Ibotsone Eva

Ceļojums uz Jūrupi

Eva Ibotsone

Ceļojums uz Jūrupi

.

.

1. NODAĻA

Skola bija laba, viena no labākajām Londonā.

Benksas jaunkundze un viņas māsa Emīlija uzskatīja, ka meitenēm izglītība jāsniedz tikpat pamatīgi un rūpīgi kā zēniem. Viņas bija nopirkušas trīs ēkas klusā kvartālā, patīkamā ieliņā ar platānām un pieklājīgiem baložiem, likušas piestiprināt pie sienas vara plāksni ar uzrakstu MEIFĒRAS MĀCĪBU IESTĀDE JAUNĀM DĀMĀM, un skola plauka un zēla.

Māsas turēja cieņā ne tikai kārtīgu apmācību, bet arī labas manieres, iejūtību un gādību par līdzcilvēkiem, un meitenes mācījās kā algebru, tā izšūšanu. Turklāt māsas uzņēma skolā bērnus, kuru vecāki atradās ārzemēs un kuriem bija vajadzīga vieta, kur pavadīt brīvdienas. Tagad, gadus trīsdesmit vēlāk, 1910. gada oktobrī, nācās gaidīt rindā, lai kļūtu par skolas audzēkni, un meitenes, kuras tika uzņemtas, zināja, ka viņām vareni laimējies.

Un tomēr palaikam viņas ļoti garlaikojās.

Kārlailas jaunkundze vadīja ģeogrāfijas stundu lielajā klasē, kas atradās ielas pusē. Viņa bija laba skolotāja, bet arī pašiem labākajiem ir grūti panākt, lai Dienvidanglijas upes skolēniem šķistu neparastas un aizraujošas.

-   Vai kāda varētu precīzi pateikt, kur atrodas Temzas izteka? viņa jautāja.

Skolotāja pārlaida acis solu rindām, nepakavējās ne pie apaļīgās Hermiones, ne raižpilnās Deizijas, bet apturēja skatienu pie kādas meitenes pirmajā rindā.

-   Nekošļā bizes galu! skolotāja gatavojās sacīt, taču nepateica. Jo šodien šai meitenei bija tiesības košļāt vienā resnā bizē sapīto matu galus. Maija bija pamanījusi pie durvīm apstājamies automašīnu, redzējusi, kā, tērpies mētelī ar samta apkakli, namā ierodas vecais Mureja kungs. Sis vīrs bija Maijas aizbildnis, un visas zināja, ka šodien viņš pavēstīs, kas meitenei gaidāms nākotnē.

Maija pievērsa skatienu Kārlailas jaunkundzei un pūlējās sakopot uzmanību. Telpā, kurā vīdēja blondas un gaišbrūnas galviņas, stipri izcēlās viņas bālā trīsstūrveida seja un tumšās acis, patālu viena no otras. Melno matu smagā pīne atsedza meitenes ausis, un līdz ar to viņa izskatījās neaizsargāta.

-   Temzas izteka ir Kotsvoldas kalnos, Maija sāka stāstīt savā klusajā, skaidrajā balsī. Nelielā ciematā. Tikai kurā no ciematiņiem? Meitenei nebija ne jausmas.

Durvis atvērās. Divdesmit galvas pagriezās.

-   Lūdzu, vai Maija Fīldinga varētu atnākt uz Benksas jaunkundzes kabinetu? sacīja kalpone.

Maija piecēlās. Visas nelaimes rodas no bailēm, meitene pati sev teica, tomēr viņai bija bail. Bail no nākotnes… no nezināmā. Viņa baidījās kā cilvēks, kurš pasaulē ir gluži viens.

Benksas jaunkundze sēdēja pie sava rakstāmgalda; viņas māsa Emīlijas jaunkundze stāvēja turpat blakus. Mureja kungs, apsēdies ādas krēslā pie kāda galdiņa, šķirstīja dokumentus. Mureja kungs bija Maijas aizbildnis, bet vienlaikus arī jurists, un to viņš nekad neaizmirsa. Visu vajadzēja nokārtot rūpīgi un lēnām, turklāt apstiprināt rakstiski.

Maija pārlaida skatienu apkārtējo sejām. Tās izskatījās līksmas, bet tas varēja nozīmēt jebko, un meitene noliecās, lai noglāstītu Benksas jaunkundzes spanielu; pieskāriens suņa siltās galvas izliekumam viņu nomierināja.

-    Nu, Maija, mums ir labas ziņas, Benksas jaunkundze pavēstīja. Šai sievietei, kura daudziem iedvesa bailes, bija pāri sešdesmit, un viņas iespaidīgās krūtis lieliski piestāvētu kāda burukuģa priekšgala koka tēlam; jaunkundze uzsmaidīja meitenei, kas stāvēja viņas acu priekšā. Gudrs un drosmīgs bērns, kas pielicis lielas pūles, lai nepadotos drausmajam triecienam vecāku bojāejai pirms diviem gadiem, Ēģiptē avarējot vilcienam. Skolas darbinieki zināja, kā Maija nakti pēc nakts bija raudājusi, pabāžot galvu zem spilvena, cenzdamās nepamodināt draudzenes. Ja nu bija cerība, ka meitenei dzīvē paveiksies, viņa to pelnījusi kā neviens cits.

-    Mēs esam atraduši tavus radiniekus, Benksas jaunkundze turpināja.

-   Un vai viņi… Maija iesāka, bet nespēja pabeigt sakāmo.

Mureja kungs pārtrauca meiteni. Viņi grib tev dot mājas.

Maija dziļi ievilka elpu. Mājas. Divus pēdējos gadus visus brīvlaikus viņa bija pavadījusi skolā. Visi jau izturējās draudzīgi un laipni pret viņu, bet mājas…

-    Ne tikai tas, sacīja Emīlijas jaunkundze, izrādās, Kārteru ģimenē ir dvīnes apmēram tavā vecumā. Viņa plati pasmaidīja un pamāja ar galvu, itin kā, gādājot par Maiju, pati būtu organizējusi dvīņu nākšanu pasaulē.

Mureja kungs paplikšķināja pa lielu mapi, ko turēja uz ceļgaliem. Kā tu labi zini, mēs ilgi centāmies atrast kādu cilvēku, kas būtu radinieks tavam mirušajam tēvam. Mums bija zināms, ka tavam tēvam bija otrās pakāpes brālēns Klifords Kārtera kungs, bet, lai kā pūlējāmies, neizdevās viņu atrast, līdz pirms diviem mēnešiem padzirdējām, ka viņš pirms sešiem gadiem emigrējis. Kopā ar visu ģimeni pametis Angliju.

-   Kur tad viņš tagad ir? vaicāja Maija.

Brīdi valdīja klusums. Šķita, ka labās ziņas ir izsīkušas; Mureja kungs izskatījās ļoti nopietns un noklepojās.

-   Viņš dzīvo Kārteru ģimene dzīvo pie Amazones.

-   Dienvidamerikā. Brazīlijā, iestarpināja Benksas kundze.

Maija pacēla galvu. Pie Amazones? viņa pārvaicāja. Jūs gribat teikt džungļos?

-    Ne gluži. Kārtera kungam pieder kaučuka koku plantācija. Viņam ir māja pie upes netālu no Manausas pilsētas. Tā ir visnotaļ civilizēta vieta. Protams, esmu gādājis, lai mūsu konsuls to apmeklē. Viņš pazīst šo ģimeni; tā ir ļoti cienījama. Vīrs mirkli klusēja. Es nodomāju, ka tu gribētu, lai es Kārteriem regulāri maksāju par tavu uzturēšanu un skološanu. Kā tev zināms, tēvs tevi labi nodrošinājis.

-   Jā, protams, es to vēlētos, es gribētu maksāt savu daļu. Bet Maijai nebija prātā nauda. Viņa domāja par Amazoni. Par upēm, kas pilnas ar dēlēm, par tumšiem mežiem, kuros mīt naidīgi indiāņi ar savām stabulēm un briesmīgi kukaiņi, kas ieperinās cilvēka miesā.

Kā lai viņa tur dzīvo? Lai pati sevi iedrošinātu, meitene vaicāja: Kā viņas sauc?

-   Kuras? Vecais vīrs joprojām apsvēra vienošanos ar Kārtera kungu. Vai par Maijas uzturēšanu viņš nebija piedāvājis pārlieku lielu summu?

-   Dvīnes. Kādi ir viņu vārdi?

-   Beatrise un Gvendolīna, sacīja Emīlija. Viņas tev atrakstījušas vēstulīti.

Un viņa Maijai pasniedza papīra lapiņu.

Mīļā Maija, meitenes rakstīja, mēs ceram, ka Tu atbrauksi un apmetīsies pie mums. Mums tas patiktu. To lasot, Maija viņas redzēja: gaišiem, cirtainiem matiem, skaistas; tieši tādas, kāda viņa pati alka būt, bet nebija. Ja jau dvīnes varēja dzīvot džungļos, tad viņa arī varēs!

-   Kad man jābrauc? Maija vaicāja.

-    Nākamā mēneša beigās. Viss ļoti labi sakrīt, jo Kārteri ir nolīguši jaunu guvernanti, un viņa dosies ceļā kopā ar tevi.

Guvernante… džungļos… Cik savādi tas viss izklausījās! Taču meiteņu atsūtītā vēstulīte Maijai bija iedvesusi drosmi. Dvīnes gaidīja Maijas ierašanos. Viņas gribēja, lai Maija ierodas. Tad taču viss būs labi, vai ne?

-    Mjā, cerēsim, ka tas ir uz labu, teica Benksas jaunkundze, kad Maija bija atstājusi telpu.

Tagad visi bija daudz nopietnāki. Tas bija ļoti tāls ceļš, lai sūtītu bērnu pie pavisam nepazīstamas ģimenes, un vajadzēja apsvērt, ko darīt ar Maijas mūzikas nodarbībām. Meitene labi spēlēja klavieres, taču skolas darbiniekus vairāk interesēja viņas balss dotības. Maijas māte bija bijusi dziedātāja; meitenes balss bija liega un pārliecinoša. Kaut arī Maija negribēja kļūt par profesionālu dziedātāju, viņai piemita neparasti dedzīga vēlme iemācīties arvien jaunas dziesmas un tās izprast.

Vai gan tas varēja atsvērt iespēju iegūt mīlas mājas?

Šķiet, Kārteri patiešām ar prieku gatavojās pieņemt Maiju, un viņa bija pievilcīgs bērns.

-   Konsuls apsolīja mani par visu informēt, Mureja kungs sacīja, un sapulce bija galā.

Savukārt Maijas atgriešanās klasē iezīmēja Temzas pieteku galu.

-     Rītdienas stundā pievērsīsimies Amazonei un citām Dienvidamerikas upēm, pavēstīja Kārlailas jaunkundze. Es uzdodu katrai nojums par to atrast vismaz vienu interesantu faktu. Skolotāja uzsmaidīja Maijai. Un ceru, ka tu mums izstāstīsi, kā un cik ilgi ceļosi, lai mēs visas varam dzīvot līdzi tavam piedzīvojumam.

Nebija ne mazāko šaubu: Maija bija varone, taču ne jau tāda, kuru citi apskauž, drīzāk jau no tām, kas senāk tika sadedzinātas uz sārta. Kad viņai apkārt bija sadrūzmējušās draudzenes, kuras izdvesa "Ai!" un "Vai!" un citus izsaucienus, kas apliecināja bēdas, Maijas vienīgā vēlēšanās bija mesties prom un kaut kur noslēpties.

Taču viņa to nedarīja. Viņa palūdza atļauju pēc vakariņām doties uz bibliotēku.

Skolas grāmatu krātuve bija laba. Tovakar Maija viena pati sēdēja uz bibliotēkas sarkankoka kāpņu augšējiem pakāpieniem un lasīja, lasīja un lasīja. Meitene lasīja par lielajiem platlapu kokiem tropu mežā, kurā piepeši ielaužas saules stari. Viņa uzzināja par ceļotājiem, kuri pēta upju mudžekli un atklāj tūkstošiem augu un dzīvnieku, kas nekad iepriekš nav redzēti. Viņa lasīja par košiem putniem, kuri šaudās starp augļu pārpilniem zariem, lielajiem papagaiļiem un mazajiem papagailīšiem, un kolibri -, kā arī apakštasītes lieluma tauriņiem un saldi smaržojošu orhideju virtenēm, kas kā priekškari slīgst lejup no kokiem. Viņa lasīja par gudriem indiāņiem, kuri spēj izārstēt tādas kaites un sadziedēt tādus ievainojumus, par kuriem eiropiešiem nav nekādas saprašanas.

"Tie, kuri Amazoni uzskata par Zaļo elli," viņa izlasīja vecā grāmatā ar nodriskātu muguriņu, "tikai nogādā šajā pārsteidzošajā zemē savas bailes un aizspriedumus. Jo vienīgi no cilvēka paša ir atkarīgs, vai kāda vieta ir elle vai septītās debesis, un tie, kuri dodas ceļā drosmīgi un atvērti visai pasaulei, var atklāt, ka nonākuši paradīzē."

Maija pacēla acis no grāmatas. Es to spēšu, viņa stingri apņēmās. Es šo vietu varu padarīt par paradīzi un to izdarīšu!

Internāta pārzine atrada meiteni tupam uz kāpnēm, kad jau sen vajadzēja būt gultā, tomēr nebārās, jo Maijas sejā bija dīvaina izteiksme, it kā viņa jau atrastos citā zemē.

Nākamajā dienā visas skolnieces bija labi sagatavojušās ģeogrāfijas stundai.

-   Sāc tu, Hermione! mudināja Kārlailas jaunkundze. Ko tu uzzināji par Amazoni?

Hermione bažīgi paraudzījās uz Maiju.

-   Tur upēs ir milzīgi krokodili, kuri ar vienu kodienu var noraut cilvēkam galvu. Tikai tos sauc nevis par krokodiliem, bet par aligatoriem, jo tiem ir resnāks purns, taču tie ir tikpat nikni.

-   Un atliek vien iemērkt ūdenī roku, kad klāt ir tās piraņas, kas noplēš miesu no kauliem. Līdz pēdējam! Tās izskatās gluži kā parastas zivis, bet zobi tām briesmīgi, stāstīja Melānija.

Deizija runāja par moskītu, kurš cilvēkam iedzeļ un izraisa dzelteno drudzi. Cilvēks kļūst tik dzeltens kā citrons un pēc tam nomirst, viņa sacīja.

-   Un tur ir tik karsts, ka sviedri vārda tiešā nozīmē līst spaiņiem.

Anna aprakstīja indiāņus: šaušalīgu krāsu izraibināti, viņi sašauj cilvēku ar saindētām bultām, kas izraisa paralīzi un padara traku; no Rozes nāca jaguāri klusi kā ēnas tie metas virsū ikvienam, kas uzdrošinās spert kāju mežā.

Kārlailas jaunkundze pacēla roku un bažīgi palūkojās uz Maiju. Meitene bija bāla un klusa, un skolotāja ļoti nožēloja, ka mudinājusi klasi uzzināt, ko vien var.

-   Un tu, Maija? Ko tu uzzināji?

Maija piecēlās. Viņa bija šo un to pierakstījusi, taču neieskatījās piezīmēs un, sākdama runāt, augstu pacēla galvu, jo bibliotēkā pavadītais laiks bija visu pilnīgi mainījis.

-   Amazone ir lielākā upe pasaulē. Nīla ir mazliet garāka, bet Amazonei ir visvairāk ūdens. Tāpēc to mēdz dēvēt par upi Jūru, par Jūrupi, un visa Brazīlija ir pilna ar upēm, kuras tajā ietek. Dažas ir melnas, citas brūnas, un tās, kuras ietek no dienvidu puses, ir zilas; to nosaka tas, kas atrodas zem ūdens.

Kad došos ceļā, es uzkāpšu uz kuģa, un paies četras nedēļas, līdz tas šķērsos Atlantijas okeānu, un tad, kad nokļūšu Brazīlijā, man vēl būs jāceļo kādas tūkstoš jūdzes pa upi starp kokiem, kuri līkst pār ūdeni, un es redzēšu košsarkanus putnus un sēkļus, un radījumus, kas atgādina lielas jūrascūciņas un ko sauc par kapa… kapibarām, tās var pieradināt.

Un, kad uz kuģa būšu pavadījusi vēl divas nedēļas, nokļūšu Manausā, skaistā pilsētā ar teātri, kam jumts ir zaļš un zeltīts, veikaliem un viesnīcām gluži kā te, pie mums, jo tie ļaudis, kuri tur sāka audzēt kaučuka kokus, kļuva ļoti bagāti, tā ka varēja uzcelt tādu pilsētu pat džungļos… Un tur mani sagaidīs Kārtera kungs ar kundzi un Beatrise, un Gvendolīna… Maija apklusa un uzsmaidīja klasesbiedrenēm. Es nezinu, kas notiks pēc tam, bet viss būs kārtībā.

Taču Maijai vajadzēja saņemt visu drosmi, kad pēc mēneša viņa stāvēja vestibilā, atvadīdamās no skolas. Viņas koferis bija apsiets ar auklu, ceļojuma apmetnis atradās nelielajā ceļasomā, kas bija vienīgā bagāža, kuru drīkstēja ņemt līdzi kajītē, un meitene stāvēja draudzeņu ielenkumā. Hermione raudāja, visjaunākā Dora bija ieķērusies Maijai svārkos.

-   Nebrauc, Maija! viņa žēli lūdzās. Es negribu, ka tu brauc! Kurš tad man visu ko stāstīs?

-   Mums tevis pietrūks! iesaucās Melānija.

-   Neuzkāp virsū žņaudzējčūskai!

-   Raksti lūdzu, lūdzu, raksti daudz vēstuļu!

Ceļasomā tika iespiestas atvadu dāvanas: Annas darināts mazliet dīvains adatu spilventiņš, matu lentu komplekts. Atvadīties no Maijas bija atnākušas skolotājas un ieradās arī skolas kalpotājas.

-   Viss būs labi, jaunkundz, viņas teica. Jums tur klāsies brīnišķīgi! Taču kalpoņu skatieni pauda līdzjūtību. Apkārt klejoja piraņu un aligatoru rēgi, un tā kalpone, kura visvairāk bija sēdējusi pie Maijas gultas pēc tam, kad meitene bija uzzinājusi par vecāku nāvi, ar priekšauta stūrīti slaucīja acis.

Pa kāpnēm lejā nonāca skolas direktore, kuru pavadīja Emīlijas jaunkundze, un, kad viņas tuvojās Maijai, pulciņš pašķīrās. Tomēr Benksas jaunkundzes sagatavotā atvadu runa palika neizteikta. Viņa tikai paspēra soli uz priekšu un apskāva Maiju, kura pēdējo reizi pazuda jaunkundzes vareno krūšu ieplakā.

-   Laimīgu ceļu, mans bērns, viņa novēlēja, un lai Dievs tevi svētī! Un tad šveicars atnāca un pavēstīja, ka pie durvīm ir ormanis.

Meitenes izgāja Maijai līdzi uz ielas; ieraudzīdama ormaņa ratos stīvi sēžam sievieti, kas tērpusies viscaur melnā un ar rokām aptvērusi lietussargu, Maija saminstinājās. Tā bija Mintonas jaunkundze, guvernante, kura parūpēsies par viņu ceļojuma laikā.

-   Izskatās nejauka, vai ne? nočukstēja Melānija.

-   Ak tu nabadzīte! nomurmināja Hermione.

Patiesi garā, izkāmējusī sieviete vairāk atgādināja

grābekli vai riekstu standziņas nekā cilvēku.

Karietes durvis atvērās. Pa tām Maijai pretim tika pastiepta melnā cimdā tērpta roka, kaulaina un salta kā skeletam. Maija to satvēra, un, skolas biedreņu saucienu pavadītas, viņas devās ceļā.

Brauciena sākumā Maija pievērsa acis ceļa malai. Tagad, kad viņa patiešām atstāja draudzenes, bija grūti apvaldīt asaras.

Kad meitene pūlējās norīt kaklā sakāpušo kamolu, viņa izdzirdēja skaļu klikšķi un pagrieza galvu. Mintonas jaunkundze bija atvērusi savas lielās, melnās rokassomas metāla slēdzi un pasniedza viņai tīru mutautiņu, uz kura bija izšūts iniciālis A.

-   Kas attiecas uz mani, guvernante dobjā, piesmakušā balsī sacīja, es domātu par to, cik laimīga esmu. Kā man veicies.

-   Jūs gribat teikt tāpēc, ka es dodos uz Amazoni?

-   Tāpēc, ka tev ir tik daudz draugu, kurus tava aizbraukšana apbēdina.

-Vai jums nav draugu, kurus jūsu aizbraukšana neatstāja vienaldzīgus?

Mintonas jaunkundze uz brīdi cieši saknieba plānās lūpas.

-   Varbūt manas māsas papagailītis. Ja vien tas aptvertu, kas notiek. Par to gan es ļoti šaubos.

Maija pagrieza galvu. Mintonas jaunkundze patiesi izskatījās bezgala neparasta. Viņas acis aiz biezām brillēm tumšos ietvaros bija dūņu tonī, mute šaura, deguns plāns un smails, un pie pareto matu mezgla melnā filca cepure bija piesprausta ar briesmīgu cepures adatu vikingu šķēpa formā.

-   Tā ir nokopēta no karaļa Ērika bruņutērpa, Mintonas jaunkundze sacīja, ievērojusi Maijas ciešo skatienu. Ar šādu cepures adatu var nogalināt cilvēku.

Abas atkal apklusa, līdz kariete pēkšņi sazvārojās un Mintonas jaunkundzes lietussargs nokrita uz grīdas. Tas bija lielākais un neglītākais lietussargs, kādu Maija jebkad redzējusi; vienā galā tam bija tērauda smaile, otrā garš rokturis plēsīga putna knābja formā.

Mintonas jaunkundze vērīgi lūkojās uz roktura vietu, kas bija ieplīsusi un salīmēta.

-   Vai jūs to kaut kad agrāk salauzāt? Maija pieklājīgi pavaicāja.

-   Jā. Viņa caur biezajiem briļļu stikliem nopētīja pretīgo lietussargu. Es to salauzu uz puikas, kura vārds ir Henrijs Hartingtons, muguras.

Maija atrāvās nostāk.

-    Kā… meitene sāka teikt, taču viņas mute bija izkaltusi.

-    Es viņu nogāzu zemē, pārliecos pāri un apstrādāju ar šo lietussargu, Mintonas jaunkundze sacīja. Stipri. Un ilgi.

Viņa atzvila sēdeklī, izskatīdamās gandrīz vai laimīga.

Maija norija siekalas. Ko viņš bija izdarījis?

-  Viņš mēģināja spaniela kucēnu izbāzt pa sava tēva tenisa laukuma stiepļu žoga caurumiņu.

-   Ai! Vai viņš bija stipri savainots? Tas kucēns.

-   Jā.

-   Kas tam kaitēja?

-   Viena kājiņa bija izmežģīta, un saskrāpēta actiņa. Dārzniekam izdevās ievilkt kājiņu, bet actiņai mēs neko nevarējām darīt.

-   Kā Henrija māte viņu sodīja?

-   Nekā. Ak debestiņ, nepavisam ne! Toties es tiku atlaista. Bez ieteikuma vēstulēm.

Mintonas jaunkundze novērsās. To gadu, kas sekoja šim notikumam un kad viņai, nespējot atrast citu darbu, nācās apmesties pie precētās māsas, viņa negribēja atcerēties vai apspriest.

Ormaņa rati apstājās. Viņas bija sasniegušas Jūstonas staciju. Mintonas jaunkundze ar lietussargu pamāja nesējam, un Maijas koferis līdz ar ceļasomu tika iecelti ratiņos. Tiem sekoja nobružāts skārda koferis, uz kura sāniem bija uzkrāsoti burti: A. MINTONA.

-   Lai to paceltu, būs vajadzīgs palīgs, guvernante sacīja.

Nesējs izskatījās apvainojies. Tik ne man. Es esmu stiprs.

Tomēr, koferi celdams, viņš sagrīļojās.

-   Va' tu re! Cienītā, kas tur ir iekšā? viņš jautāja.

Mintonas jaunkundze augstprātīgi palūkojās uz nesēju un neatbildēja. Tad guvernante aizveda Maiju uz peronu, kur vilciens gaidīja, lai viņas nogādātu Liverpūlē, no kurienes tvaikonis Kardināls bija gatavs doties ceļā uz Brazīliju.

Kad vilciens jau slīdēja laukā no stacijas, Maija pajautāja: Vai koferī ir grāmatas?

-    Jā, grāmatas, Mintonas jaunkundze apstiprināja.

Un Maija sacīja: Labi.

2. NODAĻA

Kardināls bija skaists kuģis: sniegbalts pasažieru tvaikonis ar slaiku, gaišzilu dūmeni. Tam bija divas kopkajītes, ēdamtelpa un daudz vietas uz klāja, kur pasažieri varēja zvilnēt, dzerot buljonu vai spēlējot dažādas spēles.

-   Vai nav burvīgi! Maija iesaucās un iztēlojās sevi ar seju pret vēju stāvam pie margām un vērojam, kā rotaļājas delfīni un virs galvas riņķo balti putni.

Taču ceļojuma sākums nepavisam nebija tāds, jo, atstājis aiz muguras Lisabonas ostu, Kardināls iekļuva vētrā. Lieli, zaļi viļņi slējās kā kalni, kuģis zvalstījās, drebēja un šūpojās. Tikai daži pasažieri tika līdz ēdamtelpai, un durvis, kas veda uz klājiem, tika slēgtas, lai tos, kuri vēl turējās kājās, vilnis nepārsviestu pāri bortam.

Maijai un Mintonas jaunkundzei bija kopīga kajīte ar divām portugāļu dāmām, kuras visu laiku pavadīja kojās, vaidot un mokoties ar sliktu dūšu, veltot lūgšanas Jaunavai Marijai un lūdzoties, kaut varētu nomirt. Maija domāja, ka viņas mazliet pārspīlē, bet taisnība gan jūras slimība ir tik briesmīga, ka cilvēki dažkārt patiesi vēlas, kaut kuģis vienkārši nogrimtu un atbrīvotu viņus no ciešanām.

Maiju jūras slimība nemocīja, arī Mintonas jaunkundzi ne. Viņas nejuta izsalkumu, tomēr, pieturēdamās pie visa, kas gadījās pa rokai, pamanījās tikt ēdamistabā un ieēst mazliet zupas, kuru viesmīļi ielēja šķīvjos, kas pie galda bija piestiprināti ar īpašu ierīci, kura tika likta lietā vētras laikā. Cilvēkam grūti neizjust pārākumu pār citiem, kad visi ir slimi, bet viņš nav, un Maija gribot negribot bija apmierināta ar sevi. Tā tas turpinājās līdz brīdim, kad Mintonas jaunkundze, ar savām garajām, melnajām rokām ieķērusies salona kāpņu margās, teica, ka nu būtu īstais laiks sākt mācīties portugāļu valodu.

-   Mūs neviens netraucēs.

Maijai šī doma nepatika. Varbūt dvīnes man to iemācīs. Viņām jāprot, ja jau viņas tur tik ilgi dzīvo.

-   Tu taču negribēsi ierasties svešā zemē, nespēdama panākt, lai citi saprot, ko saki! Brazīlijā visi runā portugāļu valodā. Pat indiāņi to jauc kopā ar savām valodām.

Taču mācību stundas nenoritēja gludi. Mintonas jaunkundze bija atradusi grāmatu par senjoru Olvidaresu, viņa laulāto draudzeni un bērniem Pedro un Silvīnu; šīs ģimenes locekļi darīja visu to, ko valodu mācību grāmatās cilvēki parasti dara, piemēram, pazaudē bagāžu un zupas šķīvī atrod mušu, bet mēģinājums koncentrēt skatienu uz lapu, kuģim šūpojoties, viņām izraisīja nelabu dūšu. Tas, kurš tiek mētāts apkārt, nerīkojas gudri, ja mēģina lasīt.

Otrajā vētras dienā Maija devās uz galveno kopkajīti, kur pasažieriem vajadzētu sēdēt un iebaudīt kādu dzērienu vai arī sarīkot viesības. Mintonas jaunkundze palīdzēja portugāļu dāmām, un Maija negribēja maisīties viņām pa kājām.

Tā bija liela telpa ar sarkana plīša dīvāniem, kas bija pieskrūvēti pie grīdas, un gareniem spoguļiem apzeltītos ietvaros pie sienām; pirmajā brīdī Maijai šķita, ka tur neviena nav.

Tad Maija pamanīja apmēram viņas vecuma zēnu, kurš cieši lūkojās vienā no spoguļiem pie tālākās sienas. Zēnam bija gaiši, gari un cirtaini mati, un viņš bija ģērbies vecmodīgās drēbēs pusgarās samta biksēs un ar siksnu apjoztos svārkos, kuru piedurknes viņam bija par īsām; kad zēns pagriezās, Maija ieraudzīja, ka viņš izskatās nelaimīgs un nobijies.

-   Vai tev ir nelaba dūša? meitene jautāja.

-   Nē. Bet man ir pumpa, viņš sacīja un norādīja uz zodu. Zēnam trīcēja balss, un Maija pārsteigta pamanīja, ka viņa lielās, zilās acis ir asaru pilnas.

-    Vējbakas tās nav, Maija noteiktā tonī sacīja. Mums skolā nupat bija vējbakas, tās izskatās citādi.

-    Es pats zinu, ka nav vējbakas. Tā ir pumpa, kas liecina, ka es augu liels. Uz pieres jau veidojas vēl viena. Viņš pacēla blondās cirtas, lai Maijai to parādītu, bet tajā brīdī kuģis spēji sasvērās uz sāniem, un meitenei nācās nogaidīt, līdz zēns atkal ir vienā līmenī ar viņu, lai virs tā labās acs saskatītu niecīgu, sarkanu pūtīti. Un aizvakar man pēkšņi aizlūza balss. Tā pazeminājās par veselu oktāvu. Ja nu tā notiek uz skatuves, esmu pagalam.

-    Protams! Tu esi kopā ar tiem aktieriem, vai ne? Ar Piligrimu trupu, Maija teica. Nu viņa atcerējās, ka Lisabonā redzēja uz kuģa uzkāpjam veselu baru savādi ģērbtu ļaužu, kuri pilnā balsī sarunājās un vicināja rokas. Bet zem grima pumpas taču nebūs redzamas, vai ne?

-    Es nevaru aizgrimēt balsi. Ja tā aizlūzis Mazā lorda Fontleroja laikā, viņi mani izmetīs laukā.

-   Viņi to nedarīs vis, Maija stingri sacīja. Tu esi bērns. Neviens tā vienkārši neizmet bērnus.

-   Vai tad ne? zēns jautāja. Viņš lūkojās uz Maiju: uz viņas labajām, dārgajām drānām, rūpīgi sapītajām bizēm. Tu nezini, kā ir tad, kad…

Kuģis atkal sasvērās uz sāniem, uzgrūzdams bērnus vienu otram virsū, un viņi pūlējās tikt līdz kādam pie grīdas piestiprinātam dīvānam.

Zēnu sauca Kloviss Kings. Tas nav mans īstais vārds. īstais ir Džimijs Beitss, bet viņi to nomainīja, kad mani adoptēja.

-   Kuri viņi? Kas tevi adoptēja?

-    Gudliji. Gudlija kungs ar kundzi. Viņiem pieder teātra trupa, un viņi spēlē lielāko daļu galveno lomu. Vēl ir Gudlijas kundzes meita Nensija viņa ir šausmīga un Gudlijas kundzes māsa, un Gudlija kunga brāļadēls. Viņš ir režisora palīgs un pārdod biļetes. Un vecā Gudlijas kundze darina kostīmus, bet viņa labi neredz. Viņi mani atrada, kad devās uz Jorku, es ar draugiem ciema nomalē spēlēju kriketu. Viņi sacīja, ka man iemācīšot tēlot un došot visādas bērnu lomas es varēšot spēlēt izsūtāmos zēnus un tamlīdzīgi. Jo man esot laba balss, es protot dziedāt un izskatoties, kā nākas.

-   Vai tavi vecāki neiebilda?

-   Man nav vecāku. Es dzīvoju pie audžumātes. Kad devos prom, viņa gauži raudāja, bet Gudliji apgalvoja, ka man tā ir lieliska iespēja es varēšot sapelnīt daudz naudas un atgriezties bagāts un slavens. Bet es nenopelnu vispār, jo nevienam neko nemaksā, un mēs vienmēr slīgstam parādos un tikai klīstam no vienas karstas vietas uz citu.

-    Bet vai tad nav interesanti tā spēlēt lomas un ceļot?

-   Nē, nav vis. Mēs apmetamies šaušalīgās viesnīcās, kas ir blakšu pilnas un kur man no ēdiena kļūst nelabi. Mana audžumāte strādāja kādā lielā mājā par virēju; viņa gatavoja mīklā ceptu desu, pudiņu ar sīrupu un olu krēmu, un man katru dienu bija tīrs kamzolis, stāstīja Kloviss, un zēna acis atkal pildījās asarām. Mēs četrus gadus neesam atgriezušies Anglijā, un, ja nu viņi izmet mani laukā, es pats saviem spēkiem nemūžam netikšu atpakaļ, jo man nav naudas.

Maija darīja, ko spēja, lai viņu nomierinātu, bet vēlāk, kad bija divatā ar Mintonas jaunkundzi, meitene tad jautāja: Vai viņi to var izdarīt? Vai viņi var zēnu izmest?

-   Maz ticams, atbildēja guvernante. Viss atkarīgs no tā, vai viņš ir oficiāli adoptēts vai nav.

Taču tad, kad jūra atkal bija rāma un pasažieri iznāca uz klāja, viņas abas vairs nebija tik drošas. Gudliji nebija gluži ļauni, bet viņi izturējās tā, it kā bez viņiem pasaulē neviena nebūtu.

Gudlija kungs bija garš, ar sarkanu seju, baltiem matiem un skaļu, spalgu balsi. Gudlijas kundzes mati bija nokrāsoti liesmu sarkani, un viņa kārtu kārtām klāja uz pleciem šalles un kažokādas apmetņus, kas nemitīgi kaut kur aizķērās. Savukārt Nensija Gudlija, kurai bija deviņpadsmit gadu, muļķīgi smaidīja, runāja mākslotā tonī un visus komandēja. Kopā ar Gudlijiem bija kāds itāliešu pāris, vārdā Santorīni, viņi spēlēja un dziedāja, un ļoti vecs vīrs, kura mākslīgie zobi bija tik balti, ka, uz viņu paskatoties, gribējās samiegt acis.

-   Viņam ir otrs zobu komplekts ļaundaru lomām; tie ir dzeltenīgi, ar melniem caurumiem, patiešām atbaidoši, čukstus pavēstīja Kloviss.

Kad visi aktieri bija sadrūzmējušies uz klāja, Gudlija kungs vispirms aizraidīja prom pārējos pasažierus, kuri mēģināja lasīt vai sacensties riņķīšu mešanā.

-   Vismaz divas stundas mūs nedrīkst traucēt, viņš teica.

Pēc tam viņi vingrinājās skatuves mākslā. Gudlija kungs bija izdomājis vingrinājumus, ar kuriem ļoti lepojās. Viņš pat bija uzrakstījis grāmatu par tiem, bet neviens nevēlējās to izdot.

Vispirms visi izriesa krūtis un gaisu, kas bija plaušu dziļumos, ieplūdināja rīklē, pārvēršot par skaņu "Āāāāā". Tad viņi izklupa uz priekšu un grozīja plecus, un viena no Gudlijas kundzes šallēm noslīdēja zemē. Pēc tam aktieri sparīgi izstiepa rokas pret jūru un iesaucās: Priecīgi pa labi! turklāt viņu sejas kļuva neganti priecīgas, un tad viņi izstiepa rokas uz pretējo pusi un iesaucās: Priecīgi pa kreisi!

Kad aktieri bija izpildījuši vingrinājumus "Priecīgi pa labi!" un "Priecīgi pa kreisi!", viņi izpildīja arī norādījumus "Bēdīgi pa labi!" un "Bēdīgi pa kreisi!" un viņu sejas vairs nebija līksmas, bet kļuva ārkārtīgi skumjas.

Klovisam vajadzēja pievienoties pārējiem, bet, kad vien zēns varēja, viņš pienāca aprunāties ar Maiju un Mintonas jaunkundzi un iztaujāja viņas par Angliju.

-   Vai bērni Anglijā vēl spēlē kastaņspēli, viņš gribēja zināt, un Ugunskuru dienā dedzina salmu lelles? Un kā ar sniegavīriem? Vai bijis daudz sniega?

-   Jā, pagājušajā gadā bija diezgan, Maija atbildēja. Kad sāk krist pirmās pārslas, mēs vienmēr izskrienam ārā un mēģinām tās notvert uz mēles. Tāda garša kā pirmajam sniegam nav nekam citam pasaulē!

Kloviss bija vienisprātis ar viņu, bet doma par dažādu lietu sagaršošanu pievērsa zēna uzmanību tam, kā viņam no Anglijas visvairāk trūka: ēdienam.

-   Vai jums deva mannas sacepumu? Tādu ar rozīnēm. Un pudiņu ar ievārījumu… un plūmju uzputeni ar kukurūzas miltu mērci?

Maija teica jā, visi šie ēdieni skolā tika celti galdā, bet viņai gribot negribot kļuva žēl Klovisa, kura ilgas pēc mājām ietvēra šos grūti sagremojamos pudiņus, ko viņai, cerams, vairs nekad nevajadzēs ēst.

Kad vingrinājumi bija galā, trupa sāka izmēģināt ainas no tām lugām, kuras gatavojās iestudēt. Viena no tām bija Makbeta mēnessērdzības aina. Lēdija Makbeta, protams, bija Gudlijas kundze, un Maijai šķita ļoti iespaidīgi, kā viņa grīļodamās klīda pa klāju un, acīm zvērojot, murmināja: Pazūdi, nolādētais traips! Tāpēc meitene bija nepatīkami pārsteigta, kad Mintonas jaunkundze, kura tobrīd lasīja, aizvēra grāmatu un gatavojās doties lejā uz kajīti.

-   Vai tad jums nepatīk Šekspīrs? Maija jautāja.

Mintonas jaunkundze uzmeta viņai skatienu. Manā

vērtību sistēmā par Šekspīru augstāks ir tikai Dievs, viņa sacīja. Un tieši tāpēc es došos uz savu kajīti.

Makbetā Klovisam nebija daudz jāpiedalās Gudlija kungs bija īsinājis lielāko daļu ainu, kur jāparādās bērniem, taču nākamajā dienā bija Mazā lorda Fontleroja mēģinājums. Maija bija izlasījusi grāmatu. Tas bija pasalkans, tomēr labs stāsts, un meitene uzskatīja, ka Kloviss tēlo lieliski. Protams, viņš bija galvenais varonis mazais amerikāņu zēns, kurš piepeši uzzina, ka reiz mantos lielu Anglijas pili, kas pieder viņa vecajam, allaž īgnajam vectēvam, grāfam. Zēna vārds bija Sedriks, savu māti viņš uzrunāja, sakot "visudārgākā", un viņi abi devās uz Angliju, atkausēja grāfa sirdi, darīja labu rentniekiem un iemantoja visu ļaužu mīlestību.

-   Manuprāt, tu spēlēji ļoti labi, Maija teica. Laikam gan nav viegli māti saukt par "visudārgāko".

-   Nav gan. īpaši ja tā ir Nensija Gudlija, kura gatava iedunkāt, tiklīdz uz mani paskatās.

-   Un balss tev it nemaz neaizlūza.

Klovisa seja atkal pauda raizes. Tā nedrīkst aizlūzt! Lordam Fontlerojam vajadzētu būt septiņus gadus vecam.

Zēns Maijai pastāstīja, ka trupa divas nedēļas uzturēsies Belemā, pirmajā Amazones ostā, un tad dosies uz Manausu. Tur ir patiešām labs teātris parasti mums nedotu iespēju uzstāties tik lielā pilsētā, bet baleta trupai, kura gatavojās turp braukt, nācās atsaukt viesizrādes. Mēs katru dienu sniegsim Lorda Fontleroja rīta izrādi. Ja viss būs labi, varbūt spēsim nomaksāt parādus, bet ja ne…

-   Protams, būs labi! Un man liels prieks, ka jūs uzstāsieties arī Manausā tad varēšu aiziet uz izrādi un tevi satikt.

Tas nu patiešām šķita skumji: zēnam jāraizējas par pūtītēm, kaut gan viņš it nemaz nesatraucas par to, ka ir ceļā uz Amazoni! Nu kuģis bija nokļuvis siltos ūdeņos; katru dienu spīdēja saule, jūra bija koši zila, taču Kloviss nevarēja ciest karstumu. Kad zēns nesekoja meitenei pa pēdām, iztaujādams viņu par Jorkšīras pudiņu un ābolu pīrāgu, viņš gulēja, aizsedzies ar vēdekli, atgaiņāja mušas un pūta vien. Man jātiek atpakaļ uz Angliju! zēns sacīja un pieprasīja, lai viņam stāsta par to, kā ļaudis vizinās ar kamaniņām, slido uz aizsalušiem dīķiem un pēc tam mielojas ar tēju un smalkmaizītēm. Mana audžumāte cepa visgardākās maizītes pasaulē! viņš apgalvoja.

Maijai bija pavisam citas izjūtas. Kad viņa bija bijusi gluži maziņa, vecāki meitu bija ņēmuši līdzi, dodoties uz Grieķiju un Ēģipti, lai piedalītos arheoloģiskajos izrakumos; viņai atmiņā bija prieks par to, ka pat naktī ir silts, un par brīvo dzīvi nometnē. Jo vairāk Maija tuvojās galamērķim, jo skaidrāk saprata: tas, ko viņa bija izjutusi, sēžot uz trepēm bibliotēkā, bija tiesa, un šī jaunā zeme viņai ir kā radīta.

-   Es dzīvošu kopā ar dvīnēm, viņa pastāstīja Klovisam. Vai tev nešķiet, ka dvīņi ir kaut kas īpašs? Piemēram, Romuls un Rems; protams, tos gan uzaudzināja vilki.

-   Ja viņas ir jaukas, viss būs kārtībā, sacīja Kloviss. Bet, ja nejaukas, tu dabūsi dubultu devu.

-   Viņas nebūs nejaukas, atteica Maija.

Kad jūrā bija pavadītas četras nedēļas, kādu rītu viņi izgāja uz klāja un sajuta ne tikai darvas, mašīneļļas un sāļa vēja smārdu, bet arī kādu siltu, sulīgu, tvanīgu smaržu. Tā vēstīja nevis vienkārši par zemi, bet gan par džungļiem, un pēc dažām stundām kuģotāji ieraudzīja baltu bangotņu norobežotu tumšu koku līniju; drīz vien kuģis iepeldēja upes grīvā un noenkurojās Belemā.

Tur Piligrimu trupa atstāja kuģi. Viņi izkāpa krastā ar tikpat sparīgiem saucieniem un roku vēcināšanu kā ierodoties uz kuģa. Maija un Kloviss apkampās; meitenei bija ļoti žēl, ka viņš dodas prom. Viņa iedeva zēnam Kārteru adresi, lai viņš var steigties ciemofe, tiklīdz ieradīsies Manausā.

-   Mājas nosaukums ir Tapherini. Tas nozīmē: "Miera mājoklis". Mintonas jaunkundze domā, ka tad jau tur noteikti ir skaisti, meitene teica. Dvīnes būs sajūsmā, kad ieraudzīs īstu aktieri.

-   Vai tu atnāksi noskatīties, kā es spēlēju?

-   Es apsolu, atbildēja Maija. Svēti apsolu!

Kloviss ne tikai apkampa Maiju, zēns apskāva arī

Mintonas jaunkundzi. Meitene bija pārsteigta: lai gan Klovisam tik daudz kas iedvesa bailes, šķita, ka viņš nepavisam nebaidās no guvernantes, kura izskatījās nejauka.

Ceļojums pa Amazoni Maijai palika atmiņā uz visiem laikiem. Vietām upe bija tik plata, ka viņa saprata, kāpēc tā tika dēvēta par Jūrupi, un kuģis peldēja starp tālām koku rindām abās pusēs. Toties dažkārt kuģa ceļš veda starp salām, un tad uz sērēm bija redzami daži no tiem radījumiem, par kuriem Maija bija lasījusi grāmatās. Reiz kapibaru mazuļu bariņš lumpačoja nopakaļ mātei, un dzīvnieciņi bija pietiekami tuvu, lai varētu saskatīt to jocīgos snuķus un smilšaino spalvu. Citā reizē viņi tuvojās kādam kokam, kura saknes bija nobeigusi ūdens celšanās un kura kailajos zaros sēdēja sarkani un zili papagailīši, kas brēkdami pacēlās gaisā, kad kuģis peldēja garām. Un reiz Maija ieraudzīja uz sēkļa pelēku baļķi, kas pēkšņi atdzīvojās.

-   Ai, paskat! viņa teica. Kro… es gribēju teikt aligators! Man pirmais! Kāds vīrs, kas stāvēja meitenei blakus, piekrītoši pamāja un sacīja viņam prieks, ka meitene zina: šajā pasaules daļā krokodilu nav. Tu brīnītos, ja uzzinātu, cik daudzi to nav iegaumējuši!

Kuģis peldēja garām gumijkoku plantācijām un indiāņu ciematiem, kur mājas būvētas uz pāļiem, lai, upē ceļoties ūdens līmenim, tās netiktu applūdinātas. Indiāņu bērni iznāca uz steķiem, māja ar rokām un kaut ko sauca, un Maija nebeidza māt pretī, līdz tie pazuda skatienam.

Dažkārt kuģis peldēja tik tuvu krastam, ka pasažieru acīm atklājās vecas mājas, kas piederēja cukurniedru plantatoriem vai kafijas eksportētājiem; viņi redzēja verandas, kur ģimenes dzēra tēju, suņus, kas bija nogūlušies ēnā, un gaisā iekārtus grozus ar koši sarkanām puķēm.

-   Vai arī tur būs tā? Maija nemitējās vaicāt. Viņiem noteikti ir veranda, vai ne? Varbūt mēs varēsim mācīties, skatoties uz upi?

Meiteni arvien vairāk pārņēma patīkams satraukums. Krāsas, indiāņi, kas draudzīgi māja pretī, košie putni tas viss Maiju ielīksmoja, un tveice viņu nemocīja. Taču visvairāk viņas domas kavējās pie dvīnēm. Iztēlē Maija tās, smejošas, viesmīlīgas un draudzīgas, kā tādas bildītes grāmatā, redzēja baltās kleitās ar krāsainām jostām. Viņa iztēlojās, kā dvīnes gatavojas iet gulēt, sukā viena otrai matus, atlaižas guļamtīklā, klēpī turot grozu ar kaķēniem, vai plūc puķes, ar ko izgreznot istabas.

-   Kā jums šķiet, vai viņiem būs liels dārzs līdz pašai upei? meitene jautāja Mintonas jaunkundzei. Un, iespējams, arī laiva ar svītrainu audekla nojumi. Man nepatīk makšķerēt āķu dēļ, bet ja viņas man parādītu… Man liekas, ka tādā vietā var dzīvot tīri labi.

Tā kā vēstule, kuru Maijai bija atrakstījušas dvīnes, bija tikai divus teikumus gara, meitene brīvi varēja iztēloties, kā viņas dzīvo, un to arī bez apstājas darīja.

-    Diez, vai viņas pieradinājušas daudz dzīvnieku? Man liekas, ka ir, kā jums šķiet? Jūrascūciņas ļoti pierod pie cilvēkiem bet varbūt viņām būs pieradināts mērkaķēns? Mazs kapucīns, kas sēž uz pleca? Un varbūt arī papagailītis? viņa jautāja Mintonas jaunkundzei, kura ieteica pagaidīt tad jau redzēs un uzdeva vēl vienu portugāļu valodas vingrinājumu.

Taču Mintonas jaunkundzes teiktais neko nemainīja. Maijas iztēlē dvīnes laivā īrās caur milzu ūdensrožu audzi, bezbailīgi lauza ceļu džungļos un vakarā spēlēja klavierduetus, raidot skaņas samtainajā tumsā.

-  Viņas zinās, kā katru lietu sauc, vai ne? Piemēram, tās oranžās lilijas; šķiet, neviens nezina tām vārdu, Maija sacīja.

-Vārdi būs atrodami grāmatā, noraidoši teica Mintonas jaunkundze, bet viņa varēja nepūlēties vērt muti vaļā, jo Maija devās arvien dziļāk un dziļāk Gvendolīnas un Beatrises dzīvē.

-    Kā jums šķiet, vai viņas saīsinājušas savus vārdus? Varbūt Gvena. Un Beate.

Maija atklāja, ka Mintonas jaunkundze visai daudz var pastāstīt par tiem radījumiem, kurus viņas sastapa, kuģojot pa upi, un tad, kad guvernante parādīja saldūdens delfīnus peldam kuģim pa priekšu, meitene saņēma dūšu un vaicāja, kas pamudinājis viņu doties uz Amazoni.

Mintonas jaunkundze raudzījās pāri kuģa margām. Sākumā viņa neatbildēja, un Maija nosarka, juzdama, ka bijusi nekautrīga. Tad guvernante sacīja: Es reiz pazinu cilvēku, kurš atbrauca šurp un apmetās te uz dzīvi. Viņš šad un tad man atrakstīja. Tāpēc man gribējās redzēt pašai savām acīm.

-   Ak tā! Maija nopriecājās. Varbūt Mintonas jaunkundzei te ir draugs un viņa nejutīsies vientuļa. Vai viņš, tas jūsu draugs, joprojām ir te?

' V

Šoreiz klusuma brīdis bija garāks.

-   Nē, Mintonas jaunkundze atbildēja. Viņš nomira.

Pēc nedēļas kuģošanas pa upi viņi piestāja Santaremā ostā, kur bija sarīkots liels tirgus. Pasažieriem tika atļauts izkāpt krastā, un nu Maija dzirdēja jau pazīstamo klakšķi un ieraudzīja, ka Mintonas jaunkundze atvērusi savu lielo, melno rokassomu.

-  Mureja kungs man iedeva naudu, ko ceļojuma laikā tu drīksti iztērēt. Vai kaut ko vēlies nopirkt?

Maijai iemirdzējās acis. Dāvanas dvīnēm. Un varbūt arī Kārtera kungam un kundzei. Vajadzēja nopirkt jau Anglijā, bet bija tāda steiga! Vai naudas pietiks?

-  Jā, Mintonas jaunkundze vēsi atbildēja, pasniegdama meitenei naudas žūksnīti. Guvernante priecātos, ja trīs mēnešos varētu nopelnīt tik daudz, cik Mureja kungs bija piešķīris Maijai, tomēr viņai nācās atzīt, ka meitene nav izlutināta.

Tirgus žilbināja acis. Tur bija arbūzi, lielāki nekā zīdainis, un banāni gan zaļi, gan dzelteni un pat gandrīz oranži. Tur bija nestuves ar riekstu kaudzēm, ananasi, pipari, svaigas zivis un kaltētas zivis. Tur bija dzīvnieki, kas raustīja virvi, kurā bija piesieti, un smalkas mežģīnes, sudrabkalumi, pīti grozi un ādas somas. Un čalojot un smejoties ar to visu tirgojās skaistas tumšādainas sievietes košiem lakatiem ap galvu, eiropiešu drēbēs ģērbušies indiāņi un indiāņi ar krāsu rakstiem uz krūtīm un spalvu rotām, un slaidas brazīliešu meitenes ar zeltainu ādu.

Iegādāties dāvanas dvīnēm nepavisam nebija viegli, jo Maija bija pārliecināta, ka viņām noteikti vislabāk patiktu pūkaini cālīši vai pīlēns, vai pat balta pelīte.

-   Labākās dāvanas vienmēr ir dzīvas būtnes, meitene apgalvoja, bet Mintonas jaunkundze nebija pierunājama.

-   Tu taču nevari dvīnēm nopirkt dzīvniekus, ja nezini, kādi viņām jau ir. Diez vai tu gribi, lai tos jau pirmajā dienā kāds apēd.

Tā nu Maija iegādājās divas mežģīņu apkaklītes dvīnēm, izšuvumiem rotātu šalli Kārteres kundzei un ādas naudasmaku ar jaguāra attēlu Kārtera kungam.

Tad Maija nozuda, un Mintonas jaunkundze jau sāka uztraukties, bet meitene atgriezās ar zilām bārkstīm apmalotu saulessargu, kam bija griezumiem rotāts rokturis.

-   Tā lietussarga vietā, kas tika salauzts uz Henrija Hartingtona muguras, viņa teica. Un šis labāk noderēs saulainā laikā.

-   Un pašai, Maija? Ko tu nopirki sev?

Taču vienīgais, ko Maija kāroja, bija krancītis kucēns, kurš blusojās klūdziņu grozā, bet Mintonas jaunkundze atkal bija nepielūdzama.

-   Viņiem droši vien jau ir suns, kas sargā māju, viņa teica. Es pat teiktu, ka vairāki. Un Maijai nācās samierināties.

Viņām vēl dažas dienas bija jākuģo pa brūno upi, kurā vīdēja lapu plankumi. Dažas stundas pirms brīža, kad vajadzēja pietauvoties Manausas ostā, balss skaļrunī pasažierus aicināja uz klāja un pievērsa viņu uzmanību slavenai ainavai.

Braucēji bija sasnieguši Ūdeņu laulību vietu, kur brūnā Amazones straume savienojās ar Negro upes melnajiem ūdeņiem, un skaidri varēja redzēt divas tik atšķirīgas upes plūstam vienuviet.

Kad kuģis peldēja pret straumi pa Negro, Maija ieraudzīja teātra zaļi zeltaino kupolu; viņa pamanīja baznīcu torņus un dzelteno muitas ēku.

Viņas bija sasniegušas Manausu. Viņas bija nokļuvušas galapunktā.

3. NODAĻA

Maija bija jutusies pārliecināta, ka piestātnē dvīnes viņu sagaidīs, bet tur nebija ne vēsts no meitenēm vai vinu vecākiem.

Visi pasažieri bija nokāpuši no kuģa; muitnieki jau bija pārbaudījuši bagāžu; rosība piestātnē aprimusi bet vēl neviens nebija pienācis pie abām ceļotājām.

-   Vai jums nešķiet, ka viņi mūs aizmirsuši? Maija jautāja, pūlēdamās runāt nevērīgā tonī. Pēkšņi meitene jutās ļoti vientuļa un neizsakāmi tālu nu visiem, kurus pazina.

-   Nerunā muļķības! noskaldīja Mintonas jaunkundze, taču viņas deguns izskatījās vēl smailāks nekā parasti, un guvernante grozīja galvu uz visām pusēm, pārlūkodama kuģu piestātni.

Kad atbraucējas bija nogaidījušas vairāk par stundu, viņām klāt pienāca vīrietis saburzītā krēmkrāsas uzvalkā un panamas platmalē.

-    Es esmu Rafaels Lima, Kārtera kunga aģents, viņš sacīja. Vīrietim bija skumja, dzeltenīga seja un nokarenas ūsas, un viņa plauksta, kad viņš sasveicinoties paspieda abām roku, bija mitra un ļengana. Kārtera kungs atsūtīja jums pakaļ laivu. Viņš pats nevarēja ierasties.

Viņas sekoja vīrietim un bagāžas nesējam uz peldošo doku, pie kura bija noenkurotas visdažādākās laivas: vienkoces, vesela flote burulaivu, kuras sauca, piemēram, Taurenīte, Bezdelīga un tamlīdzīgi, kā arī krāšņi barkasi ar koši svītrotām audekla nojumēm un mirdzošu krāsojumu.

Taču Kārteru laiva bija nokrāsota nopietni tumšzaļā tādā kā spinātu tonī; arī nojumes audekls bija tumšzaļš, un uz laivas sāniem nebija uzkrāsots tās vārds; tikai uzraksts KĀRTERS vētīja, kam tā pieder.

Kad viņi piegāja pie laivas, indiānis, kurš bija piesēdis uz vienas no kaučuka ķīpām, kas bija jāiekrauj laivā, piecēlās un aizsvieda cigareti.

-   Sis ir Furo, Kārteru laivinieks. Viņš jūs aizvedīs. Un, vēlreiz pasniedzis ļenganu roku, Lima aizsteidzās prom.

Furo nelīdzinājās tiem indiāņiem, kuri smaidīja un māja ar rokām, kad viņas brauca garām; arī ne jūrniekiem, ar kuriem Maija uz kuģa bija jokojusies. Furo norādīja viņām uz kajīti un paraustīja plecus, kad braucējas teica, ka vēlas sēdēt uz klāja. Tad viņš iedarbināja motoru, aizsmēķēja jaunu cigareti un nopietni vadīja laivu tumšajā upē.

Viņi apmēram stundu brauca augšup pa Negro upi, atstājot aiz muguras it visu, kas liecināja par pilsētas tuvumu. Maija neapzināti bija pievirzījusies pavisam tuvu Mintonas jaunkundzei. Sī upes daļa dīvainā kārtā bija pavisam citāda: taisna un klusa, bez sērēm un salām; te nebija redzams neviens dzīvnieks, un indiāņi, kuri strādāja gumijkoku plantācijā, laivai slīdot garām, tikai pacēla skatienu un tūlīt novērsās…

Tad Furo norādīja uz labo krastu, un viņas ieraudzīja zemu koka ēku tādā pašā tumšzaļā tonī kā laiva, ar verandu visā tās garumā.

Lejā uz mola atbraucējas gaidīja četri cilvēki: sieviete ar saulessargu rokā, vīrietis ar platmali, kas sargā no saules, un divas meitenes!

-    Dvīnes! Maija iesaucās, un viņas seja staroja priekā. Ai, skatieties, re, kur viņas ir!

Viņas noskaņojums spēji uzlabojās. Te nu viņi bija, un rādījās, ka viss būs kārtībā. Mintonas jaunkundze savāca mantas, laiva rāmi pietauvojās, un negaidīdama, līdz Furo palīdzēs, Maija uzlēca uz mola.

Neaizmirsdama, ka labi jāuzvedas, meitene vispirms piegāja pie Kārteres kundzes un pakniksēja. Dvīņu māte bija tukla dāma ar stipri nopūderētu seju, dubultzodu un rūpīgi safrizētiem matiem. Viņa izskatījās pēc tādas sievietes, kurai vajadzētu smaržot pēc vijolītēm vai lavandas, bet, Maijai par lielu pārsteigumu, no viņas plūda stipra lizola dvaka. To meitene labi pazina, jo skolā ar lizolu kalpones dezinficēja tualetes.

Ceru, ka jūsu ceļojums bija labs, viņa sacīja un izskatījās pārsteigta, kad Maija apgalvoja, ka tas bijis burvīgs. Tad sieviete uzsauca: Kliford! un viņas vīrs, kurš tobrīd izteica ar laivu saistītus rīkojumus, pagriezās, lai izpildītu savu pienākumu. Kārtera kungs bija tievs, padrūms vīrietis ar brillēm zelta ietvarā. Viņš bija apvilcis pagarus haki krāsas šortus un zābakus, kas pasargāja no moskītiem, un nešķita, ka Maijas vai guvernantes ierašanās viņu interesētu.

Tad, kad savukārt Mintonas jaunkundze sarokojās ar Kārteru pāri, Maiju nekas vairs nekavēja pievērsties dvīnēm.

Iztēle viņu nebija maldinājusi. Meitenes bija gaišmatainas, skaistas un ģērbušās baltās drānās.

Galvā viņām bija salmu cepures, katrai ar citas krāsas vienai sārtu, otrai zilu lenti ap malu, un tām bija pieskaņotas jostas, kas apņēma kruzuļotās kleitas. Matu cirtas, mazliet atslābušas tveicīgajā gaisā, sniedzās līdz apkaklītēm; apaļie vaigi pietvīkuši, gaišzilās acis bālu, gandrīz bezkrāsainu skropstu ieskautas.

Es esmu Beatrise, sacīja meitene ar sārto lenti un jostu. Viņa sniedza Maijai roku. Pat tik tuvu mājām viņai rokās bija cimdi.

Maija pagriezās pret otru māsu. Kaut arī abas bija tik līdzīgas pat pleci tām bija noslīguši vienādi -, Maija nodomāja, ka vienmēr spēs dvīnes atšķirt. Beatrise bija mazlietiņ tuklāka un garāka, viņas acis nedaudz košākas, cirtas kādu nieku kuplākas nekā Gvendolīnai, un viņai uz kakla vīdēja sīka dzimumzīmīte. Likās, ka Beatrise ir tā forma, pēc kuras veidota Gvendolīna, un Maija nojauta, ka Beatrise ir vecākā no abām, kaut arī varbūt piedzimusi tikai dažas minūtes ātrāk par Gvendolīnu.

Nu Gvendolīna sniedza Maijai roku. Gvendolīna bija novilkusi cimdu, un viņas plauksta Maijas rokā pakavējās ilgāk nekā Beatrises.

Tad dvīnes pagriezās un vecākiem pa pēdām iegāja mājā. Maija brīdi kavējās, lūkodamās uz savas pastieptās rokas plaukstu. Pēc tam, nokaunējusies par savām domām, papurināja galvu un steidzās pārējiem nopakaļ.

Pēc stundas Maija un Mintonas jaunkundze sēdēja verandā uz krēsliem ar taisnu atzveltni un kopā ar visu ģimeni dzēra tēju.

Veranda bija šaura koka konstrukcija upes pusē, taču no tās bija pilnīgi norobežota ar drāšu sietu un stiklu. No ārienes tajā neieplūda ne vēja pūsma, ne augu smaržas. Abās telpas pusēs karājās pa mušpapīram, pie tiem drudžaini sīca kukaiņi, pūlēdamies atbrīvot spārnus. Uz zemiem galdiem stāvēja trauki ar metilspirtu, kurā bija noslīkuši vai vēl tikai slīka moskīti. Koka sienas bija nokrāsotas tajā pašā tumšzaļajā tonī kā visa ēka un laiva. Tas radīja tādu noskaņu kā slimnīcas gaitenī Maija nebrīnītos, ja ieraudzītu cilvēkus guļam uz nestuvēm un gaidām, kad sāksies operācija.

Kārteres kundze sēdēja pie klūdziņu galda, liedama tasēs tēju un pievienodama tai piena pulveri. Uz galda atradās šķīvis ar maziem, sausiem cepumiem, kuros bija caurumiņi, un nekas vairāk.

-   Mēs tos pasūtām no Anglijas, skatīdamās uz cepumiem, Kārteres kundze pavēstīja, un Maija neparko nesaprata, kāpēc viņi tā pūlas. Meitene nekad nebija likusi mutē kaut ko tik bezgaršīgu. Jūs redzēsiet, ka uz mana galda nekad nenonāk vietējā pārtika, Kārteres kundze turpināja. Daži no šejieniešiem dodas uz tirgiem un pērk tādu pārtiku, kādu ēd indiāņi, bet es to nemūžam nepieļautu. Nekas nav tīrs, viss ir mikrobu pilns.

Vārds "mikrobi" viņas muti savilka aplītī, kas pauda lielu nepatiku.

-   Vai tad to visu nevar nomazgāt? vaicāja Maija, kurai atmiņā atausa burvīgie augļi un dārzeņi, ko viņa bija redzējusi tirgū, bet Kārteres kundze atbildēja, ka ar mazgāšanu nepietiek. Indiāņi ir netīri. Ja cilvēks te grib palikt dzīvs, džungļi ir jātur pa gabalu.

Džungļi patiesi tika turēti pa gabalu. Uz palodzēm nebija nekādu augu nevienas no tām burvīgajām orhidejām un sārtajām ugunspuķēm, kas rotāja balkonus krastmalas mājām, kurām kuģis bija peldējis garām, un dārza vietā bija laukums, kura grants bija rūpīgi nolīdzināta.

-    Anglijā man mājās vienmēr bija griezti ziedi, Kārteres kundze turpināja. Lēdija Pārsonsa allaž sacīja, ka es protu sakārtot rozes vāzē kā neviens cits, vai ne, meitenes?

Dvīnes pamāja ar galvu, abas pilnīgi vienādi vienreiz uz leju, vienreiz uz augšu.

-   Jā, mammu, viņas teica.

-   Taču te tā nav. Viņa nopūtās. Lēdija Pārsonsa ir radiniece, viņa paskaidroja, otrās pakāpes māsīca no manas mātes puses.

-    Vai jums ir kādi mājdzīvnieciņi? Maija bikli pajautāja Gvendolīnai, kura sēdēja blakus. Likās, ka tumšajā namā nebija ne kaķēnu, ne suņu, ne kanārijputniņu, kas dziedātu būrītī. Telpas stūrī pret krēslu bija atsliets liels pulverizators ar mušu indi.

Gvendolīna pagriezās pret Beatrisi. Maija jau bija pamanījusi, ka parasti pirmā runāja Beatrise.

-    Nē, mums, protams, nav nekādu dzīvnieciņu, meitene teica.

-   Dzīvnieki ievazā mājā blusas, utis un smilšu blusiņas, piebilda Gvendolīna, nogludinot uz ceļgaliem savu nevainojami spodro balto kleitu.

-   Un briesmīgus tārpus, sacīja Beatrise.

-   Labi, meitenes, nu jau pietiek, iejaucās Kārteres kundze.

Kalpone ienesa karstu ūdeni; viņai bija divi zelta zobi, un viņa izskatījās tikpat īgna un noslēgta kā laivinieks Furo; kad Maija uzsmaidīja kalponei, viņa neatbildēja ar smaidu.

-   Vai tu atvedi mums dāvanas? Beatrise jautāja; Maija atbildēja apstiprinoši un lūdza atļauju paņemt tās no kofera.

-   Ai, bet tās jau ir taisītas tepat, tā ir tirgus prece! teica meitenes, kad Maija bija atgriezusies. Mēs gribam īstas dāvanas no Anglijas.

Maija centās nejust aizvainojumu. Tad viņa uztvēra Mintonas jaunkundzes skatienu un sacīja: Es jums gribēju atvest dažus cālīšus, un dvīnes nodrebinājās.

-   Un tagad, Mintonas jaunkundz, ja jūs nāktu man līdzi, es jūs iepazīstinātu ar jūsu pienākumiem, Kārteres kundze sacīja. Beatrise un Gvendolīna parādīs Maijai, kur viņai būs jāguļ.

Kārteri savu bungalo bija uzcēluši uz zemes, kas bija piederējusi indiāņiem. Galvenās istabas bija ar skatu uz upi: ēdamistaba ar lielu ozolkoka galdu un krēsliem; dzīvojamā istaba, kurā bija pārlieku uzpolsterēti dīvāni, marmora pulkstenis un liels lēdijas Pārsonsas portrets viņai ap kaklu bija pērļu rota; Kārtera kunga darbistaba. Visus logus kārtu kārtām sedza moskītu tīkli, un slēģi bija pa pusei aizvērti, tā ka telpās valdīja ne tikai tveice, bet arī pustumsa.

Mājai bija divas piebūves, ar fasādi pret mežu. Maijai paredzētā istaba atradās vienas piebūves galā: neliela, tukša istabiņa ar šauru gultu, kumodi un koka galdu.

Ne gleznu pie sienām, ne puķu. Visam pāri stipra lizola smaka.

-   Mamma lika trīs reizes pamatīgi izberzt, pavēstīja Beatrise. Sis bija mantu kambaris.

Telpai bija tikai viens logs, kas atradās ļoti augstu. Toties divas durvis vienas veda gaitenī, otras bija aizbultētas.

-   Kas ir aiz tām durvīm? jautāja Maija.

-    Tā mājas daļa, kur dzīvo kalpotāji. Indiāņi. Tās durvis tev vienmēr jātur aizslēgtas. Mēs nekad tur neejam.

-   Kā tad jūs tiekat ārā? Maija vaicāja. Tas ir, pie upes vai mežā.

Dvīnes pārmija skatienus.

-    Mēs neejam ārā, jo ir pārāk karsts un pilns ar briesmīgiem zvēriem. Ja mēs kaut kur dodamies, tad tikai laivā uz Manausu.

-   Uz deju nodarbībām.

-   Un klavierstundām.

-   Tev arī nevajag iet laukā.

Maija centās to aptvert. Rādījās, ka Kārteri izturējās tā, it kā joprojām dzīvotu Anglijā.

-   Kalpone tev palīdzēs izsaiņot mantas, Beatrise sacīja. Viņa ir dumja, taču tas ir viņas pienākums.

-   Kā viņu sauc? jautāja Maija.

-   Tapi.

-   Vai tā, kura ienesa karsto ūdeni tējai?

-Jā.

Atcerējusies tās sievietes nomākto, īgno sejas izteiksmi, Maija sacīja, ka tiks galā saviem spēkiem.

-   Labi. Vakariņas ir septiņos. Tad atskan gongs.

Kad meitenes atvēra durvis, Maija dzirdēja Kārteres

kundzi gaitenī skaļi sakām: Ņemiet vērā, Mintonas jaunkundz, es vienmēr to atklāšu. Vienmēr.

Dvīnes paskatījās viena uz otru un ieķiķinājās. Mamma viņu brīdina, ka nedrīkst nevilkt korseti, viņas pačukstēja. Dažas guvernantes mēģināja to darīt, bet mamma vienmēr atklāja!

-   Ai, bet tādā karstumā taču… Maija iesāka, taču aprāvās. Viņa spēja iedomāties, cik neērts šajā klimatā ir stīvais, stieplēm caurvītais apakšveļas gabals.

Vakariņas ēdamistabā, vēdeklim švīkstot, nebija nekāda līksmā maltīte. Viņi ēda konservētas bietes un konservētu liellopa gaļu, tas viss bija atvests no Anglijas, un saldajā tika pasniegta zaļa želeja, kas nebija sabiezējusi un ko nācās šķīvī ar karoti savākt kopā.

Kad Kārteri tikko bija atbraukuši no Anglijas, kalpotāji bija pagatavojuši visus labākos ēdienus, kas Brazīlijā tiek ēsti: nupat noķertas zivis safrāna mērcē, ar rīsu un rozīnēm pildītus saldos piparus, ceptu kukurūzu un biezzupas. Viņi Kārteriem bija saplūkuši svaigus augļus mango, guavas un granātābolus un naktī devušies meklēt bruņurupuču olas.

Taču tam tika darīts gals.

-   Man galdā tiks pasniegts tikai britu ēdiens! bija pavēstījusi Kārteres kundze.

Un kalpotājiem nācās padoties. Viņi atvēra konservu kārbas, kas tika atsūtītas no Anglijas; viņi aplēja ar vārošu ūdeni jebkuru Kārteres kundzes pasniegto sauso pudiņu, neraizēdamies par to, vai tas kļūst akmensciets, vai tek nost no šķīvja, un vakarā devās uz savām būdiņām pagatavot kārtīgu ēdienu.

-   Vai man aiziet pasaukt Mintonas jaunkundzi? Maija jautāja, kad viņi apsēdās pie galda. Varbūt viņa nedzirdēja gongu.

