Fridrihs Joahims

Četrarpus draugi un pazudusī bioloģijas skolotāja

Joahims Fridrihs

Četrarpus draugi un pazudusī bioloģijas skolotāja

.

līdzīga eņģelim

Viņa ielidoja klasē viegli ka eņģelis. Viņas seja staroja. No viņas plūda kaut kas netverams. Kā gan sieviete var būt tik skaista?

Sirds strauji sitās, jutos kā prātu zaudējis. Lai ko viņa sacītu, manās ausīs tas skanēja kā mūzika.

- Jūs esat viena neizsakāmi slinka kompānija!

Viņa vicināja bioloģijas kontroldarbus gluži kā Orleānas jaunava karogu. Viņa tuvojās. Pēc mirkļa viņa ies garām un es jutīšu vieglu vēja pūsmiņu. Viņa nāca aizvien tuvāk. Tūlīt! Un tad man nāsīs ieplūda aromāts! Vijolītes vai rozes! Katrā ziņā līdz šim man nebija gadījies sajust neko apburošāku. Tās acīmredzot bija viņas iecienītākās smaržas. Šodien viņa izskatījās vēl skaistāka nekā jebkad agrāk.

Tas nenozīmē, ka Šultes-Štratmanes kundze līdz šim būtu nākusi uz skolu noplīsušās drēbēs, patiesībā viņa allaž valkāja gluži normālu skolotājas apģērbu. Un tas nudien neizskatās sevišķi moderns, to katrs zina. Kad Šultes-Štratmanes kundze mācību gada sākumā ieradās mūsu skolā, es viņu uzskatīju par itin normālu skolotāju. Taču, jo labāk mēs viens otru iepazinām, jo lielāka kļuva mana pārliecība, ka viņa ir pavisam sevišķa. Tik skaista! Tas vienmēr dūrās acīs, » kaut arī viņa staigāja skolotājas apģērbā. Jau pāris nedēļas viņa izskatījās aizvien pievilcīgāka un pievilcīgāka. Tagad viņa džinsu vietā valkā tikai kleitas. Viena likās uzkrītošāka un droši vien bija arī dārgāka par pārējām. Gandrīz vai radās iespaids, ka viņa uz katru bioloģijas stundu ierodas nupat pirktā tērpā. Viņa krāsojās spilgtāk nekā agrāk un pat izmantoja lielisku, kārdinoši sarkanu lūpukrāsu.

Skolotāja pagriezās un nāca atpakaļ. Viņa viegli ielieca ceļgalus, laikam tāpēc, ka nebija pieradusi pie augstpapēžu kurpēm. Turklāt viņa nerimās bārties par slikti uzrakstīto kontroldarbu. Es pastūmu savu krēslu tuvāk ejai un izslēju degunu viņas virzienā. Brīdī, kad viņa gāja garām, ievilku gaisu dziļi nāsīs. Atkal šī smarža! Pasakaina!

Šultes-Štratmanes kundze apcirtās uz papēža un izrāva mani no domām.

- Kāpēc tu ošņājies, Frīdhelm? Vai es nelabi ožu vai arī tev ir iesnas?

Kāpēc gan man nepiemita spējas kļūt neredzamam! Tas vēl nebija viss. Šultes-Štratmanes kundze pagaidīja, līdz idiotiskie klasesbiedri nomierinās. Tad viņa devās nākamajā uzbrukumā. Viņa piebāza man pie deguna lapiņu, acīmredzot manu bioloģijas kontroldarbu. Es nojautu nelaimi.

- Tev gan ir lieliskas zināšanas, Frīdhelm. Sešnieks^1. Nevis ziedi apputekšņo bites, Frīdhelm, bet otrādi!

Kā gan sieviete spēj būt tik nežēlīga?

- Mierā! - viņa iebrēcās. - Tā kā esat tik slikti uzrakstījuši kontroldarbu, tad nav iemesla smieties. Kad dosimies ekskursijā uz Halternu, jums nāksies nožēlot niecīgās zināšanas bioloģijā. To es apsolu!

Acumirklī smiekli pārvērtās vaidos. Ikviena klase, kurai bioloģiju māca Šultes-Štratmanes kundze, kopā ar viņu dodas ekskursijā, tās galapunkts vienmēr ir Halterna - maza pilsētiņa netālu no šejienes. Mūsu paralēlklase to jau bija piedzīvojusi. Nostāsti par eks-skursiju mums uzdzina šermuļus. Visu dienu Šultes-Štratmanes kundze kopā ar skolēniem bija bridusi pa mežu, iztaujājusi viņus par katru zāles stiebru. Kaut arī mēs pret paralēlklases kompāniju labvēlību nejutām, tomēr mums bija palicis tās žēl. Sāpošo muskuļu dēļ bēdubrāļi vismaz nedēļu tik tikko spēja pavilkt kājas.

Tas nebija vienīgais iemesls, kāpēc Šultes-Štratma-nes kundzi klasesbiedri neieredzēja. Viņa ir tikpat skaista, cik stingra. Taču es zinu, ka stingrību viņa tēlo tāpēc, lai mēs viņai nedancotu pa galvu. Aiz skarbās ārienes slēpās ļoti maiga dvēsele, kā mēdz sacīt. Par to esmu pārliecināts. Tikai pārējie to vēl nav atklājuši.

Lai gan atlikušajā stundas daļā neviens vairs nesmējās, pārpratumam ar puķēm un bitēm nebūt nebija pielikts punkts. Bioloģija bija pēdējā stunda. Es ar šausmām iedomājos par mājupceļu.

Kalle meta pirmo akmeni. Viņš pat nenogaidīja, līdz tiksim laukā no klases.

- Ei, Frīdhelm! - viņš sāniski uzlūkoja mani. - To paņēmienu ar bitēm un puķēm mums gan vajadzētu patrenēt. Varbūt tu tici arī stārķim?

- Ei, cilvēk, ei! Vai tad tev pašam nekad nav gadījies kontroldarbā dabūt sešnieku?

- Nē! - Kalle smīkņāja.

Es sapīku, jo viņam bija taisnība. Kalle tūlīt aiz Ste-fijas bija labākais skolnieks klasē, pat fizkultūrā.

Pie skolas vārtiem jau gaidīja Stefija un Redīsiņš. Par laimi, Redīsiņš neko nesacīja. Droši vien tāpēc, ka viņam pašam auguma dēļ nācies izjust ne mazums zobgalību. Galu galā viņš ir galvastiesu mazāks par dvīņumāsu Stefiju. Tādēļ jau mēs viņu dēvējam par Redīsiņu, lai gan patiesībā viņa vārds ir Karstens Ra-demahers. Arī man neklājas labāk. Kad fizkultūras stundā tiek veidotas komandas, mūs abus izvēlas pēdējos.

Aiā Stefija nepalaida garām iespēju man iedzelt un diemžēl darīja to vēl nekrietnāk par Kaili. Viņa raudzījās uz mani un tīksmi gremoja košļājamo gumiju. Piedevām vēl smīkņāja.

- Nu, Frīdhelm? - viņa beidzot vaicāja. - Vai esi iemīlējies Šultes-Stratmanes kundzē?

- Ei, cilvēk, ei! Vai tu jukusi, vai? Kādas blēņas! Kas tev nāk prātā? Tā nu nemaz nav tiesa! Es un iemīlējies viņā! Nemūžam!

Es drudžaini prātoju. Vai esmu radījis aizdomas? Varbūt esmu kaut ko murminājis, pašam nemanot?

Štefijas smīns pletās vēl platāks.

- Neuztraucies. Es tikai pavaicāju. Turklāt mani sauc Štefija, nevis “Ei, cilvēk, ei!”.

- Liec taču viņu mierā, - Redīsiņš beidzot nāca palīgā. - Tu labi zini, ka viņš ikvienu uzrunā ar “Ei, cilvēk, ei!”. Piedevām vēl nesaprotu, kā tev ienāca

prātā, ka viņš iemīlējies Sultes-Stratmanes kundzē.

- Ikreiz bioloģijas stundā Frīdhelms sēž solā kā pienaglots un sapņaini blenž apkārt. Pāris reižu viņš ir izdvesis klusas nopūtas, to skaidri dzirdēju. Es taču sēžu aiz viņa.

Tātad tomēr! Es mīļuprāt būtu izkūpējis gaisā.

- Izdvesis nopūtas? - Kalle iebļāvās. - Goda vārds? Tad taču viņš patiešām ir iemīlējies!

- Blēņas! - es iekliedzos pārlieku skaļi.

- Kāpēc tad tu nopūties, un kāpēc tev ir tik sapņains skatiens?

Ak, debestiņ! Pār manu augumu pāršalca vienlaikus karsti un auksti viļņi.

- Es nenopūtos. Turklāt mans skatiens nav vis sapņains, bet ir...

- Bet ir?

- Pārdomu pilns! Tā, lūk! Es prātoju.

- Tie nu gan ir jaunumi! - tagad smīkņāja pat Redīsiņš. - Par ko tad tu prātoji? Par Sultes-Stratmanes kundzi?

Kāpēc lai pārējie to neuzzinātu? Varbūt viņiem radīsies kāds izskaidrojums.

- Jā, gan. Par Sultes-Stratmanes kundzi. Es, redziet, domāju, ka ar viņu kaut kas nav īsti kārtībā.

Kalles sejas izteiksme vienā rāvienā pārvērtās. Viņā pamodās ziņkārība.

- Frīdhelm, ko tu gribi sacīt?

Šteflja iespieda rokas sānos.

- Liecies taču mierā, Kalle! Vai tev atkal šķiet, ka tas būs kumosiņš tavai detektīvu kompānijai?

Pagāja brīdis, līdz Kalle spēja atbildēt. Viņš jutās pārāk sašutis.

- Stefij! Cik bieži man tev jāsaka, ka Kalle un Ko ir detektīvu birojs un nevis kaut kāda kompānija! Turklāt tas nav tikai mans birojs vien. Arī tu tajā darbojies. Un Frīdhelms un Redīsiņš arī.

Stefijas sejā pazuda smaids.

- Pati zinu. Tikai neko daudz gan mēs neesam atklājuši. Patiesībā nevienu citu gadījumu ne, vienīgi dārgumu meklēšanu.

- To gan neatgādini! Tas vēl neko nenozīmē. Kas nav noticis, var notikt. Vienmēr jātur acis vaļā. Tātad, Frīdhelm, kas par lietu ar Sultes-Stratmanes kundzi?

- Vai neesi pamanījis, ka pēdējā laikā viņa ir pārvērtusies?

- Nē! Kā tad viņa ir pārvērtusies?

- Viņa ir kļuvusi tāda kā nopietnāka.

- Tas nav nekāds brīnums, - Redīsiņš ieteicās. - Bioloģijas kontroldarbs bija pamatīga izgāšanās.

- Ei, cilvēk, ei! Es taču nedomāju kontroldarbu. Vienkārši agrāk viņa izskatījās līksmāka.

- Kopš kura laika Sultes-Stratmanes kundze kļuvusi līksma? - Redīsiņš iesaucās. - Man viņa allaž ir

tikai uzkērkusi.\

- Tā gan, - māsa piekrita. - Es neatceros, ka viņa kādreiz būtu pajokojusi kā lielākā daļa citu skolotāju. Un, ja viņa kādreiz iesmejas, tad tas ar sarkanu zīmuli jāieraksta kalendārā.

- Varbūt viņu nomāc kadas raizes, - es iebildu.

Kalle nicīgi nošņaukājās.

- Raizes! Kādas raizes var būt skolotājai? Vienīgais, kas viņai rūp, - kā mūs kaitināt ar muļķīgo ekskursiju uz Halternu.

- Ja viņa vismaz tā neskatītos, - Redīsiņš piebilda.

Štefīja pamāja ar galvu

- Kā tad! Viņas skatiens varētu izdedzināt caurumus seifa.

Es sapratu, par kādu skatienu spriedelē Štefīja.

- Vai esat pamanījuši, kā viņa pēdējā laikā pucē-jas? - Kalle vaicāja. - Kleitas kļūst aizvien šaurākas un īsākas. Nesen viņa gandrīz vai lauza kājas, pūlēdamās iespraukties savā vecajā autograbažā.

- Vai arī tu to pamanīji? Un šodien no viņas vējoja smaržas! - es iesaucos.

Šādus gadījumus Stefija nemēdz laist garām.

- Patiešām? Cik romantiski! Tik un tā es viņu neciešu. Manis pēc viņa varētu izskatīties drusku atbaidošāka, kaut tikai nebūtu tik stingra un allaž nešķen-dētos. īsta šausmone!

Viņi taču neko nenojauš! Tas, ka Sultes-Stratmanes kundze neļauj dancot sev pa galvu, vēl nenozīmē, ka viņa ir šausmone.

- Taču fakts, ka viņa pēdējā laikā valkā modernas kleitas un krāsojas, ir gana dīvains, - Kalle domīgi sacīja.

