīstos!… — bērni aiz sienas izdzirda čigāna izmisuma pilno balsi. — Biju izsalcis, un vēders rūca kā traks. Bet zobena rubīnus … nemūžam! …

Ar troksni apgāzās kāds krēsls, un Miķelis redzēja, ka mācītāja platā mugura pavirzījās sāņus. Durvis atsprāga vaļā, un pa tām izšāvās čigāns. Ass elkonis sāpīgi iedūrās Miķeļa sānos, un zēns atlēca pie sienas.

—    Dieva dēļ, turiet ciet šo neprāti! … — viņš dzirdēja mācītāja balsi atskanam no kabineta.

Bet čigāns jau bija augšā uz palodzes — viņš aizklāja seju ar platmali un metās laukā caur loga stikliem.

Lensmanis skaļi lamājās, vairīdamies no stikla lauskām, pagrūda sāņus raudošo meiteni un metās uz virtuves durvīm.

Miķelis pa izsisto logu redzēja, ka čigāns lieliem lēcieniem slāja cauri kapsētai.

Uz staļļiem!

Zēna ausīs atbalsojās kapsētas spoka vārdi: «Labāk turi savu zirgu piesietu ķēdē, citādi kāds nelietis to var nozagt …»

Augstais dievs, ja nu viņš paņem Balto kaiju!

Miķelis aizsedza acis ar svārku piedurkni un arī metās ārā pa logu. Stikla lauskas iesprūda svārkos un miesā, bet ārā viņš tika.

«Ciet klusu. Baltā kaija! Ciet klusu!» viņa sirds pukstieni savienojās ar tupeļu klaudzoņu uz grants. Ar vienu lēcienu zēns bija pāri kapsētas mūrim. «Ciet klusu, mīļo zirdziņ!… ciet klusu!…»

Bet no staļļu puses jau skanēja zirga zviedzieni. Ko tas līdzēja, ka Miķelis brāzās cik spēja, čigāns jau bija priekšā.

Taisns kā svece viņš sēdēja mugurā Baltajai kaijai. Un zirgs paklausīja viņa rokas ciešajam tvērienam.

Pēdējais, ko Miķelis saskatīja, klupdams krizdams pār kapa kopiņām, bija zirga baltās kājas un melnā platmale, kas nolidoja no jātnieka galvas, kad Baltā kaija ar joni pārlēca pāri upītei.

Nākamajā mirklī viņi izgaisa skatienam.

Četrpadsmitā nodaļa ES BRAUKŠU TEV LĪDZ, MIĶEL

To pēcpusdienu Miķelis nemūžam neaizmirsīs.

Atceļā pūta ledains vējš. Tua Tua raudāja, un skolotāju mocīja tāds kāss, ka gandrīz vai katrā paugurā vajadzēja apsēsties.

Un tad!

Tua Tua žigli uzskrēja augšā, lai iekurinātu plīti un uzliktu ūdeni tējai, un skolotājs īsu brītiņu apstājās durvīs. Viņš tā raudzījās Miķelī, itin kā vēlēdamies zēnu novērtēt. Pēc tam satvēra puisēna roku tik spēcīgi, kā gribēdams sacīt — Miķelis vairs neesot nekāds skolnieks, bet jau pieaudzis puisis, uz kuru varot paļauties.

—   Tu savu zirgu drīz vien atkal dabūsi, gan redzēsi, — viņš sacīja.

Bet šiem vārdiem sekoja pats galvenais. Vispirms skolotājs bija spiests atkāsēties.

—    Viņa … mana Tua Tua, ir laba meitene! Rūpējies par viņu, Miķeli Miķelson. Varbūt tas drīz būs nepieciešams, — viņš murmināja.

Tad Miķelis noskatījās, ka skolotāja garie ērģelnieka pirksti aizslīdēja augšup pa kāpņu margām.

Pēc trim dienām Ljungas ciemā visi karogi bija pusmastā.

«Abu plaušu iekaisums un sirds komplikācijas,» rakstīja ārsts, sēdēdams skolotāja viesistabā.

Par laimi, tieši tajā dienā bija atbraukusi krustmāte Heda Sodelina no Dānijas. Bet vai kāds var nomierināt meiteni, kas tikai raud un raud un nevēlas vairs dzīvot?

Miķelis gan gribēja pamēģināt, bet priekšnamā viņu aizturēja krustmātes stiprās rokas.

—    Ak ta tu gribētu runāt ar nabaga meitenīti. Viņa, mana milulite, ir savārgusi un nolikta gultā, visu laiku kāsē. Viņu nekādā ziņā nedrīkst traucēt.

Miķelis ar Bobi cilpoja mājup. Zēnam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu norijis akmeni. Tādu prāvu akmeni, kādi lidoja lejup, kad spridzināja Stāvās kāpnes. Tas nu sēdēja tieši tajā vietā, kur cilvēkiem parasti mēdz būt sirds.

Tomēr bija kāds virs, kas gan nebaidījās meiteni traucēt. To sauca par Malkolmu Sintoru. Piektajā dienā pēc bērēm viņš atjāja uz skolu savas Melnās rozes mugurā, lai «nokārtotu darīšanas».

Sintors bija pašvaldības priekšsēdētājs. Jāievēl taču jauns skolotājs, un skolas dzīvoklis bija paredzēts tam.

—    Ak tu tētiņ, kur tad lai paliek mūsu nabaga bērniņš Tua Tua? — krustmāte Sodelina vaimanāja.

—   Lai viņa brauc jums līdzi uz Dāniju. Skolas dzīvoklim pēc trim nedējām jābūt brīvam. Tādas sērdienes pašvaldībai ir tikai par slogu, — Sintors brīdināja un aizjāja projām.

Kāda nozīme, ka Tua Tua raudāja un lūdzās? Krustmātes Hedas acis gan lūkojās gauži laipni, tikai nelaime tā. ka, šķita, tās raudzījās caur tādām brillēm, kad visi cilvēki liekas kā bērni, it sevišķi Tua Tua.

—    Nerunā nu šitādas blēņu valodas. Ko tad tu te viena pati iesāksi? — krustmāte raizējās.

Kā lai šādai krustmātei izskaidro tos svarīgos apstākļus, kāpēc nekādi, nu itin nekādi nav iespējams aizbraukt?

Nedēļu pirms aizceļošanas Tua Tua jau bija piecēlusies no gultas. Saltā, vējainā dienā Miķelis kādu pusstundu bija stāvējis pie malkas šķūnīša un svilpojis. Krustmāte Heda ik dienas no pulksten trim līdz pieciem pēcpusdienā atdusējās, un Tua Tua nepamanīta izslīdēja ārā.

—   Ai, Miķelīt … kā es tevi gaidīju, — meitene aiz apslāpētām raudām trīsošā balsi čukstēja. — Vai esi ko dzirdējis par Balto kaiju?

Miķelis papurinaja galvu.

—    Un Bobītis?

—    Ja pēc nedēļas viņš nebūs nonāvēts un apbedīts, tad Sintors iesniegs tiesā savas melīgās prasības. Un tur viņš vinnēs! Tu saproti, kas man darāms, Tua Tua. — Zēns satvēra meitenes roku. — Protams, tev gan tad būs vēl ļaunāk. Es gandrīz visu laiku domāju tikai par tevi.

Tua Tua vaibstīdamās pūlējās apslēpt asaras.

—    Pēc nedēļas arī manis šeit vairs nebūs, Miķel!

Meitene viņam pastāstīja par jauno skolotāju un braucienu uz Dāniju. Krustmāte jau pasūtījusi kajīti uz kuģa, kas aizbrauks sestdien.

Miķelis klusēja, joprojām turēdams meitenes roku.

—    Sestdienas nakti es ar Bobi arī došos projām. Varbūt laimēsies saderēt uz kāda tvaikoņa.

—    Ai… ja es varētu braukt tev līdz, Miķelīt!

Zēns košļāja skaidiņu.

—   Uz tvaikoņiem, kas brauc pa Amerikas līniju, meitenes nepieņem. Varbūt virtuvē?

—    Ai, Miķelīt, varbūt tiešām! Es darīšu visu, ko vien tu vēlēsi. Ņem mani līdz, mīļais, labais Miķelīt. Man taču neviena vairs nav, izņemot tevi… Apsoli, ka ņemsi mani sev līdz! — Tua Tua drebēdama spiedās viņam klāt.

Miķelis paraudzījās uz sīko, kalsno meitenīti. Zaļās acis bija kļuvušas vēl lielākas.

—    Mums jādodas ceļā naktī, — viņš teica. — Vai tad tu varēsi iznākt?

—    Ara durvis gan aizslēgtas, bet es atvēršu klases logu un tā izkļūšu laukā.

—    Un tad tev jāpievāc ceļam ēdamais, — Miķelis pamācīja. — Es jau veselas divas nedēļas par to rūpējos. Viens gabals mutē, otrs kabatā. Visu to, kas nebojājas, es paslēpju akmens lauztuvē.

Tua Tua aiz uztraukuma košļāja lūpas.

—    Es krāšu, cik vien varēšu, tikai ņem mani līdz. Gan tu redzēsi, cik jauki mēs to visu nokārtosim!

Meitene pastiepa roku un noglaudīja puisēna matus. Miķelis juta, ka pietvīkst līdz ausu galiņiem.

—    Nu jā, mums tikai jāturas kopā! — viņš aizsmakušā balsī atteica. — Vienmēr kopā!

Piecpadsmitā nodaļa CEPURE AR SPALVĀM

Kuģi. kas katru trešdienu, piektdienu un sestdienu piebrauca pie Sintora steķiem, sauca par «Karali Fraki».

Pirmdienas vakarā pie skolas atkal atjāja Sintors un pavēlēja izvākties. Viņš esot saņēmis vēstuli, ka jaunais skolotājs ieradīšoties trešdien. Tad Esbergu ģimenei jābūt jau Dānijā.

Tua Tua aiz izmisuma tikko skaļi neiekliedzās. Kā lai viņa to paziņo Miķelim?

Atbrauca Manduss Utots un aizveda uz ostmalu divas lielas kastes. Lielākajā atradās skolotāja iemīļotais harmonijs. Tas pats, uz kura viņš vasaras vakaros mēdza spēlēt «Jitlandes rozi».

Krustmāte Ileda visu laiku saiņoja mantas un pastāvīgi dzēra plūškoku tēju, lai uz kuģa nedabūtu iesnas. Rosīdamās viņa nenolaida acis no «dārgā bērna».

— Miķeli Miķclsonu tu satiksi ostā. No skriešanas kalnā tikai var dabūt mandeļu iekaisumu.

Krustmāte Ileda baiļojās no iesnām un uztūkušām mandelēm.

Pienāca pēdējais vakars, tumšs un vējains. Krustmāte Ileda teica, ka jūtot — saltums viņu pārņemot lidz pašiem pirkstu galiņiem, tāpēc aptina ap kaklu trusīša ādu un jau pirms astoņiem apgūlās. Taču durvju atslēgu bija palikusi zem spilvena.

Tua Tua arī gulēja un raudāja, kamēr spilvens kļuva tik slapjš, ka to vajadzēja apgriezt uz otru pusi. Viņa dzirdēja, ka

skolas telpās pulkstenis nosita deviņi un tad pusdesmit. Meitene piecēlās klusi kā pelīte un apģērbās. Daudz ēdamā viņai nebija laimējies sakrāt: gabaliņu šķiņķa, žāvētu siļķi un dažus jau krietni sakaltušus maizes riecienus. Meitene to visu ievīstīja lakatiņā. kopā ar sveces galiņu, medaljonu, kurā atradās mirušās mātes attēls, un kādu nodzeltējušu skolotāja Esberga rakstītu atklātni; pēc tam mazliet apraudājās un tad zagās lejup pa kāpnēm.

Kurpes viņa drošības dēļ turēja rokās, taču ārā kokos kauca un auroja vējš. un nebija jābaidās, ka viņu izdzirdēs.

Ara durvis bija aizslēgtas, tāpēc meitenei vajadzēja iet caur skolas zāli. Tur pie sienas bija redzams pelēks plankums, kur bija stāvējis tēva harmonijs. Tua Tua noslaucīja asaras, atvēra logu un izlēca laukā.

Apgaismots bija tikai Sintora logs. Citādi visapkārt valdīja tumsa. Vējš purināja ceriņkokus, un, kad Tua Tua iedomājās tālo, tumšo ceļu līdz iebraucamai mājai, viņu pārņēma salti šermuļi.

—    Mīļais dieviņ, kaut jel Miķelis nesadusmotos un nerātos, — meitene čukstēja, uzāva kājās kurpes un devās ceļā.

Aiz viņas nozuda mājas, un Sintora silājā kā kaulaini milži slējās kailās priedes. Meitenīte tik ļoti ilgojās pēc sava tēva! Pie pirmā aitu šķūnīša viņa apstājās un nokoda gabaliņu žāvētās siļķes.

—    Vai dieniņ__ kas tas?

Siļķes gabaliņš iesprūda kaklā. No lielākā šķūnīša izklumzāja kāds tumšs stāvs. Pirmajā mirklī meitenei likās, ka tam pār pleciem karājas milzīga apkakle, bet tad ieraudzīja, ka tur spirinās vilnainas kājas, tā bija aita!

Tumsā viņa saskatīja vīra siluetu un tik daudz izšķīra, ka galvā tam platmale noļukušām malām, rotāta ar spalvām.

Skaļi iekliegdamās, meitene nosvieda iesākto siļķi un joņoja lejup pa Stāvajām kāpnēm, garām ar spalvām izrotātajai cepurei. Tumsu pāršķēla spalgs blējiens, un Tua Tua dzirdēja, ka

vēlās akmeņi, kad virs bija palaidis vaļā briesmīgi izbiedēto aitu un ari pats metās bēgt.

«Kaut… kaut… es nokļūtu līdz akmens lauztuvei,» meitenes krūtīs sirds sita kā negudra. Lauztuvē bija paslēptuves, ko zināja tikai viņa un Miķelis. Tua Tua bija pārliecināta, ka vīrs ar platmali, turēdams nazi rokā, dzenas viņai pakaļ. «Ja viņš mani panāks, tad nožmiegs kā pelīti,» viņa domāja.

Meitenei likās, ka garām lido lieli akmeņi.

Paldies dievam, tur tumsā iznira garais šķūnis. Tua Tua brida pa nātru puduriem un, aizsniegusi šķūņa durvis, gandrīz vai pamirusi, uzlika roku uz durvju aizbīdņa. Svešais vīrs nerādījās.

Mazliet vīlusies, meitene nokoda gabaliņu šķiņķa un pa taciņu devās uz iebraucamo māju. Tikai Miķelsona tēva kambarīša logs bija apgaismots. Rīdama asaras, Tua Tua piespieda sejiņu pie rūts.

Istabā pie galda sēdēja Miķelsona tēvs un piestiprināja mastu kādam rotaļkuģitim, kas bija tikai aršīnu garš. Miķelsons izskatījās aplam vecs un noraizējies, kad noliecās un uz kuģīša pakaļējā gala ar otu uzvilka «Trīs lilijas».

Sešpadsmitā nodaļa ZAĻĀ LENTE

Kamēr Tua Tua manījās pie aizslēgtajām priekšnama durvīm, Miķelis gulēja virtuvē uz izvelkamā dīvāna.

Viņš sapņoja, ka stāv pie «Trīs liliju» stūres un vada kuģi uz krastu, bet labā kāja gauži smeldz.

«Vadi stingrāk stūri, citādi būs jāpeld krastā uz kāda masta gabala!» viņš dzirdēja Skota nikno balsi.

Nē, tā tomēr bija Jenses čigāna balss! Viena klīvera trice bija atraisījusies un dauzījās kā zirga pakavi uz akmens.

«Pagriez vairāk uz kreiso pusi!» Skots-Cigāns dārdināja.

Bet lai kā Miķelis pūlējās, labā kurpe visu laiku slīdēja un neļāva nostāvēt. Stūre izkrita no rokām, tai pašā brīdī kuģim pārvēlās jauna, milzīga banga.

«Ak tu pasaulīt, ar tādu vētru mēs nu gan netiksim galā!» Miķelis nodomāja un, vilkdams savu zaķakāju. tenterēja pa slapjo klāju.

«Vai es tev neteicu, paliec krastā, jūra nes tikai postu,» viņš miegā dzirdēja vecmāmuļas skumjo balsi.

Viņa gan neteica «cilvēkam ar zaķakāju», bet domāt tā domāja.

Miķelis pamodās vienos sviedros. Trices tagad klaudzēja pie pašas auss, tā zēnam šķita.

«Ej nu, muļķīt, tur taču dauzās āra durvis,» viņš pats sevi mierināja. Acu priekšā vēl joprojām rēgojās nelaimīgā Čigāna seja. «Kāds aizmirsis pieslēgt durvis, tas viss.»

Istabā bija ledains aukstums, tāpēc zēns uzmeta plecos vecmāmuļas adīto lakatu, iekāms izlavījās priekšnamā. Aizbīdnis bija savā vietā, toties durvju rokturis visu laiku kustējās.

Ar trīsošu roku Miķelis uzmauca galvā vecmāmuļas vāverādas cepuri, jo izskatās nelāgi, ja drošsirdīgam vīrietim mati slejas stāvus, pēc tam paķēra Grilles bisi, kas nepielādēta karājās pie durvīm, un mēģināja runāt Grilles dobjajā balsī:

— Kas tur dauzās, piesargies, bisē svina diezgan! — viņš dārdināja.

Tua Tua, kas bija stāvējusi ārpusē un raustījusi durvju rokturi, šausmīgi izbijās un kā sausa vēja nesta lapa aizšāvās pāri sētsvidum.

Kad Miķelis piesardzīgi atvēra durvis un palūkojās ārā, priekšnamā iespīdēja blāva mēness gaisma. Lievenis bija tukšs. Tāpat sētsvidus.

Kā lai viņš saskatītu sarkanmatainu meiteni, kas klabošiem zobiem sēdēja irbenāju cerā, piespiedusies pie kūts sienas. Nebija arī viegli sazīmēt melnajā stāvā ar vāverādas cepuri galvā un adīto lakatu plecos Miķeli Miķelsonu.

Miķelis pagājās aiz mājas stūra. Viņa kājas trīsēja un pirksti visu laiku palika uz bises gaiļa.

«Tagad vai nekad,» Tua Tua izlēma un metās pāri sētsvidum. Durvis aiz viņas aizvērās, un aizbīdnis iekrita savā vietā.

Miķelis dzirdēja blīkšķi un brāzās uz lieveni.

—    Atver! — viņš pārvērstā Grilles balsī kliedza un tā dauzīja ar bises laidi pret durvīm, ka dzirksteles sprēgāt sprēgāja.

Nabaga vajātā Tua Tua izdzirda, ka no virtuves puses tuvojās soļi, meitenei atlika tikai viens glābiņš — kāpnes! Tumsā viņas roka sataustīja to margas.

Paldies dievam, bēniņu durvis bija vaļā! Tur iekšā ari valdīja tumsa, tomēr no Stāvajām kāpnēm pa mazo lodziņu iespīdēja gaiša mēness strēle. Bija tā, it kā mēness viņai uzsauktu: «Nebaidies, Doroteja Esberga, es tev spīdēšu!»

—   Sirsnīgi tencinu! — Tua Tua izdvesa un paslēpās aiz vecmāmuļas Tuvesoncs vilnas lādes.

Apakšā priekšnamā noklaudzēja durvis, un Miķelsona tēvs parādījās uz kāpnēm, turēdams rokā otu.

—    Kad tu izputētu, ko tad tu te nakts laikā dari, Miķel? — viņš vaicāja.

Tēvs raudzījās uz bisi, bet Miķelis uz otu. Abi izskatījās mazliet apmulsuši.

—    Man likās, ka būtu sadzirdējis Baltās kaijas kāju dipoņu. Bet tad vējš aizcirta durvis, un es paliku ārpusē, — Miķelis skaidroja.

Miķelsona tēvs vairs neteica ne vārda, tikai papliķēja pa zēna plecu.

—    Reiz jau mēs abi kopīgi meklējām. Meklēsim tagad atkal. Gribētu redzēt, vai ir tāds zirgu zaglis, ko nenoķertu divi Miķelsoni!

Viņš noliecās un pacēla kādu zaļu priekšmetu, kas mēness gaismā vizēja pie sliekšņa.

—    Butu tā mazliet platāka, varētu izlietot par karogu lielajam mastam, — viņš klusi nopurpināja, tad iespieda zaļo priekšmetu dēla rokā. — Ieliec to vecmāmuļas kārbiņā. Ar labunakti!

Kad Miķelis ienāca atkal virtuvē, Bobis bija atmodies un laizija blusas kodumu.

— Lai nu saka viens cilvēks, ka Ljungas iebraucamajā mājā nespokojoties, — zēns nomurmināja un palika zaļo lenti zem spilvena. — Ar labunakti un pamodini mani, Bobīt, ja sāks brēkt «jūras kustoņa».

Ja Miķelis zinātu, ka metrus četrus virs viņa galvas Tua Tua Esberga pašlaik raudādama iemieg zem kādas saplīsušas buras!

Septiņpadsmitā nodaļa SINTORA KUNGA ĪKŠĶIS IEKĻŪST SPRAUGĀ

Kad Sintora kungs iejāja sētsvidū, vecmāmuļa Tuvesone sēdēja un kārsa vilnu. Sintors ne pieklauvēja, ne palūdza atļauju ienākt. Viņš atrāva vaļā virtuves durvis un iekšā bija.

—    Kur jūs viņu paslēpāt? — viņš rēca.

Vecmāmuļa pacēla uz viņu asarainās acis.

—    Ko ta? — viņa brīnījās.

Bārdas rugāji uz Sintora zoda sarkani iezaigojās.

—    Nu. protams, meiteni! Doroteju Esbergu! Nemaz neizliecies. vecen! Kuģis aizbrauc pēc pusstundas, un skuķis aizmucis!

Vecmāmuļa saknieba lūpas.

—   Meklē pats, bet vispirms atstāj zābakus priekšnamā. Es te nupat kā uzmazgāju!

Sintora zābaki bija aplipuši ar lielām mālu pikām, bet šādu diedelnieku pēc viņš tos nevilks nost!

—    Vai Miķelsons mājās? — viņš kliedza.

—    Nē, nav vis, — vecmāmuļa atcirta.

Miķelis mazliet pavēra kambarīša durvis un pablenza ārā. Ar kāju viņš atturēja ņurdošo Bobi. Sintors piesarka kā vēzis.

—    Ko, vai krancis vēl dzīvs? Ievēro, ja līdz sestdienai nebūsi izpildījis manu pavēli …

—    Ieslēdz Bobi, paņem grozu un uzej bēniņos pēc vilnas, — vecmāmuļa trīsošā balsī izrīkoja.

Niknums Miķelim aizžņaudza kaklu, tomēr viņš paķēra grozu, kā vecmāmuļa bija vēlējusi, ieslēdza Bobi kambarītī un kāpa uz bēniņiem. Viņš dzirdēja, ka lejā Sintors nomet zābakus un ieiet tēva kambarītī.

—   Dorotej Esberg, vadzi!… — cauri pavarda dūmenim atbalsojās līdz pat tumšajiem bēniņiem.

Miķelis ar vecu saivu atbalstīja vilnas lādes vāku, nometās ceļos un sāka piepildīt grozu.

—    Vai tu tas esi, Miķel? … — kāda balss šņukstēja.

Miķelis pārsteigts pagriezās. Aiz namdara vecās, notrieptās buras pacēlās kāds tumšs stāvs melnā, saplēstā kleitā. Meitenes deguns bija sodrējains un matos karājās tīmekļi.

—    Tua Tua? … — zēns čukstēja.

Meitenes lūpas trīsēja, kad viņa norādīja uz durvīm.

—    Ai Miķelīt… viņš nāk šurp!

Sintors atkal bija uzāvis kājās zābakus un tagad klunkurēja augšup pa kāpnēm.

—    Nu tad jau būs bēniņos!… — viņi dzirdēja, ka Sintors uzsauca vecmāmuļai. — Doroteja Esberga, vai dzirdi!… Kuģis atiet!

—    Kuģis? … — Miķelis stostījās. — Bet tu taču? …

—   Viss ir mainījies. Mīļo Miķel, neļauj viņam mani sagrābt. — Meitene trīsēdama spiedās zēnam klāt. — Es … es tad nekad vairs neredzēšu ne tevi, ne Stāvās kāpnes, itin neko …

Zābaki jau klaudzināja pie namdara durvīm. Ar jājamo pātagu Sintors bakstīja sienas, it kā tās būtu pilnas ar slepeniem caurumiem.