-   Mintonas jaunkundze vakariņos savā istabā, sacīja Kārteres kundze. Guvernantes kopā ar mums brokasto un pusdieno, bet nekad nevakariņo.

-  Porterhausas jaunkundze nekad nevakariņoja kopā ar mums, pavēstīja Beatrise.

V

-   Cisholmas jaunkundze arī ne.

Maija neko neteica. Pirms viņa bija devusies uz skolu, viņu bija mācījusi guvernante. Šī sieviete bija kļuvusi par ģimenes locekli, kas kopā ar citiem ieturēja visas maltītes, izņemot viesību reizes, kad kopā ar savu audzēkni paēda turpat mācību telpā, un tagad Maija satriekta juta kamolu rīkles galā atmiņā nāca siltums un jautrība, kas valdīja viņas vecajās mājās.

Pēc vakariņām meitenes ķērās pie izšūšanas un Kārtera kungs aizgāja uz savu kabinetu. Maltītes laikā viņš gandrīz nebija bildis ne vārda, tikai vienreiz pasūdzējās par kalpotājiem, kuri uz viņa rakstāmgalda bija pārvietojuši dažus dokumentus. Te nevienam nevar uzticēties, viņš žēlojās un Maijai piekodināja uzmanīties, jo ikviens indiānis to vien gaidīja, lai kādu apmānītu.

-   Tu droši vien esi nogurusi pēc ceļojuma, sacīja Kārteres kundze, un Maija atbildēja apstiprinoši un devās uz savu istabu.

Tūlīt pie durvīm kāds pieklauvēja, un ienāca Mintonas jaunkundze. Ne vārda neteikdama, viņa apskatīja Maijas istabu. Mana istaba ir tieši blakus, viņa pavēstīja, tā ka tu vari pieklauvēt pie sienas, ja vajadzīgs. Vai gribi, lai palīdzu sakārtot matus?

Maija papurināja galvu, bet Mintonas jaunkundze paņēma suku ar sudraba rokturi un sāka sukāt meitenes garos, biezos matus. Kādu brīdi viņa neko neteica, ļaudama Maijai saņemties.

-    Nav gluži tā, kā es iztēlojos, vai ne? Maija rāmi jautāja. Neliekas, ka dvīnēm es patiktu.

-   Tu iepatiksies, kad viņas tevi iepazīs. Ņem vērā, ka dvīnes pieradušas dzīvot savā pasaulē. Viņa nolika suku un sāka no jauna pīt Maijai bizi. Viņām vajadzīgs laiks.

-   Jā. Tikai ir mazliet… Es patiešām nesaprotu, kāpēc Kārteri pieteicās ņemt mani pie sevis!

Mintonas jaunkundze atvēra muti un tūliņ to aiztaisīja. Viņa zināja, kāpēc Kārteri bija pieteikušies pieņemt Maiju. Viņas saruna ar Kārteres kundzi iemeslu bija atklājusi pilnīgi skaidri, bet guvernante to Maijai nestāstīs. Vecāku nāve bērnam jau bija sagādājusi lielas ciešanas.

-   Tu redzēsi no rīta viss šķitīs pavisam citādi. Saņem drosmi! Drosme ir pats svarīgākais.

-    Jā. Palikusi viena, Maija iekāpa gultā. Istabā nebija vēdekļa; gaiss bija ļoti karsts un sasmacis. Bet viņa saņems drosmi. Meitene izstiepa roku un paskatījās uz sīku skrambiņu. Muļķīgi iedomāties, ka Gvendolīna ar nagu iedūrusi viņai plaukstā! Kāpēc lai viņa gribētu ievainot meiteni, kuru iepriekš nebija satikusi? Droši vien viņa nezināja, ka aiz naga kaut kas aizķēries sīks stieples gabaliņš vai ērkšķis.

Taču ne jau rozes ērkšķis mājā, kurā nav puķu!

Maija nodzēsa gaismekli, tomēr aizmigt nespēja. Pēc brīža viņa piecēlās un piestūma pie loga krēslu.

Tur, mežā, atradās namiņi, kur mita indiāņi, kuri kalpoja Kārteriem, nevis vēsas iedzimto būdiņas ar salmu jumtiem, bet koka namiņi, kas uzslieti mājas kalpotāju vajadzībām. Meitene pacēla moskītu tīkla stūri un ieraudzīja gaisā spīdīgus kukainīšus simtiem dejojošas gaismas punktiņu un dzirdēja varžu kurkstēšanu. Cik tur laukā viss bija dzīvs un cik nedzīvs mājas iekšienē!

Raudzīdamās pa logu, Maija pamanīja meiteni košā kleitā nesdama uz gurna mazu bērniņu, viņa iegāja vidējā namiņā. Kad meitene atvēra durvis, atskanēja pieradināta papagaiļa pļāpas un īsi šuneļa vaukšķi. Pēc tam kāds sāka dziedāt dungot rāmu melodiju. Varbūt šūpuļdziesmu mazajam bērniņam.

Atkal iestājās klusums… Bet, pirms Maija atgāja no loga, viņa izdzirda kādu svilpojam. Sī skaņa cēlās aiz pēdējā namiņa, kas atradās mazliet nostāk no citiem mežā, kur nakšņoja kaučuka vācēji, un dīvainākais bija tas, ka meitene pazina melodiju. Tā bija Anglijas ziemeļu apvidus dziesma Vējiņ, pūt uz dienvidiem. To bieži bija dziedājusi Maijas māte.

Meitene klausījās, līdz svilpošana apklusa, un tad devās atpakaļ uz gultu. Dzirdot pazīstamo melodiju tik tālu no mājām, viņa nomierinājās un gandrīz uzreiz aizmiga.

Kārteru pāris uz Amazoni bija atbraucis no Piejūras Litlfordas, nelielas pilsētiņas Anglijas dienvidos.

Kārtera kungs bija strādājis bankā, bet zaudējis darbu un nolēmis ar visu ģimeni pārcelties uz Amazones krastiem, lai tur kļūtu bagāts. Daudzi eiropieši tolaik izceļoja uz turieni: daļa stādīt kafijas vai kakao krūmus, citi izmēģināt laimi zelta meklēšanā, bet vairums vākt kaučuku, Amazones "melno zeltu". Šķita, ka tā bez īpašām pūlēm var kļūt bagāts. Kaučuka koki auga visā Amazones baseina apvidū; vajadzēja tikai salīgt dažus indiāņus, lai koku sulu savāc, nogādā zem nojumes, kur tā tiek tvaicēta, un tad neapstrādāta kaučuka gabalus nosūtīt lejup pa upi eksportēšanai.

Un daudzi patiesi bija kļuvuši bagāti. Manausā bija sastopami ļaudis, kuri dzīvoja kā karaļi. Bet Kārteri gan ne. Lai no kaučuka kokiem iegūtu sulu, vajadzīgi indiāņi, kuri pazīst mežu un izprot kokus. Un indiāņi ir lepni ļaudis, kas dzīvo paši savu dzīvi. Ja pret viņiem izturas kā pret vergiem, indiāņi nesaceļas un nestreiko viņi vienkārši pagaist mežā, atkal pievienojas savām ciltīm un pazūd bez pēdām.

Tas notika arī ar tiem indiāņiem, kurus bija nolīguši Kārteri. Katru mēnesi Kārtera kungs zaudēja daļu sava darbaspēka un nevis kļuva bagāts, bet, gluži pretēji, arvien nabagāks.

Kad Mureja kungs bija atrakstījis un jautājis, vai viņi gribētu pieņemt Maiju, Kārteri bija pārlaimīgi.

Viņi negribēja Maiju, šie ļaudis bija pārāk patmīlīgi, lai justu vēlēšanos pēc kāda cita, bet meitene viņiem bija vajadzīga.

Precīzāk sakot, Kārteriem bija vajadzīga nauda, kas Maijai piederēja. Mureja kungs meitenei nebija atklājis, cik daudz naudas tēvs viņai atstājis; Maija zināja, ka nav jāraizējas par līdzekļu trūkumu, un reti par to iedomājās. Bet viņa tagad bija bagāta un, sasniegusi divdesmit viena gada vecumu, būs vēl bagātāka. Kārteri bija pavēstījuši, ka Amazones apvidū dzīve ir ļoti dārga, itin viss ir jāpasūta no Anglijas katrs veselīgais cepumiņš, katra ievārījuma burciņa. Tāpēc par Maijas pieņemšanu savā ģimenē viņi prasīja ļoti lielu summu.

"Mēs ar prieku pieņemtu viņu tāpat," Kārteres kundze bija rakstījusi, "bet laiki ir grūti."

Mureja kungs bija piekritis, taču viņš, kā jau jurists, bija piesardzīgs vīrs. Pirmā mēneša uzturnaudu viņš nosūtīja ar Mintonas jaunkundzi, jo zināja, ka viņai var uzticēties. Vēlāk Maijas uzturnauda un alga, ko viņš maksātu Mintonas jaunkundzei par meitenes pieskatīšanu, tiktu ieskaitīta tieši Manausas bankā.

Mintonas jaunkundzei bija pieticis ar dažiem mirkļiem, lai aptvertu, kādēļ Kārteriem vajadzīga Maija. Kad guvernante bija noskaitījusi naudaszīmes, kuras advokāts viņai uzticējis, Kārteres kundze nebija spējusi apslēpt atvieglojumu un alkatību. Kas attiecas uz Beatrisi un Gvendolīnu, meitenēm nekas nebija paskaidrots tikai pateikts, ka pie viņiem ieradīsies un apmetīsies attāla radiniece, kura laipni jāuzņem.

Taču dvīnes vēl nekad mūžā nevienu nebija laipni uzņēmušas.

Nākamajā rītā Maiju pamodināja nevis putnu dziesmas, bet kāds troksnis, kuram sākumā viņa nerada izskaidrojumu. Tādi kā švīksti, šļaksti, pēc tam zvēlieni un belzieni, un brēcieni "Prom!".

Viņa izbāza pa durvīm galvu. Gaitenī bija Kārteres kundze rītakleitā un turbānā, kas pasargāja matus. Rokā viņai bija liels pulverizators, un viņa rūpīgi apšļāca ar kukaiņu indi ikvienu kaktiņu un spraudziņu. Tad viņa ieskrēja drēbju noliktavā, paķēra grīdas suku un sāka to zvetēt pa griestiem, lai nospiestu zirnekļus, kuri tur varētu būt. Tam sekoja spainis ar dezinfekcijas šķīdumu un birste, ko mājas saimniece žļurināja pa grīdas flīzēm, nemitīgi draudēdama: Prom! vai: Es ar jums tikšu galā! kukaiņiem, kuri, pēc viņas domām, varētu tur būt. Kārteres kundze mājās neko citu nedarīja; šīs agrās rīta medības bija vienīgais darbs, kuru viņa neuzticēja kalpotājiem.

Pēc brokastīm Maijai kopā ar dvīnēm sākās mācību stundas.

Meitenes mācījās ēdamistabā pie lielā ozolkoka galda. Jau astoņos no rīta istaba bija gluži karsta. Nebija iespējams lietot vēdekli, jo tas sacēla gaisā grāmatas lapas, un kukaiņu indes smaka sajaucās ar citām šīs mājas rīta dvakām, kas plūda no karbola ziepēm, lizola un zilo graudiņu šķīduma.

Kārteres kundze bija sniegusi Mintonas jaunkundzei ļoti skaidrus rīkojumus.

-  Meitenes mācībām izmanto doktora Bullmana grāmatu virkni. Kā redzat, šīs grāmatas ietver visus mācību priekšmetus, kas viņām būs vajadzīgi.

Viņa norādīja uz Dr. Bullmana Angļu gramatiku, Dr. Bullmana Angļu sacerējumu rakstīšanu, Dr. Bullmana Franču ābeci, Dr. Bullmana Anglijas vēsturi un Dr. Bullmana Ģeogrāfiju. Visām grāmatām bija vienādi brūni vāki, un katru rotāja paša doktora Bullmana attēls. Viņam bija smaila bārda, ciešs skatiens un stipri izliekta piere; kad Maija skatījās uz šo vīru, viņa juta, ka vēderā kaut kas sāk lēnām griezties.

-   Es gribu, lai jūs cieši turaties pie uzdevumiem, kas ir šajās grāmatās! Kārteres kundze turpināja. Nekādas pašdarbības! Nekādu atkāpju! Tas man vienmēr bijis kā likums: ja guvernante dodas prom, nākamā skaidri zina, no kuras vietas jāsāk.

-   Jā, Kārteres kundze.

-    Ik pēc trim mēnešiem uz Angliju doktoram Bullmanam tiek nosūtīta atskaite par sasniegto. Protams, pirms sūtīšanas jūs to parādīsiet man. Viņa raidīja pāris šļācienu kukaiņu indes uz logu, kur bija parādījusies maza mušiņa. Jūs redzēsiet šīs grāmatas ir ļoti labi saprotamas un viegli lietojamas, Kārteres kundze sacīja un aizgāja.

Dvīnes atkal bija tērpušās baltā. Šodien Beatrisei matos bija zaļa lente un Gvendolīnai dzeltena. Redzēdama, ka meitenes ir tik tīriņas un jauki saposušās, Maija juta kaunu par iepriekšējā vakara domām un viņām uzsmaidīja. Viņa bija pārliecināta, ka beigu beigās viņas visas sadraudzēsies.

Mintonas jaunkundze ieskatījās stundu sarakstā. Pirmā bija angļu gramatikas stunda. Viņa atvēra Dr. Bullmana grāmatu iezīmētajā lappusē.

-   Līdz tai vietai mēs bijām tikušas, kad Porterhausas jaunkundze mūs atstāja, sacīja Beatrise, uzmetot guvernantei viltības pilnu skatienu.

-   Viņa devās prom pēkšņi, sacīja Gvendolīna.

-   Mamma viņu aizsūtīja prom.

Mintonas jaunkundze apveltīja meiteni ar stingru skatienu. Beatrise, lūdzu, nolasi nodaļu Komata lietošanai

-    Komatu lieto… lai teikumu… sadalītu… frāzēs, Beatrise lasīja. Viņa lasīja lēni, ar grūtībām, un Maija pārsteigta pacēla galvu: Beatrise taču bija vecāka par viņu, un skolā viņas Komata lietošanu bija apguvušas jau pirms diviem gadiem.

-   Nu, Gvendolīna, pievērsies pirmajam vingrinājumam! Kurā vietā šajā teikumā liekams komats?

Gvendolīnas apaļās, zilās acis pauda apjukumu.

-   Aiz… aiz vārda "stacija"…

-   Nē. Paskaties vērīgāk!

Rīta cēliens ritēja tālāk. Dr. Bullmana vingrinājumi bija visgarlaicīgākie, kādus Maija jebkad bija redzējusi, un abas meitenes darbojās tik lēni, ka viņai vajadzēja novērst skatienu, lai apslēptu savas izjūtas. Tad, kad Mintonas jaunkundze lika, lai Maija nolasa kādu rindkopu, guvernante gandrīz tūlīt pat viņu apturēja.

-   Labi, Maija, pietiek! Mintonas jaunkundze stingri teica, un Maija apjukusi paskatījās uz viņu. Tā bija smieklīgi viegla vieta, viņa taču to nav izlasījusi nepareizi? Taču Mintonas jaunkundze viņu neaicināja lasīt atkal.

Angļu gramatikai sekoja sacerējumu rakstīšanas mācība. Dr. Bullmans neuzskatīja, ka bērniem vajadzētu rakstīt stāstus, liekot lietā iztēli. Viņš sniedza gatavu tematu, paraugus, kā sacerējumu iesākt un kā beigt, turklāt norādīja, cik vārdu jāizmanto. Nākamā bija franču valodas stunda un Maijai nācās sēdēt klusu, kamēr dvīnes pūlējās pateikt frāzes, kuras viņa bija iemācījusies jau pirmajā mācību gadā.

Taču garlaicība nebija tik ļauna kā apziņa, ka viņa ir apbēdinājusi Mintonas jaunkundzi. Guvernante nedeva meitenei iespēju lasīt vai kā citādi piedalīties stundā viņa pat nepaskatījās uz Maiju. Meitene jau bija sākusi domāt, ka Mintonas jaunkundze ir viņas draudzene, bet nu kļuva skaidrs viņa kļūdījusies.

Pulksten vienpadsmitos ieradās Kārteres kundze ar kukaiņu galināmo ierīci, un viņai sekoja īgnā kalpone, nesdama konservētas apelsīnu sulas krūzi un četrus no tiem sausajiem cepumiem, kuri tika pasniegti iepriekšējā dienā.

-   Vai jūs vēlētos brokastot dārzā? ierosināja Mintonas jaunkundze.

Dvīnes pārsteigtas lūkojās viņā.

-   Mēs nekad neizejam dārzā, Beatrise sacīja, raudzīdamās uz rūpīgi nogrābto grantēto laukumu, kuru indiānis tobrīd apsmidzināja ar kādu šķidrumu.

-   Tur mūs sadzeltu, paskaidroja Gvendolīna.

Un viņas palika tveicīgajā telpā, kur skaļi tikšķēja pulkstenis. Pēc pārtraukuma notika aritmētikas stunda. Rēķināšana dvīnēm veicās labāk, un, tā kā šis mācību priekšmets Maijai padevās vissliktāk, viņa rēķināja, nejuzdamās tik garlaikota. Toties vēsture, kas Dr. Bullmanam nozīmēja tikai un vienīgi Anglijas vēsturi, bija nāvīgi garlaicīga: to veidoja Labības likumu anulēšana un bezjēdzīgu datumu virkne. Neviena mācību stunda neskāra dvīņu dzīvi Brazīlijā; ģeogrāfija iepazīstināja ar vagonbūvi Birmingemā, un ticības mācība vēstīja par meiteni, kura negribēja lasīt Bībeli un tālab sasirga ar šausmīgu kaiti.

Pēc pusdienām dvīnes dzīvojamā istabā strādāja rokdarbus, un viņas uzraudzīja māte, kura krēsla tuvumā turēja kukaiņu galināmo ierīci tā, kā citas sievietes tur klēpja sunīti taksīti vai pekinieti. Beatrise uz galdceliņa izšuva prīmulas, savukārt Gvendolīna bija aizrāvusi ar vijolītēm. Maijai tika iedots linu auduma gabals un izšūšanas diegu komplekts.

-  Ko tu izvēlēsies savam izšuvumam? Beatrise jautāja.

-   Man gribētos tās lielās, sarkanās lilijas, kas te visapkārt aug. Šķiet, tās sauc par kannām.

Beatrise saviebās. Tu taču negribēsi izšūt tās! Iezemiešu puķes un tik neglītas!

-   Mamma saka tās ir Vairošanās augsne.

Maija pārsteigta pacēla skatienu. Kam tad tās ir Vairošanās augsne?

-   Visādiem briesmīgiem radījumiem. Tādiem, kas cilvēku sadzeļ un aplipina ar slimību. Tie izlien no puķes iekšienes.

Sekoja vēl viena mācību stunda. Tad Mintonas jaunkundze ierosināja, ka meitenes varbūt vēlētos palasīt dzeju, un Maijas seja atplauka.

-   Vai mums tas jādara? jautāja Beatrise. Vai mēs vienkārši nevaram turpināt pildīt uzdevumus?

-   Ļoti labi, atteica Mintonas jaunkundze, neņemdama vērā vilšanos, ko pauda Maijas seja.

Pēcpusdienu noslēdza dvīņu vingrināšanās klavierspēlē. Metronomam tikšķot, katra spēlēja tieši pusstundu. Gammas, etīdes, Tauriņu deju, Jautro zemnieciņu… Precīzi pēc pusstundas meitenes beidza spēlēt pat tad, ja skaņdarbs bija tikai pusē.

-   Un kā ir ar tevi, Maija? jautāja Kārteres kundze. Vai tev Anglijā bija klavierstundas?

-   Jā, bija, Maija atbildēja, veltīdama klavierēm ilgpilnu skatienu.

-   Labi, rīt būs tava kārta pavingrināties. Nu es jūtu, ka man tūlīt sāks sāpēt galva.

Kad Maija sēdēja pie vakariņu galda, pie kura Mintonas jaunkundzei bija liegts ierasties, meitenei ienāca prātā, ka dvīnes nebija spērušas ne soli laukā pa durvīm, pat piecas minūtes nebija uzmetušas aci upei vai pastaigājušās.

"Kā lai es to izturu?" Maija prātoja, juzdamās kā cietumniece.

Savā istabā viņa nodzēsa gaismekli un pastūma krēslu zem loga kā iepriekšējā vakarā. Viņa jau sāka atšķirt cilvēkus, kuri tur dzīvoja. Vidējā namiņā mita laivinieks Furo un īgnā kalpone Tapi, kuru viņš bija apprecējis, taču no turienes bija skanējusi dziesma, tātad tur jādzīvo arī citiem cilvēkiem: tik īgna sieviete taču nevarētu dziedāt tādu dziesmu!

Jaunā sieviete ar mazo bērniņu mājoja namiņā pa kreisi; viņas vīrs bija dārznieks, kurš apsmidzināja Kārteres kundzes granti, un viņa bija pa daļai portugāliete, tāpēc bērniņam reizēm bija aptīti autiņi, nevis viņš skraidelēja apkārt gluži plikiņš kā indiāņu bērneļi. Suņuks piederēja viņai. Aiz namiņiem bija ierīkots cāļu aploks veca sieviete gariem, sirmiem matiem dažkārt iznāca no būdas, lai tos pabarotu, un Maija bija saklausījusi cūkas rukšķienus, tomēr visi dzīvnieku radītie trokšņi tūlīt tika apklusināti; Maija domāja, ka tā notiek Kārteru dēļ.

Trīs nākamajās dienās atkārtojās tieši tas pats. Šļaksti un zvēlieni ausmas stundā, doktora Bullmana garlaicīgās mācību nodarbības, neiedomājamas maltītes zivju konservi zilganā mērcē, nebeidzami biešu krājumi un kukurūzas miltu "forma", kas, šķiet, trīcēja bailēs, kad Tapi to cēla galdā. Dvīnes, kuras no rīta allaž izskatījās ļoti tīras un spodras, dienas beigās bija pietvīkušas un saīgušas. Kārtera kungs tikpat kā nerunāja un aši nozuda savā kabinetā, un ikreiz, kad bija pienākusi Maijas kārta sēsties pie klavierēm, Kārteres kundzei sāpēja galva.

Tomēr ar to Maija vēl varētu sadzīvot. Visvairāk viņu satrieca Mintonas jaunkundzes izturēšanās. Guvernante joprojām mācību stundu laikā nepievērsa meitenei uzmanību un neļāva viņai lasīt vai atbildēt uz jautājumiem; Beatrisi un Gvendolīnu, kuras redzēja, ka Maija ir nonākusi muļķes lomā, tikām pārņēma arvien lielāka pašapmierinātība. Es kaut kā esmu viņu sadusmojusi, Maija nodomāja, bet, lai arī kā pūlētos, nespēja izprātot, ko sliktu nodarījusi.

Un tad ceturtajā vakarā pie meitenes durvīm kāds pieklauvēja ienāca Mintonas jaunkundze.

-   Tā, viņa sacīja, nokāp nu no krēsla! Man liekas, mēs esam gatavas nākamajam solim.

-   Ko jūs gribat teikt?

-   Rīt es došos pie Kārteres kundzes pateikt, ka tu mācībās nespēj turēties līdzi dvīnēm.

-   Bet…

Mintonas jaunkundze pacēla roku. Lūdzu, nepārtrauc! Es viņai sacīšu, ka likšu tev mācīties atsevišķi, jo tu neļauj dvīnēm virzīties uz priekšu. Tas nozīmē, ka es tev uzticos un ļauju strādāt pašai. Protams, es palīdzēšu, kad vien varēšu, bet tev ir jāiesaistās šajā viltīgajā plānā. Viņa pasmaidīja savu skopo smaidu. Manuprāt, mēs varam interesanti pavadīt laiku. Man ir grāmata par Brazīlijas vēsturi un otra, ko sarakstījis Beitss pētnieks, kurš pirmais vēstī par šo Amazones daļu. Un vēl arī grāmata, kuras autors ir Humbolts, ļoti izcils zinātnieks. Lai dvīnes dzīvo tā, it kā vēl joprojām atrastos Piejūras Litlfordā, mums gan nav nekādas vajadzības tā darīt.

Maija pietrūkās no krēsla. Ai, Mintij! meitene iesaucās un strauji apkampa guvernanti. Paldies! Man ļoti žēl, ka… Es iedomājos…

-   Nevajag! Mintonas jaunkundze strupi noteica. Un tad piebilda: Nāc, laiks atvērt manu koferi!

Mintonas jaunkundze visu mūžu bija bijusi nabadzīga. Viņai nepiederēja neviena greznumlieta, nekādas personiskās mantas; darba devēji viņai vienmēr samaksāja par maz, ja vien samaksāja vispār, un tomēr guvernantes koferis līdzinājās Aladina alai. Tajā atradās ceļojumu apraksti un pasakas, romāni, vārdnīcas un dzejoļu krājumi…

-   Kā jūs to visu ieguvāt? Maija pārsteigta jautāja. Kā jums izdevās?

Mintonas jaunkundze paraustīja plecus.

-   Ja cilvēks kaut ko patiešām vēlas, parasti viņš to arī iegūst. Taču tad jābūt mierā ar to, kas nāk tam līdzi, un viņa norādīja uz savu necilo blūzīti un salāpītajiem svārkiem. Tā, paskatīsimies, ar ko sākt! Ā, re, kur Beitss droši vien nav pagājuši ne sešdesmit gadi, kopš viņš kuģoja pa šo upi. Paskat šo te pērtiķa zīmējumu…

4. NODAĻA

Kārteres kundzi ļoti iepriecināja ziņa, ka Maija mācībās netiek līdzi viņas dvīnēm. Atbraucējas pirmo reizi redzēja kundzes mīksto seju atplaukstam īstā smaidā, un viņa bez iebildumiem Maijai ļāva mācīties vienai pašai.

-   Protams, Beatrise un Gvendolīna ir ļoti gudras to es vienmēr esmu zinājusi. Viņa apveltīja Maiju ar pavisam vēlīgu skatienu. Tu noteikti jau drīz tiksi viņām līdzi, ja vien papūlēsies.

Tā nu katru rītu Maija verandā pie neliela pīta galda sēdās mācīties. Mintonas jaunkundze viņai norādīja, kādus uzdevumus un projektus pildīt, un dažkārt atstāja doktoru Bullmanu un dvīnes, lai paraudzītos, vai Maijai nevajag palīdzēt, taču lielākoties meitene darbojās viena pati, un tas viņai ļoti patika.

Viņa uzzināja par pētniekiem, kuri bija pārvarējuši nedzirdēti lielas grūtības, lai iezīmētu kartē Brazīlijas upes un kalnus; viņa nokopēja seno dabaszinātnieku zīmējumus, kuros bija attēloti mērkaķi, tapiri un anakondas… un vareni koki, kas pasaulei deva vērtīgu koksni, un retas zāles; un likās, ka Mintonas jaunkundzes grāmatas Maijai atdeva to noslēpumaino zemi, kuru meitene bija ilgojusies ieraudzīt, bet Kārteri nebija ļāvuši saskatīt. Maija tika rosināta rakstīt stāstus par visu, kas vien viņu interesēja; dzejoļus meitene gan mācījās no galvas, gan sacerēja pati.

Laiku pa laikam Maija pieklauvēja pie ēdamistabas durvīm, kur mācījās dvīnes, un pajautāja, kā pareizi rakstāms kāds vārds, viņa izvēlējās tādu vieglāku, lai abas māsas varētu justies pārākas…

Kā raksta vārdu "galds"? Maija jautāja, pūloties runāt raižpilnā tonī, un tad Beatrise pamācīja, kā tas darāms, un piebilda: Ak kungs! Vai tu pat to neproti uzrakstīt?!

Parasti gan neviens neievēroja, ko Maija dara. Jau Meifēras skolā mācības bija visai augstā līmenī, bet Mintonas jaunkundze vienkārši bija dzimusi skolotāja.

Ne jau visas viņas mācību stundas Maijai ļoti patika. Mintija pieprasīja, lai katru dienu notiktu viena matemātikas nodarbība. Viņa arī lika meitenei turpināt mācīties portugāļu valodu, un Maija jau gribēja žēloties par to, bet tad kādu dienu pamēģināja dažus vārdus pateikt īgnajai kalponei Tapi un atklāja, ka Tapi teikto saprot un gandrīz vai pasmaida!

Tā kā Mintonas jaunkundze uzskatīja, ka Maijai ir jāmācās par to zemi, kurā viņa dzīvo, meitenei nācās pirmoreiz tikties ar Kārtera kungu viņa kabinetā.

Dvīnes saskaņā ar Dr. Bullmana instrukcijām zīmēja tējkannu apaļās, zilās acis samiegušas, viņas mēģināja precīzi noteikt attālumu starp tējkannas osu un snīpi; Mintonas jaunkundze tobrīd devās pie Maijas un sacīja: Pienācis laiks iemācīties zīmēt īstas kartes. Aizej pie Kārtera kunga un paprasi, vai viņa mājā ir kāda šīs zemes karte vai plāns!

Maija satraukta palūkojās uz guvernanti. Viņa gandrīz nebija runājusi ar Kārtera kungu, kurš maltīšu laikā parasti sēdēja kluss un sadrūmis un, tiklīdz bija iespējams, pazuda no ēdamistabas.

-   Vai man tas tiešām jādara? Maija pavaicāja.

-   Jā, Mintonas jaunkundze atbildēja un atgriezās pie dvīnēm.

Kārtera kunga kabinets atradās mājas galvenās daļas tālākajā galā. Kad meitene pieklauvēja pie durvīm, viņa dzirdēja švīkstoņu un čaboņu, it kā steigšus patālāk no acīm tiktu noglabāti kādi papīri. Tad viņš aicināja: Iekšā!

Telpa bija nemājīga un tumša kā visas šajā namā, un to pildīja cigarešu dūmi kad kungs bija viens, cigarete allaž bija pielipusi pie viņa apakšlūpas. Turklāt kabinetā visur bija putekļi, jo saimnieks neļāva kalponēm tur iet iekšā un to iztīrīt. Kartēm un cenu tabulām, kas bija piestiprinātas pie sienām, maflas rullējās uz augšu, un izskatījās, ka tās tur stāvējušas gadu gadiem; dokumenti nekārtīgās kaudzēs gūla uz skapjiem un kartotēku plauktiem.

Bet Kārtera kunga rakstāmgalda vidū vīdēja ar baltu drānu apklāts laukumiņš, un tajā atradās mazi, apaļi priekšmeti, kurus viņš ļoti vērīgi pētīja ar lupu. Pirmajā brīdī Maija nodomāja, ka tie varētu būt kaučuka vai augsnes paraugi, varbūt arī sēklas. Taču tad, kad meitene piegāja tuvāk, viņa skaļi ievilka elpu.

Tās bija acis.

Stikla acis, tomēr nešaubīgi acis. Un nejau leļļu vai rotaļu lācīšu acis. Nē, cilvēku un tik meistarīgi izgatavotas, ka bija grūti noticēt to mākslīgumam.

Katrai no šīm acīm mugurpusē bija iedobums kā gliemežvākam, lai tā piegultu tās valkātāja muskulim, bet acs priekšpuse bija pilnīgi apaļa lodīte. Acis bija zilas, tumšbrūnas un gaišbrūnas, un krāsainās daļas viducī vīdēja melna zīlīte, kura izskatījās tā, it kā patiesi laistu cauri gaismu.

Kā redzi, es kārtoju savu kolekciju, Kārtera kungs sacīja. Viņš paņēma vienu no lielākajām lodītēm, ko klāja sīkas, sārtas dzīsliņas, un pacēla pret gaismu. Sī ir Veinfordas hercoga kreisā acs. Savējo viņš pazaudēja kaujā pie Vaterlo. Tā maksā krietnu naudiņu, vari man ticēt!

Maija norīstījās. Kā jūs pie tām tiekat?

-   O, man ir kāds cilvēks, kurš tās atsūta no Anglijas. Šajā jomā ir pavisam maz tirgotāju. Bieži vien viņi tās dabū no apbedītājiem vairumam ļaužu nav īpaši svarīgi, kas notiek… pēc tam. Viņš nolika hercoga aci

V '

un paņēma kādu citu. Sī ir pavisam īpaša. Tā piederēja slavenai aktrisei, kura gāja bojā, kad dega teātris. Viņu sauca Tillija Tindala. Paskat, kāda krāsa zila kā debess, vai ne? Tu pat iedomāties nespēj, cik tāda maksā! Protams, visvērtīgākās ir tās, kas ir pa pāriem, bet tādas gadās reti.

-   Jūs gribat teikt divas acis, kas piederējušas vienam cilvēkam? Tādam, kurš zaudējis abas acis?!

Kārtera kungs piekrītoši pamāja. Man ir trīs komplekti, un tie ir vairāk vērti nekā visas pārējās acis kopā. Viņš pastiepa roku uz zilas samta kārbiņas pusi, bet pārdomāja. Acu pāri bija pārāk vērtīgi, lai tos rādītu bērnam. Tici man, Kārtera kungs sacīja, ja šo māju apņemtu uguns liesmas, es glābtu savu kolekciju.

-  Pēc tam, kad būtu izglābis sievu un dvīnes, Maija sacīja.

Viņš asi paskatījās uz meiteni. Ko? Jā. Jā, protams, tas jau skaidrs pats par sevi! Un ko tu gribēji?

-   Mintonas jaunkundze domā, ka jums ir šīs mājas apkārtnes karte. Jūs varbūt varētu uz kādu laiciņu to aizdot?

Kārtera kungs nopūtās, tomēr piecēlās un sāka vandīties pa vairākām atvilktnēm. Te būs, viņš teica, atgriezdamies ar sarullētu karti. Desmit kvadrātjūdžu aiz mājas. Atnes atpakaļ!

Maija pateicās un devās prom. Līdz šim viņa nebija sastapusies ar tik drūmu telpu un tik drūmu vaļasprieku.

Karte bija interesanta. Meitene to aiznesa uz savu istabu un nogaidīja līdz vakaram, kad Mintonas jaunkundze ieradās, lai darītu to, ko bija nodēvējusi par "Maijas lasītprasmes pārbaudi". Tā kā meitene tekoši lasīja no sešu gadu vecuma, šī "pārbaude" lielākoties bija apvaicāšanās, ko Maija domā par romānu Deivids Koperfilds, vai arī diskusija ar viņu par sentimentāliem dzejoļiem, kuri audzēknei patika, bet guvernantei ne.

-    Palūk, es mēģināju to pārzīmēt, bet nav viegli. Vai jūs varējāt iedomāties, ka aiz mājas ir tik daudz upīšu, strautu un kanālu?

Mintonas jaunkundze pieliecās tuvāk, lai paskatītos. Tos sauc igapes, viņa sacīja, un indiāņi pa tiem savās kanoe braukā šurp un turp. Pat tie kanāli, kuri izskatās aizauguši ar ūdenszālēm, bieži vien tomēr ir kuģojami.

-    Rādās, ka uz Manausu var aizbraukt arī pa citu ceļu, ne tikai galveno upi, ja vien ir kanoe!

-    Un ja vien ceļš ir pazīstams, piebilda Mintonas jaunkundze, raudzīdamās sīko ūdensceliņu tīklā.

Kad guvernante bija aizgājusi, Maija atkal uzkāpa uz krēsla un lūkojās uz sētas puses namiņiem. Viņa bija atklājusi, kā palaist vaļīgāk pār logu pienagloto sietu, un līdz ar to varēja atstumt vaļā aizbīdni. Meitene bija iegaumējusi šūpuļdziesmu, kas atplūda no vidējās būdiņas, kurā dzīvoja Tapi un Furo; dažreiz, gultā guļot, viņa ar to iemidzināja pati sevi. Un Maija bija iepazinusi arvien vairāk cilvēku. To meiteni, kura, košā kleitā tērpusies, bija parādījusies pirmajā vakarā, sauca Končita; viņas bērniņš bija gatavais pagāns mazais allaž centās izrauties no viņas tvēriena. Vidējā namiņa vecā dāma, kura kopa vistas, bija Furo tante…

Bet melodija Vējiņ, pūt uz dienvidiem, kuru svilpojam meitene bija dzirdējusi pirmajā vakarā, vairs neatskanēja.

Tīrā laime, ka Maijas mācības izvērtās tik interesantas, jo dvīnes turpināja izturēties nedraudzīgi un pat rupji. Ik dienu, kad Maija ieraudzīja viņas spodri baltās kleitās, kuras Tapi jaunākā māsa izmazgāja un izgludināja tvaiku apņemtā namiņā blakus laivu novietnei, viņa juta mostamies cerību. Šķita, ka gaišie mati, skaistās kleitas, sārtās un zilās lentes pieder tām dvīnēm, kuras Maija bija skatījusi savā iztēlē pirms ierašanās šajā zemē.

Taču šīs meitenes dzīvoja savādu dzīvi tumšā un piesmakušā mājoklī.

Kā bālas kukaiņu kūniņas, kas pastāv tikai tādēļ, lai citi tās barotu un apkoptu, dvīnes pavēlēja kalponēm izsukāt viņām matus, pacelt nokritušos mutautus, izgludināt matu lentes… Māsas nekur negāja šķirti, viņas sekoja viena otrai pat uz vannasistabu, un tad, kad meitenes noliedzoši purināja galvu vai apstiprinoši māja, viņas kustējās pilnīgi saskaņoti, it kā būtu marionetes, kas tiek raustītas aiz vienas un tās pašas aukliņas. Tomēr nelikās vis, ka viena otru īpaši mīlētu vai vispār mīlētu kādu cilvēku vai ko citu.

Kas attiecas uz Maiju, meitenes nekad nelaida garām iespēju viņu aizvainot vai likt viņai justies atstumtai. Lielākoties tas tika darīts tikai ar vārdiem, bet dažreiz, kad neviena nebija tuvumā, māsas grūda Maiju pret gaiteņa sienas raupjo apmetumu vai iedunkāja viņu ar elkoņiem. Sen bija pagājis tas laiks, kad Maijai likās: Gvendolīna toreiz, pirmajā dienā, viņai iebakstīja nejauši.

-   Kāpēc viņas ienīst mani, Mintij? viņa vairākreiz apjukusi jautāja. Ko es viņām esmu nodarījusi?

Un Mintonas jaunkundze vienmēr atbildēja: Viņas vēl nav pieradušas pie citām meitenēm. Jāpaiet ilgākam laikam.

Nākamās nedēļas sākumā viņas posās uz Manausu.

-  Varbūt Maija labāk gribētu palikt mājās un atpūsties, Kārteres kundze cerību pilnā tonī ierosināja.

-   Ak nē! Lūdzu!

-   Mureja kungs ir skaidri noteicis, ka Maijai vajadzīgas deju stundas un arī mūzikas stundas, stingri pavēstīja Mintonas jaunkundze.

Tā kā dvīņu deju un mūzikas nodarbības tika apmaksātas par Maijas uzturnaudu, Kārteres kundze nevarēja iebilst.

Viņas devās lejup pa Negro tajā pašā tumšzaļajā laivā, kas Mintonas jaunkundzi un Maiju bija atvedusi no kuģa. Kārteres kundze ar meitām sēdēja kajītē, kuras durvis un logi bija cieši aizvērti, savukārt Maija ar Mintonas jaunkundzi bija iekārtojušās uz klāja.

-   Vējš tev sajauks matus, Beatrise brīdināja.

Taču Maijai tieši gribējās sajust vēju sejā. Meitenei

šķita, ka veselu nedēļu viņa pavadījusi cietumā.

Kaut arī viņas Manausā bija nokāpušas no kuģa, Maija pilsētu tikpat kā nebija redzējusi. Tagad, kad viņas no ostas brauca pajūgā, ko vilka vecs zirgs, kuram galvā bija cepure, kas pasargāja no saules, Maiju pārsteidza Manausas skaistums un elegance.

Pajūgs brauca gar savrupmājām dažādās krāsās tās bija rožainas, oranžīgas un zilas, un pie logiem it visur vīdēja kastes ar nokarenām puķēm. Dārzos ap šīm mājām ziedēja apelsīnu, citronu un mango koki, un augšup pa režģi vijās brīnišķīgi vīteņaugi. Viņas pabrauca garām divām baznīcām, muzejam, nelielam parkam ar estrādi orķestrim un bērnu rotaļlaukumu. Visur bija redzami rosīgi ļaudis: tumšādainas sievietes ar groziem uz galvas, indiānietes ar bērniņiem uz gurna, izsūtāmie zēni, smalki ģērbti eiropieši un mūķenes, kuras veda mazu bērniņu virtenes.

Un tālākajā pusē lielam laukumam, ko klāja mozaīkas apļi, slējās varena ēka, apjumta ar zaļiem un zeltītiem dakstiņiem, un to vainagoja Brazīlijas simbols ērglis no dārgakmeņiem.

-  Ai, paskat! iesaucās Maija. Teātris! Cik skaists! Tur uzstāsies Kloviss. Tas zēns, kuru mēs sastapām uz kuģa.

-   Mēs vēlāk turp dosimies pēc biļetēm, sacīja Beatrise.

-   Mēs iesim uz Mazo lordu Fontleroju, piebilda Gvendolīna.

-   Cik labi! Maija naivi sacīja. Sajā izrādē viņam ir galvenā loma.

Dvīnes pārmija skatienus, bet neteica ne vārda.

Viņas brauca pa ielu, kurā virknējās eleganti veikali: apģērbu un kurpju veikali, ādas izstrādājumu meistaru un cepurnieku tirgotavas. Sī greznība tūkstoš jūdžu tālu no upes deltas šķita prātam neaptverama. Šķita te ir viss, kas atrodams Eiropā.

Apģērbu veikali satrauca dvīnes; viņas liecās laukā no karietes, cenzdamās ko saskatīt un strīdēdamās.

-   Fleretes logā vēl joprojām ir tas punktotais muslīns. Vai varam tur ieiet, mammīt? Tu teici, ka šomēnes mēs varētu kārtīgi iepirkties. Vai varam dabūt jaunas kleitas?

Kārteres kundze piekrītoši pamāja. Viņa varēs nomaksāt parādu Fleretei. Nejau visu; viņa bija parādā daudziem, un Maijas uzturnaudu vajadzēs sadalīt apdomīgi. Par laimi, Maijai ilgi nebūs nepieciešamas jaunas drānas. Bērns ir ļoti vienkārši ģērbies, viņa nodomāja, pārlaizdama skatienu Maijas zilajiem poplīna svārciņiem un baltajai blūzītei, bet audumi ir labi.

Vispirms viņas izkāpa pie Dišāmpas kundzes Deju akadēmijas.

Dišāmpas kundze bija francūziete, pietiekami atjautīga, lai saprastu, ka bagātie kaučuka audzētāji un tirgotāji, kuri atbraukuši uz Manausu, gribēja būt droši, ka viņu bērniem te netrūks nekā no tā, ko viņi varētu gūt Eiropā. Tāpēc viņa pasniedza balles deju, tautas deju, baleta stundas…

Nodarbībās, kuras apmeklēja dvīnes, piedalījās gan zēni, gan meitenes. Tie bija dažādu tautību bērni: krievi, angļi, franči un, protams, brazīlieši daļa bija tīri portugāļi, citi nāca no jauktām ģimenēm, kurās bija sajaukušās indiāņu un portugāļu, nēģeru un indiāņu asinis, jo gadsimtiem ilgi Brazīlijā dažādu tautību iedzīvotāji precējās savā starpā un lepojās ar jauktām asinīm.

Maija žigli uzvilka deju kurpītes un pagriezusies ieraudzīja dvīnes sānu pie sāna sēžam uz lielas lādes; viņas bija pastiepušas uz priekšu tuklās kājas un gaidīja, lai Mintonas jaunkundze nāktu viņām palīgā.

-    Porterhausas jaunkundze mums vienmēr apāva kājas un sasēja matus, pavēstīja Beatrise.

-    Cisholmas jaunkundze arī, Gvendolīna piebilda.

Maija iegāja plašā telpā ar lieliem logiem un treniņu stieni. Tā bija pilna ar bērniem, kuri, gaidot Dišāmpas kundzi, pļāpāja un virpuļoja. Pie klavierēm sēdēja veca dāma ar plankumainām plaukstām; viņa izklaidīgi pieskārās taustiņiem.

Maijai tuvojās stalts krievu zēns ar sarkaniem matiem, un viņš nosauca savu vārdu. Es esmu Sergejs, draudzīgi pasmaidīdams, viņš teica, un šī ir mana māsa Olga.

Maija pastiepa pretī roku. Mani sauc Maija. Es dzīvoju pie Kārteriem.

-   Jā, mēs dzirdējām.

Viņiem pievienojās saulaina austriešu meitene bizēm apvītu galvu. Tā bija Neta Haltmane, dvīņu klavierskolotāja meita. Parasti Maija kautrējās no svešiem, taču juta tādu atvieglojumu šo vienkāršo, draudzīgo bērnu vidū, ka drīz vien tērzēja ar viņiem, tāpat kā visi jaucot kopā dažādas valodas. Maija līdz šim nebija apzinājusies, ka ik vārdu, ko viņa teica dvīnēm, vajadzēja apdomāt un izsvērt.

Ienāca Dišāmpas kundze eleganta francūziete ap gadiem piecdesmit, ar augstu, melnu matu mezglu uz galvas.

-   Tā, esam gatavi! Lūdzu, atrodiet vietu un nostiepiet pirkstgalus!

Maija jau bija nostiepusi pirkstgalus. Viņai ļoti patika dejot. Vecā sieviete pie klavierēm sāka spēlēt Sopēna valsi.

Kamēr bērni dejoja, guvernantes un aukles sēdēja uz krēsliem, kas bija sarindoti pie sienām.

-  Vai tā ir mazā radiniece, kas tagad dzīvos pie Kārteriem? apjautājās draudzīga izskata tukla dāma, kas sēdēja Mintonas jaunkundzei kreisajā pusē. Viņa nosauca savu vārdu. Es esmu Lilē jaunkundze, Keminsku bērnu Sergeja un Olgas guvernante.

-   Jā, tā ir Maija, Mintonas jaunkundze atbildēja.

-   Viņa ir apburoša! Tik gracioza!

-   Jā, laba meitene, Mintonas jaunkundze sacīja.

Lilē jaunkundze pievērsa viņai skatienu, virs kurām

vīdēja stipri izliektas uzacis. Un, protams, dvīnes, viņa pieklājīgi piebilda. Viņas vienmēr tik spodras… tik tīras…

Abas sievietes vēroja flegmātiskās māsas, kuras griezās mūzikas ritmā ar tādu nežēlīgu nolemtību, kāda piemīt metronomam.

-   Jā… Viņām ir grūti, sacīja Mintonas jaunkundze. Dvīnes nav radušas pie citiem bērniem.

-    Toties jūsu Maija tagad ir laimīga, sacīja Lilē jaunkundze, kura, šķiet, par dzīvi Kārteru namā zināja mazliet par daudz. Cik viņa muzikāla! Mazā Neta un Sergejs jau arī. Jums viņa jāatved pie mums ciemos! Kņaziene vēlas, lai viņas bērniem rodas arvien jauni draugi.

Mūzika apklusa.

-   Tagad jums jāizvēlas partneri! sacīja Dišāmpas kundze.

Maija pievērsa acis grīdai. Meiteņu bija vairāk nekā zēnu; viņa bija gatava gaidīt un dejot ar ikvienu, kurš būs palicis pāri. Netu uzlūdza portugāļu zēns ar rozi pogcaurumā. Tad Maija pamanīja, ka viņai klāt pienācis Sergejs.

-    Nāksi? viņš jautāja. Maija priecīgi pamāja un ieraudzīja, ka dvīnes apvelta viņu ļauniem skatieniem, pirms pagriežas viena pret otru.

-   Viņas vienmēr dejo viena ar otru, paskaidroja Sergejs. Manuprāt, viņām nepatīk citi bērni.

Maija nebija tik pārliecināta par to. Nākamreiz tu varētu uzlūgt vienu no viņām.

-    Nē! Viņas mani biedē, zēns sacīja un iesmējās.

Tā bija brīnišķīga stunda. Paplukusī vecā dāma reiz

bija spēlējusi klavierpavadījumu Krievijas labākajā baleta skolā; no daudz cietušajām klavierēm viņa prata izvilināt īstu mūziku. Maijai aizmirsās dvīnes, aizmirsās tumšais un drūmais nams viņa tikai dejoja.

Taču piecas minūtes pirms deju stundas beigām notika kaut kas tāds, kas pilnīgi mainīja viņas noskaņojumu.

Telpā ienāca divi vīrieši. Abi bija ģērbušies melnā: bikses, svārki, kurpes viss bija melns, un viņi devās pie Dišāmpas kundzes tā, it kā zālē būtu iesoļojuši divi drūmi kovārņi.

Lielākais kovārnis pacēla roku; klavieres apklusa. Abi piegāja pie Dišāmpas kundzes un kaut ko klusi viņai teica.

Maija nedzirdēja, ko viņi sacīja, bet nepatikā nodrebēja un, palūkojusies uz Mintonas jaunkundzi, pamanīja, ka guvernante ir saraukusi pieri.

-   Es neko nezinu par tādu zēnu, Dišāmpas jaunkundze stingri teica. Itin neko.

Vīrieši sacīja vēl ko un tad, kad viņa piekrītoši pamāja, vērsās pie bērniem.

-    Lūdzu, ieklausieties ļoti vērīgi! teica garākais kovārnis, it kā uzrunātu divus gadus vecu bērnu grupiņu. Viņam bija četrstūraina piere un sīpolveida deguns, ko klāja sarkani asinsvadiņi. Mani sauc Trepvuds, un šis ir mans partneris Lova kungs; mēs esam ieradušies Manausā, lai izpildītu uzdevumu. Ļoti svarīgu uzdevumu. Esam šeit, lai sameklētu zēnu, kurš dzīvo kaut kur tuvumā un kurš jānogādā atpakaļ uz Angliju.

Lova kungs, tievākais, mazākais kovārnis, samirkšķināja ūdeņainās acis un pamāja. Jānogādā atpakaļ, viņš atkārtoja augstā balsī. Ātri. Nekavējoties jānogādā atpakaļ.

-   Tā zēna tēvs ir anglis Bernārs Taverners, kurš pārcēlās uz šejieni, bet nu ir miris, turpināja Trepvuda kungs. Viņš noslīka, kad kanoe krācēs apgāzās. Nu, vai kāds pazīst šo zēnu?

Bērni skatījās cits uz citu. Tie, kuri runāja angliski, kovārņu teikto pārtulkoja citās valodās, un visi noraidoši purināja galvu.

-   Kā viņš izskatās? jautāja slaika meitene.

-   To mēs nezinām. Mēs arī nezinām viņa vārdu. Bet viņš mums jāatrod.

Lova kungs kļuva arvien satrauktāks; viņa balss tapa vēl augstāka nu jau gluži pīkstoša.

Bērni joprojām purināja galvu.

-    Ja pamanāt kaut ko neparastu, vispār kaut ko ievērojat vai arī vēlāk kāds gadījums jums liek domāt, ka zināt, kur viņu varētu atrast, jums nekavējoties jādodas uz policijas iecirkni! Vai saprotat? sacīja Trepvuda kungs, kuram laikam likās, ka bērni ir pamuļķi. Vai arī varat iet uz pansiju Marija un prasīt pēc Trepvuda kunga un Lova kunga.

-   Ko viņš izdarījis? jautāja kāds drosmīgs bērns, muitas ierēdņa dēls.

-Jautājums nevietā, sacīja garākais kovārnis. Bet viņš ir jāatrod un jānogādā atpakaļ Anglijā. Viņš var saņemt pavisam labas ziņas ja ir īstais zēns, viņš turpināja. Vīrietis mēģināja pasmaidīt, bet spēja izspiest tikai ļaunu smīnu. Mēs piedāvājam atlīdzību, viņš piebilda medainā tonī. Un ņemiet vērā: ikviens, kurš slēpj tādu zēnu, ir vainīgs, jo kavē likuma sargiem veikt pienākumu!

-   Tas nozīmē, ka viņš var tikt apcietināts. Vai viņa. Tādu bērnu var ieslodzīt cietumā, nopīkstēja Lova kungs.

Abi vīrieši devās prom, un Dišāmpas kundze aicināja beigt deju stundu ar polku, bet diena bija zaudējusi spožumu.

Sergejs zināja par šiem kovārņiem. Viņi vakar atbrauca ar pasta kuģi un kopš ierašanās brīža ložņā apkārt, visus izprašņājot, viņš pastāstīja.

-   Ceru, ka šie zēnu nenoķers, sacīja Neta.

Arī Maija cerēja, ļoti cerēja. Pēc viņas domām, cilvēks nevarētu piedzīvot ļaunāku likteni par to, ka Lova kungs un Trepvuda kungs viņu atrod un aizrauj atpakaļ uz Angliju.

Pēc deju nodarbības dvīnes ar Kārteres kundzi devās iepirkties un ieturēt pusdienas pirms pēcpusdienā paredzētās klavierstundas. Tā kā Maijas klavierstundu laiks vēl nebija norunāts, Kārteres kundze atļāva viņām abām ar Mintonas jaunkundzi pastaigāties pa Manausu uz savu roku.

-    Protams, jūs taču neiesiet nevienā ēstuvē, kur pasniedz iezemiešu ēdienus! viņa sacīja Mintonas jaunkundzei, un guvernante atteica: Nē, Kārteres kundze, nemaz nepūlēdamās norādīt: tā kā Kārteri viņai vēl nav samaksājuši algu, viņa tik tikko var atļauties nopirkt Maijai banānu, kur nu vēl domāt par maltīti restorānā.

Tomēr viņas lieliski pavadīja laiku. Todien bija lijis, bet tagad no upes pūta svaigs vējiņš, un, kurp vien viņas skatījās, visur bija kaut kas interesants: pie pasta kantora telegrāfa staba galā tupēja mērkaķītis; no zirgiem domātajām silēm ūdeni padzērās vesels spiets koši dzeltenu tauriņu; bērnelis dūres lielumā vilka virvē piesietu mūli. Maija nopirka dažas pastkartītes, ko nosūtīt draugiem, un pajautāja Mintonas jaunkundzei, vai viņa nevēlētos vienu aizsūtīt savai māsai, bet guvernante atteica, ka māsa kartītes uzskatot par vulgāru parādību, tāpēc varot iztikt bez tām.

-   Manuprāt, mēs varētu iemest aci muzejā, viņa ierosināja. Iespējams, tas ir par brīvu. Un varbūt es viņiem varu piedāvāt savu kaklarotu.

-    Kas tā ir par kaklarotu? Maija pārsteigta jautāja. Viņa nebija manījusi, ka guvernante valkātu dārglietas.

-    Tā ir darināta no visiem manas māsas bērnu pienazobiem. Māsa man to dāvināja uz atvadām. Viņai ir seši bērni, tātad zobu tur ir krietni daudz. Mintonas jaunkundzes balsij trūka jelkādas izteiksmes.

Muzejs atradās aiz muitas pārvaldes, netālu no upes un kuģu piestātnes. Tas bija dzeltens nams ar kupolveida jumtu un uzrakstu Dabas muzejs uz durvīm.

Sajā namā bija brīnišķīgs juceklis: izbāzti dzīvnieki stikla vitrīnās, stieplēs iekārti skeleti, atvilktnes ar akmeņiem, kukaiņiem un spalvām. Apakšstāvā trīs un augšstāvā divās telpās bija eksponēti darbarīki un kokgriezumi, ko darinājuši indiāņi no Amazones baseina malu malām.

Maija un Mintonas jaunkundze priecīgi staigāja pa muzeju. Daži izbāztie dzīvnieki bija neparasti: lamantīns, jūrasgovs radinieks, kurš izskatījās pēc milzīga, pelēka kartupeļa ar nelieliem puniem un izaugumiem klātu ādu, un meža tarsola. Bet tur bija arī gluži parasti dzīvnieki, kurus ļaudis bija atgādājuši no džungļiem. Un kādā stikla vitrīnā atradās pekinieša izbāzenis, pie kura uzraksts vēstīja: Billijs, Artura Vinterbotema kundzes uzticamais draugs.

Muzejos parasti netiek eksponēti klēpja sunīšu izbāzeņi, bet muzeja pārzinis bija ar labu sirdi apveltīts anglis; Vinterbotemas kundze, kura muzejam bija ziedojusi krietnu naudas summu, bija ļoti mīlējusi savu sunīti.

Kad Maija apbrīnoja kādu sažuvušu galvu, viņa pēkšņi izdzirdēja īsu saucienu un pagriezusies ieraudzīja Mintonas jaunkundzi stāvam pie vitrīnas ar kaltētu augu paraugiem. Šie augi neizskatījās visai aizraujoši, bet Mintonas jaunkundze bija tā iegrimusi to aplūkošanā, ka Maija piegāja viņai klāt un nostājās līdzās.

Bernāra Tavernera Tajupi ielejas ārstniecības augu kolekcija meitene izlasīja.

Pie katra auga bija rūpīgi piestiprināta zīmīte, kas vēstīja, kā to sauc un kādam nolūkam to lieto. Par dažiem Maija bija kaut ko dzirdējusi ar hinīna mizu ārstēja malārijas slimniekus, tīteņa sēklas noderēja pret bezmiegu taču lielākā daļa viņai bija sveši.

Šī ir viena no svarīgākajām muzeja kolekcijām, kāda balss viņām aiz muguras teica, un viņas pamanīja, ka profesors Glastonberijs, muzeja pārzinis, ir iznācis no sava kabineta. Taverners bija lielisks dabaszinātnieks.

Profesors bija liels, korpulents vīrietis ar baltu matu vainagu ap sārtu pauri, ļoti zilām acīm un veciem lina svārkiem, no kuriem laukā rēgojās mutauts. Kabatlakatam nebija nekāda sakara ar profesora degunu; tas tika izmantots, lai uzslaucītu krāsas lāsi vai formalīnu, ietītu kādu trauslu eksponātu vai nostiprinātu vietā izļodzījušos stendu. Tobrīd viņš bija licis kopā milzu sliņķa skeletu un rokā joprojām turēja vienu lielā dzīvnieka ķetnu.

-   Kad Tavernera kungs muzejam uzdāvināja šo kolekciju? Mintonas jaunkundze jautāja.

-   Pirms pieciem gadiem, kad atgriezās no Tajupi. Bet viņš jau bieži kaut ko atveda tas bruņnesis ir Tavernera sagādāts. Viņš nekad nenogalināja vairāk nekā nepieciešams; kad bija ieguvis paraugu, pārējos dzīvniekus neaiztika.

Profesors nopūtās, atceroties zinātnieku, kurš bija bijis viņa draugs. Tad sparīgi tika atvērtas durvis, uz koka grīdas atskanēja skaļi soļi, un viņi ieraudzīja tuvojamies Trepvuda kungu un Lova kungu.

-   Ak nē, tikai ne kouārņil nočukstēja Maija, bet Mintonas jaunkundzes sejas izteiksme meitenei lika apklust, guvernante viņu aizvilka prom no vitrīnas un paslēpa skatieniem aiz lamantīna izbāzeņa.

-   Profesors Glastonberijs? slaucīdams seju, vaicāja Trepvuda kungs. Melni uzvalki nav tropiem piemērotākais apģērbs, un viņš stipri svīda.

Profesors piekrītoši pamāja.

-   Cik saprotam, jūs pazināt Bernām Taverneru, vai ne? Un viņš muzejam devis kolekciju?

Profesors atkal palocīja galvu. Ārstniecības augus, ļoti interesantus tos tur.

Kovārņu izskats pauda vilšanos; droši vien viņi bija gaidījuši izbāztus jaguārus un milzīgus šķēpus.

-   Mēs gribētu jums uzdot dažus jautājumus, kas attiecas uz Tavernera kungu, Trepvuda kungs sacīja.

-   Trepvuds un Lovs, privātie izmeklētāji. Viņš izvilka no kabatas vizītkarti un pasniedza to profesoram.

Paskatījies uz vizītkartīti, profesors sniedza to atpakaļ. Diemžēl esmu ļoti aizņemts.

-   Tas nebūs ilgi. Mēs zinām, ka Bernārs Taverners pirms četriem mēnešiem nomira. Gribam atklāt, kur atrodas Tavernera dēls.

-    Mums tas ir jāatklāj, nopīkstēja Lova kungs.

-   Viņš bez kavēšanās jāaizgādā atpakaļ uz Vestvudu. Profesors piemiegtām acīm mirkli skatījās uz viņu.

-   Diemžēl tas nebūs iespējams, viņš sacīja.

-   Kāpēc tā?

-   Jo Bernāram Taverneram dēla nebija, profesors atbildēja. Un tagad, ja jums nekas nav pretī…

-   Man prieks, Maija sacīja, kad viņas atstāja muzeju, prieks par to, ka viņam nav dēla. Es nezinu, kas ir Vestvuda, bet izklausās briesmīgi. Vai tik tas nav cietums kā Vormvuda vai Pentonvila?

Un Mintonas jaunkundze viņai piekrita: Jā.

Pulksten četros viņām pie teātra kasēm bija jāsatiekas ar Kārterēm. Šķērsojot laukumu ar misiņa lukturiem un ziedošiem kokiem, Maiju pārņēma arvien lielāka bijība.

-   Ja padomā, ka Kloviss tur uzstāsies… viņa sacīja. Tā taču ir ievērojama vieta, vai ne?

Mintonas jaunkundze piekrītoši pamāja ar galvu. Te ir dziedājis Karūzo, viņa sacīja. Un uzstājusies Sāra Bernāra; viņai jau bija septiņdesmit gadu, bet viņa tēloja Napoleona jauno dēlu un radīja sensāciju!

-   Ak debess! Uz Maiju tas atstāja lielu iespaidu. Ja septiņdesmit gadus veca sieviete varēja tēlot Napoleona dēlu, tad Kloviss noteikti tiks galā ar Mazo lordu Fontlerojul Man ļoti gribas viņu atkal satikt, meitene atzinās. Nu jau pēc nedēļas viņi būs klāt.

Dvīnes ar māti jau gaidīja.

-   Mums ir biļetes, Beatrise pavēstīja. Mēs iesim uz Mazo lordu Fontleroju pirmdien pēcpusdienā un sestdien uz Divpadsmito nakti. Tā būs garlaicīga izrāde, jo autors ir Šekspīrs. Toties Mazais lords Fontlerojs būs labs.

-   Jā, tas tiesa. Mēs redzējām Klovisu mēģinājumā. Viņš spēlēja lieliski.

Dvīnes skatījās uz Maiju ieplestām acīm. Ai, bet tu jau neiesi uz teātri! Mēs pasūtījām biļetes pirms vairākām nedēļām, kad vēl nezinājām, ka tu brauksi pie mums. Visas biļetes jau pārdotas, vai ne, mammīt?

Kārteres kundze izklaidīgi pamāja. Viņa deva rīkojumu durvju sargam, lai sameklē ormani.

-    Es Klovisam apsolīju, ka ieradīšos, pūlēdamās apspiest asaras, Maija teica. Es apsolīju.

-  Viņš to būs aizmirsis, sacīja Gvendolīna. Aktieri neatceras citus cilvēkus. Viņš jau aizmirsis, ka ticies ar tevi.

Un dvīnes sekoja mātei uz ormaņa ratiem, kas viņas gaidīja.

Dvīnes Klovisu bija novērtējušas nepareizi. Gudrs viņš nebija, toties uzticīgs gan, un, tiklīdz Piligrimu trupa ieradās Manausā, zēns apjautājās, kur varētu atrast Tapherini jeb Miera mājokli un ģimeni, ko sauca par Kārteriem.

Šķiet, neviens nebija dzirdējis par Miera mājokli, bet ļaudis zēnam pastāstīja, ka Kārteri dzīvo bungalo, kas atrodas stundas brauciena attālumā no Manausas un sasniedzams tikai pa ūdensceļu. Nav īstais brīdis, lai blandītos apkārt! Gudlijas kundze sacīja.

Sopēcpusdien mums paredzēts mēģinājums kostīmos. Kad ieraudzīsi teātri, tu nekur negribēsi skriet. Tas ir divreiz lielāks par jebkuru no tiem, kuros līdz šim esi uzstājies.

Tas neuzlaboja Klovisa omu, viņš pavēstīja, ka jūtoties slikti.

-   Sajā mitrumā visi jūtas slimi, atteica Nensija Gudlija.

Aktieru trupa bija apmetusies viesnīcas Paradiso augšējā stāvā, tas ir, lētākajā Manausas viesnīcā. Tā bija arī pati sliktākā. Pa dušas telpu koka grīdām līda pelēki gliemji, tualetes bija netīras, un augu dienu istabās un gaiteņos vēdīja dvaka, kas cēlās no sasmakušā cepamajā eļļā līdz nāvei nomocītu pupiņu sautējuma.

-    Tagad nav prātīgi nezin ko izdomāt! Gudlijas kundze asi sacīja. Ņem vērā, ka viss ir atkarīgs no tevis. Ja Fontlerojs būs izpārdots, mēs varēsim atdot parādu tiem rīkļurāvējiem un nopirkt biļetes līdz nākamajai uzstāšanās vietai, bet ja ne lai Dievs mums stāv klāt!

Belemu viņi bija atstājuši naktī un lielā steigā, nesamaksājot viesnīcas rēķinu. Dekorācijas tik tikko bija paglābtas: viesnīcnieks bija mēģinājis tās paturēt, lai varētu pārdot, bet trupas ļaudis tomēr bija pamanījušies gādāt, lai pēdējā brīdī tās tiek iekrautas kuģī.

Kloviss nopūtās. Viņš zināja savu tekstu, atcerējās, kā jākustas, un ar balsi, šķiet, viss bija kārtībā. Lielāko daļu laika bija kārtībā, taču dažkārt…

Ja vien pirms pirmās izrādes viņš varētu satikties ar Maiju! Maija un Mintonas jaunkundze zēnam vienmēr lika justies droši.

Maija taču ieradīsies. Viņa bija apsolījusi.

Kloviss nospieda lielu prusaku, kas skrēja pa grīdu, un nolēma būt drosmīgs.

5. NODAĻA

-   Nu es skaidri zinu, kā jutās Pelnrušķīte, Maija teica Mintonas jaunkundzei.

Saruna notika iepriekšējā vakarā pirms tās dienas, kad dvīnēm ar Kārteres kundzi jādodas uz Manausu noskatīties Mazā lorda Fontleroja pirmo izrādi. Fleretes veikalā bija nopirktas kleitas baltas, rišām rotātas, ar rožainiem izšuvumiem izcakotas, tā ka dvīnes izskatījās pēc kāzu tortēm. Kalponīte, Tapi māsa, trīs reizes tika aizsūtīta atpakaļ uz veļas mazgātavas namiņu pārgludināt volānus, lai tie būtu pilnīgi nevainojami; māsas citu pēc citas izmēģināja un atmeta malā matu lentes, aplika ap rokām un atkal noņēma rokassprādzes.

-   Mums vajadzīgas īstas dārglietas, stingri sacīja Beatrise. Maija man varētu aizdot savas mātes pērles.

-   Un man? žēlabaini teica Gvendolīna. Negrasos tur sēdēt, ja tev ap kaklu ir Maijas pērles, bet man nav!

Dvīnes neapmierināja tas, kā bija notīrītas viņu baltās kurpes, un viņas locījās un žēlojās, kad ar karstajām matu šķērēm tika ieveidotas viņu sprogas…

No rīta, kad laiva jau viņas gaidīja, bija vēl ļaunāk.

-   Kur ir mana somiņa? Maija, sameklē! Tā bija uz manas gultas.

-   Mums jāiesmaržojas, mammu! Ar īstām smaržām, nevis lavandas ūdeni tas domāts zīdaiņiem!

Palīdzot dvīnēm, Maija zaudēja realitātes apjautu; meitene bija pilnīgi pārliecināta, ka Kārteres kundze pēdējā brīdī atmaigs un ļaus vismaz braukt līdzi viņai uz Manausu.

-    Saprotu, ka nevaru iet uz izrādi, bet es varētu pagaidīt un vēlāk satikties ar Klovisu, viņa bija lūgusi.

-   Bet, Maija, nerunā muļķības! Vai tad nu es atļautu tev klīst ap teātri kā tādai ubadzei!

Beidzot meiteņu mati bija rūpīgi ievīstīti, lai tos pasargātu no vēja brāzmām, un kalpones, kuras izskatījās vēl īgnākas, nekā Maija jelkad bija redzējusi, bija paņēmušas braucēju kurpju maisiņus un apmetņus.

Kad laiva jau peldēja prom, Tapi, kura stāvēja Maijai blakus, skaidri sacīja: -As Pestinhas.

Maija pārsteigta paskatījās uz viņu. Laikam nav pareizi sadzirdējusi. Taču tad, kad meitene vārdnīcā pārbaudīja šo vārdu nozīmi, kļuva skaidrs, ka tie nozīmē tieši to, ko viņa bija domājusi.

Cūkas tā Tapi bija nosaukusi dvīnes. Mazas, pretīgas cūkas.

Kad laivas saceltais troksnis vairs nebija dzirdams, kļuva ļoti kluss un Maija vairs necentās apslēpt savas bēdas.

-   Tas vēl nav pasaules gals! Mintonas jaunkundze iepriekšējā vakarā bija teikusi. Mums būs lieliska diena pētījumiem. Viņas mūs nevar ieslodzīt mājā!

Taču tad, kad Maija devās guvernanti meklēt, meitene atrada Mintonas jaunkundzi viņas istabā sēžam krēslā ar taisno atzveltni. Guvernante bija ļoti bāla, un viņas acis bija ciet.

-    Es tūlīt nākšu. Man mazliet sāp galva, bet drīz jau pāries.

-    Nē, tās nav vienkārši galvassāpes, sacīja Maija. Tā ir kārtīga migrēnas lēkme. Manai mammai tādas bija tās ir briesmīgas. Jums jāpaguļ, līdz pāriet. Vai jums ir aspirīns?

-   Jā, bet nevajag celt traci.

Taču tad, kad Mintonas jaunkundze mēģināja pieslieties kājās, šķita, ka viņa neko apkārt neredz; guvernante padevās un ļāva, lai Maija saklāj gultu.

Par mani neraizējieties, Maija sacīja. Iešu uz verandu palasīt grāmatu.

Taču, kaut gan meitene lasīja Deividu Koperfildu un bija tikusi līdz tai vietai, kur Betija Trotvuda no sava dārza triec laukā ēzeļus, viņa nespēja sakopot uzmanību. Maijai acu priekšā rēgojās Klovisa seja un ausīs skanēja vārdi: "Tu taču atnāksi, Maija, vai ne? Tu būsi?"

Pēc brīža meitene devās uz Mintijas istabu un klusītēm pavēra durvis. Aptumšotajā telpā Mintonas jaunkundze bija cieši aizmigusi, un Maija aptvēra, ka viņa gulēs krietni ilgi.