Štefīja uzreiz apjēdza, kurp viņš mērķē.

- Aizmirsti to, Kalle! Šultes-Štratmanes lietas nebūs.

- Kāpēc tad viņa izturas tik aizdomīgi?

- Ko nozīmē - aizdomīgi? Viņa tikai glīti ģērbjas. Varbūt viņa ir iemīlējusies.

- Kā tad! Frīdhelmā! - Kalle iespurdzās.

- Vai arī laimējusi loterijā! - Redīsiņš pārtrauca muļķīgo smiešanos.

- Tad viņa droši vien vairs nestrādātu! - Kalle secināja. - Turklāt būtu iegādājusies jaunu automašīnu. To, ar kuru viņa tagad braukā, vienīgi rūsa vēl satur kopā.

- Kalle, ja tevi interesē, kas ar viņu noticis, tad ņem un pajautā, - Štefīja ierosināja.

- Es taču neesmu traks! - Kalle iesaucās. - Tu gan zini, ka viņa necieš, ja mēs interesējamies par viņas privāto dzīvi. Vai atceries, kā viņa Nadīni padarīja zemāku par zāli par to vien, ka tā pavaicāja, vai Šultes-Stratmanes kundze ir precējusies?

Mēs to ļoti labi atcerējāmies. Nabaga Nadīne!

- Nē, nē, - Kalle turpināja. - Tādās lietās es neielaidīšos. Tad jau labāk atsakos no izmeklēšanas.

Stefija viņam uzsita pa plecu.

- Pirmais prātīgais vārds, ko šodien dzirdu no tevis, šef.

- Labi! Tad mierīgā garā varu doties mājās.

- Es arī ierosinātu to pašu.

Man aiz šausmām skolas soma izkrita no rokas. Tā bija Šultes-Štratmanes kundze. Viņa stāvēja mums aiz muguras. Kaut viņa būtu parādījusies maķenīt vēlāk! Viņa raudzījās manī un smaidīja. Man izkalta rīkle.

- Nudien, nebūtu ticējusi, ka jums tik grūti šķirties no skolas. Bet, ja drīz vien neiesit mājās, vecāki sāks uztraukties.

To pateikusi, viņa pagāja mums garām un soļoja pāri skolas pagalmam. Mēs, valodu zaudējuši, noraudzījāmies, kā viņa devās uz autostāvvietu. Viņa izskatījās lieliski!

Tikai tagad stāvvietā pamanīju automašīnu, kuras tur iepriekš nebija. Tas bija koši sarkans sporta auto. Un Sultes-Stratmanes kundze tuvojās tieši šim auto, atslēdza durvis, iesēdās iekšā un, riepām kaucot, aizjoņoja prom.

- Vai redzējāt? - Kalle iesaucās tik skaļi, ka aizkrita balss. - Tas bija Porsche kabriolets! Vājprāts!

- Nupat tu teici, ka viņa vispirms nopirktu auto, ja būtu laimējusi loterijā, - Redīsiņš piebilda.

- Tas bija instinkts, čomiņ, - Kalle lepnumā piepūtās.

- Tikai nepārsprāgsti! - Stefija nekavējoties cirta pretī. - Tomēr pamazām ari man šī lieta sāk šķist dīvaina. Vispirms džinsi un grabažauto, un tagad dārgas kleitas un sporta automobilis.

- Kā tad! Mums katrā ziņā jāsasauc apspriede, lai varētu visu sīki un smalki pārrunāt. Vislabāk tūlīt pat, šopēcpusdien.

- Kur? - Stefija skeptiski noprasīja.

- Kā allaž, pie tā, kurš vaicā, - Kalle atbildēja.

- Tikai ne pie mums! Man tas gaužām nepatīk. Jūs nemitīgi tupat manā istabā. Kādu dienu vēl salauzīsit datoru.

- Kur tad lai mēs ejam? - Kalle gribēja zināt.

Šajā mirkli Stefija, Redīsiņš un Kalle paraudzījās

uz mani. Es gribēju kaut ko sacīt, taču viņi aizsteidzās priekšā.

- Pie manis nevar! - visi vienā balsī iesaucās.

Šķiet, ka es nosarku.

- Ei, cilvēk, ei! Pie manis patiešām nevar. Jau esmu stāstījis, cik mazs ir mūsu dzīvoklītis. Mamma visu laiku ir mājās. Viņa mūs noteikti traucētu.

- Cilvēk, Frīdhelm! - Kalle iesāka. - Es domāju, ka tava mamma strādā. Turklāt mēs nekad neesam bijuši pie tevis. Nemaz nezinu, kā piejums izskatās.

- Šodien nudien nav iespējams. Šodien mamma ir mājās.

- Jocīgi, ikreiz, kad rīkojam apspriedi, viņai nav jāstrādā. ž

- Ei, cilvēk, ei! Kāpēc tad mēs nepulcējamies pie tevis?

- Pie manis mēs jau bijām.

- Tikai divas reizes.

- Tu taču zini, kāpēc. Mans brālis nemitīgi staigāja iekšā un ārā un uzjautrinājās par mums.

- Nu un tad? Brālis taču netraucē tā kā vecāki.

- Rimstieties! - Redīsiņš beidzot iejaucās. - Lai notiek, nāciet pie mums! Varam iet manā istabā. Tad Štefījas datoram nekas nenotiks.

Stefija iegrūda viņam dunku sānos.

- Brālīt, sirsniņ, vai zini, ka esi pārlieku labsirdīgs? Mūsu kolu viņi nedzers. Mamma jau iepriekšējo reizi kurnēja, ka kastes vienmēr ātri iztukšojas.

Kalle uzbūra sejā labvēļa izteiksmi.

- Es uzsaucu kolu. Un Frīdhelms atnesīs našķus, šokolādi vai ko tamlīdzīgu.

Viņš paraudzījās manī. Es pamāju ar galvu. Kas cits man atlika? Turklāt es priecājos, ka viņi nenāks pie mums.

Kalle jutās apmierināts.

- Tad jau viss būtu nokārtots.

Mājupceļā man uzmācās sirdsapziņas pārmetumi. Tiesa, mamma šodien atradās mājās, taču tikai līdz pulksten diviem. Pēc tam viņai jāiet uz darbu. Viņa strādāja vakara maiņā. Es palūkojos pulkstenī. Sultes-Strat-manes kundzes lietas dēļ biju novēlojies. Tagad vajadzēja pasteigties. Mamma vienmēr saka, ka vēlas vismaz paēst kopā ar mani, pirms dodas uz vakara maiņu. Kopš mēs ar mammu dzīvojam divatā, viņa atkal strādā rūpnīcā kā agrāk. - Es gan nenopelnu daudz, -viņa allaž piebilst, - toties mēs esam neatkarīgi.

Tētis paturēja mūsu veco, plašo dzīvokli, bet mēs ar mammu pārcēlāmies uz mazāku. Ēka ir jau diezgan veca, un mamma vienmēr šķendējas, ka nemitīgi kaut kas sabojājas. Arī iekārtojums nav tik jauns un moderns kā Rademaheru vai Kalles mājās. Tieši tāpēc neglābās, ka apspriedes notiek pie manis. Kalle un pārējie jau tāpat pietiekami uzjautrinās par mani. Nav vajadzīgs, lai viņi to darītu arī mūsu dzīvokļa dēļ.

Kad atslēdzu mājas ārdurvis, ieraudzīju mammu stāvam uz dzīvokļa sliekšņa.

- Kur tu kavējies? - viņa uzsauca. - Tu taču zini,

ka man ir vakara maina. Mums vairs nav ne drusciņas

laika, lai kopīgi paēstu.

Dzīvoklī vīna veikli izņēma man no rokām somu un

pakarināja manu jaku. Patiesībā es to neciešu, taču vairs neiebilstu. Pāris reižu esmu mēģinājis protestēt,

tomēr viņa tā dara atkal un atkal.

- Vai skolā atgadījās kas īpašs? - viņa vaicāja, kad sēdējām pie galda.

Es tikai papurināju galvu.

- Kāpēc tad tu nāc tik vēlu?

- Mums vajadzēja šo to pārrunāt.

- Tev un draugiem?

Es piekrītoši pamāju:

- Kāliem, Štefijai un Redīsiņam.

Mamma pasmaidīja:

hE - Tātad detektīvu kompānijai. Vai šodien vēlreiz * tiksies ar viņiem?

- Mmm.

Mamma nolika sāņus nazi un dakšiņu.

- Es jau sen gribēju jautāt, Frīdhelm. Kāpēc tavi draugi nekad nenāk pie mums? Es viņus labprāt iepazītu tuvāk.

Es nezināju, ko sacīt. Lai nebūtu jārunā, šķūrēju iekšā ēdienu. Tas nudien garšoja lieliski!

Mamma nelikās mierā. Man nepatīk, ka viņa kļūst tāda kā pašlaik.

Es nopriecājos, kad mamma, vairs nepieminēdama manus draugus, beidzot devās uz darbu. Steigšus tiku galā ar mājasdarbiem, katrā ziņā - ar vairākumu, un tad jau bija jāpošas prom. Kāliem nepatīk, ja uz detek-tīvbiroja apspriedēm ierodas ar novēlošanos. Es steidzos, lai gan sevišķi nepriecājos par tikšanos. Uzmācās izjūta, ka šodiena atnesīs vēl kādu pārsteigumu.

DĪVAINĀS SASTAPŠANĀS

Ceļā pie Štefijas un Redīsiņa es nopirku sālsstandzinas un zemesriekstus. Mans kabatas naudas atlikums bija tieši tik liels, lai nekas nepaliktu pāri. Es jutos nikns. Man nācās iztērēt pāris pēdējās markas tikai tāpēc, lai Štefija varētu mani nerrot.

Gaužām sliktā noskaņojumā piezvanīju pie Rade-maheru mājas durvīm. Rademahera kungs, mani ieraudzījis, plati pasmīkņāja.

- Sveiks, Frīdhelm! Atkal slepenā konference? Vari uzreiz kāpt augšā. Pārējie jau ir priekšā.

Es nebildu ne vārda. Skaidrs, ka Kalle jau bija šeit. Kad tiekas Kalle un Ko, viņš allaž ierodas par agru.

- Beidzot tu esi klāt, - Kalle mani sveica, pamezdams skatienu pulkstenī. - Paspēji precīzi laikā.

- Labāk precīzi laikā nekā pusstundu par agru, -Štefija atspēlējās.

Par Redīsiņa māsu vienu gan nevar noliegt: indes injekcijas viņa izdala visiem vienlīdzīgi.

Kalle pietvīka.

- Es tikai gribēju izmēģināt tavu jauno datorprogrammu.

Štefija pamāja ar galvu:

- Zinu! Taču man vajadzīgas divas dienas, lai to kasti atkal savestu kārtībā...

- Beidziet strīdēties, - Redīsiņš iejaucās. - Šķiet, mēs grasījāmies runāt par Šultes-Štratmanes kundzi.

Kalle veltīja Redīsiņam pateicīgu skatienu: - Tieši tā! Redīsiņam ir taisnība. Galu galā runa ir par izmeklēšanas lietu, nevis par datorprogrammu.

- Vēl jau tā nav nekāda lieta, - es iebildu.

- Iespējams, taču tā var ātri vien par tādu izvērsties. Vispirms dārgās lupatas, un tagad automašīna.

- Un kāpēc tur varētu sanākt lieta? - Štefija ērcīgi jautāja.

- Pavisam vienkārši. Tāpēc, ka neviens skolotājs nevar atļauties šādu auto, vismaz no savas algas ne.

- Tas tiesa, - Redīsiņš piekrita. - Mans tēvs ir skolotājs un nemitīgi gaužas, ka nopelna par maz.

- It sevišķi, kopš esam nopirkuši šo māju, - viņa māsa papildināja.

- Tad atliek tikai trīs iespējas, - šefs svinīgi paziņoja, - vai nu viņa naudu ir laimējusi, vai mantojusi, vai iekritusi parādos, vai arī - viņa to ir nozagusi. Arī izspiešana varētu būt vēl viena iespēja.

- Ei, cilvēk, ei! Vai tu murgo? Šultes-Štratmanes kundze - noziedzniece? Nekad!

- Nomierinies, Frīdhelm! Es taču neteicu, ka viņa to ir izdarījusi. Tomēr jāapsver visas iespējas. Vislabāk būtu, ja mēs Šultes-Štratmanes kundzi izsekotu, lai to noskaidrotu.

Štefija piesita ar pirkstu pie pieres. - Jāapsver visas iespējas! Pamazām nudien sāku ticēt, ka tu esi saskatījies pārāk daudz detektīvfīlmu televīzijā! Aiz katra sīkuma tu saskati noziegumu.

- Ja tu zini labāk, tad pasaki!