—    Aši, lien iekšā lādē! — Miķelis čukstēja.

Sī lāde kādreiz senajos laikos bija noderējusi par ledusskapi, tā bija veselu metru dziļa, bet tikai pa pusei pilna ar vilnu.

Miķelis no mugurpuses piepalīdzēja meitenei, un tās melnā kleita pazuda netīrajā vilnā.

Durvis tika atrautas, un uz sliekšņa stāvēja Sintors. Viņš nebilda ne vārda, tikai aizdomu pilns vērās Miķelī. Pacēla buru un notriepa pirkstus ar darvu. Izrakņāja amerikāņu lādi, kur glabājās vecmāmuļas lupatas. Skaļi šķaudīdamies, iztaustīja ar naftalīnu piekaisītās Miķelsona ziemas drānas, kas karājās pie griestiem.

Beidzot apstājās aiz muguras Miķelim, kas, nometies ceļos pie lādes, visu laiku pūlējās apslēpt melnās zeķes, kuras līda ārā no vilnas.

—    Nu, vai drīz beigsi? — Sintors rēca.

—    Rītu pēcpusdienā pusčetros, — Miķelis atcirta. Ar tādiem cilvēkiem, kāds bija Sintors, velti tērēt laipnus vārdus.

Sintors neatbildēja, bet izstiepa roku gluži kā rāju, un Miķelis tā aizlidoja pret dūmeni, ka ķieģelim atlēca šķembas. Zēns tomēr paguva ar kāju iespert saivai.

Vāks ar lielu blīkšķi aizkrita ciet, taisni uz Sintora pirkstiem.

—   Tu gribi mani nogalināt, sasodītais resgali! … — Sintors ievaidējās un paspēra soli uz Miķeja pusi.

Pēkšņi apakšā līksmi ierējās atbrīvotais Bobis.

—    Bobītis! Gudrais Bobītis! Viņš izlēcis ārā pa logu. Surp, Bobīt, palīgā!… — Miķelis izsaucās, satverdams drēbju pakaramo, un lejup gāzās vecmāmuļas ziemas drānas līdz ar veselu naftalīna mākoni.

Suņa rejas jaucās kopā ar Melnās rozes izbiedētajiem zviedzieniem.

—    Sasodīts, šis krancis uzbrūk manam zirgam! … — Sintors ievaidējās, aizsvieda projām no sejas nez kādus vilnas brunčus un traucās ārā pa durvīm.

Miķelis jau bija nometies ceļos pie lādes un drebošiem pirkstiem pūlējās pacelt vāku.

—    Kā jūties, Tua Tua? Biju spiests aizcirst vāku, tu taču saproti … Ceru. ka nedabūji ar to pa galvu, Tua Tua?

Starp vilnas kumšķiem izslējās meitenes sarkanais cekuls.

—    Itin nemaz! Es jūtos lieliski, Miķeli, — viņa šļupstēja. — Bet… Padomā tikai! — meitene tik cieši saspieda Miķeļa roku, ka tā iesāpējās. — Nevar taču būt, ka Sintoram ir aizdomas un viņš atgriezīsies?

Pa lūciņu viņi redzēja, ka Sintors uzkāpj mugurā Melnajai rozei, bet Bobis riedams lēkā ap zirgu.

—   Kuģis jau būs aizbraucis. Vai tev ir mazliet ēdamā? — Miķelis vaicāja.

—    Es visu apēdu nakti, kad …

—    Nav liela nelaime. Gan es kaut ko uzstiepšu augšā. Tu man visu izstāstīsi, kad atnākšu atpakaļ.

Viņš atcerējās lenti un durvis pagriezās. Sameklēja lenti, kas bija paslēpta zem svārkiem, un ļāva tai zaigot saules gaismā.

—   Ja tu to pakārsi lielajā mastā, tad es uzrāpšos tai pakaļ, lai cik augsts būtu masts, — zēns dobjā balsi sacīja.

Tua Tua smaidīja ar asarām acīs, un Miķelis juta, ka zaķakāja saraujas un viņš to vairs nemaz nemana.

Astoņpadsmitā nodaļa CEPTA SIĻĶE ĀDAS KULĪTĒ

Todien vecmāmuļa nemitīgi šāvās priekšnamā un sauca:

—    Ko ta tu nu atkal darīsi tur augšā, Miķel?!

Miķelis pagriezās uz kāpnēm, viņa kabatas bija izspīlētas.

—    Es taisu ragaviņas, — viņš pasmaidīja.

—    Vasaras vidū, ej nu delveri!

Bet Miķelis jau bija pazudis, un vecmāmuļas kājas vairs nebija tik naskas kā agrāk. Un cik daudz viņš ēda!

—   No kura laika ta tev tā iegaršojusies cepta siļķe ar nemizotiem kartupeļiem, Miķeli Miķelson?

—    Šorīt, no pulksten astoņiem. — zēns košļādams atbildēja.

Bet lielāko tiesu viņš košļāja tukšu gaisu. Siļķe un viss pārējais pazuda ādas kulītē, kuru viņš bija piestiprinājis zem galda. Un ar to kuliti zem svārkiem viņš tad pazuda bēniņos.

Tua Tua sēdēja zem buras un klabināja zobus.

—    Ikreiz, kad tu sāc klaudzināt kāpnes, man liekas, ka tur nāk Sintors, — viņa šņukstēja.

—    Ko niekus, kuģis jau aizbraucis, un sestdienas nakti mēs dosimies projām, — Miķelis viņu mierināja, nolikdams siļķi uz savas dienasgrāmatas apakšējā vāka.

Grāmatā Miķelis bija ierakstījis visus tos notikumus, kas viņam atgadījās jau toreiz, kad, būdams mazs puišelis, bija sēdējis Stāvajās kāpnēs, gaidot pārbraucam tēvu. Grāmatā bija palikusi tikai viena lappuse, un augšā uz tās bija rakstīts:

Bēgšanas plāni un pārtikas sagāde 1897. gadā.

Tua Tua sēdēja zem buras un notiesāja siļķi.

—    Miķel. manas kārpas atkal sākušas niezēt. Tas nozīmē neveiksmi.

—    Ej nu, nemels blēņas! Es tev atnesīšu spēķa ādu, tā kārpas noņems, — Miķelis smējās.

Ārā laiks bija apmācies, un bēniņos jau valdīja krēsla.

—    Dzi … dzirdi, Miķel, atnes man sveci. Vienu es biju paķērusi, bet to pazaudēju Stāvajās kāpnēs, kad satiku … — Tua Tua bailīgi ieteicās.

Miķelis viņu pārtrauca.

—    Lai Manduss pamanītu gaismu un tad atnāktu un tevi aizvestu, tu esi jukusi!

—    Bet tad jau es nevarēšu ne acu aizvērt. Ja to daru, tūliņ redzu viņu, bet arī vaļējām acīm saskatu, — Tua Tua šņukstēja.

—    Ko tu redzi?

Meitene labu brītiņu klusēdama berzēja savas kārpas un tikai tad saņemas un izstāstīja par vīru silajā. Miķelis klausījās, un viņa acis mirdzēja.

—    Aitu? — viņš čukstēja. — Aitas zaglis, tieši tā es domāju. — Zēns aiz uztraukuma pat nosvīda. — Iedomājies, ja mēs to noķertu un aizvestu pie Sintora: «Te būs tavs aitu zaglis, Sintor, un varbūt tagad tu liksi mierā citu cilvēku suņus, ko?» Vai tu pazīsti vēl kādu citu, kas valkā platmali ar spalvām, Tua Tua?

—    Tikai Čigānu Jensi.

—    Ebera zirgu puisi, jā gan. Tad jau Baltā kaija arī būs kaut kur tuvumā. Paklau, Tua Tua, ja nu mēs nosistu divas mušas ar vienu cirtienu un visu uzreiz nokārtotu. — Miķelis satvēra meitenes roku. — Un tu, Tua Tua, paliktu iebraucamā mājā. Uz visiem laikiem! Es gan tomēr dotos jūrā, bet, ja neviens cilvēku negaida mājās, tad visam nav nekādas jēgas …

Miķelis juta, ka viņa seja tumši pietvīkst. Viņš mēģināja blenzt uz sienā iesisto naglu, kā to mēdz darīt, ja grib apturēt žagas.

—    Pagaidi mani te, — viņš nomurmināja un aizspruka lejā.

Pēc brītiņa atgriezās, nesdams sveces galiņu.

—    Paslēp to zem buras, tad viss būs labi. Tagad man jāiet. Vecmāmuļa visu laiku mani iztaujā, un arī tēvs drīz pārnāks, — zēns stāstīja.

Kādu laiciņu bērni klusi raudzījās ārā pa rūti un redzēja, ka krēsla sabiezēja ap kuģa būvētavu.

—    Pēc nedējas viņi laidīšot brigu jūrā. Stāsta, ka Skots jau esot saderējis visus kuģa ļaudis. Briga došoties uz Sankt-Pēterburgu ar apses koku kravu sērkociņu fabrikām, — Miķelis skaidroja. Viņš redzēja, ka meitenes acīs sariesās asaras. — Es te sēžu un pļāpāju tikai pats par sevi, lai gan tev klājas daudz ļaunāk, Tua Tua.

Miķelis gribēja teikt «nabadzīte» vai vēl kaut ko mīlīgāku, bet dažkārt mēle it kā pielīmēta pie aukslējām.

—   Gan viss nokārtosies, Tua Tua, — viņš dobjā balsi mierināja.

Abi dzirdēja, ka Miķelsona tēvs lejā priekšnamā noāva zābakus.

— Ar labunakti, Tua Tua.

—    Ar labunakti, Miķel.

Zēns devās uz durvju pusi.

—    Tiklīdz man būs laiks, es izmācīšos spēlēt uz harmonija, gan «Jitlandes rozi», gan citas dziesmas, — viņš klusi solījās. — Vai tu to vēlies, Tua Tua?

Deviņpadsmitā nodaļa UGUNS

Meitenei nebija pulksteņa, bet arī bez tā viņa juta, ka iestājas nakts. Diezin, cik ilgi pietiks ar šādu mazītiņu sveces galiņu?

Meitene sākumā noskandēja visus korāļus, kādus tikai zināja. Tad ķērās pie dziesmām un dainām, skandēdama tās no viena gala līdz otram un tad atpakaj. Kad pavisam satumsa, bija palikusi tikai «tēvreize». To viņa lēnām noskaitīja septiņas reizes. Tad aizdedzināja sveces galiņu un pūlējās nedomāt par Sintoru un platmali ar spalvām.

Viņa sarāvās kamoliņā uz vilnas kumšķa, ko Miķelis bija palicis zem buras, un čukstēja: «… āmen, dusi saldi, Doroteja Esberga, Ljunga, Bohuslēna, Zviedrija, miers.»

Taču pavisam aizvērt acis neuzdrīkstējās.

Meitene no jauna noskaitīja tēvreizi un tad skaitīja līdz tūkstotim dāņu valodā, jo tas velkas ilgāk.

Plakstiņi kļuva smagāki un smagāki un sveces liesma lielāka un lielāka. Meitenei likās, ka liesmai izaug garas rokas un tā dejo pa sienām, vicinādama dzeltenu pātagu, kas arī stiepās garāka un garāka …

Pēkšņi Tua Tua pietrūkās sēdus. Jo bija sapratusi, ka gaisma vis nenāk no sveces galiņa, bet pa logu.

Bailēs vai pamirusi, viņa piespieda seju pie rūts. Pa Stāvo kāpņu nogāzi dejoja tūkstošiem mazu liesmiņu. Meitene redzēja, ka tās slīdēja lejup, bet tur bija tikai akmeņi un ķērpis. Tad tās šāvās atkal augšup un Sintora silāja viršos uzliesmoja spilgtāk, mezdamas pret debesīm pelēkas dūmu vērpetes.

Tad Tua Tua pietrūkās kājās.

—   Stāvās kāpnes deg! — viņa kliedza, brāzdamās lejup pa kāpnēm un turēdama rokā sveces galu, kamēr sēru kleita plandēja ap viņas kājām.

Namdaris, pamodies no meitenes kliedziena, saskatīja, ka no bēniņiem brēkdams veļas lejup kāds melns kamols. Tad viņš saņēma tādu belzienu, ka iestreipuļoja atpakaļ istabā, atsitās pret galdu tik stipri, ka no tā noripoja šķīvji un maizes doniņas.

—    Stā … stāvi … jeb es šaušu, — jau pavisam atžirdzis, namdaris sauca, ar nosistu pudeles kaklu tēmēdams uz «spoku».

Bet Tua Tua jau atradās lejā priekšnamā un ieskrēja Miķelim tieši rokās.

—   Deg Stāvās kāpnes … — viņa šņukstēja, nemaz nedomādama, ka izjauc visus bēgšanas plānus.

Miķelsona tēvs jau arī bija piecēlies un rāva kājās zābakus.

—    Paķeriet virtuves nažus! Un pa ceļam sagrieziet pēc iespējas vairāk kadiķu! — viņš izrīkoja. — Pie akmens lauztuves ir baļļa ar ūdeni. Kadiķus saslapiniet tajā!

Lejā bija noklunkurējis arī namdaris Grille, tā pārskaities, ka viens pats varētu nodzēst vai duci ugunsgrēku. Vecmāmuļa bija saķērusi aiz saites no dūmiem apdullušo Bobi, bet, ieraugot meiteni, palaida suni vaļā. Tas, protams, metās Miķelim nopakaļ.

Miķelsona tēvs pirmais pietraucās pie baļļas un iegrūda tur savus kadiķu zarus.

—   Aši uz silāju!… — viņš aizsmakušā balsī sauca. — Pūš austrumu vējš, ja tas nokļūs līdz aitām, tad viss ganāmpulks.

metīsies aizā. Es rūpēšos par kuģa būvētavu! Ja uguns šausies uz ziemeļiem. tad būs apdraudēta briga!

To teicis, viņš pazuda starp kailajām, dūmu apņemtajām klintīm.

Miķelis pirmais nokļuva kalna korē. Viņam pretī viršos pacēlās vesels liesmu un dūmu mūris.

Dūmos blēja aitas. Barvedis auns, kas bija mēģinājis izlauzties cauri liesmu mūrim, atlēca atpakaļ, viņa vilna bija pilna ar dzirkstelēm.

Tūdaļ viss ganāmpulks kāpās atpakaļ pret aizu. Kliegdams un vicinādams kadiķu zarus, Miķelis skraidīja gar aizas malu un izmisis mēģināja no tās aizbaidīt aitas.

Vecākā aita jau atradās pie aizžogojuma. Bet viņa nelēca tam pāri. Tikai pieliecās un badīja mietus. Aiz tās brāzās aitu bars. Aizžogojums salūza, un viss ganāmpulks metās tālāk pret aizu.

Pēkšņi gluži kā lielgabala šāviņš parādījās Bobis. No kurienes viņš bija atskrējis, Miķelis nevarēja saskatīt. Skaļi riedams, suns metās aitu barā un pāršķēla to uz pusēm tik veikli kā īsts vecs ganu suns.

Labās puses aitas atkāpās uz ieplaku, kur dabūja svaigu gaisu un, žēli blēdamas un nevarēdamas izšķirties, apstājās.

Kreisās puses bars joprojām virzījās uz aizas pusi. Bet Miķelis jau bija paguvis aizsteigties priekšā un, stāvēdams pie aizas, kliedza un vicināja kadiķus. Beidzot parādījās arī Grilles plikais pakausis. Bu-ums! Viņš izšāva gaisā no abiem stobriem.

Čaklais Bobis jau bija atdrāzies atpakaļ. Skaļi riedams, viņš aizdzina arī šo baru pie pārējām aitām, kas blēdamas spiedās ap savu barvedi.

Ganāmpulkam briesmas vairs nedraudēja. Piekodinājuši meitenei pieskatit aitas. Miķelis un namdaris, paķēruši jaunus kadiķu zarus, metās atpakaļ liesmu jūrā.

Ciemā skaļi kauca veikalnieka taure, un no tās puses jau steidzās palīgi. Taču te viņi pagaidām bija tikai divi vien.

Miķelis juta, ka dūmi ieplūst nāsīs un mutē, un acis asaro. Nemitīgi ar slapjajiem kadiķiem viņi kapāja sprakstošos viršus, ar tupelēm mīņāja degošo zemi, un zeme līgojās un meta dūmu vērpetes.

No tālienes skanēja Sintora aizsmakusi balss:

—    Vediet žiglāk šurp ūdens mucas! Sadod zirgam, Mandus!…

Domas Miķeļa smadzenēs kļuva aizvien juceklīgākas: «Ūdensmucas … zirgi … drīz viss būs kārtībā … man nevajadzēs …»

Zēns dauzīja un dauzīja ar kadiķiem, bet dūmi viņu apņēma aizvien vairāk un vairāk. Nu viņa kustības jau bija mehāniskas un ar katru mirkli kļuva vārākas. Kāsēdams viņš pameta apkārt skatienu, Grille bija pazudis pelēkajā tumsā.

Gaisu! Zēna krūtis sažņaudzās … gaisu, vairāk gaisa! Viņš pagriezās un streipuļoja atpakaļ, bet bija apmaldījies un iekļuvis jaunā sprakstošu liesmu vērpetē.

—   Tua Tua!… — viņš izmisis kliedza — un tālē tik tikko sadzirdēja meitenes balsi:

—    Kur tu esi, Miķel? …

No dūmiem iznira pinkains kamols, un tieši tajā brīdī, kad viņš pakrita, zēna rokai pieskārās mikls purns.

—    Lieliskais Bobīt, tu mans gudrais sunīt … — zēns dvesa.

Kājas bija kļuvušas aplam ļenganas, bet augšā viņam jātiek.

—    Tuvāk, Bobīt! Palīdzi man! … — Miķelis čukstēja.

Viņš satvēra suņa asti un piecēlās uz ceļgaliem, pēc tam uztrausās kājās, lai gan acis satumsa.

Gandrīz vai kā akls zēns, suņa vadīts, streipuļoja uz priekšu. Divdesmit soļu … trīsdesmit… četrdesmit … — Tagad es pakritišu, vairāk nespēju, — viņš sevī domāja … — Vēl divdesmit soļu …

Pirksti atlaidās, un aste izslīdēja no rokām. Bet Bobis atgriezās un saķēra zēna svārku piedurkni. Tad Miķelis atkal piecēlās kājās. Vēl divdesmit soļu …

Beidzot dūmi kļuva retāki, paldies dievam … nu jau Miķelis saredzēja virs jūras paceļamies rītausmas sārtotās debesis.

—    Ai, Miķel. kā es uztraucos! — Tā bija meitenes balss. — Kāds tu izskaties, Miķel!

—    Nekas, tikai mazliet nokvēpis … — zēns šļupstēja. Bet viņam vajadzēja pieturēties pie apgāztā žoga mieta, lai nepakristu. — Re, kur Sintors, Tua Tua … — viņš čukstēja. — Labāk mūc projām … Žiglāk, Tua Tua …

Dūmos aiz viņiem iznira Manduss Utots. Viņa pelēkais apmetnis bija vienos deguma caurumos, no matiem pilēja netīrs ūdens.

—    Aitas? … — viņš rēca. — Vai visas izglābtas?!

—    Itin visas! — Miķelis šņāca un nosvieda kadiķus. — Par to jums jāpateicas Bobim! Tagad varat paši rūpēties par saviem kustoņiem. Uzmanīgāk nekā iepriekš … Pasakiet to Sintoram.

Muti atplētis, Manduss noskatījās, ka nokvēpušais puisēns pārāk lielās koka tupelēs kliboja lejup no kalna un viņam uz papēžiem sekoja krancis.

Bet večuks pamanīja vēl kaut ko, lai gan viņa acis no dūmiem asaroja: melnu kleitu, kas pavīdēja pie akmens lauztuves šķūņa.

Tālāk silāja austrumu malā, blakus apgāztajām mucām, Melnās rozes mugurā sēdēja Sintors, sadrūmis kā negaisa mākonis. Ko viņš domāja, nav zināms, bet runāja, ka viņš blenzis uz iebraucamās mājas pusi. Un viņa skatiens nevēstījis nekā laba.

Divdesmitā nodaļa LUKTURIS

Visā pasaulē tajā rītā nebija drūmāka un pamestāka cilvēka par Esberga meiteni. Lai ko Miķelis teica, viņa atbildēja tikai vienu:

— Kāda tam nozīme, Miķeli.

Un tad sāka plūst asaras, un sodrējainie vaigi kļuva gluži svītraini.

—    Labāk došos uz mājām pie krustmātes Hedas.

—    Nerunā niekus! Apsēdies, gan mēs izdomāsim ko jaunu.

Kuģa būvētavā jau atkal klaudzēja veseri. Stāvo kāpņu silājā

klaigāja Sintora (audis. Bet pie akmens lauztuves šķūņa valdīja klusums.

Tua Tua apsēdās viršos un atspieda elkoņus pret kādu saplīsušu lukturi.

—    Kur tu to dabūji? — Miķelis vaicāja.

—   Tas karājās uz lielā auna ragiem, kad auns iznāca no šķūnīša, — Tua Tua drūmi atbildēja, noņemdama no stikla vilnas kumšķīti.

—    No kāda šķūnīša?

— Nu. protams, no tā. kur vispirms sākās ugunsgrēks, — Tua Tua stāstīja. — Es metos aunam pakaļ, lai dabūtu lukturi. Lopiņam visa galva bija sagraizīta, ej paskaties pats.

Miķcļa prāts pēkšņi it kā apgaismojās. Viņš paķēra lukturi un spēji nolika to viršos.

—    Vai tu vari saprast, kas notiek, ja tā rīkojas, Tua Tua?

Virši lēnām saslējās, bet lukturis apgāzās.

Meitenes acis mazliet iedzirkstījās.

—    Protams, ja lukturis ir atvērts, — viņa atteica, attaisīdama izsistās durtiņas. — Tēvam bija tieši tāds pats lukturis, rāmā laikā durtiņas varēja turēt vaļā …

—    Bet šonakt bija vējains. — Miķelis viņu strauji pārtrauca. — Pietika nolikt lukturi viršos, kamēr pats iegāja atpakaļ šķūnītī, un … Bet kas tas. Tua Tua?

Viņš žigli pietrūkās kājās, pieskrēja pie baļļas, kas stāvēja pie sienas, un iebāza lukturi ūdenī. Tagad lukturis bija gandrīz tīrs.

—   Tieši tā, kā es domāju, Tua Tua! — Miķelis gavilēdams izsaucās, vērodams luktura dibenā iekasīto burtu J. — J kā Jense, Tua Tua! Viss pamazām sāk noskaidroties!

Tua Tua skumji pasmaidīja.

—   Tikai ne mans stāvoklis. Sintors allaž vinnē, tu pats tā sacīji.

—    Nu, Sintoram tagad pašam savas raizes! — Miķelis iebāza Jenses lukturi kādā spraugā griestos. — Redzi, te es glabāju pārtiku. Sālita gaļa, žāvēta desa. Maize gan briesmīgi sakaltusi, bet … Vai gribi, bēgsim šonakt, Tua Tua?

Meitene papurināja galvu.

—    Sintors tik un tā mani dabūs rokā, — viņa drūmi atteica.

—   Par Bobi vairs nav jābaidās. Un tu saderēsi pie Skota. — Meitene tik cieši saspieda Miķeļa roku, ka pašai acīs saskrēja asaras.

—   Vēlos tikai vienu, lai tu atnāktu uz ostu un pamātu man sveicienu, Miķel! Apsoli to!

Zēns pat nepaguva atbildēt. Tua Tua uzspieda uz viņa pieres skūpstu un traucās lejup pa saules apmirdzēto kalnu uz iebraucamo māju.

Vai pēdējo reizi?

Divdesmit pirmā nodaļa NU, PROTAMS, HARMONIJS, AITASGALVA!

Tua Tua bija uzminējusi. Torīt Miķelsons vēl nebija lāgā apsēdies pie galda, kad istabā ielāčoja Manduss Utots, pievērsa acis pavarda kāsim un buldurēja kā no grāmatas.

Sajā buldurēšanā, sajauktā ar kāsu, varēja izlobīt šādus vārdus: «stingra pavēle», un, protams, «Sintora kungs», «nekavējoties» un «meitēns Doroteja Esberga».

Galvenā doma katrā gadījumā bija skaidra: Tuai Tuai tūliņ jādodas uz mājām pie krustmātes lledas.

—    Silā jaunkundze, jā, kā ta nu viņu sauc, sēž uz kādas kastes skolas nama priekšā un izturas pagalam ērmīgi, — Manduss papildināja savus galvā iekaltos teikumus. — Un jaunais skolotājs akurāt ievācas mājā, — viņš vēl piebilda, iebāzdams ausī saritināto piecēru zīmi.