Meitene iegāja savā istabā. Uz galda gulēja karte, ko bija iedevis Kārtera kungs. Viņa to paņēma un sāka pētīt. Pirms dažām dienām Maijai bija izdevies atvilkt vaļā smago bultu, kas noslēdza durvis uz iekšpagalmu. Karte liecināja, ka aiz mājas sākas taka, kas ved gar kanāliem un acīmredzot beidzas pie Manausas kuģu piestātnes. Nelielie kanāli bija savijušies kā žņaudzējčūskas līkumi, bet ja viņa raudzītos, lai saule ir labajā pusē… Šodien patiešām brīžam uzspīdēja saule, visu laiku nelija tas tumšais lietus, kas uznāca tik bieži.

Pulkstenis rādīja tikai desmit. Izrāde sāksies divos. Pat tad, ja būs jāiet ilgi, viņa varētu nonākt galā laikus vismaz viņa būs mēģinājusi.

Maija uzāva iešanai ērtas kurpes un dziļi kleitas kabatā noglabāja naudas maku.

Tad lēnām, piesardzīgi viņa atvilka durvju bultu.

Meitene tik bieži pa logu bija noraudzījusies uz indiāņu namiņiem, ka bija dīvaini iet tiem garām. Viņa redzēja mazo cūciņu sapītām kājām ar šņukuru rokamies zemē, kā arī dažus cālīšus, bet neviens indiānis nebija redzams visi strādāja mežā vai mājā.

Taka sākās tieši tur, kur tai vajadzēja sākties, un tūlīt pēc tam pār strautu veda šaura laipa. Maija ienira mežā.

Tiklīdz viņa attālinājās no mājām, lielie koki auga ciešāk cits pie cita, ap stumbriem vijās raibi tīteņi, kas tiecās pret gaismu; nokarādamās no kāda zara, purpursarkana orhideja kā dārgakmens mirdzēja saules staru kūlī.

Ai, cik skaisti! meitene skaļi teica un ievilka dziļi plaušās mitro gaisu, kas smaržoja pēc zemes un nedaudz arī pēc trūdiem.

Bet nebija prātīgi tā aizrauties ar skaisto dabu, jo taka nebija gluži tik vienkārša, kā bija izskatījies kartē. Meitene zināja: jāraugās, lai saule vienmēr ir labajā pusē, taču uz sauli nevarēja paļauties, jo dažkārt lapotne bija tik blīva, ka šķita viņu apņem krēsla. Un ūdensceļi sazarojās… Maija turējās blakus lielākajam, taču taka, ko bija ieminuši kaučuka vācēji, bija aizaugusi; meitene klupa pār koku saknēm, uzkāpa virsū savādām, oranžām un violetām sēnēm… Dažkārt taku šķērsoja kāds sīkāks strauts, un tad Maijai nācās lēkt vai brist tam pāri. Reiz priekšā starp kokiem, gaisu ošņādams, aizskrēja kāds pelēks radījums…

Maija nevarētu pateikt, kurā brīdī aptvēra, ka ir apmaldījusies. Vispirms viņa tikai juta šaubas, vai izvēlas pareizo ceļu. Tad šaubas pārtapa bailēs un bailes nomainīja panika; meitenei vajadzēja dziļi ievilkt elpu, lai nesāktu kliegt. Tobrīd mākoņi sāka aizsegt sauli. Pat tie gaismas staru kūļi, pēc kuriem viņa bija varējusi vadīties, nu bija pagaisuši.

Viņiem, tiem briesmīgajiem Kārteriem, taisnība: džungļi ir mūsu ienaidnieks, Maija nodomāja. Kāpēc es neņēmu to vērā?

Viņa atdotu itin visu, lai tikai atgrieztos drūmajā bungalo, kur ēstu konservētas bietes un paciestu dvīņu ciešos skatienus. Pūlēdamās saņemties, meitene sāka iet ātrāk. Strauts, kuram viņa gāja līdzi, bija gluži plats; patiesībā tā jau bija upīte, un straume bija ātra; tā noteikti ved uz Manausu.

Apspiezdama asaras, meitene ar pūlēm virzījās uz priekšu. Tad Maijas kājas sapinās liānā, garā stīgā, kas kā virve nokarājās no koka galotnes, un viņa nokrita.

Kritiens bija smags; kājas šķita kā sasietas, un, cenšoties noturēties stāvus, Maija bija pastiepusi roku un satvērusi ērkšķainu zaru. Nikna pati uz sevi, savainota, apmaldījusies tā viņa pāris mirkļu bezpalīdzīgi gulēja.

Kad Maija pietrūkās sēdus, viņa atklāja, ka noticis kas dīvains. Strauts, pie kura viņa bija nokritusi, gabaliņu tālāk pazuda aiz zaļa priekškara, pat vairāk nekā priekškara aiz niedru, vīteņaugu un pa pusei ūdenī iegrimušu koku sienas. Tomēr no šīs zaļās barjeras bija iznirusi kanoe, un tā slīdēja uz meitenes pusi tik klusi kā sapnī.

Laiviņu ar kārti uz priekšu stūma indiāņu zēns, kurš stāvēja tās priekšgalā un vadīja to tik nesteidzīgi un viegli, ka šķita ūdens gandrīz vai nesakustas.

Neticēdama savām acīm, Maija brīdi skatījās, tad ar pūlēm pietrausās kājās.

-    Lūdzu, vai tu varētu man palīdzēt? viņa uzsauca muļķīgā kārtā angliski, pēc tam izmisīgi atcerēdamās dažus portugāļu vārdus.

Zēns lūkojās uz Maiju; šķiet, meitenes satraukums viņu pārsteidza. Tad viņš klusām pievirzīja laiviņu meitenei blakus. Tomēr neteica ne vārda.

-   Man jātiek uz Manausu. Noteikti jātiek! Maija sacīja un norādīja uz to pusi, kur, viņasprāt, atradās pilsēta. Manausa ir tur?

Zēns pasmaidīja, un pēkšņi likās: viņš ir vienkārši Maijas vecuma bērns, nevis noslēpumains un, iespējams, bīstams svešinieks, kurš izniris no zaļu augu priekškara.

Zēns papurināja galvu. Manausa, viņš teica un norādīja gandrīz vai uz pretējo pusi.

Maija jutās pilnīgi satriekta. Te nu bija viņas karte, viņas orientēšanās džungļos; turklāt roka bija asinīs.

-    Man jātiek uz Manausu. Es apsolīju draugam… amigo… Man jātiek, meitene atkārtoja. Tas portugāļu valodas mazumiņš, ko viņa bija apguvusi, šķiet, bija pagaisis. Maija spēja tikai lūkoties uz zēnu un lūgties.

Zēns neatbildēja. Viņam mugurā bija darba drēbes, tādas parasti nēsāja vietējie indiāņi: no mazgāšanas pabalējis zils kokvilnas krekls un kokvilnas bikses taču ap galvu viņš bija apsējis platu apsēju, kas daļēji apklāja biezos, ogļmelnos matus, un uz vaigukauliem ar krāsu uzvilcis sarkanus zigzagus. Zēna āda bija gaišā bronzas tonī un acis tumši brūnas gluži kā Maijai.

Brīdi viņš izslējies stāvēja laivā un prātoja. Tad izstiepa roku un ar galvu pamāja tā, ka to nevarēja pārprast. Viņai vajadzēja kāpt kanoe.

-   Vai tu mani aizvedīsi? Ak, vai patiesi?!

Maija nezināja, vai zēns saprot, bet instinktīvi tiecās viņam uzticēties. Kad viņš ievilka meiteni laiviņā, Maija sarāvās, un indiānis paskatījās uz viņas roku. Tad izrāva no Maijas plaukstas lielu ērkšķi, un meitene pateicās viņam.

-   Apsēdies! zēns portugāļu valodā teica.

Viņš paņēma kārti, un laiva pārsteidzoši ātri sāka slīdēt lejup pa straumi. Tiklīdz viņi bija devušies ceļā, Maija nodomāja, ka rīkojusies kā pēdējā muļķe. Zēns viņai iesitis pa galvu… aizvedīs uz savu cilti verdzībā… vai vēl ļaunāk…

Es tagad domāju kā Kārteri, Maija pati sev teica.

Zēns bija iecēlis laivā kārti un nu darbojās ar airi. Viņa grasījās paņemt otru, taču indiānis papurināja galvu, norādīdams uz viņas ievainoto roku. Zēnam airējot, Maija viņa rokas locītavas iekšpusē pamanīja sīku, sarkanu zīmējumu, tādu kā četrlapu āboliņu. Veiksmes zīme? Viņa cilts piederības zīme?

Taču pat šis zēna svešatnības apliecinājums nespēja meiteni nobiedēt uz ilgu laiku. Viņš kustējās tik graciozi, izturējās tik mierīgi un draudzīgi! Viņa bija pēdējā muļķe, uzticoties zēnam, tomēr uzticējās.

-   Paldies, Maija pateicās gan angliski, gan portugāliski. Viņa pat atcerējās, kā "paldies" ir tajā indiāņu valodā, kurā runāja kalpotāji. Man jāiet uz teātri. Uz Teatra Amazonas.

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu, un kanoe slīdēja lejup pa upi. Dažkārt viņi virzījās starp sulīgi zaļiem kokiem, kuri bija tik tālu pārlikuši pāri straumei, ka meitenei likās viņu ceļš ved tieši caur mežu. Kad laiva peldēja garām, gaisā pacēlās putni: sārti ibisi, balti gārņi, kas lēnām plandīja spārnus… Kad braucēji iegriezās upes sānu atzarojumā, Maija iekliedzās, jo nu zēns virzīja laivu starp milzīgām lapām, no kurām ūdenī lēca lāsumainas vardes.

-   Tā ir Victoria Regia, vai ne? Maija jautāja. Es par šo liliju esmu lasījusi.

Bija grūti ticēt, ka zēns nesaprot, ko Maija saka; viņa seja liecināja par vērīgu ieklausīšanos.

Pēkšņi notika pats ļaunākais. Zēns mežonīgi iekliedzās; viņš bija saniknots. Nolicis airi, viņš metās Maijai virsū un piespieda meiteni pie laiviņas dibena un turēja ciet viņas rokas. Maija juta uz vaiga viņa elpu.

Tad indiānis palaida meiteni vaļā un uz kaut ko norādīja ar roku. Viņi bija izbraukuši zem briesmīga zara, kura ērkšķi bija tik gari kā naži. Ja zēns nebūtu Maiju nogāzis, zars viņu būtu notriecis bezsamaņā vai pat izdūris acis. Kamēr zēns atkal uzslējās un paņēma airi, viņš nikni murmināja savā valodā un skatījās uz meiteni. Nesaprazdama nevienu vienīgu vārdu, meitene tomēr aptvēra, ka zēns viņu rāj par piesardzības

trūkumu, mēģinot iestāstīt, ka džungļos visu laiku jābūt nomodā.

-  Idiota! beigās viņš teica, un, kaut arī senjora un senjoras Olvidaresu grāmatā tāda vārda nebija, Maija saprata, ko tas nozīmē.

Pēc tam viņa ļoti uzmanījās un raudzījās apkārt, tomēr nekas nespēja pilnīgi nomākt prieku par apkārtnes skaistumu. Likās, ka nu Maija ir devusies tajā ceļojumā, kuru bija iztēlojusies, sēdēdama bibliotēkas kāpņu augšā todien, kad uzzināja, ka viņu gaida jauna dzīve.

Strauts kļuva platāks, straume stiprāka, un Maija pamanīja zemas ēkas, kurām pa daļai bija nogājusi krāsa, un dzirdēja suņa rejas.

-   Manausa, indiāņu zēns teica. Viņš pieairējās pie krasta un palīdzēja meitenei izkāpt. Viņa izvilka maciņu, taču zēns atteicās pieņemt naudu un negribēja arī klausīties pateicības runās. Teatra Amazonas, viņš teica, norādīdams tieši uz priekšu.

Zēns negrasījās vairāk pietuvoties civilizācijai.

Viņš noraudzījās, kā Maija aizskrien. Kad viņa atskatījās un pamāja, viņš jau bija pagriezis laivu.

Zēns aši virzīja laiviņu atpakaļ ūdensceļu tīklā. Nonācis vietā, kur bija atradis Maiju, viņš pasmaidīja un viegli pašūpoja galvu. Tad pie zaļā augu priekškara cieši nostiprināja laivu un pazuda savā noslēpumainajā pasaulē.

6. NODAĻA

Policijas priekšniekam bija slikts garastāvoklis. Viņš bija cerējis, ka varēs noskatīties Mazā lorda Fontleroja dienas izrādi. Pulkvedim da Silvām bija pāri piecdesmit, viņš bija varens šāvējs, dzelzs vīrs ar satriecošām ūsām, bet ļoti mīlēja teātri. Opera, balets, stāsti par maziem puisēniem, kas atkausē sirdi veciem grāfiem, tas viss viņam bezgala patika.

Taču no policijas priekšniecības Londonā vīrs bija saņēmis ziņu, kas aicināja palīgā Lova kungam un Trepvuda kungam, kuri ieradušies Amazones apvidū sameklēt pazudušu zēnu, lai viņu aizvestu atpakaļ uz Angliju. Sos detektīvus Anglijā bija nolīgusi kāda ievērojama persona tā tika vēstīts, un viņam vajadzēja darīt visu iespējamo, lai atvieglotu meklēšanu.

Sī nebija pirmā reize, kad pulkvedi apmeklēja šie nepatīkamie angļi. Viņi bija lūguši, lai pulkvedis izliek paziņojumus policijas iecirknī un pilsētā uz afišu dēļiem, aicinot sniegt ziņas par Bernāra Tavernera dēlu, un piekodinājuši paziņojumā minēt arī naudas balvas lielumu. Viņš gan nedomāja, ka tas kādu pamudinās pienest ziņas.

-    Es neesmu gatavs tā turpināt! pavēstīja Trepvuda kungs, kura seja karstumā bija pietvīkusi zili sarkana. Esam runājuši ar simt cilvēkiem, bet neviens neko nezina par zēnu. Tas ir smieklīgi! Tā ir sazvērestība!

-    Mums jātiek atpakaļ uz Angliju, Lova kungs aizsmacis noķērca. Viņš bija norijis asaku, kas bija pagadījusies brokastu virumā, tā bija savainojusi rīkli. Zēns jānogādā Vestvudā. Mēs nedrīkstam zaudēt laiku.

Abi vīrieši nikni skatījās uz pulkvedi da Silvu, kurš palūkojās pulkstenī un saprata, ka netiks uz izrādi.

-    Es jums saku par tādu zēnu neviens nav dzirdējis. Vienīgi… varbūt… ak jā… paga… Šķiet, ka esmu kaut ko dzirdējis; es jums neteicu, jo nebiju pārliecināts… Kāds zēns dzīvo pie ombudas cilts indiāņiem. Runā, ka tas esot Tavernera kunga dēls, kuru tēvs atstājis viņu uzraudzībā.

-    Indiāņu uzraudzībā! Abi vīri pārskaitušies raudzījās uz policijas priekšnieku. Paklausieties, ser, var jau būt, ka tas Taverners bija uzdzīvotājs, tomēr viņš bija dzimis angļu džentlmenis!

Pulkvedis pavēra muti, bet tad to aizvēra. Jo mazāk kovārņi zina, jo labāk. Tad viņš sacīja: Senhors, es arī esmu džentlmenis, un mana vecmāmiņa ir indiāniete, ļoti gudra sieviete; viņa mani uzaudzināja. Seit ir daudz jaukto laulību, un mēs lepojamies ar visiem saviem senčiem.

Lova kungs un Trepvuda kungs apspriedās. Vai jums ir kādi droši pierādījumi, ka tas zēns varētu būt Tavernera dēls?

Pulkvedis da Silva paraustīja plecus. Tā runā. Stāsta, ka zēns esot skaists, gaišiem matiem. Parādīšu to vietu kartē. Tikai divu dienu brauciens ar kuģi pa upi nepaies ilgs laiks, līdz noskaidrosiet. Un ombudas cilts ļaudis ir ļoti miermīlīgi, viņš sacīja, sniegdams detektīviem saburzītu karti un prātodams, kāpēc neaizsūta šos pie kurakaras cilts indiāņiem, kas no laika gala bijuši kanibāli. Kuģis atiet deviņos no rīta, viņš teica. Norīkošu jums līdzi tulku un ceru, ka šis ceļojums būs veiksmīgs.

Kad abi devās prom, pulkvedis paņēma zobu bakstāmo un nolūkojās uz viņiem pa logu. Nu šie vismaz pāris dienu nemaisīsies pa kājām. Viņš nedomāja, ka Finnu kāds atdos. Bernāra Tavernera draugi labi zināja, ko Vestvuda nodarījusi Bernāram. Džungļos šis cilvēks bija bezbailīgs, taču tie, kuri bija nakšņojuši kopā ar viņu brīvā dabā, kad pētnieks bija devies vākt materiālus, atcerējās naktis, kad viņš pārbijies bija uztrūcies no sapņa ar vārdu "Vestvuda" uz lūpām.

Pēc brītiņa pulkvedis atvēra durvis.

Dodieties uz muzeju un pastāstiet profesoram Glastonberijam, ka es angļus aizsūtīju uz upes augšteci! viņš sacīja kādam policistam. Bet jāpiekodina Finnam, lai viņš paliek turpat, kur ir, es nezinu, cik ilgi detektīvi būs prom.

Profesors aizsūtīs mazo puisi no zivju tirgus, tas ir, Tapi krustdēlu, uz namiņiem aiz Kārteru mājas. Indiāņi, kuri tur dzīvo, Tavernera dēla labā gatavi darīt jebko.

Manausas skaistajā teātrī ar sārtajiem un zeltītajiem rotājumiem, pīlāriem un skulptūrām publika gaidīja, kad pacelsies priekškars un sāksies Mazā lorda Fontleroja izrāde.

Beatrise un Gvendolīna ar māti sēdēja labākajās vietās. Uz krēslu paroceņiem starp abu meiteņu sēdvietām stāvēja kārba ar šokolādes konfektēm, ko dvīnes negausīgi tiesāja, ar tuklajiem pirksteļiem skaļi čaukstinot ietinamo papīru, kamēr katra centās uztaustīt konfekti ar savu vismīļāko pildījumu.

-   Es to gribēju! sūdzējās Gvendolīna, kad Beatrises žokļi sparīgi sakļāvās ap konfekti ar lazdu riekstu pildījumu. Mammu, kāpēc mēs nevaram dabūt divas konfekšu kastes? Katrai vajag savu!

Kārteres kundze staipīja kaklu, cieši nopētīdama teātra skatītājus.

-   Paskatieties uz to smieklīgo krievieti! viņa sacīja, kad zālē pa eju starp skatītāju rindām nāca Sergeja māte. Agrā pēcpusdienā ar smaragdiem! Un viņiem līdzi ir guvernante, kuru viņa uzklausa!

Ejot garām dvīnēm, Sergejs pagriezās un jautāja: Kur Maija?

-   Viņa nevarēja atbraukt. Nejutās labi, atbildēja Beatrise.

-   Ai, cik žēl! Vai kas nopietns?

Dvīnes pakratīja galvu abas reizē, no kreisās uz labo, no labās uz kreiso -, un Sergejs aizgāja tālāk.

-   Neta tajā kleitiņā ar ņieburu izskatās muļķīgi, vai ne? Gvendolīna sacīja. Man liekas, viņas vecāki nevar atļauties kārtīgu izejamo tērpu.

Nebija taisnība, ka izrāde pilnīgi izpārdota, viņas pavisam viegli būtu varējušas nopirkt Maijai biļeti. Tomēr teātris bija gandrīz pilns. Piligrimi varēja būt pavisam maza trupa, par kuru neviens nav dzirdējis, bet šajā pasaules nostūrī ļaudis gāja skatīties jebko. Mazo lordu Fontleroju bija atnākušas noskatīties pat tās vecās dāmas, kurām nebija piekabināts mazbērns, un armijas pulkveži ar varenām ūsām… Protams, zālē bija ikviens bērns, kura vecāki varēja atļauties nopirkt biļeti.

Kārteres kundze atvēra programmu. Tajā bija Klovisa Kinga attēls; viņš bija nofotografēts pirms trīs gadiem un izskatījās ļoti glītiņš.

-   Varu derēt, ka Maija patiesībā nav iepazinusies ar viņu. Varu derēt, ka viņa to izdomāja, sacīja Gvendolīna.

-   Kloviss Kings lomā, kuru padarījis par savējo, lasīja Kārteres kundze.

Kloviss tēloja Sedriku, amerikāņu zēnu, kurš uzzina, ka ir sava vectēva titula mantinieks, un kuram jāatstāj vienkāršā dzīve Ņujorkā, kur viņš ir draugos ar veikalnieku un kurpju tīrītāju, un jādodas uz Angliju, lai sāktu jaunu dzīvi kā aristokrāts.

-   Kopā ar savu māmiņu Visudārgo zēns atkausē stingrā, vecā grāfa, sava vectēva sirdi un sāk darīt labu muižas zemniekiem. Taču neģēlīga sazvērestība…

-    Ko nozīmē neģēlīgai šokolādes pilnu muti jautāja Beatrise.

-    Ļauna, paskaidroja Kārteres kundze, …neģēlīga sazvērestība, kuras mērķis ir ieņemt mazā lorda Fontleroja vietu…

Taču zālē nodzisa gaisma. Priekškars atvērās. Izrāde sākās.

Maija pār tukšo laukumu skrēja uz teātri. Viņa bija aizelsusies, pūles noberzēt no rokas asinis un mazliet sakopties nebija vainagojušās panākumiem, bet viņai prātā bija viena doma: ir jāpilda Klovisam dotais solījums!

Taču Maija bija nokavējusi. Teātris bija iesūcis itin visus; uz kāpnēm vīdēja tikai daži ubagi, kāda veca sieva pārdeva zemesriekstus. Vairāk neviena.

Meitene apskrēja teātrim ap stūri, atrada aktieru ieeju un atrāva durvis. Viņai laimējās. Kājas uz galda saslējis, priekštelpā sēdēja un cigareti smēķēja Gudliju radinieks.

-    Lūdzu!… Maija teica, pūlēdamās elpot mierīgi.

-   Es Klovisam apsolīju, ka būšu klāt viņa pirmajā izrādē; mēs satikāmies uz kuģa. Vai atļausiet viņu sagaidīt?

-   Droši. Bet kāpēc tu neej pa tiešo un nenoskaties izrādi? Es Klovisam pateikšu, ka esi šeit.

-   Es nevaru. Nav biļešu.

Jauneklis iepleta acis. Kas tev to teica? Viņš pagriezās uz informācijas stenda pusi un paņēma kādu aploksni. Te būs partera pirmajā rindā. Nolikts policijas priekšniekam, bet viņš nav parādījies. Droši vien viņu aprijis kroko.

-   Vai tā būs labi? Maija jautāja, negribēdama tērēt laiku paskaidrojumiem par krokodiliem Amazonē.

-   Bet es nezinu, vai man pietiek naudas.

Maija meklēja naudas maku, bet puisis ar žestiem viņu apturēja. Trupas draugiem par brīvu. Pasteidzies, ir jau sācies!

Ieslīdēdama savā vietā, Maija priecājās par to, ka zāle grima tumsā. Dvīnes nevarēja viņai liegt ierasties teātrī, tomēr meitene nevēlējās, lai māsas viņu ierauga.

Pēkšņi Maija nokļuva Ņujorkā, pārtikas veikalā, kur mazais Sedriks ar savu draugu veikalnieku apsprieda aristokrātu ļauno dabu.

Kloviss tēloja labi. Protams, viņš neizskatījās septiņus gadus vecs pat ne astoņus vai deviņus -, tomēr matroža uzvalciņā, ar garu, blondu cirtu parūku galvā patiesi atgādināja pievilcīgu puisēnu. Un balss viņam nesvārstījās bija dzirdams dzidrs, augsts diskants. Maija juta, kā bērni zālē tver katru zēna vārdu.

Tad uz skatuves uznāca džentlmenis no Anglijas jurists, tāds kā viņas pašas Mureja kungs, un līdz ar viņu Visudārgā, Sedrika māte, kura dēlam pavēstīja, ka viņš patiesībā ir lords. Klovisam labi padevās ainas, kur māte jādēvē par Visudārgo, pat labāk nekā uz kuģa.

Maija aizmirsa visas raizes un pilnīgi pievērsās izrādes baudīšanai. Salkans vai nesalkans, Mazais lords Fontlerojs bija labs stāsts, un tad, kad mazā zēna rokās nonāca daudz naudas, kuru viņš nevis paturēja sev, bet atdeva nabadzīgajiem draugiem, publiku pāršalca varena nopūta.

Pirmajā starpbrīdī Maija palika sēžam nodurtu galvu. Dvīņu vietas atradās dažas rindas tālāk aiz muguras, un viņas nebija pamanījušas Maiju, bet meitene dzirdēja, kā māsas par kaut ko ķiķina un tad plijas virsū mātei, lai tā vēl nopērk šokolādes konfektes.

Otrajā cēlienā mazais lords Fontlerojs un Visudārgā nokļūst varenajā pilī, kuru zēns reiz mantos, un

Sedriks atkausē vecā aristokrāta, sava vectēva, sirdi. Grāmatā viņš turklāt sadraudzējas ar milzīgu, niknu suni, bet Gudliji diemžēl no suņa bija atteikušies. Ļoti aizkustinoši: gluži vienkārši ticēdams, ka vectēvs ir labs cilvēks, Sedriks viņu padara labu, un Maija prātoja, vai tas varētu attiekties arī uz dvīnēm. Ja viņa patiešām ticētu, ka māsas ir laipnas, vai viņas kļūtu laipnas? Visi satraukumi Maijai bija aizmirsušies; Kloviss patiešām bija lielisks aktieris, un publikai viņš ļoti patika.

Pēdējais cēliens, kā jau lielākajai daļai lugu, ir visspraigākais. Grāfa pilī ierodas kāda ļauna sieviete, kura paziņo, ka īstais lords Fontlerojs ir viņas dēls. Protams, atklājas, ka tā nav taisnība, bet visi ir satriekti, lai gan Sedriks, bez šaubām, izturas lieliski. Kad zēns domā, ka varbūt nav īstais lords Fontlerojs, Sedriks nemaz neuztraucas par to, ka vairs nav bagāts un augstdzimis, viņu tikai nomāc tas, ka vectēvs varētu viņu nemīlēt. Un Sedriks vēršas pie vectēva, uzliek plaukstu uz vecā vīra ceļgala un jautā: Vai es vairs nevaru būt tavs mazais puisēns ?

Līdz ar šo aizkustinošo teikumu tas notika. Kloviss pavērsa seju pret veco vīru, sāka savu sakāmo un pēkšņi viņa balss aizlūza. Viņš apklusa, mēģināja vēlreiz… un šoreiz teikumu Vai es vairs nevaru būt tavs mazais puisēns ? pateica dobjā basā.

Ja neviens nebūtu tam pievērsis uzmanību, varbūt viss būtu labi. Ikviens skatītājs bija Klovisa pusē. Taču dvīnes nesavaldījās: viņas sāka spurgt un ķiķināt; spurdzieni kļuva arvien skaļāki, un tad citi bērni, kuri bija valdījušies, pievienojās māsām, un pēc brīža zāle smējās tā, ka bērni krita no krēsliem. Nejau visi. Nejau Neta un Sergejs… Un, protams, ne Maija, kura sēdēja, plaukstu mutei priekšā aizšāvusi.

Klovisam bija gana. Pietika ar to, ka divu nākamo runu laikā nerimās dzēlīgas piezīmes un smiekli, viņš noelsās, pagriezās un noskrēja no skatuves aizkulisēs.

Un priekškars aizvērās.

Pusstundu Maija bija stāvējusi ārpusē pie aktieru izejas. Meitenei nebija ne jausmas, kā tikt mājās, bet viņa nevarēja pamest Klovisu nelaimē. Garām bija pagājuši daudzi aktieri, tikai viņš ne. Beidzot meitene atvēra durvis. Bija dzirdams skaļu balsu jūklis tika runāts par izrāžu atcelšanu, finansiāliem zaudējumiem, postu un negodu. Visi bija dusmīgi, visi bija satraukti.

-   Vai varu satikt Klovisu? meitene braši jautāja, un viņi ar galvas mājieniem norādīja uz kāpnēm, kas veda uz ģērbtuvēm.

Pagāja krietns laiks, kamēr Maija milzīgajā teātra ēkā zēnu sameklēja, bet beigu beigās viņa atvēra īstās durvis un ieraudzīja savu draugu guļam dīvāniņā uz mutes, pleciem raustoties.

-   Klovis, nevajag! Nav ko pārdzīvot! Tā var notikt ar jebkuru, un līdz tam brīdim tu tēloji ļoti labi!

Zēns pietrūkās sēdus. Klovisa seja bija plankumaina, viņš vēl joprojām raudāja.

-   Tu nesaproti! Viņi ir pārskaitušies. Vajadzēs atcelt visas dienas izrādes un zaudēt daudz naudas es to

vairs nespēju izturēt! Es uzlīdīšu uz kuģa un par zaķi aizbraukšu atpakaļ uz Angliju.

Maija izbijusies skatījās uz draugu. Tevi atradīs! Tos, kas brauc par zaķi, vienmēr atrod. Vai tavu lomu neviens nedublē?

Kloviss papurināja galvu. Iepriekšējā uzstāšanās vietā bija viens zēns, bet viņš saslima ar vēdertīfu. Viņš piecēlās un, kā likās, tikai tagad ieraudzīja Maiju. Vai tu zini, ka tev uz rokas asinis?

Meitene nepacietīgi papurināja galvu. Tas nekas. Klovis, tev jāsaņemas! Tas nav tik grūti.

-   Tā šķiet tev, jo tu neesi uz skatuves un nepazīsti Gudlijus. Zēns skatījās uz Maiju, un viņa acis vēl bija asaru pilnas. Maija, man jātiek mājās! Vai tu nevari palīdzēt? Esmu gatavs uz visu, lai tiktu prom!

-   Es pamēģināšu, Klovis. Patiešām pamēģināšu. Meitene pēkšņi apklusa, sadzirdējusi gaitenī niknu

balsi saucam viņas vārdu. Kārteres kundze bija Maijai uz pēdām!

-    Man jāiet! Paklau, Klovis, ļauj apdomāt! Man vajadzīgs laiks. Un neesi tik bēdīgs. Es kaut kā tev palīdzēšu. Mēs noteikti kaut ko varam darīt!

7. NODAĻA

Divas dienas pēc izrādes Maijai bija jācieš negods. Es nespēju ticēt savām acīm, sacīja Kārteres kundze, blenzdama uz meiteni pār tik cietu makaronu ar sieru porciju, ka viņa to grieza ar nazi. Meitene,

kas atstāta manā uzraudzībā, slepus aizlavās no mājām, nokļūst aizkulisēs, turklāt izskatoties pēc pēdīgās skrandaines! Meitenes man teica, ka laikam manījušas tevi atstājam zāli, bet es neticēju.

-   Mēs taču teicām, mammīt! Beatrise smīkņādama sacīja.

-   Viņa ir kā uzburta uz to aktierpuiku, kurš runā basā!

Abas sāka atdarināt Klovisu, kurš dobjā, dārdošā balsī saka: "Vai es vairs nevaru būt tavs mazais puisēns?" un gardi smējās. Ai, cik tas bija jocīgi! Man likās, es dabūšu galu!

Sākumā Maija mēģināja Klovisu aizstāvēt un dvīnēm atklāt, ko šis nepatīkamais gadījums zēnam nozīmē. Taču drīz viņa padevās. Mudināt dvīnes iztēloties, kā jūtas kāds cits, nozīmēja velti izšķiest laiku. Turklāt Maijai bija jātiek galā ar Kārteres kundzes draudiem aizsūtīt viņu atpakaļ uz Angliju.

Maija kundzei bija izstāstījusi, ka devusies uz Manausu laivā, kurā pa upi uz leju tiek nogādāts kaučuks, un Kārteres kundze nespēja saprast, kāpēc meitene nav nogalināta un pārsviesta pāri bortam. Kas attiecas uz Mintonas jaunkundzi, man diemžēl jāatzīst, ka viņa nav piemērota jaunu meiteņu uzraudzīšanai. Man nāksies viņu nomainīt, tiklīdz atradīšu piemērotāku guvernanti.

Vakarā, kad Mintonas jaunkundze ieradās "paklausīties, kā Maija lasa", meitene teica: Bez jums es te nepalikšu. Es aizrakstīšu Mureja kungam.

-   Man šķiet, paietu krietns laiciņš, līdz viņi atrastu kādu, kas gribētu strādāt par tādu algu, ko Kārteri man maksā, Mintonas jaunkundze strupi sacīja. Viņa paņēma Maijas matu suku. Tikai nesaki, ka tu ik vakaru to simt reižu izvelc cauri matiem, tam es neticu! Es esmu nemitīgi atkārtojusi, ka mati ir jākopj! Viņa paņēma suku un kādu brīdi cītīgi vilka to caur Maijas matiem. Tad jautāja: Vai tu gribi doties atpakaļ, Maija? Atpakaļ uz Angliju?

-   Es gribēju gan, meitene atbildēja, to apsvērdama.

-   Dvīnes ir tik briesmīgas, un man likās, ka nav jēgas pavadīt laiku, ieslēgtai šajā namā. Bet nu man vairs tā nešķiet. Es vairs negribu atgriezties, jo tomēr redzēju, ka te tas viss ir. Tas, kam, pēc manām domām, šeit bija jābūt.

Mintonas jaunkundze nogaidīja.

-   Es gribu teikt… mežs… upe… Amazone… Viss, par ko es pirms atbraukšanas domāju. Un cilvēki, kuri visā tajā dzīvo un to pazīst.

Tad viņa Mintonas jaunkundzei pastāstīja par zēnu, kurš viņu bija aizvedis uz Manausu.

-   Zēns nerunāja angliski, bet sejas izteiksme liecināja, ka viņš visu uztver; man negribējās ticēt, ka viņš nesaprot, ko saku. Ak, Mintij, tas bija tik burvīgs ceļojums, it kā mēs peldētu pa nogrimušu mežu! Grūti ticēt, ka tā ir tā pati pasaule, kurā mīt Kārteri.

-    Nav jau tā pati, sacīja Mintonas jaunkundze.

-   Cilvēki veido paši savas pasaules.

-   Man gribētos viņu sameklēt. Un tad: Es viņu sameklēšu. Ja Kārteri mani neaizsūtīs atpakaļ.

-    Neaizsūtīs, Mintonas jaunkundze sacīja. Kārteres kundze jau alkatīgi gaidīja, kad Manausas bankā varēs saņemt nākamo Maijas uzturnaudas daļu. Man šķiet, mums jāizdomā, kā tevi dabūt laukā no šīs mājas. Guvernante sarauca savu briesmīgo pieri. Manuprāt, vislabāk noderēs slimība. Jā. Tāda, kuras dēļ tu būsi spiesta iet laukā ieelpot svaigu gaisu. Kaut arī mitru. Ļauj padomāt! Ko tu teiktu par spazmām plaušās?

Maija cieši lūkojās uz viņu. Neko par tādām neesmu dzirdējusi.

-    Skaidrs, ka ne. Es nupat tās izdomāju. Kārteres kundzei pateiksim tā: ja tavas plaušas dezinficētajās telpās izkalst, tev uznāk spazmas. Tu taču zini, kas tas ir, vai ne?

-   Kaut kādi žņaudzieni un krampji?

-   Jā. Krampji derēs. Kārteres kundzei tie nepatiks. Man droši vien nebūs iespējas vienmēr doties tev līdzi, tāpēc, lūdzu, ņem vērā: es paļaujos, ka tu turēsies pie mājām un būsi prātīga. Tomēr šķiet, ka prātīga tu neesi bijusi.

-    Jā. Es būšu, patiešām… Viņa mēģinās sadraudzēties vismaz ar indiāņiem, kuri dzīvo namiņos. Viņa varētu atklāt, kura sieviete dziedāja šūpuļdziesmu, un apjautāties par to cilvēku, kurš pirmajā vakarā bija svilpojis Vējiņ, pūt uz dienvidiem. Indiāņi pat varētu zināt, kurš ir viņas glābējs; tad meitene varētu viņam pienācīgi pateikties.

Maija nebija aizmirsusi, ka apsolījusi palīdzēt Klovisam.

-   Viņš grib slepus uzkāpt uz kuģa, kas dodas uz Angliju, bet viņu taču noteikti noķers, vai ne? meitene jautāja Mintonas jaunkundzei.

-   Bez šaubām, guvernante atbildēja. Par laimi, nākamais reiss uz Angliju ir tikai pēc divām nedēļām.

-    Kā jums šķiet: vai Mureja kungs būtu ar mieru apmaksāt Klovisa braucienu? Viņš varētu to atrēķināt no manas kabatas naudas.

V

-   Šaubos, vai tu visā atlikušajā mūžā vēl dabūtu kaut grasi kabatas naudas, ja par to ieminētos.

-    Bet varbūt viņš būs ar mieru, Maija palika pie sava. Vai es varētu viņam nosūtīt vēstuli? Tās neiet pārāk ilgi, vai ne? Viņš varētu nokārtot visu ar Manausas kuģniecību tā, lai Kloviss var saņemt biļeti, vai ne? Mans tēvs vienmēr tā rīkojās.

-   Varētu gan, Mintonas jaunkundze atteica, bet stipri šaubījās, vai Maijas aizbildnis uztrauktos par grūtībās nonākuša aktiera likteni.

Taču guvernante nestājās Maijai ceļā. Meitene uzrakstīja Mureja kungam vēstulīti un iedeva to Kārtera kungam līdz ar pietiekami lielu naudas summiņu, lai viņš to aizgādātu uz pastu un nosūtītu. Tad viņa sāka gaidīt atbildi.

Plaušu spazmas Kārteres kundzei nepatika. Par kaut ko tādu viņa nebija dzirdējusi, un viņa negribēja, lai Maija viena klīst apkārt ārpus mājas. Es vēlos, lai jūs viņu pavadāt, kad vien iespējams, kundze pavēstīja Mintonas jaunkundzei. Un lai dvīņu mācību stundas iekārtojat brīvajā laikā.

Mintonas jaunkundzei gribējās pajautāt: Kādā brīvajā laikā? bet viņa to nedarīja. Taču vienā ziņā guvernantei bija pilnīga taisnība: kaut arī Kārteres kundze nespēja būt laipna pret Maiju, viņa baidījās zaudēt meiteni. Kopš viņas ierašanās Kārteri spēja apmaksāt šuvējas rēķinus, klavierstundas un deju kursus. Nākamajā mēnesī viņi varbūt pat varēs samaksāt dažiem kaučuka vācējiem ne jau pilnu algu, bet vismaz tik daudz, lai šie nebēgtu atpakaļ mežā.

Tā nu Maijai tika atļauts iziet no mājas pusdienlaikā un otru reizi pēc tējas dzeršanas. Vakarā meitene nedrīkstēja atstāt māju, tomēr viņa to darīja. Atvilkusi smago durvju bultu, Maija to vairs neaizbīdīja ciet.

Meitene sargājās bez uzaicinājuma pieiet indiāņu namiņiem par tuvu, bet, iemītniekus satiekot, vienmēr smaidīja un viņus sveicināja.

Trešajā vakarā Maija pastaigājās upmalā, kur auga koki, no kuriem ieguva krāsvielu, un pēkšņi ieraudzīja kādu mazu radījumu iznirstam no krēslas un skrienam viņai pretim. Mijkrēslī viņa nespēja saskatīt, kas tas ir, un brīdi juta bailes. Bija taču tik daudz dzīvnieku, par kuriem viņa joprojām neko nezināja!

Maija palūkojās lejup… un iesmējās. Nepazīstamais dzīvnieks bija bērniņš tas mazulītis, kuru Maija bija redzējusi portugāļu meitenes rokās. Bērnelis nupat bija izbēdzis un izbaudīja brīvību, taču turpat blakus plūda upe.

Maija paņēma mazo rokās. Bērnelis spārdījās un locījās, bet meitene viņu turēja ciet un sāka iet atpakaļ uz namiņu pusi.

-   Kuš, kuš, viņa teica. Necel nu traci! Un sāka dungot to pašu šūpuļdziesmiņu, kuru bija dzirdējusi dziedam indiāņus. Meitene neprata dziesmas vārdus, bet melodija bērniņu nomierināja, viņš beidza pretoties un piespieda galviņu Maijas plecam.

Tuvodamās vidējai būdiņai, Maija ieraudzīja, ka pie durvīm stāv un uz viņu cieši lūkojas trīs cilvēki: Tapi, Furo un vecā sieviete ar garajiem, sirmajiem matiem. Tad Tapi ieskrēja blakus namiņā, un portugāļu meitene Končita iznāca pa durvīm un, piesteigusies Maijai klāt, satvēra bērnu, nobērdama veselu vārdu gūzmu. Končita bija atstājusi mazo aizmigušu guļam uz paklājiņa, un, kamēr viņa gāja aiz namiņiem pēc ūdens, bērns acīmredzot pamodies.

-  Viņš ir gatavais briesmonis! Tāds negantnieks, ka neviens neticētu…

Atdevusi bērnu, Maija grasījās iet prom, bet viņai tas netika ļauts. Kārteru kalpotāju klusais īgnums bija pagaisis bez pēdām. Tapi ieveda Maiju namiņā, vecā dāma atnesa kafiju un riekstus, meitenei tika piedāvāti augļi un kūciņas… Gāja vaļā viesības.

-   Tu labi dziedāji, bērna māte sacīja un pamāja ar galvu. Kur iemācījies mūsu dziesmu?

-    Pa savu logu, Maija atbildēja, norādīdama uz māju. Bet es nezinu vārdus.

Dziedātāja bija bijusi vecā sieviete, Lila, un nu viņa vēlreiz to nodziedāja tieši Maijai.

-    Vai tā ir šūpuļdziesma? meitene jautāja, ar žestiem rādīdama, ka liekas gulēt, un Lila paskaidroja: kā jau daudzas dziesmas, tā vēsta par mīlestību un sāpēm, bet viņa vienmēr ar to ieaijājot bērnus miegā. Lila pastāstīja, ka ir auklējusi daudzus bērnus, arī eiropiešus.

Šie cilvēki angļu valodu prata daudz labāk, nekā to atklāja Kārteriem, turklāt viņi ļāva runāt rokām un acīm. Maija iepazinās ar balto sunīti; viņai uz pleca apmetās papagailis; indiāņiem bija pieradināts gekons, kas dzīvoja palmā, kura auga podā uz palodzes. Un ikreiz, kad meitenes tase vai šķīvis bija tukši, tie tūlīt tika piepildīti. Maija vēl nebija sastapusi tik draudzigus cilvēkus. Sie indiāņi dzīvoja tā, kā Maija pirms atbraukšanas bija iztēlojusies dzīvojam dvīnes.

Pēc šīs reizes Maija aizzagās pie viņiem, kad vien bija iespējams. Vecā dāma, Furo tante, iemācīja meitenei arī citas dziesmas: tās, kuras šurp bija atveduši afrikāņu vergi, kad viņi sāka strādāt cukurniedru plantācijās; tās, kuras viņa bija iemācījusies no portugāļu darba devējiem, Manausā strādādama par aukli. Indiāņi Maijai parādīja pēdējo namiņu, kurā bija nakšņojuši kaučuka vācēji, bet kurš tagad stāvēja tukšs, jo vīri bija aizlavījušies atpakaļ mežā, kad Kārtera kungs viņiem nebija maksājis algu veselus trīs mēnešus.

Taču neviens nepazina to ziemeļu puses melodiju, ko Maija bija dzirdējusi pirmajā dienā, kad kāds to svilpoja, nedz arī varēja sniegt ziņas par indiāņu zēnu, kurš meiteni aizveda uz Manausu. Viņi teica, ka uz upes sastopami daudzi tādi puiši, un Maijai sāka likties, ka viņa savu glābēju vairs nesatiks.

Kopš nelaimīgās teātra izrādes bija pagājušas vairākas dienas, un viesnīcā Paradiso valdīja slikts noskaņojums. Gudliji savā guļamistabā bija sasaukuši sapulci, lai nolemtu, ko iesākt, bet, kā parasti, sāka piesieties Klovisam.

-   Vai tad tu nevarēji kādu nedēļu nogaidīt, pirms sāki ducināt kā tāds vectēvs! sacīja Gudlijas kundze.

-    Saproti taču: tu mūs esi padarījis par apsmiekla objektu! pārmeta Nensija Gudlija. Pēc visa, ko esam darījuši tavā labā, lai tev palīdzētu kļūt par zvaigzni!

Kloviss nokāra galvu. Viņš bija sakņupis uz netīra kājsoliņa un ar rokām aptvēris vēderu, kurš bija nejauki smags pēc Paradiso brokastu pupu viruma un zivju asakām; turklāt zēns bija sakosts no vienas vietas, jo viesnīcas palagos čumēja un mudžēja blaktis.

Kloviss saprata, ka ir vainīgs pie visa, un kļuva arvien ļaunāk. Iepriekšējā vakarā no Belemas bija atbraucis banānu kuģis, un tā kapteinis Paradiso saimniekam pastāstīja, ka trupa pametusi iepriekšējo viesnīcu, neapmaksājot rēķinu. Kopš tā brīža viesnīcnieks metās laukā no sava kabineta ikreiz, kad garām gāja kāds no aktieriem, viņš pieprasīja naudu un draudēja atņemt apģērbu un citas mantas, ja viņi nesamaksās.

Fontleroja vietā trupa mēģināja rādīt jocīgu lugu, kuru bija sacerējis Gudlija kungs, taču patiesībā tā nemaz nebija jocīga, un nācās izrādes atcelt; nu peļņu zaudēja ne vien viesnīca, bet arī teātris, un tā administrators draudēja liegt viņiem uzstāties otru paredzēto nedēlu.

Trupai bija jādodas uz Kolumbiju un Peru bet kā?

-   Varbūt mēs naktī cits pēc cita varam izlavīties no viesnīcas un pēc tam noīrēt preču pārvadātāja ratus? ierosināja vecais aktieris ar žilbinošajiem zobiem.

-    Noīrēt ratus par ko? nošņāca Gudlija kungs. Par oļiem? Kokosriekstu čaulām?

Kloviss vairs neklausījās. Viņš jutās tik nožēlojami kā vēl nekad un bija arī stipri nobijies. Kas notiks ar viņu un visiem pārējiem? Zēns redzēja sevi skatāmies tumšajā teātra bedrē un ieklausāmies tajā briesmīgajā ķiķināšanā, kas bija bijis signāls visiem citiem. Divas meitenes, spalgām balsīm un ļaunas. Viens bija skaidrs: neviens vairs nedabūs viņu uz skatuves.

Tikai Maija vēl bija Klovisa draudzene. Viņa bija apsolījusi palīdzēt, teikusi, ka iespējams kaut ko darīt, un zēns Maijai ticēja kā nevienam citam. Skaļās, niknās balsis brāzās pār viņa galvu. Telpā bija karsti; no griestiem pie zēna kājām nokrita simtkājis. Apakšstāvā kāds atvēra durvis, un atbaidošā pupu viruma smaka kāpa augšup un iesitās viņam degunā. Zēns nespēja to izturēt. Viņš vairs neko nespēja izturēt…

Pēkšņi Kloviss stalti izslējās. Viņam taču nevajadzēja tam ļauties tagad, kad viņš vairs teātri nespēlē! Zēns zināja, kur dzīvo Maija un Mintonas jaunkundze dažas jūdzes uz ziemeļiem pret straumi. Dvīnes priecāsies Klovisu satikt, Maija uz kuģa bija teikusi, un zēns viņas tagad iztēlē redzēja draudzīgas un laipnas.

Jā, lūk, tā viņš rīkosies! Dosies ceļā un sameklēs Maiju. Viņam bija atlikušas dažas monētas, gan jau kāds viņu uzvedīs pa upi uz augšu. Tiklīdz Kloviss sastapsies ar Maiju un Mintonas jaunkundzi, viss būs kārtībā. Viņas palīdzēs zēnam tikt mājās. Maija kopā ar Mintonas jaunkundzi spēs paveikt it visu, kas vien vajadzīgs.

Mintonas jaunkundzes brīvā pēcpusdiena iegadījās divas dienas vēlāk. Viņa gatavojās doties uz Manausu, un Maija cerēja, ka guvernante aicinās viņu līdzi, taču tā nenotika. Mintonas jaunkundze grasījās pārbaudīt, vai nav pienākusi atbilde no Mureja kunga, bet pēc tam viņai bija kārtojamas kādas darīšanas tā viņa teica. Tā kā Kārteri brauca uz pilsētu ciemos pie Manausas vienīgās ģimenes, ar kuru vēl nebija pārtraukuši sarunāties, viņi nespēja guvernantei nepiedāvāt vietu laivā.

-   Kur palicis Furo? jautāja Kārteres kundze, redzēdama, ka pie laivas braucējus gaida cits indiānis.

-   Slims, atteica vīrs, saļodzīdamies ceļos un attēlodams, ka viņu moka drudzis.

-  Ai, šie ļaudis patiesi ir neciešami! dusmīgi iesaucās Kārteres kundze. Mazākā iemesla dēļ viņi kavē darbu.

Maija pamāja aizbraucējiem ardievas. Tad iegāja dzīvojamā istabā un pacēla klavieru vāku. Kad Kārteri bija mājās, vingrināties klavierspēlē gandrīz nebija iespējams. Viņa sāka ar gammām un etīdēm, bet ātrāk, nekā būtu vēlams, sāka atskaņot Sopēna Balādi, kuru bija mācījusies Londonā. Meiteni tā aizrāva spēle, ka sākumā viņa nepamanīja Furo, kurš aiz loga centās piesaistīt viņas uzmanību.

Indiānis nepavisam nešķita slims. Patiesībā viņš izskatījās visai priecīgs un satraukts.

-   Nāc! Furo aicināja, ar zīmēm meitenei likdams izturēties klusu.

Maija gāja viņam līdzi. Viņa bija samulsusi pa dienu indiāņi nelikās par viņu ne zinis; tikai vakarā tie atklāja savu patieso būtību. Tapi un vecā Lila smaidot stāvēja sava namiņa durvīs, bet neko neteica, un Maija sekoja Furo uz strautu, kuru bija uzgājusi tajā dienā, kad mēģināja tikt uz Manausu.

Pie koka tiltiņa bija piesieta veca vienkoce. Tā laiviņa, ar kuru Furo vakaros devās ķert zivis.

-   Iekšā! indiānis mudināja, pastiepis pretī roku.

Meitene vilcinājās tikai vienu brīdi, tad paklausīja.

Viņi virzījās uz priekšu pa vairākām upēm, kas sazarojās un savijās. Dažreiz Maijai šķita, ka viņa tais vietās jau bijusi, citkārt viss likās neredzēts. Kad vien meitene mēģināja ko pajautāt, Furo papurināja galvu, taču viņš joprojām izskatījās apmierināts. Viņam nebija ne mazākās līdzības ar to īgno laivinieku, kurš reiz viņas ar guvernanti bija vedis pie Kārteriem.

Laiva slīdēja pa kādu ūdensceļa blakus atzarojumu, un nu Maiju pārņēma nemiers, jo Furo bija sadabūjis auduma gabalu; viņš ar to aizklāja sev acis, lai meitenei parādītu, kas jādara, un tad aizsedza acis viņai.

-   Uzliec! viņš mudināja un tad, kad Maija papurināja galvu, atkārtoja rīkojumu un, paliecies uz priekšu, aizsēja viņai acis.

Meiteni pārņēma bailes. Laiva lēnām slīdēja uz priekšu; Maija dzirdēja gar tās sāniem sausi švīkstam niedres, juta zarus pieskārāmies rokai. Tad laiviņa salīgojās, un Furo pieliecās meitenei tuvāk, lai atraisītu acu apsēju.

Viņi atradās rāmā lagūnā ar dzidri zilu ūdeni; varenu koku ieloks to nošķīra no ārpasaules. Vienīgā ieeja caur niedrāju, šķiet, aiz viņiem bija noslēgusies. Likās, ka viņi ir vienīgie cilvēki visā pasaulē.

Bet ne jau šī ezeriņa slepenība valdzināja Maiju viņu apbūra tā skaistums. Pār ūdeni bija pārlikuši koki; uz zeltainu smilšu sēres dusēja bruņurupucis, kuru laiva nemaz nesatrauca. Ūdenī šūpojās dzeltenu un rožainu lotosu puduri, to ziedi vērās pretim saulei. Kolibri mūžam mainīgā krāsu virpulī griezās ap barības pudeli, kas bija piestiprināta pie zara…

Lagūnas tālākajā malā divu lielu kokvilnas koku paēnā vīdēja jauks koka namiņš, un tā priekšā ezerā no koka bija uzcelta šaura laivu piestātne. Netālu bija noenkurots neliels barkass ar slīpu dūmeni un uzrakstu Arabella uz sāniem; tam cieši blakus bija nostiprināta kanoe, kuru Maija pazina.

Taču pirmajā brīdī Maija nepazina zēnu, kurš, stāvot pie namiņa, mierīgi gaidīja. Likās, ka tas ir indiānis, kurš meiteni aizveda uz Manausu, bet viņam vairs nebija ne ogļu melno matu, ne galvas apsēja un sar-

V

kano krāsojumu. Sim puisim bija smalki, brūni mati, un viņš izskatījās pēc eiropiešu zēna, kurš daudz laika pavadījis saulē.

Tomēr nē. Tādu zēnu Maija nekad nebija redzējusi: viņš stāvēja pavisam mierīgi: ne māja ar roku, ne deva norādījumus, vienkārši tur atradās. Un arī suns zēnam blakus nelīdzinājās citiem suņiem. Slaiks suns tumšā smilšu toni; tas zināja, kad riet, kad stāvēt klusu, un, plakandibenei tuvojoties koka steķiem, suns sev atvēlēja tikai reizi uz vienu pusi novēcināt asti.

Zēns pastiepa pretī roku, un Maija izlēca no laivas.

-   Es nolēmu tev uzticēties, viņš angliski teica.

Pirms viņš ierunājās, meitene jau bija visu sapratusi. Nu viņa bija pilnīgi pārliecināta.

Maija ielūkojās zēnam acīs. Tu to droši vari darīt, viņa nopietni teica. Es tevi nenodošu tiem kovārņiem neparko!

-Kovārņi… Jā, tas ir viņu īstais vārds. Tātad tu zini, kas es esmu?

-   Tu esi Bernāra Tavernera dēls. Tas zēns, par kuru profesors Glastonberijs teica, ka tāda nemaz nav. Bet es nezinu tavu vārdu.

-    Finns. Un tu esi Maija; tu skaisti dziedi, un tev nepatīk bietes un rēķināšana.

Maija pārsteigta lūkojās viņā. Kā tu to zini?

-   Indiāņi man pastāsta. Viņi pamana visu. Vecā Lila bija mana aukle, kad biju mazs. Reizēm es dodos pie viņiem aprunāties vismaz tad, kad vēl nebija uzradušies tie kovārņi, bet tikai vēlu vakarā. Kārteri mani nav redzējuši un nekad arī neredzēs.

Kad zēns pieminēja Kārterus, viņa balss pēkšņi skanēja naidīgi.

-   Tātad tu tas biji, sacīja Maija. Tu pirmajā vakarā pēc manas ierašanās svilpoji melodiju Vējiņ, pūt uz dienvidieml Tas mani tā nomierināja!

Finns pagriezās pret Furo un aši pateica dažus vārdus viņa valodā. Pēc dažām stundām viņš atbrauks tev pakaļ, zēns sacīja. Nāc, es tev visu parādīšu! Un pēc tam pastāstīšu, kāpēc liku tevi atvest šurp. Viņš pasmaidīja un pārlaboja teikto: Tas ir, kāpēc gribēju, lai tu ierodies šeit.

Kad Furo bija pazudis niedrāja šaurajā ejā, likās, ka valda dziļš klusums, tomēr meitene dzirdēja, kā ūdens sitas pret Arabellas sāniem, švīkst kolibri spārni un

V

nožāvājas suns. Šķiet, šajā slepenajā vietā tikai nupat bija radītas skaņas.

Finns pieveda meiteni pie namiņa durvīm. Man tēvs to uzcēla, un mēs te vienmēr apmetāmies, kad neceļojām apkārt, vākdami paraugus. Es vēl joprojām nespēju noticēt, ka tēvs neatgriezīsies, kaut arī viņš noslīka pirms četriem mēnešiem.

-  Vai tu reizēm viņu redzi? Maija jautāja, un Finns strauji pagriezās, jo likās, ka meitene lasa viņa domas. -Es viņu redzu. Savu tēvu. Ne jau spoku vai parādību… tieši viņu.

-   Jā. Tieši tā. Viņš man bieži kaut ko rāda. Kādu neredzētu kukaini vai augu.

-   Arī manējais visu ko rāda. Mazus māla trauku gabaliņus… lauskas. Viņš bija arheologs.

-   Manējais bija dabaszinātnieks. Viņš atklāja vairāk nekā simt jaunu sugu.

-   Es zinu kādu daļu no tā redzēju muzejā. Tu vari lepoties ar viņu.

-  Jā. Varbūt tā ir tēvu īstā būtība. Tie ir cilvēki, kuri mums visu ko parāda.

Namiņā viss bija tieši tāpat kā brīdī, kad Bernārs Taverners to bija atstājis, kopā ar draugu indiāni dodoties meklēt zilo ūdensliliju, kuras lapas tika izmantotas sāpju remdēšanai. Uz darba galda akurāti bija izkārtotas paraugu kārbas un burkas, augu spiedne, dzīvnieku secēšanas piederumi un mikroskops. Pie koka sienas bija rūpīgi piekārti galdnieka rīki; namiņa otrā pusē stāvēja laivas piederumi. Viņa guļamtīklā joprojām bija ieklāts haki krāsas palags, it kā viņš vakarā grasītos atgriezties un likties gulēt.

Un plauktos, darinātos no palmu dēļiem, rindojās vecas grāmatas dabaszinību sējumi, dažādu pētnieku sacerējumi un visu pazīstamāko klasiķu darbi. Uz galda stāvēja Cēzara Gailu kari latīņu valodā; grāmata bija atvērta un lappuse iezīmēta ar grāmatzīmi; skatoties uz to, Finns nopūtās.

-   Viņš panāca, ka es apsolu mācīties latīņu valodu, lai kas arī notiktu. Viņš apgalvoja: nekas cits tik labi nenoder prāta asināšanai. Bet vienam ir grūti.

-   Jā. Maija piekrītoši palocīja galvu. Vienam viss ir grūti.

Meitene domāja, ka nekad nav redzējusi mājvietu, kas viņai tik ļoti patiktu. Namiņš bija nevainojami tīrs; tajā vēdīja viegls malkas dūmu smārds un svaiga niedru smarža, kas ieplūda pa logu. Telpā atradās neliela eļļas krāsniņa un izlietne, bet varēja redzēt, ka galvenokārt zēns ēdienu gatavo ārpus mājiņas uz akmens pavarda, kas bija ierīkots uz zemes strēles starp namiņu un krasta sēri.

-   Jūs abi ar tēvu droši vien te bijāt ļoti laimīgi.

-   Jā, bijām gan. Es katru rītu pamodos ar domu: "Esmu tieši tur, kur vēlos būt!" Nav daudz zēnu, kuri tā var teikt. Atcerējos pamošanos līdz ar zvana šķindoņu briesmīgajās angļu internātskolās.

Izvedis Maiju laukā, zēns viņai parādīja savu plīti, vietu, kur bruņurupuči dēj olas, kolibri pievilināšanas pudeli, ko viņš katru dienu piepildīja ar cukurūdeni tieši tā, kā bija darījis tēvs. Zēna loks un bulta bija pakārti zarā, bet zem palodzes meitene bija pamanījusi arī bisi.

-   Vai redzi? viņš sacīja, rādīdams uz pēdām smiltīs. Tas ir skudrulācis naktīs nāk padzerties.

Finna tēvs bija iekopis vienkāršu dārzu, kurā auga manioka, kukurūza un daži saldie kartupeļi; stādījumus sargāja stiepļu žogs. Ir grūti uzmanīt, lai dzīvnieki netiek klāt un lai neaizaug ar nezālēm.

-   Izskatās jauki. Itin viss. Meitene ar roku norādīja uz namiņu, laivu, lagūnu. Izskatās pēc tādas vietas, kur gribētos palikt uz mūžīgiem laikiem.

Viņš izbijies paskatījās uz meiteni. Jā. Bet es te nevaru palikt. Es došos ceļojumā.

-  Ak tā! Vienu brīdi Maija juta vilšanos. Viņa tikai nupat zēnu bija satikusi, bet viņš jau grasījās doties prom!

-   Es gribu sameklēt ksanti cilti.

Maija neko neteica.

-   Tā ir manas mātes cilts. Viņa bija indiāniete. Mans tēvs viņu atveda šurp, un, man piedzimstot, māte nomira. Es tēvam apsolīju: ja ar viņu notiks kas slikts, es došos pie ksanti cilts indiāņiem. Tēvs sacīja, ka indiāņi mani sargās, līdz es būšu pilngadīgs, un tad neviens nevarēs mani piespiest atgriezties Vestvudā. Man likās, ka tēvs velti satraucas, bet, tā kā tagad ir uzradušies tie kovārņi…

-   Kā tu turp dosies?

-   Ar Arabellu. Tiklīdz pa īstam būs sākusies sausā sezona. Ziemeļu pusē upes vēl ir pārplūdušas, bet tas nebūs ilgi.

Viņi abi pievērsās laivai, un bija skaidrs, ka tā bija zēna prieks un acuraugs. Tas bija ar tvaiku darbināms barkass ātrs un jaudīgs kuterītis ar garu vara dūmeni un audekla nojumi visa klāja garumā.

-    Tēvs to lēti nopirka no kāda bankrotējuša kaučuka barona. Ja laivai ir laba oma, tā spēj pieveikt piecus mezglus stundā.

-   Vai tu viens pats tiec ar to galā?

-   Gandrīz vai. No rīta ir jāsacērt labi daudz malkas, un tad jau iet tīri gludi. Nebūs viegli, jo ceļojuma beigu daļai man nav kārtīgas kartes, uz kuru paļauties. Man nāksies doties ceļā, vadoties tikai no tēva atmiņām.

Maija uzlika plaukstu uz stūres. Pirms piecām minūtēm viņai bija gribējies šajā lagūnā palikt uz visiem laikiem. Tagad meitene tieši tikpat stipri vēlējās doties Finnam līdzi ceļojumā pa nepazīstamām upēm virzīties arvien tālāk un tālāk pret straumi… Bija svarīgs nevis galamērķis, bet kustība.

Pēkšņi suns, kurš viņiem bija klusi sekojis, izlēca krastā, aizskrēja līdz namiņa durvīm un ar purnu tās atvēra.

-   Viņš mums liek saprast, ka pienācis tējas laiks.

Maija palūkojās uz zēnu, lai redzētu, vai viņš joko, nē, nejokoja vis. Tieši tējas gatavošanai Finns tagad pievērsās. Viņš uzlika vārīties ūdeni, sasildīja tējkanniņu, no plaukta paņēma kārbu un nobēra trīs karotītes Earl Grey šķirnes tējas. Tad paņēma šķīvi, salika tajā cepumus tos īstos, ar gaišajām un tumšajām rozīnēm -, sadabūja cukura standziņas un piena krūzi, pat pasniedza meitenei salveti. Viņi varētu atrasties kurā katrā britu viesistabā.

Suns gaidīja. Viņš dzer tikai Ķīnas tēju, Finns sacīja, nolika zemē apakštasīti ar tēju un piebēra karotīti cukura. Ja dosi kādu citu, viņš skatīsies uz tevi.

Kamēr abi ēda un dzēra, zēns laipni tērzēja: apjautājās, kā Maijai patīk Manausa un vai viņas draugs vēl joprojām bēdājas par izrādi.

-   Tu domā Kloviss? Jā, bēdājas gan. Bet kā tu visu zini?

Viņš paraustīja plecus. Indiāņi noklausās un pastāsta man. Teātra apkopēja ir vecās Lilas māsīca.

Kad tēja bija padzerta un tasītes izskalotas, zēns teica: Labs ir. Laikam būs prātīgāk, ja es izstāstīšu. Redzi, man šķiet, ka var ievajadzēties tavas palīdzības.

Maija lūkojās uz viņu, aiz prieka pietvīkusi.

-   Es darīšu visu, ko vajadzēs.

-    Tā vienkārši? viņš jautāja. Kaut arī es bēguļoju?

-Jā.

Finns pasmaidīja. Viņi teica, ka tu neesot tāda kā tās baroklītes.

-   Baroklītes?

-    Tā indiāni iesaukuši dvīnes. Kā mazas, treknas

> i 7

cūciņas, kuras tikai ošņājas un ēd.

Maija mēģināja izskatīties sašutusi, bet viņai neizdevās.

-    Vai ar viņām ir tik traki, kā ļaudis runā? zēns jautāja.

Maija nopūtās un vairs nepūlējās būt laba. Jā, viņa sacīja. Būtu brīnišķīgi, ja viņas būtu cūciņas. Cūkas jau cilvēks var pa īstam iemīlēt.

V

-   Iesim ārā! Finns ierosināja. Sajā stundā odi ir diezgan mierīgi.

Tā nu viņi apsēdās viens otram līdzās uz dēļu grīdas pie namiņa, un Finns meitenei izstāstīja par tēva laulībām.

-   Kad mans tēvs atbrauca šurp, viņam bija tikai septiņpadsmit gadu. Anglijā viņam bija klājies pavisam nožēlojami, bet, nokļuvis šeit, tēvs uzreiz saprata, ka šī vieta ir viņam kā radīta. Sākumā tētim nebija ne naudas, ne kā cita, taču viņš atklāja, ka var nopelnīt, vācot augus un ogas, kas noder ārstniecībai, un pārdodot tos Manausas tirgotājiem. Tēvs sadraudzējās ar indiāņiem un iemācījās to valodas, un indiāņi viņam ierādīja savas prasmes.

Tēvs tā dzīvoja gandrīz desmit gadus: pētīja upes, cēla šo namiņu. Briesmīgās atmiņas par Angliju uzmācās tikai naktīs, sapņos. Viņš bija pārliecināts, ka ticis prom.

Finns apklusa un lūkojās uz lagūnu.

Tad kādu dienu tēvs devās ļoti tālā ceļā nevis ar Arabellu, bet ar kanoe, un saslima ar drudzi, briesmīgu drudža paveidu, un zaudēja samaņu.

Kad tēvs nāca pie samaņas, viņš atradās ksanti cilts indiāņu vidū. Viņš bija dzirdējis par tiem: valdīja uzskats, ka šie indiāņi ir īpaši ļoti maigas dabas un daudz zina par dziedināšanu, bet viņi bija ārkārtīgi

V

bikli un lielākoties slēpās. Sīs cilts pārstāvjus bija saticis retais.

Tēvs teica: pamosties pie viņiem ir tas pats, kas pamosties paradīzē; laipni, rāmi ļaudis, krāsaini koki. Tēvu īpaši kopa meitene, vārdā Jara, un, kad viņš sāka atveseļoties, ksanti cilts ļāva viņai ar tēvu apprecēties; tas bija liels gods.

Tēvs atveda viņu šurp, bet tad, kad man bija jānāk pasaulē, angļu ārsts naktī nebija ar mieru doties pie indiānietes, un viņa nomira.

Zēns brīdi klusēja. Pēc tam tēvam vairs nebija nekā kopēja ar savējiem. Viņš sameklēja man aukli Lilu -, un mēs labi tikām ar visu galā, kaut arī man šķiet, ka viņš pilnībā neatguvās no trieciena, ko sagādāja mātes nāve. Taču mēs bijām labi draugi. Viņa balss iedrebējās. Es varu palikt te un dzīvot kā tēvs: meklēt ārstniecības augus, pārdot materiālu muzejiem… O, es varu darīt daudz ko! Taču tēvs piekodināja: ja mani meklē kāds no Anglijas, man ir jāglābj dzīvība. Man jāatgriežas ksanti ciltī. Pats viņš tur nebija atgriezies, bet apgalvoja, ka indiāņi mani pazīšot. Un zēns pagrieza plaukstu un parādīja uz locītavas zīmi, kuru meitene bija pamanījusi, braucot kanoe. Nelaime tā, ka man slepus jātiek prom no šejienes, bet tie kovārņi, šķiet, ir visur; neviens nevar pateikt, cik ilgi šie te paliks un ložņās apkārt. Indiāņi mani nenodos, bet kovārņi sola par mani lielu atlīdzību un Manausā mīt arī ļoti nabadzīgi ļaudis.

-   Tu teici, ka es varētu palīdzēt…

-  Jā. Man ir kas padomā, bet es nezinu, vai izdosies. Finns pievilka suni sev tuvāk un sāka tam ieskāt ausi.

-   Ja negribi, vari nestāstīt, meitene aši teica. Es tik un tā palīdzēšu.

-   Nejau par to ir runa; es tikai vēl neesmu izdomājis līdz galam. Turklāt viss jau nav atkarīgs tikai no manis. Es gribētu, lai tu man pastāsti par savu draugu. Par Klovisu. Kā tu ar viņu iepazinies? Kāds viņš ir?

Maija pastāstīja, kā uz kuģa iepazinusies ar Klovisu, cik ļoti zēns ilgojies pēc mājām un uztraucies par balss lūzumu. Viņa vienīgā vēlēšanās ir tikt atpakaļ uz Angliju. Viņš solās slepus uzlavīties uz kuģa.

-   Neizdosies. Kuģi tiek gluži kā ar zobu birsti izbirstēti. Kontrabandisti nemitīgi mēģina izvest no šejienes kaučuka koku dēstus, lai tos var audzēt kur citur, līdz ar to iznīcinot šejienes kaučuka tirdzniecību. Viņu noteikti notvers.

-   Mintonas jaunkundze saka to pašu.

-   Ak jā, Mintonas jaunkundze! Kādas ir viņas domas par Klovisu?

-    Manuprāt, viņai Kloviss patīk. Jā, esmu par to pārliecināta. Viņš gan diezgan bieži raud, bet ir ļoti pieklājīgs.

-   Kā tad citādi, ja viņš ir tavs draugs.

Brīdi abi sēdēja, draudzīgi klusējot. Tad Finns jautāja: Vai tu gadījumā nezini Mintonas jaunkundzes kristīto vārdu?

Maija sarauca pieri un saspringti domāja. Viņa to nekad nepiemin, bet man šķiet, tas sākas ar burtu A, jo ormaņa ratos viņa man aizdeva kabatlakatiņu, kura stūrītī bija izšūts A burtiņš.

Finns palocīja galvu. Labi, viņš teica. Es domāju, ka tā varētu būt.

Niedrājā parādījās Furo kanoe, un Maija aši teica: Es nesaprotu, kā tevi var piespiest atgriezties Vestvudā. Tu vēl esi bērns; bērnus taču neiesloga cietumā!

Finns nosita odu, kas viņam bija uzmeties uz rokas.

-   Vestvudā tā dara. Vestvudā cilvēku iesloga, tiklīdz viņš nācis pasaulē.