Štefija sakrustoja rokas uz krūtīm:

- Varbūt es nemaz nevēlos zināt labāk! Varbūt man jūsu ākstīšanās pamazām sāk krist uz nerviem! Man nav prieka tērgāt par izmeklēšanas lietām, kuras patiesībā nav nekādas lietas. Vēl jo vairāk man nav prieka izsekot Šultes-Štratmanes kundzi. Ja viņa mūs pieķers, tad padarīs tik melnus un maziņus, ka mūs visus varēs ietupināt vienā kurpju kastē.

- Bet... - Kalle mēģināja vēlreiz.

- Nekādu bet! Manis pēc tu vari sekot Šultes-Štratmanes kundzei. Es nepiedalos!

Līdz ar to Kāliem Šultes-Štratmanes kundzes lieta bija izbeigta. Viņš gan skaļi neko nesacīja, tomēr man šķiet, ka viņš drīzāk atteiktos no gadsimta aizraujošākās izmeklēšanas nekā no Stefījas līdzdalības Kalles un Ko detektīvbirojā.

Patiesībā mēs tagad varējām izklīst, taču vēl bija atlikusi kola un zemesrieksti. Mēs sēdējām, ēdām un dzērām, un tērzējām par visu, kas ienāca prātā, lielākoties - par skolu. Tā kā ne Redīsiņš, ne es vairs nepieminējām Šultes-Štratmanes kundzi, šis temats bija izsmelts. Es nodomāju, ka Redīsiņš droši vien par to priecājās. Gan jau arī viņš baidījās izsekot stingro bioloģijas skolotāju. Es netiku skaidrībā, kā pret to izturēties. No vienas puses, labprāt atrastos viņas tu-

vumā un uzzinātu, kāpēc viņa tā mainījusies. No otras puses, nevēlējos, ka viņa mūs, iespējams, pieķertu un sadusmotos uz mani. Es jutos visai nelāgi, tāpēc viens pats notiesāju gandrīz visus zemesriekstus.

- Vai kola vēl ir? - beidzot Kalle vaicāja.

Štefija, ne vārda neteikdama, parādīja tukšo pudeli. Kalle ar skābu seju piecēlās.

- Nu, es tagad iešu. Rīt skolā redzēsimies.

Neviens neiebilda. Kalle jau bija gandrīz laukā pa

durvīm, kad vēlreiz pagriezās.

- Man nepatīk tava rīcība, Šteflj. Nepavisam ne. Štefija paraustīja plecus.

- Ja tu man pierādīsi, ka Šultes-Štratmanes kundzes gadījums patiešām ir īsta lieta, tad es atkal piedalīšos.

Neizskatījās, ka Kāliem tas būtu mierinājums.

Arī es piecēlos. Tā bija kļūda.

- Tu arī iesi, prom, Frīdhelm? - Kalle jautāja.

- Jā, patiesībā gribēju gan, - es atbildēju.

- Labi, tad iesim kopā.

To jau es nojautu. Nevarētu teikt, ka man būtu iebildumi pret Kaili, galu galā es viņu itin labi pazīstu. Un tāpēc zināju, kas mani sagaida.

Tā arī notika. Tiklīdz bijām izgājuši uz ielas, sākās.

- Kāda nekrietnība! - Kalle iesaucās. - Vai vari pateikt, kāpēc Štefija pēkšņi tā uzvedas?

Es to nevarēju. Un tas Kaili nemaz neinteresētu. Viņš tikai meklēja upuri, uz kura pleca izvaimanāties. Štefija vienkārši pasaka: “Kalle, muti ciet!” - un viņš jau ir rimies. Es to nespēju. Kāpēc - nezinu. Es nespēju

Kāliem pretoties. Tas mani kaitina. Reizēm dara pat niknu. Taču es nespēju viņam iebilst. Es bieži vien vēlējos būt tāds kā Kalle. Viņam izdodas itin viss, ja vien neņem vērā, ka mēs Kalles un Ko detektīvbirojā vēl neesam izmeklējuši nevienu īstu lietu. Viņš ir sporta lietpratējs, viņš vēl ne reizi nav saņēmis kontroldarbā sliktāku atzīmi par trīs, un neviens par viņu nesmejas, nu, vismaz bieži ne. Laikam gan nav nevienas meitenes klasē, kas nebūtu metusi acis uz viņu, izņēmums ir vienīgi Stefīja. Un tieši tas Kāliem kremt. Viņš kā apsēsts cer atklāt īstu noziegumu, kaut vai maziņu. Un viņš par katru cenu vēlas, lai Stefīja viņu apjūsmo tāpat kā pārējās meitenes. Taču līdz šim nav izdevies ne viens, ne otrs.

Atbilstoši noskaņojumam sekoja viņa vaimanu tirāde, kas mājupceļā gāzās pār manu galvu. Viņš žēlojās par meitenēm kopumā un par Stefīju atsevišķi, sūrojās par to, ka mūsu miestiņā neviens īsts bandīts nedara nelietības, pukojās par stulbajiem skolotājiem un tā tālāk, un tā tālāk.

Kad beidzot nonācām līdz ielas stūrim, kur mūsu ceļi šķīrās, man galva dunēt dunēja.

- Nu tad līdz rītam, Frīdhelm! Tagad jūtos labāk. Ir jauki, ja reiz var kārtīgi izrunāties, - viņš teica, pasmīkņāja, uzsita man pa plecu un, līksmi svilpodams, devās prom.

Es stāvēju un stingu skatienu vēros nopakaļ. Viņš jūtas labāk. Nu skaisti! Vispirms viņš visus kreņķus izgāž pār manu galvu un tad vienkārši mani pamet. Mans noskaņojums bija nokrities līdz nullei. Likās, ka debesīs savilcies tumšs negaisa mākonis.

Es biju paspēris tikai pāris soļu, kad man acīs krita sieviete otrā ielas pusē. Nezin kāpēc viņa šķita pazīstama, lai gan nenāca prātā, kur es būtu viņu redzējis. Sievietei bija gaiši mati un mugurā - koši sarkana kleita. Blakus viņai gāja kāds vīrietis. Izskatījās, ka viņi steidzas vai arī cenšas aizbēgt. Viņi atradās pāris soļu priekšā, tāpēc nevarēju redzēt sejas. Viņi steidzās aizvien ātrāk. Nācās gandrīz vai mesties skriešus, lai spētu turēties līdzi. Sieviete atkal un atkal meta skatienus visapkārt, it kā gribētu pārliecināties, ka neviens neseko. Taču ikreiz tas notika tik strauji, ka es nepaguvu saskatīt seju. Tagad viņa ieķērās vīrieša elkonī. Ar tik augstiem papēžiem droši vien nespēja pietiekami ātri paiet. Kur gan esmu redzējis šo sievieti?

Beidzot viņiem nācās apstāties pie sarkanās luksofora gaismas. Es tuvojos. Varbūt vajadzētu pāriet otrā ielas pusē. Neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, es metos skriet, nepievērsis uzmanību satiksmei. Jau pēc pāris soļiem gandrīz pakļuvu zem divriteņa. Braucējs tik tikko paspēja nobremzēt. Viņš bija bezkaunīgi garš un atbaidošs. Viņa seja, pie kuras plandīja burām līdzīgas ausis, sastāvēja, tā teikt, vienīgi no pūtītēm.

- Uzmanies, tauku mais! - viņš bļāva.

Patiesībā esmu ļoti miermīlīgs cilvēks. Taču dažas lietas spēj mani krietni saniknot, it sevišķi, ja ir slikts garastāvoklis. Un viena no tām ir fakts, ka mani nosauc par tauku maisu. Es zinu, ka esmu par resnu. Ne reizi vien esmu mēģinājis ēst mazāk, tomēr neizdodas. Ja man neklājas labi, tad ēdu un ēdu - citādi nevaru.

Taču tas vēl nav iemesls, lai nosauktu mani par tauku maisu. Es jutu, kā manī verd dusmas. Citkārt man būtu bail no tāda milža, taču niknumā viss bija vienalga.

- Ei, cilvēk, ei! Labāk tauku maiss nekā drupaču kūka ar osām! - es atbrēcu pretī.

Uz mirkli prinča Čārlza karikatūrai aizrāvās elpa. Beidzot viņš atguvās.

- Ko tu teici, resno ruksi? - viņš tusnīja un nolēca no divriteņa. - Nu tu dabūsi pa purslām!

Par laimi, viņš bija tik nikns, ka vispirms pāris reižu paklupa pār divriteni. Tas man lāva mazliet attālinā-ties, taču ar to nepietika. Žigli vajadzēja kaut ko izdomāt. Kamēr jozu, it kā no tā būtu atkarīga mana dzīvība, izmisīgi lūkojos pēc paslēptuves. Es ieskrēju mazā šķērsieliņā. Pie mūra atradās divas atkritumu tvertnes. Es ielīdu iekšā. Neciešami smirdēja. Man bija vienalga. Sirds sitās tik spēcīgi, ka šķita - tā mani nodos. Piepeši ieraudzīju divus džinsos tērptus stilbus, pie kuriem turējās necilvēciski lielas sporta čības. Tas varēja būt vienīgi atbaidošais milzis. Viņš apstājās. Droši vien skatījās visapkārt. Tad viņš lēnām tuvojās atkritumu tvertnēm. Tas ilga tikai pāris sekundes. Iztēlē jau redzēju sevi bez zobiem.

Un tad piepeši sajutu pie muguras kaut ko mīkstu. Tas man pāris reižu piedūrās un pēc tam palīda zem jakas. Mans kuņģis apgriezās otrādi, sirds apstājās un izspiedās sviedri, taču es nejaudāju pakustēties. Šajā mirklī mīkstums zem manas jakas sāka svelpt. Netīši iešāvās prātā doma par radījumiem, kas parasti mitinās atkritumu tvertņu tuvumā. Izvēle nebūt nav liela. Žurkas! Mans kuņģis cēla trauksmi. Šie briesmīgie lopi noteikti sāks mani skrubināt.

Milzīgās sporta kurpes aizvien vairāk tuvojās. Vēl viens solis, un es būšu viņam rokās. Brīdi, kad biju zaudējis visas cerības, ieradās glābiņš. Tas šāvās manā virzienā. Es varēju saskatīt tikai četras kājas, kas nobremzēja mazu gabaliņu pirms tvertnēm. Suns, kuram piederēja šīs kājas, acīmredzot bija teļa lielumā. Viņš ņurdēja un rēja. Es nesapratu, vai niknais uzbrukums bija domāts man vai sporta kurpēm. Nekad mūžā nebiju pārdzīvojis tādas bailes. Piņņains milzis, kurš grib mani piekaut, suns, kurš acīmredzot mani aprīs, kad būs pamanījis, un svelpjošs kaut kas zem jakas.

- Vācies prom, draņķa kranci! - milzis brēca.

Suns rēja un ņurdēja vēl skaļāk. Šajā brīdī izdzirdu šķindoņu un četras suņa kājas kaukdamas metās prom. Acīmredzot tas tipiņš bija sviedis šim ar skārda kārbu vai ko tamlīdzīgu. Es uzelpoju. Ne jau tikai tāpēc, ka biju ticis vaļā no suņa; arī sporta kurpes pagriezās un pazuda galvenās ielas virzienā. Divi ienaidnieki bija viens otru aizdzinuši. Tagad palika vienīgi kaut kas zem manas jakas. Es ieklausījos; joprojām klusi svelpa. Tie nebija melodiski svilpieni. Drīzāk izklausījās pēc vecas ūdens kannas. Vai žurkas mēdz tā svelpt? Es nebiju pārliecināts. Atlika tikai viena iespēja, kā to noskaidrot: jāapskatās. Es sakopoju visu drosmi, ar trīcošām rokām pavilku jaku uz augšu. Biju sagatavojies vērties acīs veselai smīkņājošu žurku ģimenei. Taču biju kļūdījies. Es ieraudzīju divas brūnas

suņa acis, kuras vērās manī tā, it kā baidītos vēl vairāk nekā es. Kad mana sirds un kuņģis bija mazliet nomierinājušies, es aplūkoju apakšīrnieku. Tas bija diezgan mazs eksemplārs. Šķirne nebija nosakāma. Viņš kādu brīdi mani apošņāja, tad piebāza purnu man cieši pie sejas un pārlaida tai mēli. Es pamanīju, ka viņam trūkst pāris zobu. Acīmredzot viņš uztraukumā un bailēs bija tik strauji elpojis, ka gaiss svelpis spraugās. Man ir tēvocis, kuram trūkst priekšzoba. Viņš prot caur zobu spraugu svilpot visjaukākās melodijas. Vaicāju sev, vai arī suns spēj iemācīties ko līdzīgu, ja pietiekami ilgi ar viņu nodarbojas.

Es meklēju kaklasiksnu. Tās nebija. Patiesībā būtu brīnums, ja tāds plukata skraidītu ar siksnu ap kaklu. Kažoks bija savēlies, it kā vesels kožu bars būtu tajā ieturējis brokastis. Piedevām vēl viņam kreisajā ausī bija robs - laikam izkosts.