Neko nevarēja darīt. Meitēns parādīja Mandusam garu degunu, mazliet apraudājās vecmāmuļas Tuvesones skavās; ja cilvēkam nav mātes, tad dažreiz tīkami pieglausties svešai vecmāmuļai.

Un tā šai pasaciņai bija pienākušas beigas.

Augšā, bēniņos, vilnā zem buras zaigoja zaļa lente. Miķelis sēdēja pie lodziņa, laizdams Mandusam acīs saules zaķīšus, jo večuks visu laiku bija spiests pagriezties, lai atgaiņātos no suņa.

Diezin, kā jūtas piecpadsmit gadu vecs jauneklis, kas nodomājis drīzā laikā saderēt uz tvaikoņa, bet pašlaik sēž, birdinādams asaras kādas meitenes dēļ?

Pajautājiet to Miķelim Miķelsonam!

Savu tēvu jau var mīlēt. Un sirma vecmāmuļa var būt tuvāka par vistuvāko cilvēku. Nemaz nerunājot par suni. Bet šīs jutoņas bija pavisam kas cits. Starp sirdi un kaklu bija it kā iesprūdis ledus gabals, un grūti bija saprast, vai tas izzudīs, vai paliks uz mūžu mūžiem.

Tas palika.

Augšā, Stāvo kāpņu korē. bija saredzams kāds melns punkts. Vējā paplandēja mutautiņš. Tad izzuda arī tas.

Kad Miķelis nokāpa lejā, uz galda atradās Sintora vēstule.

«Tā kā pēc liecinieku izteicieniem, kas gan vēl nav pārbaudīti, Miķeļa Miķelsona suns (šoreiz vairs nebija krancis) ugunsgrēka laikā ņēmis zināmu dalību aitu izglābšanā, tad Sintora kungs no savas puses negrib uzstāties, lai suni nekavējoties nošautu.»

Tur bija rakstīts nekavējoties — un tas vārds pasvītrots.

Miķelis pagrozīja vēstuli, taču tajā nekur neredzēja vārdiņu PALDIES. Laikam gan Sintors to steigā bija piemirsis.

— Nāc nu iekod, puikiņ, — vecmāmuļa aicināja.

Bet vai gan iespējams norīt auzu pankūkas ar ērkšķogu ievārījumu, ja pat siekalas nevar dabūt lejā?

Miķelsona tēvs rosījās pa kuģa būvētavu, iebāzis kabatā grāmatu vaskadrānas vākos. Bija tieši tāpat kā visas citas dienas, kad ciema ļaudis mēdza sacīt, — tas Miķelsons nudien esot velna puisis.

Miķelis aizzagās uz akmens lauztuvi un paņēma tur paslēpto sadauzīto lukturi. Patiesībā viņš ar to bija nodomājis iet pie lensmaņa. Taču pēkšņi vairs nebija nekādas vēlēšanās to darīt. Viņš tikai sēdēja un grozīja lukturi rokās, kamēr burts J kļuva līdzīgs viltīgai, durstīgai aeij sodrējos.

Vai tiešām tik galīgi var zaudēt prieku dzīvot tikai tāpēc, ka viena meitene aizbrauc uz Esbjergu?

Tonakt Miķelis atkal sapņoja par brigu «Trīs lilijas». Tikai šoreiz kapteinim Skotam bija Ebera balss. Turklāt viņš bija tik lišķīgs. Klanījās Miķeļa priekšā tā, ka bārda plandēja ap vestes dukātu pogām.

Ak ta šitā, Miķelis Miķelsona kungs gribot saderēt — nu teiksim — par vecāko stūrmani uz viņa šonera, jā, jā, kapteinis viņu pieņemšot ar sirsnīgu pateicību.

Bet paskat tik, sapnī Miķeļa kungs teica nē. Sēdēja Stāvajās kāpnēs un noskatījās, kā jūrā aizbrauca skaistā, baltā briga. Sēdēja, turēdams rokā zaļu lenti. Un lente bija gluži slapja. Nez vai kāds uz tās birdinājis asaras?

Viršos zēnam aiz muguras knakstēja un šalca, it kā tur brāzmotu vējš vai kāds spēlētu harmoniju.

Un patiesi — kad viņš pagriezās, tur aiz kāda kadiķa stāvēja skolotājs Esbergs un mirkšķināja viņam ar acīm. Uz mata tāpat kā toreiz skolas kāpnēs. Kāsēt viņš gan vairs nekāsēja.

— Viņa ir krietna meitene, Tua Tua. Tu taču neaizmirsīsi, ko tev teicu — rūpējies par viņu. Miķeli Miķelson, — skolotājs atgādināja.

Tad viņa garie pirksti sāka kustēties, tāpat kā tas notika, kad viņš spēlēja uz harmonija «Jitlandes rozi».

Pie otrā panta Miķelis pamodās un viņam šķita, ka vēl dzird skolotāja balsi, kas čukstēja: «Nu, protams, harmonijs, aitasgalva!…» Un tad balss pagaisa dūmenī kopā ar vēja šalkām.

Miķelis klusi piecēlās un sāka ģērbties. Vecmāmuļa un tēvs gulēja, un tas bija labi, jo kaut ko tādu grūti izskaidrot cilvēkiem, kas vecāki par piecpadsmit gadiem.

Mēness cauri aizkariem meta gaismu tieši uz Miķelsona tēva veco ģīmetni, kas karājās pie sienas. Miķelis nometās ceļos pie groza, kur gulēja Bobis, un apskāva sunīša kaklu.

—    Rūpējies par vecmāmuļu un Ulriku. — viņš čukstēja.

Zēns bija domājis piebilst «tēvs rūpēsies par sevi pats», bet

piepeši viņam likās, ka Miķelsona tēva ģīmetne pamirkšķina, it kā gribēdama teikt vēderrunu. Un jokdarim, kas runā vēderā, arī nepieciešams, lai kāds to pieskata.

—   Paturi acīs arī tēvu, Bobīt, — Miķelis čukstēja. — Nekad nevar zināt, ko viņš atkal izdomā.

Divdesmit otrā nodaļa HARMONIJA KASTE

Gaiss bija pilns ar pieneņu pūkām, un viss Stāvo kāpņu upītes krasts kā sētin nosēts ar purenēm. Un tādā dienā jādodas projām no Ljungas!

Meitenes kaklu aizžņaudza asaras, kad viņa stāvēja uz steķiem un viņas rociņu turēja stingrā krustmātes Hedas roka. Tīmekļus un deguma smaku krustmāte gan bija paguvusi dabūt projām, bet ar saraudātajām acīm nekā nevarēja iesākt. Nebūtu nekāds brīnums, ja asaras no jauna sāktu ritēt. Kur gan paliek Miķelis?

—   Galvu augšā, Dānijā tev būs tik daudz biedru, cik tik pati vēlēsies! — krustmāte Iīeda apgalvoja.

«Ja viņš tūliņ neatnāks, es nomiršu,» Tua Tua sevī nodomāja un prātoja, kas būtu labāk: vai nomirt tūliņ Ljungā vai pamazām nonīkt Dānijā? Vai patiesi šādā rītā var aizgulēties?

Aiz lielās maģistra Esberga harmonija kastes Manduss Utots mēģināja demonstrēt baznīcas sargam Jakobinam, kā uz deguna var noturēt alus kannu.

—   Redzi, te ir vīrs, kas jebkuru brīdi var uzstāties cirkā! — Manduss rēca, šūpodams kannu.

Alus bija vecs un saskābis, aizmirsts Ziemsvētku alus, ko Sintors bija atradis pagrabā. To viņš bija atvēlējis Mandusam par viņa lielo centību, «atklājot šo nožēlojamo palaidņa skuķi». Atskanēja kuģa sirēna, un Manduss iesvieda alus kannu jūrā.

—   Re, tur jau piebrauc kuģis, žiglāk, Jakobin, palīdzi uzstiept kasti! — Manduss sauca un iespļāva rokās.

Krustmāte Heda bija uzvilkusi steķu karodziņu, un «Karalis Frake» pagriezās pret Sintora steķiem, saceldams veselu šļakatu mākoni. Jakobins bija apģērbis savus svētdienas svārkus, melnais katliņš zem zoda bija piestiprināts ar buru diegiem. Šitāds kuģa ķīlis var sacelt lielas vēja brāzmas! Jakobins vaibstīdamies ķērās pie kastes.

—  Un tāds cilvēks, kas pat lāgā nevar pacelt šitādu nieka kasteli, saucas par akrobātu! — Manduss zobojās.

Jakobins cēla, un viņa iekritušās krūtis čīkstēja.

—   Es … es nespēju … — viņš kunkstēja.

Es visus spēkus pielikšu Un tavā vietā pacelšu … —

Manduss rēca, raudams uz priekšu zvārstīgo harmonija kasti. Baukš, kaste nokrita uz klāja, un harmonija stīgas noklinkstēja. — Nu, tagad tev mute ciet, Jakobin?

Kapteinis lika dot aizbraukšanas signālu, un krustmātes Hedas spēcīgā roka uzveda meiteni uz kuģa klāja.

—    Ilgākas ardievas ir daudz sāpīgākas, — krustmāte meiteni mierināja. — Se tev desmit ēras, no Esbergas aizsūtīsim atklātni.

«Un viņš pat neatnāca līdz steķiem pamāt ardievas … šis nelietis … nelietis … nelietis …» meitenes sirds pukstēja arvien straujāk un straujāk. Tagad viņai acīs sariesās dusmu asaras. Bet Miķelis Miķelsons nekad nedabūs zināt, ka Doroteja Esberga viņa dēļ pinkšķējusi.

—    Nemūžam es tevi vairs negribu redzēt… nemūžam, nemūžam … — meitene šņukstēja, sekodama krustmātei Hedai uz klāja.

Manduss un Jakobins pašlaik novietoja harmonija kasti starp kuļmašīnu un kasti ar sivēniem.

—    Pū! — Manduss sauca, izvilkdams no kabatas pudeli ar Ziemsvētku alu. — Ziemsvētku alus pašā vasaras vidū, īstās zāles vārgiem akrobātiem, lūgtum!

Jakobins piesardzīgi iedzēra vienu malku, un viņa iekritušie vaigi sārtojās.

Manduss, sabāzis rokas svārku caurumos, bramanējās:

—    Visai kūtij jāliek jaunas rūtis, un tāpēc gudrākais būtu, ja tu, Mandus, pats aizbrauktu uz pilsētu pēc stikliem, kā teica Sintora kungs, tad viss būs kārtībā. Un kādas ta tev darīšanas, Jakobin?

Jakobins iemeta vēl vienu klumšķi.

—    Arī man tā kā darīšanas ar stikliem … — viņš aizsmakušā balsī atteica, un puiša ceļgali tā saļodzinājās, it kā viņš gatavotos taisīt volti. — Es un Ebers! …

—    Kas ta tie par stikliem? — Manduss ziņkāri prašņaja un iztukšoja pudeli.

—    Briļļu stikli ziņkārīgiem, — Jakobins klīrigi smīnēja, paķēra no Mandusa rokām pudeli un svieda to gaisā. — Tjā, tagad tu to zini, vecīt!… — Viņa roka sakustējās, un pudele krita atpakaļ pret harmonija kasti, saplīsa un lauskas nostinkšķēja.

Manduss izbijies notrauca alus putas no pieres.

—    Pret miruša cilvēka spēļu rīkiem jāizturas piesardzīgi, — viņš čukstēja. — Citādi var dabūt izsitumus, kārpas un visādas ķibeles …

Bet Jakobins no Ziemsvētku alus bija sadūšojies.

—    Ja man gribas spēlēt, es spēlēšu! … — viņš burkšķēja un pūlējās pacelt harmonija kastes vāku. Bet vāks nepadevās, šķita, ka pienaglots.

Mandusa seja kļuva pelēka kā pelni.

—    Dievs lai stāv mums klāt, tur iekšā sēž pats skolotājs un nelaiž vāku vaļā … Rīt tev visa roka būs pilna ar kārpām, — viņš pīkstēja.

Jakobins nervozi pasmējās un atlaida vāku, spēlēdams gaisā ar pirkstiem:

Rit agri prom uz Grieķiju! … viņš bazūnēja un uzmauca katliņu ciešāk galvā.

Knir, knir . .. dzied rals šo meldiju …

—    Vai tā vispirms nebija Grieķija, ko, Eber?… — viņš kliedza, pievērsies Jerjes steķiem, kas viņpus fjorda vīdēja saules dūmakā.

Uz Portugāli, Londonu.

Uz Istambulu brīnišķu! . ..

Jakobins sagrāba Mandusu aiz apkakles.

—    Saderēsim, ka es varu nobalansēt uz margām, turēdams uz deguna pudeli un neiztašķīdams nevienu lāsīti!

—    Labi, derēsim uz dālderi, bet nevaino mani. ja iekritisi jūrā, — Manduss brīdināja, bailīgi pašķielēdams uz harmonija kasti.

Jakobins vilka viņu sev līdzi augšup pa kāpnēm.

—    Iedzersim kambīzē vienu tasi kafijas. Tad tik tu redzēsi brīnumus!

Viņu balsis izgaisa uz kuģa virtuves pusi. Tagad lēnītiņām pacēlās augšup kastes vāks. Vispirms kastes malai pāri pārslīdēja viena kāja. tad pacēlās tumši pietvīkusi seja un rija gaisu, kamēr iznira ari otra kāja.

—   Vēl kādu brītiņu, un es būtu nosmacis, — Miķelis Miķelsons noteica.

Divdesmit trešā nodaļa UZ SERVJETES RAKSTĪTA VĒSTULE KRUSTMĀTEI HEDAI

«Karaļa Frakes» kuģa salons bija neliels, tajā oda pēc alus un mašīnas eļļas. Visas mēbeles bija pie grīdas pienaglots galds un nodilis plīša dīvāns.

Ja kāds vēlējās pavērties ārā, to varēja darīt pa netīru, mazu iluminatoru.

Bet kāda tam visam nozīme, ja tik un tā vairs nekad neredzēs to, ko viskarstāk vēlas redzēt.

Krustmāte Ileda adīdama bija piesnaudusies, brilles bija noslīdējušas uz deguna. Tua Tua pūlējās domāt par saulaino Dāniju, kur varēja ēst dūmu desas un Esbjergas pilsētas parkā klausīties lakstīgalas dziesmas.

Bet tad meitene atcerējās savu tēvu un atkal sāka raudāt.

—    Tua Tua …

Tua Tua atplēta acis, tā kā to mēdz darīt sapņos, kad nevēlas pamosties. Netīra roka no ārpuses centīgi berza lodziņa stiklu. Aiz tā parādījās Miķeļa Miķelsona mūsainais deguns.

Tua Tua aiz prieka būtu skaļi iekliegušies, ja Miķelis brīdinādams neuzspiestu uz lūpām pirkstu. Nākamajā mirklī viņš jau atradās salonā.

—    Ai Miķel … Miķclīt … man gandrīz vai likās …

—    Ka es guļu virtuvē uz dīvāna un krācu? — Miķelis smējās. — To es arī darīju. Pus nakti. Bet tava tēva harmonija kastē. Man vajadzēja tajā ielīst, pirms uz steķiem atnāk cilvēki, kas …

—    Sšš … — Tua Tua šausmās dvesa.

Krustmāte Heda ar kaulaino rādītāja pirkstu miegā pakasīja degunu.

—    Par to parunāsim vēlāk, — Miķelis čukstēja. Viņš pacēla svārkus. Zem tiem bija redzama ap viduci apsieta ādas kulīte. — Ēdamais bēgļiem, Tua Tua. Vai tu brauksi man līdz?

Tua Tua vaibstidamās apspieda asaras.

—    Nu, protams, Miķel. Kaut gan … man tomēr žēl krustmātes Hedas.

Lodziņam garām pagāja kapteinis, un Miķelis pieliecās.

—    Kuru katru brīdi te kāds var ienākt. Uzraksti pāris rindiņas, lai viņa zina, ka tu esi dzīva. Pie Ferje steķiem mums jānokāpj, jo man nav biļetes. Es būšu uz priekšējā klāja, aiz harmonija kastes.

Miķelis palūkojās pa lodziņu un, redzēdams, ka neviena nav, pazuda kā ēna.

Tua Tua savu svārku kabatā atrada krīta gabaliņu. Par vēstuļu papīru noderēs netīra servjete.

«Dārgā, mīļā krustmāt Heda,» meitene rakstīja.

«Tu jau man gan nekad nepiedosi, bet es tomēr tevi briesmīgi mīlu. Un Dānija ir briesmīgi skaista, ja tu tā saki. Bet …»

Tua Tua labu bridi nopūlējās ko izdomāt, beidzot parakstījās: «Tava Tua Tua.» Bet kur lai noliek vēstuli?

Viņas skatiens slīdēja no krustmātes Hedas degungala līdz groziņam tās klēpi.

Divdesmit ceturtā nodaļa PASAULES VEIKLĀKAIS AKROBĀTISTS BALANSIERĒ

Pie Ferje steķiem atradās pāris mājiņas: veikalnieka divstāvu istaba un sakritusi zvejas būda ar noplīsušu šīfera jumtu. Un, protams, arī laivinieka mājele. Lai gan laivinieks mēdza pabāzt degunu ārā tikai tad. ja vajadzēja kādu pārcelt pāri uz Ljungu. Lielais prāmis nedarbojās.

Jā, un tad vēl cirka ore īvju skupsnā, to es gandrīz vai aizmirsu.

Miķelis sēdēja, pietupies aiz harmonija kastes, un domās pārcilāja visus ziņkāros cilvēkus, kas varētu salasīties pie steķiem un izjaukt viņa plānus. Brezents, ko zēns bija pārvilcis sev pāri, tā smirdēja pēc sasmakušām siļķēm, ka vai elpa aizrāvās.

«Ko mēs iesāksim, ja krustmāte Ileda atmodīsies?» viņš prātoja.

Zēns pagudroja arī par Jakobina juceklīgo mēļošanu par knirrknirrriteni un stiklu ziņkārīgo brillēm, uzmanīgi lūkodamies apkārt pēc draudzenes.

Skurstenis meta dūmu grīstis. kuģis aši tuvojās krastam, un dzenskrūves knirkstēja.

—    Tua Tua!… — zēns satraukts čukstēja.

Beidzot kāpnēs parādījās meitenes melnās zeķēs ieautās kājas. Tua Tua piesardzīgi raudzījās apkārt.

—    Kur tu esi, Miķel? — viņa klusi vaicāja.

—    Šeit, zem brezenta, tev blakām. Vai viņa vēl guļ? Tas ir labi. Panāc tuvāk, lai man nav jākliedz. Tiklīdz viņi būs izlikuši laipu, mums jāmanās krastā.

—    Vai, viņi mūs notvers, Miķel! …

—   Ar to mums jāriskē. Pst, tur nāk stūres vīrs. Neskaties šurp!…

Stūres vīrs bija garš, zobgalīgs puisis ar sarkaniem izspūrušiem matiem, kas spraucās ārā no cepures.

—    Va tu re, Tua Tua Esberga izprašņā kaijas par laika apstākļiem! Ko ta tās labu vēstī? — viņš smējās un sāka atraisīt margu āķus.

—   Ap … mācies un pērkona negaiss, — Tua Tua stostījās un tā blenza uz harmonija kasti, ka Miķelim parādījās salti sviedri.

No virsējā klāja viņš sadzirdēja Jakobina blējošo balsi:

—    Saderēsim uz četriem divpadsmit šiliņu gabaliem, ka es varu nobalansēt, ejot pa margām un neizlejot nevienu lāsīti!…

Tai pašā mirklī zēna nāsīs iesitās tik sīva siļķu smaka, ka viņš nošķaudījās.

—    Ači! — noskanēja aiz harmonija kastes.

Stūres vīrs nometa laipu un sakampa brezentu. Miķelis to turēja no otras puses ciet.

—    Cienītā publikum, jūs redzat pasaules veiklāko akrobātistu! — Jakobins buldurēja no augšējā klāja tieši tajā brīdī, kad «Karalis Frake» piestājās pie steķiem.

—    Palīdziet, viņš krīt!… — Tua Tua kliedza, izstiepusi trīsošu pirkstu uz balansētāja pusi.

Stūres vīrs palaida vajā brezentu un metās pret margām, tieši īstajā bridi, lai redzētu, ka Jakobins uz galvas ieve]as ūdenī.

—    Vīrs pār bortu! — kliedza stūres vīrs, satvēra kādu trosi un metās augšup pa kreisās puses kāpnēm.

Manduss Utots, kas nupat bija laimējis četrus divpadsmit šiliņu gabalus, stāvēja, mierīgi atspiedies pret margām un košļāja sausu karašu.

—    Nu va ta es neteicu, ka tu nevarēsi! — viņš uzsauca Jakobinam, kura galva pašreiz iznira starp pelēki sakultajām ūdens putām.

—    Katliņu!… — sprauslāja Jakobins, pērdamies ar rokām un kājām. — Glābiet katliņu! …

—    Katliņu, glābiet katliņu!… — Manduss mēdījās. — Va ta katliņā slēpjas tava dvēsele, stulbiķi?

Visi (audis uz steķiem bija sablīvējušies ap kuģa pūpi, lai redzētu, kā izzvejos Jakobinu.

Miķelis aši atrāva rokas no kuģa margām un izlēca krastā. Viņam sekoja Tua Tua, ar vienu roku pieturēdama brunču apmali, ar otru piespiedusi pie krūtīm «visdārgākās mantas».

—    Es … es … zinu, ka mums klāsies plāni, — viņa šņukstēja. — Manas kārpas tā niez, ka es nobeigšos …

—    Varbūt ādminim Eberam būs kāda speķa šķēle, ko tām uzlikt. Tur jau viņš kāp paugurā, — Miķelis čukstus atbildēja.

Divdesmit piektā nodaļa STIKLS ZIŅKĀRĪGO BRILLĒM

Miķelis uzspieda roku meitenei uz mutes un viņai pašai norādīja pietupties aiz kādas tikko nodarvotas laivas. Tieši viņiem pretī saulē laistījās laivinieka virtuves logs.

Ebers bija apstājies paugurā un nervozi notrausa no pieres sviedrus. Starp irbenāju lapām mirdzēja vestes sudraba dukāti.

—    Varam saderēt, ka viņš gaida kādu stiklinieku, kas atbrauks ar šo kuģi, — Miķelis čukstēja.

—    Stiklinieku? … — Tua Tua samulsusi vaicāja.

—    Paskaidrošu vēlāk. Tagad viņš sāk iet, nu arī mēs varam doties tālāk.

—    Uz kurieni? — Tua Tua šņukstēja.

—    Pie Ebera. Ja viņš atrodas paugurā, tad nav mājās. Miecētavā nevienam neienāks prāta meklēt.

Tua Tua pretojās, bet Miķelis viņu vilka pa krastā izskalotajiem gliemežvākiem augšup uz lēzenajām krastmalas pļavām pie Ebera īvju skupsnas. Starp nokaltušajām īvēm slējās ugunīgi sarkanais cirka ores jumts.

—    Tā jau es domāju, Tua Tua. Ori viņš nokrāsojis sarkanu, bet vecajiem riteņiem ielicis jaunus spieķus. Agrāk zem dīseles bija pabāzta veca siļķu muca. Viņi var doties ceļā kuru katru brīdi. Pagaidi mani te, es mazliet ieiešu iekšā.

Tua Tua izbijusies satvēra Miķeļa svārku piedurkni.

—    Ej nu trakais, par to jau var iespundēt cietumā!

—    Tikai ne tad. ja pie durvīm pieklauvē, — Miķelis pāris reizes pieklauvēja ar skārda plātni, ko bija atradis zem durvju sliekšņa.

—    Es vienmēr ilgojos aplūkot ziloņa galvu, kuru Ebers izlietojot kā krājkasi. Paraugies pati, tļir iekšā nav nevienas dzīvas dvēseles. Tūliņ būšu atpakaļ.

Durvis nebija aizslēgtas, un Miķelis ieslīdēja patumšajā istabā aiz pievērtajiem aizvirtņiem. Viņam visu laiku nedeva mieru Jakobina miglainie vārdi par «stiklu ādas mūlī ziņkārīgo brillēm». Un — «Rītdien uz Grieķiju». Starp šiem neizprotamajiem vārdiem ka milzīga jautājuma zīme pacēlās Ebers.