8. NODAĻA

Kloviss bija atkuģojis pa upi uz augšu vecā tvaikonī, kas pārvadāja it visu, sākot ar lopiem un beidzot ar kokmateriāliem.

Zēns bija samaksājis visu atlikušo naudu kapteinim, kurš atļāva uz klāja paslēpties starp blējošu kazu sprostu un mitras kukurūzas maisu. Taču kapteinis nebija ar mieru Klovisu izsēdināt krastā Kārteru piestātnē.

-   Slikta vieta, viņš sacīja. 126

Un kapteinis lika Klovisam izkāpt pie veciem steķiem augšpus Kārteru piestātnes un iet atpakaļ gar krastu, tā ka Kārteru bungalo viņš nonāca, pārguris un ļoti sakarsis, nobrāztu ādu.

Bet nu, kad Kloviss pa grantēto celiņu tuvojās mājai, viņam uzlabojās garastāvoklis. Sī vieta bija tik tīra, kārtīga un klusa. Te nerēgojās vistas, no kurām cilvēks var dabūt blusas, un, garās ķēdēs piesieti, riedami neskraidelēja suņi.

Krēsloja, un divos logos spīdēja gaisma. Kloviss klusi devās uz to pusi un ielūkojās iekšā.

Viņš ieraudzīja ārkārtīgi tīkamu ainu. Kārteri vakariņoja, sēdēdami ap lielu galdu, kas bija apklāts ar spodri baltu galdautu. Viņš ieraudzīja Kārteres kundzi laipna izskata tuklu sievieti zilā kleitā ar sakrokotām piedurknēm; viņa kaut ko lika pudiņa šķīvjos. Sārtu ogu krēmu; Kloviss redzēja, kā tas viegli trīc, un viņam siekalas saskrēja mutē. Zēna audžumāte to bieži bija gatavojusi. Viņa izmantoja zemenes, kukurūzas miltus un svaigu govs pienu. Kārteres kundzei iepretī sēdēja viņas vīrs, tievs kungs ar brillēm zelta ietvaros, un turpat arī dvīnes.

Meitenes izskatījās tieši tā, kā Maija uz kuģa viņas bija aprakstījusi: glītas, balti ģērbtas, lentēm matos. Un viņām blakus Maija… Dvīnes bija glītas, toties Maija ar viņas nopietno seju un laipnajām acīm izskatījās īpaša; Kloviss redzēja bizi slīgstam pār meitenes plecu. Zēnam pietika paskatīties uz to, un viņš jutās drošībā, it kā varētu pieturēties pie bizes un līdz ar to viss būtu kārtībā.

Mintonas jaunkundzes, šķiet, tur nebija. Varbūt guvernantei bija brīvdiena un viņa devusies apciemot draugus.

Zēns vēl brīdi stāvēja un skatījās; istabā sēdošie viņu neredzēja. Mājai bija dots labs nosaukums: Tapherini Miera mājoklis. Viņš apgāja ap stūri un pieklauvēja pie durvīm.

Pāris mirkļos Klovisa sapnis bija pilnīgi iznīcināts. Vispirms atskanēja mežonīgi spalgs zvans. Pēc tam kalpone ar īgnu sejas izteiksmi viņu aizveda uz ēdamistabu un atvēra durvis dvīnes pacēla acis, cieši paskatījās uz atnācēju un eksplodēja. Viņas nesmējās, nē. Atskanēja tā šausmīgā ķiķināšana, tās spalgās, nežēlīgās ņirgas, kas teātrī bija plūdušas pāri rampai un samusinājušas arī citus bērnus. Kloviss tās tūlīt pazina. Tātad viņu bija vajājuši dvīņu smiekli!

-   Ai! izdvesa Beatrise. Tas taču ir mazais lords Fontlerojs! Un tad abas meitenes sacīja: Vai es vairs nevaru būt tavs mazais puisēns? dobjā un rūcošā balsī un to atkārtoja arvien zemākā tonī… Pa starpām viņas aizrijās, sprausloja, sita viena otrai pa muguru un tad atkal ņēmās zēnu izsmiet.

Kloviss stāvēja pie durvīm kā sastindzis. Viņš lūkojās uz Maiju, lai redzētu, vai draudzene pievienosies dvīnēm, bet meitene izskatījās šausmu pārņemta tad pietrūkās kājās un nostājās viņam blakus.

-   Izbeidziet! Maija dedzīgi sacīja dvīnēm. Lūdzu, izbeidziet! Vai tad jūs neredzat, ka…

Iejaucās Kārteres kundze. Labi, meitenes, viņa vērsās pie meitām, nu jau pietiek! un Maijai norādlja: Lūdzu, apsēdies! Mēs vēl neesam beiguši vakariņot.

Taču dvīnes tā uzreiz nespēja rimties. Viņas turpināja dobji rūkt un rīstīties, un tad Beatrise teica: Skaties, kā Maija aizstāv savu sirdsdraudziņu!

-    Pietiek! sacīja Kārtera kungs, ar salveti nosusinādams lūpas. Tas bija pirmais vārds, ko viņš pie galda bilda, un tam bija jāpaliek pēdējam; dvīnes tūlīt savaldījās.

-   Tā, cieši lūkodamās uz Klovisu, teica Kārteres kundze, vai tagad drīkstu jautāt, kāds vējš tevi šurp atpūtis?

Kloviss ieskatījās tuklajā, apaļajā sejā. Tuvumā tā nešķita laipna un mātišķa kā tad, kad viņš bija raudzījies pa logu. Zēns juta: aiz mīkstajiem vaigiem slēpjas akmens.

-   Es domāju varbūt varu dažas dienas pavadīt pie jums. Mums visiem ir jāizvācas no viesnīcas, un man likās… viņš aprāvās.

Maija pagriezās pret Kārteres kundzi un izstiepa rokas, it kā lūgtos, lai glābj viņas dzīvību. Ai, lūdzu, lūdzu, Kārteres kundze! Vai viņš nevarētu padzīvot te? Viņš var apmesties manā istabā es nakšņošu pie Mintonas jaunkundzes. Esmu pārliecināta, ka arī Mureja kungs viņam palīdzēs…

-   Padzīvot šeit? šausmu pilnā balsī Kārteres kundze pārtrauca meiteni.

-    Padzīvot pie mums? piebilda Beatrise. Mēs taču neizmitinām aktierus, vai ne, Gvendolīn?

Abas māsas lēnām papurināja galvu no kreisās uz labo un no labās uz kreiso. Maijai viņas atgādināja tās sievietes, kuras Franču revolūcijas laikos mierīgi adīja, sēdēdamas blakus giljotīnai, kamēr grozos krita nocirstās galvas.

-    Dievs vien zina, ko viņš tajā Paradiso savācis! teica Kārteres kundze. Tad Klovisam pajautāja: No kā tev tie kodieni uz kājas? No blusām vai blaktīm?

Kloviss nosarka. Viesnīcā Paradiso patiešām bija blaktis, un viņam tās nepatika gluži tāpat kā Kārteres kundzei. Taisnība gan viņš vairs neizskatījās kā tas burvīgais puisēns uz skatuves. Viesnīcā nebija iespējams dabūt karsto ūdeni. Zēna garie mati bija nemazgāti, drēbes par mazu, turklāt notraipītas.

-   Mēs taču nevaram viņu vienkārši aizdzīt prom! Maija izmisusi teica.

-   Cerams, tu neiedomājies, ka mēs varētu pieņemt katru blusainu klaidoni, kurš klauvē pie durvīm. Puikam jāvācas atpakaļ. Beatrise, aizej pēc Mintonas jaunkundzes!

-   Es aiziešu! Maija ātri teica.

-   Nē, es liku Beatrisei.

Gvendolīna, kura parasti pat uz vannasistabu negāja viena, jau bija aizlavījusies māsai līdzi.

Maija nebija apsēdusies savā vietā; viņa stāvēja blakus Klovisam, it kā spētu nostāties starp zēnu un viņa nelaimi. Galda vidū lielajā traukā sārtais krēms, kas, skatoties pa logu, bija šķitis tik kārdinošs, nu bija pārvērties ūdeņainā putrā.

Durvīs parādījās Mintonas jaunkundze.

-   Labvakar, Klovis, viņa sveicināja zēnu.

Kloviss paspēra soli uz priekšu. Labvakar, Minto-

nas jaunkundz. Guvernante izskatījās tieši tāda kā uz kuģa asiem vaibstiem un stipra. Klovisam viņa tūlīt bija iepatikusies; jaunkundze bija stingra, taču arī taisnīga, un vienu brīdi viņš bija pārliecināts, ka guvernante spēs palīdzēt.

-    Lūdzu, aizvediet puiku un lieciet Furo tūlīt pat viņu aizgādāt atpakaļ uz Manausu! Kārteres kundze pavēlēja.

-   Ai, tikai ne šovakar! lūdzās Maija. Noteikti…

V

-   Šovakar! Ceru, tev sagādā prieku tas, ka mums aizbēguša puikas dēļ jādarbina laiva un jātērē degviela!

Mintonas jaunkundze slepus uzmeta Maijai zīmīgu skatienu. Pietiek, Maija. Nāc, Klovis! Man kauns par tevi tu Kārteriem esi sagādājis tik daudz rūpju!

Zaudējis cerības, Kloviss nokratīja guvernantes roku, ko viņa uzlika zēnam uz pleca.

-   Es iešu pats, viņš sacīja.

Ja jau arī Mintonas jaunkundze bija viņa ienaidniece, tad vairs nekas nebija darāms.

Abi angļi no apvidus, kas atradās pa upi uz augšu, atgriezās ļoti nelāgā omā. Divas dienas viņi bija pavadījuši kuģī kopā ar sivēniem, vistām un vecu sievietei, kuru mocīja jūras slimība, kaut arī rāmajā tveicē upe plūda gandrīz nemanāmi. Kuģī nebija koju, tikai uz klāja iekārti guļamtīkli, un nakts vidū Trepvuda kungs no savējā izkrita un uzgāzās virsū skolu inspektoram no Rio, kurš par to nepavisam nepriecājās.

Vēl sliktāk klājās Lova kungam: kad kuģis piestāja krastā, lai iekrautu kokmateriālus, viņš nolēma izpeldēties un, no ūdens izkāpis, atklāja, ka muguras lejasdaļā ar viņa asinīm mielojas kāds ducis dēļu.

Un tad, kad viņi bija nokļuvuši pie ombudas cilts indiāņiem, tur nebija ne vēsts no Bernāra Tavernera dēla.

Tulks, kuru pulkvedis da Silva bija norīkojis viņiem līdzi, bija ļoti izpalīdzīgs. Detektīviem pa priekšu tulks devās pie ombudas cilts virsaiša, vietējā valodā ar viņu sasveicinājās un pavēstīja, ka Lova kungs un Trepvuda kungs ir svarīgas personas, kas no Lielbritānijas atbraukušas meklēt pazudušu zēnu. Bet, balsi pieklusinājis, viņš arī atklāja, ka šie džentlmeņi ir smaga nasta pulkvedim, kurš lūdz, lai virsaitis un viņa draugi meklētājiem par pazudušo zēnu pastāsta kādu pasaciņu, kas viņus nomierinātu un liktu aizvākties.

Ombudas cilts virsaitis un viņa draugi to darīja ar patiesu prieku. Viņiem nepatika Lova kungs un Trepvuda kungs, kuri nebija atveduši dāvanas, kādas, dodamies ciemos pie indiāņiem, parasti ikviens sagādā, makšķerāķus, nažus un katlus -, turklāt viņiem ļoti patika sacerēt pasaciņas.

Tā nu indiāņi pastāstīja par angļu zēnu, gaišmatainu un tik skaistu kā saule, kurš pie viņiem bijis, taču atkal aizklīdis prom.

-    Uz kurieni? kovārņi ļoti gribēja zināt. Kurp viņš devās?

-   Uz Svētā kalna pusi, virsaitis teica un norādīja uz ziemeļiem.

-   Nē, nē, Mambuto meža virzienā, apgalvoja viņa vietnieks, rādīdams uz pretējo pusi.

-   Piedod, tēvs, sarunā iesaistījās virsaiša pusauga dēls, bet zēns aizgāja uz upi. Un viņš pamāja uz vēl pavisam citu pusi.

-    Pajautā, kad tas notika! Trepvuda kungs satraukti mudināja.

Indiāņi apspriedās ar tulku, devās uz kādu namiņu klajuma malā un izveda no tā vecu sievieti.

Sieviete nešķita vienkārši veca, bet gan mūžsena; viņas kājas un rokas atgādināja tievus kociņus, mutē nebija neviena zoba, taču tad, kad virsaitis pateica, ko vēlas, večiņa priecīgi pasmaidīja un apgalvoja: jā, jā, viņa ļoti labi atceroties to zēnu.

-  Acis viņam bija zilas kā džakarandas koka ziedi un mati vizēja kā zeltainā krupja vēders, kurš tup uz liliju lapām Mamari upē, stāstīja vecā sieviete, izbaudīdama savu runu. Viņa āda bija tik balta kā mēness…

-   Jā, bet kad? Kad? kovārņi rupji pārtrauca runātāju. Kad viņš te bija?

Večiņa apsēdās uz celma un sāka skaitīt. Viņa izmantoja roku un kāju pirkstus, bet pēc tam arī dažus oļus, kas gulēja zemē, un virsaitis ar draugiem viņai palīdzēja.

Tad viņa pamirkšķināja ar aci tulkam un pavēstīja, ka tas noticis pirms piecdesmit gadiem.

-   Ko?! iebrēcās Trepvuda kungs. Pirms piecdesmit!

Indiāniete piekrītoši palocīja galvu un apstiprināja: jā, viņa ir pārliecināta, jo tas noticis tad, kad viņa bijusi pavisam maza meitenīte, kurai mute pilna ar piena zobiem, un pārējie indiāņi arī māja ar galvu un sacīja, ka večiņa bieži stāstījusi par pazudušo zēnu, kurš te uzradies jau tolaik, kad viņas deguns vēl neslējās augstāk par purva brieža ļipu, un tad indiāņi ieveda veco sieviņu atpakaļ namiņā, paplikšķinādami pa muguru, un viņa līksmi ķiķināja.

Kovārņiem nācās padoties, taču viņi netika prom, jo kuģis atpakaļ uz Manausu gāja tikai pēc divām dienām; detektīviem šis laiks pagāja ļoti neomulīgā noskaņā kopā ar ombudas cilts indiāņiem, kuri nemitīgi sita bungas un, šķiet, pārtika galvenokārt no riekstiem. Protams, kovārņiem pat prātā neienāca, ka iezemieši dāsni viņiem piešķir ēdienu un pajumti, viņiem taču bija ieaudzināta pārliecība, ka indiāņi ir mežoņi.

Manausā abi angļi atgriezās ne visai labā formā.

-   Man reiz pietiek! paziņoja Trepvuda kungs, kad viņi sēdēja savā pansijas Marija istabā ar logiem uz ostu.

-  Man arī! noķērcās Lova kungs. Tam ir jāpieliek punkts. Bīskaps pēc desmit dienām dosies atpakaļ, un Tavernera puika būs uz kuģa!

-   Ja vien viņš vispār ir pasaulē, Trepvuda kungs drūmi piebilda.

-   Skaidrs, ka ir! Tu pats redzēji vēstuli.

-    Kāpēc tad viņš nedod par sevi ziņu? Vai varbūt kāds cits.

-   Kā tev šķiet vai mums nevajadzētu palielināt atlīdzību? Vecais sacīja, lai rīkojamies pēc saviem ieskatiem.

-    Man liekas, varētu gan. Galu galā ne jau mēs maksājam. Tagad mums rūpīgi jāapstaigā visas mājas ārpus pilsētas. Ja jau Taverners bija dabaszinātnieks, viņš droši vien nedzīvoja pilsētas centrā. Un tie, kas mīt ārpusē, varbūt nav pamanījuši paziņojumus.

-   Esmu pārliecināts, ka tas muzeja zellis kaut ko zina, Lova kungs īgni sacīja. Nu tas, kurš teica, ka Taverneram dēla nemaz neesot.

Tobrīd mazā apteksne, brazīliete, ienesa vakariņas, kuras bija tieši tādas pašas kā viņu pusdienas un brokastis: tika pasniegts brūno pupiņu un cūkas kājiņu sautējums. Lova kungs drūmi rakņājās pa ēdienu, meklēdams skrimšļus, savukārt Trepvuda kungs savā šķīvī atrada beigtu skudru. Šķiet, tā bija pavisam tīra, tomēr vīrs sāka rīstīties un atgrūda šķīvi.

v \

-    Sī vieta līdzinās ellei vairāk nekā jebkura cita, kur esmu bijis! viņš pavēstīja.

Nākamajā rītā pēc tam, kad bija patriekts Kloviss, no Manausas ieradās frizieris, lai ieveidotu Kārteres kundzei matus. Sākumā viņš īgni klusēja, bet, aptvēris, ka beidzot kundze grasās samaksāt, atplauka un izstāstīja visus jaunumus. Aktieri bija izsviesti no viesnīcas Paradiso, sadabūjuši vedēju un mēģināja atstāt Brazīliju caur Venecuēlu, kur, kā tika uzskatīts, britu konsuls bija iecietīgs un gatavs pievērt acis.

-   Bet visi domā, ka pie robežas viņi tiks apturēti, mesjē Klods sacīja.

-   Nabaga Kloviss! to padzirdējusi, izdvesa Maija.

Dvīnes paraustīja plecus. Viņš ir tikai aktieris, -

sacīja Beatrise. Klaidonis. Tie jau pieraduši klaiņot apkārt.

-   Kloviss nav, Maija iebilda, bet zēnu vairs nepieminēja. Kopš Mintonas jaunkundze viņu bija aizvedusi, Maija bija klusa un nomākta un gandrīz ne ar vienu nesarunājās.

No visiem jaunumiem visvairāk Kārterus interesēja ziņa, ka ir dubultota par Tavernera dēla atrašanu solītā atlīdzība.

-    Tagad tiek solīti četrdesmit tūkstoši, frizieris sacīja, cirtojot Kārteres kundzes matus. Visur izlikti paziņojumi.

-   Iedomājies, kādas tik kleitas par to nevarētu nopirkt! sacīja Beatrise.

-   Un cepures, Gvendolīna piebilda.

-   Un kurpes.

-    Un šokolādes konfektes. Cik daudz konfekšu kārbu!

-    Varētu nopirkt kaut ko daudz vērtīgāku par to visu, sacīja Kārtera kungs. Piemēram, karalienes Viktorijas klavieru skaņotāja stikla acu pilnu komplektu; viņš to bija redzējis katalogā. Vai arī atmaksāt parādu tam rijīgajam Gonsalesam, no kura viņš bija aizņēmies naudu un kurš viņu jau vajāja.

-   Ir izstrādātas jauna veida tapetes, uz kurām veselus divdesmit gadus nenosēžas neviens kukainis, Kārteres kundze sapņaini sacīja. Es par to izlasīju zobārsta uzgaidāmajā telpā.

Brīdi visi Kārteru ģimenes locekļi, acis piemiegusi, stāvēja un prātoja, ko darītu ar tādu naudas summu.

Nākamajā dienā viņu bungalo apmeklēja abi kovārņi.

No bagāta tirgotāja noīrējuši kuteri, viņi atbrauca un izkāpa Kārteru piestātnē; meitenēm tobrīd bija mācību stundas.

Kārtera kungs kaut kur mājas apkaimē tramdīja strādniekus, bet, ieraudzījis kuteri, iesteidzās iekšā. Kārteres kundze ieveda Lova kungu un Trepvuda kungu ēdamistabā, kur Mintonas jaunkundzes vadībā dvīnes rakstīja diktātu.

Pasauciet Maiju! mājas saimniece pavēlēja guvernantei. Šie kungi grib iztaujāt ikvienu.

Kovārņi apsēdās, ap ceļgaliem saraustīdami bikses, lai vīles saglabātu asumu. Viņiem patika Kārteru ēdamistaba: lizola smaka, aizklātie logi. Beidzot viens kārtīgs britu nams! Tika atvesta Maija. Meitene uzreiz pazina detektīvus, un dvīnes ievēroja, ka viņa nobāl.

Trepvuda kungs nezaudēja laiku. Daži no jums jau zina, par ko es runāšu. Mēs esam atbraukuši no Anglijas, lai sameklētu pazudušu zēnu Bernāra Tavernera dēlu. Ļoti svarīgi viņu atrast un aizgādāt uz kuģi, pirms Bīskaps dodas ceļā. Tiek dubultota atlīdzība tam, kas sniegs kādas ziņas par viņu. Tagad ļoti, ļoti cītīgi padomājiet: vai jums nenāk prātā, kur tāds zēns varētu slēpties?

Maija pacēla skatienu. Kāpēc viņš slēpjas? Kāpēc nerādās atklātībā? Kāpēc negrib atgriezties Anglijā?

Kovārņi sarauca pieres. Nav svarīgi, vai viņš grib atgriezties, vai negrib. Zēnam ir jābrauc atpakaļ, turklāt bez kavēšanās. Tas ir dzīvības un nāves jautājums.

-   Vai mēs dabūsim atlīdzību, ja atklāsim jums ko noderīgu? jautāja Beatrise.

-   Bez šaubām!

Dvīnes pārmija skatienus. Mums liekas, ka Maija viņu slēpj, pavēstīja Beatrise. Vakarnakt man sāka sāpēt zobs, es pamodos un ieraudzīju, ka viņa izlavās no mājas un dodas uz to malējo būdu, kur senāk dzīvoja kaučuka vācēji. To, kura bija tukša.

-   Mēs skaidri nezinām, bet domājam, ka tā varētu būt, teica Gvendolīna.

-    Dažreiz, kad viņai jābūt gultā, viņa iziet no mājas.

-    Nē! Goda vārds, tam nav nekāda sakara ar… Maija bija pietrūkusies no krēsla. Es neko nezinu par to zēnu, kuru jūs meklējat!

-   Lai nu kā būtu, es palūgšu, lai jaunās dāmas mūs aizved uz šo namiņu, par kuru nupat stāstīja. Vai atļausiet, Kārteres kundze?

-   Protams! Ja Maija mūs krāpusi, viņa tiks stingri sodīta.

Mintonas jaunkundze bija nostājusies meitenei blakus. Ja Maija patiešām kādu slēpusi, viņa katrā ziņā saņems sodu. Bet man grūti tam noticēt.

-   Tas nav Bernāra Tavernera dēls. Goda vārds…

Bet bija jau par vēlu. Kovārņi bija piecēlušies kājās,

un nu visi izgāja no mājas un pa sānu celiņu devās uz

indiāņu namiņiem. Furo, Tapi un vecā Lila stāvēja pie savas mājiņas durvīm un klusējot noskatījās.

Mintonas jaunkundze bija paņēmusi Maiju pie rokas, it kā domātu, ka meitene var aizbēgt. Viņas seja, kas atgādināja riekstu knaibļu dzelžainumu, bija noslēgta un nikna.

Kārteres kundze gāja gar namiņiem tā, it kā bristu pa vaļēju novadgrāvi, un dvīnes, sastapušas treknu cūciņu, aizspieda degunu.

-   Lūdzu, Maija iesāka ko teikt un apklusa, jo Mintonas jaunkundzes tēraudcietie pirksti sāpīgi sažņaudza viņas plaukstu.

-   Stāvi klusu, Maija! viņa sacīja.

Namiņš bija aizslēgts, bet ar to nebija līdzēts. Kārteres kundze uzsauca, lai Tapi atnes atslēgu, un Tapi iegāja savā būdiņā. Viņa ilgi nenāca laukā, līdz beidzot īgni atnesa atslēgu.

-   Tukšs, viņa teica kovārņiem. Iekšā nav. Nada. Visi prom.

-    Tūlīt redzēsim, Kārteres kundze sacīja un paņēma atslēgu.

Lūpas kodīdama, Maija skatījās zemē.

Slēdzene nepadevās. Dod man! Kārtera kungs teica, un sieva atdeva atslēgu viņam. Brīdi vīrs neveikli grābstījās gar slēdzeni, tad izdevās atslēgu pagriezt. Durvis atsprāga vaļā. Atskanēja spalgs ķērciens, pazibēja melni spārni un pa durvīm izšāvās būdiņā ieslodzīts putns; Kārteres kundze grīļodamās atkāpās.

Tad valdīja klusums. Būdiņā uz grīdas bija veca sega un svečturis ar sveces galu vairāk nekā.

Namiņš bija tukšs.

Tonakt Kārteru mājā nevienam nebija ciešs miegs.

Dvīnes gulēja nomodā, prātodamas par naudu, kas viņām gājusi secen.

-   Es būtu nopirkusi to zilo zīda apmetni, kas stāv Fleretes logā, nopūzdamās teica Beatrise.

-   Tas tev nederētu. Izgriezums par dziļu.

Māsas sāka strīdēties, bet tad atcerējās, ka neviena no viņām nevar apmetni nopirkt.

-   Es tomēr domāju, ka Maija kaut ko zina. Vai ievēroji, cik satraukta viņa izskatījās, kad viņi taisīja vaļā to būdu?

-  Viņa ir īstā, kas vienmēr nostāsies bēgļa pusē. Atceries, kā viņa mēģināja aizstāvēt Klovisu!

-   Bet tas Tavernera puika nav vienkārši bēglis. Viņš ir noziedznieks. Noteikti citādi šie tik cītīgi nedzītu viņam pēdas.

-    Es pavērošu, ko Maija darīs. Viņai galīgi nevar uzticēties!

Savā guļamistabā netālu no meitu istabas arī Kārteru pāris prātoja par visu, ko varētu izdarīt, ja saņemtu atlīdzību par Tavernera dēla notveršanu.

-   Mēs varētu paviesoties Anglijā. Lēdija Pārsonsa noteikti mūs ar prieku uzņemtu.

Kārtera kungs klusēja. Bija viena tēma, kuru sarunās ar sievu viņš vairījās skart, ja vien bija iespējams, un mazāk par visu viņš vēlējās atgriezties Anglijā. Savu vietu kādā turienes bankā viņš bija pametis steigā. Visai lielā steigā. Ja Kārtera kungs kavētos kaut dažas dienas ilgāk, policisti būtu ieradušies viņu apcietināt, jo vīrs bija aizņēmies naudu, kas viņam nepiederēja. Un, dzīvodams šeit, viņš atkal bija nokavējis maksājumus. Tie četrdesmit tūkstoši par zēnu palīdzētu tikt vaļā no parādiem. Nejau no visas summas, bet vismaz daļas.

Kārteres kundze saviebās, iedomādamās par Maiju. -Es neuzticos tai meitenei un guvernante ir viņas pusē!

-   Nu, ja tu viņu aizsūtīsi prom, ar mums būs cauri, atteica Kārtera kungs. Es tam blēdim Gonsalesam esmu parādā trīs kravas kaučuka, bet man nav nevienas.

-   Kā tad tā?

-   Tev to nesaprast, Kārtera kungs nevērīgi atbildēja.

Viņš nopūtās un pastiepa roku uz lampas pusi, bet Kārteres kundze vēlreiz piecēlās un no pagultes izvilka kukaiņu indi. Viņa bija gandrīz droša, ka bija dzirdējusi pie loga kādu dūcam.

Uzvilkusi rītakleitu, Maija pa gaiteni bija aizlavījusies uz Mintonas jaunkundzes istabu. Viņai rokā bija matu suka, bet tie simt vilcieni caur matiem bija tikai iegansts. Meitene lieliski spēja pati izķemmēt matus.

-   Bet uz kurieni viņš varēja doties, Mintij? Aktieri ir prom, un Manausā viņš nevienu nepazīst. Es tā raizējos par viņu!

Klovisam nekas ļauns nenotiks, atteica Mintonas kundze, cītīgi sukādama meitenes matus. Viņš ir pavisam prātīgs puisis.

Taču Maija nespēja tik mierīgi to pieņemt.

Mintonas jaunkundze bija aizvedusi Klovisu uz tukšo namiņu, lai viņš būtu drošībā līdz brīdim, kad viņa varētu kaut kā citādi zēnam palīdzēt. Guvernantei nu jau bija skaidrs, ka Kārtera kungs nav nosūtījis ziņu Mureja kungam, un viņa bija lolojusi cerības, ka palūgs Sergeja ģimenei uz laiku pieņemt Klovisu. Keminsku viesmīlība bija plaši pazīstama, un beigu beigās britu konsuls taču kaut ko darītu zēna labā. Taču Keminski bija devušies uz kādu no savām fermām ziemeļu pusē, un viņas bija spiestas paslēpt Klovisu vēl otru nakti.

Un nu zēns bija pazudis.

Nākamā diena bija svētdiena. Vienu svētdienu mēnesī uz ciematu, kas atradās pa upi uz augšu netālu no Kārteru nama, atbrauca angļu vikārs, lai vadītu dievkalpojumu. Kārteres kundzei patika iet uz baznīcu. Tur vienmēr tika apbrīnotas dvīnes skaistajās kleitiņās, tur viņa varēja dzirdēt citu angļu balsis… Anglijā viņu ģimenei reizēm bija ļauts ieņemt vietu blakus lēdijai Pārsonsai viņas baznīcas solā. Kārteres kundze bija gaidījusi, ka Maija viņiem pievienosies, taču meitene izskatījās bāla un sanīkusi, un naktī bija jutusies slikti.

Kārteres kundzei nepatika, ja kāds grasījās slimot. Ceru, ka nav kas lipīgs, viņa teica Mintonas jaunkundzei, un tā papurināja galvu. Viņai bija skaidrs, kāpēc Maija nejūtas labi. Meitene raizējās par Klovisu. Un viņa jutās slikti tāpēc, ka nejauši bija redzējusi, kā pēc Kartera kunga pavēles tiek nopērts kāds indiānis.

-    Manuprāt, viņai nepieciešams vienatnē pavadīt mierīgu rīta cēlienu, sacīja Mintonas jaunkundze un saņēma rīkojumu: viņas pienākums ir pavadīt dvīnes.

-   Mēs taču negribam, lai ļaudis runā, ka nevaram atļauties guvernanti, vai ne? Kārteres kundze sacīja vīram.

Visa ģimene barkasā devās pa upi uz augšu. Maija ievēroja, ka pie stūres nesēž Furo, bet tikai tad, kad Furo parādījās un pamāja viņai, meitene ļāva vaļu cerībām.

-   Nāc! indiānis uzsauca tāpat kā pirmajā reizē, un Maija aši piecēlās un sekoja viņam. Meitene vairs nebija savārgusi. Viņa juta cerību un satraukumu. Ja nu viņu aicina Finns, tad varbūt viņš zinās, ko iesākt.

Šoreiz Maijai nelika aizsiet acis, un šī uzticēšanās zīme meitenei vēl vairāk uzlaboja omu. Kad viņi bija pie zaļās sienas, Maija spēja apjaust eju tajā, jo tagad zināja, ka tā tur ir. Par to liecināja tikai neliela krāsas atšķirība, krūmājam mijoties ar niedrēm. Meitene aizvēra acis, lai pasargātu tās no zariem, un pēc mirkļa viņi bija ieslīdējuši ejā un viņa atkal atradās lagūnā.

Vēl pirms Maija ieraudzīja Finnu, viņa jau jutās tā, it kā pārrastos mājās.

Suns vēcināja asti; šoreiz jau pavisam kārtīgi, ne nu pārlieku dedzīgi šis nebija no tādiem suņiem -, tomēr bija skaidrs, ka viņš Maiju atceras.

Meitene izlēca uz steķiem. Finna mati bija ogļu melni kā viņu pirmajā tikšanās reizē, un ap galvu viņam bija apsējs; viņš atkal bija maskējies par indiāni. Taču viņš izskatījās mierīgs un bezrūpīgs, un Maija neviļus nodrebēja, iedomādamās par kovārņiem.

-   Viņi bija pie Kārteriem, meitene sacīja. Kovārņi.

-   Zinu.

Skaidrs, ka viņam tas zināms! Finns taču zināja it visu.

-  Un tu esi pazaudējusi savu draugu aktierīti, zēns smaidot teica.

Furo bija aizīries atpakaļ, un Maija iegāja namiņā Finnam līdzi. Uz galda zēns bija nolicis trauku ar augļiem avokado, ēdamajiem kaktusiem, riekstiem, meloni. Meitenei mutē saskrēja siekalas, taču viņa aizgrieza galvu un neskatījās uz to pusi, jo dusmojās uz Finnu par to, ka viņš tik nevērīgi runāja par Klovisu.

-   Jā, es ļoti raizējos par viņu. Kad Kloviss ieradās, dvīnes ņirgājās un Kārteres kundze sūtīja viņu atpakaļ. Bet aktieri bija atstājuši pilsētu, tāpēc mēs noslēpām viņu namiņā, kas kalpo par noliktavu.

-Mēs?

-    Nu, patiesību sakot, Mintonas jaunkundze, bet es biju tik bēdīga, ka viņa izstāstīja, ko izdarījusi. Es cerēju panākt, lai Mureja kungs samaksā par Klovisa braucienu, bet neizdevās. Tad kovārņi ieradās un lika mums atvērt durvis viņi domāja, ka mēs slēpjam tevi, un Kloviss bija pazudis. Izkūpējis gaisā.

-   Viņam nekas ļauns nenotiks, sacīja Finns.

Zēna nevērīgais tonis Maiju kaitināja. Mintonas jaunkundze saka to pašu, bet kāpēc nenotiks? Klovisam nav kur pārlaist nakti un nav naudas.

Domas par Klovisu un to, kā viņa atstājusi zēnu nelaimē, lika asarām sariesties acīs, un Maija tās dusmīgi notrausa. Par Klovisu bija atbildīga viņa, nejau Finns. Finnam pietika pašam savu problēmu.

Tomēr Finns bija pamanījis meitenes bēdas. Nāc un apskati Arabellul viņš aicināja. Es iztīrīju dūmeni. Ej uzmanīgi krāsa nav nožuvusi!

Sekojot viņam, Maija uzkāpa uz mazā kuterīša.

-   Paskaties zem nojumes! Finns mudināja. Tikai necel troksni!

Maija klusi virzījās uz priekšu. Kādu neredzētu dzīvnieku Finns ielaidis laivā un pieradinājis?

Uz klāja kāds izstiepies gulēja. Viņš gulēja uz muguras, brīvi atmetis rokas un kājas, tik nekustīgi, it kā būtu miris.

Taču nebija vis. Viņš bija cieši aizmidzis. Tik cieši, ka tad, kad Maija noliecās, gulētājs nepakustējās.

-   Viņš vēl kādu laiciņu gulēs, sacīja Finns. Es viņam kaut ko iedevu. Viņš ir jauks zēns, bet tev taisnība liels raudātājs.

-   Tu gribi teikt, ka esi viņu sazāļojis?! Maija bija satriekta.

-    Tās ir tikai mašoharas lapas, Finns atbildēja. Vecā Lila mēdza tās iejaukt manā dzērienā. Pavisam nekaitīgas.

Taču Maiju tas nenomierināja. Šķiet, tu daudz zini par ārstniecības augiem un zālēm un krāsvielām, viņa piebilda, skatīdamās uz Finna matiem.

-   Indiāņi apmācīja manu tēvu, savukārt viņš mani. Var teikt, ka tā mēs dzīvojām meklējot jaunus ārstniecības līdzekļus.

Viņi atgriezās uz steķiem un apsēdās, un zēns pastāstīja, ko izdarījis: Furo man pateica, ka kovārņi ir klāt, un atklāja, ka namiņā noslēpts Kloviss. Viņš domāja, ka tev Kārteri sagādās milzīgas nepatikšanas. Tāpēc es pa nakti Klovisu no turienes aizvedu.

Suns klusām gulēja starp abiem bērniem; pār lotosa lapām viens otru dzenāja divi bezdelīgastu tauriņi.

-   Patiesību sakot, Finns turpināja, man radusies kāda doma es jau teicu: kad būšu pamodinājis Klovisu, visu paskaidrošu. Viņš pacēla acis pret sauli. Pēc pusstundas viņš pamodīsies. Derētu pagatavot tēju un to glīti pasniegt. Klovisam patīk, ka viss ir, kā pienākas. Tasītes ar apakštasītēm un nekādu vaboļu uz sviestmaizēm!

Finnam bija taisnība. Tieši pēc pusstundas Kloviss pamodās, un zēns izskatījās spirgts un vesels. Arī viņam iepatikās namiņš.

-    Es labprāt dzīvotu šādā vietā, viņš sacīja, paņemdams cepumu.

-    Tas ir labi, atteica Finns. Jo tev vajadzēs te padzīvot. Dažas dienas. Līdz tai dienai, kad Bīskaps dosies prom.

Kloviss pacēla acis; skatiens pauda apjukumu.

-   Tūlīt paskaidrošu, Finns sacīja. Es, redz, iedomājos, ka tu varētu ieņemt manu vietu. Kovārņi taču nezina, kā tu izskaties, un nezina, kā izskatos es. Ja Maija darīs, ko teikšu, man liekas, šis plāns varētu izdoties. Tad tu droši tiksi uz Angliju, un es tikšu prom.

Maija skatījās uz viņu platām acīm.

-    To nevar darīt! Tu taču nesūtīsi Klovisu uz cietumu!

Noliecies pār suni, Finns cītīgi ieskāja tam starp ausīm.

-    Rādās, ka pienācis laiks jums izstāstīt par Vestvudu, viņš sacīja.

9. NODAĻA

V

-   Sis nams patiešām varētu būt cietums, Finns sāka stāstu. Tam bija torņi un aizsarggrāvis, un robots mūris, un tas atradās lielā zemes gabalā, ko iekļāva augsta, dzelkšņota siena.

Taču Vestvuda nebija cietums. Vestvuda bija liels lauku īpašums ievērojams dzimtas nams -, kas Taverneriem piederējis kopš krusta karu laikiem. Ģimenes galva bija sers Obrijs Taverners, stūrgalvīgs, augstprātīgs zemes īpašnieks, kurš auroja uz visiem un ar saviem kalpotājiem runāja tā, it kā tie būtu kurli.

Sera Obrija vecākais dēls Dadlijs bija tieši tāds pats kā tēvs: uzpūtīgs, augstprātīgs, pārliecināts, ka Taverneri ir vissvarīgākie pasaulē. Arī Dadlijs kliedza uz kalpiem; viņš bez kurnēšanas bija devies uz skolu, viņš jāja uz zirgiem ar lielām pēcpusēm, šāva ar bisi un, protams, bija sava tēva prieks un acuraugs.

Nākamais bērns Taverneru ģimenē bija meitene, kurai tika dots vārds Džouna. Savā ziņā no viņas nebija nekāda liela labuma, jo tikai vīriešiem bija ļauts mantot Vestvudu, taču meitene tik un tā bija īsta Tavernere viņas balss skanēja kā miglas taure. Džouna terorizēja citus bērnus, kuriem nebija laimējies piedzimt par Taverneriem, un arī viņa jādelēja apkārt uz zirgiem ar lielām pēcpusēm, un seram Obrijam meita tīri labi patika.

Un tad nāca Bernārs.

Bernārs bija jaunākais sera Obrija bērns. Drīz pēc zēna piedzimšanas nomira viņa māte, un viņš bija tīrā nelaime. Bernāram bija bail no skaļām balsīm. Viņš baidījās no tumsas. Zēnam bija bail no brāļa Dadlija, kurš mēģināja no viņa iztaisīt īstu vīru, un no māsas Džounas, kura iegrūda Bernāru ezerā un turēja viņa galvu zem ūdens, lai iemācītu peldēt. Vērsdamies pie kalponēm, Bernārs runāja mierīgi un lietoja vārdiņus "lūdzu" un "paldies", un dažkārt, kaut arī viņš bija zēns un Taverners, viņš raudāja.

Bernāra tēvs, protams, bija izmisis. Viņu ģimenē tāds zēns nekad vēl nebija gadījies. Sers Obrijs aizsūtīja dēlu uz visskarbāko skolu, kādu vien varēja atrast, un, kaut gan skolotāji viņu tur pēra pat biežāk, nekā to bija darījis tēvs, un citi zēni atrada visādus interesantus veidus, kā viņu aizskart, piemēram, iešļāca acīs citrona sulu un kāju pēdās sadūra kompasa adatas, nekas nemainījās. Bernārs palika tikpat kluss un mierīgs, joprojām paniski baidījās no savas ģimenes un turpināja teikt "lūdzu" un "paldies" kalponēm.

Taču bija arī kaut kas, no kā Bernārs nebaidījās. Viņam nebija bail no zirnekļiem kad kalpotāji brēca, ka vannā esot milzu zirneklis, viņi meklēja tieši Bernām, un zēns uzlika tam virsū glāzi un, apbrīnojis tā spalvainās kājas un sarežģītās acis, palaida vaļā dārzā. Bernārs nebaidījās arī no odzēm, kas šņākdamas pazibēja tīrelī. Viņam patika odzes, to zigzagi un šaudīgās mēles. Bernāru neuztrauca žurkas pagrabā, un viņu neuztrauca zirgi. Viņu uztrauca cilvēki zirga mugurā māsa Džouna ar spalgo balsi un brālis Dadlijs ar pātagu bet, ja zēns zirgus sastapa mierīgi ganāmies pļavā, viņš tīri labi sapratās ar tiem.

To, ka no Vestvudas iespējams kaut kādā veidā izkļūt, Bernāram ierādīja viena no kalponēm. Neglīta, lempīga meitene apmēram Bernāra vecumā, kalpotāju vidū tāds pats baltais zvirbulis kā viņš savā ģimenē. Bella vienmēr lasīja tās grāmatas, no kurām viņai vajadzētu slaucīt putekļus, un vienmēr iekūlās nepatikšanās, taču viņa bija Bernāra vienīgā draudzene.

"Daži cilvēki pelna naudu ar dzīvniekiem," viņa bija pastāstījusi. "Viņus sauc par dabaszinātniekiem. Tu varētu par tādu kļūt."

Kopš tā brīža mans tēvs zināja, ko grib, Finns teica. Viņš gribēja tikt prom no savas ģimenes tik tālu, cik vien var, un mājot tur, kur mīt dzīvnieki.

Kad cilvēks zina, ko grib, parasti viņš to sasniedz. Bernāram tas prasīja septiņus gadus, un visu šo laiku viņš nevienam par to nestāstīja, bet krāja katru peniju, ko vien dabūja. Viņš krāja savu Ziemsvētku dāvanu naudu un kabatas naudu. Viņš nekad nenopirka pat cukurgailīti vai šokolādes tāfelīti. Un lēnām, ļoti lēnām viņa iekrājumi auga. Kalpone, zēna draudzene, šo naudu paslēpa bēniņos sprostā, kurā tupēja izbāzta pūce; visu laiku Dadlijs turpināja brāli mocīt, tēvs joprojām Bernāru sita un māsa Džouna par viņu ņirgājās, taču tagad zēnam prātā jau bija vieta, uz kuru doties.

Mēnesi pēc Bernāra sešpadsmitās dzimšanas dienas sers Obrijs nokāpa no augšstāva brokastīs, tāpat arī Dadlijs un Džouna. Viņi ķērās pie mencas sautējuma, olu kulteņa, ceptām nierēm un šķiņķa. Un tad sers Obrijs pašķindināja zvanu, lika sulainim atnest vēl kafiju un sacīja: "Kur Bernārs? Tas nelaimīgais atkal kavējas!"

Taču Bernārs nekavējās viņš bija prom, un neviens Vestvudas iemītnieks viņu vairs nemūžam neredzēja.

Bernārs pamanījās nokļūt uz banānu kuģa, kas devās uz Brazīliju un peldēja augšup pa Amazoni, un tur viņš jutās tikpat laimīgs, cik nelaimīgs bija juties Anglijā. Viņš bija trakoti baidījies no virssulaiņa, bet aligatori viņu nepavisam nesatrauca. Bernārs sadraudzējās ar indiāņiem; pēc viņa domām, bija viegli nopelnīt naudu dzīvošanai, vācot augus un dzīvniekus. Nelaimīgs un nobijies viņš jutās vienīgi tad, kad gulēja aizmidzis guļamtīklā un sapņoja, ka atgriezies Vestvudā vai skolā. Kad piedzima Finns, viņš nolēma ieaudzināt dēlā mīlestību un cieņu pret indiāņiem un nemūžam nepieļaut, lai kāds viņu aizrauj atpakaļ uz vecajām mājām.

Pagāja gadi. Sers Obrijs bija norakstījis zaudējumos savu jaunāko dēlu; viņš droši vien nonācis padibenēs un to arī pelnījis. Dadlijs bija īstais, kam mantot Vestvudu.

Taču tad notika kas briesmīgs. Dadlijs gāja bojā medībās. Zirgs tika cauri sveikā, un ļaudīm par to bija prieks, jo zirgs bija labs, bet Dadlijs ne. Viņš bija lauzis sprandu.

Sers Obrijs bija ārkārtīgi satriekts. Kurš nu pēc viņa nāves pārņems un pārraudzīs Vestvudu ar tās diviem ezeriem, trīs mežiem un saimniecību, kurš būs rīkotājs namā ar četrdesmit septiņām telpām?

Sers Obrijs visu apdomāja un tad nosprieda: lai arī kas viņš būtu, galvenais viņa dzīslās jārit Taverneru ASINĪM. Sers Obrijs bija kvēls tīru asiņu piekritējs un vienmēr bija tāds bijis. Protams, meitai Džounai bija viņa asinis, taču tā bija apprecējusies ar cilvēku, kura uzvārds bija Smits, un jau citu pēc citas dzemdējusi trīs meitas; no meitām nebija nekāda labuma. Vestvudu varēja mantot vienīgi vīriešu kārtas pēcnācēji.

Sers Obrijs nolēma dot viņai vēl vienu iespēju. Džouna dzīvoja viņa īpašuma tuvumā. Ja meitas ceturtais bērns būs zēns, viņš novēlēs Vestvudu tam; protams, bērnam būs jāmaina uzvārds jākļūst par Smitu-Taverneru.

Taču tam nebija lemts notikt. Kad vecmāte iznāca no Džounas guļamistabas un pavēstīja: "Vēl viena burvīga meitenīte," sers Obrijs briesmīgi saniknots steidzās prom, un nedēļām ilgi ļaudis baidījās viņu uzrunāt.

Tad kāda drosmīga, veca dāma, otrās pakāpes māsīca, ieradās seru Obriju apciemot un sacīja: "Neaizmirsti, Obrij, ka tev ir otrs dēls!"

"Ja tu ar to domā Bernāru viņš vairs nav mans dēls! Viņš bija nepateicīgs, gļēvs nelietis, un, ja reiz atkal stāvēs pie manām durvīm, es viņam sadošu ar pātagu."

Taču radiniece apgalvoja, ka asinis paliek asinis, un jautāja, kāpēc viņš Bernāru neuzmeklē; pēc kāda laika sers Obrijs juta, ka viņai taisnība. Asinis patiesi bija asinis; tur neko nevarēja darīt. Labāk lai Vestvudu tomēr manto Bernārs nekā pilnīgi svešs cilvēks.

Tikai kur tad Bernārs bija? Avīzē The Times un daudzos citos laikrakstos tika publicēts sludinājums, kas aicināja Bernāru Taverneru pieteikties, lai uzzinātu viņam svarīgu patīkamu vēsti, bet ilgi nekas nenotika.

Un tad, kad neviens gandrīz vairs necerēja, pienāca vēstule no redaktora, kurš vadīja žurnālu Dabaszinātnieks, kas tika izdots Ņujorkā; tajā tika publicēti zinātniski raksti par dzīvniekiem un augiem. Redaktors rakstīja:

Cienījamo ser Obrij!

Man rokās nācis The Times oktobra numurs, kurā lūgts sniegt ziņas par Bernāru Taverneru.

Taverners bija pastāvīgs mana žurnāla līdzstrādnieks, ievērojams dabaspētnieks. Es lūdzu, lai viņš uzraksta par lamantīnu, reti sastopamu Dienvidamerikas zīdītāju, kas dzīvo ūdenī. Raksta vietā saņēmu viņa dēla vēstuli, kuru nosūtu Jums.

Dārgo ser!

Man ļoti žēl, bet mans tēvs Bernārs Taverners pirms diviem mēnešiem gāja bojā. Viņa kanoe krācēs apgāzās, un viņš noslīka.

Nosūtu atpakaļ čeku, ko tēvam izrakstījāt, jo tas piederēja viņam, turklāt esmu par jaunu, lai man būtu bankas konts.

Ar cieņu F. Taverners

Lieki teikt, ka šī vēstule izraisīja lielu satraukumu.

"Pie joda, tātad viņam bija dēls!" sers Obrijs teica. "Līdz ar to viss ir nokārtojies. Aizsūtīsim kādu puikam pakaļ un tad iemācīsim viņam pārvaldīt Vestvudu; diez vai būs vajadzīgs ilgs laiks, lai viņu kārtīgi iedīdītu. Nav iemesla domāt, ka viņš būs tāds pats memmesdēliņš kā viņa tēvs."

Taču nu radās cits jautājums: kā zēnu atrast? Uz aploksnes nebija atpakaļadreses, un vienīgais, ko žurnāla redaktors zināja Bernāram adresētie sūtījumi nokļuva kādā pastkastē Manausā. Taču tur viņš nedzīvoja, redaktors rakstīja. Viņš vienmēr ceļoja apkārt. Manuprāt, viņam bija sieva indiāniete.

Tam sers Obrijs negribēja ticēt. Viņš aizsūtīja divas Bernāra Tavernera dēlam adresētas vēstules, vienu uz Manausas pastkastīti, otru tam bankas darbiniekam, kurš bija pārzinājis Bernāra kontu. Abās vēstulēs viņš izskaidroja, kas Vestvudā noticis, un pavēstīja, ka nu Bernāra dēlam ceļš brīvs lai atgriežas un iegūst mantojumu.

Finns saņēma abas vēstules, bet ne uz vienu neatbildēja. Viņš sāka sagatavot Arabellu braucienam pie ksanti cilts. Nekas no sera Obrija rakstītā viņam neizraisīja vēlēšanos jelkad atgriezties tēva mājās.

Sers Obrijs atrakstīja atkal. Tad, zaudējis pacietību, viņš sazinājās ar privātdetektīvu, firmas Veslijs un Kinneārs direktoru, un pieprasīja, lai divi no pašiem labākajiem vīriem tiek nosūtīti uz Amazones apvidu zēnu sameklēt un atvest atpakaļ.

Pēc diviem mēnešiem Manausā ieradās kovārņi.

Namiņā pie lagūnas Finns bija apklusis.

Kloviss jautāja: Vai esi pārliecināts, ka labāk negribi braukt turp un kļūt par Vestvudas saimnieku? Labāk nekā… Viņš aprāvās, jo kaut kur kokos pēkšņi iebrēcās pērtiķis.

-   Labāk nekā dzīvot mežoņa dzīvi? Finns smaidot pabeidza teikumu. Jā, pilnīgi pārliecināts.

Arī Maijai tas bija ienācis prātā. Seram Obrijam jābūt vecam vīram; Finns droši vien ar veco Taverneru spētu saprasties labāk nekā viņa tēvs, un tad, kad vectēvs nomirtu, Finns varētu pārņemt Vestvudu un darīt ar savu īpašumu, ko vēlas.

-   Izrunāsim visu līdz galam, Finns sacīja. Vai nu jūs nolemjat man palīdzēt, vai ne, es nekādā ziņā negrasos doties uz Vestvudu. Nemūžam! Un, ja kovārņi

V

atbrauks šurp, es tos nošaušu un sēdēšu cietumā. Sī vieta ir mana tēva svētnīca, un viņi te nespers savu kāju!

Maija un Kloviss pārmija skatienus. Šādos brīžos neviļus bija jāatceras, ka Finns ir pa pusei indiānis.

-   Vai tas ietu cauri? Maija jautāja. Ja kovārņi atrastu Klovisu un domātu, ka tas esi tu?

Finns sēdēja, ar rokām aptvēris ceļgalus, sarauktu pieri spraigi domādams. Es gribu, lai viņi Klovisu atrod tieši pirms kuģa atiešanas, vēlu iepriekšējā vakarā, ja iespējams. Tad šiem nebūs laika viņu vazāt apkārt pa Manausu tur kāds varētu pazīt aktieri.

-   Jā, bet kā lai to izdara?

-    Nu jau viņiem vajadzētu saprast, ka es negribu braukt uz Angliju. Ka es cenšos noslēpties, līdz viņi ir prom. Tāpēc es arī noslēpšos. Kaut kur ostas tuvumā. Taču mana slēptuve tiks atklāta. Viņi dabūs zināt, ka tur slēpjas kāds zēns, un naktī ieradīsies mani notvert. Tikai tas nebūšu es, tas būs Kloviss. Ja Maija izvēlēsies īsto brīdi, kovārņi viņu atradīs tieši pirms kuģa atiešanas un tūlīt pat nogādās uz klāja.

-   Kas man būs jādara?

-   Tev vajadzēs mani nodot. Kļūdas dēļ atklāt, kur slēpjos. Nav vērts iet uz policiju policisti ir manā pusē. Tev netīšām tas jāatklāj kādam, kurš noteikti griezīsies pie kovārņiem. Kādam, kurš naudas dēļ ir gatavs uz visu.

-Kam?

-   Ak kungs, vai tas nav skaidrs?!

Maija palocīja galvu. Jā, viņa skumji teica. Dvīnēm.

-   Es visu kārtīgi paskaidrošu. Apsolu tev: tas izdosies!

-   Jā, bet kas notiks, kad viņi atklās, ka es neesmu tu? jautāja nabaga Kloviss; viņš bija nobālējis.

-    Neatklās. Vismaz līdz Anglijai ne. Un pat tur ne, ja vien tu negribēsi. Es iedošu tev aizzīmogotu vēstuli, kurā būs teikts, ka ar varu piespiedu tevi ieņemt manu vietu. Ka piedraudēju tevi spīdzināt. Līdz Anglijai ir jākuģo sešas nedēļas ja tu Vestvudā spēsi izturēt vēl nedēļu vai divas, man būs daudz laika, lai tiktu prom. Kamēr viņi atklās, kas noticis, es būšu ksanti ciltī un tu varēsi doties pie audžumātes.

-   Kur Kloviss noslēpsies?

-  Es zinu labu vietu netālu no ostas, tur viņš būs pilnīgā drošībā. Tev vajadzēs visu noorganizēt, jo mums ar Klovisu ir jāpaliek te, lai neviens mūs neredz.

Taču izskatījās, ka Kloviss šaubās. Kāds tur bija ēdiens?

-   Kur? jautāja Finns.

-   Vestvudā. Vai tavs tēvs par to stāstīja?

Finns nepacietīgi paraustīja plecus. Nē. Droši vien parastais britu smagais gremoklis, vismaz tā liekas, viņš teica, pārlaizdams skatienu traukam ar svaigajiem augļiem, kurus no rīta bija savācis. Bifšteks, sarkanās pupiņas, pudiņš ar nieru taukiem un ķiļķeni.

-    Patiešām? Tu domā: pudiņi ar nieru taukiem?

-   Kloviss domīgi jautāja. Mana audžumāte tos gatavoja ar sīrupu. Viņš domāja par Gudlijiem, kuri bija Kolumbijā un Peru, ja vien nebija ietupināti cietumā.

-   Un tur nebūs karsti? zēns vaicāja.

-   Nē, noteikti nebūs karsti. Vestvudā atrodas Anglijas ziemeļos. Tur mēdz būt daudz sniega.

-    Sniegs… Kloviss teica, un viņa acis kļuva sapņainas. Palikt es tur nepalikšu. Un tad: Labi. Es pamēģināšu.

10. NODAĻA

Manausas Dabas muzejā šajā darbdienas rītā bija ļoti kluss. Zēns, kurš parasti uzkopa telpas, pie muzeja ravēja puķudobes, durvju sargs savā kambarītī snauda, un nebija neviena apmeklētāja.

Taču laboratorijā aiz sava kabineta profesors Glastonberijs noraizējies prātoja par milzu sliņķi.

Viņš bieži noraizējies prātoja par šo dzīvnieku. Veselu gadu profesors lika kopā šī lielā zvēra skeletu, un rādījās, ka tas kļūs par ļoti ievērojamu eksponātu.

Vismaz tā vajadzētu būt.

Taisnību sakot, skelets nebija pilnīgs. Tas bija gandrīz, bet ne pavisam pilnīgs. Trūka vienas ribas. Trešās kreisajā pusē.

Profesors Glastonberijs bija pagatavojis mākslīgu ribu no ģipša un tagad to rūpīgi iestiprināja krūšu kaulā; izskatījās labi.

Vismaz tad, ja cilvēks nezināja…

Nelaime tā, ka profesors zināja.

Viņš stāvēja un skatījās uz savu roku darbu. Likās, ka metāla statīvs ar pērtiķi aizpilda visu telpu.

Viņš noņēma ribu. Atkal ielika vietā. Nopūtās. Mākslīga riba liecināja par krāpšanu.

Savukārt trūkstoša riba liecināja par nevīžību.

Tajā brīdī viņš dzirdēja iešvīkstamies virpuļdurvis un, pabāzis galvu laukā no telpas, ieraudzīja, ka muzejā ienākušas divas sievietes, kuras viņš jau bija saticis. Gara, tieva dāma, kuru bija ieinteresējusi Bernāra Tavernera kolekcija, un pusaudze, kas arī pirmajā reizē bija kopā ar šo sievieti: meitene ar kupliem, tumšiem matiem un gudrām acīm.

Viņš iznāca no kabineta un sveicināja: Labrīt!

Slaikā sieviete pasmaidīja un tūlīt pat vairs nemo-

V

dināja satraukumu. Sī ir Maija, viņa teica. Viņa atnākusi, lai uzzīmētu dažus putnu spārnus. Vai varu viņu atstāt, lai viena pati pastrādā? Trijos atnākšu pakaļ. Manuprāt, viņa nesagādās rūpes.

-    Esmu pārliecināts, ka ne, profesors sacīja. Viņam rokā joprojām bija mākslīgā riba, un viņš izskatījās apjucis.

-   Cik liela riba! Mintonas jaunkundze teica.

-   Jā. Viņš dziļi ievilka elpu un tad vienā rāvienā atklāja, ka vienas ribas trūkst. Neviens nezinās, ka šī nav īstā, viņš sacīja.

Mintonas jaunkundze izskatījās barga. Jūs to zināsiet, viņa teica.

Profesors nopūtās. Tieši tā vienmēr sacīja Taverners.

-    Vai mēs varētu apskatīt? To sliņķi, palūdza Maija.

-   Protams!

Caur savu kabinetu viņš ieveda abas apmeklētājas laboratorijā.

-   Tas nav kājām gaisā? brīnījās Maija. Es domāju, ka sliņķi vienmēr karājas augšpēdus pie koku zariem!

-   Milzu sliņķi ne. Jebkurš zars, pie kura tas mēģi-

V

nātu karāties, nolūztu. Sis te, kad bija dzīvs, varbūt svēra kādas trīs tonnas, bet milzu sliņķi izmiruši jau pirms gadu tūkstošiem.

Profesors ielika ribu vietā un tūlīt atkal izņēma.

-   Ko jūs par to domājat?

-   Es domāju, ka jums jādodas meklēt trūkstošo kaulu un tas jāatrod, Mintonas jaunkundze pavēstīja.

Profesors pārsteigts skatījās uz sievieti. Vai viņa runā nopietni? Skaidrs, ka ne…

-   Diemžēl tas nav iespējams, viņš sacīja. īstais skelets ir atrasts alā netālu no Ksanti upes, daudz jūdžu uz ziemeļiem. Un esmu pārāk vecs, lai dotos ekspedīcijās.

-   Nerunājiet niekus! sacīja Mintonas jaunkundze. Katrs, kurš spēj paiet, var doties ekspedīcijā.

Guvernante aizgāja; Maija, padevusi labrītu pekinieša izbāznim, iekārtojās pie galda, kas atradās netālu no ekspozīcijas Putni lidojumā, un sāka zīmēt. Bija tik patīkami atkal atrasties muzejā, prom no Kārteriem! Tas pekinietis gan ne, toties Amazones gliemezis, pinkainais pērtiķis, sažuvusi galva tie visi šķita pazīstami kā veci draugi, un, protams, Tavernera kolekcija, kuru meitene skatīja jaunām acīm. Zīmēdama Maija mēģināja rast atbildi uz jautājumiem, ko uzdeva viņas guvernante.

Mintonas jaunkundzei Maija bija pateikusi, ka Kloviss ir drošībā kopā ar indiāņu zēnu. Mintonas jaunkundze bija pamājusi ar galvu, bet neko nebija jautājusi. Savādi cik maz guvernante interesējās par to, kā Maija iet un nāk, kaut gan tirdīja viņu par katru neizsukātu matu šķipsnu vai nagu, kas nav nevainojami nospodrināts! Kad Maija pavēstīja, ka viņai nepieciešams doties uz muzeju, lai pabeigtu projektu

Mūžameža putni, Mintija tikai iepleta acis un devās to nokārtot. Viņa pat pierunāja Kārteres kundzi, lai ļauj abām braukt ar kaučuka vedēju kuģi tad viņām rastos iespēja Manausā pavadīt ilgāku laiku.

Un kāpēc Finns gribēja uzzināt Mintonas jaunkundzes kristīto vārdu?

Taču Maija jau nesēdēja muzejā tādēļ, lai prātotu par Mintiju vai pat lai zīmētu putnus. Viņa tur bija tādēļ, lai kaut ko izdarītu Finna labā, un, pārliecinājusies, ka muzejā neviena nav, meitene piegāja pie durvīm, uz kurām bija uzraksts Nepiederošiem ieeja aizliegta, un pieklauvēja.

Profesors Glastonberijs iznāca nekavējoties. Viņš bija patiešām ļoti jauks cilvēks apaļu, sārtu seju, baltu matu vainagu.

-   Piedodiet, ka es atkal jūs traucēju, Maija teica, bet man jānodod jums vēstulīte. Un viņa profesoram iedeva zīmīti, kuru Finns namiņā bija uzrakstījis.

Profesors izlasīja rakstīto un cieši palūkojās meitenē. Tātad viņa atradusi Finnu un sadraudzējusies ar zēnu. Ne tikai meitene vēlas viņam palīdzēt.

-   Jā, viņš sacīja. Skaidrs. Tu esi vēstnese, kurai var uzticēties. Nāc iekšā!

Viņš ieveda meiteni savā kabinetā un aizslēdza durvis. Maija nekad nebija redzējusi tādu telpu. Tur nebija neviena brīva centimetra: ģipša veidojumi, čūsku ādas, juku jukām sasviesti kauli… un pilns ar grāmatām, pat uz grīdas. Taču tas bija draudzīgs juceklis, nevis nepatīkama nekārtība, kāda valdīja Kārtera kunga istabā.

-   Apsēdies! viņš teica un no ļodzīga krēsla nocēla mērkaķiša izbāzni. Tad vēlreiz izlasīja zīmīti. Neredzu iemeslu, kāpēc nevarētu. Tikai vienu nakti. Jā, es patiešām neredzu iemeslu, kāpēc nevarētu.

-   Viņš teica, ka jūs zinot labu slēptuvi. Jūs esot to parādījis.

Profesors Glastonberijs pasmaidīja. Vīram droši vien bija tuvu pie sešdesmit, taču viņš izskatījās kā apmierināts, sārts zīdainis.

-  Ak tā? Viņš atcerējās? Labi, ejam! Ja Finns apgalvo, ka tev var uzticēties, esmu drošs, ka viņam taisnība.

Viņš ielaida meiteni laboratorijā, un jau otrreiz Maija tika pievesta pie milzu sliņķa. Taču šoreiz profesors piespieda plecu pie pamatīgā metāla statīva, un tas lēnām pavirzījās uz sāniem. Koka grīdā, ko klāja netīrumi, Maija pamanīja tumšāku dēļu četrstūri un dzelzs riņķi.

-   Tā ir lūka, viņš sacīja. Apakšā ir pagrabs un noliktava bet tur ir laba ventilācija. Augšpusē viens logs. Mēs mēdzām teikt, ka tā ir labākā slēptuve Manausā. Kad Finns bija mazs, viņam patika tur lejā spēlēties, kamēr tēvs palīdzēja man.

Maija stāvēja un skatījās uz kāpnēm, kas veda tumsā.

-   Vai tu gribētu nokāpt lejā? profesors jautāja.

-   Vai drīkstu?

-    Protams! Bet paņem līdzi gaismekli lejā nav elektrības.

Viņš atnesa vējlukturi, un meitene nokāpa lejā. Pagrabs bija ļoti liels un velvēts; tā dziļumā bija niša, pilna ar kastēm. Starp kastēm stāvēja eksponāti, kuriem profesors nebija atradis vietu, un tie, ko vajadzēja salabot. Gaismas stars krita tieši kožu saēsta pumas izbāžņa sarkanajā acī. Tur bija nenostiegroti loki un krāsām rotāti vairogi, un greizā ligzdā tupēja nikns ērglis. Telpas kaktā vīdēja apaļu priekšmetu kaudze; tie varēja būt izgrebti kokosrieksti, bet tikpat labi arī sažuvušas galvas. Grīda bija sausa, un pagraba tālākajā galā augstu sienā ierīkotais logs telpu pildīja ar blāvu gaismu.

V

-    Lieliski! atzina Maija, uzkāpusi atpakaļ. Sai vietā nevienu nevarētu atrast, ja vien par to nezina.

Profesors novietoja statīvu atpakaļ uz lūkas. Dažreiz es tur lejā noslēpju Billiju, kad gaidāms, ka pilnvarotie ieradīsies visu pārbaudīt. Viņi negrib pieļaut, ka nopietnā muzejā atrodas izbāzts pekinietis.

-  Un vēl kas, Maija sacīja, kad profesors viņu veda laukā no laboratorijas. Finns domā, ka mums vajadzētu man vajadzētu nozagt rezerves atslēgas, lai neviens neiekuļas nepatikšanās. Kāds no jūsu darbiniekiem vai jūs pats, ja nu kaut kas noiet greizi.

-   Diez vai man kāds spētu ko padarīt, teica profesors Glastonberijs, bet tas tiesa, es negribētu, lai tiek vainoti apkopēji vai zāles uzraugs.

-   Nelaime tā, Maija sacīja, paceldama skatienu uz viņu, ka es nekad vēl neko neesmu nozagusi.

-   Kāda reize vienmēr būs pirmā, profesors jautri teica. Rezerves atslēgas karājas tur uz āķīša. Un es pēc pusstundas došos pusdienās.

Re, kur tas ir! pavēstīja Trepvuda kungs, pa pansijas Marija logu lūkodamies uz slaiko, zilo dūmeni, kas slējās virs kuģa Bīskaps, kurš bija tuvs Kardināla radinieks un nupat bija iepeldējis ostā. Bīskaps gatavojās četras dienas piestātnē gaidīt, lai komanda to iztīra, no jauna piekrauj un kādu brīdi krastā atpūšas. Sestdienas rītā tam atkal jādodas ceļā uz Amazones deltu, pāri Atlantijas okeānam un atpakaļ uz Angliju.

Kovārņi bija jutušies pilnīgi pārliecināti, ka atradīs Tavernera dēlu, tāpēc atpakaļceļam bija pasūtījuši trīsvietīgu kajīti.

Taču cerības sāka zust. Kļuva skaidrs, ka nelietīgais puika ar nolūku slēpjas. Sākumā vietējie bija mēģinājuši noliegt, ka Taverneram vispār ir dēls. Nu jau ļaudis paslepšus smējās par detektīviem, un, kovārņu prombraukšanas laikam tuvojoties, viņiem aiz muguras atskanēja dzēlīgas piezīmes par to, ka zēns viņus apvedis ap stūri.

Kāpēc gan? Kovārņi jutās aizvainoti. Viņi taču bija labas ziņas vēstneši, kas ieradušies, lai džungļu mežonēnam darītu zināmu, ka viņš mantojis veselu bagātību. Kovārņiem bija pieteikts, ka zēns pakāpeniski būs jātuvina civilizētai sabiedrībai varbūt ceļojuma laikā nāksies viņam mācīt, kā rīkoties ar nazi un dakšiņu. Sers Obrijs pat bija iedevis naudu, lai viņi varētu zēnam nopirkt apģērbu, ja gadījumā viņš pieradis tērpties no zāles un lapām darinātās drānās.

Kovārņi bija gaidījuši pateicību. Tas taču bija pats par sevi saprotams!

"Paldies, Lova kungs!" zēnam būtu jāsaka, satverot viņa roku. Un: "Paldies, Trepvuda kungs! Jūs mani esat atpestījuši no dzīves, kur valda posts un tumsība."

Nekā tamlīdzīga zēns tīši slēpās, un Manausā, šķiet, visi viņam palīdzēja.

-    Palikušas trīs dienas, Trepvuda kungs teica. Vēl ir cerība izdzīt viņu no alas.

-   Ar varu uzstiept uz kuģa, ja vajadzīgs!

-   Dabūt sera Obrija solīto balvu!

Tas bija pats svarīgākais. Sers Obrijs bija apsolījis katram simt mārciņu, ja viņa mazdēls sveiks un vesels tiks pārvests mājās.

-  Man vēl tagad liekas, ka tai bižainajai meitenei pie Kārteriem kaut kas ir aiz ādas.

Lova kungs piekrita kolēģim. Jā, izskatījās, ka meitēns ko slēpj. Vajadzēs viņu papētīt.

Abi kovārņi bija krietni paplukuši. Viņu melnie uzvalki bija putekļiem klāti un ieplēsti; pansijas Marija apteksne gludinot bija pamanījusies izdedzināt pa caurumam viņu kreklos. Trepvuda kunga seja bija pietūkuši, jo tropu mušu kodumu vietās bija iekļuvusi infekcija, un abu vīru vēderi bija pārvērtušies par milzīgām, svelošām vātīm, kur saimnieko sāpes un vējš.

-    Mēs vēl varam to izdarīt! uzsizdams pa galdu, teica Trepvuda kungs. Šoreiz dosimies lejup pa upi. Uz tām mājām pie zvejas vietām. Tie ļaudis izskatās visai nabadzīgi; viņiem vajadzētu izrādīt interesi par solīto atlīdzību.

Lova kungs piekrītoši pamāja un zagšus virzījās uz durvīm.

-   Ja tu gribi tikt uz tualeti pirms manis, nemaz nemēģini! Trepvuda kungs sacīja. Es iešu pirmais!

-   Neiesi vis! Man vajagl

-   Tev vajag!

Grūstoties un cenšoties viens otru apsteigt, abi detektīvi metās pa gaiteni uz priekšu.

Profesors Glastonberijs, soļodams pret kalnu uz kafejnīcu, kur parasti pusdienoja, apstājās, kā bija paradis, laukumā pie grāmatu veikala. Tā īpašnieks iepirka grāmatas visās Brazīlijas malās un īpašu vērību veltīja dabaszinātņu izdevumiem.

Skatlogā stāvēja Alfrēda Rasela Valleisa grāmata Ceļojumi pa Amazones apvidu, atvērta tā, ka bija redzams skaists kokgriezums, kurā attēlots indiāņu ciems.