- Lielais suns, šķiet, dzinās tev pa pēdām? - es jautāju mazajam svelpjošajam draugam. Par atbildi viņš vēlreiz nolaizīja man seju.

- Ei, cilvēk, ei! Izskatās, ka mēs viens otru esam izglābuši!

Šoreiz es pēdējā mirklī paspēju izvairīties no viņa mēles. Piesardzīgi izrāpos no atkritumu tvertnes. Mazais tikpat piesardzīgi sekoja man.

- Tā, gaiss ir tīrs, - es klusi sacīju un viegli uzsitu šim pa pēcpusi. - Labi, dzīvo sveiks! Varbūt kādreiz vēl tiksimies.

Viņš skumīgi paraudzījās manī un steberēja prom.

Es aizlavījos līdz mājas stūrim un nopētīju galveno ielu. Tipiņš ar divriteni nekur nebija manāms.

Es dziļi ieelpoju un atviegloti, turklāt ātrāk nekā parasti devos mājupceļā.

Tikko biju paspēris dažus soļus, es pēkšņi iedomājos par Šultes-Štratmanes kundzi.

Kāpēc viņa man neiziet no prāta? Iztēlē redzēju, kā viņa kurpēs ar augstajiem papēžiem klasē pagāja man garām. Tad man galvā iešāvās doma, no kuras pats izbijos. Sieviete sarkanajā kleitā! Vai tā bija Sultes-Stratmanes kundze, kuru kopā ar vīrieti redzēju otrpus ielai?

Bet Šultes-Štratmanes kundzei bija melni mati, un sarkano kleitu līdz šim ari nebiju ievērojis. Varbūt viņa valkāja parūku, es tūdaļ apsvēru. Tomēr tas nepavisam neizskatījās pēc viņas. Nu gan es patiešām sāku murgot.

Ja es pastāstītu Kāliem, viņš katrā ziņā būtu pārliecināts, ka nokļuvis uz pēdām krimināllietai. Varbūt pat Stefrja pārdomātu. Vai tas vispār citiem ir jāstāsta? Droši vien šie uzskatīs mani par jukušu un zobosies, ka es katrā sievietē saskatu mūsu bioloģijas skolotāju. Bet ko tad, ja aizdomīgajam Kāliem izrādīsies taisnība un Sultes-Stratmanes kundzes bagātība iegūta noziedzīgi? Varbūt tur iejaukts vīrietis, ar kuru viņa gāja kopā? Viņas draugs! Tas noteikti bija viņas draugs! Droši vien kāds stulbs, iedomīgs tips, kurš Šultes-Štratmanes kundzi vienīgi izmantoja. Viņš jau no mugurpuses bija licies nesimpātisks. Kāpēc gan vislieliskākās sievietes vienmēr nokļūst visdraņķīgāko vīriešu nagos? Tikai viena doma nomierināja: mana fantāzija noteikti izstrādājusi kādu joku. Skaidrs, ka sieviete ar gaišajiem matiem bija nevis Šultes-Štratmanes kundze, bet gan kāda cita, kuru es nekad vairs nesastapšu.

Iegrimis domās, nepavisam nemanīju, kas notiek apkārt. Tikai pie mūsu mājas durvīm es piepeši izdzirdēju aizmugurē klusu svelpšanu kā no vecas ūdens kannas.

PAJUMTES MEKLĒJUMOS

Man nebija jāatskatās, lai saprastu, kurš tas ir. Tomēr es pagriezos. Tur tas stāvēja, piešķieba galvu un svelpa caur tukšo robu mutē. Tā nu mēs kādu bridi lūkojāmies viens uz otru. Nevaru droši apgalvot, ka arī es tāpat nebiju piešķiebis galvu. Suņuks nekustējās ne no vietas. Tikai tad, kad notupos, viņš lēnām virzījās tuvāk. Jo ilgāk mazo nabadziņu aplūkoju, jo vairāk viņš man patika. Ja izlikās neredzam savēlušos kažoku, aizkosto ausi un tukšo zoba caurumu, viņš izskatījās pat ļoti jauks. Viņam bija nepieciešama vienīgi neliela apkope.

- Nu, mazais, kāpēc skrēji man pakaļ? - es jautāju, kad viņš pienāca cieši klāt. - Un kā tevi sauc?

Šajā mirklī es aptvēru, ka tupu ielas vidū suņa priekšā un uzdodu tam muļķīgus jautājumus. Cerams, ka neviens mani nedzirdēja.

Es apsvēru, kā gan šo varētu saukt: Valdijs, Fifījs, Princis, Haso? Lai kādus vārdus iedomājos, neviens nelikās piemērots. Tad labāk nedot nekādu vārdu. Galu galā man neļaus viņu paturēt.

- Tu nevari palikt pie manis, mazais, - teicu viņam. - Mana mamma nepiekāpsies.

Es vēlreiz ar plaukstu uzsitu šim pa pēcpusi. - Skrien, laidies lapās!

Vai nu viņš mani nesaprata, vai arī negribēja saprast. Viņš nevis skrēja projām, bet nosēdās man priekšā uz trotuāra un piešķieba galvu vēl vairāk. Svelpoņa bija mitējusies. Droši vien mana balss bija viņu nomierinājusi. Es jutos maķenīt atbildīgs par viņu. Salīdzinājumā ar viņu man nudien klājās ļoti labi. Ja vēl ilgāk te tupēšu, tad vairs nespēšu viņu padzīt. Beidzot es izlēmu ātri un nesāpīgi beigt šo lietu. Nebrīdinājis pietrūkos kājās un joņoju uz durvīm. Par laimi, līdz tām nebija tālu.

Es neatskatījos, taču biju pārliecināts, ka viņš rikšo man pakaļ. Skriedams taustījos bikšu kabatā pēc ārdurvju atslēgas. Tomēr es nebiju pietiekami veikls. Pirms paguvu iebāzt atslēgu slēdzenē, suns, asti luncinādams, jau lēkāja man apkārt. Mēle karājās laukā kā pusmetru gara lupata. Acīmredzot viņš domāja, ka gribu rotaļāties. Tas nu nebija nekādā jēgā. Vajadzēja ķerties pie skarbākām metodēm.

- Es taču tev teicu - pazūdi! - es uzbrēcu. - Lasies beidzot prom!

Šajā pašā mirklī viņš rimās lēkāt, atmuguriski atkāpās trīs soļus, iežmiedza asti kājstarpē un vērās manī lielām, skumīgām acīm. Es pagriezos, atslēdzu durvis, ieslīdēju iekšā un aizcirtu tās ciet. Sirds gandrīz vai plīsa pušu, taču man nebija citas izvēles. Gluži bez spēka es atslējos pret sienu. Uzreiz laukā izcēlās tāds troksnis, ka šķita - man pārplīsīs bungādiņas. Kā tas nākas, ka tik mazs suns spēj tik šaušalīgi kaukt?

Es aizbāzu ausis. Tas nelīdzēja. Vienā brīdī vairs neizturēju. Pavēru durvīs nelielu spraudziņu. Varbūt varēšu šo nomierināt.

Viltīgais vilnas kamols to vien bija gaidījis. Nepaguvu ne atjēgties, kad viņš pa spraugu jau bija iešmaucis iekšā. Kaucieni acumirklī apklusa. Toties zoba caurums svelpa kā ierūsējušas ērģeles. Un tas nemaz neizklausījās labāk.

Ko gan lai iesāku? Tikt vaļā no viņa es nespēju.

Mamma nekad neļaus turēt suni.

- Man nudien ir pietiekami daudz darba, - viņa reiz bija sacījusi, kad vaicāju, vai drīkstu sagādāt suni.

- Galu galā mēs dzīvojam vieni paši. Man nav spēka rūpēties vēl par suni.

Nelīdzēja arī mana dievošanās, ka pats rūpēšos par dzīvnieku. Toreiz biju pamatīgi saskaities. Un tagad atkal kļuvu nikns. Ja jau nevarēju ielūgt mājās draugus, tad vismaz vēlējos suni.

Satvēru rokās mazo svelpēju.

- Es tevi paturēšu, - iečukstēju apgrauztajā ausī.

- Man vienalga, ko teiks mamma.

Viņš, it kā sapratis manus vārdus, ieritinājās azotē un acumirklī pārtrauca svelpšanu. Biju ieguvis jaunu draugu.

Kamēr abi kāpām augšā pa trepēm uz mūsu dzīvokli, man iešāvās prātā ideja. Šis taču būtu varens suns Kalles un Ko detektīvbirojam!

Es ievedu viņu savā istabā, izlaupīju ledusskapi, rūpīgi samaisīju ēdienu pārpalikumus un iepildīju mazā

bļodiņā. Neizskatījās gan visai kārdinoši, taču jaunais draugs ķērās klāt, it kā tas būtu pats gardākais, ko jebkad gadījies baudīt. Kamēr viņš šņakstinādams un urkšķēdams locīja iekšā visu pēc kārtas, es atkal apsvēru, kā šo nosaukt. Ja nu viņš paliek pie manis, tad ir vajadzīgs vārds. Taču joprojām nenāca prātā nekas piemērots.

Tad, kad viņš bija ticis galā ar maltīti, uzsildīju ēdienu, ko mamma bija man sagatavojusi. Jaunais draugs ar interesi vēroja manu rosīšanos un gaidu pilns luncināja asti. Es apsvēru, vai nevajadzētu uzreiz sākt audzināšanu.

Nometu viņam pie kājām gabalu ceptas desas un stingri sacīju:

- To tu drīksti ēst tikai tad, ja apsoli vairāk nediedelēt!

Viņš vainīgi paskatījās manī un aprija desu.

Pēc maltītes mēģināju viņam iemācīt pāris vienkāršu triku. Tie katrā ziņā pārliecinās Kaili un pārējos, ka suns mums noderētu. Es sāku ar “vietā!” un “pie kājas!”. Taču izskatījās, ka šis nesaprot, ko īsti vēlos.

Viņš tikai raudzījās manī, piešķieba galvu un luncināja asti. Reizēm viņš klusi iesvelpās. Vienu brīdi man iešāvās prātā, ka jaunais draugs vienkārši ir pamuļķis. Tomēr es uzreiz atmetu šīs aizdomas, kā sa-cītu Kalle.

Paraudzījos pulkstenī. Drīz pārnāks mamma. Vēlējos būt aizmidzis, kad viņa ieradīsies. Tad viņa neuzdotu jautājumus, kuri mani, iespējams, iegāztu. Pirms likos gulēt, piekodināju draugam gulēt zem gultas. Es negribēju, ka mamma viņu ierauga, kad vēlāk iemetīs skatienu manā istabā. Mammai piemīt ērgļa vērīgums ikreiz, kad jāpamana kaut kas tāds, kas man varētu radīt sarežģījumus.

Tiklīdz biju pārvilcis segu pāri galvai, acumirklī iegrimu miegā.

Es sapņoju par pirmo lielo lietu, ko izmeklē Kalles un Ko detektīvbirojs. Esam saņēmuši uzdevumu atrast nolaupītu miljonāra meitu. Viņa patiešām ir ļoti skaista un stipri vien atgādina Sultes-Stratmanes kundzi, tikai viņai ir gaiši mati. Taču visādi citādi sapnis likās ļoti pietuvināts dzīvei. Kalle, Steflja, Redīsiņš un es - mēs tajā spēlējam galvenās lomas. Vienīgā atšķirība ir tā, ka es esmu šefs un Kāliem nākas darīt visu, ko pavēlu.

Tas bija ļoti jauks sapnis. Pēc mežonīgas pakaļdzīšanās mēs noķeram bandītus un atbrīvojam Sultes-Stratmanes kundzi, kura man šķiet miljonāra meita. Viņas acīs vīd pateicība. Mēs viņu nogādājam drošā slēptuvē, lai viņa varētu atpūsties, pirms ieradīsies apgrūtinošie ļaudis no laikrakstiem un televīzijas. Taču bandītu boss nepadodas. Naktī, tumšā šķērsielā viņš ar saviem miesassargiem uzglūn mums. Dīvainā kārtā viņiem visiem ir burām līdzīgas ausis un piņņainas sejas. Kalle, skali saukdams mammu, bēg prom. Arī Stelīja un Redīsiņš pamet mani likteņa varā. Man vienam pašam nākas stāties pretī noziedzniekiem. Tad, kas es ar labi mērķētu bliezienu trīs no viņiem aizraidu uz labākiem medību laukiem, pārējie metas man virsū. Es aizstāvos, cik spēka. Četri tur mani ciet,

kamēr bandītu boss mēģina izvilināt, kur atrodas Šul-tes-Stratmanes kundzes slēptuve. Tomēr es palieku nelokāms. Pat tad, kad viņi sāk mani spīdzināt un ar slapju grīdlupatu sit pa seju, es nebilstu ne vārda. Noziedznieki atvēzējas, un lupata svelpdama lido pa gaisu, tad ar skaļu plīkšķi trāpa man sejā. Lupata ir pretīgi mitra un ļoti nepatīkami ož. Es pūlos atbrīvoties, taču četri miesassargi tur mani dzelzs ķetnās.