Miķelis juta. ka delnas kļūst valgas, kad viņš ieraudzīja virs Ebcra galda ziloņa galvu, kas it kā bija izlīdusi no saplīsušajām tapetēm. Zēnam bija noteikta nojausma, ka atrisinājums atrodas tur.

Šaura saules strēle, kas ieplūda pa durvīm, krita uz ziloņa mazajām, niknajām ačelēm. Snuķa caurums bija aizbāzts ar korķi.

Miķelis satvēra ar roku cieto, saraino snuķi un rāva to. Viņš juta, ka snuķa ārējā daļa lēnītiņām kā negribīgi slīdēja uz priekšu, gluži kā lupa no tālskata stobra.

—    Miķeli… Viņi nāk šurp, Miķel! … — durvju spraugā parādījās meitenes nobālusī seja.

Miķelis ietrieca snuķi atpakaļ vecajā vietā, uzsizdams tam ar pirkstu kauliņiem, un metās ārā. īvju skupsnā bija dzirdama Ebera šņākoņa, kas jaucās ar Jakobina raudulīgajiem paskaidrojumiem.

—   Va ta es esmu vainīgs, ka viņi brauc kā negudri?! … Jā, katliņā, kur ta citur!…

«Karalis Frake» pašlaik atstāja steķus.

—   Ašāk miecētavā, pirms viņi mūs ieraudzījuši, — Miķelis dvesa.

Pāris lieli lēcieni, un viņi jau atradās smacīgajā pustumsā, kur smirdēja pēc ādām un sīviem dzīvnieka taukiem. Tieši viņiem pretī slējās rupji nostrādātas kāpnes, tās stiepās līdz žāvētavas griestiem, darinātiem no telts audekla: Knopenhafera cirka telts atliekas. Pret kādu akmeni balstījās liela koka maikste, kuras galā bija iedzīts milzīgs kāsis.

Miķelis atmuguriski ar roku pieturēja trīsošo meiteni.

—   Ja viņi nāk šurp, tad žigli augšā pa kāpnēm. — īsu mirkli viņš aizturēja elpu. — Paldies dievam, viņi aiziet pie ores.

Eberam uz papēžiem, grīļodamies un žestikulēdams, sekoja Jakobins. Ap viņa kalsno augumu kuļājās melnā uzvalka slapjās skrandas. Izglābtais katliņš bija uzmaukts uz salmu dzeltenajiem matiem.

—    Mīļais Miķelīt, vai mēs tagad nevarētu iet prom? — baiļu pārņemtā meitene čukstēja.

—    Sšš, nupat viņi aiznaglo logu. Varbūt mums laimēsies.

Nākamajā mirklī ores durvis atvērās, un Ebers pabāza 'arā

savu melno, spīdošo galvu.

—   Ak tā, tu salsti, varbūt gribi aizņemties manas vilnas bikses?

Miķelis gandrīz vai apgāza meiteni.

—    Aši augšā uz kāpnēm, viņi nāk!

—    Vai die, ja nu kāpnes salūst, Miķel? …

—   Audekls ir pārvilkts pāri stabiem, mums jāturas pie kokiem. Žiglāk, Tua Tua, viņi jau pie durvīm!

Miķelis saskatīja meitenes melnajās zeķēs ieautās kājas taustāmies uz telts ļodzīgā jumta pa žāvēšanai izklātajām ādām un viņas šaurās rokas satveram stabu pa kreisi. Viņa karājās kā tārps uz makšķeres.

Miķelis pieķērās pie labās puses kārts. Telts audekls ieliecās zem viņa ceļgaliem. Ja no iekšpuses būs saredzams iespiedums. tad viņus atklās. Miķelis atspiedās ar roku pret zaraino koku, ievilka vēderu un aizturēja elpu.

Ebers jau bija ienācis šķūnī. Maikste ar dzelzs kāsi atsitās pret kāpnēm.

—    Nu jā, nu jā, kādu tflkstots ādiņš vislabāk ap vēder. tad tavs vairs neklabinās zobs, tu pasauls salīgāks akrobātists.

Viņi dzirdēja, ka Jakobins drebinādamies novilka slapjās drānas.

— Ak … Ebers tagad kāps augšā pēc ādām. Miķel? … — Tua Tua šausmās čukstēja.

Miķelis viņu apsauca:

—    Večuks ir pārāk smags, lai kāptu augšā. Viņš ādas zvejos ar maiksti. Uzmanies tikai, kad kāsis tuvojas, gan viss būs labi.

Ebers jau kāpa augšā. Divi apakšējie pakāpieni bija resnāki, uz tiem viņam bija jātiek, lai aizsniegtu ādas. Maikste ar vareno kāsi parādījās uz jumta, taustījās uz vienu un otru pusi gluži kā tintes zivs un noslīdēja tik tuvu gar Miķeļa pieri, ka Tua Tua sakoda zobus, lai neiekliegtos.

—    Es jau zin, kā jūs, putniņš, saķert, — Ebers purpināja, stāvēdams lejā uz kāpnēm. Pirmā āda, kas bija uzķērusies uz kāša, nolidoja lejā.

Tur jau tas nāca atkal, šis kāsis! Tieši virsū Miķelim! Tikai kādu pirksta platumu attālu no Miķeļa sejas tas iecirtās jaunā ādā. Tagad slīdēja atpakaļ, mazliet zvalstījās un aizķērās Miķeļa biksēs.

Tua Tua savilka rokas dūrēs, ka nagi iespiedās miesā. Ebers ieņurdējās:

—   Ak tāds nolāpīts kāss, ieķērs iekš audekls! … Surp, Jakobin, kāp augš un to atbrīvo! …

Miķelis ar pūlēm izvilka atvāžamo nazi un nogrieza bikšu galu.

—    Re, nu šis nāk, tāds nolāpīts kāss!

Kāsis pazuda, raudams līdzi ādu. Miķelis juta. ka viņa roka asiņo, kad to piespieda pie ceļgala. Viņš pamāja meitenei, kas bija bāla kā līķis.

—    Tikai tāda nieka skrambiņa, guli mierīgi un nepīksti.

Uzspiedis delnu brūcei, zēns ar grūtībām pārliecās pāri jumta malai.

Saules dūmakā, kas virmoja pie durvīm, stāvēja Jakobins un drebinādamies tina ap savām izdilušajām krūtīm ādas, sasaistīdams tās ar auklu.

—    Kā ta lai būtu atnācis agrāk, — viņš burkšķēja, — kad lensmanis dienu un nakti glūnēja pie pakšiem?

—    Bet kur ta viss šis lielais Ljungas draudzs, ko? — Ebers kāri nošmakstināja lūpas. — Un kad tu gāj tai baznīc ar to skaisto melno katliņš uz tav galv?

Jakobins pasvieda Eberam katliņu.

—    Galvenais, ka ātrāk tiekam projām.

Trīsošiem pirkstiem Ebers izvilka no katliņa aiz pieres siksnas aizbāzto ādas maisiņu.

—    Svēts Nikolais tev svētīs, — viņš čukstēja. Večuka izplūdušais augums trīsēja, kad viņš pacēla roku pret sauli, — Visi astoņi?

—    Visi astoņi… — Jakobins drebinājās. — Kad ta mēs dosimies ceļā?

Ebers ādas maisiņu iebāza aiz zābaka stulma.

—           Kad mūsu muca būs pilns, mī]ais draugs, — viņš ņirgājās, izbīdīdams Jakobinu sev pa priekšu saulē.

—           Bet Eber… es taču esmu? …

Ādmiņa spiedzīgā balss nu skanēja aiz cirka ores:

—           Esmu … esmu … Vai gan tavs domā. ka no gaiss un sauls var kļūt par pasauls resnāks cilvēks? Vai tā tavs domā? …

Miķelis sēdēja nekustīgi, aptvēris ar roku ieskrambāto celi un blenzdams uz tukšo, melno katliņu, kas gulēja zemē uz grīdas. Viņš gandrīz nepamanīja, ka Tua Tua viņam pierāpusies klāt.

—    Ak, Miķelit, vai ļoti sāp?

Ar brunču apmalu viņa rūpīgi noslaucīja asinis. Miķelis

iekoda lūpā un uzsmaidīja meitenei.

—    Kad tu man pieskaries. Tua Tua, tad nekas nesāp.

Divdesmit sestā nodaļa DIENVIDAMERIKAS LAMAS

Aizlavīties garām no iekšpuses aizbultētai orei, kurā divi cirka artisti sacenšas krākšanā, nav liela māksla.

Miķelis jau bija aizgājis pie laivinieka un sarunājis, ka tas pārcels viņus pāri līcim, bet pašlaik zēns sēdēja aiz darvas

mučeles un vaibstljās, kamēr Tua Tua apsēja viņa celi ar lupatu, ko bija noplēsusi no apakšsvārkiem.

—    Padomā vēl vienu reizīti, — viņš sacīja, pacēlis gaisā astoņus pirkstus.

—    Vispirms tu gribi bēgt, bet nu atkal atgriezties mājās, es vairs nekā nesaprotu, — Tua Tua, raudas valdīdama, sūrojās.

—    Tāpēc, ka es protu skaitīt līdz astoņi, jā gan. Tu taču dzirdēji, ka Ebers teica …

—    Ja es pazaudēšu zeķi, tā būs tava vaina, — meitene nošņāca, izņemdama no svārku apakšas saspraužamo adatu.

—    Paklausies jel, Tua Tua: «Visi astoņi…» Nosauc man astoņus priekšmetus!

—    Gobas Ljungas kapsētā, — meitene pikti attrauca un tā parāva saiti, ka celis noknakšķēja.

—     All riglīt, ja jau tu neproti izdomāt neko labāku, tad ņem vien gobas, — Miķelis zobojās. — Bet tagad padomā: tu ej garām šīm gobām līdz sakristejas durvīm. Un vai tev zināms kaut kas tāds, ko sakristejā vairs neatradīsi?

Tua Tua aizelsdamās palaida vaļā zēna celi.

—    Rubīni karolinieša zobenā!

—    Sšš, viņš jau nāk, parunāsimies vēlāk.

Aizkrita kādas durvis, un lejup pa kalniņu nāca laivinieks. Tas bija vecs un bērnišķīgs, bet lieliski prata rīkoties ar airiem, ja labi samaksāja.

—    Ak šite jūs sēžat, mazulīši, un gaidat veco laivinieku. Takse — piecpadsmit ēras no deguna, nerēķinot somas un paunas.

Tua Tua no sava sainīša izvilka četrus desmit ēru gabalus.

—    Te būs četrdesmit. Viss kārtībā.

Laivinieks pakošļāja katru naudas gabalu, iedams bērniem pa priekšu pie laivas.

—    Apaļa nauda, ak, kāda bauda, — viņš teica, atraisīdams laivu. — Laikam gan bijāt pie Ebera un aplūkojāt viņa zvērus?

—    Kādus zvērus? … — Miķelis atvaicāja un ielēca lielajā divairu laivā.

—    Neba kādreiz esi redzējis cirku bez zvēriem? — večuks nikni nospļāvās. — Sēdiet laivas pakaļējā galā, smurguļi, un esiet rāmi, būs negaiss.

No dienvidiem cēlās augšup melni mākoņi, un ūdens kūla svina pelēkas bangas. Večuks sāka irties ar īsiem, bet spēcīgiem airu vēzieniem.

—    Ja tu, skuķēn. pamanīsi dažus vilnas kumšķus, tad neskraidi apkārt un nepļāpā, ka tos pametuši dzīvnieki, — večuks pamācīja un pikti iespēra ar kāju tikko nodarvotajai laivas ribai cieši blakus meitenes kurpei.

Dzīsla zēna deniņos sāka strauji pulsēt.

—    Kas par zvēriem? — viņš vēlreiz vaicāja.

Večuks ievilka airus un blenza uz cirka ores pusi; ores sarkanais jumts bija redzams patālajā īvju skupsnā.

—    Pundurlamas, protama lieta, smurguļi. — viņš čukstēja. — Dienvidamerikas, «debešķīgs, debešķīgs . ..». — Večuks pastiepa apakšlūpu, kā to mēdza darīt Ebers: «Neba liels laime cirkam, ja viss zin, kas tur atrods, smurguļi? …»

—    Vai dieniņ, viņš atdarina Eberu! — Tua Tua skaļi izsaucās.

—    Ak … un tās pārveda pāri ar laivu? … — Miķelis mēģināja izdibināt.

Tagad večuks izlikās pavisam kurls. Viņa mazās, apsarkušās acis pikti vērās meitenē.

—    Va ta es par katru rumpi nesaņēmu liekus divpadsmit šiliņus, lai turētu muti, ko? Tā viņš ir! Sēdiet laivas vidū, smurguļi, nu tik ies vaļā!

Starp krasta klinšu smailēm vēlās augsta bangu siena. Laiva sāka stipri zvalstīties, un laivinieks pasvieda jauniešiem saplīsušus eļļotus svārkus, kas uzsūca ūdeni gluži kā siets.

—    Iedod viņam divpadsmit šiliņus, varbūt viņš kļūs pielaidīgāks, — Miķelis pačukstēja, — bet tikai tad, kad būsim piebraukuši pie steķiem.

Cieši saspiedušies kopā zem laivinieka svārkiem, viņi ieraudzīja lietū iznirstam Ljungas steķus. Tua Tua uzrāpās uz glumajiem dēļiem un izvilka no sainīša divpadsmit šiliņus.

—    Kāds viņš izskatījās? — Miķelis nekautri vaicāja.

—    Kas ta? — večuks greizi pasmīnēja.

—    Vīrs, kas pie Ljungas steķiem atveda lamas!

Večuks pašķielēja uz divpadsmit šiliņiem meitenes plaukstā, tad pagriezās un blenza miglā, itin kā savā mugurā justu Ebera mazās, durstīgās ačeles. Pēc tam paņēma naudu, iekoda tajā un teica:

—   Ja nu jūs jau agrāk būtu redzējuši platmali, ta aplieciet tai apkārt spalvas. Tad nu arīdzan zināsiet, kas šim vīram bija galvā.

Viņš atgrūdās ar airi, un smagā laiva ienira lietus dūmakā.

Divdesmit septītā nodaļa UTERA DZIRNAVAS

Bija aizritējis krietns laika sprīdis, un lietus gāztin gāza, kad Miķelis zaļā kalna piegāzē pamanīja Utera dzirnavu dienvidpuses jumtgali.

Pēdējais dzirnavnieks jau sen bija miris, bet, ja ūdens cēlās, pussalūzušie dzirnu rati no jauna sāka griezties putojošajā straumē.

Miķelis apstājās un satvēra meitenes roku.

— Utera dzirnavas, Tua Tua! Te mēs vismaz varēsim izžāvēt drānas.

Meitenes sarkanās cirtas nokarajās pār ārkārtīgi nogurušo seju.

—    Utera? — viņa iešņukstējās. — Tā. kas pakārās? Nemūžam es neiešu tur iekšā!

—    Vai ta būs labāk, ja dabūsi diloni?

—    Bet ]audis runā, ka tur spokojas!

—    Kapsētās, jā. Lai gan tās, nudien, ir blēņu runas. — Drošības labad zēns triz reizes nospļāvās uz sagruvušo dzirnavu pusi. — Turklāt pulkstenis vēl nav pat četri. Vai tu esi dzirdējusi, ka spokojas pirms pulksten vienpadsmitiem? Tikai tik ilgi, kamēr daudzmaz apsildīsimies. — Viņš piekļāva sev tuvāk meitenes augumiņu.

Lēnītiņām, cieši kopā saspiedušies, viņi devās augšup kalnā. Cietie māli lietū bija atmiekšķēti un garoja kā ūdens peļķes.

—    Vispār mirušie gan nav bīstami, — Miķelis mierināja meiteni. — Man prātā lamas, par kurām runāja laivinieks. Esmu redzējis to uzņēmumus dabas mācību grāmatā. Pundurlamas — tādām var noticēt tikai tāds bērnišķīgs večuks kā laivinieks. — Miķelis izvilka no kabatas vilnas kumšķi. Tas bija pielipis pie nodarvotās laivas sāniem. — Kā tu domā, kas tā ir?

—    Bet… bet tā taču aitu vilna, Miķel!

Miķelis piekrizdams pamāja.

—    Pievieno tai viru ar sarkanām spalvām rotātu platmali galvā, un tad sāksi …

Tua Tua pēkšņi apstājās.

—    Kas tas, Miķel?

Miķelis aizdomu pilns lūkojās uz mājas pusi. No iekritušā jumta kā liels zobs rēgojās ziemeļpuses jumta kore. Viņi dzirdēja, ka vējš auroja starp dēļiem un klaudzināja kādu aizvērtni.

—   Gandrīz vai likās … Lai gan vēja auros allaž var aloties, vai ne, Tua Tua? To es gribu noskaidrot, Tua Tua. Turies man aiz muguras.

Lejā gar ieplaku ūdenskritums kļuva spēcīgāks, jo lietus gāza kā ar spaiņiem. Miķelis apstājās un, iebāzis roku kabatā, satvēra atvāžamo nazi. Starp dažām likām ābelēm austrumos no ūdenskrituma bija saredzamas sabrukuša staļļa paliekas.

—    Vispirms es aizzagšos tur viens pats, — Miķelis klusi sacīja. — Ja tu varēsi nākt, es pamāšu. — Iekāms Tua Tua paguva atbildēt, viņš jau bija pazudis slapjajā koku skupsnā. Meitenes sirds strauji pukstēja, kad viņa pamanīja zēnu akmens sviediena attālumā. Viņš pārkāpa pāri baļķim, kas gulēja pie staļļa durvīm, un pazuda.

Aizritēja viena minūte … divas … trīs … četras … Tad parādījās kāda roka un pamāja.

—    Mūsu tēvs debesīs, stāvi mums klāt. Ja tur ir Uters, tu. dieviņ, tad esi nepieciešams, — Tua Tua čukstēja.

Meitenes kurpes žļurkstēja, kad viņa lavījās uz staļļa pusi. Pretī viņai sitās mēslu un satrunējušu koku smaka.

—    Vai tu tas esi, Miķel?

Meitene pabāza iekšā galvu. Starp grīdas (lēļiem auga biezi tīteņi un avenāju ceri. Tajos sēdēja Miķelis uz kāda apgāzta spaiņa.

—    Tas nebija vējš, ko mēs dzirdējām pakalniņā, Tua Tua, — viņš drūmi ierunājās un pamāja tālāk uz tumšo kaktu. — Viņa ir tur, ja vēlies redzēt. Bet ap kāju tai ķēde. Laikam viņi tai būs iedevuši indi vai ko citu, jo viņa mani nepazīst.

—    Kas tad tur ir? — Tua Tua stostījās.

—    Baltā kaija, — zēns atbildēja.

Divdesmit astotā nodaļa SIROKO

Ikviens cilvēks zinās, kā ir, ja pazaudē draugu. Bet vēl ļaunāk, ja atrod labu draugu un redz: tur tas stāv un uz tevi pat nepaskatās. Cilvēks tad galīgi zaudē drosmi un jūtas kā sapuvis prauls.

Miķelim likās, ka zaķakāja kurpē tūktin tūka, šķita, pat kurpe pārplīsīs. Nelīdzēja arī tas, ka blakus apsēdās Tua Tua un apskāva viņa kaklu. Raudas iesprūda kaklā kā pretīgs kamols, un, kad viņš to bija norijis, tad juta niknumu pret visu pasauli.

Stalli apgaismoja zibens, un meiteni no jauna pārņēma bailes.

—    Miķel, vai esi padomājis, kas? …

—    … zirga kāju pieķēdējis? Nu, protams! — zēns sparīgi piecēlās. — Tu labāk paliec šepat!

—     Ko tu domā darit?

—    Pamēģināšu dabūt ķēdes slēdzeni. Vai tas varbūt nav mans zirgs?

Tua Tua dzirdēja, ka tur iekšā grudzināja Balta kaija, un redzēja, ka Miķelis saviebās, pārlikdams kāju pāri baļķim un izlīzdams ārā.

—    Pagaidi, Miķel! Tu nedrīksti …

Zēns devās tiešā ceļā uz dzirnavu durvīm, it kā nemaz nemanījis raudošo meiteni. Durvis karājās tikai vienā virā un vējā dauzījās. Miķelis jau atradās tumšajā priekšnamā, kad Tua Tua viņu panāca. Meitene cieši pieķērās pie zēna rokas.

—    Nu, nu, Tua Tua… Būs labāk, ja tu mani pagaidīsi te … — viņš saudzīgi atvirzīja meiteni.

—    Es iešu tev līdz. Miķel!

—    All right, — zēns norija baismas, kas kutināja kaklu, un atgrūda vaļā iekšdurvis. Caur šauro spraudziņu bija redzams, ka pie griestiem vējā šūpojās zirnekļu tīkli. Pa kreisi vīdēja zobrata skelets zem satrunējušā koka apvalka. Lietus ritmiski pilēja uz sarūsējušām bultām.

Durvis no jauna iečīkstējās — un tagad Miķelis ieraudzīja Utera veco pavardu, kurā vēl gailēja ogles. Uz akmens plāksnes pie pavarda bija nolikts kurpju pāris.

Miķelis juta meitenes roku savā plauksta. Uz plaisainā mūrīša pie krāsns gulēja Čigāns.

—    Viņš … viņš ir aizmidzis, Tua Tua, — Miķelis mēģināja mierināt meiteni, tomēr balss trīsas nespēja noslāpēt.

Čigāns uz krūtīm bija uzplājis saplīsušus svārkus, kājas bija kailas, kurpju noberztas. Zem galvas palikts rupja audekla gabals.

Meitenes šausmās plati ieplestās acis stingi raudzījās uz gulošo, kamēr Miķelis paspēra divus soļus uz nekustīgā auguma pusi.

Svārkos? … Bikšu kabatā … Kur lai viņš uzdrīkstas meklēt? … Meksikāņu naža tērauds tumsā mirgoja kā šaura, ļauna acs, pirksta platumā izslīdējis no maksts.

—    Varbūt kurpēs, Miķelīt?… — viņš dzirdēja meitenes čukstus.

Zēns pieliecās, visu laiku nenovērsdams acu no nekustīgā ķermeņa. Labajā kurpē?… Tukša! Kreisajā?… Pirksti taustījās saplīsušajā ādā, aptvēra kaut ko cietu, aukstu …

Ak tu gudrā Tua Tua!… Kad Miķelis pagriezās, viņa rokā zaigoja slēdzene. Gavilējošs smaids atplauka zēna sejā. Viņš izstūma meiteni ārā.

—    Tūliņ būšu atpakaļ, Tua Tua!

Tikai divi trīs soļi, un zirgs ir tavs, Miķeli Miķelson!

Viņš dzirdēja zem sevis pieaugošās ūdenskrituma šalkas. Starp satrunējušiem dēļiem, kas zem viņa kājām ļodzījās un čīkstēja, cēlās augšup garaiņi un tik sīva gļotu smaka, ka Miķelim kļuva gandrīz vai nelabi …

Zēns nepaguva izdomāt līdz galam, kad labā kāja iesprūda grīdas dēļos. Viņš izdzirda meitenes kliedzienu un juta, ka salūzušā dēļa šķembas gluži kā zāģis ieskrambāja celi. Turklāt vēl ievainoto celi!

Kā caur miglu viņš saskatīja meitenes izstiepto roku:

—    Sargies, Miķeli!… Viņš mostas!

Zēns atspieda delnas pret grīdu un metās uz priekšu. Ceļgals dedzinoši iesāpējās, bet viņš tomēr piecēlās kājās un izkliboja nopakaļ meitenei ārā pa durvīm.

—   Nolāpītās žurkas! … — Viena kurpe dārdēdama atsitās pret sienu pirksta platumā no Miķeļa galvas. Tua Tua aizcirta durvis ka noblikšķēja, un Miķelis aizlika tām priekšā šķērsi.

Iekšpusē jau čigāns sita pret durvīm:

—    Atveriet, kverpji, jeb es … es! …

Tas skanēja drīzāk kā šņuksti, nevis kā draudi. Miķelis aizbrāzās garām meitenei. Pāri sētsvidum, pāri baļķim, stallī iekšā!

—    Nu. nu, mīļā, jaukā Baltā kaija, — viņš murmināja, kamēr pirksti rīkojās ap ķēdi. — Tagad taču tu mani atkal pazīsti, ko?… Mīļais kustonīt! Vai esi kārtībā, Tua Tua?

—    Jā, jā, pasteidzies, viņš lauž durvis!

—    Esi gatava, tagad es nāku, Tua Tua! — Zēns metās zirga mugurā, piekļāvās tā trīsošajam kaklam, tagad vai nekad! Nu!