Apbrīnodams mākslas darbu, profesors pēkšņi aptvēra, ka slaikā, staltā sieviete, kura arī raudzījās skatlogā, bija tā pati dāma, kas bija atstājusi muzejā Maiju.

-   Skaista grāmata, viņš teica un sveicinot pacēla cepuri.

Viņa nopūtās. Jā. Diemžēl ne man pa kabatai.

-   Tas nav pirmizdevums, viņš teica. To var dabūt par saprātīgu cenu. Es pazīstu veikala īpašnieku varbūt viņš jums to kādu laiku paglabās.

-   Paldies, bet viņam to vajadzētu glabāt lielāko mana mūža daļu. Mana alga nav… karaliska… pat tad, kad to samaksā.

Abi vēl brīdi lūkojās uz grāmatu. Tad Mintonas jaunkundze pasmaidīja ierasto skopo smaidu.

-   Lasīšanas dēļ es reiz tiku atlaista no darba, viņa pavēstīja.

-   Tiešām? Profesors gaidīja, bet viņa vairs neko neteica. Maija palika čakli strādājot, viņš turpināja. Muzeja uzraugs apsolīja viņu pieskatīt.

Profesors prātoja, vai viņa zina, ko Maija īstenībā muzejā dara. Droši vien nezina, kaut gan šī sieviete nepavisam neizskatās pēc tādas, kuru varētu aptīt ap pirkstu. Kad viņa noliecās, lai paņemtu grozu ar Kārteres kundzes pasūtītajiem pirkumiem, viņš sacīja:

-   Atļaujiet man!

Sieviete papurināja galvu. Paldies, bet nav smags.

Viņi sāka virzīties uz galveno ielu ar kafejnīcām un veikaliem.

-    Esmu apdomājis to, ko jūs teicāt par trūkstošo kaulu. Par Megatherium. Tas ir, par sliņķi.

-   Esat nolēmis doties meklēt kaulu?

-   Nē, nē. Bet arī Taverners bija pret mākslīgas ribas piestiprināšanu. Viņš bija labs dabaszinātnieks un labs cilvēks. Man viņa pietrūkst.

-    Jā, es varu iedomāties. Vai viņš atrada to skeletu?

-   Nē. Tas ir atrasts pirms daudziem gadiem. Skelets bija paredzēts Rio muzejam, jo ir pārāk nozīmīgs tādai mazai iestādei kā manējā, taču nevienam nebija laika salikt to kopā, tāpēc viņi atsūtīja man. Bet Taverners pazina vietu, kur tas atrasts. Un ne tikai… vīrs aprāvās. Viņa sieva nāca no turienes, viņš turpināja.

-   Tas ir pavisam neizpētīts apvidus.

-   Vai pazināt viņa sievu?

-   Jā. Viņa bija skaista un jauka. Viņa nomira dzemdībās, jo angļu ārsts naktī atsacījās doties pie indiānietes. Kā varat iedomāties, tas Taverneru nepavisam nemudināja atgriezties Anglijā.

Kādu brīdi abi soļoja uz priekšu klusējot. Tad profesors, viegli pietvīkdams, jo bija ļoti kautrīgs, jautāja, vai Mintonas jaunkundze nevēlētos pusdienot kopā ar viņu. Tā ir tikai vietējā kafejnīciņa, bet ēdiens tur labs.

Taču, kā jau viņam bija licies, sieviete atteicās. Paldies, man līdzi ir sviestmaizes.

Pie kafejnīcas durvīm Mintonas jaunkundzi tomēr pēkšņi pieveica īstas, stipras Brazīlijas kafijas pasakainā smarža.

-   Varbūt tasi kafijas varētu, viņa teica.

Kafejnīca bija ļoti jauka mājīga un lēta; un Mintonas jaunkundzei nebija viegli atteikties no profesora piedāvājuma viņai izmaksāt vistas gaļas un rīsa porciju. Es pusdienoju galvenokārt šeit, viņš sacīja. Kopš nomira sieva.

-   Vai tas notika sen?

-   Jā, nu jau būs desmit gadi. Es jūtos vainīgs, ka šejienes klimats nebija viņai piemērots. Man vajadzēja viņu aizvest atpakaļ uz Angliju.

Mintonas jaunkundze sarauca pieri. Viņai nepatika, ja kāds vaino sevi par to, kas izdarīts.

-   Vai alas ir grūti sasniedzamas? Tās, no kurām nācis tas jūsu sliņķis, viņa gribēja zināt.

-   Jā. Grūti, bet neiespējami tas nav.

-   Vai Taverners domāja, ka tur ir vēl kādas atliekas? Vēl citi kauli?

-    Viņš uzskatīja, ka varētu būt. Bet ko tas dod… Nākamgad man būs piecdesmit astoņi gadi: esmu vecs vīrs.

-   Šādas frāzes man nesagādā nekādu prieku, Mintonas jaunkundze nogrieza kā ar nazi un cēla pie lūpām kafijas tasi.

Atgriezusies no muzeja, Maija pamanīja, ka dvīnēm ir vēl sliktāks garastāvoklis nekā parasti.

-    Kas tad šitie te domāti? Beatrise vīpsnādama grozīja Maijas zīmējumus. Nevaru saprast, kur galva, kur aste!

-    Es zinu… Maija nopūtās. Putnus patiešām grūti zīmēt.

-   Tad kāpēc tev jāiet uz muzeju izrādīties? Tu laikam gribi, lai visi saka, ka esi varen gudra.

-  Un pierē tev iedzēlis ods! sacīja Gvendolīna. Izskatās, ka tur iekļuvusi infekcija.

-   Un tajā indiāņu kuģelī tu droši vien esi dabūjusi utis. Labāk nenāc klāt!

Maija neko neteica un aizgāja uz savu istabu. Viņa vairs nemēģināja saprast, ko sliktu izdarījusi, ka dvīnes ir tik niknas. Taisnību sakot, nabaga māsas tikai bija uzzinājušas kaut ko tādu, kas viņas ļoti apbēdināja, un to bija atklājusi viņu māte.

-   Mums nepatīk Maija, mammīt, dvīnes bija teikušas. Viņa ir vīzdegune.

-   Kā viņa turpina vingrināties klavierspēlē, kad tas nemaz nav vajadzīgs!

-   Un deju stundās viņa flirtē ar zēniem un visu laiku izrādās.

-   Un viņa ir briesmīgi augstās domās par saviem matiem. Kā viņa tos ķemmē un ķemmē!

-    Un viņa aizzogas pie kalpiem, lai papļāpātu ar tiem.

Kārteres kundze nopūtās. Es zinu, ka jums viņa nepatīk, viņa sacīja.

-   Mēs ienīstam viņu! paziņoja Beatrise.

-   Kad viņa beidzot brauks promV. gaudulīgi jautāja Gvendolīna.

-   Tūlīt izbeidz! Kārteres kundze satraukta iesaucās. Nekad vairs nepiemini viņas aizbraukšanu! Ja Maija mūs atstātu, mēs būtu pagalam!

Dvīnes lūkojās uz māti. Viņu mazās, apaļās mutes bija pavērtas.

Kārteres kundze centās saņemties. Nē, nē, tik traki jau nav. Bet jūsu tēvs… Kaučuka cenas ir sagādājušas zināmas grūtības… un tamlīdzīgi… Maijas uzturnauda, ko izsniedz viņas aizbildnis, ir pilnīgi nepieciešama, lai mēs varētu apmaksāt rēķinus.

-    Tu gribi teikt, ka viņa te paliks uz visiem laikiem?! jautāja Beatrise. Tāpēc, ka viņa ir bagāta un mēs nabagas?!

-   Tas nav godīgi!

-    Paklausieties, meitenes! Esmu pārliecināta, ka tēvs atradīs izeju, un, kad tas būs noticis, mēs Maiju varēsim aizsūtīt prom. Bet pagaidām, lūdzu, papūlieties pret viņu izturēties labāk!

Dvīņu acis ar bālajām skropstām apšaudīja māti nikniem skatieniem.

-    Kaut kas jāizdomā! Beatrise teica, kad māsas bija palikušas divatā.

-   Mēs noteikti izdomāsim! sacīja Gvendolīna.

-    Bet, ja tiksim no viņas vaļā, mēs vairs nedabūsim jaunas drēbes.

-    Ja vien nesaņemsim atlīdzību par Tavernera puiku.

-   Ja to iegūsim, mums nekad vairs nevajadzēs skatīties uz Maiju, Beatrise tīksmi teica.

-   Man liekas, ka viņa tomēr kaut ko zina. Es viņu vērošu dienu un nakti!

-   Es arī vērošu!

Kad Maija pirmoreiz ieraudzīja Finna namiņu, viņa nodomāja, ka tai jābūt jaukākajai vietai pasaulē.

Klovisam gan tā nešķita. Viņam patika atrasties namiņā, īpaši ēdienreižu laikā, toties apkārtējie džungļi zēnu stipri satrauca. Kad skudrulācis kā pelēks tanks slāja uz upi dzert, Kloviss pa galvu, pa kaklu metās atpakaļ namiņā, un pērtiķu pļāpāšana kokos viņam naktīs neļāva gulēt.

Finns viņam lika palīdzēt visos darbos. Klovisam vajadzēja tīrīt māju, berzt kastroļus un palīdzēt ceļojumam sagatavot Arabellu. Klovisam patika kolibri; viņš iemācījās tiem domātās pudeles piepildīt ar cukurūdeni, un zēnam tīri labi patika krāsot barkasu viņš taču bija pieradis krāsot skatuves dekorācijas taču laivas tilpņu tīrīšana un virtuves atkritumu aprakšana nepavisam nebija viņam pa prātam.

Kloviss nebija labs palīgs vienkāršos darbos, toties teicami mācījās tekstus. Katru rītu un katru pēcpusdienu viņš ķērās pie vecās, sarkanās piezīmju grāmatas, kurā Finns bija pierakstījis visu, ko tēvs bija stāstījis par Vestvudu, un tad, kad Finns pārbaudīja, viņš atzina, ka Kloviss to iegaumējis vārds vārdā.

-   Nekā daudz jau nav, Finns sākumā viņam bija teicis. Jo tēvs nekad bez vajadzības Vestvudu nepieminēja. Un ņem vērā viņi taču negaida, ka tu kaut ko zināsi; viņi droši vien domā, ka tu esi audzis kā īsts mežonis. Tomēr, ja gribi kādu nedēļu vai divas tur nodzīvot tā, ka patiesība netiek atklāta, šādas tādas zināšanas var noderēt.

Tā nu Kloviss sēdēja namiņā pie galda, tīstīdams ap pirkstu matu cirtu, lasīja piezīmju grāmatu, un Finns ik pēc stundas vai divām atnāca viņu pārbaudīt.

-   Kā izskatās nama priekšpuse?

-   Ēku cēlis sers Džons Vanbrugs. Tai ir divi spārni Austrumu un Rietumu, un starp tiem ir sešām kolonnām rotāta daļa, kurā atrodas galvenās telpas.

-   Un skulptūras?

-    Rietumu spārna priekšā ir skulptūra, kas attēlo Hēraklu žņaudzam čūsku, un Austrumu spārna priekšā Svētais Juris ar šķēpu uzveic pūķi.

-    Tagad ieej pa parādes durvīm. Iztēlojies, ka atgriezies mājās, kur uzaudzis tavs tēvs. Iedomājies, ka esi Bernāra Tavernera dēls, Finns teica, un zēnam vajadzēja aizgriezties, kad viņš atcerējās, cik labi bija būt sava tēva dēlam un cik ļoti tēva tagad trūka.

-    Es ieeju lielā hallē, kur vienmēr ir auksti; grīdu klāj akmens flīzes, un tur stāv liela ozolkoka lāde, kurā Dadlijs uz visu nakti ieslodzīja tavu tēvu, kad viņam bija tikai trīs gadi… Kloviss aprāvās. Dadlijs patiešām ir miris, vai ne?

-   Protams, miris! Finns nepacietīgi attrauca. Tāpēc jau tas viss iet vaļā. Turpini! Kāp augšā pa trepēm!

-   Tur ir gara galerija ar ļoti slaida bruņinieka bruņām, kuras tumsā spīdēja. Reiz Dadlijs ielīda bruņās un pacēla roku, un viena no kalponēm paģība. Un tur ir arī glezna, kurā redzams kāds Taverneru sencis, krusta kara dalībnieks, ar šķēpa galā uzdurtu turka galvu.

Kloviss nopūtās. Neizklausījās, ka Vestvuda būtu mājīga vieta.

-   Un ko tu teiksi par Džounu? Finns turpināja izprašņāt. Atceries, ka viņa ir tava tante Džouna! Kur atradās viņas istaba?

-   Stāvu augstāk, ar logiem uz staļļiem. Sienas pilnībā nosedza sarkanas, dzeltenas un zilas lentes ar medaļām, kuras viņa izcīnījusi jāšanas sacensībās, un virs viņas gultas bija pienaglota sakaltušām asinīm notraipīta lapsas aste.

-   Un kāda bija Džounas iesauka?

-   Bliezēja. Jo viņa visus iedunkāja. Zēns satraukts paskatījās uz Finnu. Bet tagad taču viņas tur vairs nav, vai ne? Tu apsolīji!

-   Skaidrs, ka nav. Viņa apprecējusies ar vīrieti, kuru sauc Smits, un viņai ir četras meitas.

Taču Finns manīja, ka Kloviss nepavisam neizskatās iepriecināts, tāpēc viņš žigli pašķirstīja piezīmju grāmatu, meklēdams tās dažas Vestvudas lietas, kas Bernāram bija patikušas.

-   Ko tu vari teikt par zilo zvaniņu mežu?

-    Tas atrodas ezera tālākajā malā ne tur, kur Džouna pabāza zem ūdens tava tēva galvu. Uz nogāzes, kas sniedzas līdz upei. Tur ligzdoja dzeņu pāris un mitinājās āpšu ģimene.

-   Un dārzs?

-   Pie mājas bija ar mūri apjozts sakņu dārzs, un dārznieks bija jauks. Viņš ļāva tavam tēvam lasīt zemenes, bet viņš stostījās, un Dadlijs šo vīru izsmēja un…

-   Lai nu paliek Dadlijs! Finns aši sacīja. Viņš ir miris. Ko tu zini par citiem kalpotājiem?

-    Virssulaiņa uzvārds bija Jangs [1] , bet viņš nebija jauns, viņš bija vecs, ar slimu aknu izraisītu pigmentāciju uz rokām; visi no sulaiņa baidījās. Viņš pavēlēja, lai kalpone par grāmatas lasīšanu bibliotēkā saņem pērienu tā, kura palīdzēja tavam tēvam.

-   Un ēdamistaba?

Kloviss sīki un smalki aprakstīja ēdamistabu. Pievēršanās angļu ēdienam un angļu maltītēm viņu allaž ielīksmoja.

Taču tikpat bieži, kā Kloviss juta drosmi un vēlēšanos to paveikt, zēnu pārņēma bailes, un viņš Finnam pavēstīja, ka nespēs iecerēto izdarīt.

-    Kaut atgrieztos Maija! Kloviss atkal un atkal atkārtoja, sakaitinādams Finnu. Arī Finns to vēlējās. Tikai tad, kad Maija būs atgriezusies, viņi uzzinās, kas noticis muzejā un vai viņu plāns var izdoties.

Kad meitene nākamajā dienā ieradās, viņas sejā bija lasāms, ka viss kārtībā.

Lai tiktu prom no Kārteriem, Maijai vajadzēja kārtīgi piestrādāt pie savām plaušu spazmām. Brokastu laikā meitenei uznāca lēkme, viņa gārdza un raustījās krampjos, un otrreiz spazmas Maiju sagrāba dzīvojamā istabā, kad viņa bija nodevusies izšūšanai. Pēc viņas domām, tās bija pavisam labas spazmas, bet bija vajadzīga vēl trešā lēkme tieši pirms tējas laika, lai Kārteres kundze ledainā tonī sacītu: ja jau plaušas sagādā tik daudz raižu, lai Maija labāk iet laukā no mājas.

Tā kā lija smacējošais, tumšais lietus, kas pēcpusdienās bieži uznāca, Kārteres kundze domāja, ka Maija varbūt atteiksies, bet vienā mirklī meitene jau bija māju atstājusi.

Paldies Dievam, Furo bija savā būdiņā, gatavs Maiju aizvest pie Finna.

Šoreiz suns meiteni sveica kā tuvu draudzeni, iebāzdams auksto degunu viņas plaukstā, un Maija juta mostamies to prieku, kas pārņēma vienmēr, kad viņa bija šajā vietā.

-    Viss nokārtots, meitene pavēstīja. Profesors bija vienreizējs viņš man visu izrādīja. Un es nozagu atslēgas, viņa lepni piebilda. Vismaz man liekas, ka to izdarīju: tā kā viņš pateica, kur atslēgas atrodas, tā varbūt nebija īsta zagšana.

Maija pasniedza atslēgas Finnam, cerēdama dzirdēt apbrīnas vārdus, bet viņš acīmredzot jau bija gaidījis, ka meitene uzdevumu izpildīs.

-   Labi. Varbūt lūku būs grūti atvērt, paņemsim līdzi eļļu. Tai virsū joprojām ir sliņķis, vai ne?

-   Jā. Un profesors joprojām ir noraizējies par trūkstošo ribu. Kā iet Klovisam?

-   Viņš mazgā matus. Viņš tos mazgā vienā laidā, Finns drūmi atbildēja. Tev vajadzētu tās cirtas nogriezt.

-   Es nekad nevienam neesmu griezusi matus.

-   Kāda reize vienmēr būs pirmā.

Tobrīd no namiņa iznāca Kloviss ar dvieli ap galvu; ieraudzījis Maiju, viņš ļoti nopriecājās.

-Viņa visu nokārtojusi, Finns sacīja. Slēptuve sagatavota, viņai ir atslēgas. Kuģis atiet sestdien agri no rīta, tātad piektdien mēs tevi nogādāsim tur. Vajadzīgas segas, lukturis, kaut kas ēdams. Es gādāšu, lai visi, pat indiāņi, domā, ka tur slēpjos es: tā būs drošāk. Es viņiem pateikšu, ka kovārņi padzirdējuši par lagūnu.

Taču Kloviss izskatījās gluži bāls. Cik ilgi man būs jātup pagrabā? viņš bailīgi jautāja.

-    Pat ne visu nakti. Kovārņiem jāatgriežas piektdien pēcpusdienā; gandrīz tūlīt pat viņi ieradīsies tev pakaļ. Tu redzēsi, ka viss izdosies!

-    Klovis, tā būs vislabāk, goda vārds! apgalvoja Maija. Gudliji uz robežas ir saņemti ciet un atsūtīti atpakaļ. Viņi tiks turēti apcietinājumā, līdz būs pārdota viņu mantība un nomaksāti parādi. Gudliji domā, ka tu esi apmeties pie manis, tāpēc par tevi vairs neinteresējas.

-   Varbūt es varu palikt te, Kloviss šaubīdamies sacīja un pārlaida skatienu namiņam.

-   Nē, nevari vis! attrauca Finns. Es taču teicu, ka manis te vairs nebūs! Es došos ceļā ar Arabellu. Nāc un paskaties! viņš aicināja. Mēs esam krietni padarbojušies!

Maija sekoja zēnam uz steķiem. Vairs nelija. Finns bija nokrāsojis laivas grīdu un salāpījis nojumi. Gandrīz gatava, viņš atzina.

-   Vai esi drošs, ka vari to vadīt viens? Pats sadabūt malku un tā tālāk?

-   Jā. Es tik un tā nevaru tevi ņemt līdzi, zēns sacīja, lasīdams viņas domas kā atvērtu grāmatu. Es pat īsti nezinu, kurp dodos, un tu esi…

-   To nesaki! Maija dusmīgi iesaucās. Neuzdrošinies teikt, ka es esmu meitene!

Finns paraustīja plecus. Labi, neteikšu. Bet ceļojums varētu būt bīstams, un es negribu pakļaut briesmām citus cilvēkus. Viņš atskatījās uz namiņu, kur Kloviss slaucīja matus. Viņš ir nekam nederīgs palīgs mājas darbos, toties satriecoši labi visu iegaumē. Man šķiet, par Vestvudu viņš jau zina visu. Šorīt mēs mācījāmies par seru Obriju viņa acīm un ūsām. Aktiera pieredze ir vērā ņemams treniņš! Tad jautāja: Cik ilgi vari palikt?

-   Pietiekami ilgi, lai tev palīdzētu nospodrināt dūmeni, Maija sacīja un paņēma lupatu.

11. NODAĻA

Kad Kloviss bija pavadījis trīs dienas Finna namiņā, viņš Vestvudu pazina kā savu kabatu. Zēns prata uzkāpt augšstāvā un atkal nokāpt lejā, uziet bēniņos, kur kalpone Bella bija slēpusi Bernāra naudas krājumiņu, un nokļūt pagrabā, kur Finna tēvs bija sadraudzējies ar sikspārņiem. Kloviss pārzināja saimniecības ēku, kur Bernārs bija turējis pieradinātu žurku, un pazina koku, pie kura Dadlijs un Džouna bija piesējuši kādu ciema meitenīti, kura bija spērusi kāju viņu zemē pie ezera, un par to nopēruši viņu ar vītola žagariem.

Un Kloviss prata atdarināt jebkuru akcentu.

-    Kad viņš tur būs nodzīvojis nedēļu, viņš runās kā sers Obrijs vai brēks kā Džouna, Finns teica Maijai.

Gudliji bija iemācījuši Klovisu paukoties, un viņš bija piedalījies tik daudzās izrādēs, kur darbība norisinājās dižciltīgos namos, ka spoži prata uzvesties pie galda. Finns bija drošs: ja Kloviss nokļūs Vestvudā, kādu laiku viņš noturēsies. Finns viņam bija parādījis Anglijas ziemeļdaļas karti, un Kloviss bija atklājis, ka ciems, kurā dzīvo viņa audžumāte, atrodas tikai trīsdesmit jūdžu tālāk; tas zēnu ļoti iepriecināja.

-  Viņš tomēr ir gļēvs! Finns teica Maijai. Viņi Arabellas klāja aprīkojumam skrāpēja nost veco krāsu, tas bija darbiņš, kas Klovisam negāja pie sirds.

-   Es gan nedomāju, ka cilvēks, kuram bail slēpties tumšā pagrabā un gaidīt, kad viņu sagrābs divi briesmīgi kovārņi, būtu gļēvs, atcirta Maija.

Finns sarauca pieri. Tu vienmēr viņu aizstāvi, zēns bargi sacīja.

-   Jā, viņš taču ir viens pats pasaulē.

-   Es arī esmu viens pats pasaulē.

-   Nē, tu neesi vis. Tev ir Lila, kura tevi dievina, un profesors Glastonberijs, un policijas priekšnieks, un visi šejienes indiāņi. Un tad, kad tu nokļūsi pie ksanti cilts, droši vien sastapsi pulka radinieku. Tantes, tēvočus, brālēnus, māsīcas varbūt arī vecvecākus. Lielu ģimeni…

-   Tu domā? Man tas nebija ienācis prātā. Finns neizskatījās visai priecīgs.

Maija palocīja galvu. Tā noteikti būs. Bet man un Klovisam neviena nav.

-   Tev ir Mintonas jaunkundze.

Nu bija Maijas kārta sastingt aiz pārsteiguma. Pirms trim mēnešiem meitene par tādu Mintonas jaunkundzi pat dzirdējusi nebija. Pirmoreiz guvernanti ieraudzīdama, viņa bija nodomājusi, ka tā nu gan ir baismīga ragana. Taču tagad…

Brīdi valdīja klusums. Tad Finns sacīja:

-   Un tev esmu es.

Maija pacēla galvu un uzsmaidīja zēnam. Mirkli viņa jutās pilnīgi laimīga. Tad paskatījās uz Finna plaukstu, kas balstījās pret stūres ratu.

-   Bet tu jau dosies prom.

-   Jā, viņš piekrita. Taisnība gan. Es došos prom.

Vēlāk vakarā, kad Maija bija atgriezusies namiņā un Finns cepa olas, kuras Furo bija sagādājis vakariņām, Kloviss ierunājās: Es gribu ko pajautāt. Kad meklēju Maiju, es taujāju, kur atrodas vieta, ko dēvē par Tapherini jeb Miera mājokli. Maija teica, ka tā to sauc un šis nosaukums rotā Kārteres kundzes vēstuļpapīru. Bet neviens par to nebija dzirdējis, un viņi visi izturējās… kaut kā dīvaini. Un kuģa kapteinis negribēja mani izlaist Kārteru piestātnē. Viņš sacīja, ka tā esot slikta vieta. Ko viņš ar to domāja?

Finns notupās zemē. Šķiet, zēns prātoja: stāstīt vai ne. Tad viņš sacīja: Es pateikšu, bet tev jāapsola to neatklāt Maijai. Un viņš Klovisam izstāstīja, kas bija noticis, kad Kārteri tikko bija ieradušies Amazones apvidū.

Viņi atrada prāvu indiāņu māju pie upes un mežā aiz tās vairākas ar niedrēm apjumtas būdiņas. Zeme un mājas piederēja tapuri ciltij, pie kuras pieder Furo un Tapi, bet daudzi indiāņi bija devušies uz pilsētu meklēt darbu, un cilts vecākie bija ar mieru Kārteriem pārdot zemi ar mājām.

Par cenu viņi vienojās liecinieku klātbūtnē. Notika kārtīga ceremonija: Kārtera kungs parakstīja dokumentu, un vecais virsaitis atstāja uz tā savu pazīšanas zīmi. Indiāņi prasīja, lai Miera mājoklis tāds bija mājas vārds netiktu nojaukts, jo tajā bija nomiris kāds ļoti vieds dziednieks, viņa gars joprojām mita šajā namā un nevēlējās, ka to traucē.

Kārtera kungs visam piekrita. Bija grūti atrast labu zemi pie upes, jo daudzi eiropieši bija atbraukuši uz Manausu, lai kļūtu bagāti, un apkārtējā mežā netrūka kaučuka koku.

Karteriem vajadzēja samaksāt indiāņiem trīs paņēmienos. Pirmo maksājumu Kārtera kungs veica, kā nākas, zelta monētās, ko izsniedza banka, un tapuri virsaitis pateicās viņam un aizveda savus ciltsbrāļus augšup pa upi būvēt mājokļus tur.

Pēc mēneša virsaiša sūtnis ieradās pēc otras naudas daļas, bet tika aizraidīts prom. Viņam bija pateikts, ka Kārtera kungs gaida, kad ar īpašu kuģi no Anglijas bankas tiks atvests jauns zelta krājums.

Sūtnis devās atpakaļ mežā un atgriezās pēc mēneša. Viņam tika pavēstīts, ka vētras laikā kuģis ar visu zeltu nogrimis.

Un tā tas turpinājās. Sākumā indiāņi bija laipni, bet beigu beigās sāka vīstīt dūres, draudot Kārteriem. Tie eiropieši, kuri zināja, kas noticis, aizgāja pie policijas priekšnieka, kurš mēģināja Kārteru piespiest samaksāt parādu, bet Kārters allaž atrada kādu atrunu, lai to nevajadzētu darīt. Turklāt viņš lauza indiāņiem doto vārdu un lika nojaukt ne tikai namiņus, kas atradās apkārtējā mežā, bet arī galveno ēku, un tās vietā uzcelt bungalo.

Kārteres kundze pasūtīja vēstuļpapīru ar uzrakstu Tapherini jeb Miera mājoklis pēc viņas domām, tas labi skanēja -, taču neviens Manausas iedzīvotājs šo vietu tā nesauca, un indiāņi ar savām precēm nekad nepiestāja Kārteru piestātnē, bet, tāpat kā tas kapteinis, kurš bija atvedis Klovisu, vienmēr pietauvojās kādu gabalu augšup pa upi. Un daudzi godīgie eiropieši, kuri zināja, kas bija noticis, centās turēties cik iespējams tālu no Kārteriem.

Pēc visa tā nebija daudz indiāņu, kuri bija ar mieru kalpot Kārteru ģimenei. Tiem, kuri to darīja, Furo, Tapi un vecajai Lilai bija katram savs iemesls: Lila vēlējās būt Finna un viņa tēva tuvumā; Furo bija Lilas brāļadēls; savukārt Končitai bija jāapgādā kropls brālis, kurš dzīvoja Manausā. Viņi strādāja šajā namā, bet nebija saimniekiem piedevuši un juta dusmas pret tiem, turklāt klusībā cerēja, ka vienā jaukā dienā vecā dziednieka gars, kas bija iztraucēts un apkaunots, stāsies pretim Kārteriem un tie saņems, ko pelnījuši.

Kloviss bija klausījies Finna stāstā ar raižpilnu izteiksmi sejā.

-    Bet tas taču ir lāsts! Maijai nevajadzētu dzīvot mājā, kas ir nolādēta.

-   Es zinu. Bet neviens jau nav nolādējis Maiju neviens visā pasaulē to nedarītu! Un Furo kopā ar citiem ir solījušies gādāt par viņu. Viņi cieši apsolījās.

-   Maijai tu neko neteiksi?

-   Nē. Nekādā ziņā. Viņai pietiek nepatikšanu ar tām briesmīgajām dvīnēm.

Kārteres kundze beidzot bija sarunājusi Maijai klavierstundas pie Netas tēva Haltmana kunga. Maija devās uz viņa mājām pirms deju nodarbībām, kamēr dvīnes kopā ar māti iepirkās, līdz ar to meitene varēja izbaudīt klavierspēli viņai nevajadzēja izlikties, ka vingrināšanās viņu garlaiko. Vairāk par visu dvīnēm nepatika pieredzēt, ka Maija kaut ko dara ar baudu.

Haltmana kungs senāk bija dzīvojis Vīnē, un viņš bija lielisks mūziķis. Viņš ne tikai mācīja Maijai klavierspēli; viņš arī saprata, kāpēc meitenei tā gribas iemācīties dziesmas, kuras viņa dzird visapkārt: Manausas ielās, kuģos uz upes, strādnieku namiņos.

-   Brazīlija ir bagāta ar mūziku. Te viss sabalsojas. Vienā dziesmā dzirdami afrikāņu ritmi, portugāļu poēzija un indiāņu smeldze.

Viņš apsolīja papētīt dziesmas, kuras meitene bija pierakstījusi, un ierosināja viņai ierasties arī uz dziedāšanas stundām un izkopt balsi, bet no tā Maija atteicās.

-   Mana māte bija dziedātāja viņa bija brīnišķīga, un es pat negribu mēģināt viņu atdarināt, meitene sacīja.

Otrs labums, ko nesa pie Haltmaniem pavadītais laiks, bija draudzība ar Netu. Austriešu meitene sirsnīgi uzņēma Maiju; viņai bija grozs ar nesen dzimušiem kaķēniem, suns basets ar sirsnīgu skatienu un brālītis, vēl pavisam maziņš un apaļš kā bumba. Neta kopā ar Maiju devās uz deju kursiem, un Maija iekūlās ķezā, ja aizmirsa savilkt seju drūmā izteiksmē, tiklīdz ieraudzīja dvīnes ģērbtuvē sēžam ar stīvi izstieptām kājām un gaidām, lai viņām uzauj deju kurpes.

-    Par ko tu smīkņā? Beatrise jautāja. Laikam gaidi, ka Sergejs tevi uzlūgs uz deju!

Dvīņu plāns, kā tikt vaļā no Maijas, diez cik labi negribēja īstenoties. Viņas bija aizgājušas uz Maijas istabu un pārcilājušas viņas mantas, taču Mintonas jaunkundze to bija dzirdējusi; tā kā māsas nekad vienas neizgāja no mājas, bija grūti Maiju kārtīgi izspiegot. Paziņojums par atlīdzību, kas izsolīta par Tavernera dēla notveršanu, joprojām vīdēja uz ziņu stendiem, bet laika vairs nebija daudz. Bija gaidāms, ka Lova kungs un Trepvuda kungs pēc trīs dienām ar Bīskapu dosies projām.

Sergejs patiesi aicināja Maiju uz deju. Ne tikai deju, bet arī uz viesībām.

-   Piektdienas vakarā Olgas dzimšanas dienai par godu. Es saprotu, ka tas ir ļoti drīz, bet tēvam nākamajā dienā jābrauc uz Belemu, un mēs gribējām, lai viņš ir kopā ar mums.

Maija vilcinājās. Tieši piektdienas vakarā Klovisam jānoslēpjas muzejā. Ja Maija tajā laikā būtu Manausā, viņa lieliski varētu dvīnēm atklāt Klovisa slēptuvi bet tikai tad, ja arī dvīnes atrastos pilsētā.

-   Es jau labprāt, meitene sacīja, bet šaubos, vai bez Beatrises un Gvendolīnas tas iespējams. Es savā ziņā viesojos pie viņām tu jau saproti, kā tas ir.

Sergejs negribēja padoties. Viņas ir šausmīgas! Nevaru ciest! Bet ja tu bez viņām netiec… Aprunāšos ar Olgu.

Arī Olgai nepatika dvīnes, bet viņa piekrita brālim: ja Maija bez viņām nevar nākt, lai ņem līdzi.

-   Ja jūs pavadīs Mintonas jaunkundze, visam vajadzētu būt labi, sacīja Sergejs. Viņa dvīnes savaldīs, un viņa labi saprotas ar mūsu Lilē jaunkundzi. Un nav jāraizējas par to, kā tiksiet mājās: mans tēvs jūs aizsūtīs atpakaļ vienā no mūsu kuteriem.

Keminsku ģimene bija viena no bagātākajām Manausā. Sergeja tēvam, kņazam Keminskim, piederēja lielas kaučuka plantācijas; viņš labi izturējās pret strādniekiem, un nauda plūda straumēm ne vien par kaučuku, bet arī par cietkoksni, kafiju un cukurniedrēm. Maija bija braukusi garām viņu namam, lielai savrupmājai ar sārtām sienām un ziliem slēģiem, kuru ietvēra ziedošu koku pilns dārzs. Bija grūti iedomāties labāku vietu viesībām.

Iespējams, ka ielūgums dvīnes iepriecināja, taču viņas nelika to manīt. Tikai Kārteres kundzes acis nodevīgi spīdēja. Viņa šo krievu ģimeni necieta, bet aristokrāts paliek aristokrāts: ko var zināt, kas no tā viņas meitiņām tiek!

Finna suni sauca Robs, bet šis vārds netika diez cik daudz lietots. Šajā dzīvniekā, kurš bija tik uzticīgs, gudrs un uzticams, it kā bija apvienoti visi suņi; tas ne vien prata sagādāt sev ēdamo un, notupjoties īstajā vietā, līdzsvarot kanoe, bet arī saprata, ka tad, kad cilvēks ir bēdīgs, sunim ir jāsēž blakus un jāļauj, lai viņš plūkā tam ausis, iespiež seju tā muguras spalvās vai pat izraudas. Tāds suns, kurš ļauj, lai cilvēks, to apskāvis, izraudas, ir vērts tik daudz zelta, cik pats sver.

Suns bija piederējis Bernāram Taverneram un tagad piederēja Finnam; citi cilvēki viņu diez ko neinteresēja. Taču suns vienmēr bija vēlīgs pret Maiju, un, kad meitene pabraucīja tam muguru un teica: Es nezinu, kā panākt, lai dvīnes dara to, ko gribu, suns uztvēra raizes viņas balsī un nekustējās, lai gan dzirdēja aizraujošus trokšņus krūmos aiz namiņa.

-   Tas ir pavisam viegli, apgalvoja Kloviss, un Maija pārsteigta palūkojās uz viņu: zēns nebija no tiem, kam kaut kas liekas viegli. Ir tikai jātēlo.

-   Jā, bet es neprotu tēlot.

-   Kurš katrs prot tēlot, Kloviss sacīja. Tikai jāliek lietā dažas viltības. Tos sauc par spēles paņēmieniem, bet patiesībā tās ir tikai viltības.

Viņi nupat namiņā bija beiguši dzert pēcpusdienas tēju; tā bija Klovisa mīļākā ēdienreize. Kad galds bija nokopts, zēns teica: Skaties! Vēro uzmanīgi!

Viņš piegāja pie namiņa loga un palūkojās laukā, izlikdamies, ka tur redzamais viņu interesē. Tad atgriezās un apsēdās. Pēc brīža piecēlās un visu atkārtoja. Trešajā reizē Maija piecēlās un, viņam sekojot, arī piegāja pie loga.

-   Redzi nu! Kloviss sacīja. Ja divreiz pieiesi pie loga, trešajā reizē citi tev sekos. Tāpat jādara tad, ja tu izliecies, ka gribi no kāda aizmukt, bet patiesībā centies panākt, lai viņš tev seko. Neapstājies un zaglīgi neskaties apkārt tikai maini savu gaitu. Brīžam velcies, brīžam meties skriešus…

Kamēr Finns pārbaudīja to lietu sarakstu, kuras Klovisam vajadzīgas naktij, kas pavadāma muzejā, Kloviss mācīja Maijai tēlot cilvēku, kurš perina kādu noslēpumu. Dvīnes nedrīkst domāt, ka gribu nodot Finnu, vina teica. Viņas labi zina, ka es to nedarītu.

' j > '

Viņām jādomā, ka esmu kļūdījusies.

Brīdi pirms tam, kad Furo atbrauca Maijai pakaļ, Finns meiteni pasauca sānis un kaut ko izvilka no bikšu kabatas.

-    Re! viņš teica un pastiepa viņai pretī skaistu sudraba kabatas pulksteni garā ķēdē. Viņš atklikšķināja vāciņu un parādīja iekšpusē iegravētos iniciāļus BT.

-   Tava tēva?

-  Jā. Viņš man to pasniedza manā pēdējā dzimšanas dienā. Tā ir vienīgā lieta, ko viņš atvedis no Vestvudas. Manuprāt, to vajag iedot Klovisam tad viņi pilnībā noticēs, ka tas esmu es.

-   Bet tēvs gribēja, lai pulkstenis pieder tev.

-  Jā, Finns sacīja, izskatīdamies satriekts. Bet ja tas līdzētu… Viņš papurināja galvu. Neuztraucies! Tas jāizlemj man pašam.

Niedrājā parādījās Furo kanoe, un Maija, apkampdama Klovisu, atvadījās no viņa. Ja viss noritēs saskaņā ar viņu plānu, parīt Kloviss jau būs uz kuģa, un meitenei nebija viegli šķirties no drauga.

-   Bet es ceru, ka tu atbrauksi uz Angliju, Kloviss sacīja. Viņš Maijai bija iedevis savas audžumātes adresi. Kaut tu varētu braukt jau tūlīt\ zēns teica, un viņa acis bija asaru pilnas.

Kad Finns palīdzēja Maijai iekāpt laivā, viņš pieliecās meitenei tuvu klāt un iečukstēja ausī: Par Klovisu neuztraucies! Es gādāšu, lai ar viņu viss būtu kārtībā. Apsolu, ka neļaušu viņam pārāk nobīties!

Maija pamāja, iekāpa kanoe, un Furo viņu aizveda prom.

-   Viss ir izlemts! sacīja Trepvuda kungs. Mēs atgriezīsimies pansijā. Sakravāsim mantas. Pats galvenais rīt būsim uz Bīskapa klāja. Seram Obrijam būs jāsūta šurp kāds cits. Es ne par kādu naudu šajā elles caurumā nepalikšu kaut dienu ilgāk!

Lova kungs neatbildēja. Viņš drudzī gulēja lielā kanoe, kas piederēja Svētā Gabriela misijas brāļiem, kuri gādāja, lai kovārņi tiek atpakaļ Manausā. Lova kunga acis bija ciet un prāts ne visai skaidrs: viņš murminot stāstīja par zēnu, kura mati ir tādā tonī kā zeltainā krupja vēders, kurš tup uz Mamari upes ūdensliliju lapām.

Protams, viņi nebija sastapuši nevienu zēnu zeltainiem matiem; viņi vispār nebija sastapuši nevienu zēnu. Viņi bija nonākuši lepras slimnieku apmetnē, kuru pārraudzīja Svētā Patrika brāļi, īru misionāri, pie kuriem kovārni tika nosūtīti.

V '

Sie brāļi ir labi cilvēki, ostā kāds vīrs bija teicis, kad detektīvi devās savā pēdējā Tavernera dēla meklējumā. Viņi pieņem visus noklīdušos bāreņus, zēnus, kam nav māju. Ja nu kāds zina, kur tas Taverneru zellis varētu būt, tad tie ir viņi!

Tad vīrs bija līksmi iespļāvis upē, jo viņš bija policijas priekšnieka tuvs draugs un viņu priecēja doma par to, kā Lova kungs ar Trepvuda kungu nonāk pie misijas brāļiem, kuri bija patiešām ļoti dievbijīgi: gulēja uz cietas zemes, ēda maniokas sakņu putru un naktī četrreiz cēlās augšā skaitīt lūgšanas.

Misionāri bija apmetušies pie upes purvainā, ļoti neveselīgā vietā, bet viņiem prātā bija tikai Dievs un palīdzība līdzcilvēkiem. Viņi laipni sagaidīja Lova kungu un Trepvuda kungu un ļāva tiem pārlūkot lepras apmetni, lai redzētu, vai tur nav kāds zēns, kurš varētu būt meklētais.

-   Leprinieki ir jautri ļaudis, apgalvoja tēvs Laiems. Tiem, kuri daudz cietuši, nav laika īgņoties.

Taču kovārņi nobālēdami apsvēra, ka tam nav jēgas. Pat ja atrastos tāda vecuma zēns, diez vai seram Obrijam šķistu, ka zēns, kuram ir lepra, var pārvaldīt Vestvudu.

Vēlāk ieradās bariņš svētceļnieku, kuri kājām bija nākuši no Andu kalniem un devās uz svētnīcu pie Madeiras upes; brāļi metās ceļos un mazgāja viņiem kājas.

-   Mēs zinām, ka jutīsieties lepni, ja varēsiet gulēt ar mūsu draugiem vienā guļamnamiņā, brāļi teica Lova kungam un Trepvuda kungam, un kovārņi pavadīja nakti uz grīdas vienā telpā ar divpadsmit krācošiem, kunkstošiem vīriem; pamodušies viņi ieraudzīja pie durvīm tupam divas milzīgas, izsalkušas maitu lijas.

Kad kovārņi tika atpakaļ Manausā, viņi jutās pieveikti. Vīrus vairs neinteresēja ne Tavernera dēls, ne sers Obrijs, pat ne simt mārciņu balva, ko viņi zaudēja. Viņi vēlējās tikai vienu: nokļūt uz kuģa Bīskaps un doties prom, cik ātri iespējams.

12. NODAĻA

-   Paliec te! Finns pavēlēja sunim. Paliec un sargā

naminu!

>

Suns pievērsa viņam izmisuma pilnu skatienu un īsi iegaudojās.

-   Dzirdēji, ko teicu?! Finns sacīja. Paliec te!

Vēl viens kauciens; tad suns pagriezās un nometās zemē būdiņas priekšā.

-   Vai viņš patiešām paliks? Kloviss jautāja.

-   Protams! Tas nebūs ilgi. Finns gatavojās iekārtot Klovisu muzeja slēptuvē un tad zagšus atgriezties lagūnā.

Jau bija gandrīz satumsis, bet ūdensceļus, kas veda uz Manausu, Finns pazina kā savu kabatu. Klovisu viņš grasījās aizvest laiviņā pa to pašu ceļu, pa kuru bija vedis Maiju. Laika vēl bija daudz; viesībām Sergeja mājās vajadzēja sākties tikai pēc dažām stundām un Maija varēs ķerties pie dvīņu apstrādāšanas tikai tad, kad balle ies vaļā pilnā sparā.

Finns atkal bija apslēpis gaišos matus; viņš bija aplicis galvasrotu un pērlīšu rokassprādzi. Klovisam mugurā bija Manausas Svētā Jāzepa skolas audzēkņa formas tērps un cepure. Finna tēvs bija mēģinājis dēlu sūtīt šajā skolā, taču jau pēc pirmās nedēļas Finns bija pārradies mājās un Bernāram paziņojis: ja viņš grib, lai Finns atgriežas skolā, tad viņam dēls jāsaslēdz roku dzelžos un jāaizvelk uz turieni aiz matiem.

Ja kāds pamanītu viņus pa Manausas nomaļajām ieliņām lavāmies uz muzeju, tad nodomātu, ka tas ir audzēknis, kuru viņa kalpotājs indiānis ved atpakaļ uz skolu.

-   Labi. Manuprāt, viss mums ir: atslēgas, lukturis, tava soma, nauda, lai vari tikt pie savas audžumātes. Nē, pagaidi! Ir vēl kas. Finns kabatā kaut ko meklēja. Es gribu, lai tu paņem šo te! Un viņš pastiepa Bernāra Tavernera pulksteni sudraba ķēdē.

Kloviss paskatījās uz pulksteni, tad pagrozīja pirkstos. To es nevaru ņemt. Tas ir tava tēva, vai ne?

Jā. Bet, ja nu tev jākļūst par mani, labāk paņem gan, Finns teica un aši novērsās: pulksteni, ko viņš tik bieži bija redzējis sava tēva rokās, atdot prom bija daudz grūtāk, nekā zēns bija domājis.

Viņi atgrūda kanoe no krasta, un Finns sāka irties laukā no lagūnas. Suns atkal iegaudojās, bet neizkustējās no vietas, un pēc brīža braucēji bija tikuši cauri niedrājam un devušies ceļā.

Ceļojums noritēja klusumā. Ja bija jārunā, tad tas notika čukstus. Finns piestāja krastā tajā vietā, kur pirmajā tikšanās reizē bija izlaidis Maiju, un piesēja laivu pie koka. Tiklīdz Kloviss būs drošībā viņam sagatavotajā slēptuvē, Finns bija gatavs doties atpakaļ.

Viņi nogaidīja pusstundu, līdz bija gandrīz pavisam tumšs. Mēness nebija redzams, un mazās ieliņas, pa kurām Finns veda Klovisu, nebija apgaismotas.

Kad zēni tuvojās muzeja sētas durvīm, viņi dzirdēja no Keminsku nama plūstam deju mūziku.

Viesības bija sākušās.

Šoreiz Maija nejutās kā Pelnrušķīte. Viņa devās uz balli tāpat kā dvīnes, un ģērbjoties meitenei gandrīz vai piemirsās darbs, kas viņai jāpaveic, tiklīdz viņa būs Sergeja mājās. Kleita bija jauna, pēdējā, ko Maija kopā ar Londonas skolas audzinātāju bija iegādājusies, pirms viņa devās šurp, un tā bija ļoti skaista. Tumšzils, šalcošs zīds, piegriezts pēc karalienes Elizabetes laika modes: ļoti kupla svārku daļa un sīku pērļu podziņu rinda uz ņiebura. Mintija bija izsukājusi meitenes matus, kas sniedzās līdz viduklim, un atstājusi tos vaļā; kad dvīnes ieraudzīja Maiju, viņas nepavisam neizskatījās iepriecinātas.

-   Tu esi pārāk kārna, lai atļautos tik dziļu izgriezumu.

-   Un mati tev sapinkāsies.

-   Vai man tos sapīt? Maija jautāja Mintonas jaunkundzei, un guvernante savilka lūpas un attrauca: -Nē.

Dvīņu tērpi bija viņu iemīļotajā sārtumā, visai miesiskā sārtumā, un, ļoti iespējams, tas viņām tikai kaitēja: īsie kakli, kas rēgojās no divkāršu kruzuļu rindām, viņas padarīja mazliet līdzīgas izrotātiem šķiņķa gabaliem, kas pirms Ziemsvētkiem redzami uz miesnieku letēm. Dvīnes bija aplikušas vairākas rokassprādzes, kas žvadzēja, tiklīdz viņas sakustējās; turklāt bija noticis negadījums ar viņu mātes smaržām. Beatrise bija paņēmusi flakonu un mazliet uzšļākusi aiz ausīm, Gvendolīna bija mēģinājusi smaržas māsai atņemt, aizbāznis bija nokritis, un nu abas trakoti smaržoja pēc Nakts kaisles.

Kārteres kundze pat nedomāja palikt mājās. Viņa bija uzaicinājusi pati sevi uz bridža spēli Manausas klubā. Kārtera kungs iznāca no darbistabas atvadīties, un rokā viņam bija kārbiņa ar mākslīgo aci, kas bija piederējusi slepkavam, kurš ticis pakārts Pentonvilas cietumā. Tā bija atsūtīta šajā rītā un bija viņu ļoti satraukusi.

-    Ļoti jauki, viņš izklaidīgi teica, lūkodamies uz Maijas kleitu, un par to saņēma asu savas sievas skatienu. Dvīnes arī… ļoti smukas. Un viņš steigšus atgriezās kabinetā.

Kariete ar Kārterēm pie Kamensku nama piebrauca pēc deviņiem. Dārzā starp kokiem bija sakārtas ķīniešu laterniņas; gaiss smaržoja pēc apelsīnu ziediem; no logiem plūda mūzika.

Maija nekad nebija viesojusies tik greznā namā. Sienas sedza krāšņi gobelēni un krievu svētbildes apzeltītos ietvaros. Kāpnēm abās pusēs bija novietoti baltu liliju un sārtu puansetiju podi; kristāla lustrās mirdzēja vaska sveču simti.

Sergejs un Olga izskrēja viešņām pretim.

-    Tu ar savu kleitu un matiem līdzinies skaistam vilnim! atzina Olga, pataustīdama zilo zīdu, un Sergejs mudināja pasteigties, jo nākamā dejā būs polonēze. Un polonēze mums labi izdodas, vai ne?

No dzīvojamās istabas ar viņām sasveicināties iznāca kņazs un kņaziene. Kņazs atgādināja vīrieša attēlu grāmatā par Krievijas stepēm: viņam bija izšuvumiem rotāts krekls ar augstu apkakli, gudras, tumšas acis un melna bārda. Kņaziene bija skaista, mazliet nevīžīga sieviete: iešķībi kaklā virs kleitas viņai šūpojās bezgala dārgs smaragda kareklis, un viņa sirsnīgi apskāva Maiju.

-    Bērni man tik daudz par jums stāstījuši! viņa teica un pastiepa rokas pretī dvīnēm, bet tās atrāvās atpakaļ. Māsas nebija apkampjamas. To viņas vienmēr sākumā lika saprast.

Lilē jaunkundze atnāca, lai aizvestu Mintonas jaunkundzi, un drīz viesības ritēja pilnā sparā.

Pēc tam Maija nodomāja: cik brīnišķīgs šis vakars būtu bijis, ja viņa būtu vienkārša viešņa, kura var priecāties, neraizējoties par to, kas jādara. Keminski vienreizēji prata uzņemt viesus dejotājiem kristāla kausos tika pasniegts rožūdens; ēdiens, kas ēdamistabā bija servēts uz balta damasta galdauta, atgādināja pasakās aprakstīto: krievu pīrādziņi, reti Brazīlijas augļi, trīsstāvu torte par godu Olgas dzimšanas dienai; turklāt kņazs bija uzaicinājis īstus čigānus, lai tie spēlē un dzied.

Taču Maija rīkojās saskaņā ar plānu. Ap desmitiem Klovisam bija jābūt drošībā muzejā. Kovārņi jau atgriezušies pansijā Marija. Starp pulksten desmitiem un saules lēktu, kad Bīskaps pacels enkuru, viņai jānorāda dvīnēm Klovisa slēptuve.

Maijai bija jāpārliecinās, vai dvīnes rīkosies.

Kaut tikai visi neizturētos pret viņu tik jauki, aizraujot līdzi dejot, dzert limonādi vai pastaigāties dārzā! Ne tikai Sergejs, Olga un Neta, bet citi arī.

Vismaz nebija grūti sadzīt pēdas dvīnēm. Ja Maija neredzēja abu māsu miesaskrāsas kleitas vai nedzirdēja viņu rokassprādžu šķindu, tad varēja viņas saost, jo meitenes joprojām apņēma viņu mātes Nakts kaisles mākonis.

Hallē lielais, mūžvecais pulkstenis noskaitīja desmit sitienus. Bija laiks sākt.

Maija atvainodamās atteica nākamo deju un piegāja pie lielā loga, pa kuru bija redzama osta.

Dvīnes, kuras nedejoja, viņu vēroja.

Maija atgriezās, brīdi griezās dejā ar kādu brazīliešu zēnu, tad beidza dejot un atkal piegāja pie loga.

Dvīnes turpināja viņu vērot. Lūdzu, lūdzu, kaut Klovisam būtu taisnība, Maija klusībā lūdzās.

Viņa trešoreiz piegāja pie loga, un, jā, Klovisam bija taisnība. Dvīnes viņai sekoja.

-   Ko tu tur pēti?

Maija satrūkusies apsviedās apkārt. Neko… Tas ir… Es tikai gribēju zināt, kad Bīskaps dodas ceļā. Vai rīt no rīta? Vai brauciens nav atlikts?

-   Jā, rīt. Kāpēc tev tas jāzina?

-   Nav jāzina… Tikai iešāvās prātā. Lova kungs un Trepvuda kungs būs uz kuģa, vai ne? Vai viņi noteikti atgriezīsies Anglijā?

Dvīnes pārmija skatienus.

-   Kāpēc tas tevi uztrauc?

-   Neuztrauc. Maija sāka izskatīties ļoti satraukta un noslēpumaina. It nemaz!

Viņa lēnām devās uz durvju pusi un izgāja laukā, atļaudamās uzmest dvīnēm tikai vienu baiļpilnu skatienu. Nepagriezies atpakaļ vairākas reizes, Kloviss bija mācījis, nepārcenties!

Beatrisei un Gvendolīnai nu jau pavisam noteikti bija modušās aizdomas. Vai tev nešķiet, ka viņa tomēr zina, kur ir tas Tavernera puika?

-   Ja nezina, kāpēc tad viņa tā raustās?

-   Vēl ir laiks dabūt atlīdzību.

-   Es negrasos viņu izlaist no acīm, sacīja Beatrise.

-   Es arī, piebilda Gvendolīna.

Maija bija apstājusies kāpņu laukumiņā. Keminski tur bija novietojuši svētbildi, pie kuras dega eļļas lampiņa.

Tas bija Svētais Teodosijs, ļoti tievs vīrs ar lielām, melnām acīm. Maija vēl nekad nebija skaitījusi lūgšanas kādam krievu svētajam, bet, dzirdēdama, ka tuvojas dvīnes, viņa nokrita ceļos.

-    Lūdzu, meitene skaļi murmināja, lūdzu, pasargā viņu! Lūdzu, neļauj kovārņiem pirms aizbraukšanas atrast viņa slēptuvi! Lūdzu!

Dvīnes bija apstājušās uz kāpnēm un klausījās. Kad Maija piecēlās, māsas sekoja viņai lejā pa kāpnēm uz ģērbtuvi, kur bērni pēc ierašanās bija atstājuši virsdrēbes.

Sargādamās atskatīties pār plecu, Maija sameklēja savu somu. Līdz ar matu suku un kurpēm viņa bija noglabājusi tajā riekstu turziņu un sviestpapīrā ietītu sviestmaizi. Viņa paņēma ēdamo.

-   Kam tas domāts?

Beatrise bija pienākusi un nostājusies Maijai aiz muguras. Pēkšņi viņa izgrieza Maijai roku, un rieksti nokrita zemē.

-   Labāk pasaki!

-   Nevienam… Man pašai! Maija kļuva arvien satrauktāka.

V

-   Netēlo muļķi! Sī māja ir pilna ar ēdienu. Tu gribēji tos kādam dot, vai ne? Tam puikam, kuru esi noslēpusi!

-   Nē, nē! Ak, lūdzu…

Beatrise turēja Maijas roku un to grieza.

-   Man sāp! Izbeidz!

Nebija vajadzības tēlot. Beatrise patiešām nodarīja Maijai sāpes. Un nu Gvendolīna satvēra meitenes otru roku un atlieca to atpakaļ.

-   Laidiet vaļā!

-   Nelaidīsim, līdz izstāstīsi, kur viņš ir! Līdz atzīsies, ka tu to zini.

Kad dvīnes katra savā pusē vēl vairāk atlieca atpakaļ Maijas rokas, meitenei acīs saskrēja īstas asaras.

-    Tas tikai… ak, lūdzu… Jūs taču negribēsiet, lai viņu notver. Viņš nevēlas atgriezties Anglijā. Viņš vēl ir mazs zēns un ļoti baidās!

Dvīnes apmierinātas ņurdēja. Viņas Maiju pieķērušas!

Pēc vēl diviem nežēlīgiem rāvieniem aiz rokas Gvendolīna sagrāba pilnu sauju Maijas matu un turēja tos virs meitenes galvas.

-   Ātri! Kur viņš ir? Ja neteiksi, mēs tev kārtīgi sadosim!

-   Saskrāpēsim seju, lai tavs dārgais Sergejs uz tevi vairs neskatās!

Maija rīstījās un šņaukājās. Tas nenācās grūti: kad dvīnes saniknojās, viņas kļuva pārsteidzoši stipras.

-   Vai laidīsiet mani vaļā, ja es pateikšu?

-   Jā. Ja vien tu nesamelosi.

-   Viņš ir muzejā… Dabas muzejā, bet, lūdzu, lūdzu, nenododiet viņu! Viņš nav noziedznieks un…

-   Kurā vietā muzejā?

Kāds strauji atvēra durvis un tajās stāvēja Sergejs. Ko jūs darāt?! Kā jūs uzdrošināties?! Laidiet viņu vaļā!

Dvīnes atlaida Maijas rokas. Tad viņas garām Sergejam metās laukā, atstādamas zēnu divatā ar Maiju.

-   Tās meitenes ir īsti sātani! viņš teica, aplikdams roku Maijai ap pleciem. Kas te notika?

-    Es nevaru tev atklāt, Sergej, bet tici man viss kārtībā. Patiešām viss kārtībā.

-   Es viņas nositīšu! zobus sakodis, Sergejs nomurmināja. Nositīšu kā likts!

Kad viņš sāka dvīnes meklēt, tās nekur nebija redzamas.

13. NODAĻA

Dvīnes savās miesaskrāsas balles kleitās un zīda deju kurpēs bija izskrējušas uz ielas. Viņas pārtusnīja pāri laukumam, iegriezās šķērsielā un skriedamas strīdējās.

-   Bez mammas mēs nevaram iet pie tiem vīriem! sacīja Gvendolīna.

-   Varam gan! Es zinu, kur ir pansija Marija, pavisam tuvu.

-    Bet tas taču ir pie ostas! Tur klīst briesmīgi vīrieši. Bez mammas es neiešu! Gvendolīna ietiepīgi palika pie sava.

-    Labi, pasauksim viņu. Bet tad nevaino mani, ja viņa mēģinās dabūt pusi atlīdzības!

-  Viņa nemēģinās. Mēs nepieļausim. Nauda tiks vienīgi mums, nevienam citam!

Kāds vīrietis iznāca no mājas un apstājās pie dārza vārtiņiem.

-    Redzi, viņš grib mūs dabūt balto verdzeņu tirgum! Gvendolīna teica un mēģināja skriet ātrāk.

Vīrs, kurš patiesībā bija izvedis pastaigā suni, šķērsoja ielu, bet dvīnes neapstājās, līdz nokļuva klubā, kur viņu māte spēlēja bridžu.

-   Tā, tas nu būtu kārtībā, Trepvuda kungs teica. Viņš aizspieda kofera vāku. Pēc pāris stundām varēsim kāpt uz kuģa.

Viņš uzmeta ilgpilnu skatienu apgaismotajam kuģim, kas rītausmā bija gatavs doties ceļā. Tas izskatījās tik tīrs, jauks un anglisks…

Lova kungs nostājās viņam blakus. Kārtīgas kojas, kārtīgs ēdiens, ļaudis runā angliski. Neticami!

Par spīti atvieglojumam, ko sagādāja gaidāmais mājupbrauciens, kovārņi bija galīgi beigti. Lova kungu joprojām mocīja drudzis; kukaiņu dzēlienu izraisītā infekcija bija skārusi visu Trepvuda kunga sejas un kakla ādu, turklāt ne viena, ne otra vīra kuņģis netika galā ar ēdienu.

Taču ne jau slimības detektīviem sagādāja lielākās raizes. Galvenais viņi bija cietuši neveiksmi. Viņi dosies atpakaļ, trešajai kojai kajītē paliekot tukšai, un seram Obrijam varēs izstāstīt pavisam skumju stāstu.

-   Droši vien viņš salīgs citus detektīvus un atsūtīs tos šurp. Viņš tik viegli nepadosies.

-   Tas ir Zilo asiņu dēļ, Trepvuda kungs drūmi sacīja. Dižcilši tādi ir, ja runa par Zilajām asinīm.

Lejā skaļi nošķindēja pansijas durvju zvans. Kalpone uzkāpa augšā un pieklauvēja pie durvīm.

-   Trīs dāmas grib jūs satikt, viņa pavēstīja.

Un, pirms kovārņi paspēja ko pajautāt, durvis atsprāga vaļā un istabā mātes pavadībā satrauktas iebrāzās Beatrise un Gvendolīna.

-   Mēs zinām, kur viņš ir! Mēs zinām, kur slēpjas Tavernera puika!

-   Mēs to droši zinām!

Kovārņi, kuri bez spēka bija gulējuši gultā, pietrūkās sēdus. Viņiem iespīdējās acis. Tie bija pavisam citi cilvēki.

-   Kur? Kur?

Beatrise jautāja: Ja atklāsim, vai noteikti dabūsim atlīdzību? Tiklīdz viņu būsiet atraduši?

-   Protams!

-Visu?

-Jā, jā…

-    Viņš ir muzejā. Dabas muzejā, tepat pa ielu uz priekšu.

Lova kungs nostiprināja bikšturus un paķēra virves rituli. Trepvuda kungs zem svārkiem piesprādzēja revolveri. Vīri nejuta pārsteigumu; viņi visu laiku bija turējuši aizdomās Glastonberiju.

-   Mēs gribam redzēt, kā jūs viņu noķerat.

-   Nē! Kārteres kundze asi uzsauca meitām. Var iet vaļā cīniņš. Iespējama vardarbība.

-  Jums taisnība. Kovārņi sapogāja svārkus. Ejiet tik mājās; mēs gādāsim, lai jūs saņemat naudu!

-  Mūsu adrese: Kārteri, Tapherini, Rionegro. Es uzrakstīšu, Kārteres kundze sacīja.

-   Bet adresējiet Beatrises jaunkundzei un Gvendolīnas jaunkundzei, piebilda Beatrise. Adresējiet mums!

-   Nauda tiks nosūtīta uz policijas iecirkni; jūs to varēsiet dabūt tur, sacīja Trepvuda kungs, uzsizdams pa pilno maku svārku iekškabatā. Kā jūs zināt, ka viņš ir muzejā?

-   Maija mums pateica. Mēs piespiedām viņu. Izgriezām viņai roku, līdz viņa neizturēja. Mēs zinājām, ka viņa kaut ko slēpj.

Kovārņi palocīja galvu. Tumšmate ar bizi. Jau no paša sākuma viņa bija radījusi aizdomas.

-   Labi, dāmas, ja tūlīt dosieties mājās, mēs par visu parūpēsimies, un es galvoju, ka saņemsiet atlīdzību.

Muzejs, protams, bija slēgts, bet nebija grūti atrast profesora Glastonberija māju. Tas bija vienkāršs namiņš klusā ielā, gar kuru auga palmas. Kovārņi piezvanīja pie durvīm, tad pieklauvēja, pēc tam piezvanīja vēlreiz.

Pēc ilga laika durvis tika pavērtas un pa spraugu viņus nopētīja veca sieviete.

-   Mums jāsatiek profesors Glastonberijs. Tūlīt pat!

Atvediet vinu!

»

-   Nada, sieviete atteica. Nekā. Nav šiten.

-   Ir gan. Tu melo!

Kovārņi pagrūda viņu malā. Profesora mājiņā bija mazs darba kabinets, dzīvojamā istaba un guļamistaba; gulta bija tukša.

-    Kur viņš ir? Tūlīt pat pasaki! Detektīvi rupji parāva sievieti aiz rokas. Kur?

-   Viņš ira Obidosā. Dabūt bichos priekš muzejs.

-   Tad sameklē viņa atslēgas!

-   Nava.

-   Nemelo!

Kovārņiem sāka zust pacietība.

-    Es nemelo, sieviete atteica. Profesors ira ar atslēgām.

-  Mēs velti zaudējam laiku, sacīja Trepvuds. Nāc! Ejam uz policiju! Viņi uzlauzīs durvis.

Policijas iecirknī tikai vienā logā spīdēja blāva gaisma. Kovārņi sita pa durvīm, sauca un bungoja pie rūts. Beidzot žāvādamies parādījās ļoti jauns policists neaizpogātā formas tērpā.

-   Tev tūlīt pat jāatver muzeja durvis! uzsauca Trepvuda kungs. Tur slēpjas Tavernera puika.

-   Kā-as?

-   Muzeja durvis! Nekavējoties jāatver! spiedzīgi atkārtoja Lova kungs.

Policists pakratīja galvu. Pulkvedis da Silva te nava.

Puisis atkal nožāvājās un gribēja atgriezties savā kabinetā, bet kovārņi pagrūda viņu malā.

-    Parādi, kur stāv jūsu darbarīki! Tie, kas palīdz tikt iekšā ēkās.

-   Kas ir dar-ba-rī-ki? puisis samulsis jautāja.

Taču kovārņi jau plosījās pa namu: atrāva vaļā visas

durvis un ieskatījās skapjos…

-   Re, šitie derēs! Kalts, lauznis… un te arī dzelzs stienis. Ar to var sadragāt durvis!

-   Tieši tā!

Neņemot vērā jauno policistu, kurš kliedza un vicināja rokas, kovārņi izskrēja uz ielas.

Dabas muzeja ārdurvis bija masīvas, bet kovārņi vairs nebija tie slimie un vārgie vīreļi, kas pirms stundas. Tagad, kad veiksme bija tik tuvu, viņi kļuva par dzelzs vīriem. Viņi cītīgi kala, lādējās un lēja sviedrus, un beidzot eņģes pārlūza un viņi tika iekšā.

-   Sameklē elektrību! Trepvuds pavēlēja.

Lova kungs uzskrēja virsū žņaudzējčūskai, paklupa pret jēnota būri un atrada slēdzi.

Viņu acu priekšā parādījās vesela džungļu pasaule: saritinājušās čūskas, sakņupuši mērkaķīši, milzīgi kaimani ar atņirgtiem zobiem. Naktī viss izskatījās pavisam citādi nekā dienā.

-   Viņš var būt jebkur!

Abi sāka zēnu meklēt.

-   Lien laukā, Taverner! Mēs zinām, ka tu tur esi!

-   Tu esi zaudējis, puis! Mēs tev neko sliktu nedarīsim.

-   Ar mums tu būsi drošībā!

Viņi turpināja klaigāt un meklēt aiz kapibaru būra, zem sola, uz kura stāvēja akvārijs ar piraijām, uz skapja, kas bija pilns ar zvērādām…

Tukšā.

Viņi iegāja otrā telpā, pēc tam trešajā. Tad uzkāpa pa kāpnēm un sāka taustīt ceļu starp metamajiem šķēpiem un no zobiem darinātām kaklarotām…

Joprojām tukšā.

Atkal lejā, profesora kabinetā un laboratorijā. Nekā, tikai spokains skelets uz metāla statīva.

-   Dabū rokā to meiteni! To bižaino! Mēs viņu piespiedīsim visu izstāstīt!

-   Labi.

Lova kungs devās uz durvīm. Zobus atņirdzis, uz Trepvuda kungu dzeltenām acīm cieši skatījās jaguārs. Vīram diez kā nepatika, ka jāpaliek muzejā vienam.

-   Nē, pagaidi! Es iešu tev līdzi. Varbūt viņa būs jāatved ar varu.

Mintonas jaunkundze uzvedās savādi. Viņa nebija sekojusi dvīnēm un atturēja no tā Sergeju. Guvernante tikai vēroja Maiju, kura visai neveiksmīgi izlikās, ka jūtas lieliski. Meitene bija stipri piesarkusi, acīmredzot bēdīga, bet Mintonas jaunkundze nepiegāja viņai klāt, tikai noskatījās.

Viņa bija vērojusi savu audzēkni jau vairākas dienas.

Bērni vairs nedejoja. Viņi metās virsū ēdienam. Maija pūlējās ēst, viņa nebija redzējusi tādus eksotiskus ēdienus, bet gandrīz neko nespēja norīt. Kas pašreiz notiek muzejā? Sergejs bija iejaucies un apturējis dvīnes, pirms Maija paspēja izstāstīt par lūku zem lielā pērtiķa. Nabaga Sergejs! Viņš tikai bija gribējis Maijai palīdzēt un viņu aizstāvēt un tagad apveltīja draudzeni nikniem un mulsiem skatieniem, vairs nejuzdams īstu prieku par savām viesībām.

Kas pašreiz notiek? Vai viņi jau atraduši Klovisu?

Vestibilā pie ārdurvīm sacēlās kņada. Viena no kalponēm strīdējās pretī diviem melnā ģērbtiem drūmiem vīriem, kuri pastūma viņu malā.

-   Mēs meklējam to bižaino meiteni, kura dzīvo pie Kārteriem!

-   Viņu sauc Maija.

Lai gan kalpotāji centās kovārņus apturēt, viņi atvēra vairāku telpu durvis. Un tad ēdamzāles durvis…

Vienīgā meitene ar bizītēm bija pavisam maza gaišmate, kura sēdēja guvernantei klēpī, lai varētu aizsniegt galdu. Maija bija noliekusies pār šķīvi. Viņa bija sakārtojusi savus brīvi krītošos matus tā, lai daļēji aizslēptu seju, tomēr tas nelīdzēja. Kovārņi meiteni uzreiz pazina. Tā ir viņa! Meitēn, tev jānāk mums līdzi! -Nē!

Maija bija piecēlusies un turējās pie galda malas.

-   Ja nenāksi, būs jāved ar varu!

Gatavs cīnīties, Sergejs pietrūkās kājās. Tad uz Maijas pleca nogūla kaulaina plauksta.

-    Man šķiet, tev vajadzētu doties šiem kungiem līdzi un atbildēt uz viņu jautājumiem, teica Mintonas jaunkundze. Viņa vērsās pie kovārņiem. Protams, es viņu pavadīšu.

-   Nē, Mintij, lūdzu, nevajag! Es pati tikšu galā.

-   Ļauj man par to spriest! Ejam, Maija!

Kad viņas nokļuva muzejā, Maijai nevajadzēja tēlot izmisumu. Nebija nekādas iespējas guvernantei kaut ko paskaidrot; ja Mintonas jaunkundze kovārņiem atklās, ka Kloviss nav Finns Taverners, Maija būs velti pūlējusies. Kaut pirms lūkas atvēršanas rastos iespēja viņai to paskaidrot!

Neradās vis.

-   Nu tā. Kur ir puika?

Maija atkal sāka tēlot. Lūdzu, nelieciet man to atklāt! Viņš ir mans draugs. Un viņš lūdza, lai nepieļauju, ka jūs viņu aizvedat atpakaļ uz Angliju!