Pirmais, ko pamodies ieraudzīju, bija sarkana, mitra stērbele, kas karājās acu priekšā un tad pārbrauca šķērsām pāri ģīmim. Lupata pazuda, un es izdzirdu svel-pienu. Gribēju pieslieties sēdus, taču nespēju. Kaut kas turēja ciet manu roku. Pamazām acis pierada pie tumsas un varēju saskatīt, kas noticis. Četrkājainais draugs tupēja man virsū, atspiedis priekšķepas uz mana augšdelma. Ar pretīgi mitru un siltu mēli viņš laizīja man seju. Un pa vidam caur zobu spraugu svelpa meldiju.

- Ei, cilvēk, ei! Vācies prom, vecā cūka! - es viņam uzšņācu. Šis vienā rāvienā nolēca no gultas.

Ar pidžamas jaku noslaucīju seju. Sajūtot suņa siekalu smaku, man kļuva nelabi. Lūkojos tumsā. Suns svelpdams stāvēja pie durvīm un mežonīgi skrāpējās. Es acumirklī sapratu, ko tas nozīmē. Viņam jātiek laukā!

Tā tikai vēl trūka! Ja viņš tūlīt nevarēs atviegloties pie koka vai laternas staba, uz mana paklāja būs peļķe. Cūcība! Tikpat labi varētu šo uzreiz iecelt mammas gultā.

Nekas cits neatlika, kā vien kopā ar šo doties laukā, kaut gan nācās iet garām mammas guļamistabai. Varbūt palaimēsies un viņa nepamodīsies.

- Mēs iziesim laukā. Tikai, lūdzams, stāvi klusu! -es piekodināju. - Ja mamma pamodīsies, mums smiekli nenāks. Un tu atkal varēsi kūkot atkritumu tvertnē.

Viņš paraudzījās manī, it kā būtu sapratis. Es uz to paļāvos - diemžēl. Jo tieši tajā mirklī, kad mēs lavījāmies garām mammas guļamistabas durvīm, viņš ierējās, vismaz tā izklausījās. Šī bija pirmā reize kopš mūsu iepazīšanās, kad viņš tā uzvedas.

Skaisti gan! Man sastinga asinis dzīslās, kā mēdz sacīt. It kā to vien būtu gaidījusi, mamma atrāva vaļā durvis.

- Mans Dievs, Frīdhelm! - viņa iesaucās. - Tev taču ir šausmīgs klepus! Vai esi saaukstējies?

Biju gaidījis visu: bāršanos, kliegšanu, ģīboni.

- Es? Ē - klepus? Nezinu, - es kā nemaņā atbildēju.

Šajā mirklī mamma pamanīja suni.

- Kas tas ir? - viņa uzbrēca.

- Nekas, mamm. Tikai suns.

- Tikai suns? Frīdhelm! Cik bieži tev esmu teikusi, ka nedrīksti turēt suni!

- Mamm, viņš man piesitās klāt. Es mēģināju tikt vaļā. Taču viņš visu laiku skrēja man pakaļ. Un tad kauca kā traks. Goda vārds! Ko es varēju darīt?

- Un kas notiks tālāk? Tu taču negrasies viņu paturēt?

- Nezinu, mamm, - es atzinos. Es nudien nebiju prātojis, kas notiks tālāk.

- Nezinu! Nezinu! - mamma šņāca. - Frīdhelm! Vai tu vismaz zini, kāpēc nakts vidū ar suni lavies pa dzīvokli?

- Viņam jātiek laukā. - Es uzlūkoju mazo draugu. Izskatījās, ka šis ilgi vairs neizturēs.

- Tā tikai vēl trūka, ka viņš apčurās paklāju! -mamma iesaucās.

- Mēs žigli iziesim ārā!

Mamma satvēra mani aiz rokas.

- Nekā nebija! Tu šajā laikā nemaisīsies apkārt! Es iešu!

Pirms atguvos, viņa jau bija uzmetusi mugurā rīta-svārkus, steidzās uz durvīm un atrāva tās vaļā. Mazais draugs neaptvēra, kas notiek. Viņš stāvēja, kur bijis, raudzījās manī un vēcināja asti.

- Nu, kas ir? - mamma viņam uzsauca. - Vai tu nāksi vai man vajadzēs tevi nest?

Suns saprata. Kā zibens viņš izšāvās laukā pa durvīm.

Kad nolūkojos abiem nopakaļ, man uzmācās nelāga jutoņa.

Lai gan sirds bija smaga, es apgūlos gultā. Mamma jau bija pietiekami dusmīga. Protams, ka nevarēju iemigt. Es gulēju tumsā un ausījos. Nemaz nevajadzēja ilgi gaidīt. Jau pēc pāris minūtēm dzirdēju, kā tika atslēgtas dzīvokļa durvis.

Es vairs nespēju izturēt. Klusītēm izkāpu no gultas, pavēru spraugu durvīs un pavēros laukā. Neticēju savām acīm. Mamma bija viena!

Es atrāvu durvis vaļā.

- Kur ir suns, mamm?

- Atstāju laukā. Jo ātrāk tu no viņa šķirsies, jo labāk. Šis nemaz negrasījās skriet man pakaļ. Droši vien viņš kādam pieder. Saimnieks priecāsies, ka suns atradies.

- Viņam taču nemaz nav kaklasiksnas! - es iesaucos. - Viņš noteikti nevienam nepieder. Tas ir nekrietni, mamm!

- Tas nav nekrietni, Frīdhelm. Tas ir saprātīgi.

- Es negribu būt saprātīgs! Es gribu suni!

- Frīdhelm, - mamma nopūtās.

Es ienīstu šīs nopūtas. Tās allaž rada izjūtu, it kā viņa mani neuztvertu nopietni. Mamma aplika roku man ap pleciem. Tas mani mazliet nomierināja.

- Nāc, iesim virtuvē! Parunāsimies!

Mamma uzvārīja kakao. Kamēr viņa rosījās, mēs nepārmijām ne vārda. Es tikai nolūkojos viņā. Patiesībā man patīk omulīgi pasēdēt divatā. Reti kad rodas tāda izdevība.

- Tā, - mamma teica, kad mēs sēdējām pie kūpoša kakao krūzēm. - Tagad aprunāsimies prātīgi.

Prātīgi! Tad man nav nekādu izredžu, to es zināju.

- Gribu atpakaļ savu suni! - es īsi atbildēju.

- Mans Dievs, Frīdhelm! Neesi taču tik stūrgalvīgs! Tas nav tavs suns. Kas zina, kam viņš pieder. Turklāt tu labi zini, ka mēs šeit nevaram turēt suni.

- Tāpēc, ka mājas saimnieks iebilst?

- Jā, tāpēc arī, taču ne tikai. Sunim nemaz nenāks par labu, ja to paturēsim. Mums ir pārāk maz laika, lai par viņu pienācīgi rūpētos. Katrā ziņā es to nevaru. Tu pats labi zini, ka man ir gana daudz darba.

Es raudzījos kakao krūzē.

- Zinu, mamm.

- Tu to saproti, manu zēn? Lūdzu, skaties uz mani, kad ar tevi runāju.

Es jutu, ka manī briest dusmas, - kā allaž, kad man kļūst skaidrs, ka mēs ar mammu nevaram dzīvot tādu dzīvi, kā vairākums cilvēku.

- Jā, saprotu! - es iesaucos. - Kā vienmēr! Vienmēr man jāsaprot! Kāpēc tu pārmaiņas pēc vienreiz nevarētu saprast mani? Ko es varu darīt, ka tētis aizlaidās?

Tajā pašā mirklī, kad to pateicu, iekodu mēlē.

- Piedod, mamm!

Iesākumā mamma neteica ne vārda. Viņa tikai uzlūkoja mani, it kā būtu dusmīga un skumja vienlaikus. Tad viņa aplika roku man ap kaklu un noskūpstīja uz pieres.

- Arī es vēlos, kaut būtu citādi, vari man ticēt. Un pret suni nebūtu nekādu iebildumu, ja zinātu, ka kāds visu laiku par viņu rūpētos.

Es taču varētu...

Man nevajadzēja turpināt. Mamma jau purināja galvu.

- Un ko darīsi, kad būsi skolā, bet es - darbā? Tik ilgi nedrīkst atstāt suni vienu pašu. It sevišķi, ja to turi dzīvoklī.

Es padevos. Es varētu cauru nakti apgalvot, ka cītīgi rūpēšos par suni. Tas neko nedotu.

- Viņa tik un tā vairs nav šeit, - es klusi sacīju. - Un droši vien tev ir taisnība.

- Jauki, ka esi tik prātīgs, Frīdhelm. Un tagad ej gultā. Rīt mums abiem agri jāceļas.

Es izdzēru kakao, noskūpstīju mammu un iegāju savā istabā. Mamma arī nevarēja iemigt. Zem durvīm vēl ilgi vīdēja gaismas strēle.

PAR LAUPĪTAJIEM, SKOLOTAJIEM UN SUŅIEM

Nākamajā rītā es jutos tik noguris, ka, tīrot zobus, gandrīz aizmigu. Apņēmos pie brokastu galda ne ar pušplēstu vārdu nepieminēt suni. Es gribēju viņu vienkārši aizmirst. Tieši tāpēc biju varen pārsteigts, kad mamma pēkšņi atkal ierunājās par to pašu.

- Saki, Frīdhelm! Tev ir tik jauki draugi. Un tu allaž atkārto, ka tev detektīvu kompānijā ir ļoti interesanti. Tad taču tev nevajag suni.

Es gandrīz aizrijos ar aknu desas maizīti. Viņa nudien neko nesaprot!

- Tieši par to ir runa, mamm! Tieši detektīvam ir vajadzīgs suns! To taču katrs bērns zina! Dzīt pēdas, izsekot! Tādās reizēs suns ir ļoti nepieciešams. Dažus noziegumus nemaz nevar bez suņa atklāt.

- Vai tad ir gadījušies noziegumi, kurus jūs esat atklājuši?

Es iedomājos par Šultes-Štratmanes kundzi un mūsu dārgumu meklēšanu un nolēmu labāk neizpaust sīkumus.

- Nu, jā, patlaban neizskatās diez cik labi, - es vienīgi piebildu.

Mamma skaļi iesmējās.

- Kāpēc tad jūs nemēģināt ķerties klāt bankas aplaupīšanas lietai?

Ko gan mēs esam izdarījuši, ka neviens mūs neuztver nopietni?

- Kādai lietai? - es tomēr ievaicājos, jo tas mani interesēja.

-Vai tad neko neesi dzirdējis? Pirms pāris nedēļām par to bija rakstīts avīzē. Tev nudien vajadzētu biežāk lasīt avīzes, Frīdhelm. Tu jau esi pietiekami liels.

Skaidrs, Kalle šī gadījuma dēļ pat bija sasaucis sapulci. Mēs spriedām, vai tā nebūtu piemērota lieta Kal-les un Ko detektīvbirojam. Tomēr Stefija "n Redīsiņš iebilda. It sevišķi Redīsiņš - viņš uzskatīja, ka tas būtu pārlieku bīstami.

- Jā, jā. Kas tad bija rakstīts avīzē? - izklaidīgi jautāju. Es toreiz rakstu patiešām neizlasīju. Kalle visu izstāstīja.

- Pirms pāris nedēļām tepat netālu tika aplaupīta banka. Par laimi, nevienu neievainoja, taču ļaundari nozaga veselu lērumu naudas.

- Vai viņi vēl nav notverti?

- Cik man zināms, nē. Vismaz neesmu lasījusi par to. Ir zināms vienīgi tas, ka laupītāji bijuši vairāki un viņu vidū arī kāda sieviete. Viņi gan tikuši nofotografēti ar automātisko fotokameru, taču attēli bijuši gaužām neskaidri.

- Kā tad! - es iesaucos. - Tagad atceros! Viņi bija tērpušies maskās, vai ne?

- Nē! Ja pareizi atminos, tad avīzē bija rakstīts, ka viņiem bijušas lielas, tumšas saulesbrilles un parūkas.

Šoreiz es patiešām aizrijos ar brokastu maizīti. Parūkas, es atkal un atkal atkārtoju, kamēr mani mocīja klepus un mamma plikšķināja man pa muguru. Parūkas...

Pat tad, kad soļoju pa ielu, nespēju domāt ne par ko citu, kā vien par bankas aplaupīšanu. Viss saskanēja! Varbūt tomēr ne? Starp citu, sieviete, kuru redzēju, valkāja parūku... Nē, aplam, sieviete izskatījās pēc Šultes-Štratmanes kundzes. Un, ja tā patiešām bija viņa, tad viņai galvā bija parūka. Bet, ja tā nebija viņa, tad sievietei varbūt nemaz nebija parūkas. Pat ļoti ticams, ka viņai tās nebija. Man galvā virmoja aizvien lielāks juceklis.