Baltā kaija ar vienu lēcienu bija pāri baļķim. Miķelis juta, ka sejā sitas lietus. Bet Baltā kaija bija viņa un klausīja viņam tāpat kā agrāk. Viņš noliecās, satvēra meitenes roku un pa pusei raušus uzvilka viņu zirga mugurā.

—    Tagad … tagad … durvis sagāzās … — meitenes karstā «lpa skāra zēna pakausi. — Jāj uz dzīvību un nāvi. Miķel!

Ar spēju rāvienu Miķelis pagrieza iecirtīgo zirgu apkārt — nu tik uz tiltu un pāri upei! Viņš dzirdēja, ka vējš aizcirta dzirnavu durvis. Čigāns jau bija izskrējis ārā un devās uz ūdenskritumu.

—    Auļo, Baltā kaija, auļo žigli!…

Satrunējušais tilts saļodzījās un iečīkstējās, kad Baltā kaija joņoja tam pāri. Jauns, spalgs meitenes kliedziens piespieda Miķeli iecirst papēžus zirga sviedrainajos sānos.

—    Ai … viņš pakrita, Miķel! …

Bet Čigāns jau bija guvis varu pār savu miega pilno ķermeni. Pacēlis rokas gaisā un balansēdams, viņš taisīja jaunu lēcienu pār putojošo straumi. Atkal lēciens: Čigāna kailās kājas ar drošu, pērtiķim līdzīgu lēcienu nodunēja pret akmeņiem.

Miķelim sažņaudzās kakls: izvēlēdamies taisnāko ceļu, vīrs grib viņiem aizsteigties priekšā.

—    Baltā kaija … mīļā, Baltā kaija, auļo, auļo, auļo! …

Tai pašā mirklī Čigāns nogāzās zemē. Viņi redzēja to iekrītam uz mutes oļainajā strautā, čigāns pāris reizes apvēlās apkārt, tad piecēlās ceļos, tam laimējās satvert alkšņu koku saknes strauta malā. iekāms straume to paguva ieraut ūdenskrituma.

Baltā kaija jau atradās jaunaudzē: mīļā. jaukā, krietnā Baltā kaija!…

Pēkšņi gaisu pāršķēla spalgs, aizsmacis kliedziens:

—    Siroko!

Miķelis juta, ka zirga ķermenis notrīs. Viņš piespieda lūpas pie Baltās kaijas auss:

—    Nav ko baidīties, Baltā kaija! Auļo, tikai auļo!

Bet zirgs jau bija palēninājis gaitu. Tas mētāja galvu, itin kā kāda neredzama roka būtu satvērusi tā krēpes.

—    Siroko, Siroko!… — no tālienes skanēja rāma, pārliecināta balss.

Piepeši zirga priekškājas pacēlās gaisā, gar Miķeļa pieri kā baltas liesmas pārslīdēja krēpes. Zirgs jau bija apgriezies apkārt un, galvu nodūris, soļoja pie vīra, kas izstiepies gulēja krastmalas zālē un aicināja: — Siroko, Siroko!

Miķelis nevarīgi noslīdēja leja no zirga muguras. Viņš gribēja bēgt, bet kājas bija kā pienaglotas, čigāns joprojām gulēja zemē. Viņa melnīgsnējā seja aiz niknuma bija saviebta; taču tas nebija ne lietus, nedz sviedri, kas plūda pār viņa vaigiem.

—   Prom, gnīdas! — Viņš nikni dauzīja ar roku pa naža maksti. — Varbūt gaidāt, lai izrauju nazi?

Tad uzreiz ierunājās Tua Tua. Bāmāk un mierīgāk, nekā to bija darījusi kopš laika gala.

—    Kur ta tu sasities?

—    Kāda tev daļa? … — čigāna seja neganti raustījās. — Va ta tu nezini, ka es ēdu bērnus?

—    Sasiti kāju, vai?

Varbūt dzidro, zaļo acu izteiksme zem slapjajiem matiem laupīja čigānam patiku spītēt.

—    Esmu to izmežģījis, — viņš purpināja. — Mēs abi divi esam izmežģīti, es pats un arī kāja.

Tua Tua pietupās blakus vīrietim un saudzīgi noglāstīja uztūkušo kāju.

—   Tā jāievelk, citādi tu nevarēsi uz tās balstīties, — meitene sacīja.

Baltā kaija stāvēja nekustīgi. No tās krēpēm garoja lietus. Čigāns novērsa seju:

—    Nemaz nemēģini izlikties, ka tev dūša nav saskrējusi papēžos!

—    Ja jau Baltā kaija no tevis nebaidās, tad nebaidos arī es, — meitene mierīgi bilda.

—    Un tu, Zaķakāja? — čigāns pakampa zāles kumšķi un svieda ar to Miķelim.

Miķelis atmodās kā no ļauna sapņa.

—    Vai tas ir tavs zirgs? — viņš vaicāja.

čigāns vispirms pievērsa acis Miķelim, pēc tam Baltajai kaijai.

—    Pasaki. Baltā kaija, kam tu piederi, — viņš uzsauca zirgam. Tas noliecās un pieskārās ar purnu Čigāna plecam. — Tagad tu pats redzi, Zaķakāja. — čigāns mēģināja piecelties, bet saviebies noslīga puszviļus, balstīdamies uz elkoņa. — Kad mēs pirms pieciem gadiem ieradāmies Ljungā, Ebers to atdeva man. Par neizmaksāto algu. Viņš apsolījās rūpēties par zirgu, kamēr es atgriezīšos. Tu jau zini, kā viņš to darīja.

Miķelis rīstījās un rīstījās, lai apspiestu asaras un acīs dabūtu ļaunu mirdzumu.

—    Mēs … mēs tev palīdzēsim nokļūt atpakaļ Ljungā, — viņš nedroši ierunājās. — Ar vienu norunu. Ka aiziesi pie Sintora un apliecināsi, ka tas biji tu, kas zaga viņa aitas un sūtīja tās Ebera cirkam kā lamas.

čigāns blenza uz Miķeli kā uz spoku. Tad viņš sāka skaļi smieties.

Divdesmit devītā nodaļa TRĪS BĒGĻI PĀRNĀK MĀJĀS

Ljungas iebraucamo māju apmirdzēja saule. Ap steķiem klaigāja jūras žagatas, viršos kā pelēki kamoliņi šaudījās purva zīlītes, strazdi svilpodami laidelējās pār jumta kori.

Bet kas gan to ievēroja bēdu nomāktajā mājā?

Bobis smilkstēdams gulēja kambarītī un nepieskārās ne ēdienam, ne dzērienam.

—   Tu taču nedomā, ka zēns būs iekļuvis postā šī skuķēna dēļ? — vecmāmuļa baiļojās.

—    Kas par niekiem, Miķelis jau ir liels puisis un zina, ko dara, — Miķelsons atteica, izgāja ārā kalniņā un vai desmito reizi sauca dēlu.

Aizjūras pulksteņa rādītāji gandrīz nemaz nekustējās. Ap pusdienas laiku saule paslēpās aiz negaisa padebešiem. Pērkons ducināja, un Stāvās kāpnes klāja smagi mākoņi, pāriedami lietus gāzēs, kas Stāvajās kāpnēs radīja daudzas burbuļojošas urdziņas.

Vecmāmuļa sēdēja pie virtuves loga, noraudzīdamās, kā jūra lietus brāzmās vārīt vārījās.

—    To gan es tev saku. nudien, iemizošu šito garo puisi, kad viņš pārnāks. — večiņa šņukstēdama solījās. — Pasarg dievs, viņš taču nebūs aizbraucis jūrā.

Večiņa juta nepieciešamību ieiet pie dēla un gūt mierinājumu. Miķelsons, kā parasti, sēdēja savā kambarītī, tikai šoreiz bija aizmirsis aizslēgt durvis.

—   Vi manu … apžēliņ, kas ta tas? — vecmāmuļa murmināja, apstājusies uz sliekšņa.

Uz galda stāvēja ļoti jauka briga ar visu takelāžu, gatava doties jūrā. Gan tikai olekti gara. Večiņas acis bija tumšas, un viņai vajadzēja pielikt degunu pie paša priekšējā dēļa, lai izlasītu: «Trīs lilijas».

Miķelsona tēvs apskāva večiņas plecus:

—    Tieši tā. māt. «Tris lilijas». Zel, ka neparādīju to Miķelim jau vakar, varbūt viņš tad …

—    Ai Petrus Johannes, tu taču nedomā, ka puikiņš pavisam nopietni būs devies jūrā? — vecmāmuļa šņukstēja.

Miķelsona tēvs pakasīja Bobim aiz auss.

—    Kamēr šeit būs Bobis, zēns pārnāks, — viņš mierināja.

Tajā vakarā vecmāmuļa izdzēra vairāk rudzu kafijas nekā

parasti, un stipri dedzināti rudzi rada ļaunus sapņus. Vecmāmuļa svaidījās gultā, un viņai likās, ka pa lupatu paklāju tuvojas Miķelis. Kājās viņam bija jūrnieka zābaki un galvā jūrnieka cepure, no tās spraucās ārā tikai viena pati dzeltena sproga. Pūta spēcīgs vējš, un paklājs šūpojās gluži kā kuģa traps, kad kuģis pašlaik gatavojas aizbraukt.

—    Tomēr man jādodas jūrā, — Miķelis sapnī teica.

—    Bet tu taču zini, ko allažiņ esmu sacījusi! Jūra ir bīstama, turies pie sauszemes, kā to tagad dara tavs tēvs.

—    Nu, nu, nemaz neesi tik pārliecināta par viņu. Atceries «Trīs lilijas», — večiņa sapnī dzirdēja Miķeļa balsi.

To teicis, viņš apsviedās apkārt uz papēžiem. Tagad vecmāmuļa pavisam skaidri saskatīja, ka viņas lupatu paklājs ir kuģa traps. Tad nu viņai tūdaļ jāceļas augšā, kaut arī mugurā bija tikai naktskrekls, un jādodas pakaļ negudrajam puikam. Tagad viņa arī pavisam skaidri saredzēja šoneri, uz tā pūpes bija rakstīts «Trīs lilijas». Un pie margām parādījās Petruss Johanness. Mugurā viņam bija veci jūrnieka svārki. Un — būkš — šis slīmests parāva trapu, un vecmāmuļa uz galvas iekrita jūrā. Plunkš, plunkš. viņa sāka grimt…

—    Augstais dievs, pasargi nabaga veceni … — vecmāmuļa sapnī raudāja, jo neprata peldēt.

Viņa spārdījās ar kājām un mētājās ar rokām, kamēr satvēra kaut ko spalvainu, un atmodās, turēdama rokās ņurdošo Bobi.

Pie priekšnama durvīm kāds klauvēja!

Vecmāmuļa piesēja Bobi pie gultas kājas, uzāva čibas un metās priekšnamā. Virs Stāvajām kāpnēm jau bija pacēlusies saule, tāpēc vecmāmuļa nepūlējās modināt Miķelsonu. Viņas smadzenes urdīja viena vienīga doma, kamēr pirksti taustījās gar durvīm: puikiņš, puikiņš … beidzot viņš pārnācis, šis mīļais vējgrābslis …

—    Kur tu biji, palaidni? — viņa šņukstēja, atgrūzdama durvis. — Bijusi man pie rokas rīkste, tad nudie …

Vārdi viņai iesprūda kaklā. Durvīs, šūpodams uztūkušo labo kāju, stāvēja Ebera zirgu puisis. Vienu roku viņš bija aplicis ap kaklu Esberga meitenei, otru Miķelim Miķelsonam.

Vecmāmuļa nebrēca un nesauca pēc palīga. Viņa tikai ļodzlgiem ceļgaliem atkāpās trīs soļus virtuvē un apsēdās malkas kastē.

Trīsdesmitā nodaļa TIEK IEVILKTA IZMEŽĢĪTA KĀJA

Visā Ljungas draudzē nebija neviena, kas tik labi kā vecmāmuļa Tuvesone prastu izvārīt zāles no melnajām vistenēm un kadiķu saknēm vai ari apturēt asinis. Ievilkt izmežģītus locekļus viņa mācēja lieliski, un tas viņai aplam patika.

Tāpēc, ieraudzījusi čigānu Jensi ar izmežģītu kāju, večiņa aizmirsa ir meksikāņu nazi. ir Balto kaiju, ir Esberga meiteni.

—   Sasodīts, nudie, vīram izmežģīta kāja, — viņa sajūsmā sauca un pietraucās augšā no malkas kastes. — Aši, Miķel, ienes malku, un lai Tua Tua iekurina plīti un sasilda ūdeni. Apsēdies, cilvēkbērns, nestāvi un nešūpojies kā ķēms.

Vecmāmuļa pievirzīja čigānam tuvāk krēslu. Parasti viņam bija jābūt mierā ar malkas kluci vai durvju slieksni.

—    Va traks, vai tad nu es? … — čigāns Jense čukstēja.

—    Vīrieši jau allažiņ mēdz tielēties, — vecmāmuļa nošņāca un tik spēji iespieda čigānu krēslā, ka tā kājas nobrīkšķēja.

Miķelsona tēvs samiegojies tikko paguva paraudzīties pa sava kambarīša durvīm, kad arī viņam uzsauca:

—    Žigli atnes zāļu lādīti un nestāvi, muti iepletis, durvis! Miķelis un ārkārtīgi laimīgais Bobis jau bija pazuduši malkas

šķūnītī. Tua Tua iekūra pavardā uguni, un vecmāmuļa kāda katliņā uzlika zupu.

—    Izsalcis un izģindis viņš arī izskatās, — večiņa sūrojās. Mājās gatavots galerts un rudzu plācenis parādījās galdā tik

ātri, ka Čigāns nepaguva izskaitīt līdz pieci. Jo tagad vecmāmuļa atradās savos ūdeņos. Galertu viņa bija glabājusi dēla dzimšanas dienai. Būs viņam jāiztiek bez tā.

—    Vai tu drīz atnesīsi manu lādīti, ķēpausi? — viņa pukodamās uzsauca dēlam.

Lādīte tika atnesta, un vecmāmuļa no tās izņēma zalkša taukus un aitas taukus, saites, vītola nūjiņas — gadījumā, ja kaut kas jāiesaista. Baļļiņu ar remdeno ūdeni nolika grīdas vidū. Vecmāmuļa tajā iemeta ziepju gabaliņu un sāka notīrīt kāju.

Dodies jūrā plašā, Dzelmē dziļajā … —

viņa dudināja un tiešām likās esam kaut kur tālu jūrā. Tad pēkšņi, iekfims kāds to noģida, ar kreiso roku spēji satvēra Čigāna kāju. Ar labo roku viņa kāju stingri parāva.

Čigāns pietrūkās stāvus, tā kliegdams, it kā viņam kāds ar nazi būtu iedūris mugurā. Baļļiņa apgāzās, un netīrais ūdens pludoja pa vecmāmuļas tīro lupatu paklāju.

ūdentiņš ja burbuļo. Netīrumus aizskalo … —

večiņa pasmējās un aizkūpināja savu kaļķīti. Galvenais, ka kāja ievilkta pareizi. Cilvēks ar izmežģītu kāju nekad nedrīkst ēst galertu.

čigāns bija atslīdzis atpakaļ krēsla un viņa seja kļuvusi pelnu pelēka.

—    Nestāvi un nežāvājies, Miķeli! — vecmāmuļa uzsauca.

—    Palīdzi labāk aizcelt krēslu pie galda, lai cilvēks var paēst.

Tua Tua stāvēja kaktiņā un raudāja.

—    Kas tā par vārnu, kas tur stāv un birdina asaras? — vecmāmuļa piemiedza savas pusaklās acis.

Miķelis aiz sašutuma nobālēja:

—    Vai tad vecmāmuļa neredz, ka viņa ir bēdīga? — viņš šņāca. — Un, ja cilvēkam bēdas, tad viņš vēlas, lai viņu liek mierā!

—    Miķelim taisnība. Ej vecmāmuļas kambarītī un kādu brītiņu atpūties. Vēlāk visu izstāstīsi, — arī Miķelsona tēvs ieteicās.

—    Vēlāk, es jau zinu. kas tad atjās, — Tua Tua šņukstēja.

—    Esmu aizmukusi no krustmātes Hedas, un, ja jūs mani gribat izmest ārā, dariet to tūliņ!

—    Bet kādēļ ta tu aizmuki, mīļais bērns? — vecmāmuļa vaicāja, griezdama galertu.

Tua Tua palūkojās uz galertu un norija siekalas, pēc tam paskatījās uz Miķeli un arī norija siekalas:

—    Tāpēc, ka es tik ļoti mīlu …

—   Galertu, vai? — vecmāmuļa jautāja, ievilkdama nāsīs smaržu.

Tua Tua spēji papurināja galvu.

—   To ari, bet visvairāk … visvairāk …

Meitene aizklāja ar rokām seju un izskrēja ārā. Miķeļa piere zem dzeltenā matu cekula bija tumši pietvīkusi.

—   Jā, ja nu jums vairs nekas sevišķs nav vajadzīgs, tad es … tad es uz brītiņu iziešu kalniņā atvilkt elpu, — zēns sacīja.

—    Dari to, — vecmāmuļa murmināja. — Bet, ja tu gadījumā satiec to Esberga skuķēnu, esi tik labs un pasaki viņai, ka viņa gan varētu ienākt un vienai pusaklai vecenei palīdzēt nomazgāt traukus. Sajā mājā meitēns sen jau bija nepieciešams.

Trīsdesmit pirmā nodaļa KAS PRIEKŠNAMĀ BLĒJ

čigāns Jense visu savu mūžu bija klaiņājis apkārt pa lielceļiem. Sāda dzīve rada ēstgribu, taču ne vienmēr ir ko likt uz zoba.

Pasaulē visgardākās karašas prata cept vecmāmuļa Tuvesone, un tagad nu čigāns sevi atalgoja. Večiņa bija sagriezusi biezus riecienus un tiem virsū uzlikusi tādas pašas biezas trekna galerta šķēles. Viņš tikai varēja pamāt ar galvu, kad vecmāmuļa ielēja piekto tasi zupas, jo mute bija pilna ar ēdienu. Cepta siļķe un īkšķa garuma makreļu rulāde aši pazuda bārdainā vīra mutē.

*

Toties mazak ēda Tua Tua. Tiklīdz viņa nokoda kādu kumosiņu, tā asaras bira kā pupas uz galerta.

—    Nē, nemūžam, nemūžam … — viņa šņukstēja. — Lai arī Dānijā šalko krāšņi dižskābaržu meži, lai arī krustmāte Heda ir gaužām laba … bet nekur nekas nav tik …

Miķelis sēdēja, valstīdams mutē speķa ādu.

Sādā kritiskā brīdī svarīgi, ja ir sapratīga vecmāmuļa. Miķelim Miķelsonam tāda bija. Pēkšņi viņa piecēlās no galda, aši aizgāja pie vanniņas mazgāt traukus un, protams, izsvieda no rokām šķīvi, nabaga večiņa. Nu arī viņa sāka raudāt.

—    Ir gan bēdu dienas, ja vientuļam sievišķim jāappuišo pusdulni vīrieši, — viņa šņukstēja. — Acis arī ar katru dienu kļūst tumšākas. Varbūt tu, Tua Tua, ielietu vanniņā ūdeni un noskalotu šķīvjus? Tu taču redzi maķenīt tālāk par savu degungalu!

Tua Tua uzreiz aizmirsa visas savas likstas un žigli metās mazgāt traukus. Vecmāmuļa pārsteigta notrausa ar priekšautu asaras. To nu gan viņa nebija cerējusi, ka šī skolotāja Esbcrga izlutinātā meitene Tua Tua būs tik izveicīga.

—    Liecieties mierā, vecmāmuļ, es viena pati tikšu galā. Ejiet un apsēdieties! — Tua Tua atmeta atpakaļ galvu.

Istabā iespīdēja saule, Tua Tua pacēla degunu gaisā un līksmi sacīja, ka logu rūtis ari nepieciešams nomazgāt. To viņa darīšot pēc tam. kad visi būšot paēduši. Tāpat grīda izskatoties netīra! Vecmāmuļai taču nebūšot iebildumu, ja viņa to izberzīšot? — meitene trallināt trallināja.

Skaidrs, ka vecmāmuļai nebija iebildumu.

—   To es padarīšu pēc pusdienām, — meitene trallināja un iesmējās pirmo reizi pēc vairākām nedēļām.

čigāns beidzot atrāvās no sava tukšā šķīvja un pateicās par ēdienu.

—    Ja nu tas vajadzīgs, tad varu aiziet līdzi pie lensmaņa. — viņš sacija.

Miķelsona tēvs pašķielēja uz Balto kaiju, kas stāvēja ārā pie uaudas ābeles, žāvēdama saulē savas slapjās krēpes.

—    Njāāā, — viņš vilcinādamies atteica. — Pašlaik mums pašiem tā kā nebūtu nekādu darīšanu pie lensmaņa, lai gan …

Tua Tua izsaucās pavisam tieši:

—    Kādas ta Jensem darīšanas ar lensmani?

Viņa teica Jensem, nevis čigānam, un vira salti pelēkās acis kļuva valgas.

—    Ja izsalcis cilvēks nosper kādas vecas aitas gurnu, vai tur kāds brīnums? — meitene šņāca. — Turklāt viņš saka, ka to nemaz nav darījis. Balta kaija taču agrāk piederējusi viņam. Labāk parunājiet iepriekš ar Eberu. ja gribat iet pie lensmaņa un spriest par tiem poļu rubīniem!

čigāns strauji pietrūkās kājās, ar roku taustīdamies pēc naža.

—    Ebcrs? … — viņš čukstēja.

—    Kurš cilvēks ar izmežģītu kāju tā lēkā? — vecmāmuļa rājās un iespieda nobālušo čigānu atpakaļ krēslā. — Starp citu, jūs visi trīs izskatāties kā prātu izkūkojuši.

Miķelis gribēja iemest kādu vārdu starpā, bet tēvs pievienojās vecmāmuļai.

—   Vecmāmuļai taisnība. Vispirms mums mazliet jānosnaužas. Tua Tua var gulēt kopā ar vecmāmuļu kambarītī ziemeļu pusē. Jense ir garš puisis, viņš var gulēt uz virtuves divāna, bet Miķelis pieliekamajā skabūzitī.

Pret tādiem vīriem kā Miķelsons varbūt vēl var ko iebilst, ja viņi runā vēderā, tikai ne tad. ja rīkojumi tiek doti šādā balsī.

Miķelis saritinājās zem kādas segas skabūzītī, un Bobis apgulās pie viņa kājām. Bet vai ta pēc šādas dienas cilvēks var aizmigt?

Tiklīdz zēns aizvēra acis, tā atkal redzēja no ūdenskrituma putām iznirstam Jakobina krīta balto seju … lielo kāsi miecētavas jumtā … laivinieku … Jensi … Siroko . . .

Baltā kaija! Miķelis piecēlās sēdus. Pērkona ducināšana tuvojās, bet Baltā kaija stāvēja ārā pie ābeles.

Miķelis nometa segu un izzagās virtuvē. Dīvāns bija tukšs, un durvis pusviru! Saltu šermuļu pārņemts, zēns paslēp&s aizkaros. lai pa logu pavērtos ārā.

čigāns bija atraisījis zirgu un aptinis tā krēpes ap roku, itin kā gribēdams mesties zirga mugurā.

Miķeļa kaklu sažņaudza apspiests kliedziens: «Ja tu atkal aizjāsi ar Balto kaiju, nelieti, tad es …»

Bet čigāns tikai pie zirga bija meklējis atbalstu slimajai kājai. Baltā kaija soļoja uz stalli, un Jense pa pusei karājās pie tās gurniem.

Miķeļa vaigi aiz kauna degtin dega. Zirgu stallī ieveda čigāns. nevis viņš. Zēns pietupās pie pavarda un svieda pagali pēc pagales ugunī.

Virtuvē klusi tūbas čībām kājās bija iečāpojusi vecmāmuļa un lēja ūdeni kafijas kannā.

Ja tu jau esi piecēlies, tad vari ienākt pie manis un pateikt. kā tev tas patīk! — no sava kambarīša sauca tēvs.

Miķelis negribīgi piegāja pie durvīm. Miķelsona tēvs bija nometies ceļos un izvilcis no pagultes brigu.

— Gribēju to dabūt gatavu līdz tavai dzimšanas dienai, bet takelāža prasa milzum daudz laika.

Ak ta tas bija šo pastāvīgo trokšņu noslēpums! Trokšņu un klaudzienu, kas bija skanējuši visu ziemu. Rotaļšoneris!