Mintonas jaunkundze klusēja. Guvernante izskatījās drūmāka, nekā Maija jebkad viņu bija redzējusi. No viņas palīdzību nevarēja gaidīt.

-   Paklau, mums vairs nav daudz laika. Un mums ir ierocis. Trepvuda kungs paplikšķināja sev pa krūtīm.

-    Tad nošaujiet mani! Maija sacīja. Drīzāk šaujiet mani nost nekā es nodošu…

-   Pietiek, Maija! Tu jau krīti histērijā. Izstāsti šiem kungiem to, ko viņi grib uzzināt, un dosimies mājās.

-   Es nevēlos, lai Finns…

-   Finns? Ak tā viņu sauc? Trepvuds jautāja. Jā, šķiet, ka tā ir. Vēstulē bija paraksts F. Taverners. Runā taču!

-   Viņš ir pagrabā. Maijas runāja ļoti klusu. Viņa aizgrieza galvu.

-   Kur tas ir? Kā var tikt lejā?

-    Pa lūku. Tā atrodas zem milzu sliņķa. Zem skeleta. Laboratorijā.

Kovārņi metās uz priekšu, raudami Maiju līdzi, un Mintonas jaunkundze viņiem sekoja. Joprojām neradās iespēja brīdināt guvernanti.

Viņi nokļuva pie sliņķa. Re, tur! Var redzēt rokturi, Lova kungs teica.

Trepvuda kungs pastūma viņu malā un piegrūda roku pie statīva.

Sliņķis nogāzās zemē.

Ieraudzīdamas kaulu jūkli, Mintonas jaunkundze un Maija iekliedzās.

-   Te tā ir! Ķeries klāt! Cel augšā!

Trepvuda kungs cēla. Lūka čīkstēdama lēnām atvērās… Un no tumšā cauruma izlēca nevis bailēs trīcošs puika, bet neganti kustīgs augums. Zēns, kura melnos matus apvija galvasrota, metās pretī abiem vīriešiem, indiāņu dialektā kaut ko skaļi buldurējot. Kovārņi mēģināja viņu sagrābt aiz rokas, bet neizdevās. Indiānis paskrēja garām Lova kungam, taču nokļuva Trepvuda nagos un, brēcot kā slazdā notverts dzīvnieks, nebeidzami lādējās savā dīvainajā valodā.

Maija izmisusi ievaidējās un stāvēja, plaukstu mutei priekšā aizšāvusi. Kāpēc te bija Finns? Kas bija nogājis galīgi greizi? Un kur bija Kloviss?

Kovārņi cīnījās ar Finnu. Divi pret vienu, apbruņotie pret kailām dūrēm. Cīkstoties ar zēnu un pūloties sasaistīt viņam rokas, detektīvi juta uzmācamies šausmas.

Tad tāds bija Vestvudas mantinieks mežonis, kurš nemitīgi vāvuļo kaut kādā šaušalīgā valodā! Kāds tur brīnums, ka puikam bail Anglijā ieņemt vietu, kas viņam likumīgi pienākas! Droši vien viņš dzīvoja kokā.

Maija nenolaida acis no Finna. Varēja redzēt, ka viņš vēl cer atbrīvoties un aizbēgt. Ja viņš tiktu laukā uz ielas, tad varbūt iespēja rastos; te gan ne. Zēns cīnījās kā pats nelabais; uz mirkli pat izdevās atbrīvoties, taču Lova kungs saķēra viņu aiz kājas, un Trepvuda kungs ar revolveri iesita viņam pa galvu.

Nu, nu, puika, mēs negrasāmies tev nodarīt sāpes.

Bet mežonēns to nesaprata. Viņš turpināja pretoties, cīnīties un brēkt nelabā balsī. Kovārņiem vajadzēja vinu sasiet, lai dabūtu uz kuģa. Ko teiks sers Obrijs? Sis nu bija tas gadījums, kad uzvara neko labu nedod.

Mintonas jaunkundze visu laiku bija stāvējusi kā stabs un, savādu izteiksmi sejā, lūkojusies uz indiāņu zēnu. Nu viņa piesardzīgi piegāja pie atvērtās lūkas malas un paskatījās uz trepēm, kas veda lejup tumsā.

Mintonas jaunkundze nogaidīja. Viņa cieši skatījās uz kaudzē sakrautajām iepakojuma kastēm pagraba tālākajā malā.

Tad viņa skaļi un skaidri uzsauca: Nāc laukā, Finn Taverner! Esi īsts vīrs un nāc laukā!

Starp kastēm kaut kas sakustējās. Gaismas starā ievizējās gaiši mati. Kāds zēns pieslējās kājās.

Mintonas jaunkundze turpināja cieši skatīties tumšajā caurumā.

-    Tu dzirdēji, ko es teicu, Finn! viņa sacīja, un kovārņi pārsteigti pagriezās. Taverneru mantija ir klājusies uz taviem pleciem. Tev pienācis laiks piepildīt savu likteni.

Kloviss palūkojās augšup un ieraudzīja pār sevi slejamies Mintonas jaunkundzes stalto augumu. Viņa vienmēr zēnam bija iedvesusi drosmi un tagad viņš aizmirsa, ka pirms stundas baiļu lēkmē bija lūdzies, lai Finns viņu nenodod kovārņiem.

Kloviss izslējās. Viņš iztaisnoja plecus. Atsvieda atpakaļ matu cirtas. Tad lēnām, nepārspējami cienīgi kāpa augšup pa pagraba trepēm.

-  Atbrīvojiet manu kalpu, lūdzu! viņš pavēlēja kovārņiem. Kā redzat, es esmu Finns Taverners!

Kovārņi palaida vaļā indiāni. Viņi pārsteigti blenza uz zeltmataino jaunekli, kurš parādījās pagraba trepju augšā. Katra zēna kustība apliecināja viņa izcelsmi: nebija šaubu, ka viņš ir īsts aristokrāts. Detektīvu acu priekšā bija tas Zilo asiņu īpašnieks, pēc kura sers Obrijs tik ļoti ilgojās, un viņus pārņēma prieks.

Zēns vērsās pie sava kalpa. Tu man esi labi kalpojis, Kumari, viņš teica, un katrs vārds noskanēja kristāldzidri: īsts angļu džentlmenis lēnām runāja ar sveštautieti. Nu es tev atdodu brīvību. Un līdz ar to manas pateicības apliecinājumu.

Un no formas tērpa kabatas viņš izvilka pulksteni garā ķēdē un pasniedza to indiānim.

-   Bet, kungs, iebilda Trepvuda kungs, kurš bija pamanījis sudraba spīdumu. Vai jums vajadzētu…

-    Es esmu Taverners, Kloviss sacīja, un neviens nevar teikt, ka neesmu pateicīgs tiem, kuri man kalpojuši. Un nu, kungi, esmu gatavs ceļam. Jūs taču man esat pasūtījuši pirmās klases kajīti, vai ne?

-   Jāsaka… Lova kungs iesāka teikt.

Trepvuda kungs iespēra viņam pa stilbu. Tiks nokārtots, kungs, viņš sacīja. Par visu tiks gādāts!

-   Labi. Es gribētu nekavējoties kāpt kuģī.

-   Jā, protams, kungs! Ja vien sekosiet mums…

Kloviss paklanījās Mintonas jaunkundzei, pēc tam

Maijai. Viņa acis bija sausas un cienīgums nepārspējams.

Tad viņš sekoja kovārņiem un atstāja muzeju.

14. NODAĻA

-   Nāciet, es jums to parādīšu! Finns aicināja. Es parādīšu jūsu vārdamāsu.

Zēns iekāpa kanoe pie Maijas un Mintonas jaunkundzes un apairēja Arabellai apkārt tā, lai Mintonas jaunkundze redzētu laivas priekšgalā uzkrāsoto vārdu.

Mintonas jaunkundze pārvilka pār burtiem savu kaulaino plaukstu. Brīdi viņa klusēja. Tad teica: Šis vārds labāk piederas laivai nekā guvernantei. Vai kalponei.

Viņa pašņaukājās un sameklēja kabatlakatiņu, to pašu, uz kura bija izšūts iniciālis A un kuru viņa toreiz ormaņa ratos bija aizdevusi Maijai, un meitene atkal nodomāja, kāda viņa muļķe, ja nebija nopratusi to, ko Finns bija apjautis tik drīz.

-   Viņš teica: ja tiks prom un dabūs laivu, tad nosauks to manā vārdā, Mintonas jaunkundze turpināja. Es jau viņam diez cik daudz nepalīdzēju viņš būtu ticis galā arī viens -, bet viņš vienmēr pildīja solījumus.

Viņi bija iepeldējuši lagūnā. Iepriekšējā dienā Kloviss bija devies prom uz Bīskapa klāja. Dvīnes ar Kārteres kundzi bija aizgājušas uz baznīcu. Kad Mintonas jaunkundze bija Kārteres kundzei parādījusi, kādi neizskaidrojami nobrāzumi klāj Maijas roku, viņa saņēma atļauju paturēt meiteni mājās un, tiklīdz bija droši zināms, ka viņas ir prom, Furo bija ieradies pakaļ guvernantei un Maijai.

Atgriezies namiņā, Finns sāka uzdot jautājumus.

-   Kā jūs zinājāt? Kā jūs zinājāt, kas es esmu, kad muzejā izlīdu pa lūku?

-   Tu esi ļoti līdzīgs tēvam. Acis, runas veids. Viņš nebija daudz vecāks par tevi, kad aizbēga no Vestvudas. Un es zināju, ka viņš ir apprecējis indiānieti un viņam piedzimis dēls; mēs sazinājāmies. Kad es ieraudzīju, ka kovārņi tevi notvēruši, es sapratu: kaut kas nogājis greizi.

-  Jūs gribat teikt, ka zinājāt, kas mums padomā?! Maija jautāja, nepavisam nepriecādamās par to.

-   Daudzmaz. Tu diez cik labi neproti tēlot, Mintonas jaunkundze teica. Un esi pagalam slikta mele. Es sadraudzējos ar veco Lilu, un, kad viņa uzzināja, ka es pazinu Bernāru, viņa man izstāstīja par šo vietu. Bet, tā kā likās, ka jūs labi zināt, ko darāt, es visu atstāju jūsu pašu rokās.

-   Mēs patiešām zinājām, ko darām, apstiprināja Finns. Bet, tiklīdz Kloviss nokāpa pagrabā, viņš galīgi nojūdzās. No kastēm izvēlās daži galvaskausi, un viņam pretim raudzījās tukši acu caurumi. Tad viņš paklupa pret šķēpu, un nodzisa uguns. Turklāt atskanēja savādi vaidi tās bija tikai ūdensvada radītās skaņas, bet Klovisam uznāca histērija, kļuva slikti, un viņš teica, ka nemūžam to neizturēs. Man liekas, tas bija kas līdzīgs lampu drudzim viņš patiešām iedomājās, ka kovārņi nodarīs sāpes. Es Maijai biju apsolījis, ka nepieļaušu, lai viņš pārlieku nobīstas, tāpēc paliku tur. Es gribēju mesties pretim kovārņiem, kad viņi atvērs lūku, un novērst viņu uzmanību no Klovisa. Kad nogāzās pērtiķis, viņam likās, ka sprāgusi bumba!

-   Nabaga Kloviss! Maija sacīja.

-   Maija vienmēr viņu aizstāv, Finns teica.

-   Tomēr tev jāatzīst, ka beigās viņš sniedza jauku priekšnesumu, sacīja Mintonas jaunkundze.

Tad bērni guvernanti izjautāja par Vestvudā pavadīto laiku.

-    Es tur biju vienkārši kalpone, viņa pastāstīja. Neviens mani nesauca par Arabellu virssulainis to nepieļautu. Es visiem biju Bella, tikai Bernāram ne.

Un viņa izstāstīja, kas bija noticis pēc Bernāra aizbēgšanas.

-   Jūs nevarat iedomāties, kāds tracis sacēlās! Visi skraidelēja apkārt un klaigāja bet viņi bija dusmīgi, nevis bēdīgi. Drīz pēc tam virssulainis atklāja, ka es bibliotēkā lasu grāmatas; Vestvudā taču neviens nelasīja; man bija jānoslauka putekļi no grāmatām, nevis tās jālasa un es tiku atlaista. Tas bija pats labākais, kas ar mani jelkad bija noticis. Es atcerējos Bernāra teikto man jādodas prom un jāiegūst izglītība. Viņš pastāstīja, ka esot tādas koledžas, kur var mācīties vakaros; pa dienu iespējams pelnīt naudu. Es aizbraucu uz Londonu un tieši tā arī darīju. Pagāja seši gadi, līdz ieguvu grādu, bet es to paveicu. Mintonas jaunkundze novērsās un atļāvās pasmaidīt jo viņa bija ne tikai ieguvusi zinātnisko grādu, viņa bija beigusi skolu ar izcilību, ko nebija spējis neviens tās koledžas audzēknis.

-   Un tad jūs kļuvāt par guvernanti, sacīja Maija.

-    Jā. Bet Bernārs man rakstīja, un viņa vēstules modināja manī vēlēšanos redzēt tās vietas, kur viņš bija tik laimīgs. Es cītīgi mēģināju sakrāt pietiekami daudz naudas biļetei, bet neizdevās un tad gadījās šis darbs pie Kārteriem. Tikai divas nedēļas pēc tam, kad biju vienojusies par šo darbu, uzzināju, ka Bernārs ir gājis bojā, mana vēstule atnāca atpakaļ: uz aploksnes bija zils krusts un uzraksts "miris". Tas bija briesmīgs trieciens. Kad jau biju šeit un aptvēru, kas kovārņiem padomā, es turēju acis vaļā. Labi zināju, kādas izjūtas Bernārā izraisīja Vestvudā, un sapratu, ka viņam riebtos, ja viņa dēls turp tiktu aizvilkts ar varu.

-   Paldies Dievam, ka sapratāt! sacīja Finns.

Bet Mintonas jaunkundze nu vēlējās redzēt tos dzīvniekus, par kuriem Bernārs bija rakstījis.

-   Vai skudrulācis joprojām nāk šurp? viņa jautāja.

-   Un kapucīns? Finns atbildēja apstiprinoši un parādīja viņai it visu: kolibri pievilināšanas pudeli, to vietu, kur no ūdens parasti iznāca lielais bruņurupucis; suns visu laiku turējās viņiem abiem pa vidu.

-   Es saprotu, kāpēc viņš te jutās tik laimīgs, gu-

V

vernante sacīja. Sī ir brīnišķīga vieta!

-   Jā, bet Finns dosies projām. Ar Arabellu, Maija pavēstīja. Viņš dosies garā, garā ceļā. Un Mintija sarauca pieri, saklausīdama skumjas Maijas balsī. Un mani neņems līdzi.

-   Protams, neņems! Mintonas jaunkundze iestarpināja. Tas neietu cauri.

Maija ieskatījās viņai sejā. Vai tad jums negribētos doties lieliskā ceļojumā? Lai atrastu vietu, par kuru nevienam nekas nav zināms.

-    Tam nav nekāda sakara ar to, ko man gribētos darīt. Man ir jāpelna iztika, bet tev-jāiegūst izglītība.

Taču, kaut arī Maija saprata, ka Finns viņu neņems līdzi, meitene alka dzirdēt visu par paredzēto ceļojumu.

-   Un ja nu viņu tur vairs nav? viņa gribēja zināt.

-   Ksanti cilts indiāņu.

-   Tad es turpināšu viņus meklēt, līdz atradīšu, atbildēja Finns. Kaut kur viņiem jābūt.

Mintonas jaunkundze klusēja. Tas nu nebija tik droši indiāņu ciltis no zemes virsas aizslaucīja slimības, tās tika uzveiktas cīņā vai aizvestas verdzībā. Guvernante nespēja priecāties par zēnu, kurš tādā vecumā viens dodas tik bīstamā ceļojumā, bet viņai nebija tiesību liegt Finnam dzīvot tā, kā pats vēlas. Maija bija pavisam kas cits. Mintonas jaunkundze bija atbildīga par to, lai Maija būtu drošībā, un pilnīgi izslēgts, ka meitene varētu dabūt atļauju doties zēnam līdzi.

Kad Furo laivā viņas atgriezās no lagūnas, Mintonas jaunkundze pēkšņi lika vedējam apstāties. Vēja brāzma bija papūtusi sānis slaika, platlapaina koka lapas, un viņa bija pamanījusi uz stumbra lielu un pasakaini skaistu tauriņu.

»

Mintonas jaunkundze parasti nemetās pakaļ tauriņiem, bet šis bija tik milzīgs un skaists un nekustīgs, ka viņa neveikli izkāpa no kanoe un devās apskatīt to tuvāk.

-   Ak debess! vina izdvesa.

>

Taurenis nekustējās, jo bija beigts. Beigts, taču nevainojami saglabāts tīklā, ko noaudis milzu zirneklis, kurš bija atstājis laupījumu un droši vien gatavojās vēlāk ierasties to apēst.

Mintonas jaunkundze ļoti uzmanīgi noņēma tauriņu no koka, satverdama ar kabatlakatu, lai tieši tam nepieskartos, un aiznesa atpakaļ pie laivas.

-    Ai! iesaucās Maija. Neko tādu neesmu redzējusi! Un pat Furo pašūpoja galvu.

Tauriņa koši dzeltenie un melnie spārni beidzās ar divām garām smailēm kā bezdelīgas aste.

-   Izskatās, ka tas ir īpašs, vai ne? Maija turpināja. Profesors Glastonberijs zinās, kas tas ir.

Mintonas jaunkundze pamāja, cenzdamās nesatraukties. Maz ticams, ka tas izrādīsies kaut kas pavisam

neparasts, viņa stingri sacīja, bet Maija redzēja, ka guvernante laiku pa laikam atkal uzmet skatienu radījumam, kas atradās viņai uz ceļiem.

Manausā ātri izplatījās ziņa, ka kovārņi notvēruši Finnu Taverneru un nogādājuši viņu uz Bīskapa un ka zēnu nodevušas Kārteru dvīnes.

Gandrīz visos tas izraisīja dusmas. Dusmas pret kovārņiem un dusmas pret dvīnēm.

Pulkvedis da Silva bija īpaši bēdīgs. Viņa pūles kovārņus maldināt bija pilnīgi veltas. Viņš jutās tā, it kā būtu piekrāpis savu veco draugu Bernāru, un zināja, ka viņam pietrūks Finna.

Būs jāaizbrauc un jāapskatās, ko darīt ar Arabellu, viņš teica savam vietniekam, un citām Tavernera mantām. Suns droši vien kļūs par meža zvēru; tas spēs gādāt par sevi. Viņš nopūtās. Došos turp nākamnedēļ indiāņi raudzīsies, lai neviens neko nenozog. Un, ja tās pretīgās Kārteru dvīnes atnāk pēc atlīdzības, pasūti viņas vienu māju tālāk! Zēns vēl nav prom ne trīs dienas. Nejaukās, naudaskārās dēles!

Un viņš pagriezās un raidīja spļāvienu laukā pa logu, ko nebija darījis kopš tiem laikiem, kad bija jauns kadets un uzskatīja, ka spļaušana ir varena padarīšana.

Profesoram Glastonberijam bija radušās grūtības, Obidosā vācot tos eksponātus, kurus viņš bija iecerējis, un viņš tur bija aizkavējies ilgāk, nekā paredzēts. Tāpēc muzejā profesors atgriezās gandrīz tikai pēc nedēļas; pirmā apmeklētāja, ko viņš sastapa, bija Mintonas jaunkundze.

Kad lielais sliņķis nogāzās zemē, Mintonas jaunkundze bija satriekta, un, kaut gan viņi bija spējuši pirms muzeja atstāšanas skeletu atkal salikt kopā, bija pietrūcis laika pārbaudīt, vai viss kārtībā.

Viņa pieklauvēja pie laboratorijas durvīm un ieraudzīja, ka profesors stāv pie skeleta un izskatās ļoti noraizējies.

-Atnācu apvaicāties, vai tas stipri cietis. Nemūžam nedomātu, ka kovārņi būs tik mežonīgi.

-   Nē. Neviens kauls nav lauzts mugurkauls ir izkustējies no vietas, bet to es varu salabot.

Viņš aizvēra gan laboratorijas, gan kabineta durvis. Tad teica: Man nav īsti skaidrs, kas noticis. Klīst runas, ka Finns ir notverts un aizrauts uz Vestvudu. Bet Maija taču neatklāja viņa slēptuvi, vai ne?

-   Nē, tā nebija. Vai savā ziņā bija gan. Un viņa izstāstīja profesoram visu no sākuma līdz galam: par bērnu plānu, to, kā tas gandrīz izgāzies un kā viss laimīgi beidzies.

Profesors bija priecīgs. Labi gan! Tātad Finns ir drošībā. Un man, protams, vajadzēja aptvert, ka jūs esat Bella, Bernārs atzina, ka esat bijusi viņa vienīgā draudzene, kad viņš bijis zēns. Jūs sakāt, ka Finns slēpjas no svešām acīm?

-    Pagaidām līdz Kloviss ir atklātā jūrā. Tad viņš dosies prom ar Arabellu, un Maija diemžēl bēdāsies. Viņa ļoti alkst piedzīvojumu.

-   Un jūs? Vai jūs ari alkstat piedzīvojumu? vaicāja profesors.

-   Kurš tad nealkst? Mintonas jaunkundze atteica un paraustīja plecus. Tad viņa paņēma kārbiņu, kurā bija iesaiņojusi tauriņu. Gribēju pajautāt, vai jūs zināt, kas ir šis te.

Profesors ļoti uzmanīgi pacēla vati, kas sedza tauriņu. Dievs augstais! Nemēģiniet teikt, ka esat atradusi Hāneta bezdelīgasti! Viņš pienesa kārbu pie loga. Bet esat gan! Un nevainojami saglabājusi!

Mintonas jaunkundze pastāstīja par zirnekļa tīklu.

-   Es varētu jums sagādāt labu samaksu, ja jūs gribētu to pārdot; šie tauriņi ir ļoti reti sastopami. Es Manausā pazīstu kādu kolekcionāru, kurš tādu kāro. Vai arī es varētu to nopirkt muzejam. Bet viņš samaksātu vairāk.

-   Cik tas varētu maksāt?

-   Angļu naudā apmēram astoņdesmit mārciņu.

Mintonas jaunkundze pārsteigta skatījās uz viņu.

Tā taču ir gandrīz puse manas gada algas!

-   Tik daudz tauriņš ir vērts. Pat vēl vairāk ja aizsūtītu to uz Angliju. Galu galā Taverners pelnīja iztiku, vācot eksponātus un tos pārdodot; daudzi ar to nodarbojas.

Mintonas jaunkundze klusēja, domās ielūkodamās savā nākotnē. Vai viņai atvērušās kādas durvis? Viņa neatstās Maiju, bet kādu dienu… Vai iespējams, ka viņa varētu tikt vaļā no tādu bērnu kā, piemēram, dvīnes pagalam apnicīgās mācīšanas?

Vērodams Mintonas jaunkundzi, profesors nolēma kalt dzelzi, kamēr tā karsta.

-  Man tagad jāiet pusdienās, viņš sacīja. Es zinu, ka jums svešzemju ēdiens negaršo; ja vēlaties, varu iedot to lietu sarakstu, kuras vērts vākt. Ļoti vērtīgi ir dažu augu sveķi un tiem nav jāskrien pakaļ ar tīkliņu!

-    Vai tad es sacīju, ka man negaršo svešzemju ēdiens? Mintonas jaunkundze pikti noprasīja. Neatceros, ka būtu tā teikusi. Nē, es neteicu vis!

Atgriezušās mājās, dvīnes domāja vienīgi par atlīdzību. Kad viņas to saņems, ko ar naudu darīs, kā spēs panākt, lai vecāki nemēģina dabūt savu daļu? Maija dzirdēja dvīnes par to sačukstamies vēl tad, kad viņas jau bija gultā. Dažreiz viņu balsis kļuva skaļākas un likās, ka māsas tūlīt sastrīdēsies, bet tad viņas atkal salaba, jo jutās tā, it kā vienas stātos pretī visai pasaulei.

-   Un, tiklīdz nauda būs rokā, mēs varēsim sākt atbrīvoties no Maijas.

Tas bija otrs jautājums, par ko dvīnes sačukstējās. Viņas bija atbrīvojušās no Porterhausas jaunkundzes, pasūdzoties, ka tā zog viņu mantas, un tikušas vaļā arī

V

no Cisholmas jaunkundzes, pastāstot mātei, ka guver-

— V

nante Manausā redzēta VĪRIEŠU sabiedrībā.

Lai tiktu vaļā no Maijas, māsām jāizdomā kas cits, un viņas to arī izdarīs; ja būs prom Maija, tad arī Mintonas jaunkundze atstās viņu māju un viņas būs brīvas!

Kamēr dvīnes strīdējās par atlīdzību, Kārteru pāris nevarēja sadalīt Maijas uzturnaudu.

-    Es tev saku, Kārtera kungs pavēstīja, šī mēneša maksa par Maiju ir vajadzīga man! Kāda no tās jēga, ja tu to pievāc kā pagājšo reizi!

-   Nemaz neceri! Dvīnēm vajadzīgas jaunas deju kurpes un zobārsts saka, ka viņām nepieciešamas zobu skavas. Tu labi zini, cik tās dārgas. Tu taču negribi, lai tavām meitām ir šķībi un greizi zobi, kad tās būs pieaugušas, vai ne?

-  Ja man būtu jāuztraucas tikai par meitu zobiem, es būtu laimīgs cilvēks! Tas cūka Lima mans aģents! mani atstājis. Ja viņš metas uz vienu roku ar Gonsalesu, esmu pagalam!

-    Ļoti iespējams, tu nebūtu iekūlies tādos parādos, ja netērētu naudu par tām smieklīgajām stikla acīm!

-   Ņem vērā, ka mana kolekcija ir vērtīgāka par visu citu, kas šajā mājā atrodams!

-   Kāpēc tad tu to nepārdod un nenomaksā parādus? Tu taču zini, ka biju ar mieru pieņemt Maiju tikai viņas naudas dēļ. Man jātiek ar viņu galā, nejau tev tu viņu satiec tikai uz brīdi. Arī savas meitas tu satiec tikai brīdi vien. Turklāt es esmu pasūtījusi jaunu līdzekli prusaku apkarošanai tas tiks atgādāts šurp no Armijas un flotes noliktavām Londonā un maksās dārgi.

-   Prusaku apkarošanai! Neko tik smieklīgu neesmu dzirdējis! Tiem vajag tikai uzšļākt benzīnu un aizdedzināt.

-   Patiešām, Kliford! Kāds brīnums, ka tu nespēj kārtot darījumus! Benzīnu kā tad! Man būs jāaizraksta

Mureja kungam un jāprasa meitenes uzturēšanai vairāk naudas. Par to naudu, ko es dabūju, nav vērts viņu paturēt!

Viņa apklusa, jo istabā bija ienākusi Maija, nesot līdzi deju kurpes; meitene paziņoja, ka laiva ir gatava braucienam uz Manausu.

Maija bija dzirdējusi šo strīdu viņu niknās balsis pieskandināja visu bungalo. Jau sen meitene vairs nedomāja, ka Karteri viņu pieņēmuši viņas pašas dēļ, bet doma, ka pēc Finna aizbraukšanas joprojām jādzīvo pie šiem ļaudīm, bija grūti paciešama.

Pēc divām stundām Maija spēlēja klavieres pie Haltmana kunga un savu nelaimi bija piemirsusi. Meitenei veicās labi, bet nodarbības labākā daļa bija beigās, kad Haltmans viņai lika dziedāt. Maija joprojām negribēja piekrist skolotāja ierosinājumam, ka viņai vajadzētu izkopt balsi, bet meitene Haltmana kungu iztaujāja par indiāņu ciltīm vai viņu dziesmas ir pierakstītas, vai viņa varētu tās dabūt.

-    Es runāju par tiem indiāņiem, kuri dzīvo ciltīs, mežā, nevis tiem, kuri apmetušies pilsētu tuvumā.

-  Pierakstīts maz dziesmu, viņš atbildēja. Pavisam maz un vēl ļoti daudz būtu darāms. Bet tu redzētu, ka dziesmas ir ļoti atšķirīgas un nav viegli pierakstāmas.

-   Bet to taču varētu izdarīt?

-    Jā… Tas, kam netrūkst pacietības un ir laba dzirde. Viņš pasmaidīja, redzēdams degsmi Maijas sejā. Un tev, man šķiet, ir gan viena, gan otra.

Deju kursos ikviens zināja, ka kovārņi notvēruši Finnu Taverneru, dvīnes nodevīgi atklājušas, kur viņš slēpjas, un zēns pašreiz ir ceļā uz Angliju un Vestvudu, no kuras ļoti baidās.

Visiem bija viņa žēl, un neviens negribēja runāt ar dvīnēm, taču viņas to pat nepamanīja. Jau pirms ziņām par atlīdzību dvīnes bija dzīvojušas pašas savā pasaulē.

Sergejs nepiedalījās deju stundā, jo tēvs viņu bija paņēmis līdzi ceļojumā pa upes augšteci, bet Lilē jaunkundze bija atvedusi Olgu.

Keminsku guvernantei bija apsarkušas acis, jo viņa bija saņēmusi ziņu, ka Francijā miris viņas tēvs; ar nākamo kuģi guvernante gatavojās doties mājup uz Eiropu.

-    Es domāju, viņa čukstus sacīja Mintonas jaunkundzei, kad abas sēdēja un raudzījās, kā bērni dejo, ka jūs varētu nākt manā vietā. Kāpēc ne? Keminski ir lieliski darba devēji nu, jūs jau pati redzat.

-   Jā, nevaru iedomāties nevienu, pie kā būtu labāk strādāt, atzina Mintonas jaunkundze. Bet es nevaru pamest Maiju.

-  Varbūt viņi pieņemtu arī Maiju. Bērni meiteni ļoti iemīļojuši īpaši Sergejs.

-   Kad jūs brauksiet prom?

-    Pēc divām nedēļām. Mana nabaga māte ir gluži izmisusi.

-    Es padomāšu. Paldies! Mintonas jaunkundze teica.

Taču viņa ļoti šaubījās, vai Mureja kungs Maijai atļautu apmesties uz dzīvi pie nepazīstamas krievu ģimenes. Viņa Maijai neko neteiks nebija jēgas modināt cerības.

Kaut arī Finns bija skaidri pateicis, ka Maiju neņems līdzi, meitene nespēja nesapņot par to. Viņai likās, ka pats jaukākais pasaulē būtu kāpt Arabellā un doties uz priekšu, uz priekšu, uz priekšu… Pamosties rītausmā un uz prīmusa pagatavot brokastis, un vērot, kā gārņi un jūraskraukļi ienirst pēc zivīm… Sviest kurtuvē pagales un ievilkt nāsīs malkas dūmu smaržu… Un tad lēni pukšķināt augšup pa rāmām, tumšām upēm, pār kurām noliekušies koki met ēnu, vai šķērsot ceļā pēkšņi pagadījušās lagūnas, kuru ūdens saules gaismā šķiet piena balts.

Tieši to meitene bija iztēlojusies tovakar, kad sēdēja skolas bibliotēkas kāpņu galā un lasīja par tām bagātībām, kuras Amazone iesviedīs tieši klēpī tam, kas nebaidīsies.

Tomēr viņa nebija iztēlojusies Finnu. Zēns bija stūrgalvīgs; viņš varēja būt sliktā omā un strupi atcirst, un viņam par visu bija negrozāms spriedums taču meitene bija iedraudzējusies ar viņu tikpat stipri kā sentimentālas vecākās meitenes skolā bija kādā iemīlējušās. Un nu viņš devās prom, un Kloviss jau bija aizbraucis, bet Maija tūlīt būs atstāta viena ar dvīnēm.

Sākumā, cerēdama, ka Finns pārdomās un ņems viņu līdzi, Maija bija īpaši cītīgi palīdzējusi sagatavot braucienam Arabellu, bet drīz vien meitene bija tā aizrāvusies, ka palīdzēja tāpat vien.

-   Vai tev ir grāmatas par laivām? Maija jautāja Mintijai.

-   Par laivām neviens nemācās no grāmatām, Mintonas jaunkundze atteica, tomēr Manausas grāmatu antikvariātā atrada rokasgrāmatu par tvaika kuteru apkopi.

-    Kā tev šķiet kādi tie ksanti indiāņi būs? Maija jautāja Finnam, un viņš paraustīja plecus.

-   Mans tēvs teica, ka tie esot laipnākie cilvēki, kādus viņš saticis. Un viņi zinot visu, ko vien iespējams zināt par dziedināšanu. Es gribētu, lai viņi man visu iemāca; galu galā trīs ceturtdaļas zāļu, kuras lietojam, iegūst no augiem, un to lielākā daļa sastopama šejienes mežos. Viņš brīdi vilcinājās. Es domāju, ka dienās varētu kļūt par ārstu, bet ne tādu, kas cilvēkiem tikai dod tabletes.

Maija pamāja. Finns būtu labs ārsts, to viņa redzēja. Vai tēvs neko neteica par viņu dziesmām? Vai viņi dzied?

-   Gan jau viņiem ir dziesmas, kā tad! Visi indiāņi dzied, īpaši tad, kad ir ceļā.

Maija nopūtās. Viņa gribēja ko vairāk uzzināt par dziesmām, tāpat kā Finns vēlējās iepazīt augus.

Ne mazāko cerību! Pārāk bīstami, tas bija viss, ko Finns sacīja, un cauri. Meitene mēģināja savu vēlmi izmest no galvas, bet nespēja. Skolā dažas meitenes ilgojās jāt ar zirgu, citas uzstāties uz skatuves, un kāda meitene bija sacēlusi briesmīgu traci, līdz saņēma atļauju mācīties spēlēt oboju ne flautu, ne klarneti; tai noteikti bija jābūt obojai. Šīs meitenes bija sapratušas: tas ir tas, kas domāts tieši viņām, un Maija zināja: viņai ir domātas laivas un kuģīši, un kuģošana uz priekšu vien, atgriežoties tikai tad, kad pašai gribas.

Kad viņi nestrādāja, sagatavojot laivu, Finns meiteni veda uz mežu. Viņš parādīja, kurus riekstus vākt un kurus ne, kā no augstākajiem zariem dabūt lejā augļus un kā klusām virzīties uz priekšu, ceļot kājas augstāk nekā parasti, nevis smagi slājot un meimurojot. Reiz ar loku un bultu viņš notrieca kādu palielu grauzēju.

-   Tie ir garšīgi, Finns teica. Ja vajadzīgs, ir jāspēj nogalināt. Un viņš gaidīja, ka Maija sacels traci, bet, kaut arī meitene nobālēja, redzēdama bultas caururbto dzīvnieku lokāmies, viņa neteica ne vārda. Zēns ierādīja, kā no urukū ogām pagatavot krāsu, ar ko krāsot augumu, kā no upes pasmelt ūdeni tā, lai tējkannā neiekļūst netīrumi, un jo vairāk viņa iemācījās, jo vairāk gribēja mācīties un jo vairāk baidījās no zēna aizbraukšanas dienas.

Bet vēl Finns nebija prom. Vēl gluži ne. Maija joprojām varēja ierasties lagūnā un dzirdēt zēnu svilpojam, kamēr viņš strādāja. Meitene būtu ļoti pārsteigta, ja uzzinātu, ka arī Finnu biedē viņu šķiršanās un ceļojums vienatnē.

Divas nedēļas pēc tam, kad tvaikonis Bīskaps bija atstājis Manausas ostu, tas, izpeldējis cauri ūdensceļu labirintam, nonāca Amazones deltā un traucās uz priekšu atklātā jūrā. Pat ja Kloviss būtu atmaskots, vairs nebija iespējams sūtīt viņu atpakaļ, pirms viņi būs sasnieguši Angliju.

-    Nav jēgas ilgāk gaidīt, Finns sacīja. Laiva ir gatavāka par gatavu. Ja mēs aizvāksim niedres, tā tiks cauri.

Mēs Maija sarūgtināta nodomāja. Acīmredzot Finns gaidīja, ka viņa palīdzēs novākt šķēršļus ejā, kas ved laukā no lagūnas, un tad atvadoties pamās ar roku, un viņa nekad vairs draugu neredzēs.

-   Ja mēs būtu mainītās lomās, es gan tevi ņemtu līdzi, meitene teica.

-    Man liekas, tu domā, ka man no tā kļūst vieglāk, Finns dusmīgi sacīja.

-    Es nemēģinu tavu aizbraukšanu padarīt vieglāku, Maija attrauca un lepni aizsoļoja.

Taču Finns tūlīt pat nedevās prom. Šķita, ka Arabella nebija gluži pārliecināta, vai pēc lagūnā tik mierīgi pavadītā laika vēlas doties piedzīvojumu meklējumos. Vispirms viņi atklāja, ka zem grīdiņas laivas korpusā ir neliela sūce, un pēc tam Finns izlaida no rokām rīku, ar ko tika tīrīts vārsts, kas regulēja tvaika katlā ieplūstošo tvaika daudzumu. Viņš to nevis vienkārši izlaida no rokām, bet ielaida to ezera dziļākajā daļā, un, kaut arī viņi abi ar Maiju daudzkārt ienira ūdenī, nespēja pazaudēto atrast. Furo devās uz Manausu sagādāt jaunu, bet pagāja vēl viena nedēļa, līdz viņi varēja to ielikt vietā.

Mintonas jaunkundzei bija grūtāk tikt uz lagūnu. Kad viņai tas izdevās, viņa terorizēja Finnu par Cēzara Gailu kariem.

V

-   Sādi tie leģioni nemūžam netiks pāri tiltam, viņa teica, skatīdamās uz grāmatu, kas joprojām bija atvērta piecdesmit septītajā lappusē. Taču, nolasījusi Finnam lekciju par to, cik latīņu valoda svarīga cilvēkam, kurš gatavojas vākt augus, Mintonas jaunkundze palīdzēja darbos, līdz baltumam noberžot namiņa grīdu.

-   Kalpones pieredze vienmēr noder, viņa sacīja.

Kādu pēcpusdienu, kad bērni bija vieni, viņi pamanīja, ka makao papagaiļi, kuri bija sēdējuši kokā pie ieejas lagūnā, ķērkdami paceļas gaisā.

Taču putnus nebija iztraucējis Furo, kas atbraucis pakaļ Maijai. Pulkvedis da Silva ar savu palīgu bija ieradušies parūpēties par Bernāra Tavernera īpašumu.

-   Dios! viņš iesaucās, pieairēdamies pie namiņa. Kas tad tas?!

Finns visu paskaidroja, un, kad zēns beidza stāstīt, pulkvedis tā smējās, ka izskatījās viņš iekritīs ūdenī. Stāsts par kovārņiem, kuri ved uz Vestvudu aktieri, kam nav ne graša kabatā, bija pats labākais, ko viņš gadu gaitā bija dzirdējis. Un tu, senorita, viņš teica Maijai, arī esi īsta varone!

Viņš bērniem pavēstīja, ka no Bīskapa telegrāfiski dots norādījums izmaksāt atlīdzību par Finna notveršanu, tātad nevarēja būt aizdomu, ka kovārņi nav dabūjuši rokā īsto zēnu.

Pienāca tā diena, no kuras Maija bija baidījusies. Arabellā tika iekrauti pēdējie krājumi maniokas milti, kaltētas pupas, petroleja prīmusam un dāvanas indiāņiem.

Tovakar Finns ieradās atvadīties no Furo un pārējiem.

-   Jums jārūpējas par Maiju, zēns piekodināja viņiem. Apsoliet nepieļaut, ka viņai gadās kas slikts!

Furo, kurš īgņojās, jo arī viņš gribēja doties līdzi Finnam, to apsolīja, un Tapi ar Končitu darīja tāpat. Tikai vecā Lila nebija nomierināma; viņa raudādama šūpojās uz priekšu un atpakaļ un paziņoja, ka nomirs, pirms zēns atgriezīsies.

Stāvēdama pie loga, Maija redzēja Finnu iznākam no Lilas namiņa, un vienu mirkli meitenei likās, ka viņš dosies prom neatvadījies. Tad zēns šķērsoja pagalmu, nostājās zem viņas loga, un meitene dzirdēja viņu svilpojam to melodiju, ko Finns bija svilpojis pirmajā vakarā pēc viņas ierašanās.

Vējiņ, pūt uz dienvidiem, dienvidiem, dienvidiem,

Pāri jūras plašumiem jaukajiem, zilajiem…

Maija izskrēja laukā, apkampa zēnu, novēlēja viņam laimīgu ceļu un neraudāja.

Tu nedrīksti viņam visu sabojāt! Mintija bija piekodinājusi, un Maija to arī nedarīja.

Taču tad, kad Finns bija prom, meitene ilgi stāvēja pie loga, mēģinādama atcerēties dziesmas vārdus. Dziesmā izskanēja lūgums atvest atpakaļ kādu, kurš kuģī bija devies prom, bet viņa nedomāja, ka tas bija beidzies laimīgi.

Un kāpēc lai tas beigtos laimīgi? Kāpēc lai vējš raizētos par to, ka viņa varētu vairs nesatikt Finnu?

15. NODAĻA

Sers Obrijs bija aizsūtījis karieti uz staciju atbraucējam pretī. Viņš gribēja sagaidīt savu mazdēlu dzīvojamā istabā.

Ja vien tas patiešām ir viņa mazdēls.

Kloviss sēdēja starp Trepvuda kungu un Lova kungu. Kovārņi gribēja zēnu paši nodot vectēvam un tad atgriezties pilsētā.

Laiks bija vēss. Taisnību sakot, stipri vēss; Vestvudas tīrelim pāri brāzās austrenis, un Kloviss vilka plaušās gaisu, juzdams lielu atvieglojumu. Ne lipīgas tveices, ne kukaiņu. Beidzot viņš atkal ir Anglijā!

Vismaz divdesmit minūtes viņi bija braukuši pa liepu aleju. Starp jaunaudzes kokiem Kloviss manīja pamirdzam ūdeni. Tam jābūt ezeram, kur Bliezēja turēja zem ūdens Bernāra galvu.

Pēkšņi kariete iegriezās ceļa līkumā, un zēna priekšā slējās Vestvuda.

Tā bija tieši tāda, kā Finns bija stāstījis: Austrumu spārns, Rietumu spārns un vidū masīvs kvadrāts bet celtne bija ļoti liela, lielāka, nekā Kloviss bija spējis iztēloties.

Mirkli zēns juta, ka vēderā viss sagriežas. Kovārņi bija viegli apmānāmi; visa brauciena laikā viņi bija pieglaimojušies zēnam un brīvo laiku pavadījuši bārā. Taču Finna vectēvs redzēs viņam cauri, tas nu Klovisam bija skaidrs.

Viņi pabrauca garām strūklakai ar to personu, kas cīnījās ar čūsku. Šķiet, viņš bija pazaudējis galvu, žēl gan. Tad kariete apstājās pie galvenās ieejas.

Un Kloviss ieraudzīja uz akmens pakāpieniem, kas veda līdz parādes durvīm, sapulcējušos ļaužu pulku! Tur bija sievietes ar ziliem priekšautiem, sievietes melnās kleitās, vīrieši livrejās, darba uzsvārčos un frakās…

Protams! Visi kalpotāji nostādīti rindā, lai viņu sagaidītu!

Klovisu pārņēma vēl stiprāka panika. Viņš nebūtu domājis, ka pasaulē var būt tik daudz kalpotāju! Tad zēns atcerējās: tieši tā bija noticis izrādē Mazais lords Fontlerojs, kad Sedijs atbrauca no Amerikas, un kādā citā lugā, kuras nosaukums bija Jaunais kungs, kad mājās atgriezās pazudušais mantinieks.

Kučieris atvēra karietes durvis. Lova kungs un Trepvuda kungs godbijīgi nogaidīja, lai zēns izkāpj pirmais.

Kloviss iztaisnoja plecus. Viņš dziļi ievilka elpu, kā vienmēr bija darījis pirms iziešanas uz skatuves, un tad devās uz priekšu.

Augšstāvā, dzīvojamā istabā sers Obrijs pielika pie acs teleskopu.

Kad kuģis bija piestājis Liverpūlē, kovārņi bija devušies uz kungu apģērbu veikalu un nopirkuši Klovisam tvīda uzvalku un cepuri labāko, ko tirgotājs varēja piedāvāt. Lūkodamies okulārā, sers Obrijs redzēja skaistu puisi, kurš bija zilacains, spēcīgs, iznesīgs kā princis. Zēns paspieda roku virssulainim, saimniecības vadītājai un virējai tieši tā, kā vajadzēja; tad, nostājies kāpņu augšgalā, viņš pagriezās un pateicās par sagaidīšanu zemākajiem kalpotājiem, bet pēc tam sekoja virssulainim namā.

Sera Obrija sirds sāka dauzīties. Nevar noliegt, ka viņu bija mākušas bažas Bernārs taču bija spējīgs radīt sazin ko -, bet šis zēns izskatījās lieliski. Viņš nepļāpās ar kalpiem kā viņa tēvs; viņš bija laipns, bet nelaida sev ne tuvu.

Hallē muižas pārvaldnieks sagaidīja Lova kungu un Trepvuda kungu, lai aizvestu uz kabinetu. Kovārņi bija lolojuši cerību, ka tiks uzaicināti uz vakariņām, bet sers Obrijs nesēdās pie viena galda ar detektīviem. Lai nu kā, viņiem tika samaksāts, pasniegta solītā naudas balva un glāze alus, un tad abi atvadījās no Klovisa un tika aizvesti uz staciju, lai paspētu uz Londonas vilcienu. Virssulainis (ne tas vecais, kurš bija nopēris Bellu, bet jaunāks vīrietis ar tumšiem matiem) Klovisu aizveda garām lādei, kur Dadlijs reiz bija ieslēdzis Bernāru, bruņutērpam, no kura Dadlijs bija izlēcis, un gleznai, kurā bija redzams vīrs ar turka galvu šķēpa galā. Tad sulainis pieklauvēja pie smagām ozolkoka durvīm, paziņoja: Tavernera jaunskungs, ser Obrij, un aizgāja.

Pār sulīgu, tumšu paklāju, kas šķita milzum plašs, Kloviss lūkojās uz seru Obriju Taverneru un sers Obrijs Taverners lūkojās uz viņu. Kloviss redzēja druknu vīru ar sarkanu seju, baltām ūsām un spurainām uzacīm. Viņš atbalstījās uz spieķa, tāpēc Kloviss nodomāja, ka viņam droši vien ir ģikts; tajās izrādēs, kurās Kloviss bija piedalījies, šķiet, ikvienu, kas vecāks par piecdesmit, mocīja ģikts, un zēns nolēma piesargāties un neuzgrūsties virsū vecajam vīram.

Savukārt sers Obrijs redzēja savu sapņu mazdēlu. Klovisa acis bija ļoti zilas, mati biezi un zeltaini; zēns zemu noliecās pār roku, kas tika pastiepta viņam pretī. (Gudliji bija stingri raudzījušies, lai aktieri iemācās kārtīgi paklanīties.)

-   Nu, manu zēn, beidzot tu esi klāt! Kas tevi spieda tik ilgi slēpties?

Kloviss jau bija apsvēris, ko uz šādu jautājumu atbildēt.

-   Man bija bail, ka es neesmu… cienīgs iemiesot šo lomu. Viņš uzmeta skatienu seram Obrijam, lai pārbaudītu, vai nav pārspīlējis, bet nebija vis.

-  Muļķības! Tu drīz visu iemācīsies, manu zēn. Un tad: Tu nemaz neesi līdzīgs tēvam. It nemaz.

-   Manuprāt, esmu atsities mātē, ser, Kloviss teica. Tā kā viņš nekad nebija redzējis savu māti, kura savu bērnu tūlīt pēc piedzimšanas bija atdevusi bāreņu namam, viņš jutās gluži droši, to teikdams.

-   Tu man tomēr kādu atgādini. Kurš tas varētu būt?

Kloviss satraukts gaidīja.

Tad sers Obrijs pavēstīja: Es zinu! Tavu vecvectēvoci Alvinu. Viņš bija admirālis Nelsona flotē. Nīlas kaujā nogāja dibenā ar visu kuģi. Galerijā karājas viņa portrets; vēlāk tev parādīšu.

Tad Kloviss jautāja, kas noticis ar tā vīra, kurš cīnās ar čūsku, galvu, un sers Obrijs atbildēja, ka Dadlijs to sašķaidījis, šaudams ar bisi.

-   Viņš dzinās pakaļ malumedniekiem, viņš teica un tad apklusa, izskatīdamies ļoti bēdīgs. Dadlijs bija lielisks puisis. Prasi, kam gribi.

Kloviss sacīja, ka dzirdējis savu tēvu stāstām, cik stiprs bijis Dadlijs, un mēģināja atcerēties, vai dzirdējis par Dadliju ko labu, bet nebija vis. Tā kā sers Obrijs izskatījās pavisam bēdīgs, bija tīrā laime, ka virssulainis pieteica Smitas kundzi un viņas trīs vecākās meitas. Jaunākā, Prudensa, vēl gulēja šūpulī un nepiedalījās vakariņās ārpus mājas.

Klovisam nebija grūti Smitas kundzē sazīmēt Bliezēju un viņas trīs meitās saskatīt tās būtnes, kam nebija nekādas vērtības sera Obrija acīs, jo viņas piederēja pie nepareizā dzimuma.

-    Sveicināta, Džounas tante, Kloviss pieglaimīgi teica, cerēdams, ka Bliezēja kopš apprecēšanās ir pierimusi.

-   Tu mums gan liki padancot, Džouna spalgi paziņoja un zēnu iepazīstināja ar meitām.

Meitenes bija ļoti tievas un trauslas, ar taisniem, gaišiem matiem un sērīgām sejiņām tādas kā nelaimes vēstneses. Houpai, kura bija vienpadsmit gadus veca, bija uz priekšu izvirzīti zobi; deviņus gadus veca-

V

jai Feitai bija grūti elpot caur degunu; Ceritija tā baidījās no mātes, ka stostījās, tomēr viņas bija jaukas meitenes.

Visas trīs satrauktas lūkojās uz Klovisu. Māte bija teikusi, ka vienai no meitām pieaugušai vajadzēs ar viņu apprecēties, lai arī viņu ģimene dabūtu daļu Vestvudas. Meitenes zināja, ka Bernārs ir bijis traks, aizbēdzis no mājām, sarunājies ar kalponēm un žurkām, tālab doma par precēšanos ar viņa dēlu bija ļoti biedējoša. Bet nu, kad Kloviss smaidot ar viņām sarokojās, meitenes jutās labāk. Viņš neatgādināja zēnu, kurš aizbēg no mājām un sarunājas ar kalponēm.

Virssulainis paziņoja, ka galds uzklāts. Kloviss sniedza roku Bliezējai (no tām izrādēm, kurās bija piedalījies, zēns zināja, ka tā jādara), un viņi izgāja cauri galerijai un pa lielajām, kokgriezumiem rotātajām kāpnēm devās uz ēdamzāli.

Tiklīdz Kloviss ieraudzīja ar sniegbaltu galdautu apsegto galdu un viņa nāsīs ieplūda svaigu maizīšu un ceptas gaļas vieglā, siltā smarža, viņš zināja, ka viss būs labi. Zēns atcerējās viesnīcu Paradiso un visas citas vietas, kur bija pretīgs ēdiens, un viņa sejai pārslīdēja smaids, kas to vērta ļoti skaistu. Pat Klovisa audžumāte nespētu pagatavot labāku maltīti. Sparģeļu zupa bija smalka un sātīga, rostbifs brūns un kraukšķīgs ārpusē un mazliet iesārts iekšpusē, kartupeļi izkusa mutē. Un desertā tika pasniegts maizes un sviesta pudiņš ar putukrējuma piciņām…

Kloviss ēda un ēzdams nolēma, ka droši vien izturēs nedēļu vai pat divas, pirms padosies. Finns priecātos par šo papildu laiku, un būtu žēl mazliet neuzkavēties arī citu iemeslu dēļ: palikt vedināja ingvera pudiņš un varbūt sutināta jēra gaļa ar kaperiem… un cūkas cepetis ar tieši tik kraukšķīgu garoziņu, kā vajadzīgs.

Arī nelaimes vēstneses, mājās atgriezušās, jutās gluži apmierinātas.

-   Man nebūtu nekas pretī, ja vajadzētu precēties ar viņu, sacīja vecākā Houpa.

-   Man arī ne, apgalvoja Feita.

Man tāpat, piebilda Ceritija. Man arī… ne-nekas ne-nebūtu pretī.

Tad māsas nopūtās. Māte pateiks, kura no mums, sacīja Houpa. Ja vien tā nebūs Prudensa.

Prudensa vēl gulēja autiņos un bija par mazu, lai tiktu ņemta vērā, bet meitenītei bija cirtaini matiņi un bedrīte vaigā, un māsas viņu ienīda.

Kas attiecas uz Klovisu tikko nomazgājies, linu naktskreklā ģērbies, viņš gulēja starp vēsiem un nevainojami spodriem palagiem. Ne pretodu tīkla, ne mušpapīru, ne blakšu… Jā, viņš noteikti izturēs vismaz nedēļu. Viņš ir apsolījis Finnam un to paveiks.

Sers Obrijs gan vēl nebija gultā. Viņš bija aizklibojis uz gleznu galeriju, kas atradās nama pašā augšā, un ilgi stāvēja, lūkodamies uz jūras kara virsnieka formas tērpā ģērbtā Alvina Tavernera portretu.

Patiesi, līdzība bija pārsteidzoša! Deguns, acis, mute, veids, kā mati krīt pār pieri, viss tieši kā tam zēnam, kurš šodien bija ieradies.

Dažkārt gadās, ka līdzība parādās tikai pēc vairākām paaudzēm turklāt stiprāk nekā citkārt, sers Obrijs nodomāja. Zilās asinis spēja sagādāt pārsteigumus!

16. NODAĻA

Finns bija prom trīs dienas, un dzīve bungalo šķita vēl nomācošāka nekā tad, kad Maija tikko bija atbraukusi.

Mintonas jaunkundze raudzījās, lai mācības turpinātos, bet, kaut arī Maija mācījās tikpat čakli kā iepriekš, viņa to darīja bez prieka. Meitenei vairs negribējās lasīt par augiem un dzīvniekiem, viņa vēlējās tos sameklēt. Viņa alka būt ārā, mežā, un iekļauties īstajā dzīvē; tā kā Mintonas jaunkundzei bija sava aizraušanās guvernantei ļoti patika lasīt -, viņai bija saprotama arī meitenes vēlēšanās.

Sausajam gadalaikam tuvojoties, laiks kļuva arvien karstāks. Savā istabā Mintonas jaunkundze novilka korseti, bet tad atkal to uzvilka. Ne tāpēc, ka baidītos no Kārteres kundzes, bet tāpēc, ka zināja britu sievietes nemet nost apakšveļu, un arī tāpēc, ka bija pieteikusi Maijai pārlieku nesatraukties, kad Finns devās prom. Ja Maija varēja ar godu pārdzīvot šķiršanos, tad viņa pati ar godu varēja paciest, ka no karstuma izsūt mugura.

Guvernante visu laiku rūpīgi uzmanīja Maiju, jo nebija šaubu: Kārteri kļuva pavisam dīvaini. Kad Kārtera kunga darījumi no neveiksmīgiem kļuva par vēl neveiksmīgākiem, viņš arvien vairāk laika sāka pavadīt savā kabinetā, pētīdams stikla acis, un, tā kā viņa ģimene nevēlējās uz tām skatīties, viņš bieži paaicināja iekšā Maiju.

-    Paraugies uz to! viņš mudināja meiteni. Tā ir kreisā acs, kas piederējusi kādam klaidonim, kurš atrasts miris grāvī Vimbldonas apkaimē. Paskat, kā uzkrāsoti asinsvadiņi! Grūti iedomāties, ka klaidonis varētu atļauties tādu aci.

-    Varbūt viņš bija ļoti ievērojams cilvēks, pirms kļuva par klaidoni, Maija izteica varbūtību, bet šīs acis viņu sāka vajāt sapņos.

Kārteres kundze hallē kādā skapī bija ierīkojusi, viņas vārdiem runājot, "pieliekamo", taču tas nebija domāts ēdiena glabāšanai. Plauktos stāvēja nevis plūmju sulas pudeles un sviesta kluči, bet kolbas ar etiķeti INDE, maskas sejas aizsargāšanai un gumijas cimdi. Tur atradās stikla burkas ar hlora hidrātu, snīpjainas šķīdumu izsmidzināšanas kannas un jauna, ļoti liela pudele ar uzrakstu PRUSAKU INDE TURĒT TĀLĀK NO UGUNS!

-   Nu mēs varēsim justies droši, viņa sacīja meitenēm. Mums vairs neizspruks neviens ložņātājs!

Turklāt viņa bija sākusi sarunāties ar lēdijas Pārsonsas portretu pie dzīvojamās istabas sienas.

-   Jums bija taisnība, Maija reiz dzirdēja viņu sakām lēdijas dusmīgajai, sarkanajai sejai. Man vajadzēja ļaut, lai Klifords sēž cietumā, nevis atvest viņu šurp. Paskat vien, cik tālu esam nonākuši!

Un kādu rītu Maija iegāja dzīvojamā istabā un ieraudzīja, ka portrets ir apvīts ar sarkanu lenti.

-    Cerams, jūs neesat aizmirsušas, ka šodien ir lēdijas Pārsonsas dzimšanas diena, Kārteres kundze sacīja dvīnēm. Vai atceraties to reizi, kad viņa jums ļāva sadalīt torti?

-   Jā, mamma, to mēs neaizmirsīsim.

-   Kas tā bija par torti? pajautāja Maija. Viņa bija ierunājusies bez kāda īpaša nodoma, tikai gribot izrādīt laipnību. Nekas viņu neinteresēja tik maz kā torte, kuru lēdija Pārsonsa griezusi un dalījusi kopā ar Beatrisi un Gvendolīnu, kad viņas vēl bija Anglijā.

Dvīnes pablenza uz Maiju. Lēdija Pārsonsa piederēja viņām-, Maijai par to nebija nekādas daļas viņa nedrīkstēja pat vaicāt.

-   Tā bija biskvīta torte ar rozā glazūru, atbildēja Kārteres kundze.

-   Nē, nebija vis, māt! Glazūra bija balta, izlaboja Beatrise.

-   Nē, nav tiesa; torte bija noklāta ar marcipānu un šokolādes skaidiņām, sacīja Gvendolīna.

Viņas turpināja strīdēties, bet Maija jau bija viņas aizmirsusi un domās pievērsusies Finnam.

Kur viņš bija? Vai viņam pietika kurināmā laivas katlam, vai kartes bija precīzas? Vai Finnam kaut mazliet viņas pietrūka?

Finnam patiesi pietrūka Maijas viņa būtu pārsteigta, ja uzzinātu, cik ļoti. Zēns nebija viens pats vadījis Arabellu ne tuvu, ne tālu, un tas nebija tik viegli, kā viņš bija cerējis. Kamēr laiva peldēja, viņš labi tika galā, bet tad, kad vakarā vajadzēja to noenkurot vai ausmā uzsākt ceļu, viņš būtu gatavs nez ko atdot par vēl vienu roku pāri. Nejau kura katra roku pāri tikai Maijas. Viņa bija paklausījusi viņa pavēlēm ātri, bet ne akli; zēns bija iemācījies viņai pilnībā uzticēties.

Un meitene bija jauka. Jautra. Ātri uztvēra jokus un ļoti interesējās par visu izjautāja viņu par putniem, augiem. Šorīt Finns bija aptvēris, ka grasās teikt: Maija, paskaties! -, kad ieraudzīja lietussargputnu cienīgi soļojam pa zaru; sapratis, ka meitenes blakus nav, zēns uz neparasto radījumu, kura spalvas

veidoja tādu kā nojumi, bija skatījies ar mazāku sajūsmu. Galu galā ikvienam gribējās dalīties iespaidos ar citiem. Zēns dzirdēja tēva balsi saucam: Finn, paskaties uz to pusi! daudzas reizes dienā.

Taču tēvs bija miris, Finns bija atstājis Maiju, un vienatne, kas viņam allaž bija sagādājusi prieku, pārvērtās par vientulību, un tas bija pavisam kas cits.

Zēns bija izmetis enkuru netālu no smilšu sēres, skaistā vietā, ko ieskāva platlapu palmas, un atrada tur bruņurupuča ligzdu ar olām. Gar laivu aizslīdēja bars zivju melnām spurām un astēm; viņš jau iepriekš bija dažas zivis izmakšķerējis, par ēsmu izmantodams banāna gabaliņus, un no tām iznāca gardas vakariņas. Viņš gandrīz nebija pieskāries saviem krājumiem, un Arabellas gaita bija stabila.

-   Kas man lēcies? Finns skaļi jautāja.

Viņš darīja to, ko bija ierosinājis viņa tēvs. Viņš devās apmeklēt ksanti cilti bet nu sāka prātot, ko tas var nozīmēt. Indiāņi tikpat labi varētu ietriekt zēnā bultu, kā saņemt viņu atplestām rokām.

Suns, kas bija gulējis saritinājies uz kuterīša priekšējā klāja, uzsita ar asti, tad piecēlās kājās un pastiepa mitru purnu, lai saimnieku mierinātu.

-   Viss kārtībā, Finns teica sunim. Viss kārtībā, Rob.

Taču zēns jutās neomulīgi ne tikai tāpēc, ka bija vientuļš. Viņš apzinājās, ka nebija varējis aicināt līdzi Maiju viņam taču nebija ne jausmas, kā šis ceļojums var beigties, turklāt Mintonas jaunkundze nekādā ziņā neļautu meitenei pievienoties viņam.

Un tomēr Finns juta, ka nevajadzēja Maiju atstāt. Viņš atcerējās, kā Kloviss bija teicis: Maijai nevajadzētu dzīvot mājā, kas ir nolādēta.

Tas bija muļķīgi. Viņš taču bija piekodinājis Furo un citiem parūpēties par Maiju, un viņi bija to apsolījuši.

Finna viena puse, indiāņa puse, atsaucās tādiem niekiem kā nelāgas priekšnojautas un paredzējumi, kas ar prātu nebija izskaidrojami. Pēkšņi sadusmojies uz sevi, Finns aizlīda līdz savai mugursomai, iededzināja lampu un paņēma Cēzera Gailu karus.

"Pēc aizsoļošanas no Menapi zemes…" zēns tulkoja. Un kļuva par parastu angļu zēnu, kurš pilda mājasdarbu.

Kad Finns bija prom gandrīz nedēļu, pienāca Dižais notikums, kuru dvīnes tā bija gaidījušas. Ar policijas kuteri atbrauca pulkvedis da Silva, atvezdams atlīdzību par Bernāra Tavernera dēla notveršanu.

Kā solījis, viņš atveda naudu Brazīlijas valūtā tā, lai var sadalīt divās vienādās daļās, bet pieteica dvīnēm to noguldīt bankā, cik drīz iespējams.

Ja jums nav sava konta, tad vecāki var to izdarīt jūsu vietā.

Taču dvīnes nedomāja tā rīkoties. Tiklīdz da Silva bija prom, māsas uz ēdamistabas galda jau skaitīja katra savu banknošu kaudzi.

Divdesmit tūkstoši… katrai.

īsu brīdi Beatrise un Gvendolīna bija pilnīgi laimīgas.

Mintonas jaunkundze un profesors bija sadraudzējušies. Jaunkundzes atrasto tauriņu profesors bija aiznesis kādam Manausas kolekcionāram, kurš viņai bija samaksājis. Turklāt profesors bija aizdevis guvernantei kukaiņu vācamo kārbu un nedaudz vielu, kas ļauj vākumu saglabāt. Kaut arī Mintonas jaunkundze pagaidām nebija atradusi neko citu pārdošanas vērtu, klusībā viņa lepojās ar to, ka kļuvusi par dabaszinātnieci.

Tā kā Maija tagad pēc mūzikas stundām lenču parasti ieturēja kopā ar Haltmaniem, Mintonas jaunkundze ar profesoru devās paēst uz mazo kafejnīcu, ko viņš bija ierādījis. Draudzība nenozīmēja visu savu rūpju izklāstīšanu, un Mintonas jaunkundze nesteidzās profesoram uzticēt bažas par Maiju. Tikai tad, kad viņš tieši apjautājās par meiteni, guvernante sacīja: Man nemaz nepatīk tas, kas notiek pie Kārteriem. Dvīnes vēl atklātāk terorizē Maiju, un šķiet, ka viņu māte dzīvo fantāziju pasaulē. Viņa uzrunā lēdijas Pārsonsas portretu, un dažreiz man bail, vai viņa…

Taču te nu Mintonas jaunkundze aprāvās, jo negribēja atzīt, ka viņas darba devēja, iespējams, zaudējusi prātu.

Droši vien viņiem raizes sagādā Kārtera kunga darījumi, profesors sacīja. Cik saprotu, Gonsaless alkst Kārtera asiņu. Viņš katrā ziņā ir parādā milzīgas naudas summas. Vai nevarat Maiju aizvest kur citur?

Mintonas jaunkundze vilcinājās ar atbildi. Pat profesoram viņa negribēja atklāt savu plānu, pirms jutās droša, ka to varēs īstenot. Es aizrakstīju Mureja kungam, viņa tikai sacīja.

Tad Mintonas jaunkundze apvaicājās par profesora darbu, un viņš dziļi nopūtās. Kerruterss ir miris, viņš pavēstīja, un vīra lielajā, sārtajā pierē parādījās tādas rievas, ka viņš atgādināja sērīgu mopsi.

Mintonas jaunkundze nogaidīja. Nešķita, ka viņa būtu ko dzirdējusi par Kerrutersu.

-   Viņš bija spožs vīrs, par izmirušajiem dzīvniekiem zināja vairāk par visiem, ko pazīstu, bet tie vajāja viņu.

-   Kas viņu vajāja?

-    "īstie" zinātnieki. Jums vajadzēja redzēt, ko tie rakstīja par viņu avīzēs! "Sapņotājs, kam nav realitātes izjūtas, cilvēks, kurš ļaujas mītiem un nostāstiem, vienmēr meklēdams neiespējamo…"

-   Ko tad viņš meklēja?

Profesors nolika dakšiņu. Likās, viņš skatās tālumā. Tad sacīja: Milzu sliņķi.

-   Jūs gribat teikt, tā kaulus? Skeletu? Tā kā to jūsu ribu?

-    Nē, pašu zvēru. Viņš bija pārliecināts, ka tas nav izmiris. Iedzimtie vienmēr stāstīja par sarkanīgu spalvu klātu varen lielu radījumu viņi to sauc par Maupugari -, kura ķetnām ir izliekti nagi. Tas esot redzams itin bieži. Viņš nopūtās. Tieši Kerruterss mani ieinteresēja par pērtiķiem mēs Kembridžā bijām draugi. Un tagad…

-   Kāpēc viņš nomira?

Profesors paraustīja plecus. Viņš meklēja sliņķus kaut kur Mato Groso apkaimē, un viņam piemetās

v '

drudzis. Sajā zemē nepavisam nav grūti nomirt. Es gan domāju, ka šie salauza viņam sirdi.

Mintonas jaunkundze nogaidīja, kamēr viņš ar mutautu izslaucīja acis. Tad viņa sacīja: Varbūt tas nemaz nebija slikts veids, kā aiziet. Joprojām strādājot, joprojām meklējot… Labāk nekā nomirt slimnīcā, kur apkārt svešinieki.

Jā. Jā, jums taisnība. Bet es gribētu…

Mintonas jaunkundzei kaut kas iešāvās prātā. Jūs nedomājat, ka viņam taisnība, vai ne? Ka sliņķi nav izmiruši. Jūs taču neesat ar viņu vienisprātis?

Profesors nosarka. Nē, nē, viņš teica. Tas ir maz ticams.

Taču viņš neskatījās Mintonas jaunkundzei acīs.

Viņa savāca savas mantas. Man jāsagaida Maija no klavierstundas, guvernante sacīja.

Taču, izgājusi no restorāna, vina taisnā ceļā nede-

V

vās pie Haltmaniem. Šķērsojusi laukumu, guvernante iegriezās ielā, kas veda uz Keminsku namu, un lūdza, vai varētu aprunāties ar kņazieni.

Profesoram bija taisnība par Gonsalesu. Nākamajā dienā viņš ieradās pie Kārteriem divu nepatīkama izskata rokaspuišu pavadībā.

Gonsaless bija brazīlietis, kurš daudzus gadus tirgojies Amazones apvidū. Viņš nebija jauks cilvēks, bet darījumus kārtoja godīgi, un Kārtera kungs nu bija izsmēlis viņa pacietību.

Kārtera kungs ieveda viesi kabinetā, bet sienas bija plānas, un gandrīz vai nebija iespējams nedzirdēt to, ko viņš teica.

-   Man reiz pietiek! Gonsaless portugāļu valodā pavēstīja. Vai nu pilnā mērā atdodiet visu, ko esat man parādā, vai arī es ķeršos pie tiesu darbiem.

Tad atskanēja Kārtera balss, pieklusināta, raudulīga. Pagaidiet tikai vēl pāris nedēļu! No apgabala ziemeļiem pienāks liela kaučuka partija. Tam būs laba cena.

-   Es dzirdēju pavisam ko citu, atcirta Gonsaless.

Balsis skanēja vēl kādu brīdi: Gonsalesa skaļi,

Kārtera pieklusināti. Tad Gonsaless strauji atgrūda vaļā durvis, paklanījās Kārteres kundzei, savāca savus rokaspuišus un prom bija.

Divas dienas pēc Gonsalesa apmeklējuma Kārtera kungs mēģināja tikt skaidrībā par saviem darījumu dokumentiem un rēķiniem. Viņš pat devās uz mežu, lai gan bieži nemēdza to darīt, un uzmundrināja tos strādniekus, kas vēl nebija viņu atstājuši.

Taču tad no Anglijas pienāca sainītis ar lielāko dārgumu, ko viņš jebkad bija redzējis: divām tumšzilām acīm.

-   Tās piederējušas kādam franču armijas kapteinim. Viņš kaujā uzgāja gaisā. Skat, kā tās saskaņotas; pilnīgi neticami!

Un viņš atkal pazuda kabinetā un parādījās vairs tikai ēdienreizēs.

Kārteres kundze bija sākusi rakstīt vēstuli lēdijai Pārsonsai Anglijā un ik reizi, kad kāds ienāca istabā, ar roku aizklāja lapu. Viņa uzrakstīja vairākas vēstules un tās saplēsa, taču beigās bija apmierināta ar uzrakstīto un pašrocīgi nogādāja vēstuli Manausas pastā.