Kur Šultes-Štratmanes kundze ņēmusi naudu dārgajam automobilim? Un vai tik tas nenotika pirms pāris nedēļām, kad viņa sāka tērpties dārgajās kleitās? Iespējams, ka viņa naudu dabūjusi citur. Laimests loterijā, mantojums vai ietaupījumi. Ja es to pastāstītu Kāliem, viņš katrā ziņā būtu pārliecināts, ka Šultes-Štratmanes kundze pieder pie gangsteru bandas. Lai viņu pieķertu, Kalle sarīkotu jebko. Un arī Štefīja un Redīsiņš vairs nesacītu, ka lieta ir aiz matiem pievilkta. Varbūt viņi pat dotos uz policiju! Varbūt Sultes-Strat-manes kundzi apcietinātu un man būtu tiesā jāliecina pret viņu! Ja nu tomēr viņa nav vainīga? Tad viņa

manis dēl bez iemesla dabūtu sēdēt cietumā. Es vairs nekad mūžā nespēšu viņai skatīties acīs! Nē, to nevar pieļaut! Es vēlreiz apņēmos nebilst ne vārda pārējiem par sievieti parūkā, bankas aplaupīšanu un manām aizdomām. Varbūt viss atrisinās pats no sevis. Galu

galā policija par noziegumiem zina daudz vairāk nekā mēs.

Es gluži kā aizsapņojies soļoju pa ielu. Tik bieži biju mērojis ceļu līdz autobusu pieturai, ka kājas pašas droši vien aiznestu mani turp. Un tā nu suni es pamanīju tikai tad, kad atkritu uz soliņa mazajā noju-mītē blakus pieturai.

- Ko tu te dari? - iesaucos tik skaļi, ka cilvēki, kuri arī turpat gaidīja autobusu un, iespējams, jutās tikpat noguruši, izbrīnīti pagriezās.

Te nu viņš stāvēja manā priekšā - sapinkājies, bez zoba, ar nokostu ausi un luncināja asti. Viņš droši vien būtu man uzsmaidījis, ja vien suņi to prastu.

Tā bija zīme! Es ne mirkli nešaubījos.

- Es tevi ņemšu līdzi uz skolu!

Viņa aste virpuļoja kā helikoptera propellers. Viņš mani saprata! Man gan nebija nojausmas, kas ar mums abiem notiks tālāk, tomēr gribēju viņu ņemt līdzi. Mums jābūt kopā! Tagad es biju pilnīgi pārliecināts.

Daudz netrūka, ka autobusa šoferis būtu visu sabojājis.

- Sunim jāpērk pusbiļete, - viņš kurnēja.

Kāpēc autobusu vadītāji vienmēr ir tik sliktā noskaņojumā? Es savu pēdējo naudu biju izdevis par muļķīgajiem našķiem.

- Man nav naudas!

- Tad lops paliks laukā!

- Ļaujiet zēnam braukt, - pēkšņi blakus izdzirdēju balsi.

Es atskatījos. Tā piederēja jaukai vecmāmuļai, kura sēdēja pirmajā rindā un rakņājās rokassomiņā.

- Es nopirkšu biļeti sunim. It kā nepietiktu, ka ar nabaga dzīvniekiem laboratorijās taisa eksperimentus, tagad par viņiem vēl jāmaksā autobusā.

Es jau grasījos pateikties, taču viņa uzlūkoja mani ar stingru skatienu.

- Tu cītīgāk rūpējies par mazo draugu, manu zēn. Viņš taču izskatās nožēlojami.

Es steigšus nomurmināju paldies un žigli ierāvos tālākajā autobusa stūrī, pirms pārējiem pasažieriem nav ienācis prātā, ka esmu suni izmantojis eksperimentiem. Taču viņi bija aizņemti ar sevi un laikrakstiem, es viņus itin nemaz neinteresēju. Paņēmu draudziņu klēpī un aizgaiņāju domas par Sultes-Strat-manes kundzi. Tā vietā es lauzīju galvu, kā paturēt suni, kaut mamma pret to iebilst. Lai arī kā prātotu, atrisinājumu neredzēju. Varbūt pārējiem Kalles un Ko detektīvbiroja dalībniekiem ienāks prātā kāda ideja. Es viņiem pastāstīšu par suni. Ko gan viņi par to sacīs? Noteikti būs tikpat sajūsmināti, cik es. Varbūt kopīgiem spēkiem izmācīsim viņu par tādu kā detektīvu suni? Es šo nopētīju, un man atkal uzmācās šaubas. Pēc tāda, kādu parasti iztēlojas suni, kas palīdz detektīviem atklāt noziegumus, viņš nudien neizskatījās. Precīzāk sakot, šis bija pilnīgs pretstats. Mans noskaņojums krasi izmainījās. Es vairs nepriecājos par iespēju parādīt suni Kāliem, Stefijai un Redīsiņam. Manī pamodās bailes. Iztēlē dzirdēju zobgalības. Bez lielas prātošanas nolēmu suni pagaidām paslēpt, lai pārējos saudzīgi sagatavotu šim jaunumam.

Pa ceļam no autobusu pieturas līdz skolai suns no manis neatkāpās ne soli. Man likās, ka viņš jutās trakoti labi. Mazu gabaliņu pirms skolas mēs iegriezāmies šķērsielā. Tur atradās pamests gruntsgabals ar augstu zāli un krūmājiem. Es aizvedu suni aiz kāda krūma un notupos viņa priekšā.

- Tagad paklausies, - klusītēm ierunājos cerībā, ka viņš mani sapratīs. - Man tagad jāiet uz skolu, un tu nevari nākt līdzi. Gaidi mani šeit. Vēlāk es tev atnākšu pakaļ. Vai saprati?

Lai kā pūlējos saskatīt, šķiet, izteiksme krunkainajā suņa purniņā nemainījās. Tāpēc saņēmos un riskēju. Vienkārši izslējos kājās un gāju prom. Godīgi sakot, biju rēķinājies, ka viņš lēks augšā un skries pakaļ. Taču, man par lielu pārsteigumu viņš palika, kur bijis. Es vēlreiz atskatījos. Viņš bija apsēdies un, galvu piešķiebis, lūkojās man nopakaļ. Es no sirds cerēju, ka viņš tur joprojām sēdēs arī tad, kad atgriezīšos.

Kad iegāju skolas pagalmā, mani apņēma pierastā kņada un drūzma. Nebija ilgi jāgaida, līdz pamanīju Kaili, Stefīju un Redīsiņu. Kā allaž, viņi stāvēja stūrī un, galvas kopā sabāzuši, sačukstējās.

- Hei, Frīdhelm, - Stefīja sveicināja. - Tu šodien vēlu nāc. Citkārt ierodies gandrīz vai pirmais. Vai nokavēji autobusu?

Es vienīgi papurināju galvu. Lai gan baidījos, ka šiem trim suns nepatiks, es gandrīz vai plīsu pušu, cik ļoti gribējās izstāstīt viņiem.

- Kas tev lēcies? - Kalle iejautājās, kamēr es vēl prātoju. - Liekas, ka atrodies citā pasaulē.

Štefija smējās:

- Viņam taču vienmēr ir tāds skatiens!

- Ei, cilvēk, ei! Ļoti smieklīgi!

Štefija atkal mani vilka uz zoba.

- Tātad, kas noticis? - Kalle vēlreiz vaicāja.

Es vairs neizturēju.

- Kaut kas patiešām ir noticis.

Pārējie uzreiz saspicēja ausis.

- Noticis? - Redīsiņš pārprasīja. - Stāsti!

- Redziet, man pieklīda suns. Kolosāls suns, goda vārds! Viņš varbūt neizskatās gluži skaists, toties ir varen gudrs.

- Suns! - Kalle stenēja.

- Jā gan, suns! Es bieži par to esmu runājis, bet tagad man ir suns. Saprotiet? Man ir suns!

- Jā, jā, ir jau labi, - Kalle teica. - Nomierinies! Kur tad ir tavs supersuns?

- Ei, cilvēk, ei! Ja tu nerimsies, varēsi ilgi gaidīt, līdz viņu parādīšu.

- Ir jau labi. Tātad kur viņš ir?

- Viņš mani gaida nākamajā šķērsielā.

Štefija veltīja man neticīgu skatienu.

- Ko tas nozīmē - viņš tevi gaida?

- Es viņam tā liku.

Kalle kampa gaisu:

- Ko? Tu viņam tā liki? Tu gribi mūs izmuļķot?

- Piesargies, gudrīti, lielajā starpbrīdī es viņu parādīšu. Tad jūs redzēsit!

Kalle pienāca man cieši klāt.

- Nu labi! Tā arī darīsim. Ak vai, ja tā nebūs patiesība!

- Starpbrīdi ir aizliegts iet laukā no skolas pagalma, -Redīsiņš ieminējās.

Mēs nepaguvām iebilst, jo atskanēja zvans uz pirmo stundu.

- Kāpēc tavs brālis vienmēr ir tik bailīgs? - Kalle čukstēja Stefījai brīdī, kad gājām pāri pagalmam.

Stefija paraustīja plecus:

- Tā allaž ir bijis, taču, kad vajag, vienmēr var uz viņu paļauties.

Jāatzīstas, ka mācībām pirmajās divās stundās es sekoju ne sevišķi cītīgi, kā mēdz teikt skolotāji. Man tagad bija trīs problēmas. Es nezināju, ko Kalle un Ko sacīs par suni, ja vien viņš mani vēl gaidīs. Un, lai kā arī pūlētos, Šultes-Stratmanes kundze un bankas aplaupīšana man nekādi neizgāja no prāta. Ceturtā stunda mums bija bioloģija. Kā lai es viņai skatos acīs?

Mūsu ekskursija lielajā starpbrīdī, kad pārējiem gribēju parādīt suni, kurš, cerams, mani vēl gaidīja pamestajā gruntsgabalā, noritēja labāk, nekā gaidīts. Lielais Zigijs, vācu valodas skolotājs, bija dežurants. Kāju un Tomiju no mūsu klases piekukuļojām ar kolu un šokolādes tāfelītēm. Viņi izlikās kaujamies. Līdz ar to skolotāja uzmanība vismaz uz laiciņu bija novērsta un mēs varējām nemanīti aizlavīties.

Kad iegriezāmies šķērsieliņā, kas veda uz pamesto gruntsgabalu, man rokas kļuva mitras un vēderā kņu-dinājās skudriņas. Es lūdzos, lai suns vēl atrastos tur. Lai gan to biju vēlējies vairāk par visu, tomēr izbijos, kad piepeši viņš izšāvās no krūmāja, kā traks lēkāja man apkārt un pūlējās nolaizīt seju.

- Īīl, - Redīsiņš iesaucās. - Viņš taču laiza tev seju! Pretīgi!

Izskatījās, ka tikai tagad suns ir pamanījis, ka neesmu atnācis viens. Viņš palika sēžam kā pienaglots un bailīgi vērās augšup uz maniem kolēģiem detektīviem. Tā nu viņi vēsā mierā varēja aplūkot jauno draugu. Es mēģināju viņu sejās izlasīt, ko šie domā.

- Viņš tev nezin kāpēc piestāv, - Stefija beidzot sacīja.

Es līdz šai baltai dienai nezinu, ko viņa ar to domāja. Tomēr viņa vismaz nesāka uzreiz zoboties.

- Nu, kas ir? - es jautāju, jo Kalle un Redīsiņš joprojām nebilda ne vārda.

Kalle piepūta vaigus:

- Njā, ko es gribēju teikt. Viņš ir, ē, kaut kādā ziņā īpašs.

- Jā, vai ne? Es tieši tā domāju.

- Kāpēc tad šim trūkst vienas auss? - Redīsiņš gribēja zināt.

Es paraustīju plecus:

- Droši vien zaudējis cīniņā. Turklāt viņam trūkst tikai pusauss.

- Cīniņā? - Stefija vaicāja un muļķīgi ķiķināja. - Vai viņš ir cīnās bokseris?

Varbūt viss būtu beidzies labi, ja tieši šajā mirklī suns nebūtu parādījis zobus.

- Cīņas bokseris! Kā tad! - Kalle bļaustījās. - Vienu zobu šie viņam jau izdauzījuši!

It kā būtu dota zīme, suns iesvelpās.

Es jautāju pats sev, kā gan cilvēki, kuri acīmredzot grib būt detektīvi, spēj tik muļķīgi uzvesties. Viņi

kratījās no smiekliem, sita cits citam pa plecu un lēkāja kā Lieldienu zaķi. Un tas, par ko viņi uzjautrinājās, lēkšoja pa vidu, priecājās un svelpa caur zobu spraugu. Viņš to laikam uzskatīja par spēli. Ikreiz, kad man likās, ka Kalle, Stefija un Redīsiņš beidzot ir nomierinājušies, atskanēja svelpiens un viss sākās no gala.