Ja Miķelis gadījuma pēc bija aizmirsis, kas viņš tāds, tad tagad to viņam atgādināja: «Cilvēkam ar zaķakāju neder rāpties vantis uz īsta šonera!»

Miķelsona tēvs piecēlās, un viņa seja pauda vilšanos.

—    Vai ta brigai kaut kā trūkst, Miķel?

Miķelis tā sakoda zobus, ka mēle sāka asiņot.

—    Tikai … tikai… ar to taču nevar … braukt jūrā, un jūrā es došos!

Došos, viņš teica, nevis gribu.

—    Tomēr paldies, — zēns nomurmināja.

Virtuvē čaloja vecmāmuļa un Tua Tua.

—    Kur ta nu esmu nolikusi sausiņus? Ak šis vecās, tumšās acis! Padod cukuru. Tua Tua! Ašāk, puiši, lūgtum pie kafijas!

—    Kā jau teicām, — Miķelsona tēvs nokāsējās un uzņēma valodu. — Runa ir par tām pazudušajām aitām, kas …

—    Priekšnamā kads blēj, — Miķelis īgni viņu pārtrauca.

—    Pasniedz man labāk sausiņus un negrabi niekus! — vecmāmuļa uzsauca.

—   Tur jau atkal blēj, izejiet pati un paskatieties, ja neticat, — Miķelis nerimās.

—   Degunu gaisā, un nesabrūc kā miltu maišelis! — priekšnamā atskanēja spalga balss.

Tua Tua nobālēja, jo šo balsi viņa pazītu starp tūkstoš citām balsīm:

—    Krustmāte Heda, — meitene čukstēja.

Trīsdesmit otra nodaļa KRUSTMĀTE HEDA ĶER AITAS

Krustmāte Ileda? Vai tad viņa neaizbrauca uz Esbjergu Dānijā? Nu, protams. Bet krustmātes Iledas raksturam bija tā īpašība, ka viņa neko nedarīja tikai pa pusei. Un tagad viņa bija ieņēmusi galvā, ka Tua Tua ir nelaimes piemeklētā sērdienīte, kas pat degunu neprot sev noslaucīt.

«Viņai nepieciešama tāda spēcīga vadītāja roka, kāda ir man,» krustmāte Heda domāja, sēdēdama «Karaļa Frakes» salonā un adīdama «nabaga bērniņam» jaciņu.

—    Galvu augšā, sirsniņ! — viņa sauca un iedzēra krietnu kafijas malku.

Bet uz vecām, vientuļām jaunkundzēm kafija iedarbojas kā miega līdzeklis, un tā nu krustmāte Heda drīz vien aizmiga.

Kad viņa pamodās, Tua Tua bija pazudusi. Uz plīša dīvāna nemanīja pat asaru pēdas. Krustmāte iegrūda lietussargu kajītes vēdlodziņā un neganti iekliedzās.

Atskrēja ļaudis, krustmāte Heda rēca:

—   Surp cilvēku, kas izlaidis malā Doroteju Esbcrgu, lai varu ieurbties viņa acīs!

Atnāca kapteinis, stūres vīrs un kāds sodrējains puisis no mašīnu telpām. Bet viņi apzvērēja, ka pēc Ferje steķiem nav manījuši nevienu sēru drānās ģērbtu meiteni ar sarkaniem matiem un zaļu lenti.

Žigli pārmeklēja visu kuģi. Krustmāte Heda sāka raudāt un vēlēja visiem atstāt salonu. Nabaga bērniņš ir iekritis jūrā un nekad nesēdēs Esbjcrgas pilsētas parkā un neklausīsies lakstīgalas.

Krustmātes Iledas pirksti paši no sevis sāka adīt, tik nervoza viņa bija.

Bet kas tur iebāzts Hedas vecajā groziņā? Sirmgalves trīsošie pirksti satver netīru servjeti. Viņa uzliek brilles un lasa:

«Dārgā, mīlā krustmāt Heda, Tu jau gan man nekad ne piedosi, bet es tevi tomēr briesmīgi mīlu. IJn Dānija ir briesmīgi skaista, ja tu tā saki. Bet…

Vēstule pēkšņi pārtrūka, it kā rakstītājs būtu apraudājies. Krustmāte Heda arī bija spiesta izvilkt kabatas lakatiņu. Visai nelaimei vēl nāca klāt dabūtās iesnas.

Pie pašas servjetes malas bija rakstīts:

… manu labāko draugu sauc par Miķeli Miķelsonu, un viņš dzīvo Ljungas iebraucamajā mājā, lai gan pašlaik esam nodomājuši doties uz Ameriku ar kādu tvaikoni. Nemeklē mani. Atstāju tev harmoniju.

Tava Tua T u a.»

Ko tagad darīja krustmāte Heda? Protams, metās uz kapteiņa tiltiņu, bakstīja ar lietussargu kapteiņa muguru un brēca:

—    Griez kuģi atpakaļ, man jābrauc uz mājām!

Bet ne jau nu kāds dāņu sievišķis var samulsināt kuģa kapteini. Viņš tai uzkliedza:

—   Lika pagaidīt! Kuģis atgriezīsies tikai tad, kad es pavēlēšu!

Krustmātes Iledas lūpu kaktiņi pikti raustījās. Bet viņa zināja, ka ir Zviedrijā, ir Dānijā par kapteiņa iesviešanu jūrā draud bargs sods. Tāpēc samierinājās ar to, ka viņu pašu izliek malā.

—    Bet tam jānotiek pie pirmajiem steķiem. Harmoniju ņemšu līdz!

Tā krustmāti Hedu izcēla malā. Tuvākajā zemnieku sētā viņa noīrēja platus redeļu ratus. Kāds laipns vīrs iedabūja tajos harmoniju.

—    Brauc! — krustmāte Heda pavēlēja.

Vīrs nošmakstinādams sarāva grožus, un ekipāža sāka kustēties. Krustmāte Heda sēdēja harmonija ēnā un tik cītīgi adīja, ka adatas stinkšķēt stinkšķēja.

Bet ceļš pie Sintora silā ja, kā visiem zināms, beidzas. Taču krustmātei Hedai jātiek tālāk.

—    Cel ārā harmoniju! — viņa pavēlēja. — Te būs viena krona par tavām pūlēm, tikai nepērc nekādus niekus. Krona gan ir dāņu, bet tāpēc tā nav sliktāka, — krustmāte Heda noteica un joza pāri silājam.

Tieši šajā bridi no jauna sāka ducināt pērkons. Tas bija no tiem negaisiem, kas nedēļām ilgi var riņķot gar apvārsni. Izdegušajos viršos auroja vējš, un krustmātes Iledas puszābaki ļerkstēja lietus peļķēs.

—    Bēēēē!…

Krustmāte Heda apstājās. Tas bija jērs, šajā ziņā neviens cilvēks nevarēja aloties.

Sintora kungs savas aitas tagad ganīja ziemeļu silājā, tātad šeit būs iemaldījies kāds nabaga noklīdis jēriņš. Sirmgalve Ileda skaidri dzirdēja. lopiņš stāvēja aiz nodegušā šķūnīša, saukdams pēc mātes.

—   Nabaga kustonītis, — krustmāte Heda čukstēja un aizlavījās aiz sagruvušā šķūnīša.

Bet aitas vietā tur stāvēja kāds vīrs, ģērbies melnā uzvalkā, uzmaucis uz acīm brūnu platmali. Cepures malas bija rotātas ar sarkanām spalvām.

—    Bēēēē! — vīrs blēja, cik vien sirsnīgi prazdams, jo vēl nebija ieraudzījis krustmāti Iledu.

—    Ak ta šitāds ragulops! — krustmāte Heda sauca un ar sava lietussarga saliekto rokturi tā parāva vīreli, ka spalvas vien pajuka.

Virs vēlreiz izbijies ieblējās un mēģināja izrauties, nomezdamies ceļos. Bet krustmāte Heda atkal žirgti rīkojās ar lietussargu un aizķēra bēgli aiz kakla.

Daži cilvēki apgalvo, ka vecās jaunkundzes kafijas smaržu varot saost pa gabalu. No Ljungas iebraucamās mājas dūmeņa plūda kafijas smaržas vērpete. Bez šīs smaržas krustmāte Heda nekad neatrastu ceļu uz turieni.

—    Marš. uz priekšu, vanckar! — viņa pavēlēja un kopā ar turpat vai nožņaugto blējēju devās lejup pa Stāvajām kāpnēm, tieši pretī kafijas smaržai.

Priekšnamā vīrs pēdējo reizi žēli ieblējās un mēģināja atbrīvoties.

Tad ne jel… viņš jau nemaz negribējis bēgt … vīrelis šņukstēja, kad krustmāte Heda pacēla lietussargu. Tikai noraut sarkano triko, kas pārvilkts pāri kurpēm.

Trīsdesmit trešā nodaļa JĀMIECĒ KĀDA ĀDA

Tās nav nekādas parastas aitas, kas iepriekš pieklauvē un tikai tad iet iekšā. Bet krustmāte Heda arī nebija nekāda parasta sieviete. Durvis viņa atspēra vaļā ar kāju, jo ar rokām vajadzēja turēt blējēju.

—    Dieva miers ar jums! — viņa teica un deva blējējam tādu spērienu, ka tas aiztuntuļoja līdz pavardam, tieši Bobim rīklē.

Bobis iekaukdamies uzlēca augšā un tik veikli ieķērās blējēja bikšu dibenā, it kā nekad neko citu nebūtu darījis. Blējējs brēca, un Bobis kauca.

Miķelsona tēvs nebija paguvis Bobi iespundēt kambarītī, kad ari vecmāmuļa pacēla balsi:

—    Nepadari sevi nelaimīgu, cilvēkbērns! … — viņa iekliedzās.

Jo Jense ar joni bija pietrūcies kājās, augstu pacēlis meksikāņu nazi un kliboja pretī blējējam.

—    Ak ta šitā, tas esi tu, vilkati, tagad es sāku saprast …

Ar varenu sitienu viņš notrieca blējējam platmali no galvas,

un tagad tur stāvēja Ljungas baznīcas sargs, katliņu galvā un rokām pūlēdamies aizsegt izplēsto bikšu dibenu.

—    Kas nu par vilkati, drīzāk gan aita, — krustmāte Heda smējās, ar lietussargu izšķirdama strīdniekus. — Skriet apkārt lietus laikā un blēt kā aita. kurš pieaudzis virs tad tā dara?

Miķelis kā apburts raudzījās uz platmali, kas gulēja uz grīdas. Tās malas rotāja četras netīras spalvas, kas agrāk bija greznojušas kādu cirka zirgu. Tā taču bija čigāna platmale, kas nolidoja zemē, kad Baltā kaija toreiz taisīja lēcienu!

Kur tad bijušas tavas acis, Miķeli Miķelson?

Jakobins bija paguvis noraut tikai vienu triko zeķi.

Padomā vien, Miķeli, kādas pēdas paliek, ja virs kurpēm pārvilktas triko zeķes? «Jūras kustoņas» pēdas, vai tā tu domāji, Miķeli? Jūras kustoņas pēdas ir smiltīs, ir kartupeļu laukā!

Un tad piecu metru lēciens — akrobātam tīrais nieks!

Un Jakobins, kas īrās jūrā nakts laikā: tagad nu padomā, Miķeli Miķelson, uz kurieni?

Un Jakobina aizsmakusi blējēja balss, kas ievilināja aitas Ebera gaļas mucā!

Un Bobis, kas vienīgais saprata, cik tas ir bīstami, kad pēc sabiedrības noilgojusies Ulrika vakaros manījās uz Jakobina medību laukiem, lai pievienotos Sintora aitām.

Jo vairāk Miķelis gudroja, jo labāk saprata, kāds aitasgalva bijis.

—            Liec nost nazi, Jense, šajā istabā noteicu es, — viņš •dzirdēja tēva pavēlošo balsi. — Tas vīrelis jau dreb gluži kā drudzī.

Vecmāmuļa pabīdīja ķeblīti, un Jakobins trīsēdams noslīga uz tā pavarda priekšā.

Miķelsona tēvs apstājās istabas vidū kā soģis:

—           Tātad tu biji tas, kas zaga Sintora aitas, Jakobin?

Ja esi ar mieru pastāstīt, kāpēc tā darīji, tad jau mēs sapratīsimies.

Jakobins blenza uz durvīm, pie kurām kā milzis stāvēja krustmāte Heda, turēdama gatavībā lietussargu.

—    Lai tiktu vaļā no apkakles, — viņš izmisušā balsī atbildēja. — Mēs nevarot doties ceļā, iekāms pārtikas muca neesot pilna, Ebers sacīja.

—    Pag,… doties ceļā? — Miķelsona tēvs samulsis vaicāja.

—    Viņi taču atkal gribēja uzsākt braucienu ar cirku, vai ta jūs to nesaprotat? — Miķelis iekrita starpā. — Un tad iestāstīja vecajam laiviniekam, ka aitas, ko viņi veda pāri līcim, esot pundurlamas Knopenhafera cirkam.

Krustmāte Heda pirmo reizi nolaida lietussargu:

—   Šitādi slīpēti blēži, — viņa purpināja. — Un tikai tāpēc, ka apkakle žņaudza?

—    Piecus gadus, vairāk akrobāts nespēj staigāt apkārt ar šādu kakla dzelzi. — Jakobins drūmi paskaidroja, aizbāzdams aiz apkakles īkšķi. — Ja viņš laikus nedodas ceļā. tad ir beigts, tik tiešām kā mani sauc …

—   Jakobins! … — Tua Tua iekliedzās un pietrūkās kājās no dīvāna. — Tagad man skaidrs. Miķeli! J, kas bija ieskrāpēts lukturī, ko auns iznesa pēc ugunsgrēka no šķūnīša.

—    J kā Jakobins, — Miķelis papildināja.

Jakobins sabruka kā pelu maišelis.

—   Tas bija nelaimes gadījums, — viņš čukstēja. — Kad es iznācu ārā, lukturis bija apgāzies …

—    Un ka tu staigā apkārt manā platmalē, vai tas ari ir nelaimes gadījums? — čigāns aizsmakušā balsi izsaucās un ietrieca nazi galdā Jakobina deguna priekšā.

—    Es to atradu pie upes, — Jakobins izdvesa.

Un tad tu nodomāji: ja kāds mani ieraudzīs ar šo platmali galvā, tad skries apkārt stāstīdams, ka atkal uzklīdis nejaukais čigāns. Jo par I.jungas baznīcas sargu ar melno katliņu galvā neviens taču nekā ļauna nedomās …

Jakobins vairs nespēja valdīties un saka šņukstēt:

—    Domājiet, ko gribat, bet šo nolāpīto spalvām rotāto platmali es valkāju tikai tāpēc, ka katliņš man spieda … — Viņš norāva no galvas katliņu un iemeta to pavardā. — Viss — apkakle, veste, viss man spiež! …

—    Bikses gan paturi, — krustmāte Ileda izsmējīgi bilda.

—    Lai jau lensmanis mani apcietina, kas nu es par baznīcas sargu! — viņš šņukstēja.

—    Jā, kas nu tu par baznīcas sargu, to tu pats atzīsti, — Čigāns piebilda un izrāva nazi no galda.

Tua Tua nometās ceļos pie pavarda un izvilka no uguns pa pusei apdegušo katliņu.

—    Varbūt tās iedrēbē kaut kas slēpās, un tāpēc tā spieda, — meitene mīlīgi ierunājās.

Istabā iestājās nāves klusums. Jakobins atkāpās kā suns, kas dabūjis spērienu.

—    Es tos negribēju ņemt, — viņš čukstēja. — Jo apzagt baznīcu ir grēks. Bet Ebers man apgalvoja, ka šoreiz esot tieši otrādi: šos rubīnus kādā poļu baznīcā nozadzis Stroljelms. Un tas būšot labs darbs — paņemt tos atpakaļ. Mūs par to svētīšot Staņislavs un svētais Stefāns, un daudzi citi svētie, viņš sacīja. Un, tiklīdz mums būšot rubīni, tad mēs kaut vai rītu varēšot doties ceļā. Tikai, paņēmis rubīnus, apgriez zobenu ačgārni, tad neviens zādzību nepamanīs, iekāms mēs būsim jau gabalā …

Bet neviens viņā vairs neklausījās. Miķelsona tēvs jau bija uzvilcis kājās zābakus un pamājis Miķelim, lai paaicina šurp namdari Grilli.

—    Pasaki, lai paķer lidzi bisi! Un lai pasteidzas, — viņš nosauca Miķelim aiz muguras.

Pēc tam paņēma pie rokas Jakobinu:

—    Iekāms sāksies cirka brauciens, mums vēl jāmiecē kāda āda, vai ne, baznīcas sarg?

Trīsdesmit ceturtā nodaļa KAS ATRADĀS ZILOŅA SNUĶĪ

Sigismunds Eberočenko sēdēja uz cirka ores kāpnēm un šuva vestē pogu, kad krastā piebrauca Grilles buru laiviņa. Aļģes sedza Ebera līci gluži kā paklājs, bet namdara laivas gals bija apšūts ar skārdu. Tas grieza aļģes kā nazis sviestu.

Nākamajā mirklī Miķelis Miķelsons jau bija izlēcis malā ar virvi rokās, iebrida aļģu jūklī un piestiprināja laivu pie kāda alkšņa.

Ebers juta kaklā kamolu. Uz laivas pakaļējā dēļa, ņurdoša suņa apsargāts, zobus klabinādams, sēdēja Jakobins. Eberam vēl gan vajadzēja piešūt vienu pogu, bet viņš iesvieda vesti kritušo koku malkā, kas bija sakrauta pie kāpnēm, un ielīda orē.

Kalniņā dimdēja smagi soļi, un durvju spraugā parādījās Grilles nosvīdusi seja.

—    Nāc vien ārā, Eber, tad redzēsim, vai tavs vēders piebriedis kopš tā laika, kad tikāmies!

Ebers smaidīja tā, it kā Grille būtu Ziemsvētku vecītis, bet uz viņa augšlūpas rasoja sviedri.

—    Ak tu žē. pats Grilles kungs … — viņš stomījās. — Varbūt jāizmiecē kāds mazs ādiņš?

—    Akurāt, bet nevis maziņā! Mēs ķersimies pie tās uz karstām pēdām, vai ne, Miķel? — Grille atteica un iebāza bisi malkas grēdā.

Namdaris izvilka savu lielo nazi un izmēģināja tā asmeni pret īkšķa nagu.

—   Pie svēts Nikolais … — Ebers iekliedzās un atkāpās pie ziloņa galvas.

Aiz Grilles platās muguras bija redzama Tua Tua un Miķelis. Un aiz viņiem Miķelsona tēvs, turēdams Jakobinu aiz apkakles.

—    Miķelsona kungs, Miķelsona kungs, viņš mans grib sagraizīt! — Ebers vaimanāja un trīsēdams rādīja uz Grilli, kas tam lēnām tuvojās. — Aizkavēt šo vājprātīgs, Miķelsona kungs! …

Bet nazis jau zibēja gaisā. Ar ašu cirtienu Grille bija nošņāpisziloņa snuķi.

Neviens gan nezina, vai namdaris gaidīja, ka viņa rokā iekritīs astoņi poļu baznīcas rubīni. Bet to, kas notika, viņš nu gan, bez šaubām, nebija gaidījis.

Miķelis redzēja, ka Grilles platā mugura sāka trīsēt, ka viņš aizklāja ar rokām seju, ka nākamajā mirklī iebāza labo roku aiz svārku apkakles. Kreisā jau bija zem krekla un kasīja .. -

—    Vai manu… mierā! Palīgā, palīgā!… — viņš brēca.

Spalgi iekliegdamies, cirka īpašnieks Ebers pieskrēja klāt un

parāva ziloņa snuķi uz savu pusi.

—    Ach, viss mans lielisks blusu cirks … — viņš šņukstēja.

—    Jūs to galīg izpostījs … Eberhart. Elza, Adolfīne! …

—    Nem prom šos nezvērus! — namdaris rēca un locījās kā čūska skudru pūznī.

—    Nu nāc, nāc … — Ebers aicināja, izstiepis tuklo roku.

—    Nu tā, Adolfīne. tā, tā … — Viņa sejas vaibsti pamazām izgludinājās un kļuva maigi un sārti kā bērna vaidziņi. — Nāc iekš sav mitekl. Eberhart. Ādolfus, Sergej … visi mans mīļš mācekls … — viņš lallināja.

Zibensātrumā viņš iespieda snuķa caurumā aizbāzni un snuķi ielika ziloņa tukšajā rīklē. Kad Ebers pagriezās, viņa melnās ūsas nikni spurājās.

—    Nu, jūs varbūt grib pateikt, ko nozīmējs šitāds ielaušanās iekš vien godīgs vīrs mājs?

Kamēr Ebers savāca kopā savu blusu cirku, Miķelsona tēvs bija apgājis apkārt cirka orei. Viņš izskatījās aplam mīlīgs un žirgts, kad pabāza atkal savu galvu. Tikai gāmurs tā dīvaini kustējās.

—    Vai Ebers zina. ka par baznīcas apzagšanu draud mūža cietums? — aiz ādmiņa muguras ierunājās kāda dobja balss.

—    Kas … kas tur runā? — Ebers šausminājās.

—    Kur tad? Vai jūs kaut ko dzirdējāt, bērni? — Miķelsona tēvs nevainīgā balsī vaicāja.

—    Es nekā nedzirdēju, — Miķelis atteica.

Jakobins izskatījās tā. ka tūliņ zaudēs samaņu. Bobis ņurdēja un ar zobiem kaut ko meklēja malkas grēdā.

—   Varbūt tas bija zilonis. Dažiem cirkiem ir runājoši ziloņi. — Tua Tua ļoti pieglaimīgi iebilda.

—    Jebšu, ja tu atdosi rubīnus un atzīsies savos grēkos, varbūt tev galvu nenocirtīs, — dobji dunēja no ziloņa galvas.

Ebera kājas ļodzījās, tomēr viņš nepadevās.

—    Jūs … jūs mans izputināts, — viņš stomījās, un pār viņa apaļajiem vaigiem plūda asaras. — Jūs ir sabojājs mans dārgo blusu cirks … Ak tu, mans dārgs zilons! Viši šie mīļie draugs būtu sekojs Knopenhafera cirks iekš to tālo, plašo pasaul …

Viņa acīs staroja ilgas, un Miķelis aiz muguras dzirdēja šņukstus: raudāja pasaules veiklākais akrobātists.

—    Bet meklēj vien, jūs, nelieš, jūs nekā neatradīs! — Ebers šņāca pieaugošā paļāvībā.

Miķelsons mīlīgi pasmaidīja.

—    Paklau, dārgais, ko ta lai mēs meklējam? Pāris krāsota logu stikla rubīnus, vai? — viņš vaicāja.

—    Logu stikla? … — Ebers stomījās.

—    N11. protams. īstos rubīnus mācītājs izņēma jau pērngad. Kodes bija saēdušas ornātus. un baznīcas padomei nebija naudas, ko nopirkt jaunus. — Miķelsona tēvs skumji paplēta rokas. — Un tie ornāti, ko mēs nopirkām par rubīniem, ir ārkārtīgi skaisti. Izrakstīti ar zeltu ir priekšpusē, ir mugurpusē. Gandrīz vai tādi paši kā jūsu veste. Eber.

Miķelsona tēvs izvilka Ebera vesti, ko bija paslēpis zem svārkiem. Tajā vēl joprojām trūka vienas pogas. No Ebera zoda sāka lāsot sviedri.

—    Bedzi, kas par skaistām pogām. Apņemtas ar aitas ādu un tikko kā iešūtas, — Miķelsona tēvs rādīja meitenei, kas stāvēja ar vaļēju muti.

Piepeši viņi izdzirda suņa kaucienu un Miķeļa balsi, kas sauca: — Laid vaļā, Bobi, laid vaļā!

—   Nabaga Bobis, viņš laikam būs atradis pēdējo pogu, — Miķelsona tēvs noraizējies sacīja.

Miķelis iespraucās starp meiteni un satriekto Jakobinu.

—    Paskaties, tēt, ko Bobis košļā. Viņš gandrīz sev izlauza zobu. Tur iekšā kaut kas sarkans … Tas ir … tas ir … — zēns šļupstēja.

—    Viens no poļu baznīcas rubīniem, — Miķelsona tēvs paskaidroja. — Pārējie septiņi atrodas cirka direktora Ebera vestē. Tie, protams, ir stikla. Tomēr ļoti skaisti.

—   Un baznīcas apzagšana paliek baznīcas apzagšana, — dunēja ziloņa galvā.