Kas attiecas uz dvīnēm, viņu prieks nebija ilgs. Vispirms māsas sarakstīja rindā visu, ko gribētu nopirkt: kleitas, kurpes, cepures, šokolādes konfekšu kārbas. Ja Beatrise nolēma pasūtīt sārta organdija auduma balles kleitu ar kruzuļiem, Gvendolīna tūlīt pat nolēma pasūtīt zilu. Kad Beatrise pavēstīja, ka vajadzētu nopirkt kārtīgas smaržas, Gvendolīna sacīja, ka viņai līdz nelabumam apnicis lavandas odekolons un viņa arī pirks smaržas.

-   Beidz visu noskatīties no manis! Beatrise pikti teica, un Gvendolīna uzmeta viņai neizpratnes pilnu skatienu. Dvīnes allaž visu bija noskatījušās viena no otras.

Kārteres kundze bija lūgusi, lai meitas kādu daļu naudas atvēl vecākiem.

-   Jūsu tēvam pašreiz neklājas viegli, meitenes. Manuprāt, būtu jauki, ja jūs ar visu ģimeni dalītos savā bagātībā, viņa teica.

Taču dvīnes ļoti strikti atteicās to darīt.

-   Tā ir mūsu nauda. Mums tā vajadzīga. Mēs negribam, ka Maijai ir nauda, bet mums nav. Mēs gribam, lai viņa mūs atstāj.

Un dvīnes sāka turēt aizdomās vispirms māti, pēc tam kalpotājus.

-   Tie vienmēr kaut kur tuvumā slapstās! māsas īgņojās.

Tā bija taisnība. Tapi un pārējie, atcerēdamies Finnam solīto, izmantoja katru iespēju pārbaudīt, vai Maijai klājas labi.

Naudas slēpšana dvīnēm kļuva par vissvarīgāko nodarbi. Uz nakti Beatrise savas banknotes paslēpa vecā leļļu šūpulītī, kuru turēja pie gultas. Gvendolīna gulēja, savu daļu pabāzusi zem matrača.

Meitenes naudu ņēma līdzi uz mazmājiņu, kā arī uz ēdamistabu, kamēr tur mācījās.

Nu jau viņas bija beigušas plānot, kā naudu iztērēt. Māsas tikai vēlējās skatīties uz banknotēm un tīksminoties tās skaitīt.

Dvīnes, kuras turēja aizdomās ikvienu, tagad sāka turēt aizdomās arī viena otru. Viņas no gultas uz gultu izvilka diegus, lai naktī viena nevarētu piecelties, nepamodinot otru. Tad Beatrisei iekaisa rīkle un viņa nevarēja iet uz deju nodarbību: Gvendolīna atteicās bez māsas turp doties, lai viņas prombūtnes laikā tā nenozagtu naudu.

Taču Maiju jau nesatrauca dvīņu uzvedība. Māsas vienmēr bija izturējušās dīvaini. Maiju nemierīgu darīja sajūta, ka Mintija no viņas kaut ko slēpj. Ka guvernantei ir kāds noslēpums.

Dažas dienas pēc Gonsalesa apmeklējuma meitene pieklauvēja pie Mintonas jaunkundzes durvīm un, tās atvērusi, ieraudzīja, ka guvernante ir nometusies ceļos un savā skārda koferī liek iekšā grāmatas.

Mintonas jaunkundze aši pacēla acis un aizvēra kofera vāku, bet pirmoreiz Maija juta, ka viņa iztraucējusi guvernanti privātā nodarbē.

-   Es dažas no tām nolieku. Šekspīrā atradu skudras.

-   Tām gan jābūt varen izturīgām skudrām, Maija teica, ja jau izturējušas visas Kārteres kundzes indes!

-   Skudras patiešām ir izturīgas, Mintonas jaunkundze teica un mainīja sarunas tematu.

Tomēr Maija joprojām jutās neomulīgi, jo viņai bija aizdomas, ka tas, ko Mintonas jaunkundze darīja, bija mantu sakravāšana.

"Ai, Finn," domāja Maija, "es zinu, ka vajadzētu priecāties par to, ka esi brīvs un laimīgs, un es jau arī priecājos. Tikai nezinu, kas man te vēl darāms."

Taču Finns nebija laimīgs. Gan zēnu, gan laivu, šķiet, bija pārņēmis tāds kā kūtrums, un viņš nespēja pilnīgi atbrīvoties no saspringuma sajūtas vēderā.

Viņš bija noenkurojis laivu pie milzīga koka. Ūdens rāmi plūda dziļajā gultnē; labāku vietu nevarētu atrast.

Kas tad nu ir? Viņš bija ieturējis vakariņas ēdis pupiņas un ceptu kukurūzu; uz klāja bija saskaldītas malkas kaudze; suns bija devies krastā pats sev sagādāt vakariņas un atgriezās ar apmierinātu izteiksmi un asinīm notraipītu purnu.

Viss bija labi.

No koka uz koku lēkdami, viņam tuvojās mērkaķi, kuri sacēla parasto vakara traci, kā spalgi brēkdami, kā smiedamies; pamanījuši Arabellu, tie apstājās.

"Varbūt man tomēr vajadzēja doties uz Vestvudu," Finns prātoja. "Viņi no manis būtu dabūjuši laukā visas muļķības. Nelaimes nojausmas…"

Kas gan, pēc viņa domām, Kārteru mājā Maijai varēja notikt? Galvenā Kārteru bungalo iezīme taču bija tā, ka tur itin nekas nenotika! Tā bija pati garlaicīgākā vieta pasaulē; un indiāņi bija apsolījuši parūpēties par meiteni. "Tavai draudzenei nekas ļauns nenotiks," Furo bija teicis.

Kāpēc tad viņš jutās arvien nelāgāk?

Finns atcerējās, kā bija atvadījies no Maijas. Meitene bija iznākusi no mājas, ģērbusies rītatērpā; Maija skrēja pavisam viegli, bet, meiteni apskāvis, zēns juta, ka viņa ir apbrīnojami stabila.

Maijai patiešām viss būs kārtībā.

Es negriezīšos atpakaļ, Finns skaļi teica, un kokos mērkaķi atgāza galvu un rēca smieklos.

17. NODAĻA

Viena no iespējām, kas Klovisu bija biedējusi visvairāk: viņam liks jāt ar zirgu. Kloviss bija redzējis zirgus staļļos tie izskatījās milzīgi un nervozi. Ja sers Obrijs liks viņam sēsties sedlos, Kloviss bija gatavs atzīties uz karstām pēdām un, izmantojot Finna iedoto naudu, aizbēgt pie audžumātes.

Taču nedēļu pēc Klovisa ierašanās Vestvudā sers Obrijs ieaicināja zēnu bibliotēkā, jo gatavojās pavēstīt

sliktas zinas.

>

-   Es vēlos, lai tu, manu zēn, to uzņem drosmīgi. Lai to uzklausi kā īsts vīrs un Taverners!

Klovisam sāka dauzīties sirds. Vai kāds nomiris varbūt Maija vai viņa audžumāte? Ja tā, kā gan sers Obrijs to zina? Vai arī gluži vienkārši viņš, Kloviss, ir atmaskots?

-   Es neslēpšu, ka mums ar Bliezēju es gribu teikt, tavu tanti Džounu ir domstarpības. Viņa bija gatava tevi mācīt. Jau bija izraudzījusies brašu ķēvi, lai tu varētu sākt; nekādu gausu vai otršķirīgu kleperi. Tīrasiņu dzīvnieku. Pēc pāris nedēļām tu jau lektu pār šķēršļiem. Bet es diemžēl to nevaru atļaut.

-   Ko jūs nevarat atļaut, ser? jautāja Kloviss.

-   Nevaru tev atļaut jāt. Sēsties zirgam mugurā. Vari iedomāties, cik grūti man bija pieņemt šādu lēmumu; visi Taverneru bērni kopš divu gadu vecuma sēdušies sedlos. Bet pēc briesmīgā negadījuma ar Dadliju… Sera Obrija acīs sariesās asaras. Viņš novērsās. Ja būtu vēl kāds cits, kurš varētu mantot Vestvudu, es tev ļautu riskēt, bet, tā kā gan Bernārs, gan Dadlijs ir pagalam… Viņš saspieda Klovisa plecu. Tu to uzņem ļoti labi, manu zēn. Patiešām labi! Tu izturies kā īsts vīrs. Atzīšos, ka gaidīju iebildumus, pat niknuma lēkmes.

-   Jā, esmu ļoti vīlies, Kloviss teica, prātodams, vai nevajadzētu zaudēt savaldību un sākt raudāt katrs aktieris iemācījies to darīt pēc rokas mājiena. Taču beigu beigās viņš, it kā braši saņēmies, norija kaklā sakāpušo kamolu. Es, protams, gaidīju, ka… Viņš paskatījās pa logu Bliezēja kastaņbrūna aidinieka mugurā auļoja pār lauku. Bet es jau saprotu. Vienmēr jādomā par Vestvudu.

Sers Obrijs piekrītoši pamāja. Tu esi labs puisis. Protams, neviens nekad neieņems Dadlija vietu, bet… Viņš izvilka kabatlakatiņu un sparīgi izšņauca degunu. Un vēl kas. Par tavu skološanu. Bernārs vienmēr gaudās par skolu, bet viņš jau gaudās par visu. Lai nu kā, man šķiet, tu esi par lielu, lai tevi tagad sūtītu prom. Redzi, puikas parasti atstāj mājas septiņu astoņu gadu vecumā, bet tu šim laikam esi pāri. Tāpēc nolīgšu tev mājskolotāju. Viņš ieradīsies nākammēnes, kad būsi te iedzīvojies.

Paldies, ser, Kloviss pateicās. Un piebilda: Diemžēl es neesmu īpaši gudrs.

Sers Obrijs izskatījās satriekts. Augstā debess, puis, es ceru, ka neesi! Taverneri nekad nav bijuši grāmatnieki. Tikai tavs nabaga tēvs un, re, kas ar

vinu notika!

>

Kloviss nokāpa lejā un izgāja dārzā, kur mazās, sērīgās būtnes viņu gaidīja, lai uzspēlētu bumbu. Ja nevajadzēs jāt ar zirgu, varbūt viņš izturēs vēl nedēļu vai divas, pirms atzīsies. Doma par atzīšanos bija nejauka; ne tikai tāpēc, ka ikviens sadusmosies uz viņu, bet arī tāpēc, ka sers Obrijs būs sāpīgi vīlies. Kopš Bernāra bērnības laikiem viņa sirds noteikti bija atmaigusi Kloviss zināja, ka uz dzīves beigām ar veciem džentlmeņiem tā notiek.

Lenča laikā Kloviss nolēma, ka atradīs iespēju, kā tuvākajās dienās apmeklēt audžumāti. Viņa zinās, kā labāk rīkoties, zēns gribēja pārliecināties, ka viņa

dzīvo turpat, namiņā ciema nomalē, un tikai tad atzīties.

Virssulainis paņēma Klovisa pudiņa šķīvi un uzlika otru porciju ābolu sacepuma. Tas, kā jaunajam saimniekam garšoja ēdiens, ļoti iepriecināja ļaudis pagrabstāvā. Cik žēl, ka virēja bija saderinājusies, gatavojās precēties un drīz atstāt šo namu!

Beitsas kundze, Klovisa audžumāte, mita Stentongrīnā, nelielu lauku mājiņu rindas pēdējā namiņā. Viņas vīrs bija nomiris, pirms viņa bija pieņēmusi Klovisu, bet šī sieviete bija saimnieciska un čakla, un, kaut arī viņai bija jādodas strādāt kādā no apkārtnes lielajām mājām, savu namiņu un dārzu viņa uzturēja nevainojamā kārtībā.

Kloviss atbrauca ar omnibusu. Sers Obrijs bija piešķīris zēnam desmit šiliņu banknoti kabatas naudai, > » '

tā ka nevajadzēja tērēt to naudu, ko bija iedevis Finns.

Kad Kloviss gāja pa ciema nomali, viņam šķita, ka nekas nav mainījies. Koplietošanas aka atradās turpat, kur vienmēr, vecais ozols arī, un zālienā daži zēni spārdīja bumbu. Kloviss nebija šeit bijis četrus gadus; šie bērni bija pārāk mazi, lai viņu atcerētos.

Bet tad, kad Kloviss pieklauvēja pie namiņa durvīm un tās atvēra, Beitsas kundze nosarka, tad nobālēja un, asarām birstot, viņu cieši apkampa.

Džimij! viņa nebeidza atkārtot. Ai, tu esi atpakaļ, Džimij! Un kā izaudzis! Ak debess, cik tu labi izskaties! Tik glīšs! Beigu beigās tie Gudliji tevim bij' labi!

-    Ne gluži. Trupa bankrotēja, un tāpēc es atgriezos.

-    Ei, un cik smuki tu runā! Man grūti noticēt! Es tak domāju, ka nemūžam tevi vairs neredzēšu! Apsēdies, puis! Cepeškrāsnī ir plāceņi, tūlītās būs gatavi. Un man ir pavisam svaigas paniņas.

Kamēr audžumāte runāja, zēns pārlaida skatienu telpai. Viņš bija bijis Džimijs Beitss, tad Kloviss Kings un tagad kļuvis par Finnu Taverneru bet te nekas nebija mainījies. Virs kamīna joprojām bija redzams izšuvums krustdūrienu tehnikā, uz āķa karājās misiņa katliņš, palodzi rotāja sārta ģerānija. Taču viss izskatījās mazāks un… kaut kā nabadzīgāks. Vai audžumātei bija klājies grūti? Viņas priekšauts bija rūpīgi salāpīts, bet šķita, ka lāpījumu ir vairāk nekā auduma, un vai paklājs vienmēr bijis tik nodilis? Vai tev ir klājies labi, māt? viņš jautāja.

-   Ak vai, laiki ir grūti, bet es ciemā dažiem ļaudīm taisu ēst un tieku galā ar dārzu un visu citu. Jā gan, es labi tieku galā!

Viņa aizgāja un no cepeškrāsns izvilka plāceņus.

-   Un tagad, viņa teica, uzlikdama uz galda sviestu un pašas gatavotu zemeņu ievārījumu, sāc tik stāstīt, puis! Sāc no tā brīža, kad tie Gudliji tevi aizveda prom. Es gribu zināt itin visu.

Un Kloviss sāka. Viņš pastāstīja par ceļojumu gadiem, neērtībām, mazo algu bet arī par jaukiem laikiem sākumā, kad Gudliji viņu bija padarījuši par tādu kā klēpja sunīti un viņu bija priecējusi piedalīšanās izrādēs. Es sūtīju tev pastkartes, bet viņi nekad neatcerējās, ka jāiedod man markas.

-    Es saņēmu tikai vienu, Beitsas kundze sacīja. Ai, Džimij, kā man tevis pietrūka!

-   Un man tevis arī, attrauca Kloviss, kozdams plācenī. Vestvudā plāceņi bija ļoti gardi, bet šie bija vēl gardāki.

Un tad zēns izstāstīja par pēdējo ceļojumu uz Amazones apvidu, par iepazīšanos ar Maiju un Mintonas jaunkundzi un nelaimīgo Lorda Fontleroja dienas izrādi.

Beitsas kundze klausījās kā pasakā. Stāsti! Stāsti! viņa mudināja.

Un Kloviss turpināja vēstīt par to, ko bija piedzīvojis lagūnā pie Finna un ko viņi bija saplānojuši, lai Finns tiktu brīvē un Kloviss atgrieztos Anglijā.

Nu nabaga Beitsas kundze ļoti apmulsa un sadrūma.

-   Tu gribi teikt, ka uzdodies par citu cilvēku?

-   To jau aktieri dara, atteica Kloviss.

-   Jā, bet citi zina, ka viņi tikai izliekas! Viņa papurināja galvu. Tu saki: Vestvudā viņi domā, ka tu esi viņu mantinieks? Un viņi tā domā vēl tagad?

-   Jā. Bet es zinu, ka man būs jāatzīstas.

-   Protams, būs jāatzīstas, Džimij! Nevar tak dzīvot melos! Tik lepna vieta esmu dzirdēj'se, ka tā ir lieliska. Tev tūlīt pat viņiem viss jāizstāsta! Un tu, protams, vari braukt šurpu. Laiki grūti, bet gan tiksim galā.

-   Paldies, Kloviss sacīja. 254

Viņš atkal pārlaida acis namiņam. Jocīgi, cik tas bija mazs! Kad zēns bija ceļojis apkārt ar Gudlijiem, viņam tik ļoti bija gribējies atgriezties šeit, bet tagad…

Tomēr zēns zināja, ka audžumātei taisnība. Viņš atzīsies. Jau rīt pat.

Taču nebija viegli atrast brīdi, kad to izdarīt. Nākamo dienu sers Obrijs pavadīja divatā ar muižas pārvaldnieku, bet aiznākamajā tika aizvests uz Jorku, lai veiktu veselības pārbaudi pie sava ārsta.

Toties trešajā dienā pēc tam, kad Kloviss bija apciemojis audžumāti, sers Obrijs ierosināja mazliet pastaigāties pa parku. Viņš paņēma spieķi un binokli, uzlika galvā mednieka cepurīti, un viņi atstāja namu.

-   Tev laiks iepazīt muižu, vecais vīrs sacīja Klovisam.

Pirms viņi šķērsoja pagalmu, sers Obrijs apstājās pie skulptūras ar atšķelto galvu. Viņš ar spieķi pieskārās kakla stumbenim un tad pārvilka ar to pār zemē gulošās galvas sadauzīto pieri un degunu.

-   Es gribu tev ko lūgt, manu zēn, viņš sacīja. Par šo skulptūru. Vai pēc manas aiziešanas tu varētu atstāt galvu tāpat, kā ir? Dadlija dēļ. Lai kaut kas atgādinātu par viņu. Viņš nošņaukājās un izšņauca degunu.

-   Pēc jūsu aiziešanas, ser?

-   Pēc tam kad būšu nolicis karoti. Atstiepis kājas. Nomiris, tā sacīt. Kad te viss piederēs tev.

Kloviss dziļi ievilka elpu. Nu bija īstais brīdis. Viņš nespēja turpināt melot.

-    Patiesībā, ser, zēns iesāka, man kaut kas jums jāsaka. Viņš pietvīka, bet apņēmīgi turpināja. Redziet…

Viņa vārdus pārtrauca pērkondimdoša, spalga balss. Bliezēja, sēdēdama milzīga, melna zirga mugurā, pār muižas zirgu parādes laukumu auļoja uz viņu pusi. Izskatīdamās nosalušas un noraizējušās, viņai sekoja trīs sērīgās laumiņas uz ponijiem.

-    Es atjāju ielūgt zēnu uz tēju, Bliezēja nobrēca. Meitenes ar viņu grib uzspēlēt šarādes.

Tā beidzās pirmā atzīšanās reize.

Nākamā reize, kad zēns ar seru Obriju bija divatā, pienāca pēc pusdienām, kad dzīvojamā istabā tika pasniegta kafija.

Kamīnā jauki sprēgāja uguns; sers Obrijs izskatījās samiegojies un labsirdīgs. Varbūt viņš nekļūs pārāk dusmīgs?

-   Ser Obrij, man jums kaut kas jāpastāsta.

-   Vectēv. Es taču tev pieteicu, lai tu mani sauc par vectēvu, zēn!

-   Redziet, ir notikusi kļūdīšanās pārpratums. Kovārņi tas ir, Trepvuda kungs un Lova kungs, noturēja mani par kādu citu un…

Viņš sāka ātri stāstīt, nodurdams acis un lūkodamies uz paklāju pie kamīna. Beidzis runāt, zēns pacēla galvu, gaidīdams dusmu izvirdumu.

Sers Obrijs krēslā bija izstiepies guļus; viena viņa roka ļengani nokarājās gar sāniem, un vīra krūtis ritmiski sadrebināja dziļi elpas vilcieni.

Viņš nebija dzirdējis ne vārda no tā, ko Kloviss bija teicis.

Pēc tās reizes Kloviss gandrīz padevās. Mieru nelika vienīgi doma par to, ko audžumāte teiks, ja viņš neatklās patiesību. Un, sākoties trešajai nedēļai, kopš zēns bija Vestvudā, viņam izdevās to izdarīt.

Viņi abi ar seru Obriju atradās gleznu galerijā. Vecais vīrs bieži aizveda zēnu turp, un viņam sevišķi patika Klovisu apstādināt pie portreta, kurā redzams admirālis sers Alvins Taverners trīsstūrenē, un uzsvērt, cik viņi līdzīgi.

-    Paskaties uz degunu, puis; kā tas paslejas uz augšu gluži kā tavējais! Vai: Skat, kāds sašķelts zods tieši tāds kā tev!

V

Sajā reizē Kloviss juta, ka neizturēs, un, pirms sers Obrijs paspēja viņu aizvest pie gleznas, kurā attēlots vīrs, kurš tika uzskatīts par vēl vienu no viņa vecvectēvočiem, zēns dziļi ievilka elpu un sāka runāt.

-   Ser Obrij, man jums jāsaka…

-   Vectēv, vecais vīrs pārtrauca Klovisu. Es taču tev teicu, lai tu mani sauc par vectēvu!

Klovisu sāka pārņemt izmisums. Jā, bet redziet, jūs patiesībā neesat mans vectēvs. Ir noticis pārpratums. Īstenībā… Un šoreiz viņam ļoti ātri izdevās visu izstāstīt.

Kloviss bieži bija iztēlojies, kas varētu notikt pēc tam, kad viņš atzītos un izstāstītu patiesību. Viņš bija iztēlojies seru Obriju traki niknu vai ledaini saltu, vai pat ievainotu.

Taču pat ļaunākajos murgos viņš nebija iedomājies neko tik briesmīgu kā to, kas tagad notika.

18. NODAĻA

Dvīnes vēl joprojām nebija izlēmušas, kā iztērēt naudu, un viņas vēl joprojām negribēja to noguldīt bankā. Viņas bija uz šuvušas divus katūna maisiņus, kuros naudu glabāt, un pakāra tos kaklā pat tad, kad gatavoja mājasdarbus. Maisiņi karājās meitenēm uz vēdera, un viņas bieži paplikšķināja pa tiem, lai pārliecinātos, ka nauda vēl ir savā vietā.

-    Kā ķengurienes, kuras moka gremošanas traucējumi, sacīja Maija.

Taču Maiju vairāk satrauca Mintonas jaunkundzes izturēšanās. Viņa bija pasākusi kaut kur doties viena, un, kad meitene jautāja, uz kurieni guvernante iet, atskanēja tādas atbildes, kas nepavisam nebija atbildes.

Un vai viņa patiešām bija kravājusi koferi?

Dvīnes, protams, nelaida garām nevienu iespēju paņirgāties par Maiju.

-   Tavai dārgajai Mintijai ir noslēpums, un mēs zinām, kas tas ir! dzēlīgi izmeta Beatrise.

-   Bet mēs tev to neatklāsim, sacīja Gvendolīna.

-   Neiedomājies, ka viņa paliks kopā ar tevi!

Tomēr tikai tad, kad dvīnes Mintijai lika zaudēt savaldīšanos, Maija aptvēra, ka kaut kas nogājis greizi.

Viņas pildīja angļu valodas uzdevumu no Dr. Bullmana grāmatas.

-    Beatrise, vai tu varētu minēt aliterācijas piemēru? -jautāja Mintonas jaunkundze.

-   Nē, nevaru, attrauca Beatrise.

-   Un tu, Gvendolīna?

Gvendolīna papurināja galvu. Es arī ne.

Mintonas jaunkundzei spieda korsete, bet viņa nezaudēja pacietību.

-   Vēlreiz izlasi, ko doktors Bullmans par to saka, Beatrise! Lapas augšpusē.

-   AI… it… erācija ir vārdu, kas sākas ar vienu un to pašu burtu vai satur vienu un to pašu burtu, iz man… tošana… Viņa apklusa un paplikšķināja pa maisiņu. Es nesaprotu, ko tas nozīmē.

Mintonas jaunkundze, kura to jau divreiz bija izskaidrojusi, atkārtoja vēlreiz. Piemēram, ja tu saki: "Siltā, saulainā svētdienā, kad sisināja sienāži…"

Šajā brīdī ēdamistabā ienāca Kārteres kundze.

-    Nu, Mintonas jaunkundz, viņa teica, kā tad meitenēm veicas? Pavisam drīz doktoram Bullmanam būs jāsūta atskaite par darbu. Ceru, ka esat to sagatavojusi.

Mintonas jaunkundze paskatījās uz Beatrisi, kura žāvājās, un Gvendolīnu, kura kasīja ausi.

-    Nē, Kārteres kundze, viņa atbildēja, neesmu sagatavojusi. Turklāt es nemaz negrasos sūtīt atskaiti, ja dvīnes nesāks strādāt, kā nākas. Kopš viņas saņēma to naudas balvu, vairs nav iespējams viņas mācīt. Man šķiet, jums pašai vajadzēs uzrakstīt atskaiti.

Un, kamēr Kārteres kundze aiz dusmām brīdi nespēja atrast vārdus, Mintonas jaunkundze piecēlās no krēsla.

-    Šodien nodarbību vairs nebūs, meitenes, viņa teica un izslīdēja no istabas, it kā būtu cilvēks, kuram ir tiesības, nevis tikai guvernante.

Maija bija ienākusi ēdamistabā pēc papīra un visu dzirdējusi. Gribot negribot meitene juta gandarījumu bet vienlaikus arī bailes. Un ja nu Kārteres kundze aizsūta Mintiju projām?

Nākamajā dienā Mintonas jaunkundzei pienācās brīva pēcpusdiena. Kārteres kundze mēģināja viņu aizturēt, bet Mintonas jaunkundze teica, ka viņai Manausā ir kārtojamas darīšanas.

-   Jums gan vajadzētu uzmanīties, Mintonas jaunkundzi Esmu atlaidusi guvernantes arī par mazākām nekaunībām nekā tās, kuras jūs pēdējās dienās esat atļāvusies.

-   Es negribēju būt nekaunīga, Mintonas jaunkundze teica, bet pusdienlaikā viņu redzēja iekāpjam kaučuka transporta kuterī, kas devās uz pilsētu.

-   Vai viss kārtībā, Mintij? Maija pajautāja, pirms guvernante aizbrauca.

-   Viss ir labi, Mintonas jaunkundze atteica. Vai, pareizāk sakot, būs labi. Turies tālāk no dvīnēm, līdz es atgriežos.

Taču viņa neko nepaskaidroja.

Miera mājoklī vakariņas nekad nebija līksma ēdienreize, bet todien šķita, ka galds ir klāts kapsētā. Maltītes laikā ēdamistabā ienāca Tapi ar vēstuli, ko bija atgādājis īpašs ziņnesis, kurš tūlīt bija pazudis tumsā.

-   Gonsaless! Kārtera kungs klusi pavēstīja un aiznesa vēstuli uz savu kabinetu.

Ziņas bija tik sliktas, kā Kārters bija gaidījis. Norēķināšanās paredzama jau nākamajā dienā; Gonsaless gaidīs Karteru savā birojā pie ostas. Ja Kārters nevarēs samaksāt, Gonsaless atsūtīs tiesu izpildītājus.

-   Tiesu izpildītājus! iesaucās Kārteres kundze, kad vīrs beidzot viņai bija atklājis, kas notiek. Tos šausmīgos ļaudis, kuri visu savāc un aizved! To taču viņi nevar darīt!

-   Diemžēl var gan, atbildēja Kārters. Vai neatceries, kā Litlfordā…

Kārteres kundze sāka šņukstēt. Ai, nejau vēlreiz! Ne jau atkal! Tāds negods… Viņa pēkšņi iebrēcās.

-   Viņi nedrīkst dabūt lēdijas Pārsonsas portretu! No rīta pirmais, ko darīšu, es to noslēpšu, viņa ar niknu apņēmību paziņoja.

Kārtera kungs uzmeta viņai skatienu. Tas nav diez ko vērtīgs, toties mana kolekcija…

Izdzirdējušas paceltas balsis, pa gaiteni tuvojās dvīnes. Kas par lietu? Kas noticis? viņas gribēja zināt.

-   Nekas, meitenes, itin nekas. Laiks iet gulēt. Kārteres kundze pārlaida acis naudas maisiņiem, kas karājās meitām kaklā. Rīt tā nauda tiks aiznesta uz banku, un tas ir mans pēdējais vārds šai jautājumā!

-    Kad atlīdzība par zēna notveršanu būs noguldīta bankā, tās darbinieks viņai palīdzēs ietekmēt dvīnes; būtu smieklīgi, ja meitenes visu paturētu sev, kad ģimene nonākusi tādā ķezā. Un neguliet ar tiem tur! viņa turpināja. Tie jums var aizžņaugt rīkli.

Maija bija aizgājusi uz savu istabu. Viņa gribēja aizdegt petrolejas lampu, bet atklāja, ka tās vairs nav, pie gultas stāvēja tikai viena vienīga svece vecā misiņa svečturī. Meitene devās uz dvīņu istabu un, kā jau bija gaidījusi, ieraudzīja, ka tās "aizņēmušās" viņas lampu.

-   Tikai uz šo vakaru, Beatrise teica. Mums katrai vajag savu, jo mums kaut kas jāizdara.

Kad Maija jau bija gultā un mēģināja lasīt vienīgās sveces gaismā, pie durvīm kāds pieklauvēja, un istabā ienāca Tapi. Viņai mugurā bija labākās drānas, bet izskats pauda raizes.

-    Mēs iet uz kāzām. Lielām kāzām ar dejām un ēšanu. Mums jāiet, jo tas ir Furo brālis un viņš dusmīgs, ja mēs ne.

-   Izklausās, ka ies jautri, Tapi. Ceru, tev patiks.

-   Jā. Mēs visi iet mana māsa Končita, vecā Lila arī. Viņa negrib iet, bet viņai vajag.

Tapi nopūtās. Bija liels tracis, kad Lila teica, ka nevarot iet uz kāzām neviens no viņiem nevarot, jo viņi apsolījuši pieskatīt Maiju, un Furo paziņoja: ja viņi neieradīsies, viņa brālis sacelšot dzimtā naidu, kas varot ilgt gadu gadiem.

Beigu beigās Lila bija padevusies, un nu viņi visi laiviņā grasījās doties garā ceļojumā pa upi uz augšu līdz ciemam, lai laikā nokļūtu uz ceremoniju, kurai jāsākas, gaismai austot.

-   Bet tu esi ļoti uzmanīgs, ja? Un Mintonas jaunkundze ātri atpakaļ. Ņem… tas ir tev.

Un Tapi no groza izņēma banānu ķekaru un mango un nolika tos uz Maijas gultas.

Kad indiāņi bija prom, visu pārņēma savāda noskaņa. No namiņiem nenāca ne skaņa; viņi bija aizveduši līdzi pat sunīti.

Maija paskatījās pulkstenī. Drīz jāpienāk pēdējam kuģim. Viņa paliks nomodā, lai novēlētu Mintonas jaunkundzei labu nakti.

Taču meitene laikam bija aizsnaudusies. Kad viņa atkal paskatījās pulkstenī, bija gandrīz desmit. Viņa nebija dzirdējusi kādu ienākam mājā, bet Mintija varēja kustēties ļoti klusi, ja gribēja.

Maija izkāpa no gultas. Māja bija klusa un tumša. Viņa paņēma sveci un pieklauvēja pie Mintonas jaunkundzes durvīm.

Neviens neatsaucās. Maija pieklauvēja vēlreiz. Tad atvēra durvis un iegāja iekšā.

Istaba bija tukša. Mintonas jaunkundzes gultā nebija gulēts. Taču Maiju stipri nobiedēja kas cits.

Bija pazudis Mintonas jaunkundzes koferis.

Atgriezusies savā istabā, Maija pati sev teica, ka ir muļķīgi uztraukties, taču bailes nepazuda. Mintonas jaunkundzes koferis bija tāds kā… nu, tas bija daļa viņas pašas. Nepagāja ne diena, kad guvernante neizceltu no tā grāmatu un nenolasītu kādu rindkopu vai neparādītu attēlu. Vai kofera pazušana nenozīmēja to, ka dvīnēm taisnība Mintija viņu pametusi?

Jo vairāk Maija par to domāja, jo ticamāk tas likās. Mintonas jaunkundze sadusmojās uz dvīnēm, sacēlās pret Kārteres kundzi, devās prom, kaut gan viņai to neļāva.

Mintiju vairs neinteresēja Kārteru domas, jo viņa gatavojās doties prom.

Kopš ziņas par vecāku nāvi Maija nebija jutusies tik satriekta un vientuļa. Meitene mēģināja sev iestāstīt, ka Mintija taču viņu neatstātu, bet, guļot tumsā, tas neizdevās. Galu galā Finns bija atstājis Maiju tātad cilvēki varēja doties prom. Tā bija izdarījuši arī viņas vecāki. Viņi bija aizbraukuši uz Ēģipti un atstājuši meitu skolā.

Un tagad Mintija…

Pēc otras grozoties un knosoties pavadītas stundas Maija piegāja pie mazgāšanās galdiņa un iedzēra divas aspirīna tabletes. Tad pie viena norija vēl arī trešo un beidzot aizmiga.

Un gulēja ciešā miegā…

Pēc stundas Beatrise pamodās un zem spilvena meklēja maisiņu ar naudu. Tad atcerējās, ko māte teikusi. Rīt nauda tiks noguldīta bankā.

Beatrise to nepieļaus. Tā bija viņas nauda. Tiklīdz tā nonāktu bankā, māte droši vien tiktu tai klāt… vai tēvs… vai kāds cits. Un bankas taču tiek aplaupītas, tas ikvienam zināms.

Pusaizmigusi meitene tuvināja sērkociņu lampai, kurā uzšāvās liesma, uzvēdījot petrolejas smaku. Viņa atradīs drošāku slēptuvi. Grīļojoties meitene paņēma naudas maisiņu un atvēra veļas atvilktni. Ja pabāzīs maisiņu zem apakškreklu kaudzītes, kādu brīdi tas būs drošībā. Atvilktne čīkstēja; ja kāds mēģinātu to kustināt, viņa dzirdētu.

Bet, tiklīdz Beatrise kāpa atpakaļ gultā, pamodās Gvendolīna. Arī viņa pataustīja zem spilvena un īsi iekliedzās. Nav! Manas naudas vairs nav! Tu to esi nozagusi!

Beatrise atvēra acis.

-   Nerunā muļķības!

Beatrises lampa vēl dega. Gvendolīna aizdedzināja arī to, kuru viņas bija aizņēmušās no Maijas, un izkāpa no gultas.

-   Tagad atceros, Gvendolīna teica. Es to pabāzu zem pulksteņa. Vismaz man tā šķiet.

Tikmēr Beatrise bija nospriedusi, ka veļas atvilktne nepavisam nav droša slēptuve. Viņa atkal piecēlās, un nu abas meitenes, pusmiegā grīļodamās un uzgrūzdamās mēbelēm, meklēja labākas slēptuves.

Tad savā istabā, kas atradās turpat netālu, pamodās Kārteres kundze. Viņa dzirdēja meitenes rosāmies. Pie joda! Kas viņām ienācis prātā? Kundze uzāva čības un devās uz meitu istabu. Pa ceļam viņa pamanīja divus milzīgus, brūnus kukaiņus, kas paslīdēja garām pavisam tuvu viņas kājām.

-   Prusaki! Kārteres kundze iebrēcās un metās uz savu "pieliekamo kambari" pēc prusaku indes kanniņas.

Viņa apšļāca ar indīgo šķidrumu grīdas flīzes tai vietā, kur bija ieraudzījusi kukaiņus, un tad, kanniņai viņas rokā vēl pilot, steidzās uz dvīņu guļamistabu.

-   Kas, pie joda, noticis?! Kas par lietu?

-   Es nevaru atrast savu naudu! iegaudojās Gvendolīna. Zem pulksteņa tās vairs nav! Beatrise nozagusi!

-   Neesmu vis, melīgā grābšķe! Tu to iebāzi kurpju kastē.

-    Neapgāziet lampu! iebrēcās Kārteres kundze, kad meitenes sāka kauties. Viņa tvēra to lampu, kas stāvēja pie Beatrises gultas, un tajā brīdī prusaku indes kanniņas vāks nokrita un pār degošo dakti lipīgā straumītē sāka līt melns šķidrums.

Atskanēja svelpjoša skaņa, un gaisā uzšāvās liesmu mēle. Kārteres kundze mēģināja lampu izslēgt un to apgāza. Tā jau bija pārāk karsta, lai varētu skarties klāt. Vijīgas liesmas sāka laizīt Beatrises gultas palagus. Prusaku indes straumīte bija tāds kā uguns kanāls, kas plūda uz otru gultu.

Beatrises naktskrekla mala aizķērās, un meitene iespiedzās; Kārteres kundze, sitot ar spilvenu, mēģināja noslāpēt liesmas.

-   Ārā, meitenes… ārā! Ne jau pa logu, pa durvīm. Ātrāk, ātrāk!

Taču nu viņas dūmos tik tikko spēja ko saskatīt. Otra lampa, kas atradās uguns straumītei ceļā, bija eksplodējusi. Un liesmas bija sagrābušas aizkarus!

-   Kas noticis? Kas par lietu?

Pa gaiteni klepodams šurp skrēja Kārtera kungs. Viņš atvēra durvis, un caurvējš uzpūta liesmas līdz griestiem.

-   Izgrūd viņas laukā! viņš ieaurojās. Es skriešu atpakaļ pēc Maijas!

Viņš apsviedās apkārt un pa dūmu pilno koridoru grīļīgi devās atpakaļ. Taču ne uz Maijas istabu. Viņš pat nemēģināja turp nokļūt. Kārters taustoties sasniedza savu kabinetu un sāka raut vaļā atvilktnes.

Mana kolekcija, viņš murmināja. Mana kolekcija…

Un, satvēris samta kārbu ar mākslīgajām acīm, viņš noslīga uz grīdas, jo viņu bija pieveikuši dūmi un liesmas, kas nu jau, visu laizīdamas, vēlās caur bungalo.

19. NODAĻA

Mintonas jaunkundze pamodās gultā ar četriem pīlāriem un pārsteigta skatījās uz gleznu, tajā bija redzams krievu augstmanis, kura ragavām pakaļ dzenas vilku bars.

Viņa gulēja Keminsku nama viesu guļamistabā. Jaunkundzei sāpēja galva, jo viņa nebija radusi dzert vīnu un iepriekšējā vakarā Lilē jaunkundzes atvadu saietā tika izdzerts krietni daudz. Keminsku guvernante nākamajā dienā devās atpakaļ uz Franciju, un Mintonas jaunkundze bija piekritusi pārcelties pie krievu ģimenes un mācīt Olgu un Maiju.

Par spīti galvassāpēm, Mintonas jaunkundze jutās apmierināta. Maija būs laimīga šajā bezrūpīgajā un draudzīgajā namā, tikusi prom no īgnajām dvīnēm un viņu dīvainajiem vecākiem. Iekams Mureja kungs bija devis atļauju, viņa Maijai neko neteica, bet vakar bija pienākusi ziņa. Viņš ne tikai ļāva Maijai apmesties pie Keminskiem, bet arī paziņoja, ka Maijas uzturnaudu sūtīs tieši Mintonas jaunkundzei uz kādu citu banku.

V

Šķiet, ka britu konsuls jau veco juristu bija brīdinājis: Karterus piemeklējušas nepatikšanas.

Mintonas jaunkundze piecēlās un saģērbās. Apakšstāva brokastu istabā kņaziene sēdēja pie liela patvāra un lēja glāzēs kūpošu krievu tēju. Olga sēdēja viņai blakus un piecēlās, lai pakniksētu, bet Lilē jaunkundze vēl bija savā istabā.

-   Viņa brokasto gultā viņa ir mazliet… sagurusi pēc vakarvakara, kņaziene paskaidroja.

Mintonas jaunkundze pasmaidīja. Lilē jaunkundze laikam gan bija ļoti sagurusi Keminsku nama atstāšana viņu tā skumdināja, ka viņa sevi bija mierinājusi ar pārsteidzošu vīna daudzumu.

Šī maltīte ne mazākā mērā neatgādināja brokastis pie Kārteriem. Gaišā, greznā māja, draudzīgie kalpotāji, paši Keminski. Sergejs jau bija prom; viņš tagad mācījās kadetu skolā Manausā. Mācīt tikai Maiju un Olgu būs tīrais prieks!

-   Bet man jāsteidzas atpakaļ, Mintonas jaunkundze sacīja. Negribu Maiju pārāk ilgi atstāt vienu ar dvīnēm. Profesors Glastonberijs laipni piekrita uzglabāt manu koferi, tāpēc mēs ar Maiju nākamnedēļ varēsim atbraukt ar kaučuka transporta baržu.

-   Nē, nē, mans vīrs jums pretim aizsūtīs kuteri, sacīja kņaziene.

Mintonas jaunkundze nebija paredzējusi pavadīt nakti pie Keminskiem. Lilē jaunkundze bija lūgusi, lai viņa paliek uz atvadu vakaru, bet Mintonas jaunkundze stingri turējās pretī, līdz kņazs norādīja: ja viņa paliks, nākamajā rītā viņa jurists varēs noslēgt darba līgumu.

Zinot, ka Karteriem nepavisam nevarēja uzticēt ziņu nodošanu, Mintonas jaunkundze bija nosūtījusi Maijai domāto vēstulīti Furo, un viens no kņaza kalpotājiem bija norīkots to aizgādāt līdz indiāņa namiņam.

Labas ziņas, Mintonas jaunkundze bija uzrakstījusi. No rīta Tev visu izstāstīšu. Pa nakti palikšu pie Keminskiem, jo no rīta man ir darīšanas. Paziņo Karteriem, ka atgriezīšos ap pusdienlaiku bet vairāk neko nesaki!

Furo gādās, lai Maija noteikti saņem vēstuli. Guvernante bija manījusi, kā indiāņi sargāja Maiju, kopš Finns bija devies prom.

Kad Mintonas jaunkundze jau locīja salveti, pie durvīm sacēlās troksnis un kņazs, kurš bija pārraudzījis viena sava kuģa piekraušanu, profesora Glastonberija pavadībā, stipri aizelsies, aši ienāca istabā.

Kņazs devās tieši pie sievas un steigšus krieviski kaut ko teica Mintonas jaunkundze tomēr saklausīja vārdu "Kārters" un piecēlās.

-  Ak, mīļā! kņaziene vērsās pie guvernantes. Diemžēl sliktas ziņas. Kārteru bungalo izcēlies ugunsgrēks; māja ir stipri cietusi bet visi, cik saprotams, izglābti. Viņi aizvesti uz pilsētas slimnīcu.

Mintonas jaunkundze jau atradās pie durvīm. Viņas seja bija pilnīgi zaudējusi krāsu.

-   Kņaza kariete jau gaida, lai aizvestu mūs uz slimnīcu, teica profesors.

Mintonas jaunkundze pagriezās pret kņazu.

-    Paldies, viņa paspēja pateikties, pirms sekoja profesoram un izgāja uz ielas.

Dvlnes raudāja. Viņu gultas slimnīcas palātā atradās tuvu līdzās, jo palāta bija pārpildīta, un meitenes gulēja uz sāniem ar seju viena pret otru un rija asaras.

-   Tā ir pagalam, vienkārši pagalam!

-   Pilnīgi visa. Nekas nav palicis pāri, neviena banknote!

Medmāsas sākumā bija izturējušās ļoti laipni. Neviena no dvīnēm nebija stipri cietusi. Beatrisei bija apsviluši mati un uz kājas neliels apdegums; Gvendolīna, skrienot laukā no mājas, bija nokritusi uz grantētās takas un sastiepusi potīti. Taču bija jāņem vērā šoks un ieelpotie dūmi, un tāpēc kādu brīdi māsiņa sēdēja pie meiteņu gultām un mēģināja viņas nomierināt.

-   Jūsu māmiņa ir izglābta, viņa izveseļosies. Viņa guļ blakus palātā; jūs varat aiziet viņu apmeklēt.

Taču dvīnes neraudāja par savu māti.

-   Mūsu nauda! šņukstēdama teica Beatrise.

-   Atlīdzības nauda. Divdesmit tūkstoši katrai un visi sadeguši!

-   Varbūt jūs to atgūsiet no apdrošināšanas.

Taču Kārteri, protams, nebija apdrošināti, un dvīnes turpināja pinkšķēt, līdz māsiņai apnika, un viņa aizgāja.

Kārteres kundze gulēja blakuspalātā. Viņas roku klāja apsējs, un viņa bija ieelpojusi daudz dūmu. Tomēr arī šādā stāvoklī viņa atrada laiku, lai pažēlotos par slimnīcas vadību, higiēnas trūkumu un tām pacientēm, kuru mazie bērni, kam bija ļauts viņas apciemot, skraidīja apkārt pa visu palātu.

-   Uz manas ūdenskrūzes nometusies muša! viņa kaprīzi sacīja. Patiesībā pat divas.

Kārteres kundze vēl joprojām žēlojās, kad pie viņas gultas pienāca eleganti ģērbies anglis. Tas bija britu konsula palīgs.

-   Kārteres kundze, konsuls man lūdza noskaidrot, kā varam jums palīdzēt atgriezties Anglijā. Šķiet, ka te jums nekāda spožā nākotne nepaveras.

-   Jūs gribat teikt, ka samaksāsiet par biļetēm?

-   Jums un jūsu meitām jā. Vai Anglijā ir kāds, pie kā jūs varētu doties? Radi vai draugi?

Kārteres kundze sarauca pieri. Šķiet, draugu viņai nebija. Tad sejā iegūla rāma izteiksme. Lēdija Pārsonsa, Litlfordā. Esmu pārliecināta, ka viņa mūs pieņems. Viņa ir manas mātes māsīca… nu, gandrīz. Viņas adrese: Pelēkie Jumti, Promenāde, Piejūras Litlfordā.

Jaunais vīrietis to pierakstīja. Tad, vairīdamies no sievietes skatiena, viņš teica: Jūsu vīrs diemžēl neatgriezīsies Anglijā, vēl ne. Un, cik vien saudzīgi spēdams, viņš pavēstīja: tiklīdz Kārtera kungs tiks laukā no slimnīcas, viņu gaida tiesa un, iespējams, apcietinājums par krāpšanu un svešas mantas piesavināšanos. Tāpat kā viņš bija piemānījis banku Anglijā, viņš to izdarīja arī te. Kārtera kungs ne tikai Gonsalesam, bet arī citiem bija parādā vairāk naudas, nekā varētu cerēt jebkad atdot.

Mintonas jaunkundze uzskrēja pa slimnīcas kāpnēm, un profesors, sviedrus no pieres slaucīdams, viņai sekoja.

-  Karteru ģimene, viņa teica reģistratūrā. Ugunsgrēkā cietušās meitenes. Kur viņas ir?

-   C palātā, atbildēja reģistratore, un viņi uzskrēja divus kāpņu posmus augstāk.

Dvīnes vēl šņukstēja, taču aprāvās, lai platām acīm skatītos uz Mintonas jaunkundzi.

-    Cik saprotu, jūs neesat stipri cietušas, guvernante sacīja. Ceru, ka jums nesāp.

-   Mūsu nauda pagalam, izmeta Beatrise.

-   Jā. Bet jūs pašas varējāt būt pagalam. Un tad: Kur Maija?

Dvīnes paraustīja plecus. Tētis gāja atpakaļ viņu sameklēt. Mēs nezinām, kur ir Maija. Viņa te kopā ar mums nenonāca.

Mintonas jaunkundzei sāka dauzīties sirds. Profesors satvēra viņas elkoni. Iešu pajautāt medmāsai.

Viņš aizgāja pa gaiteni un tad sadrūmis atgriezās.

-   Viņa teica, ka slimnīcā esot tikai tās divas meitenes un viņu vecāki. Viņa nezināja, ka ir vēl viena meitene.

Mintonas jaunkundze dziļi ievilka elpu, cenzdamās nezaudēt savaldību.

-   Bet Kārtera kungs atgriezās, lai viņu sameklētu, tā dvīnes apgalvo! Viņai te jābūt!

Medmāsa bija iznākusi no sava kabineta un pievienojusies viņiem. Visi steigšus devās uz vīriešu palātu.

Kārtera kungam bija nopietni apdegumi. Viņa uzacis un mati bija apsviluši, seja piepampusi, abas rokas sedza apsēji. Viņš gulēja nekustēdamies, acis aizvēris. Bet Mintija neveltīja viņam ne mazāko vērību.

-   Kārtera kungs, kur ir Maija? Jūsu meitas apgalvo, ka jūs devāties viņai pakaļ. Vai jūs viņu nogādājāt drošībā?

-   Es… mēģināju… Kārtera kungs meloja. Devos tieši uz viņas durvīm, bet tas nebija iespējams. īsta pekle…

Mintonas jaunkundze sagrīļojās. Es neesmu no tām, kas ģībst, viņa teica, kad medmāsa paspēra soli uz viņas pusi.

Taču šai ziņā guvernante kļūdījās.

20. NODAĻA

Dažas stundas Kārteru nams bija izskatījies skaisti. Oranžas, sārtas un violetas liesmas apspīdēja naksnīgās debesis; ugunij dejojot un rotaļājoties mirstošajā ēkā, gaisā uzšāvās zelta dzirksteļu spieti.

Tad viss bija galā un nekas nebija palicis pāri tikai pelēki pelni un tie savādie priekšmeti, kas pēc nelaimes gadījumiem paliek veseli. Indes kanniņas snīpis, pārsprāgusi mazgājamā bļoda… un tajā vietā, kur bija atradies Kārtera kunga kabinets, viena karstumā ieplaisājusi acs, iedvešot šausmas, raudzījās debesīs.

Kad Finns rītausmā kuģoja atpakaļ pa Negro upi, viņš neredzēja liesmas un nedzirdēja trokšņus, kas atskanēja, mājai ejot bojā. Sākumā viss šķita kā parasti: lielie koki upes krastā, indiāņu būdiņas, noenkurotais Kārteru barkass.

Tad suns, stāvēdams zēnam blakus, atmeta galvu un iegaudojās.

Kas ir? Finns jautāja.

Nu arī viņš sajuta smacējošo dūmu dvaku.

Un, virzīdams kuteri uz piestātni, viņš to ieraudzīja tukšo vietu, tukšumu, kur vajadzēja būt Kārteru namam. Tur nebija pat pēdu. Itin nekā.

Finns bija domājis, ka ziņa par tēva nāvi ir pats ļaunākais, ko viņš piedzīvojis, bet nu viņš jutās vēl sliktāk, jo bija vainīgs. Ja viņš būtu paņēmis Maiju līdzi, kā meitene bija lūgusi…

Finns tā trīcēja, ka bija grūti piestūrēt Arabellu pie muliņa un pietauvoties. Nebija jēgas pārmeklēt drupas; bija skaidri redzams, ka tādā svelmē neviens nevarētu palikt dzīvs.

Tomēr pēdējā cerība vēl bija. Indiāņu namiņi nebija skarti. Varbūt viņi bija dabūjuši Maiju laukā no mājas; varbūt viņš atradīs meiteni tur guļam.

Atgrūdis pirmā namiņa durvis, zēns iegāja iekšā… pēc tam arī otrajā un trešajā būdiņā. Visas mājiņas bija pilnīgi tukšas. Pat papagailis bija aizlaidies no savas laktas, pat sunītis pazudis. Ārpusē uz takas sarauta virve rādīja, kur cūka, liesmu pārbiedēta, ieskrējusi mežā.

Finnam vairs nebija ne mazāko šaubu. Ļāvuši Maijai sadegt, viņi aiz šausmām un kauna aizbēguši.

Kā nu būs, Finns prātoja, kad būs jādzīvo, zinot, ka viņš nogalinājis savu draudzeni?

Kad Finns bija nolēmis negriezties atpakaļ, mērkaķiem bija iemesls smieties. Viņš gandrīz tūlīt bija pagriezis laivu pa straumi uz leju un devies pēc Maijas, turklāt, peldēdams pa straumi, visai ātri ticis uz priekšu un tomēr ieradies par vēlu.

Finns atstāja namiņus un nostājās gludajā, grantētajā laukumā, kas Karteriem bija bijis dārza vietā.

Viņa smadzenes, šķiet, vairs nedarbojās. Zēns neaptvēra, ko vajadzētu darīt. Vai jādodas uz Manausu un jāmēģina kaut ko uzzināt varbūt slimnīcā?

Pēc brīža Finns atskārta, ka iet pa celiņu, kas ved gar upi, atpakaļ uz to vietu, kur atstājis Arabellu. Kad zēns nokļuva pie takas atzarojuma, kas ievijas mežā, suns satraukti iebāza purnu trūdošu lapu kaudzītē. Finns pavilka suni sānis un ieraudzīja asiņu traipu… gabaliņu tālāk vēl vienu… un vēl vienu.

Finns gandrīz uzkrita meitenei virsū lapu un ložņaugu apslēpta, viņa gulēja tik nekustīgi, it kā būtu iebēgusi mežā nomirt.

Taču Maija nebija mirusi. Meitene gulēja kā sastingusi, naktskreklā ģērbusies, aizvērtām acīm un tik tikko manāmi elpoja. Asinis plūda no dziļas brūces kājā. Zēns uz viņas ādas neredzēja apdegumus. Acīmredzot viņa paģībusi tāpēc, ka zaudējusi daudz asiņu.

Kad Finns pasauca meiteni vārdā, viņa atvēra acis. Tad pastiepa roku un pieskārās zēna piedurknei.

Vai tagad varam iet? viņa čukstus jautāja.

Un viņš atbildēja: Jā.

Maija atvēra acis, ieraudzīja koku lapotni un augstu aiz to galotņu lapām baltu sauli.

Viņa sajuta tvanīgo, reibinošo orhideju smaržu un dzirdēja spalgi kliedzam putnu tā vientuļais sauciens skaidri pārskanēja kāda motora vienmuļo troksni.

Tad koki virs galvas pazuda. Maija raudzījās bālās, skaidrās debesīs; pēkšņi gaisma tā žilbināja, ka viņa aizvēra acis, jo negribēja pamosties vai pārtraukt to, kas ar viņu notiek. Meitene vēlējās, lai tas turpinās un turpinās.

Maija gulēja laivas dibenā. Viņi vienmērīgi virzījās uz priekšu pa ūdeni, ne ātri, ne lēni; tas bija īstais ātrums, lai viņu ieaijātu miegā. Maija bija apklāta ar pelēku segu; to nogrūdusi, meitene ieraudzīja, ka viņas kāja ir apsaitēta. Tā pulsēja, bet sajūta nebija nepatīkama… Kāja it kā piederēja kādam citam.

Maija aizvēra acis un atkal aizmiga.

Kad meitene vēlreiz pamodās, viņa juta: kāds piespiedies pie viņas sāna un klusītēm krāc suns tumšā smilškrāsā…

Tad Maija pagrieza galvu un aiz muguras ieraudzīja Finnu rāmi sēžam kutera pakaļgalā, turot rokās stūri, un viņa saprata, ka atrodas uz Arabellas un drošībā.

/

Kad Finns atrada meiteni mežā, virsroku viņā guva indiāņu asiņu daļa. Tā zēnam palīdzēja Maiju aiznest uz laivu piestātni un noguldīt Arabellā. Tā apsaitēja meitenei kāju, lika viņai norīt krietnu porciju kāda koka mizas uzlējuma un tad pacelt enkuru, sakot viņai, ka ir jāguļ, jāguļ, jāguļ… Dažbrīd Finna eiropieša asiņu daļa tam pretojās un iebilda, ka vajadzētu Maiju nogādāt slimnīcā, lai viņai tiktu sniegta kārtīga medicīniskā palīdzība.

Taču zēns to neņēma vērā; viņš zināja, kas Maijai tagad labāk der, un nekļūdījās, jo, pamodusies blakus sunim, meitene atkal bija viņa pati. Baiļu un spēku izsīkuma izteiksme no viņas sejas bija pagaisusi.

-   Man gribas ēst! meitene sacīja un uzsmaidīja draugam.

Maija bija izglābusies, izkāpjot pa savas istabas augsto logu; dziļā brūce viņas kājā bija radusies, meitenei rāpjoties caur saplēsto rūti. Kad viņa bija pamodusies, durvis jau gruzdēja.

-    Pēc tam es neko daudz neatceros. Man liekas, dūmu dēļ. Zinu, ka būdiņās neviena nebija.

-    Kāpēc ne? Finns nikni jautāja. Viņi apsolīja parūpēties par tevi!

-  Viņiem bija jāiet uz kāzām svarīgām kāzām. Visi devās prom. Un Mintija arī viņa kaut kur aizgāja, Maija teica. Viņa ir pametusi mani.

-Nē!

-   Ko tu gribi teikt ar "nē"? Viņas tur nebija viņa neatgriezās no savas brīvās dienas.

-   Varbūt. Bet viņa nav tevi pametusi. Tas nu gan nav noticis. Un kas ar pārējiem?

-   Viņi izglābās. Redzēju, kā "ātrās palīdzības" kuteris aizgādā viņus prom, bet noslēpos. Es vairs nespēju būt kopā ar viņiem! Viņi tā ķildojās un brēca! Tā nu es paslēpos starp kokiem. Sākumā nemanīju brūci kājā, bet tad… Maija pašūpoja galvu. Taču tam nav nozīmes, Finn, nekam vairs nav nozīmes, jo tu atgriezies!

Viņi atkal peldēja pa Negro uz augšu, tad iegriezās mazākā upē Agarapi, kas tecēja uz ziemeļrietumiem uz to apvidu, kur pēdējoreiz manīta ksanti cilts.

Agarapi bija skaista upe. Viņi līkumoja starp nelielām saliņām, kur tupēja balto gārņu bariņi vai no kritušajiem kokiem pacēlās sīku, pērļaini pelēku sikspārņu mākoņi. Maiju pārsteidza ainavas daudzveidība. Dažreiz viņi slīdēja caur tumšiem, klusiem džungļiem, kur dzīvnieki bija noslēpušies visaugstākajos koku zaros; citkārt upe ievijās rāmā lauku apvidū gandrīz kā Anglijā -, un zālainās norās redzēja ganāmies purva briežus. Reiz Arabella peldēja garām koku smalcei, un braucēji tālumā pamanīja kailu, brūnu kalnu rindu, pirms atkal ienira mūžamežā.

-    Ja šī ir Amazones "Zaļā elle", tad ellē ir mana vieta! Maija pavēstīja.

Meitene bija pilnīgi laimīga. Atraisījusi apsēju, viņa ieraudzīja savādu zaļganu trūdu pikuci, ko Finns bija piesaitējis pie viņas kājas, un zem tā gandrīz aizdzijušu brūci.

-   Tev patiešām vajadzētu kļūt par ārstu, viņa teica. Bet varbūt par riebēju?

-   Bieži vien tas ir viens un tas pats.

Maija bija noīsinājusi vienām Finna biksēm staras un aizņēmusies viņa kreklu, un zēns no kokvilnas auduma baķa, kas paredzēts indiāņiem, bija nošņāpis gabalu, no kura meitene bija sameistarojusi kaut ko līdzīgu sarongai, ko apvilka, ejot peldēties. Naktskrekls, kas bija bijis mugurā, kad viņa izglābās no uguns, tika saplēsts lupatām tās kalpoja Arabellas tīrīšanai.

Viss, kas Maijai bija piederējis, ugunsgrēkā bija gājis bojā, bet viņai no tā, izņemot zobu birstīti, nekā netrūka. Urbināt zobus ar zariņu nebija gluži tas pats, kas tīrīt.

Meitene pilnībā uzticējās Finnam. Ja zēns apgalvoja, ka šajā ūdenskrātuvē var droši peldēties, viņa nedomādama ienira tajā, un baisās piraņas nemetās plosīt viņas miesu, arī kaimans, žokļus atplētis, nemetās virsū. Ja Finns sacīja, ka šīs sēnes var droši ēst, Maija arī ēda.

-   Mans tēvs mēdza man atgādināt, viņa teica zēnam. Tas ir latīņu valodā. Carpe Diem. "Tver dienu!" Gūsti no tās pašu labāko, satver dienu un dzīvo tajā tik pilnasinīgi, cik vien spēj! Viņa atglauda matus no sejas. Kad viņi ar mammu gāja bojā, es diez cik labi to nespēju. Neviena diena nešķita tāda, kuru es ļoti gribētu satvert. Bet šeit…

-   Jā, dažas vietas ir tam kā radītas. Tava mamma bija dziedātāja, vai ne?

-    Jā, bet viņa to daudz neņēma galvā. Neatceros, ka viņa pirms uzstāšanās būtu īpaši saudzējusi balsi, dzērusi jēlas olas vai darījusi ko tamlīdzīgu. Viņa vienkārši dziedāja mājās, dārzā, visur.

-    Visi saka tev vajadzētu izkopt balsi, Finns teica un sarauca pieri: ja Maija nākotnē varētu kļūt par dziedātāju, varbūt viņai nevajadzētu doties nezināmajā.

Meitene papurināja galvu. Man patīk tā, kā ir tagad.

-   Bet vai tev netrūks mūzikas?

-   Mūzika ir vienmēr. Tikai jāatver mute.

Nelielā līcītī viņi piestāja krastā, lai sakurtu ugunskuru un izceptu zivi, kuru iepriekš bija noķēruši.

-   Tev bijuši labi vecāki, Finns atzina.

-   Tev arī. Viņa uzlika pannu virs liesmām un ielēja eļļu. Kā tev šķiet vai ksanti ciltī kāds vēl atcerēsies tavu māti?

Fins uzpūta liesmu.Nezinu. Mēs varam neatrast ksanti cilti, viņš brīdinoši teica.

Maija paraustīja plecus. Tas nekas. Bet, ja atradīsim, vai viņi mani pieņems? Manī nerit indiāņu asinis.

-   Ja nepieņems, mēs tur nepaliksim. Es nepieļaušu, ka tev notiek kas slikts; man ir ierocis.

-   Es nebaidos, Maija atteica. Un viņa runāja taisnību. Meitene bija baidījusies no dvīņu negantībām un noslēgtās dzīves Kārteru bungalo, bet viņu nebiedēja ceļojums pa svešu apkaimi kopā ar zēnu, kurš ir tikai nedaudz vecāks par viņu. Maija domāja: varbūt viņa vairs nekad mūžā ne no kā nebaidīsies, ja vien būs kopā ar Finnu.

Viņi nesteidzās. Ceļš veda uz rietumiem, uz Džapuras mežiem, un ik vakaru Finns izklāja zemē tās kartes, kuras nu viņam bija, un pētīja tēva atstātās piezīmes. Viens bija skaidrs. Vietā, kur upe sazarojās, atradās neliela saliņa, un tur starp divām slaikām kumu palmām auga džakarandas koks. Ja braucēji atradīs šo zīmi, viņi būs nokļuvuši ksanti zemē bet viņi nezināja, cik tas tālu vai tuvu.

Lai nu kā, viņi atkal un atkal izkāpa krastā. Finns gribēja savākt augus, kurus, kā viņš droši zināja, varēja pārdot, un viņš apmācīja arī Maiju. Zēns uzkāpa pašā koka galotnē un atgriezās ar dzeltenu augļu ķekariem, ko varēja savārīt, lai ārstētu ādas slimības. Viņš atrada koku, no kura lapām gatavot uzlējumu, lai palīdzētu tiem, kas sirgst ar nieru kaitēm, kā arī noplūca sudrabainu papardi, ar ko ierīvēt smeldzošus muskuļus. Vairumam šo augu bija indiāņu vārdi, bet, kamēr viņi atradumus sašķiroja un salika žāvēties kokvilnas auduma maisiņos ar pielīmētām zīmītēm, Maija ātri vien tos iegaumēja.

-   Tu būtu pārsteigta, ja uzzinātu, cik daudz pilsētā ļaudis par šiem te maksā, Finns teica.

Taču nejau viss, ko zēns savāca, bija domāts pārdošanai. Viņš atjaunoja arī savas zāļu lādītes krājumus, turklāt ik dienu neatlaidīgi Maijai atgādināja, ka jāieņem hinīna tablete.

-    Sausajā gadalaikā malāriju dabū tikai pēdējie muļķi, viņš apgalvoja.

-    Šķiet, ka man vajadzētu nogriezt matus, kādu rītu Maija teica, kad tikko bija nolauzusi Finna ķemmei vēl vienu zaru.

-   Nē. Tā nav prātīga doma.

Maija pārsteigta paskatījās uz viņu. Bet tu taču gribēji, lai Kloviss nogriež matus!

-   Tas bija pavisam kas cits.

Viņi bieži runāja par Klovisu, un tagad Finns bija tas, kurš prātoja, vai viņi pret zēnu izturējušies godīgi. Viņš vai nu ieslēgts tajā briesmīgajā namā, vai ir atzinies un izsviests no turienes.

-   Kloviss vismaz nonācis Anglijā tieši pēc tās viņš ilgojās.

Taču meitene redzēja, ka Finnu, kuram ne no kā cita nebija bail, Vestvuda joprojām biedēja.

-   Un, ja nu viņš no turienes ir izsviests, manuprāt, viss sāksies no jauna, viņš paredzēja. Atkal kovārņi. Atkal slēpšanās.

-   Nu, te viņi mūs neatradīs, Maija teica.

Viņi bija noenkurojuši laivu starp divām salām tādā kā alā, ko veidoja pono koka zemu nolīkušie zari. Ap laivu bija ieniruši un izniruši divi ūdri; vardes laida vaļā vakara kurkstēšanu.

Tā bija burvīga diena; viņi bija redzējuši sauļojamies bruņurupuču ģimeni un pamanījuši maitu liju pāri. Viņiem talkā bija nākusi viegla, labvēlīga brīze, un lietus, kas reizēm gāzās no debesīm pat sausajā gadalaikā, šoreiz nebija uznācis.

-    Atceries tu teici, ka toreiz, kad tavs tēvs bija dzīvs, ik rītu namiņā pie lagūnas mēdzi pamosties ar domu: "Es esmu tur, kur vēlos būt." Tā es jūtos, pamostoties Arabellā.

Maijai bija vienalga, vai viņi atradīs ksanti cilti vai ne. Viņu neinteresēja nokļūšana galā, viņu interesēja ceļojums. Bija pagaisušas skumjas par to, ka Mintija viņu pametusi.

Finnam, kurš meiteni gandrīz vai bija nolaupījis, reizēm uzmācās satraukums. Viņam vajadzētu kādam paziņot, ka Maija ir drošībā, nevis aizvest viņu, ne vārda nesakot, bet pamazām zēns pārstāja raizēties un pilnībā nodevās ceļojumam.

Un, ja arī Maija sirds dziļumos saprata, ka viņai netiks ļauts mūžīgi kuģot pa Amazones baseina upēm, viņa pamanījās to aizmirst. Strādādama meitene dziedāja, un, kad Finns uzsvilpoja Vējiņ,pūt uz dienvidiem, meitene smaidīja, atzīdama, ka kļūdaini dusmojusies uz vēju. Tas bija atvedis atpakaļ draugu, un viņa bija apmierināta.

Kad Finns dienas beigās žēlojās, ka viņi nav visai tālu tikuši, meitene teica: Un kas par to? Mums pieder viss laiks, cik vien pasaulē ir!

Ne vienmēr ir prātīgi tā sacīt.

21. NODAĻA

Mintonas jaunkundze apmetās pie Keminskiem. Ugunsgrēkā viņa bija zaudējusi visu, izņemot koferi ar grāmatām, bet par naudu, ko bija ieguvusi, pārdodot tauriņu, viņa nopirka tās nedaudzās lietas, kas bija nepieciešamas. Tā kā Keminski pret viņu bija izturējušies tik laipni, guvernante bija apņēmusies izpildīt pienākumu: katru rītu viņa mācīja Olgu un palīdzēja kņazienei rakstīt vēstules.

Pārējo dienas daļu viņa meklēja Maiju.

Kopš meitenes pazušanas bija pagājusi nedēļa. Mintonas jaunkundze allaž bija bijusi tieva, bet nu viņa atgādināja staigājošu skeletu. Kad guvernante gāja pa ielu, ļaudis atskatījās uz viņas mokpilno seju.

Kārteru kalpotāji Tapi, Furo un citi neatgriezās. Kad viņus bija sasniegusi ziņa par ugunsgrēku, veco Lilu bija sagrābis nikns drudzis, jo viņa bija pārliecināta, ka, atstājot Maiju, viņi meiteni nogalinājuši, un indiāņi bija devušies dziļi mežos meklēt dziednieku, kurš varētu izārstēt veco sievieti.

Mintonas jaunkundze devās izklaušināt tos indiāņus, kuri dzīvoja upes krastā un ostas tuvumā; viņa atkal un atkal pārmeklēja bungalo drupas. Viņa iztaujāja upes patruļas un ļaudis, kuri atbrauca ar kuģiem, -ja nu Maija bija zaudējusi atmiņu un kaut kur aizklīdusi?

Daudzi viņai palīdzēja. Keminski, īpaši Sergejs, policijas priekšnieks, Haltmani, deju kursu vadītāja Dišāmpa kundze un bērni, kuri pie viņas mācījās dejot. Neilgajā laikā, ko Maija bija pavadījusi Amazones apvidū, viņa bija ieguvusi daudz draugu.

Bet tas cilvēks, kurš neļāva Mintijai sajukt prātā, bija profesors Glastonberijs. Katru rītu viņš atstāja muzeju sava palīga ziņā un pats meklēja risinājumu.

Vienīgi profesors bija pilnīgi pārliecināts, ka Maija nav mirusi.

-   Gandrīz vienmēr ir… atliekas, viņš teica, ja kāds iet bojā sadegot.

-   Jūs domājat… kauli… vai… zobi? Mintonas jaunkundze jautāja.

-   Jā, tā es domāju, profesors noteiktā tonī teica.

Viņš strādāja kopā ar policijas priekšnieku un kņazu,

garas stundas pavadot ostā, un vismaz divreiz dienā atgriezās pārbaudīt, vai Mintonas jaunkundze ir ko ieēdusi vai pat pagulējusi.

Taču tad, kad bija pagājusi nedēļa, Mintonas jaunkundze zaudēja cerības. Pametot Maiju, viņa meiteni tikpat kā bija nogalinājusi. Tagad viņai jāziņo Mureja kungam, ka Maija ir gājusi bojā.

Kad guvernante jau bija uzlikusi galvā cepuri, lai dotos uz pasta nodaļu, Keminsku kalpone ieveda profesoru.

Ieraudzījusi viņa sejas izteiksmi, Mintonas jaunkundze sniedzās pēc krēsla.

-   Vai ir kaut… viņa iesāka.

-   Jā, jaunas ziņas. Kāds vīrs, kas laivā brauc pa upi tirgodamies, Agarapi upē redzējis Arabellu. Un viņš ir pārliecināts, ka tajā bijuši divi bērni.

Mintonas jaunkundze pārlaida skatienu Keminsku dzīvojamai istabai, it kā tur, gatavu braukšanai, varētu atrast to jaudīgo laivu, kas viņai tagad vajadzīga.

-   Man tūlīt jādodas turp! viņa teica.

-   Mums tūlīt jādodas turp! profesors izlaboja viņas sacīto. Kņaziene lūdza, lai Mintonas jaunkundze pagaida, līdz atgriežas viņas vīrs. Viņš varētu jums sameklēt labu kuteri un kuģa komandu.

Taču Mintonas jaunkundze nespēja gaidīt.