Beidzot viņi nomierinājās, taču droši vien jutās tik paguruši, ka vairs nespēja pasmieties.

- Jūs esat pilnīgi aptaurēti! Vai zināt to? - es uzkliedzu tā, ka suns iežmiedza asti kājstarpē un bailīgi vērās augšup uz mani.

Kalle izslaucīja asaras no acīm.

- Cilvēk, vai tu nesaproti jokus? Bija taču trakoti jauki. Suns ir lielisks.

- Un tik muzikāls! - Redīsiņš kladzināja.

- Bet tagad nopietni, - Stefija ierunājās. - Ko tad tu grasies ar to suni iesākt, Frīdhelm?

- Gribu viņu paturēt. Tas taču skaidrs! Domāju, ka mēs varam viņu gluži labi izmantot.

- Mēs? Kā gan? - Kalle gribēja zināt.

- Muļķīgs jautājums! Kalles un Ko detektīvbirojā, protams. Tāds suns itin labi noderēs. Bet to jau esmu simtreiz sacījis.

Stefija līdzjūtīgi paraudzījās uz manu mazo draugu:

- Nūjā, patiesībā viņš gan īsti neatbilst priekšstatam par suni. Tomēr kaut kādā ziņā viņš ir gluži jauks.

Kalle nicinoši saviebās:

- Jauks! Mums ir vajadzīgs īsts detektīvu suns.

- Tātad tu esi ar mieru? - es iesaucos. Ja Kalle piekrīt, tad arī citiem nebūs iebildumu. Kalles un Ko detektīvbirojā tā ir allaž.

- Ko tad viņš prot? - Kalle jautāja pretī.

- Nezinu, taču viņš mani klausa.

- Tas ir sākums. Paklausīgs suns ir arī centīgs suns. To, ko viņš vēl neprot, mēs iemācīsim. Paņemsim viņu uz izmēģinājuma laiku, kā pusdalībnieku, tā sakot. Ja viņš parādīs, uz ko ir spējīgs, skatīsimies, kas notiks tālāk.

Es pastiepu Kāliem roku:

- Sarunāts.

Viņš to satvēra.

Es paraudzījos uz pārējiem. Viņi pamāja.

- Kā tad šo īsti sauc? - Stefija vaicāja.

Es paraustīju plecus:

- Man vēl nav iešāvies prātā vārds, kas viņam piestāvētu.

- Tam gan vajadzētu būt jaukam vārdam, - Redīsiņš ierunājās. - Tad viņam vismaz kaut kas būs skaists.

Stefījas smīns izpletās līdz pat ausu ļipiņām:

- Kā būtu - Daiļums?

Es grasījos iebilst, taču Kalle aizsteidzās priekšā.

- Ģeniāli, Štefij! - viņš sauca. - Tas ir gadsimta joks! Mēs viņu sauksim par Daiļumu!

Droši vien visā pasaulē neatrast muļķīgāka vārda sunim. Es piekritu. Priecājos, ka viņš vispār tika uzņemts Kalles un Ko detektīvbirojā vismaz kā pusda-lībnieks. Bija vēl viena problēma.

- Mums, starp citu, vēl jāapsver, pie kā viņš paliks, -es klusi sacīju.

Kalle, Štefīja un Redlsiņš neizpratnē paskatījās uz mani.

- Kā? - Redlsiņš prasīja. - Vai tad viņš nepaliks pie tevis?

- Tas diemžēl neiet cauri. Mana mamma nepiekrīt. Es visu izmēģināju, ticiet man. Viņa vienkārši nesarunājas. Vai kāds nojums varētu...

- Nekad! - Štefīja mani pārtrauca.

- Kāpēc tad ne? - viņas brālis iebilda. - Pie mums dārzā taču atrastos vieta.

Štefija ar pirkstu piesita pie pieres.

- Vai tev visi mājās, brālīt? Skaidrs, ka mums dārzā ir gana vietas. Taču es negribētu dzirdēt, ko sacīs tētis, kad suns apčurās viņa iemīļotās rozes.

Viņai bija taisnība. Mēs pārāk labi zinājām, cik jūtīgs kļūst Rademahera kungs, kad runa ir par dārzu.

- Pagaidiet, - Kalle pēkšņi ieteicās. - Man ir ideja. Manai tantei un tēvocim tepat tuvumā ir mazdārziņš. Viņiem agrāk arī bija suns, bet tas sen ir beigts. Toties būda joprojām stāv.

- Tu domā, ka šie patiešām atļautu Daiļumam palikt viņu dārzā? - Redīsiņš skeptiski noprasīja.

- Nezinu, bet uz pāris nedēļām tur noteikti varētu atstāt. Hildas tante un tēvocis Verners pašlaik aizbraukuši atvaļinājumā. To viņi mēdz darīt pāris reižu gadā. Tad mani vecāki rūpējas par dārzu. Precīzāk sakot, mēs ar brāli. Tik daudz mēs varētu prasīt, lai ļauj izmantot suņabūdu.

Līdz ar to bija nolemts, ka Daiļums tūlīt pēc stundām tiks iemitināts Hildas tantes un tēvoča Vernera dārzā. Es jutos tik priecīgs, ka brīvprātīgi pieteicos sarūpēt sunim ēdienu, lai gan nezināju, kā par to samaksāšu.

Štefīja paraudzījās rokaspulkstenī:

- Ja negribam iekulties zvērīgās nepatikšanās, mums jāpasteidzas.

Gandrīz vienlaikus arī mēs, pārējie, pavērāmies pulkstenī. Viņai bija taisnība. Ja mans vecais pulkstenis nekļūdījās, tad pēc divām minūtēm starpbrīdis būs cauri.

Es vēlreiz notupos pie Daiļuma un piekodināju nekustēties ne no vietas. Tad drāzos pārējiem nopakaļ prom uz skolu. Šoreiz biju pārliecināts, ka suns mani gaidīs.

Kad ieskrējām skolas pagalmā, tur vēl klīda pēdējie nosebojušies skolēni. Tātad nebija par vēlu, lai pagūtu ielavīties klasē, pirms parādījies skolotājs.

.

DIVRITENIS, NODEVĪBA UN TURPMĀKAIS

Mēs kārtējo reizi gaidījām Lielo Zigiju. Viņš parasti ierodas ar nokavēšanos. Tāpēc arī reizēs, kad nācies gaidīt pat desmit minūtes, nelolojām nekādas cerības, ka stunda nenotiks. Nadīne kā allaž apsēdās uz palodzes un kā allaž saspringti lūkojās laukā pa logu. To viņa mēdz darīt katru mīļu brīdi, kad nav jāmācās. Es gan gribētu zināt, ko viņa tur vēro. Kad viņa kļūs pieaugusi, tad droši vien piederēs pie tiem ļautiņiem, kuri visu dienu, elkoņus uz spilvena atbalstījuši, ķīķerē laukā pa tualetes logu.

- Šulte-Štratmane tuvojas! - viņa piepeši iebrēcās tik skaļi, ka mēs, pārējie, acumirklī apklusām.

- Nu, un tad? - kāds atcirta. - Kas tur tik savāds? Šeit taču nemitīgi pārvietojas visādi skolotāji.

- Viņa brauc ar divriteni!

Vienā rāvienā puse klases atradās pie loga. Arī es.

Nadīnei bija taisnība. Šultes-Štratmanes kundze uz divriteņa! Tas bija tikpat neparasti, cik Lielais Zigijs olimpiskajā komandā. Ne jau tāpēc, ka skolotājs uz divriteņa būtu kaut kas sevišķs. Daudzi mēdz braukt ar divriteni. Taču, ja dažs labs zinātu, cik muļķīgi viņš

tad izskatās, droši vien labāk staigātu kājām. Tomēr tas nebija gluži nekas salīdzinājumā ar Šultes-Štrat-manes kundzi. Viņa minās uz mūžvecas grabažas lejup pa ielu tā, ka sametās bail, vai tik kuru katru brīdi nenostiepsies gar zemi.

- Šķiet, ka viņa nemaz tik bieži nav sēdējusi uz divriteņa, - Redīsiņš piebilda.

- Varbūt viņa tikai atradinājusies, - es mēģināju aizstāvēt bioloģijas skolotāju.

- Blēņas! - iejaucās Štefīja. - Viņai svārki par šauriem. Tāpēc viņa tik dīvaini brauc.

Nudien, Šultes-Štratmanes kundze atkal izskatījās lieliski. Svārkus, kuri viņai bija mugurā, es vēl ne reizi nebiju redzējis. Tie bija tumšzili un šauri. Daudz par šauru, lai brauktu ar divriteni. Kāpēc gan viņa tā darīja?

- Vai nav gluži vienalga, - Kalle iztraucēja pārdomas. - Mani daudz vairāk interesē kas cits. Kur ir automašīna? Kaut kas traks! Vispirms viņa ierodas ar vecu klaburkasti, tad ar Porsche un tagad ar divriteni!

- Pajautā viņai, - Štefīja ierosināja. - Varbūt viņa tev pateiks.

Kalles sejā parādījās spītīgā izteiksme.

- Un pajautāšu ar!

Tā bija kļūda. Štefīja acumirklī pastiepa viņam roku:

- Saderam?

Tikmēr visi, kuri kopā ar mums stāvēja pie loga, bija sapratuši, par ko ir runa. Viņi gaidu pilnām acīm uzlūkoja Kalli.

- Aiznākamā stunda mums ir bioloģija, - Štefīja nerimās. - Tātad - kā būs?

Kāliem vairs nebija izvēles. Viņš sita Štefijai saujā:

- Manis pēc, pajautāšu. Tas taču nav nekas.

Viņa balss maķenīt drebēja. Mēs, pārējie, skaidri zinājām, kāpēc. Nadīne žigli piegāja pie Kalles.

- Labu veiksmi, - viņa, līdzjūtīgi smaidīdama, sacīja. - Tikai laikus sagādā ložu necaurlaidīgu vesti!

Vācu valodas stundā es pāris reižu uzmetu skatienu Kāliem. Viņš nezin kāpēc izskatījās mazāks nekā citkārt.

Kad Lielais Zigijs beidzot ar pierasto skaļo blīkšķi aizcirta durvis, es nespēju atturēties, nepiegājis pie Kalles sola. Kalle paraudzījās manī ar skatienu, kādu viņa acīs nekad nebiju manījis. Viņš it kā sauca pēc palīdzības.

- Vai tu domā, ka šī mani satrieks tāpat kā pirms brīža Nadīne? - viņš čukstēja.

- Ei, cilvēk, ei! Tik briesmīgi nebūs! Katrā ziņā sist viņa nedrīkst. Tas ir aizliegts.

- Pie visa vainīga Štefīja, - viņš čukstēja vēl klusāk. - Kāpēc viņa vienmēr piespiež mani darīt to, ko patiesībā nemaz negribu?

- Tu tikai neaizmirsti! - Štefīja iesaucās pa visu klasi, itin kā būtu dzirdējusi Kalles vārdus. - Ja nepajautāsi Šultei-Štratmanei, tad veselu nedēļu nesīsi manu skolas somu!

- Redzi nu? - Kalle man pačukstēja caur pārējo klasesbiedru smieklu šaltīm. - Tieši to es paredzēju.

- Jauki, ka esat tik labā garastāvoklī! - klasē atskanēja Šultes-Štratmanes kundzes balss. - Tas ir īstais noskaņojums, lai uzrakstītu mazu pārbaudes darbu.

Smiekli vienā rāvienā pārvētās vaidos. Par laimi, šoreiz es biju izmācījies. Man pietika ar izgāšanos iepriekšējā kontroldarbā. Turklāt es nevēlējos skolotāju vēlreiz tā sarūgtināt. Tā kā pārbaudes darbi pie viņas ilgst tikai divdesmit minūtes, Kāliem neizdevās izvairīties no solījuma. Tomēr viņš vilcinājās līdz pat stundas beigām.

- Vai drīkstu uzdot jautājumu, Sultes-Stratmanes kundze? - Kalle vienkārši iesaucās brīdī, kad viņa jau grasījās uzdot mājasdarbu.

- Protams, Kalle. Vai tu kaut ko nesaproti?

- Nē, ne gluži. Patiesībā runa nemaz nav par mācībām.

- Par ko tad?

- Par, ē, jūsu divriteni. Tas ir, īstenībā es tikai glābēju zināt, kāpēc jūs atbraucāt ar divriteni un nevis ar skaisto, jauno auto.

Acumirkli valdīja klusums. Tomēr šķita, ka gaisā kaut kas sprakšķētu. Ikviens gaidīja, ka tūlīt ies vaļā briesmīgs negaiss. Taču nekas nenotika.