—    Ja tai vēl pieskaita aitu zādzību un dedzināšanu, nudien, baidos, ka nebūs labi, — Miķelsons piebilda savā parastajā balsī.

Ebers pūlējās nomesties ceļos, bet traucēja vēders.

—    Es viss atlīdzināš, dārgais Miķelsons, kad mans cirks sāks darbots. Es to apsoli Mūs dārgais, liels Knopenhafcr cirks! …

No ļodzīgās atvilktnes viņš izņēma veselu žūksni plakātu un izkaisīja tos uz grīdas: «Akrobātistu un blusu cirks» — «Eberočenko un Jakobins» — «Pasauls resnāks vīrs …»

Mirdzošām acīm Jakobins pacēla vienu plakātu.

«Sinjora Jakobinos slavena gaisa volte ar skaņu,» viņš bijīgi lasīja.

—    Ar skaņu, ko tad tas nozīmē? — Tua Tua vaicāja.

Jakobins iebāza pirkstus mutē un blēja tik dabiski, ka Bobis

atmodās un sāka kaukt.

—    Pēdējā uzstāšanās Ljungā, — Jakobins sērīgi noteica.

Ebers stīvi palocījās:

—   Guvis vislielāk laime iekš jauno un veco pasauls visos galvaspilsētās. Vai jūs ir vēl kāda vēlēšan, mani kungi?

Miķelsona tēvs pabāza ar zeltu izrakstīto vesti atkal zem svārkiem.

—    Aiznesīšu to mācītājam, redzēs, ko viņš sacīs.

Namdaris Grille, kas visu laiku bija sēdējis uz kāpnēm un kasijis blusu kodumus, izvilka no malkas grēdas savu bisi.

—    Esmu gatavais idiots! — viņš iekliedzās. — Se es sēžu un velti tērēju laiku. Šodien taču ieradīsies kapteinis Skots!

Trīsdesmit piektā nodaļa KAPTEINIS SKOTS

Braucot mājup, Miķeli visu laiku urdīt urdīja Grilles vārdi. Jo vairāk viņš domāja par punduršonerlti tēva kambarīti, jo vairāk uztraucās.

Tieši it kā tēvs būtu gribējis sacīt: tu jau deri tikai rotaļbrigas vizināšanai Stāvo kāpņu meža purvā.

Tu ar savu zaķakāju!

Un kurpē nudien pulsēja un sīca, un pukstēja tā, ka to vajadzēja dzirdēt visā Ljungas draudzē, un laikam cilvēki tagad sāks smieties.

Šādos brīžos ir jauki, ja kāds tevi saprot. Vislabākais būs vecs, klibs cirka zirgs.

Miķelis tiešā ceļā devās uz stalli, bet Baltās kaijas tur nebija.

—    Apžēliņ, es pavisam aizmirsu tev pateikt. Jense bija nodomājis doties uz mācītāja māju un lūgt sev kādu darbu, un es taču viņam nevarēju atteikt aizjāt ar zirgu, kad viņš, nabadziņš, vēl klibo, — vecmāmuļa pastāstīja.

Nevarēju atteikt! Vai tad Baltā kaija nebija Miķeļa zirgs? Par ko godīgi samaksāts. Bet varbūt tā tomēr nepiederēja viņam?

Miķelis sēdēja pie atsitamā galda, uzmetis lūpu un turēdams rokā krita gabaliņu. Bet, lai kā viņš pūlējās uzzīmēt zirga galvu un rumpi, vienmēr iznāca briga. Viņš visu zīmējumu pāršņāpa ar atvāžamo nazi: trīs pamatīgas svītras! Ardievu, «Trīs lilijas»! Ardievu, visas cerības!

Vecmāmuļas oma bija daudz labāka. Miķelsona tēvam laimējies noķert sviesta butes, tāpēc šoreiz vakariņās nebūs jāvāra mūžīgā biezputra. Ja vecmāmuļas acis bija tumšas, toties labāk redzēja jaunā palīdze Doroteja Esberga.

Tua Tua salauza viršus un iekūra uguni. Tua Tua notīrīja zivis, iegrieza ūdenī pētersīļus, pacēla katla vāciņu un teica, ka ūdens esot diezgan.

—    Vai kartupeļus lai vāru ar visu mizu vai nomizotus?

—    Paldies, labāk jau nomizotus, — vecmāmuļa atteica un nepakustināja ne pirkstu.

Krustmāte Mēda sēdēja šūpuļkrēslā, taisna kā miets, un pārsteigta vēroja meiteni. Lāgu lāgiem viņa nomurmināja:

—    Kaut kas nedzirdēts! Smaržo tik jauki, un cik viņa žigla, ši mazulīte!

Sirmgalvei Ilcdai vajadzēja noņemt brilles un izslaucīt acis, kas nerimtīgi asaroja.

—    Laikam gan dabuju mazliet iesnas, — Ileda murmināja. To viņa sacīja vienmēr, ja jutās aizkustināta.

Bet no katliņa nāca tik brīnum jauka smarža, ka vecīte bija spiesta pieiet un pacelt vāku. Pēc tam viņa, protams, nevarēja atrast brilles un staigāja pa virtuvi, gandrīz vai apgāzdama Amerikas pulksteni un noraudama porcelāna traukus no bufetes.

Vecmāmuļa brīnījās:

—    Vai tu, cilvēkbērns, neredzi?

—    Bez brillēm ne par naga platumu, — krustmāte Ileda pikti atbildēja un tikko neapsēdās blakus šūpuļkrēslam. — Kur ir manas brilles, Tua Tua?

Vecmāmuļa tās jau bija pamanījusi aiz cukurtrauka un tagad pati uzlika uz deguna. Un nākamajā mirklī viņa bija paķērusi Miķeļa veco dabas mācību grāmatu un lasīja, ka skanēja vien:

«Cūkas arī uzskatāmas par mājlopiem, lai gan tās ir dumjas. laiskas un netīras un interesējas tikai par ^šanu un gulēšanu. Cūku tēviņu sauc par kuili, mātīti par cūceni un mazuļus par sivēniem …»

Vecmāmuļa, kas veselus četrus gadus nebija varējusi lasīt!

—    Es redzu! — viņa iekliedzās, izrāva krustmāti Hedu no šūpuļkrēsla un grieza to apkārt, ka lupatu paklāji sāka virpuļot līdzi.

—   Tad dzirdu jau dzirdu, — Heda dvesa un vēlējās, kaut ausīs būtu vilnas kumšķi.

Jo cilvēks, kas mūždien kūpina ar kadiķu skujām piebāztu pīpi, galu galā aizsmok. Tomēr dziesma, ko vecmāmuļa dungoja, bija jauka:

Cik pļavas jau košas. Tās vasaru vēsti, Kā jauniem, tā veciem,

Tra-la-la-l&t

Arī krustmāte Ileda klausījās tajā, vismaz ar vienu ausi. To dziesmiņu taču dzied arī Dānijā. Ir Orhusā, ir Esbjergā!

Krustmātes Hedas lūpas sāka dungot līdzi pašas no sevis. Acīs viņai sariesās asaras: viņa atcerējās savu lielisko Dāniju ar viļņojošiem linu laukiem un baltajiem stārkiem, kas niedrājā meklēja vardes.

Miķelsona tēvs, kas sētsvidū bija noņēmies ar kādu salūzušu dzelzs gabalu, arī sāka klausīties. Dziesma gan bija citāda, bet melodija tāda pati:

Un vētra kad brāžas. Pland buras, brēc kaijas … —

viņš trallināja un aizsvieda dzelzi aiz malkas grēdas.

—    «Un vētra kad brāžas,» Miķelis sevī nosmējās. Smacīgā istabā, kur cilvēks var būrāt tikai ar rotaļbrigu, ne lielāku par svārku piedurkni.

«Nē, tiklīdz ieradīsies Skots, es došos prom,» viņš sevī izlēma.

Ja viņš labajā kurpē ieliktu ādas gabaliņu, tad varbūt nemaz nevarētu pamanīt, ka viņam zaķakāja? Zēns sevī atkārtoja visu, ko sacīs:

«…un ja nu kapteinis jau būtu saderējis visus kuģa ļaudis, tad esmu ar mieru mizot kartupeļus un darit vienalga kādu darbu, pirmos sešus mēnešus pavisam bez algas.»

Krustmāte Heda elsdama ieslīga šūpuļkrēslā un pievērsās meitenei:

—    Tagad trūkst tikai mūzikas, — viņa savā parastajā čerkstošajā balsī ierunājās. — Aizmirsu tev pateikt, ka harmoniju arī atvedu. Tas stāv silājā. To jūs atnesiet Tuai Tuai, kad es būšu aizbraukusi.

Istabā iestājās kapa klusums. Meitenes acis kļuva apaļas kā dālderi.

—    Dari savam tēvam godu un vismaz iemācies spēlēt «Jitlandes rozi». Ta nu ir gan ko brīnīties! — krustmāte Ileda pikti noteica.

—    Bet … bet… — Tua Tua stomījās. Pēc tam viņa metās sirmās Hedas skavās.

—    Nu, nu, bērniņ, tu jau esi liela meitene, — Heda šoreiz murmināja dīvaini glāsainā balsī. — Tādas vecas jaunkundzes ir kā aklas vistas, noknābt tās vajadzētu.

•— Es nemaz neesmu liela. — Tua Tua elsoja.

—    Turklāt meža kaprifolijas diez vai iederēsies Esbjergā, krustmāte Heda pamirkšķināja un nošņaucās. — Tām esot vajadzīgs tāds īpašs vējš, tā esmu dzirdējusi. Noslauki labāk asaras, tu jau lāso kā pielijis bērzs.

—   Tu taču vismaz apsolīsi dažreiz mūs apciemot. — meitene šņukstēja.

—    Katru mīļu pavasari, tiklīdz izies ledus. Man piedāvāja brīvus braucienus turp un atpakaļ. — krustmāte Heda pieliecās un iečukstēja meitenei ausī.

Miķelis bija uzkavējies kambarīti. Kad viņš ienāca virtuvē, uz matiem bija uzmesta tēva vecā jūrnieka cepure. Zēna dzeltenās matu cirtas spītīgi spraucās ārā pa caurumiem.

—    Uz kurieni tad tu? — tēvs vaicāja.

—    Arā, satikt kapteini Skotu. — Miķelis igni attrauca. — Esmu nodomājis saderēt uz viņa kuģa. — Zēna ausu ļipiņas mazliet piesarka, kad viņš pievērsās meitenei: — Es nekā nevaru darīt, Tua Tua. Man kļūst nelabi ilgu laiku mētāties tā apkārt. Visa miesa sāk kņudēt.

—    Ko tu saki, Miķeli!… — Petruss Miķelsons pabāza roku zem krekla un kasījās. — Arī mani pēdējā laikā sākusi mocīt nieze.

Zili brīnumi! Kaut gan viņš jokojās, tomēr vecmāmuļas Tuvesones saulē iedegusi seja pēkšņi nobālēja.

Miķelis bija nometies ceļos pie durvju sliekšņa un attaisījis atvāžamo nazi.

—   Gribu teikt tikai pāris vārdus, iekāms tu aizej, Miķeli, — Miķelsona tēvs nožāvādamies sacīja.

Miķelis negribīgi ienāca atpakaļ. Kurpe bija vienīgi kreisajā kajā. Viņš pašlaik bija griezis ādas gabalu, ko ielikt labās kājas kurpē. Miķelsona tēvs nokāsējās:

—    Es tikai gribēju sacīt, Miķeli, ka Skots nenāks.

Miķelis blenza tieši kambarītī, garām tēvam. Mazā briga stāvēja uz palodzes. Tās vantīs zaigoja un rotājās rieta saule.

—    Viņš nenāks? — zēns čukstēja.

—    Ne šodien, nedz arī nākamajā nedēļā. Bet, ja tu gribi saderēt uz šonera, vari palikt tepat. — Miķelsona tēvs sacīja.

Vecmāmuļa Tuvesone piepeši noņēma kartupeļu katlu un tā nosvieda to uz grīdas, ka gaisā palēcās nomizotie kartupeļi un dzirksteles.

—    Ak ta tu tas biji, Petrus Johannes, ērmugailis tāds, — citādi es tevi nevaru saukt. — kas toreiz ieradies ar to lielo bārdu un izāzēji savu sirmo māti. Kapteinis Skots, ak tu pasaulīt. Ērms tu esi bijis un ērms paliec! — viņa šņukstēja.

Miķelsona tēvs uzlika rokas uz vecmāmuļas pleciem, un viņa, kā par brīnumu, tās nenoņēma.

—   To visu es darīju tikai tevis labad, māt. Lai tu veselus divus gadus nestaigātu apkārt, raizēdamās par to, kas viss ar mani un Miķeli var notikt uz jūras, kad briga būs gatava. Piepūsts teļa pūslis zem svārkiem, tas arī bija Skots. Tagad palicis tikai Miķelsons.

Miķelis juta, cik mierīgi sāk pukstēt sirds. Tie vairs nebija tie sīkie, nemierīgie puksti, kas viņu nomocīja pēdējos gados. <…kas viss ar mani un Miķeli var notikt uz jūras…»

—   Tu gribēji teikt, tēv, — zēns pūlējās runāt, cik spēdams, noteikti, — tu visu laiku esi domājis … ka es?

Miķelsona tēvs smaidīja.

—    Kādreiz tu tur ābelē kaut ko glabāji man. Tagad esmu glabājis mums abiem. Par akmens lauztuves īpašnieku cilvēks var būt gadus piecus sešus, bet par jūrnieku visu mūžu.

Miķelis sažņaudza saujā ādas gabalu.

—    Tātad tu tomēr ābelē glabāji naudu?

—    Te būs, Miķeli. Nupat es biju ārā un uzlauzu dēļus. — Tēvs izvilka no kabatas brūnu aploksni. — Redzi, tas ir kapteiņa diploms. Tagad tu sapratīsi, kāpēc es visu ziemu vientuļš sēdēju Ljungā un briga gulēja sniegā bez mastiem.

Priekšnamā nodārdēja, un iekšā ielumzāja namdaris. Divus pirkstus viņš bija pielicis pie cepures naga.

—    Efraims Grille, brigas «Trīs lilijas» namdaris, ziņo, ka pienākušas virves vantīm.

—    Nu tad laidīsim brigu ūdenī, kā norunāts. Es pašlaik sāku saderēt kuģa ļaudis, — kapteinis Miķelsons atbildēja, pašķielēdams uz kādu ādas gabalu, kas pazuda ugunī zem katla.

Trīsdesmit sestā nodaļa AR LABUNAKTI, SIROKO

Nav viegli iemigt vakarā, ja otrā dienā pieceldamies sāksi jaunu dzīvi. Tik daudz kas kārtojams, tik daudziem jāpasaka ardievas.

Pār Stāvajām kāpnēm kā sudrabots, tievs sirpis pacēlās mēness, kad Ljungas iebraucamās mājas durvis čīkstēdamas atvērās. Pāri sētsvidum aizmanījās garš puisis pārāk īsā naktskreklā, turēdams rokā maizes riecienu.

Baltā kaija negulēja, bet gremoja leknu zāli, ko Čigāns bija sapļāvis, atgriezdamies mājās no mācītāja. Zirgs ne sevišķi kāroja maizi.

Un tomēr bija tīkami just rokā tā silto, mīksto purnu.

—    Es jau gandrīz sāku domāt, ka viņš atkal būs devies ar tevi ceļā. Bet tu. Baltā kaija, laikam viņu pazīsti labāk. Vai tu zini, ko teica vecmāmuļa, kad mēs ieturējām vakariņas? Nekad nevar zināt, kas atrodas zem netīras platmales, — viņa teica.

Miķelis stāvēja krietnu laiciņu, pirms varēja pasacīt vēl to, kas bija uz sirds.

—    Es tevi briesmīgi mīlēju, Baltā kaija, un ne jau tas … Bet tu taču zini … ko cilvēki runā par jūrnieku zirga mugurā? …

Vārdi zēnam iesprūda kaklā.

—    Turklāt — turklāt tu arī zini, ko es allaž teicu zēniem, kas tevi gribēja iemainīt pret haizivs galvu un visādām drazām? Tikai pret brigu ar gafelburu pakaļējā mastā. Un tagad tāda briga guļ līcī.

Baltā kaija bubināja un berzēja purnu pret zēna zodu gluži tāpat kā agrāk.

—    Ja tu, Baltā kaija, domā, ka es raudu, tad tas ir tiesa. Zinu, ka tu proti klusēt. Kad nokļūsi ciemā, vai nav tiesa?

Miķeli atkal slāpēja asaras, un viņš pūlējās izraut ērci no dzīvnieka ciskas.

—   Rītu … es ar tevi aizjāšu uz ciemu. Pēdējo … reizi … Zini, Baltā kaija, tevi kāds tur gaida.

Nakts saltuma piesātinātais klons dedzināja zēna kājas. Viņš apstājās durvīs un pacēla roku.

—    Ar labunakti, Siroko, — viņš čukstēja.

Trīsdesmit septītā nodaļa MIĶELIS JŪRAS BRAUCĒJS

Nakti pirms brigas nolaišanas jūrā pār Ljungas ciemu plosījās tāds negaiss, kāds nebija pieredzēts kopš vecmāmuļas Tuvesones bērnības.

Pašā stiprākajā lietus gāzē uz Ebera īvju skupsnu devās Ljungas lensmanis. Cieši viņam uz pēdām sekoja namdaris Grille, kas nespēja aizmirst Ebera blusas. Vecmāmuļai Tuvesonei joprojām ik vakarus vajadzēja viņu ieziest ar aitas taukiem, tik ļoti viņš bija sakosts.

Grille sāka rikoties ar bisi.

—    Nāc ārā, vai es šaušu! — viņš dārdināja cauri pērkona grāvieniem.

Bet tajā vietā, kur bija stāvējusi cirka ore, vidēja tikai tukša mālu bedre. Dubļos mētājās nocirsts ziloņa snuķis un plakāts, kura tekstu lietus bija turpat vai noskalojis.

Grille nometās ceļos un zibens gaismā lasīja:

APMEKLĒJOT ZVĒRU DĀRZU ESIET PIESARDZĪGI ZVĒRI VAR IEKOST!

—    Būtu es tevi sagrābis, tad gan iekostu, nelietis tāds! — Grille šņāca un nogremdēja plakātu dubļu paltī.

Lensmanis kārtības labad pasekoja riteņu iespiestajām pēdām kādu gabaliņu uz dienvidiem. Bet Grille pie snuķa stumbeņa piesēja akmeni un iesvieda to Frakes fjorda visdziļākajā vieta.

Miķelsona tēvs tonakt apsargāja kuģa būvētavu. Jo kuģis ar jauniem mastiem varot pievilkt zibeni, tā apgalvoja veci ļaudis.

Un zibens liesmoja, un pērkons grāva, ka visa zeme dimdēja. taču tas notika Miķelsona tēvam aiz muguras, nevis priekšpusē.

Va traks, zibens iespēra iebraucamā mājā,» Miķelsona tēvs nodomāja un drebošu sirdi brāzās mājup.

Pašā sētsvidū gulēja naudas ābele, pāršķelta uz pusēm.

«Laikam gan viņš domājis, ka nu jau Miķelsoni būs diezgan krājuši. Palidzība viņiem taču tika sniegta, gan ar akmens lauztuvi, gan ar brigu,» Miķelsons nosprieda.

No izsistās bedres mazliet dūmoja, bet Miķelis kailām kājām iekāpa dubļos un izzvejoja kādu pilnīgi nesabojātu grāmatu zilos vaskadrānas vākos.

—    Ak tu pasaulīt, vai ta es to biju nolicis tur, — Miķelsona tēvs izsaucās, ne visai izbrīnījies. Viņš grāmatu mazliet pašķirstīja. — Sitās gudrības kapteinim jāzina no galvas, pirms viņš dodas tālos braucienos.

—   Selenografiskais garums un peilējums četri un pus grādu uz austrumiem, vai ne tā? — Miķelis vaicāja.

Miķelsona tēvs pasmaidīja un apskāva dēla plecus. Viņi abi devās uz steķiem.

—    Man taču nepieciešams cilvēks, kas kādreiz mantos brigu. Tāds, kas to var vadīt. Tādēļ biju nodomājis paskubināt tevi iebāzt roku ābeles dobumā no rīta, pirms dodamies ceļā. Tagad tu vari grāmatu paturēt. — Miķelsona tēvs izlēma.

Vāka iekšpusē Miķelsons bija ierakstījis:

Manam dēlam Miķelim viņa pirmajā jūras braucienā.

Negaisa mākoņi bija aizslīdējuši uz ziemeļiem, virs Stāvajām kāpnēm pacēlās saule, rotādamās tūkstoš urdziņās.

—   Tu pamet ļoti krāšņu kalnu. Miķeli. Ja tevī mostas nožēla, tad saki vien.

—    Es vai simt tādas Stāvās kāpnes nenožēlotu, — Miķelis atbildēja.

—   Tad, tiklīdz būsim paēduši, tu vari aiziet uz malkas šķūnīti pēc cirvja. Tu zini, kam tas noderēs.

Kuģa namdari jau bija ieziepejuši ķīli un izsituši balstus. Par ūdeņiem skanēja pēdējā dziesma:

Ardievu, liedags un piekrastes smiltis. Tās nesaista mūs vairs, teic Ulsas Pērs. Drīz vēji Šalkos un bangas celsies, Mēs dosimies jūrā, — teic Ulsas Pers.

Pēdējā trose bija ļoti siksta, bet Miķelis to pārcirta ar trim spēcīgiem vēzieniem. Namdaris salutēja. Veselu darvas mucu, pildītu ar pulveri, viņš Stāvo kāpņu korē uzšāva gaisā. Krustmāte Heda bija saaukstējusies, kā tas parasti notika sevišķi svinīgos gadījumos. Viņai vajadzēja samierināties, spēlējot iebraucamās mājas virtuvē harmoniju:

Pacelt enkurus! Pretī šalc jūra!

Visi balsti sašķīda, un briga ieslīdēja spožajos ūdeņos, gluži kā gulbis, kas cīnās ar vēju, lai paceltos gaisā.

Istenibā trūka tikai viena: kuģa pūpē iededzināta uzraksta.

—    Paklau, tēt, rīt mēs taču iededzināsim nosaukumu «Trīs lilijas»? — Miķelis vaicāja.

Tēvs papurināja galvu.

—    Esmu pārdomājis. Nogrimuši kuģi lai paliek nogrimuši, — viņš piebilda.

Miķelis izbijies raudzījās uz tēvu.

—    Bet kā tad mēs to nosauksim?

—    «Miķelis jūras braucējs», protams, — tēvs sacīja.

Trīsdesmit astotā nodaļa KUR PALIKUSI IZRAKSTĪTĀ VESTE

Kad ziedēja virši un makreles labi ķērās uz āķa, Ljungas baznīcā iesvētīja Miķeli Miķelsonu un Esberga meitu.

Baznīcā ieradās, protams, arī vecmāmuļa Tuvesone ar jaunajām brillēm.

Ari krustmāte Heda! Klēpi viņa bija nolikusi savu milzīgo lietussargu, lai gan pie debesīm nemanīja ne mākonīša. Un dzie-, dāja viņa brīžiem zviedru, brīžiem dāņu valodā:

Ak palieciet jūs, bērniņi, Pie sava labā gana. Kā viņa koptie jēriņi, Viņš jums ir pestīšana.

Miķelim, kas sēdēja pašā priekšā un augstās apkakles dē) svīda vien, visu laiku bija jādomā par Ebera lamām. Kas to būtu ticējis, ka vasara, kas sākās ļoti nelāgi, beigsies tik jauki!

Jaunpieņemtais baznīcas sargs Jcnse pašlaik gāja garām, lai piekarinātu pie tāfeles korāļu numurus. Pie Miķeļa sola viņš mazliet apstājās, it kā būtu paslīdējusi kurpe. Viņš pavicināja kāju un pamirkšķināja, kā gribēdams teikt: «Vai esi dzirdējis, ka man zem kājām tarkšķis?»

Vai gan daudziem baznīcas sargiem Zviedrijā kājās jājamie zābaki? Turklāt nemaz neminot par īstu cirka zirgu! Kad Miķelis pēc lūgšanas pacēla acis. viņš pamanīja starp dziesmu grāmatas lapām kādu zīmīti. —

Baznīcas zirgu stalli septītajā stelliņā no durvīm.

Nu ta lieto to vesels. Miķeli! —

zīmītē bija rakstīts.

Vai tad nu atkal sāksies sarežģījumi ar zirgiem un šoneriem? Jo kas gan cits var būt stelliņā, ko cilvēks var lietot vesels, ja ne zirgs?