-   Es došos nopirkt pārtiku un dažas lietas, kas varbūt Maijai vajadzīgas, viņa teica profesoram. Pēc stundas tiksimies ostā.

Taču tad, kad viņi tika līdz ostai, tur nebija nevienas laivas, ko varētu noīrēt, un neviena cilvēka, kurš varētu palīdzēt. Bija dienas vidus, un visi bija aizgājuši mājās paēst un pēc tam pagulēt diendusu.

-   Labi, nāksies kādu nozagt, Mintonas jaunkundze sacīja.

Viņi ieraudzīja pazīstamu kuteri. Kārteru spinātzaļo barkasu bez nosaukuma. Pēc ugunsgrēka Gonsaless to bija atvedis uz pilsētu, lai pārdotu un līdz ar to palīdzētu atmaksāt Kārtera kunga parādus.

-    Dažas dienas neviens to nepamanīs, Mintonas jaunkundze teica. Un nebūs nekāda nelaime, ja arī pamanīs. Viņa palūkojās uz profesoru. Vai protat to vadīt?

-   Es ceru, profesors Glastonberijs atbildēja. Viņš nopūtās, taču nemēģināja viņu apturēt. Tikpat labi varētu mēģināt stāties ceļā lavīnai. Šķiet, kurināmā sagādāts pietiekami.

Mintonas jaunkundze jau bija pacēlusi svārku malu un uzlēkusi uz klāja. Viņa atāķēja barkasu un pagaidīja, kamēr profesors samet kurtuvē malku un motors lēnām sāk pukšķēt.

-   Ja atradīsim Maiju, Mintonas jaunkundze teica, kad viņi devās ceļā, es zvēru, ka došu šai laivai kārtīgu vārdu!

Ceļojums, ko viņi veica augšup pa Negro un pēc tam Agarapi, ļoti atšķīrās no tā pasakainā brauciena, kurā pirms nedēļas bija devušies Finns un Maija.

-   Ātrāk, vai nevar ātrāk?! Mintonas jaunkundze nemitējās sacīt.

Kad malkas krājums saruka, satvērusi mačeti, kuru kopā ar citiem darbarīkiem bija atstājis Furo, viņa izlēca krastā un cirta ceļu caur pamežu tā, it kā būtu piedzimusi ar nazi rokā.

Guvernante darīja visu, ko bija aizliegusi saviem skolēniem, domāja drūmas domas, iegrima tumšos nomoda murgos. Vienu brīdi viņai šķita, ka Maija ugunsgrēkā gājusi bojā un uz Arabellas redzētais bērns ir kāda indiāņu meitene, kuru Finns gabaliņu pavizinājis. Nākamajā mirklī viņa iedomājās, ka tā bijusi Maija, bet nu meitene ir noslīkusi vai nokļuvusi pie ksanti cilts indiāņiem, kuri viņu nogalinājuši.

-   Viņiem nevarētu pārmest, ja viņi kļuvuši mežonīgi, Mintonas jaunkundze teica, ņemot vērā, kā pret indiāņiem izturējās iebraucēji.

-    Jara bija ļoti maigas dabas, profesors teica. Finna māte.

-   Tas bija toreiz, attrauca Mintonas jaunkundze.

Profesors atstāja viņu mierā un pievērsās laivai.

Barkass bija lielāks un ātrāks par Arabellu, bet tas tikai nozīmēja, ka vajadzīgs lielāks daudzums malkas. Vīrs bija novilcis kreklu; viņa krūtis klāja sodrēji, seja bija tveicē piesarkusi, bet viņš dzina laivu uz priekšu kā prātā jucis burvis.

Taču, kad Mintonas jaunkundze mēģināja panākt, lai profesors turpina ceļu naktī, viņš palika pie sava.

-   Tas ir bīstami un muļķīgi, viņš sacīja. Ja uzskriesim uz sēkla, nemūžam netiksim nost.

Tā nu Mintonas jaunkundze apgūlās kajītē, profesors pārnakšņoja uz klāja, un, tiklīdz ausa gaisma, viņa pagatavoja tik stipru kafiju, ka mute gandrīz palika vaļā, un viņi atkal devās ceļā.

-   Kāda muļķe es biju! Mintonas jaunkundze teica, sēdēdama barkasa pakaļgalā un turēdama stūri. Man vajadzēja palikt pie Henrija Hartingtona, kurš bāza kucēnus caur tenisa kortu stiepļu žogiem. Vai pie Lavīnijas Frīmentlas, kura tauriņiem rāva nost spārnus. Dievs zina, ka man bijis jāpieskata pietiekami daudz šausmīgu bērnu. Bet Maija…

Viņi redzēja daudz ko tādu, kā dēļ profesors ļoti gribētu apstāties: pamestu kolibri ligzdu ar divām oliņām, kas nebija lielākas par zirņiem; sārtu orhideju, kādu viņš nebija redzējis, bet Mintonas jaunkundze nespēja pieļaut, ka viņš apturētu laivu. Pat tad, ja līdz ūdensmalai aizslātu milzu sliņķis ar rudu, garu spalvu, viņa pieprasītu braukt tālāk.

Profesors tomēr nelaida visu garām.

-   Vai jums noteikti jāturpina mani saukt par profesoru Glastonberiju? viņš neapmierināts jautāja, kad viņi ceļā bija pavadījuši trīs dienas.

Mintonas jaunkundze stūrēja, ar acīm meklēdama zīmes, kas vēstītu par sēkļiem vai zemūdens klintīm.

-   Es nezinu jūsu kristīto vārdu, viņa sacīja.

Profesors nosarka. Nevils, viņš atzinās.

Mintonas jaunkundze pagriezās un paskatījās uz

viņu notraipījušos ar mašīneļļu, neskuvušos, sviedriem klātu un pēkšņi aptvēra, ko šis vīrs viņas labā dara.

-    Kas tad vārdam "Nevils" par vainu? viņa jautāja.

Pēc tam Mintonas jaunkundze kļuva mierīgāka un saprātīgāka. Viņa atvēra dažas līdzpaņemtās konservu kārbas un pagatavoja kārtīgu maltīti. Viņa pat atļāvās pamanīt upes skaistumu un atminējās, kā bija cerējusi pelnīt naudu, vācot augus un dzīvniekus.

-   Vai jūs šī notikuma dēļ nezaudēsiet darbu? viņa jautāja. Tik pēkšņi aizbraucot…

Profesors paraustīja plecus.

-   Domāju, ka ne. Bet nekas briesmīgs nebūs, ja arī

V

zaudēšu. Sā vai tā man pēc pāris gadiem jādodas pensijā, un esmu iekrājis mazliet naudas. Viņš ielika kurtuvē vēl vienu malkas pagali. Senāk es reizēm ar Taverneru devos ceļojumos. Es varētu tādā veidā nopelnīt iztiku… Ne tikai vācot augus un dzīvniekus tagad ļaudis gatavi maksāt labu naudu par to, ka viņiem parāda savvaļas dzīvniekus. Viņa skatiens slīdēja pār ūdeni. To es biju nodomājis darīt, kad atbraucu šurp, bet manai sievai ceļošana nebija pa prātam.

Viņi iegriezās Agarapi un drīz vien ieraudzīja varenu čūsku, bezgala garu, švīkstot izslīdam cauri lapām un ieplunkšķam tumšajā dzelmē.

-   Anakonda, profesors sacīja.

-    Vai tā ir bīstama? Mintonas jaunkundze jautāja.

-   Mums ne, profesors atbildēja. Tā ir laba zīme Ūdens dievs kļūst pazīstams.

-   Tad mēs varbūt Maiju atradīsim, elpai aizraujoties, teica Mintonas jaunkundze.

-   Ko jūs grasāties ar meiteni darīt, kad viņu atradīsiet? tovakar profesors jautāja.

-  Aizvedīšu pie Keminskiem un nekad vairs neizlaidīšu no acīm, Mintonas jaunkundze atbildēja.

-   Viņai tas varbūt nebūs viegli.

-   Pie joda! Kāpēc ne? Keminski ir laipnākie ļaudis pasaulē!

-   Jā, bet viņa ir izjutusi brīvības garšu.

-    Nieki! atcirta Mintonas jaunkundze, kurai pie muguras lipa korsete. Arī es esmu izjutusi brīvības garšu, viņa pēkšņi dzirdēja sevi sakām. Bet man jāatgriežas un viņai tieši tāpat.

Nu viņiem vajadzētu atcerēties virzienu, kurā Finns bija paredzējis doties, bet miega trūkums un satraukums viņu domas bija padarījis neskaidras. Turklāt raizes sagādāja arī kas cits: Kārteru barkasam iegrime bija lielāka nekāArabellai. Kas notiks, ja upe kļūs par seklu, lai viņi turpinātu ceļu?

Piektajā dienā Mintonas jaunkundze klusībā bija atmetusi cerības un pat profesors vairs nepūlējās būt jautrs.

Tad, tieši nedēļu pēc došanās ceļā, viņi iepeldēja upes līkumā un izdzirdēja suņa rejas.

Bērni pagriezās un ieraudzīja tuvojamies spinātzaļo barkasu.

-   Ak nē! Tikai ne Kārterus! Maija iesaucās. Viņa ar acīm izmisīgi meklēja slēptuvi. Ja es iebēgtu džungļos…

Bet tie nebija Kārteri. Savā ziņā bija pat ļaunāk, jo no tās sievietes, kura nu piecēlās no savas vietas barkasa pakaļgalā, Maija pat nemēģinātu noslēpties vai aizbēgt.

-   Tu esi jukusi! Mintonas jaunkundze sauca pār arvien sarūkošo ūdens klaju starp laivām. Tu esi pilnīgi traka! Kas tev ienācis prātā?

Tad guvernante nozuda kajītē, kur pirmo reizi kopš Maijas pazušanas ugunsgrēkā izplūda asarās.

Taču atvieglojums, kas guvernanti pārņēma, kad viņa ieraudzīja, ka Maija ir sveika un vesela, drīz guva pavisam citādu izpausmi. Nokļuvusi uz Arabellas, viņa izrādīja neapmierinātību par Maijas pinkainajiem matiem, kailajām kājām, savādo apģērbu. Guvernante bija atvedusi meitenei zobu suku un pat ķemmi, bet, kā viņa izteicās, būs jāpaiet dienām, līdz Maija atkal izskatīsies civilizēta. Viņa sabāra Finnu par Maijas aizvešanu, neganti tirdīja zēnu par latīņu valodas mācīšanos un gribēja zināt, cik bieži viņi ieņēma hinīna tabletes. Kad guvernante beidza viņus tirdīt un meklēt vainas, Maija jau gandrīz vēlējās, kaut Mintija viņu patiesi būtu pametusi.

Vēlāk bērni pārkāpa Kārteru barkasā pavakariņot. Izrādījās, ka profesors ir aizrautīgs pavārs; viņš atvēra sālītas liellopu gaļas konservu kārbu un pagatavoja lielisku gaļas mērci ar savvaļas sīpoliem un pipariem.

Finns, kurš vienmēr bija dievinājis profesoru, bija paņēmis līdzi dažus savus atradumus, lūgdams profesoram noteikt, kas tie ir, un šajā brīdī bērni uzzināja, kas noticis ar Kārteriem.

-   Visai pārsteidzošs stāsts, Mintonas jaunkundze atzina. Lēdija Pārsonsa pavēstījusi, ka piedāvā viņām mājvietu! Vari iedomāties, kā dvīnes priecājās viņas dzīvos pie īstas lēdijas!

Maija bija pārsteigta. Gleznā viņa likās tik nejauka ar četrstūraino seju un ciešo pērļu rotu.

-   Nu, viņa katrā ziņā ir izpildījusi savu pienākumu, Mintonas jaunkundze sacīja. Tieši pirms mūsu aizbraukšanas viņas sēdās kuģī un aizceļoja.

-   Kārtera kungs arī? jautāja Finns.

Mintonas jaunkundze pakratīja galvu. Kārtera

kungam vēl kādu laiku jāpaliek slimnīcā. Tur šim vīram droši vien patīk gluži labi, jo tas, kas viņu sagaida, kad viņš slimnīcu atstās, nebūs nekas patīkams. Un viņa pavēstīja par tiesu un iespējām, kas var notikt, ja juristi atzīs, ka viņš ir vainīgs.

Drīz vien runas pievērsās Keminsku ģimenei.

-   Man ļoti žēl, ka tu tovakar nesaņēmi manu vēstulīti, sacīja Mintija. Es centos nokārtot, lai mēs abas varam pārcelties pie viņiem. Tev taču tas patiks, vai ne? viņa jautāja Maijai.

Meitene klusēja, nodūrusi acis šķīvī.

-   Protams, viņai patiks, Finns dzēlīgi izmeta. Sergejs varēs krist ceļos viņai pie kājām kā grāmatas varonis.

Mintonas jaunkundze ar skatienu zēnu apklusināja. Keminski ir bijuši ārkārtīgi laipni. Mājas augšējā stāvā viņi jau sagatavojuši Maijai istabu ar skatu uz upi.

Taču Maija negribēja skatīties uz upi viņa vēlējās būt uz tās. Lepnais nams, gardais ēdiens, krievu tērzēšana viņai tagad vairs neko nenozīmēja. Viņa gribēja būt kopā ar Finnu un brīvībā…

-    Vai man noteikti jāatgriežas? viņa klusu jautāja.

-   Jā. Tūlīt, rīt no rīta, Mintonas jaunkundze atbildēja. Tiklīdz esi nomazgājusies, atnes šurp savas mantas.

Zinot, ka uz Arabellas pavadīs pēdējo nakti, Maija cīnījās ar miegu. Viņai jāpatur atmiņā itin viss ūdens šļaksti pret laivas sānu, baltie naktstauriņi, jāņtārpiņi…

Arī Finns bija nomodā. Kad būsim pieauguši, es atgriezīšos pēc tevis, apsolu! Neviens mūs tad nevarēs aizturēt.

Maija nebija pieaugusi un zēns jau arī ne; tomēr viņš gatavojās turpināt ceļu viens. Profesors bija mēģinājis Finnu pierunāt kopā ar viņiem griezties atpakaļ, bet zēns tikai sacīja: Es tēvam apsolīju sameklēt ksanti cilti. Es viņam apsolīju.

Tagad, guļot tumsā, Finns aptvēra, cik neciešama šķita doma par to, ka viņš dosies tālāk viens pats. Tās nebija gluži bailes; viņš zināja, ka spēs to paveikt, bet pēkšņi likās, ka turpināt ceļojumu bez draudzenes būs ļoti nomācoši.

-   Mēs vēl varētu aizbēgt mežā, Maija teica.

Taču Finns sacīja "nē". Mintijai tu tiešām nozīmē

daudz. Profesors man pastāstīja, ka viņa gandrīz zaudējusi prātu, domādama, ka ugunsgrēkā esi gājusi bojā. Ar viņu nevar dzīt jokus un ar profesoru arī ne. Viņi ir krietni ļaudis. Tikai… Ak, kāpēc pieaugušie nesaprot, ka mēs varbūt tikpat labi kā viņi zinām, kas mums der?

Beidzot bērni aizmiga toties barkasā, kam nebija vārda, Mintonas jaunkundze gulēja nomodā.

Pēc brīža viņa piecēlās un izgāja uz klāja. Viss bija izvērties tā, kā viņa bija cerējusi. Viņa bija atradusi Maiju, un meitene bija sveika un vesela. Ne vien sveika un vesela, bet pat laimīga vismaz bija bijusi laimīga. Finns arī; viņi bija turējuši kārtībā laivu, rūpīgi pielīmējuši etiķetes savāktajiem paraugiem, kārtīgi lietojuši hinīna tabletes. Bernārs lepotos ar savu dēlu.

Kāpēc tad viņa jutās tik… neomulīgi?

Viņai aiz muguras profesors miegā sakustējās.

-   Vai esat nomodā? viņa jautāja.

Vīrs atvēra acis. Tagad esmu, viņš atbildēja.

-  Man ar jums jāaprunājas, Mintonas jaunkundze sacīja. Uzvārīšu mums abiem tēju.

Bērni pamodās vēlu un nomazgājās un saģērbās gandrīz klusējot. Abi baidījās ko bilst.

Maija salika savas mantas vecā audekla somā un noglaudīja suni.

-   Es pēc brīža aiziešu atvadīties, Finns teica.

Kārteru laiva bija gatava doties ceļā, brokastu galds

nokopts, virves saritinātas. Profesors būrās ap kurtuvi un meta tajā svaigas malkas pagales. Mintonas jaunkundze sēdēja laivas pakaļgalā, uz ceļiem turēdama maisaudeklā ietītu sainīti.

-  Esmu gatava, Maija sacīja, pūlēdamās noturēties, lai nedrebētu balss. Viņa nedrīkst raudāt; galvenais, viņa nedrīkst sadrūmt. Finns atnāks atvadīties.

-   Nav vajadzīgs, Mintonas jaunkundze sacīja.

-   Viņam gribētos.

-   Tomēr nav vajadzīgs.

Maija paskatījās uz savu guvernanti. Mintonas jaunkundze šķita mainījusies… Maigāka? Apaļāka? Mierīgāka?

-   Kāpēc? meitene jautāja. Kāpēc nav vajadzīgs?

-    Tāpēc, ka mēs dosimies jums līdzi. Turpināsim ceļu. Ej atpakaļ uz Arabellu un saki Finnam, ka mēs sekosim trīs tauvas sviedienu attālumā.

Kad Maija, gandrīz neticēdama, ka iespējama tāda laime, pagriezās, lai ietu, viņa izdzirdēja skaļu plunkšķi. Mintonas jaunkundze bija pārliekusies pār laivas malu un vēroja, kā lejup pa straumi aizpeld sainītis, ko viņa bija turējusi klēpī.

-   Kas tur bija? Maija pajautāja.

Mintonas jaunkundze izslējās taisni.

-   Ja nu tev noteikti jāzina, viņa sacīja, tur bija mana korsete.

22. NODAĻA

Paklau, Beatrise! nodimdināja lēdija Pārsonsa. Cik es tev neesmu teikusi, ka Kikī jaciņa jāaizpogā līdz pašam kakliņam! Tu taču negribi, lai sunītis saaukstējas, vai ne?

Beatrise uzmeta niknu skatienu trīcošajam dzīvnieciņam, kas hallē stāvēja uz galda, gatavodamies pēcpusdienas pastaigai.

Beatrise gribēja gan, lai šunelis saaukstējas. Viņa vēlējās, lai tas saaukstējas, dabū plaušu karsoni un nomirst.

Taču meitene neko neteica un aizpogāja augšējo podziņu rūtainajai vestītei, kas suņukam parasti bija mugurā pēcpusdienas pastaigas laikā; sunītim nebija pietiekami daudz spalvu vai arī prāta, lai sasildītos.

-    Tagad siksniņu! nokomandēja lēdija Pārsonsa, un Beatrise paņēma siksniņu un aplika to ap Kikī kaklu; sunītis tikmēr iecirta zobiņus viņai pirkstos.

-   Tā, manu mazo dārgumiņ, lēdija Pārsonsa teica sunītim. Un tad pievērsās Beatrisei: Tagad tev vismaz trīs reizes viņš jānoved pa Promenādi uz vienu un otru pusi; es zināšu, ja būsi vedusi tikai divreiz, jo Tendrijas kundze skatīsies pa logu. Un viņam nedrīkst ļaut saošņāties ar citiem suņiem!

Diena bija pelēka, vējaina; pret Litlfordas oļaino liedagu vienmuļi sitās viļņi. Taču neko nevarēja darīt. Kopš viņas bija atgriezušās Anglijā, Beatrisei vajadzēja vest Kikī pastaigā katru pēcpusdienu un Gvendolīnai to nācās darīt ik rītu.

Kamēr Beatrise īgni vilka šuneli šurpu turpu gar viļņu apskaloto liedagu, Gvendolīna atradās pieliekamajā kambarī un iepildīja verdošu ūdeni lēdijas Pārsonsas keramikas sildāmpudelē, sagatavodama to lēdijas pēcpusdienas dusai. Trauku piepildījusi, meitene to uznesa augšstāvā un nogādāja lielajā guļamistabā ar turku paklāju, mežģīņu galdautu klātiem galdiem un fotogrāfijām, kurās redzams sers Hektors Pārsonss, kas kļūmīgi nošauts Kenijā, kad viņš tur medījis lauvas.

Ja meitene tūlīt steigtos atpakaļ uz pirmo stāvu, viņa pagūtu pusstundu pašķirstīt komiksu, kuru bija atradusi virtuves atvilktnē, pirms būs pienācis laiks klāt tējas galdu.

-    Gvendolīna! no guļamistabas atskanēja lēdijas Pārsonsas dusmīgā balss. Tūlīt nāc atpakaļ! Cikreiz esmu tev teikusi, ka pudele noteikti jāietin manā šallē?! Vai gribi, lai apdedzinu pēdas?!

Gvendolīna gribēja gan, viņa to vēlējās tikpat stipri, cik Beatrise vēlējās, lai šunelis dabū plaušu karsoni, bet pēc lēdijas Pārsonsas namā pavadītā mēneša viņa zināja, ka ir pilnīgi bezspēcīga. Kārterēm nebija ne graša, un nebija citas vietas, kurp viņas varētu doties.

-   Es ceru, ka man tev nav jāsaka, kurā šallē pudele jāietin?!

-    Nē, lēdija Pārsonsa. Violetajā, tamborētajā otrajā atvilktnē no augšas.

-   Ja tu zini, kāpēc tūlīt to neizdari? lēdija Pārsonsa jautāja. Un pasaki savai mātei, lai pasteidzas pāršūt mana zilā samta tērpa apkakli! Es to vilkšu šovakar uz bridža vakaru.

Kad meitene izgāja no istabas, lēdija Pārsonsa, atviegloti nopūtusies, atslīga spilvenos. Meitenes bija lēnas un stulbas, taču viņas varēs izdresēt un viņu māti arī. Lēdija rīkojusies pareizi, viņas pieņemdama.

Lēdija Pārsonsa bija atraitne, turklāt bagāta. Viņa bija arī pārsteidzoši skopa. Naudas krāšana bija šīs sievietes kaislība, un tad, kad viņa redzēja savus bankas iekrājumus augam, viņu pārņēma tik dziļa laimes izjūta, kādu nekas cits nespēja izraisīt.

Vīrs bija atstājis lēdijai mantojumā Zaļos jumtus, katrā ziņā lielāko un greznāko namu Promenādē. Viņš bija novēlējis sievai lielu dārzu, vasaras māju un privātu pludmales namiņu krastmalā. Lēdija bija veselīga pusmūža sieviete, kura varēja darīt, ko vien gribēja, un tieši to viņa arī darīja. Viņa krāja.

Kad lēdija Pārsonsa bija saņēmusi Kārteres kundzes vēstuli ar ziņu, ka Klifords atkal iekūlies ķezā un ģimenei nav ne graša, pirmajā brīdī viņu bija pārņēmušas dusmas. Kāda viņai daļa gar Kārteru nepatikšanām? Kārteres kundze jau var būt viņas otrās pakāpes māsīca, bet tas taču nedod tiesības lēdiju apgrūtināt!

Taču tad lēdijai Pārsonsai prātā iešāvās spoža doma. Viņas kalpone tā, kura palīdzēja apģērbties, sakārtot matus un rūpējās, lai lēdijas drēbes būtu kārtībā, kļuva veca. Viņa atlaidīs no darba kalponi un atlaidīs arī savu algoto kompanjoni, kura ieradās, lai izvestu pastaigā suni, palīdzētu satīt kamolā dziju, kad lēdija adīja, un lai palasītu priekšā. Lēdija apmācīs Kārteres paveikt šos darbus! Tā ne vien aiztaupītos divas veselas algas, bet arī nebūtu vajadzīgs Kārterēm piešķirt brīvu laiku vai brīvas svētdienas mūslaikos kalpotāji, šķiet, to allaž vēlējās.

(Kas attiecās uz Kārtera kungu, kurš Brazīlijā bija ceļā uz cietumu, skaidrs, ka viņš nekad netiks pieminēts un viņam nemūžam netiks ļauts vēlreiz aptumšot viņas nama durvis.)

Tiktāl plāns bija izdevies. Pagrabstāvā lēdija bija ierīkojusi dzīvojamo istabu, kur Kārteres varēja uzturēties, kad nebija viņai vajadzīgas, un dažkārt, dodoties izbraukumā, lēdija paaicināja karietē sev blakus Beatrisi un Gvendolīnu vai viņu māti, lai draugi redzētu, cik viņa bijusi laipna, pieņemdama radinieces.

Vai esat pateicīgas dārgajai lēdijai Pārsonsai? draugi apjautājās, kad viņa apturēja karieti, lai tiem paklanītos, un dvīnes sakoda zobus un atbildēja: "Jā, patiešām pateicīgas." Taču tūlīt pēc atgriešanās mājās viņas atkal tika liktas pie darba.

Darbiem, kurus lēdija viņām sameklēja, nebija gala. Kārterēm bija jāsagatavo dzīpari izšūšanai, jāuznes uz viņas guļamistabu brokastu paplāte, jābaro Kikī ar liellopu gaļu, kas sagriezta tieši puscollu mazos gabaliņos. Jebkādos laika apstākļos viņas tika sūtītas uz veikaliem, galvenokārt uz aptieku pēc zālēm pret visdažādākajām kaitēm, kas, pēc lēdijas domām, viņu piemeklējušas. Meitenēm vajadzēja kārtot lēdijas veļas atvilktni un aizdarīt viņas ņiebura āķīšus, un Kārteres kundzei nācās lāpīt lēdijas Pārsonsas zeķes, sašūt uzirušās vīles un uzpost viņas cepures.

Vakarā Kārteres bija tik pārgurušas, ka tad, kad pār viņu pagrabstāva dzīvojamās istabas grīdu rāpoja melna vabole, Kārteres kundze pat nepūlējās no pieliekamā kambara atnest kukaiņu indi.

Viens no dvīņu visvairāk ienīstajiem darbiem bija lasīšana skaļi. Meitenes lasīja slikti lēni un daudzkārt pārsakoties -, bet, tā kā lēdija Pārsonsa bija pieradusi, ka priekšā lasīšana viņu iemidzina, tas viņu nesatrauca. Beatrisei nācās izlasīt visu romānu Aivenho, savukārt Gvendolīna katru nedēļu lasīja jaunu Romantiskās bibliotēkas izdevumu, pati no tā nesaprotot ne vārda.

Brokastu laikā dvīnes skaļi lasīja avīzi un tā atklāja, kas pēc viņu aizbraukšanas noticis ar Maiju un Mintonas jaunkundzi.

Beatrise lasīja augstāko aprindu ziņas un vēstis par to, ko karalis Edvards gatavojas darīt vakarā, un te pēkšņi viņas uzmanību piesaistīja kaut kas pretējā lappusē, kur bija publicētas ārzemju ziņas.

Meitene aprāva lasīšanu, brīdi klusēja, tad lasīja, velkot ar pirkstu zem rindiņām, lai būtu droša, ka nav kļūdījusies.

Vai tu nokodi mēli? lēdija Pārsonsa asi jautāja, paceldama acis no mīksti vārītās olas.

Taču Beatrise bija tik pārsteigta, ka turpināja blenzt uz rakstiņu. Tad viņa sacīja: Te rakstīts, ka Maija, Mintonas jaunkundze un tas resnais profesors ir pazuduši džungļos. Maija ar kādu zēnu aizkuģojusi, un Mintonas jaunkundze ar profesoru devušies pēc viņiem, bet nu visi pazuduši. Lēdija Pārsonsa, man tas noteikti jāparāda mammai un Gvendolīnai!

Beatrise bieži vis neskrēja, bet šoreiz to darīja, satvērusi avīzi un neņemdama vērā lēdijas Pārsonsas blējienus.

V

Kārteres kundze visu gabaliņu nolasīja skaļi. Šķiet, Maija un Mintonas jaunkundze bija pazudušas jau vairākas nedēļas, un grupa vīru bija aizsūtīta viņas meklēt.

Tajā apvidū, kur viņi pēdējoreiz redzēti, joprojām mīt mežonīgas ciltis, starp kurām ir arī kanibāli, nemaz nerunājot par jaguāriem, indīgām čūskām, kaimaniem un citiem bīstamiem plēsoņām. Pastāv bažas, ka ļaužu grupiņai nodarīts nopietns kaitējums.

-   Tātad viņa ugunsgrēkā palikusi dzīva, Kārteres kundze teica. Viņas bija atstājušas Manausu, kad par Maiju vēl nebija nekādu ziņu.

-    Hm, ja Maija nonāks katlā, tā viņai arī vajag indiāņi viņai vienmēr patikuši labāk par visiem citiem!

-    Ko tu, Beatrise! Kārteres kundze sacīja. Tā nerunā!

-  Labi, mēs tā nerunāsim, Gvendolīna sacīja. Bet neviens mums nevar aizliegt tā domāt.

Un visu dienu, kamēr dvīnes deva sunim pulverīšus pret tārpiem, gludināja lēdijas Pārsonsas kabatlakatiņus un šuva pie viņas čībām notrūkušos bumbuļus, viņu mazās, cieši sakniebtās mutītes brīdi pa brīdim pēkšņi atplauka smaidā.

V

-   Seit varbūt ir šausmīgi, bet mēs vismaz netiksim apēstas, sacīja Beatrise.

Un Gvendolīna piekrita māsai.

23. NODAĻA

Maijai senāk nebija bijušas nedz māsas, nedz māsīcas, bet tagad bija. Diena ksanti cilts ciematā Maijai sākās ar to, ka trīs meitenes, kuras vecuma ziņā bija viņai vistuvāk, uzrāva viņu no miega un aizvilka uz upi peldēties.

Peldēšanās nepavisam nenozīmēja slīdēšanu pa ūdeni uz priekšu, nedz arī kārtīgu mazgāšanos. Tā vairāk saistījās ar šļakstīšanos, grūstīšanos un izlikšanos, ka uzbrūk elektriskie zuši, un pēc tam meitenes cita citu trenkāja pa mežu, ķemmēja cita citai matus un centās Maiju pārliecināt, ka viņai nepieciešama no zīlītēm savērta kājas sprādze.

Tad pienāca mazo bērneļu kārta; viņi tika aiznesti pie upes un aplaistīti ar ūdeni, kas iesmelts izdobtos ķirbjos, un brēca, cik tik spēka. Daži bērneļi tika nodoti Maijas gādībā; tie bija sīciņi, lielacaini radījumi, kuri sāka plosīties kā ļaunie gari, tiklīdz Maija mēģināja viņus kaut kā dabūt tīrus.

Kad meitene ar mazajiem atgriezās no upes krasta, Mintonas jaunkundze parasti strādāja pie angļu-ksanti valodu vārdnīcas, bet šodien viņu bija ielenkušas sievietes, kuras lūdza, lai viņa atdarina cilvēku, kuram uznākušas vēdersāpes.

VĒDER-SĀ-PES! sievietes skandināja, jo tas bija viņu iemīļotākais priekšnesums. Kad Mintonas jaunkundzei bija nepieciešams kāds vārds vārdnīcai, bet viņa nespēja panākt, lai ksanti sievietes to saprot, viņa centās vajadzīgo attēlot. Indiānietēm bija ļoti patikusi

Mintonas jaunkundzes šaušalīgā zobu klabināšana, kad viņa gribēja uzzināt, kā ksanti valodā sauc aligatoru, un sievietes guva spilgtus iespaidus, kad guvernante pati sev iedūra ar adatu, lai uzzinātu ksanti vārdu "asinis". Taču visvairāk viņām katrā ziņā patika tas vārds, kuru rādot jaunkundze berzēja vēderu, pauda sāpes un vaidēja.

Toties tad, kad Mintonas jaunkundzi neilgi pēc ierašanās bija piemeklējusi migrēnas lēkme, kas uz laiku padarīja aklu, viņai nebija vajadzējis tēlot. Indiānietes pamanīja viņu aizvērtām acīm balstāmies pret koku un pēc brīža atnesa no rūgtām lapām sabrūvētu pretīgu, tumšzaļu dziru; guvernante ar lielu piespiešanos to iedzēra un pēc dažām stundām lēkme bija pārgājusi.

Ksanti cilts ciems nebija tāds tumšs būdiņu puduris meža nokrēslā, kā Maija bija iztēlojusies. Tas bija uzcelts klajumā zem debesu velves. Vakarā virs galvas varēja redzēt Dienvidu Krustu, un zvaigznes mirdzēja tik spoži, ka šķita nereālas; dienā saule apspīdēja ciema apkārtni, kur spēlējās bērni un klīda dzīvnieki.

Gandrīz katram bērnam bija kāds pieradināts dzīvnieks: puisēnam, kuram bija kropla kāja, piederēja milzīgs zirneklis putnēdājs, kam ap vidu apsieta liāna, viņš to vadāja apkārt kā sunīti. Vienam no virsaiša mazdēliem bija zeltainais tamarinds: tik mazs mērkaķītis, ka to varēja paslēpt zem plaukstas. Pieradināti papagaiļi un pupuķi te nolaidās kādam uz pleca, te atkal pacēlās spārnos, dzīdami izmisumā Finna suni.

Ap to laiku, kad saule jau bija augstu un visi prātoja, ka vajadzētu brokastot, parādījās profesors

Glastonberijs. Indiāņi viesiem no palmu lapām bija noauduši nojumes, bet viņš labprātāk gulēja Kārteru barkasā, kam blakus bija pietauvota Arabella, tā bija iespējams neizlaist no acīm laivas un viņa savākto kolekciju, kas strauji palielinājās.

Pēc brokastīm sievietes parasti ķērās pie darbiem: viņas auda guļamtīklus, saberza miltos maniokas saknes vai pina grozus, bet Maijai nevajadzēja viņām pievienoties; meitenei bija atļauts iet pie muzikantiem. Viens no tiem pūta brieža kaula flautiņu, kam bija trīs caurumiņi; otram bija izdobts palmas stumbrs, no kura plūda tādas skaņas kā no tūbas…

Maija mācījās spēlēt mazo flautu, un vīri viņai dziedāja to darīja visi cilts indiāņi, jo viņa ļoti lūdza. Viņi dziedāja darba dziesmas un svētku dziesmas, saprazdami, ka Maijai ir jāzina par dziesmām, tāpat kā Mintonas jaunkundzei jāzina par vārdiem un Finnam par tiem augiem, kurus viņi izmanto dziedināšanai.

Un nu Maija saprata, ko Haltmans bija domājis, teikdams: viņa pārliecināsies, ka īstā indiāņu mūzika atšķiras no cittautu melodijām un to pierakstīt nav viegli. Šīs dziesmas bija mežonīgas un dīvainas; bieži vien šķita, ka tām vispār nav melodijas. Un tomēr jo biežāk Maija šīs dziesmas dzirdēja, jo vairāk tās iepatikās.

Indiāņi gribēja godīgu apmaiņu. Vārdi "Maija, DZIEDI!" atskanēja tikpat bieži kā "VĒDER-SĀ-PES!". Sākumā Maija bija dungojusi bērniem jocīgas dziesmiņas, jo zināja, cik ļoti indiāņiem patīk smieties. Taču vislabāk viņiem patika senās tautasdziesmas: skumji minora toņkārtas vēstījumi par mīlētājiem, kuri tiek

izšķirti, par nogrimušiem kuģiem un pie tikko izraktiem kapiem raudošiem ļaudīm.

Dienas vidū ksanti indiāņi dusēja zem kokiem iekārtajos guļamtīklos, un Maija ar Finnu klīda pa upes krasta vēsāko daļu, vērīgi uzmanīdamies no Mintonas jaunkundzes, kura pēkšņi varēja nolemt, ka bērniem jāatkārto galvas rēķini vai latīņu vārdiņi.

-    Atceries, es stāstīju, ko mans tēvs piekodināja darīt "tvert dienu", Maija sacīja. Man šķiet, ka šeit nav jēgas to darīt. Diena nav jātver. Tā man tiek iedota.

Finns daudz laika pavadīja pie vecā virsaiša un vīriem, kas pulcējās viņam apkārt. Tā kā zēns jau pirms ierašanās prata dažus vārdus ksanti valodā, viņš iemācījās runāt ātrāk par citiem. Virsaitis nebija nikns karotājs ar spalvu rotu, kā Maija bija domājusi; viņš bija drīzāk tāds kā vadītājs, un laiku pa laikam vecais vīrs iznāca no sava namiņa un ciltij nolasīja lekciju par to, kas jādara, īpaši sievietēm, kurām kārtīgāk jāstrādā un agrāk jāceļas, lai dotos uz upi mazgāties. Bieži viņš iznāca no namiņa, aplicis roku Finnam ap pleciem. Viņš bija pazinis Jaru un atcerējās viņu.

Finns te ir kļuvis mierīgāks, Maija domāja, viņš vairs visu laiku neplānoja, kā ķerties pie jauna un atkal jauna darba; zēns uzmanīgi vēroja sievietes gatavojam ēdienu, nesam ūdeni no upes vai kaplējam dārziņus, kurus bija ierīkojušas klajuma malā.

-   Droši vien mana māte darījusi visu to pašu, viņš teica. Man gribētos zināt, vai viņai bija grūti atstāt draugus.

Pēcpusdienā parasti tika rīkota ekspedīcija uz mežu, lai ievāktu augus un ogas. Maija nebeidza brīnīties, cik ksanti indiāņi bija miermīlīgi, kā viņi godāja zemi. Pret katru koku puduri un ūdens straumīti viņi izturējās kā pret seniem draugiem. Basām kājām cilts ļaudis varēja iet pār ērkšķiem, pa purviem un lapu kaudzēm, kurās varētu slēpties čūskas, bet viņi kaut kā zināja, ka neslēpjas vis.

Indiāņiem ir gudras kājas, profesors sacīja.

Taču profesoram pēcpusdienās bieži vien nebija iespējams doties mežā. Tikko ieradies, viņš blīvās smiltīs bija uzzīmējis milzu sliņķi briesmīgu radījumu ar garu spalvu un atbaidošām ķetnām -, un indiāņi teica: jā, jā, viņi tādu nezvēru pazīst. Viņiem tā apzīmēšanai bija savs vārds, un drīz vien visi šausminoši rēca, smagi slāja apkārt un vicināja iedomātas draudīgas ķetnas.

Iedzimtie stāstīja, ka briesmonis dzīvo alās augstā krantī upes augštecē, un nu profesora dzīve vairs nepiederēja viņam pašam. Ap pusdienlaiku ikviens vīrs, kurš varēja atlicināt laiku un daži no tiem, kuri to nevarēja, bija piekrāvuši Kārteru barkasa klāju ar malku un gaidīja profesoru, lai rādītu viņam ceļu. Ceļot ar "uguns laivu", kad mūžam ir nācies irties uz priekšu kanoe, bija pats labākais, ko viņi varēja iedomāties.

Līdz šim viņi nebija uzgājuši milzu pērtiķa vai tā kaulu pēdas. Pat nebija atraduši alas toties uzgājuši daudz ko citu: zivju fosilijas, savādus akmeņus un sēklas, kas nogatavojušās tādai puķei, kura zied reizi divdesmit gados… To visu profesors rūpīgi noglabāja.

Un vienmēr bija atkal nākamā diena…

Tajā dienā, kas beidzās ļoti savādi, vīri bija devušies medībās. Ksanti cilts nebija no karotājām. Tā nemetās cīņā ar citām ciltīm un, draudot briesmām, vienkārši pazuda mežā, bieži vien palikdama tur nedēļām ilgi. Toties tad, kad bija jāiegūst ēdamais, indiāņu prasme izmantot lokus un bultas pat iedvesa bailes; un tagad viņi atgriezās, nomedījuši divas mežacūkas, briedi un pārīti labi nobarojušos savvaļas tītaru.

-Ak debess! iesaucās Mintonas jaunkundze. Baidos, ka tas liecina: gaidāma ballīte!

Viņa nekļūdījās. Ksanti cilts indiāņiem ļoti patika svētki. Viņiem gāja pie sirds viss, kas ar tiem saistīts. Patika visdažādākajos veidos izkrāsot seju, darināt rotas; patika mieloties un dejot… un ļoti patika piedzerties no alus, ko sievietes sabrūvēja no maniokas saknēm.

Sākumā Mintonas jaunkundze bija mēģinājusi neiet uz šīm viesībām un arī Maiju nelaist prom no laivām. Taču tas tik ļoti pārsteidza un sāpināja indiāņus, ka guvernante padevās, un nu viņas abas ar Maiju sēdēja ugunskura mestā gaismas apļa malā un vēroja.

Maijas "māsas" bija lūgušās, lai meitene mazliet sāpošās; viņas atnesa traukus ar sarkano uruku un melno irbuleņu krāsvielām, un Maija ļāva, lai viņai nokrāso seju; pat Mintonas jaunkundze piekrita, ka viņai uz pieres uztriepj dažas sarkanas svītras un galvā uzliek tukānu spalvu rotu. Mintonas jaunkundzei gan nebija vajadzības pēc greznojumiem. Tiklīdz gaisā kaut mazliet bija jūtams kādu svinību tuvums, indiānietes sadabūja Mintonas jaunkundzes kaklarotu, kas darināta no piena zobiem, un aplika to viņai ap kaklu.

Guvernante visiem spēkiem bija centusies to uzdāvināt ciltij, bet indiāņi atteicās velti pieņemt. Viņi apgalvoja, ka tā esot pārāk vērtīga.

Finns sēdēja blakus vecajam virsaitim un viņa brāļiem. Cik savādi, nodomāja Maija, Manausā zēns bija izskatījies eksotisks, vairāk pēc indiāņa; šeit, domīgi lūkodamies ugunī, viņš līdzinājās eiropietim.

Maijai vienmēr ļoti patika svinību sākuma daļa, kamēr vēl neviens nebija piedzēries. Ceptas cūkgaļas smarža sajaucās ar aromātu, kas plūda no savvaļas lilijām, kuras auga ap namiņiem; liega vējpūta atvēsināja viņas karstos vaigus; liesmoja ugunskurs, un pār to spoži mirdzēja zvaigznes.

Drīz vīrieši sāka dejot, un sievietes pēc brīža viņiem pievienojās.

Un tad atskanēja vārdi, no kuriem Maija baidījās.

-    DZIEDI, Maija! indiāņi sauca, un "māsas" atnāca un uzrāva meiteni kājās.

Maija dziedāja arī, un, tā kā svētku svinēšana bija nopietna lieta, viņa dziedāja savas mātes īpaši iemīļoto dziesmu Ošu birzs.

Viņas tīrā, dzidrā balss angļu vārdus aiznesa pāri visai indiāņu apmetnei un lejā līdz pašai upei…

Un tad…'

-   Ak Dievs! izdvesa kapteinis Pereija, stāvēdams Brazīlijas Upju policijas apbruņotajā kuterī. Vai dzirdat? Esam viņus atraduši! Meitene noteikti saņemta gūstā, un viņai jādzied priekšā tam mazajam nelietim! Izslēdziet motoru; notversim viņus nesagatavotus! Bez manas komandas nešaut!

Maija bija beigusi dziedāt. Dodamās atpakaļ pie Mintonas jaunkundzes, meitene tos ieraudzīja.

Kāds ducis vīru ar melnu maskēšanās krāsu notrieptām sejām, ieročiem rokās no upes lavījās augšup.

-   Nemēģiniet pretoties! kapteinis uzsauca. Mēs esam bruņojušies!

Pār viņu galvām aizsvilpa viens vienīgs šāviens.

-   Bēdziet! Finns pačukstēja savas mātes ciltij.

Iekliegušies tā, it kā kliegtu viens cilvēks, ksanti

indiāņi pazuda mežā, atstādami četrus eiropiešus izbailēs skatāmies, kā uzbrucēji tuvojas.

Tie, kurus meklētāji bija ielenkuši, nebija indiāņi.

-   Kas jūs tādi esat? Mintonas jaunkundze nikni noprasīja vadonim ar melno seju.

-   Ko jums vajag? vaicāja Finns.

Kapteinis Pereija pārsteigts skatījās. Gara auguma sieviete, zēns, kurš nevainojami runāja angliski, pavecs džentlmenis un meitene, kura pirms brīža bija dziedājusi.

V

Siem būtu jābūt ļaudīm, kurus izglābt viņš sūtīts… Bet dāma ar spalvu rotu un cilvēku zobu krellēm… Zēns, kam izkrāsota seja! Viņš bija satriekts. Vai viņi kļuvuši par iedzimtajiem?

-    Nu jūs esat drošībā, viņš sacīja. Mēs esam ieradušies jums pakaļ. Neuztraucieties! Jūs esat drošībā.

Finns palūkojās uz tukšo ciemu, liesmojošo ugunskuru, spalvām, ko bēgot pametuši viņa draugi… Un tad uz vīriem, kuru sejas bija maskētas ar melno krāsu, un viņu ieročiem.

Mēs bijām drošībā, zēns asi teica. Mēs bijām drošībā kopā ar indiāņiem. Bet tagad…

Trauksmi bija izraisījusi Mintonas jaunkundzes korsete. Negaidīti ilgi tā bija peldējusi lejup pa Agarapi. Kad šis apģērba gabals grasījās nogrimt, tas uzķērās uz baisas koka baļķa un kopā ar to iepeldēja Negro, kur sapinās zvejas tīklā.

Virs, kurš atrada korseti, aiznesa to vietējam policistam, un tas nosūtīja ziņojumu uz tuvākās pilsētas policijas iecirkni, kur atbildīgais policists apstiprināja, ka atrastā ir britu korsete, un nogādāja mantu uz Manausu pulkvedim da Silvām.

Kad ar valzivs kaula plāksnītēm apdarinātajā korsetē tika atklāta uzšuve A. Mintona, ugunī bija ielieta eļļa. Ūdenī izmirkusī Mintonas jaunkundzes korsete ļoti apbēdināja pulkvedi. Viņš pazina Mintonas jaunkundzi un nedomāja, ka viņa labprātīgi novilktu veļu. Tātad viņu sagūstījusi kāda naidīga cilts un, ja notverta guvernante, tad droši vien arī profesors un bērni, kam viņi dzina pēdas.

Tika izsaukts Brazīlijas Upju policijas kapteinis Pereija, un viņam tika pavēlēts kopā ar saviem vīriem visātrākajā un vislabāk apbruņotajā patruļas flotes kuterī doties pazudušos meklēt.

Kapteinis nekavējās. Viņš jau bija vadījis vairākus kaujas uzdevumus: tieši viņš bija apspiedis talapi cilts indiāņu dumpi pret darba devējiem Mato sudraba raktuvēs, viņš bija pielicis punktu divu konkurējošu narkotiku tirgoņu cīņai uz Venecuēlas robežas, kā arī atbrīvojis kali cilts nolaupīto misionāru, īsi pirms indiāņi grasījās to nogalināt.

Un nepagāja ne sešas stundas pēc nosūtīšanas, kad kapteinis Pereija kopā ar divpadsmit viņa labākajiem vīriem jau traucās laukā no Manausas tādā ātrumā, ka zeņķi, kas slaistījās ūdensmalā, cits citam lepni bakstīja sānos.

Taču tagad, lai gan uzdevums bija veiksmīgi izpildīts, kapteinis Pereija jutās vīlies. Neviens no izglābtajiem nebija viņam pateicis paldies. Viņi šķita drīzāk apstulbuši nekā iepriecināti, un tas nolāpītais zēna suns nebeidza riet.

Pasaulē vairs nav ne kripatiņas pateicības, kapteinis teica savam palīgam. Varētu domāt, ka es viņus apcietinu, nevis atbrīvoju.

Tomēr četri ceļotāji iekāpa kapteiņa kuterī. Viņi pat bija ar mieru atgriezties Manausā ar šo ātro patruļkuteri un ļaut, lai spinātzaļo barkasu un Arabellu atpakaļ aizgādā Pereijas vīri. Likās, ka Manausā ceļotājus gaida steidzamas ziņas. Maija bija domājusi, ka Finns atteiksies braukt līdzi, bet tā nenotika.

Sapnis bija galā.

Ziņas, ko viņi Manausā saņēma, nevienu neiepriecināja. Mureja kungs bija atsūtījis veselas trīs telegrammas, Mintonas jaunkundzei pavēlēdams tūlīt vest Maiju uz Angliju. No konsula viņš bija uzzinājis par ugunsgrēku un no avīzēm par Maijas bēgšanu un tagad bija gan satraukts, gan dusmīgs. Savukārt profesoram adresētā aploksnē bija ielikta izmisīga Klovisa vēstule Finnam.

-   Vestvuda? Maija jautāja, vērodama draugu.

-   Jā. Klovisam ir nepatikšanas.

-   Vai viņš paskaidro kādas?

-    Nē. Bet viņš raksta, ka ir izmisis un man nekavējoties jābrauc turp.

-   Un tu brauksi?

Finns piekrītoši pamāja. Nevar jau mūžam bēgt, viņš atzina. Ja Kloviss iekūlies ķezā, vainīgs esmu es.

Taču Maijai vajadzēja novērsties, lai nebūtu jāredz viņa nelaimīgā seja.

24. NODAĻA

i

Trīs braucēji devās uz Angliju ar to pašu kuģi, ar kuru Maija un Mintija bija atbraukušas, ar Kardinālu, kam bija zils dūmenis un sniegbalts korpuss.

Maija bija domājusi, ka kopā ar Finnu būs vieglāk, viņi vismaz varēs būt nelaimīgi visi kopā, taču vieglāk nebija vis. Finns noslēdzās sevī. Zēns bija ļoti kluss un, pārliecies pāri klāja margām, lūkojās pelēkajā jūrā. Viņu pārsteidza aukstums; vējā viņš šad un tad pēkšņi nodrebēja.

Finns bija nolēmis, ka Vestvuda būs viņa liktenis.

-   Tas ir tas, ko jūs toreiz muzejā teicāt, viņš sacīja Mintonas jaunkundzei. Nāc laukā, Finn Taverner, esi īsts vīrs! Man likās, ka varēšu aizbēgt uz visiem laikiem, bet Kloviss ir ķezā, un man viņam jāpalīdz.

Zēnu bija pārvērtis ksanti ciltī pavadītais laiks. Indiāņi uzskatīja, ka ikviena cilvēka dzīve līdzinās upei; ir jāpeld līdz ar straumi, nevis jācīnās pret to tā var tikai palikt bez elpas un, iespējams, pat noslīkt. Un dzīves upe, šķiet, nesa zēnu atpakaļ uz Vestvudu.

Karantīnas dēļ savu suni Finns bija atstājis pie Furo. Robs neizturētu sešu mēnešu ieslodzījumu sprostā. Kārteru kalpotāji, uzzinājuši, ka Maija ir sveika un vesela, tūdaļ bija atgriezušies līdz ar veco Lilu, piedāvājot strādāt par velti, un Mintonas jaunkundze viņiem lika pārkrāsot spinātzaļo barkasu, kuru bija nokristījusi par Upes valdnieci.

Kas attiecas uz Maiju viņai jāatgriežas skolā.

"Viņa tur dažus gadus pavadīs drošībā, līdz būs gatava doties plašajā pasaulē," Mureja kungs bija rakstījis Mintonas jaunkundzei.

Maija tagad vāca atmiņas.

-    Mēs nedrīkstam atcerēties tikai labos brīžus, viņa atzina. Mums jāatceras arī sliktie, lai mēs zinātu, ka tā patiešām ir bijis.

Taču kopš tā laika, kad meitene bija tikusi vaļā no dvīnēm, tādi īsti ļauni brīži nemaz nebija piedzīvoti. Ceptie termīti, ar ko indiāņi bija cienājuši atbraucējus, nebija visai labi garšojuši, un kāds pieradināts savvaļas tītars brēkādams bija modinājis viņus necilvēcīgi agri.

-   Bet tā bija daļa no visa, Maija teica. Tas piederējās pie tā.

Mintonas jaunkundze zināja, ka tiks atlaista no darba, un uzskatīja tādu rīcību par visnotaļ taisnīgu. Guvernante, kura savam lolojumam ļāva kuģot apkārt pa Amazones baseina upēm un dzīvot pie indiāņu ciltīm, jau nevarēja gaidīt, ka saglabās savu darbu.

Viņai pietrūka profesora.

-   Vai jūs nevēlētos mani apprecēt? viņš bija laipni piedāvājis, pirms viņi aizbrauca, un Mintonas jaunkundze bija pateikusi paldies un sacījusi, ka precētas sievas kārta viņai laikam gan nav diez cik piemērota.

Kad kuģis piestāja Liverpūlē, viņu ceļi šķīrās. Finns bija apņēmies doties uz Vestvudu gluži viens. Zēns vēl nekad nebija pircis vilciena biļeti vai lūkojies vilcienu sarakstā, bet šķita, ka viņš zina, ko darīt, un nevienam neļāva sev palīdzēt.

-   Kaut Finns nebūtu izskatījies tā, it kā viņam grasītos nocirst galvu! sacīja Maija.

Bērnu atvadu brīdis bija īss. Finns gatavojās kāpt vilcienā, kas dodas uz Jorku; Maija un Mintija devās uz Londonu. Rosīšanās, nogādājot uz vilcienu bagāžu un sameklējot savas vietas, neļāva skaidri apjaust notiekošo. Tikai tad, kad vilciens izlaida pirmo tvaika mutuli, Maija aptvēra, ka varbūt Finnu nekad vairs nesastaps, meitene dzirdēja Mintonas jaunkundzes rokassomas slēdža klikšķi, kā bija dzirdējusi todien, kad viņas atstāja Angliju, un atkal saņēma Mintijas lielo, balto kabatlakatu, ar ko izslaucīt acis.

Kad viņas piebrauca pie skolas, tā šķita tāda pati kā senāk. Tā pati vara plāksne, kas vēstīja: MEIFĒRAS MĀCĪBU IESTĀDE JAUNĀM DĀMĀM; pa logu redzamas tās pašas solu rindas. B klasē Kārlailas jaunkundze droši vien joprojām mācīja par Temzas izteku.

-   Satiksimies rīt, Mintonas jaunkundze teica un aši aizbrauca. Rīt pēcpusdienā Mureja kungs ieradīsies skolā viņu iztaujāt.

Visi bija ļoti laipni un draudzīgi, un savā ziņā tas nāca par sliktu. Meitenes aplipa apkārt Maijai; Melānija bija uzzīmējusi viņu ar žņaudzējčūsku ap kaklu, un viņas bija pagatavojušas plakātu ar uzrakstu MĪĻI GAIDĪTA! Dažas bija lasījušas par policijas kuteri, kas sūtīts Maiju meklēt, un uzskatīja viņu par varoni.

-   Kā tu juties, kad tevi izglāba? viņas gribēja zināt.

-    Es jutos tā, it kā tiktu izglābta no paradīzes, Maija atbildēja, bet neviens viņai neticēja.

Meitenes klausījās, kā viņa mēģina aprakstīt ceļojumu arArabellu un dzīvi ksanti cilts lokā, bet nespēja to saprast.

-   Vai tu nepriecājies, ka esi tikusi atpakaļ? viņas nebeidza taujāt. Tur gan laikam bija bīstami! Un viņas pavēstīja, ka Maijai piešķirta viņas vecā gulta un viņām ir jauna vēstures skolotāja, kura krāso matus.

Maija padevās. Viņa saprata, ka piedzīvojumiem, kad tie beigušies, ir jāpaliek dvēseles dziļumos neviens cits tos nespēj īsti saprast.

Direktore Benksas jaunkundze un viņas māsa Emīlija saprata mazliet vairāk. Viņas ar prieku pieņēma Maiju atpakaļ skolā, bet domāja, ka meitenei varbūt nebūs viegli atkal te iedzīvoties.

-   Tev vajadzīgs laiks, viņas laipni teica, un Maija glaudīja spanielu un atcerējās, kā bija gaudojis Finna suns, kad tika atstāts pie Furo.

Taču vakarā, beidzot uz mirkli palikusi viena, Maija ielavījās bibliotēkā un atspieda galvu pret sarkankoka trepju pakāpieniem, pa kuriem viņa bija kāpusi todien, kad uzzināja par došanos uz Amazones apvidu. Sapnis, kuru viņa bija redzējusi uz kāpnēm, bija piepildījies. Meitene bija atradusi zemi, kuras bagātības nekad vēl nebija iztēlojusies, turklāt atradusi Finnu.

Bet nu tas bija galā. Pēc desmit minūtēm zvans vēstīs, ka meitenēm jādodas uz guļamistabām, pēc tam nākamais zvans aicinās mesties ceļos un lūgt Dievu. Un kāpēc ne? Kā gan citādi varētu vadīt skolu?

Ak, Finn! Maija sacīja. Kā lai to izturu, turklāt dienu pēc dienas?

Nonācis Jorkā, Finns pārsēdās ļoti mazā vilcienā, kurš pēc laika apstājās Vestvudas stacijā.

Kloviss bija ziņojis, ka sagaidīs Finnu, taču no viņa nebija ne vēsts. Finns atstāja somu kases telpā un sāka iet kājām.

Pēcpusdiena bija vēsa un drēgna; lai cik aši zēns soļotu, viņš nespēja sasildīties. Dienas gaisma jau dzisa varbūt šajā nemīlīgajā dienā tā pat nebija īsti uzaususi.

Jau no tālienes Finns pamanīja savu senču prāvo namu. Pilnīgi nevajadzīgie šaujamtorņi un izrobotais aizsardzības mūris to padarīja neizsakāmi drūmu. Zēns mēģināja iztēloties, ka dzīvo tur gadu no gada, un viņam vajadzēja sakost zobus, lai nekristu izmisumā.

Sasniedzis vārtus, viņš ieraudzīja, ka tie ir aizvērti un to augšpusē vīd robota smaiļu rinda.

Kamēr Finns tur stāvēja, lauka iznāca vartsargs. -Šis ir privātīpašums, viņš teica. Nav ko te slaistīties riņķī! Labāk taisies, ka tiec!

Finns nikni paskatījās uz viņu. Šī rupjība un augstprātība bija tieši tas, ko viņš no šīs šausmīgās vietas bija gaidījis. Bet, pirms zēns paspēja vīram pateikt, ko par viņu domā, Finns pamanīja no mājas pa iebraucamo ceļu steidzamies Klovisu. Viņam mugurā bija tvīda uzvalks un galvā cepure, bet ap kaklu liels, balts apsējs.

"Ak Dievs!" Finns nodomāja. "Vai viņi mēģinājuši Klovisam pārgriezt rīkli?!"

Kloviss pienāca pie vārtiem, un vārtsargs pazemīgi pielika roku pie cepures un teica: Vai gatavojaties iziet, ser?

-    Jā, Džervis, atbildēja Kloviss. Es došos uz ciemu.

Kad zēns iznāca pa vārtiem, Finns ieraudzīja, ka viņam ap kaklu ir nevis balts apsējs, bet šalle visai kunkuļains baltas vilnas darinājums.

-   Es nodomāju, ka viņi gribējuši tev pārgriezt rīkli.

Kloviss papurināja galvu. Šalli bija dāvinājusi vidējā

sērīgā laumiņa, kura bija pievērsusies adīšanai. Tepat netālu ceļa malā ir vieta, kur varam padzert tēju. Darbdienās tur iegriežas retais mēs būsim divi vien.

Tējnīca bija pavisam maza telpa ķieģeļu namiņā. Dāma, kurai tā piederēja, Klovisu sveicināja ar tikpat lielu cieņu kā vārtsargs un apvaicājās par seru Obriju.

-   Skaidri un gaiši izstāsti, kas īsti noticis! Finns mudināja, kad viņi bija pasūtījuši tēju. Tu ziņoji, ka esi iekūlies ķezā. Es tev palīdzēšu tikt no tās laukā, bet tad man jāzina. Acīmredzot tu neesi viņam atklājis, kas patiesībā esi. Tu neesi atzinies.

-    Esmu gan! sacīja Kloviss. Esmu, un tas bija šausmīgi.

Un tad viņš Finnam izstāstīja, kas bija noticis, kad beidzot sers Obrijs bija viens un gribēja klausīties, ko viņš stāsta.

-   Es pateicu, ka neesmu Finns Taverners un ka viss ir viena vienīga kļūda. Es gatavojos kārtīgi paskaidrot, bet, tiklīdz biju paziņojis, ka īstenībā neesmu viņa mazdēls, viņš šaušalīgā veidā kļuva zils un ķēra sev pie krūtīm, un tad saļima uz grīdas. Es jau zināju, ka viņam nav labi ar sirdi, bet nevarēju iedomāties… Kloviss pašūpoja galvu, atcerēdamies šausmīgo brīdi. Biju pārliecināts, ka viņš nomirs un es esmu viņu nogalinājis. Kalpotāji atnāca un aiznesa veco vīru uz gultu, un ārsts teica, ka viņu kaut kas satriecis, un aizliedza man viņu apmeklēt.

Kloviss satvēra slīpēta stikla pelnu trauku un sāka to grozīt rokās.

-    Kad mani ielaida pie viņa, zēns turpināja, viņš mēģināja gultā uzslieties sēdus un teica: "Tu taču tikai jokojies, manu zēn, vai ne? Saki, ka tas bija joks un tu esi mans mazdēls! Es zinu, ka zēniem patīk jokoties."

-   Un? Finna balss skanēja asi. Ko tu teici?

-    Es teicu: jā, protams, tas bija joks. Protams, es esmu Bernāra dēls un viņa mazdēls. Es zinu, ka tā nevajadzēja darīt, bet ja tu būtu redzējis viņa seju… Pēc tam viņš pavisam ātri atlaba. Taču viņš grib nokārtot, lai viss ir likumīgi: man nav dzimšanas apliecības vai kaut kā tamlīdzīga. Viņš grib mani oficiāli iecelt par Vestvudas mantinieku un piešķirt uzturnaudu krietni lielu summu. Es nesaprotu, ko darīt. Viņš ir pilnīgi pārliecināts, ka esmu viņa mazdēls; galerijā ir kāda admirāļa portrets viņam esot tāds deguns kā man…

Pārliecies pār galdu, Finns cieši skatījās uz Klovisu. Un tu negribi? Tu negribi Vestvudu vai naudu? Tad tāpēc tu lūdzi, lai atbraucu?

Tējnīcas saimniece atnesa smalkmaizītes un tējkannu, ko klāja adīts sildītājs. Kad zēni atkal bija divi vien, Kloviss sacīja: Nav jau tā, ka es negribu, vecais vīrs ir izturējies pret mani tik labi un… ir dažas lietas, ko es varētu izdarīt. Es gribētu iekārtot savu audžumāti te par virēju viņa vienmēr vēlējusies strādāt tādā mājā kā šī, un pašreizējā virēja ir uzteikuši vietu. Un manas tavas māsīcas ir jaukas. Tās Bliezējas meitenes. Nevarētu ienākt prātā, ka viņai ir jauki bērni, bet tā gadījies. Tomēr es taču nevaru to visu tev atņemt uz visu tavu mūžu! Uz visiem laikiem. Kā gan es varētu dzīvot lielā mājā un pieņemt naudu, kas patiesībā pieder tev, ja tu dzīvo koka būdiņā… Es domāju, ka tagad, kad esi to redzējis, tu noteikti…

Kloviss aprāvās. Finns izskatījās ļoti savāds. Citāds. Viņš satvēra drauga roku.

-   Klovis, vai tu apzvēri, ka esi ar mieru palikt šeit un kļūt par Vestvudas saimnieku? Vai tu to pilnīgi noteikti apzvēri?

-   Es zvēru.

Kad Finns drauga pavadībā devās uz staciju, likās, ka viņš veidots no pavisam cita materiāla. Ne jau no muskuļiem un kauliem, bet no spalvām un gaisa… un viegluma. Viņš negrasījās lidot, jo tā būtu dižošanās, bet, ja vien gribētu, viņš spētu pacelties spārnos.

-   Tu nekad nesapratīsi, ko manā labā esi izdarījis, Finns teica, kad viņi bija nonākuši pie pārbrauktuves. -Ja tev ir kāda vēlēšanās…

Kloviss pasmaidīja. Vai es varēšu dabūt Maiju, kad viņa būs pieaugusi?

Finna smaids acumirklī pagaisa.

-   Nē, viņš sacīja.

-   Nu labi…

Maija droši vien reiz atkal gribēs meklēt piedzīvojumus, Kloviss domāja, un tas viņam nederēs. Viņš pievērsīsies vienai no Bliezējas laumiņām. Laika gana, lai izlemtu, tieši kurai.

Pulksten divos Maija ieraudzīja, ka pie skolas apstājas Mureja kunga automobilis. Pēc piecām minūtēm pāri laukumam kājām atnāca Mintonas jaunkundze.

Saruna notika Benksas jaunkundzes privātajā dzīvojamā istabā, un Maija tikmēr gaidīja hallē; tiklīdz Mintonas jaunkundze ieraudzīja Mureja kunga seju, viņai zuda visas cerības. Viņai pat netiks ļauts pieskatīt Maiju brīvdienās. Guvernante bija kritusi lielā negodā.

Mintonas jaunkundze bija pārnakšņojusi pie māsas un nopirkusi jaunu korseti, jo zelta laiki bija beigušies. Viņa apsēdās, ļoti taisni izslējusies, un, pirms Mureja kungs paspēja sākt savu runu, viņa atvēra maciņu un izņēma desmit sovrinus.

-   Sī ir Maijas nauda, viņa teica. Mēs pārdevām to, ko ceļojuma laikā bijām savākuši un, tā kā bijām četri, uzskatījām, ka nopelnītā nauda jāsadala četrās daļās.

Mureja kungs pārsteigts skatījās uz zelta monētu kaudzīti.

-   Un es, protams, pierakstīju visus izdevumus. Viss, ko Maijai esmu pirkusi ārpus viņas uzturnaudas, ir šajā sarakstā.

-Jā, jā… -Murejakungs neapšaubīja Mintonas jaunkundzes godīgumu. Viņš nebija drošs par guvernantes veselo saprātu. Virs noklepojās. Man jums jāsaka, ka pirms šī… pārdrošā pasākuma… es apsvēru iespēju jūs padarīt par Maijas otru aizbildni līdzās man. Es kļūstu vecs, un sieviete spētu meitenei palīdzēt tikt galā ar tām grūtībām, ar kurām viņa drīz var sastapties. Bet tagad man diemžēl vajadzēs jūs atlaist un nokārtot, lai Maija brīvdienas pavada skolā.

Mintonas jaunkundze nolieca galvu. Jā, viņa teica. To jau es gaidīju.

Mureja kungs pastūma atpakaļ krēslu.

-   Mintonas jaunkundz, kas, pie joda, jūs mudināja ļaut, lai jauna meitene ceļo pa Amazones apvidu un nedēļām ilgi dzīvo pie mežoņiem?! Kas jums lika to darīt? Britu konsuls domā, ka jūs visi droši vien bijāt apreibināti ar narkotikām.

-   Var jau būt. Jā, varbūt mēs bijām apreibuši. Ne no tā, ko indiāņi smēķēja, neviens no mums tam pat nepieskārās bet no… miera… laimes. No pavisam citādas laika izjūtas.

-   Nedomāju, ka jūs esat paskaidrojusi, kāpēc Maijai ļāvāt…

Mintonas jaunkundze pārtrauca viņu. Tūlīt paskaidrošu. Vismaz mēģināšu to darīt. Redziet, savā laikā es pieskatīju dažus patiešām briesmīgus bērnus, un nebija grūti tos neiemīlēt. Guvernante taču nav māte. Bet Maija… Nu, es diemžēl viņu iemīlēju. Un tas nozīmē, ka sāku domāt, ko es darītu, ja viņa būtu mana meita.

-   Un jūs ļautu viņai… Mureja kungs sāka teikt.

Taču Mintonas jaunkundze viņu pārtrauca. Es

viņai ļautu… izbaudīt piedzīvojumus. Es ļautu… izvēlēties savu ceļu. Tas būtu grūti… tas bija grūti… bet es tā darītu. Ai, protams, ne jau viss būtu atļauts! Ir tādas lietas, kas jāuztur spēkā. Zobu tīrīšana, aritmētika. Bet Maija iemīlējās Amazonē. Tā dažkārt notiek. Tā zeme ir radīta viņai un cilvēki arī. Protams, tur slēpās briesmas, bet briesmas draud visur. Pirms diviem gadiem šajā skolā uzliesmoja tīfs un trīs meitenes nomira. Katru nedēļu tepat, šajās ielās, bērnus notriec un samin zirgi. Viņa apklusa un mēģināja sakopot domas. Kad Maija ceļoja un pētīja… un atrada dziesmas, viņa nebija vienkārši laimīga, viņa bija… pati. Manuprāt, vecāku nāve Maijā kaut ko salauza, un tur, tālumā, viņa tika izdziedināta. Varbūt esmu traka un profesors arī -, bet es uzskatu, ka bērniem jādzīvo diža dzīve… ja viņi uz to spējīgi. Un Maija ir.

Vecais jurists klusēja, bez mitas pirkstos grozīdams savu sudraba zīmuli.

-   Jūs viņu vestu atpakaļ uz Brazīliju?

-   Jā.

-   Dzīvot mežoņu vidū?

-    Nē. Pētīt un atklāt, un meklēt milzu pērtiķus un jaunas melodijas, un puķes, kas uzzied tikai reizi divdesmit gados. Nevis katrā ziņā to visu atrast, bet meklēt…

Viņa aprāvās, atcerēdamās, ko viņi četratā bija plānojuši, peldot pa Agarapi. Uzcelt Kārteru vecā bungalo tuvumā īstu Miera mājokli un dzīvot tur lietus sezonās, pamatīgi mācoties, lai tad, ja Maija vēlāk gribētu iestāties mūzikas koledžā vai Finns kļūt par ārstu, viņi būtu labi sagatavoti. Un sausajā gadalaikā ceļot apkārt un pētīt dabu.

Mureja kungs bija piecēlies kājās. Viņš piegāja pie loga un, pagriezis guvernantei muguru, raudzījās laukā.

-   Tas nav iespējams! Tīrais neprāts!

Ilgi valdīja klusums.

-   Bet varbūt ir? vecais vīrs teica.

Maija gaidot bija nekustīgi sēdējusi hallē uz krēsla.

Tad viņa izdzirdēja skaļu durvju zvanu un pagriezusies ieraudzīja pa kāpnēm augšup skrējām tumsnēju zēnu plīvojošiem matiem. Nelikdamies zinis par satraukto kalponi, viņš piesteidzās pie Maijas.

-    Es braukšu mājās, Maija! Finns sauca. Es braukšu mājās!

Augšstāvā bija atvērušās kādas durvis, un Mintonas jaunkundze, slaucīdama acis, lēnām kāpa zemē pa trepēm.

Tad guvernante izslējās pilnā augumā. Mēs visi brauksim mājās, viņa sacīja.

Eva Ibotsone CEĻOJUMS UZ JŪRUPI

Redaktore Anda Brazauska Māksi, redaktore Marija Alševska

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-1904. A/s Preses nams

[1] vārdu spēle. young (angļu vai.) jauns. (tulk. piez.)

Content

Ibotsone Eva Ceļojums uz Jūrupi

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA

23. NODAĻA

24. NODAĻA