Pēc sprediķa mācītājs parādīja Miķelim skapi, kurā glabājās zobens. Bija labi, ka neīstie rubīni atkal atradās savā vietā. Bet kur ta par īstajiem rubīniem nopirktie ornāti?.

—    Ja varētu aplūkot Ebera izrakstīto vesti, —r Miķelis murmināja.

—    Ko … ko tu teici, draugs? — mācītājs jautāja.

Miķelsona tēvam piepeši nez kas bija iesprūdis kaklā, un viņam vajadzēja novērsties, lai atkāsētos.

—    Vai mācītājs būtu tik laipns un panāktu maķenīt šurp? — no baznīcas skanēja kāda dobja balss.

—    Laikam gan ērģelnieks grib noskaidrot vakara korāļus, — mācītājs sacīja. — Ardievu, un laimīgu ceļu!

Miķelsona tēvs satvēra dēlu pie rokas un izvilka viņu ārā pa mazajām durtiņām. Aiz baznīcas staļļiem viņš apstājās un notrausa sviedrus no pieres. Lejā starp alkšņu krūmiem un niedrēm zaigoja upīte.

—    Mācītājs mums taču neseko? — Miķelsona tēvs atvilka elpu.

—    Cik varu redzēt, ne! — zēns attrauca.

—   Tad labi, Miķelīt. Nav jau gliti runāt vēderā, bet šoreiz tas bija nepieciešams. Vai saproti, rubīni Ebera vestē bija pavisam īsti.

—    īsti? — Miķelis stostījās. — Bet tu taču pats teici…

Miķelsona tēvs apskāva dēla plecus un rādija uz mākoņiem.

—    Drīz iestāsies rudens. Miķeli. Tad aizlaidīsies gājutni. Kā jūtas tie, kas nevar aizlaisties, tu pats to zini vislabāk.

—    Nu, protams, bet Ebers un Jakobins? …

—    Arī viņi bija tādi gājputni. Jakobins, kam sāka sāpēt ceļgali, ja viņš nemitīgi nevarēja taisīt voltes. Un Ebers, kas tikai par to vien sapņoja, kā vizināsies pa lielceļiem savā vecajā cirka orē. Ja nu viņi būtu sākuši apgalvot, ka rubīni pieder viņiem, «jo Stroljelms taču tos nolaupījis kādai Krakovas baznīcai», varbūt tad lensmanis pret viņiem izturētos citādi, nekā to darīja tagad. Kas tad būtu noticis ar Knopenhafera cirku?

Miķelsona tēvs papliķēja dēlam pa plecu.

—    Jakobins varēs taisīt savas voltes Konstantinopolē, ja ores riteņi izturēs tik tālu ceļu, un Jense mājās Ljungā mazgās baznīcas logus. Visi būs apmierināti.

Miķelis dzirdēja, ka kabatā čaukst dziesmu grāmatas lapas.

—    Bet veste? — viņš atvaicāja un piesardzīgi pavēra staļļa durvis.

Miķelsona tēvs vērīgi paraudzījās apkārt. Tad atpogāja svārkus, zem kuriem zaigoja Ebera dzeltenā veste.

—    Vai esi ko tādu redzējis? Visapkārt izrakstīta ar lilijām! Un es domāju, tā labāk noderēs brigas «Trīs lilijas» agrākajam jaunākajam matrozim Miķelsonam, nekā mētājas starp kožu saēstiem baznīcas krekliem.

Viņš pagājās ap stūri, lai saule varētu laistīties šajā krāšņumā, bet Miķelis piesardzīgi ielavījās stallī, aizvērdams aiz sevis durvis.

—    Man, protams, vajadzēja iešūt jaunas pogas, — Miķelsona tēvs pie stūra plātījās. — Arī mugurpusē krietni ieņemt, bet… Miķel! Pie joda, kur ta palicis zēns? Miķeli!

Piespiedies pie elpes mucas, Miķelis dzirdēja, ka tēvs pāris reižu apgāja apkārt stallim, saukdams viņu. Pēc tam soļi nodipēja uz upītes pusi.

Ar trīsošu sirdi Miķelis manījās garām tukšajām silēm: nekur nebija redzams neviens pats zirgs.

Pie septītās siles zēns apstājās, it kā saule tam būtu apžilbinājusi acis. Silē bija iedurts meksikāņu nazis. Asmens šūpojās ādas makstī.

Kur gan ņemsi vēl labāku jūrnieka nazi!

Trīsdesmit devītā nodaļa AIZBRAUKŠANA

Iedomājieties tagad brigu «Miķelis jūras braucējs» klajos ūdeņos.

Iztēlojieties, kā troses šūpodamās uztver ziemeļrietumu vēju. Kā kliveris palokās pirmajam stūrmanim un ķīlis šņirkstēdams šķeļ viļņus.

Priekšeja masta pland karogs, un dziļi leja ķīlis ka naža asmens šķeļ viļņus.

Vai tad kāds brīnums, ka nakti pirms aizbraukšanas Miķelis nespēja mierīgi gulēt vairākas stundas.

Viņš dzirdēja, ka vecmāmuļa rosījās savā kambarīti, kartodama visu. kas liekams jūrnieka lādē tālam braucienam. Kad aizjūras pulkstenis nosita vienpadsmit, viņa pavēra durvis:

—    Vai tu guli, Miķeli?

—    Nē, vecmāmiņ.

Večiņai padusē bija vecais kuģa žurnāls koka vākos. Tas pats, kas Miķelsona tēvu bija iznesis krastā pie Darnerarta bākas, kad nogrima briga «Trīs lilijas».

—    Paņem to drošības labad līdz. Varbūt tas atnes laimi. Un nekad neaizmirsti: lai cik karsti cilvēks ilgojas doties pasaulē, vēl karstāk viņš tomēr ilgojas atgriezties mājās.

—    Man … man, vecmāmiņ, liekas, ka es to jau tagad saprotu.

Vecmāmuļa noskūpstīja zēnu uz pieres un ietipināja Miķelsona tēva kambarītī.

Miķelis aizturēja elpu: nudien izklausījās tā, it kā tur iekšā raudātu kāds virs.

«Ja jau to dara pieaudzis vīrs, tad …» zēns nodomāja, un kamols viņa kaklā raisījās pats no sevis. Dažreiz ir tik labi tumsā ļaut asarām vaļu. Viņš dzirdēja, ka vējš svilpa jaunajās vantīs un aurodams metās pret Stāvo kāpņu virsāju pauguriem.

Aizbrauc daudzi, bet pārnāk ne visi. Krūtīs smelgtin smeldza. kad Miķelis iedomājās visus tos, ko vairs neredzēs, gadījumā ja…

Vecmāmuļu ar tās mazajām, laipnajām acīm krunciņu ielokos. Un Bobi, veco, neglīto, uzticīgo Bobi. Viņš atcerējās tā silto purnu, kas rītos zem segas meklēja cukura graudiņus, atcerējās Siroko baznīcas sarga stallī.

Kakla uzreiz iesprūda daudzi jauni kamoli. Bet ļaunākais allaž ir pēdējais.

Miķelis uzvilka bikses un iezagās kūlī pie Ulrikas; toreiz, kad viņš vēl bija mazs, tas allaž palīdzēja.

—     Ja tu kādreiz tērzētu ar Esberga meiteni, saki tai, ka es to briesmīgi mīlu. — viņš čukstēja.

Aitiņa gremoja un laipni raudzījās zēnā.

—       Bet tikai, ja esat divatā, vai dzirdi! Tu varbūt nemaz nezini, ka bagātais Sintors man gribēja dot piecas aitas, pateikdamies par to, ka Bobis izglāba visu viņa ganāmpulku?

Zēns pakasīja aitiņas asti. — Bet es tencināju un sacīju nē, tāpēc tev nav ko baidīties, mīlulīt. Es teicu, ka pietiek ar tām. kas nokļuva Ebera sāls mucā. Draugos var būt tikai ar vienu aitiņu, ar piecām nekas labs nesanāk.

Kad zēns atkal atgriezās istabā, kumoss kaklā tomēr bija kļuvis mazāks. Uz kumodes stāvēja rotaļšoneris. mēness gaismā tikko iezīmējās tā vimpelis.

Nogrimuši kuģi īstenībā nekad nevar atgriezties.

Miķelis uzkāpa uz virtuves ķeblīša un iebāza roku zem vaļējā plīts mūrīša ķieģeļa, kur bija paslēpis savu dienasgrāmatu. Viņš izrāva to lapu. kur bija rakstīts:

«1890 gadda piegtaja marta. Izvilku aukstpratīgo Esberga meiteni no liča aliņģa.»

Tas notika toreiz, kad viņš bija pats vientuļākais zēns visā Ljungas apkaimē.

Tālāk šajā pašā lappusē ar divreiz tik lieliem burtiem bija rakstīts:

«Esmu atradis draugu!»

Zēns izvilka no plits kādu ogli, tieši tāpat kā toreiz, un zemāk uzskricelēja:

«Un tāpēc es atgriezīšos, vari uz mani paļauties, Tua Tua. To apsola Miķelis Miķelsons nakti pirms brigas aizbraukšanas. 1897. gadā. Austrumziemeļaustrumu vējš.»

Miķelis salocīja papīru un iebāza to rotaļbrigas iluminatorā. Viņš zināja, ka vienīgi Tua Tua to atradīs.

i

Nākamajā priekšpusdienā ka pirmais pasažieris uz kuģa Juras braucējs uzkāpa krustmāte Heda. Harmonijs palika iebraucamās mājas virtuvē, bet no Stāvajām kāpnēm viņa veda līdz uz Esbjergu vienu Stāvo kāpņu kaprifoliju stādiņu.

Tua Tua un Miķelis jau bija atvadījušies, bet tieši, kad zēnam vajadzēja doties uz laipu, viņš tomēr atbrāzās atpakaļ.

— Neaizmirsti, ka devi man solījumu iemācīties spēlēt harmoniju. Harmonijs atrodas Ljungas iebraucamā mājā, — Tua Tua šņukstēja.

Pēc tam viņa izrāva no matiem lenti un joņoja augšup kalnā, pat ne reizi neatskatīdamās.

Vecmāmuļa stāvēja viena pati uz steķiem un lūkojās, ka briga devās pretī vējam, pameta krastmalas smailes un traucās atklātajā jūrā. Dīvaini gan. cik tālu var redzēt ar jaunām brillēm, kaut arī cilvēks birdina asaras.

Miķelis bija nolicis jūrnieka lādi pakaļējā klājā un uzkāpis uz lādes vāka.

Nu jau izzuda steķi un iebraucama māja. Beidzot viņš saskatīja melnu šuneli, kas skraidīja gar krastu, tam sekoja veca aitiņa. Zēns norija asaras un nospļāvās aizvēja pusē, kā to mēdz darīt jūrnieki, nevis pinkšķēja, kā to dara sauszemes žurkas.

Beidzot viņš samanīja tikai Stāvās kāpnes. Pašā to korē stāvēja kāda meitene un māja ar zaļu lenti.

.

SATURS

Pirmā daļa — Brlga «Trīs lilijas»

Pirmā nodaļa — Miķelis Miķelsons un viņa māja………………………………………………

Otrā nodala — Kaija atlido un aizlido……………………………………………………………..

Treiā nodala — Kādu postu var nodarīt lūsis……………………………………………………

Ceturtā noda/a — Nez vai lapsa var saplosīt aitu……………………………………………….

Piektā nodala — Mēs nopirksim baltu zirgu, tētuk…………………………………………….

Sestā nodala — Kas dzīvoja otrajā stāvā………………………………………………………….

Septītā nodala — Miķelis Miķelsons iegūst draugu un saņem desmit

dālderu…………………………………………………………………………………………….

Astotā nodala — Kuģis uzskrien uz sēkļa…………………………………………………………

Oevitā nodala — Kuģa žurnāls……………………………………………………………………..

Desmitā nodala — Namdaris sviež pirmo Ziemsvētku sveci . Vienp<idsmitā nodala — Kur palicis kapteinis Miķelsons? . Divpadsmitā nodala — Kādēļ Simona Tukinga būdā spid gaisma? .

Trīspadsmitā nodala — Pats O' Brains pūš tabakdozē………………………………………..

Četrpadsmitā nodala — Uz grāmatas var izpeldēt krastā . Piecpadsmitā nodala — Ko Miķelsona tēvs runāja pa miegam . Seipadsmitā nodala — Namdaris atrod vēstuli un pārnāk mājās

četrrāpus…………………………………………………………………………………………..

Septiņpadsmitā nodala — Apmaldījies lācis…………………………………………………..

Astoņpadsmitā nodala — Kas atradās dziļi kabatā…………………………………………..

Deviņpadsmitā nodala — Bagātais Sintors nolido lejā pa kāpnēm . Divdesmitā nodala — Kad Stāvās kāpnes pāršķēlās uz pusi .

Divdesmit pirmā nodala — Tas nebija Pats…………………………………………………….

Divdesmit otrā nodala — Kas tas par Joahimu?……………………………………………….

Divdesmit treiā nodala — Peld gaisā, nevis ūdeni…………………………………………….

Divdesmit ceturtā nodala — Miķelsona tēvs ieber pulveri un Miķelis

aizdedzina…………………………………………………………………………………………

Divdesmit piektā nodala — Tikai putna ola…………………………………………………….

Divdesmit sestā nodala — Sija ir satrūdējusi, Miķcl!…………………………………………

Divdesmit septītā noda/a — Ko visu var atrast dobuinainā ābelē . Divdesmit astotā nodala — Miķelis Miķelsons uz balta zirga jāj cauri

ciemam…………………………………………………………………………………………….

Divdesmit devītā nodala — Miķelsona tēvs iegādājas sev jaunu spilvenu. bet Miķelis aizmieg, lasot katķismu

Otrā daļa — Miķelis jūra.s braucējs

Pirmā nodala — Knopenhafera cirks……………………………………………………………..

Otrā nodala — Miķelis Zaķakāja un Miķelis Jātnieks………………………………………….

Treiā noda/a — Resns virs ar kapteiņa cepuri galvā………………………………………….

Ceturtā nodala — Ko var iesākt ar nokautu vistu………………………………………………

Piektā nodala — Grāmata ar vaskadrānas vākiem……………………………………………..

Sestā noda/a — Vai jūras kustoņa var apburt suni?…………………………………………..

Septītā nodaļa — Melnās bikses…………………………………………………………………..

Astotā nodaļa — Manduss un aitu zaglis…………………………………………………………

Devītā nodaļa — Kapsētas spoks…………………………………………………………………..

Desmitā nodaļa — Baznīcas sargs akrobāta uzvalkā…………………………………………..

Vienpadsmitā nodaļa — Man jābēg. Tua Tua………………………………………………….

Divpadsmitā nodaļa — Kapsētas spoks sprukās……………………………………………….

Trīspadsmitā nodala — Bēgšana………………………………………………………………….

Četrpadsmitā nodaļa — Es braukšu tev līdzi, Miķel………………………………………….

Piecpadsmitā nodaļa — Cepure ar spalvām………………………………………………

Sešpadsmitā nodaļa — Zaļā lente…………………………………………………………………

SeptiņiMidsmitā nodaļa — Sintora kunga īkšķis iekļūst spraugā .

Astoņpadsmitā nodala — Cepta siļķe ādas kulītē……………………………………………..

Deviņpadsmitā nodaļa — Uguns . . . ……

Divdesmitā nodaļa — Lukturis…………………………………………………………………….

Divdesmit pirmā nodaļa — Nu. protams, harmonijs, aitasgalva! . Divdesmit otrā nodaļa — Harmonija kaste

Divdesmit treiā noda/a — Uz servjetes rakstita vēstule Krustmātei

Hedai………………………………………………………………………………………………

Divdesmit ceturtā noda/a — Pasaules veiklākais akrobātists balansierē .

Divdesmit piektā noda/a — Stikls ziņkārīgo brillēm . Divdesmit sestā noda/a — Dienvidamerikas lamas . Divdesmit septītā noda/a — Utera dzirnavas ….

Divdesmit astotā noda/a — Siroko………………………………………..

Divdesmit devītā noda/a — Trīs bēgļi pārnāk mājās . Trīsdesmitā noda/a — Tiek ievilkta izmēžģltā kāja . Trīsdesmit pirmā noda/a — Kas priekšnamā blēj . Trīsdesmit otrā noda/a — Krustmāte Heda ķer aitas . Trīsdesmit treiā noda/a — Jāmiecē kāda āda . Trīsdesmit ceturtā noda/a — Kas atradās ziloņa snuķi . Trīsdesmit piektā noda/a — Kapteinis Skots … Trīsdesmit sestā noda/a — Ar labunakti, Siroko . Trīsdesmit septītā noda/a — Miķelis jūras braucējs . Trīsdesmit astotā noda/a — Kur palikusi izrakstītā veste Trīsdesmit devītā noda/a — Aizbraukšana ….

Ulle Malsons BRIGA «TRIS LILIJAS»

Redaktors E. Juhoevifs. Māksi, redaktors H. PurvIoS. Tehn. redaktore D. Pastare.

Korektore S. Zēftele Nodota salikšanai 1962. g. 27. oktobri. Parakstīta iespiešanai 1962. g. 28. decembri. Papīra formāts 60 X 84'/,« 19.5 fiz. iespiedi ; 19.5 uzsk iespiedi.: 15.77 izdevn. 1. Metiens

20 000 eks. Maksa 57 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Ričā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 16086 J1524. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rigā. Dzirnavu Ielā 57. Pašūt. Nr. 3067. A(Zviedru)

О 11 е М а 11 з о п 1Ш10СЕ!Ч ТЛЕ ЫЬЛЖ

51оск1ю1гл А1Ьсп Вопп1еГ5 1бг1ае 1955

Улле Матсон БРИГ «ТРИ ЛИЛИИ»

Латвийское государственное издательство На латышском языке

[1] augšējfi klaja daļa no grotmasta līdz bczanmastam. (Tulk.)

[2] labvakar, pīlēni. (angl.)

[3] zēni, ari puiši. (angl.)

[4] jūs zināt, pīlēni. (angl.)

[5] mūra — pilsēta Zviedrijā, slavena ar saviem izrakstītajiem pulksteņiem. (Tulk.)

Content

Matsons Ulle Briga "Trīs lilijas"

PIRMĀ DAĻA BRIGA «TRĪS LILIJAS»

Pirmā nodaļa MIĶELIS MIĶELSONS UN VIŅA MĀJA

otrā nodaļa KAIJA ATLIDO — UN AIZLIDO

Trešā nodaļa KĀDU POSTU VAR NODARĪT LŪSIS

Ceturtā nodaļa NEZ VAI LAPSA VAR SAPLOSĪT AITU?

Piektā nodaļa MĒS NOPIRKSIM BALTU ZIRGU, TĒTUK!

Sestā nodaļa KAS DZĪVOJA OTRAJĀ STĀVĀ

Septītā nodaļa MIĶELIS MIĶELSONS lEGŪST DRAUGU UN SAŅ EM DESMIT DĀLDERU

Astotā nodaļa KUĢIS UZSKRIEN UZ SĒKĻA

Devītā nodaļa KUĢA ŽURNĀLS

Desmitā nodaļa NAMDARIS SVIEŽ PIRMO ZIEMSVĒTKU SVECI

Vienpadsmitā nodaļa KUR PALICIS KAPTEINIS MIĶELSONS?

Divpadsmitā nodaļa KĀDĒĻ SIMONA TUKINGA BŪDĀ SPĪD GAISMA?

Trīspadsmitā nodaļa PATS O'BRAINS PŪŠ TABAKDOZĒ

Četrpadsmitā nodaļa UZ GRĀMATAS VAR IZPELDĒT KRASTĀ

Piecpadsmita nodaļa KO MIĶELSONA TĒVS RUNĀJA PA MIEGAM

Sešpadsmitā nodaļa NAMDARIS ATROD VĒSTULI UN PARNĀK MĀJĀS ČETRRĀPUS

Septiņpadsmitā nodaļa APMALDĪJIES LĀCIS

Astoņpadsmitā nodaļa KAS ATRADĀS DZIĻI KABATĀ

Deviņpadsmitā nodaļa BAGĀTAIS SINTORS NOLIDO LEJĀ PA KĀPNĒM

Divdesmitā nodaļa KAD STĀVĀS KĀPNES PĀRSĶĒLĀS UZ PUSI

Divdesmit pirmā nodaļa TAS NEBIJA PATS

Divdesmit otrā nodaļa KAS TAS PAR JOAHIMU?

Divdesmit trešā nodaļa PELD GAISĀ, NEVIS ŪDENĪ?

Divdesmit ceturta nodaļa MIĶELSONA TĒVS IEBER PULVERI UN MIĶELIS AIZDEDZINA

Divdesmit piektā nodaļa TIKAI PUTNA OLA

Divdesmit sestā nodaļa SIJA IR SATRŪDĒJUSI, MIĶEL!

Divdesmit septītā nodaļa KO VISU VAR ATRAST DOBUMAINA ĀBELĒ

Divdesmit astotā nodaļa MIĶELIS MIĶELSONS UZ BALTA ZIRGA JĀJ CAURI CIEMAM

Divdesmit devītā nodaļa MIĶELSONA TĒVS IEGĀDĀJĀS SEV JAUNU SPILVENU, BET MIĶELIS AIZMIEG, LASOT KATĶISMU

OTRĀ DAĻA MIĶELIS JŪRAS BRAUCĒJS

Pirmā nodaļa KNOPENHAFERA CIRKS

Otrā nodaļa MIĶELIS ZAĶAKAJA UN MIĶELIS JĀTNIEKS

Trešā nodaļa RESNS VĪRS AR KAPTEIŅA CEPURI GALVĀ

Ceturta nodaļa KO VAR IESĀKT AR NOKAUTU VISTU

Piektā nodaļa GRĀMATA AR VASKADRĀNAS VĀKIEM

Sestā nodaļa VAI JŪRAS KUSTOŅA VAR APBURT SUNI?

Septītā nodaļa MELNAS BIKSES

Astotā nodaļa MANDUSS UN AITU ZAGLIS

Devītā nodaļa KAPSĒTAS SPOKS

Desmitā nodaļa BAZNĪCAS SARGS AKROBĀTA UZVALKA

Vienpadsmitā nodaļa MAN JĀBĒG TUA TUA

Divpadsmitā nodaļa KAPSĒTAS SPOKS SPRUKĀS

Trīspadsmitā nodaļa BĒGŠANA

Četrpadsmitā nodaļa ES BRAUKŠU TEV LĪDZ, MIĶEL

Piecpadsmitā nodaļa CEPURE AR SPALVĀM

Sešpadsmitā nodaļa ZAĻĀ LENTE

Septiņpadsmitā nodaļa SINTORA KUNGA ĪKŠĶIS IEKĻŪST SPRAUGĀ

Astoņpadsmitā nodaļa CEPTA SIĻĶE ĀDAS KULĪTĒ

Deviņpadsmitā nodaļa UGUNS

Divdesmitā nodaļa LUKTURIS

Divdesmit pirmā nodaļa NU, PROTAMS, HARMONIJS, AITASGALVA!

Divdesmit otrā nodaļa HARMONIJA KASTE

Divdesmit trešā nodaļa UZ SERVJETES RAKSTĪTA VĒSTULE KRUSTMĀTEI HEDAI

Divdesmit ceturtā nodaļa PASAULES VEIKLĀKAIS AKROBĀTISTS BALANSIERĒ

Divdesmit piektā nodaļa STIKLS ZIŅKĀRĪGO BRILLĒM

Divdesmit sestā nodaļa DIENVIDAMERIKAS LAMAS

Divdesmit septītā nodaļa UTERA DZIRNAVAS

Divdesmit astotā nodaļa SIROKO

Trīsdesmitā nodaļa TIEK IEVILKTA IZMEŽĢĪTA KĀJA

Trīsdesmit pirmā nodaļa KAS PRIEKŠNAMĀ BLĒJ

Trīsdesmit otra nodaļa KRUSTMĀTE HEDA ĶER AITAS

Trīsdesmit trešā nodaļa JĀMIECĒ KĀDA ĀDA

Trīsdesmit ceturtā nodaļa KAS ATRADĀS ZILOŅA SNUĶĪ

Trīsdesmit piektā nodaļa KAPTEINIS SKOTS

Trīsdesmit sestā nodaļa AR LABUNAKTI, SIROKO

Trīsdesmit septītā nodaļa MIĶELIS JŪRAS BRAUCĒJS

Trīsdesmit astotā nodaļa KUR PALIKUSI IZRAKSTĪTĀ VESTE

Trīsdesmit devītā nodaļa AIZBRAUKŠANA

SATURS