- Tā, tā, - Sultes-Stratmanes kundze klusi noteica un lēnām tuvojās Kāliem. - Tātad tu vēlies uzzināt par manu divriteni un manu auto.

- Jā, labprāt, Sultes-Stratmanes kundze. Ja tas jums nesagādā pārāk lielas pūles.

- Pūles? Nē, Kalle, tas man nesagādā pūles.

Viņa virzījās aizvien tuvāk Kāliem. Un tad viņa izdarīja ko tādu, ka man aizrāvās elpa. Vieta blakus Kallem bija brīva. Un viņa tajā apsēdās! Viņa atbalstīja elkoņus uz galda, atspieda zodu plaukstā un,

atrazdamās tikai desmit centimetru attālumā no Kalles, pasmaidīja. Kāpēc gan viņam vienmēr tā laimējas?

- Varbūt vēlies uzzināt vēl kaut ko, Kalle? Varbūt manu kurpju izmēru vai to, kādas ziepes lietoju?

-Ēē!

Redzot Kalles seju, es nebrīnītos, ja no viņa ausīm sāktu kūpēt dūmi vai gāztos kvēlojoša lava.

Šultes-Štratmanes kundzes smaids vērtās vēl platāks.

- Ēē? Kā to saprast?

- Es tikai gribēju, es domāju, ē, patiesībā es tikai gribēju noskaidrot par divriteni.

- Labi, Kalle! Tad es tev pateikšu, kāpēc atbraucu ar divriteni: tāpēc, ka tā gribēju. Un, ja man patiks, tad rīt es ieradīšos ar skrituļslidām un parīt - ar skrejriteni. Vai saprati?

Kalle norija siekalas.

- Jā, to, ka man nav jābūt ziņkārīgam, šķiet.

Šultes-Štratmanes kundze atkal piecēlās.

- Ļoti labi. Man prieks, ka tu tik ātri aptvēri.

Viņa pagriezās pret mums.

- Un tas attiecas arī uz jums. Rūpējieties par mājasdarbiem! Tur jums būs gana, ko darīt!

Ja ņem vērā, kāds lērums mums tika uzkrauts, viņai nudien bija taisnība. Atzīstos, man tīri labi patika, ka nākamajā starpbrīdī muļķīgās zobgalības pārmaiņas pēc gāzās pār Kalles galvu. Pārējie bija tā aizņemti ar viņu, ka es visu starpbrīdi viens pats klaiņoju pa skolas pagalmu. Tomēr domas, kas spietoja galvā, nekādi neizdevās atvairīt. Kas gan bija noticis ar Sultes-Stratmanes kundzi? Man viņa patiešām ļoti patika, taču viņas izturēšanās kļuva aizvien neizprotamāka. Kāpēc viņa šodien atbrauca ar divriteni? Un kāpēc viņa tā sadusmojās, kad Kalle pavaicāja par automašīnu? Varbūt viņu mocīja slikta sirdsapziņa? Man kļuva skaidrs, ka viens pats ar šo jūkli netikšu galā. Tas jāpastāsta pārējiem. Iztēlē atkal ieraudzīju Sultes-Stratmanes kundzi nevainīgu sēžam cietumā. Ko gan lai iesāku? Apēdu visas sviestmaizes, ko mamma bija iedevusi līdzi. Tas nelīdzēja.

Kad atskanēja pēdējais zvans, es biju pieņēmis lēmumu. Visu izstāstīšu Kāliem, Redīsiņam un Stefijai, jā, kaut arī jutīšos kā noziedznieks.

Mēs bijām sarunājuši, ka tūlīt pēc stundām aizvedīsim Daiļumu uz jauno mājokli. Ieraudzījis mūs, viņš, luncinādams asti un svelpdams, lēkāja apkārt. Kalle izklaidīgi pakasīja viņam kaklu.

- Stulbā govs! - viņš rūca. - Tā izgāzt mani!

- Nūjā, - Stefīja mierināja, - tomēr derības tu uzvarēji.

- Es tikai gribētu zināt, kāpēc viņa tā uzvedas, -Redīsiņš ieminējās.

- Kalles jautājums nebija ļauni domāts. Kāpēc viņa nevarēja vienkārši pateikt, kāda iemesla dēļ atbraukusi ar divriteni?

- Viņa, redzi, nevēlas, ka bāž degunu privātajā dzīvē.

- Ko nozīmē - bāzt degunu? - Kalle uztraucās.

- Redīsiņam ir pilnīga taisnība. Tas bija nevainīgs jautājums. Tā izturas vienīgi cilvēks, kuram kaut kas ir slēpjams.

- Varbūt Kāliem ir taisnība, - es viņus pārtraucu.

- Pastāstīšu kaut ko par Sultes-Stratmanes kundzi.

- Fakts? - Kalle uzreiz iesaucās. - Sper vaļā!

Es paņēmu klēpī Daiļumu.

- Iesim! Pa ceļam izstāstīšu.

To izdarījis, piepeši jutos ļoti slikti - gluži kā nodevējs.

Kad nonācām galā, Daiļums lepni gulēja jaunajā su-ņabūdā blakus mazajai mājiņai Hildas tantes mazdārziņā.

- Cilvēk, tā tik ir lieta! - Kalle iesaucās un atkrita uz veca soliņa mājiņas priekšā.

- Vai tu nopietni domā, ka Sultes-Stratmanes kundzei ir kas kopīgs ar bankas aplaupīšanu? - Stefija man jautāja.

Es paraustīju plecus.

- Tev jāatzīst, ka tas viss ir pārmēru aizdomīgi, -Kalle tūdaļ iejaucās. - Es jau agrāk uzstāju, ka mums jāparūpējas par bankas aplaupīšanas lietu. Diemžēl es neizgriezu rakstu no avīzes. Cūcība! Varbūt kāds no jums ir to saglabājis?

Stefija un Redīsiņš noraidoši papurināja galvu. Es to pat nebiju izlasījis.

- Ko darīsim? - Redīsiņš gribēja zināt. - Iesim uz policiju?

Es to nojautu.

- Ei, cilvēk, ei! Kāpēc tad uzreiz uz policiju? To vienmēr var pagūt izdarīt. Turklāt viņi droši vien neticēs.

Kalle pamāja ar galvu:

- Frīdhelmam ir taisnība. Policiju iejauksim tikai tad, kad aizdomas pastiprināsies.

Stefija ar pirkstu pieklauvēja pie pieres:

- Labākajā gadījumā tev pašam kaut kas ir pastiprinājies. Es piekrītu, ka viss izklausās aizdomīgi. Taču tas nenozīmē, ka Sultes-Stratmanes kundzei jābūt bankas aplaupītājai.

- Es arī pats nespēju noticēt, - Kalle atzina. - Tāpēc vēl jo svarīgāk, ka mēs nonākam lietai uz pēdām.

Stefija nopūtās:

- Nu labi! Lai man nebūtu jāklausās neskaitāmi pārmetumi, izdibināsim, kas lēcies Sultes-Stratmanes kundzei.

Kalle pietrūkās kājās.

- Vārds vietā! Vai kādam ir iebildumi? Labi! Tad nekavēsim laiku. Es, redziet, kaut ko esmu izprātojis.

- Ko tad?

- Šodien taču ir otrdiena.

- Nu un tad?

- Otrdienas pēcpusdienās viņai allaž ir bioloģijas pulciņš. To es uzzināju no kāda vecākās klases tipina. Tāpēc viņa šodien tik vēlu ieradās. Ja nemaldos, tad mācības pēcpusdienā ilgst līdz pusčetriem. Mēs satiksimies šeit pulksten trijos. Tad iesim uz skolu un novērosim viņu.

Man nebija visai lāgā ap dūšu, taču pats vien biju vainīgs. Tomēr nevajadzēja nodot Šultes-Štratmanes kundzi.

Tā kā bija jau diezgan vēls un mamma mani noteikti gaidīja pusdienās, es pavisam ātri atvadījos no Daiļuma. Toties apsolīju atnest kaut ko sevišķi gardu.

Man laimējās. Kad ierados mājās, pusdienas vēl nebija gatavas.

- Man šorīt bija tik daudz darāmā, ka vēlu ķēros pie vārīšanas, - mamma gluži lieki atvainojās.

- Tas nekas, - es augstsirdīgi atteicu un uzklāju galdu.

Kad sēdējām pie šķīvjiem, atskanēja pierastais jautājums:

- Kas šodien jauns skolā, Frīdhelm?

Es gribēju attraukt parasto atbildi: “Nekas sevišķs,” - bet pēkšņi prātā iešāvās ideja. Galu galā mamma arī bija sieviete. Varbūt viņai radīsies kāda doma, kāpēc Šultes-Štratmanes kundze pēdējā laikā tik dīvaini uzvedas. Varbūt tam ir gluži vienkāršs izskaidrojums.

- Kāliem šodien sanāca nepatikšanas ar skolotāju.

- Ak tā? Kāpēc?

- Patiesībā viņš neko sliktu neizdarīja. Runa, redzi, ir par bioloģijas skolotāju Sultes-Stratmanes kundzi. Viņa pēdējā laikā izturas gaužām savādi.

Es izstāstīju mammai par dārgajām kleitām un sporta automobili, un par to, ka skolotāja tik jūtīgi reaģēja kāds interesējas par viņas privāto dzīvi. Vienīgi par aizdomām bankas aplaupīšanas lietā nebildu ne vārda.

- Un šodien viņa ieradās ar divriteni, - es turpināju. - Kad Kalle pavaicāja, kāpēc tā, viņa to nokaunināja visas klases priekšā!

- Varbūt mazliet pārpūlējusi nervus. Es gluži labi spēju iedomāties, ka skolēni jūsu vecumā reizēm pamatīgi nokaitina skolotāju.

- Jā, droši vien, - es piekritu. - Tomēr šitā lieta ir citāda. Nesen Nadīne pieklājīgi apvaicājās, vai skolotāja ir precējusies, un tev vajadzēja dzirdēt, kā viņa pārskaitās.

- Vai tad viņa ir precējusies?

- Nav ne jausmas. Nedomāju gan. Vai tam ir kas kopīgs ar faktu, ka viņa piepeši sākusi citādi ģērbties un braukāt ar sporta automobili?

Mamma pēkšņi iesmējās:

- Varbūt viņa vienkārši ir iemīlējusies.

Man pārskrēja karsts pār kauliem. Es lūdzu Dievu, lai mamma nepaskatītos uz mani, jo jutos tik apmulsis.

- Kāpēc tev tas ienāca prātā?

- Var taču gadīties, ka viņas draugam patīk skaistas kleitas un lieliskas automašīnas. Vai arī viņš pats to visu uzdāvinājis. Ja cilvēks ir iemīlējies, tad dara daudzas lietas, ko citkārt nedarītu.

- Kāpēc tad viņa ir tik jūtīga?

- Šī paša iemesla dēļ. Iespējams, ka viņa nevēlas runāt par savu privāto dzīvi, jo neglāb, lai citi tajā bāž degunu.

Pēc mammas sacītā man kļuva skaidrs, cik maz zināju par Šultes-Štratmanes kundzi, lai gan man viņa ļoti patika. Viņa nekad nestāstīja par ģimeni vai mājām, kā to reizēm mēdza darīt citi skolotāji. Vai viņai patiešām ir draugs? Vai varbūt viņa pat ir precējusies? Vai arī viņai ir kāds noslēpums, par kuru mēs neko nenojaušam?

Es labprāt būtu vēl ilgāk runājis par Šultes-Štratmanes kundzi, taču vairs neatlika laika. Droši vien Daiļums jau bija izsalcis kā vilks, turklāt mēs nedrīk-stējām palaist garām Sultes-Stratmanes kundzi. Vienīgais jautājums, kā lai sagādāju sunim ēdamo. Ledusskapi es nedrīkstēju iztukšot. Pirmkārt, es nepamanīts nemaz netiktu tam klāt, un, otrkārt, mamma tik un tā atklātu, ka kaut kā trūkst. Nekas cits neatlika kā saviebt ciešanu pilnu sejas izteiksmi.

- Klau, mammu!

- Jā, ko tu gribi?

- Esmu galīgi tukšā.

- Jau atkal? Priekšā vēl pusmēnesis! Vai nevari mazliet taupīgāk saimniekot ar naudu? Man taču arī nākas tā darīt.

- Jā, es zinu, bet man bija tik daudz izdevumu.

Es ar dusmām atcerējos, ka pēdējo naudu biju iztērējis par muļķīgajiem našķiem.

- Aizdevumu? - mamma nopūtās.

- Ja tas būtu iespējams, mamm. Būtu forši!

Mamma atnesa naudas maciņu un rakņājās tajā, it

kā meklētu piemērotu naudas gabalu, ko varētu iedot. Atkal man uzmācās sirdsapziņas pārmetumi. Es taču zināju, ka viņai jārēķinās ar katru mārku. Var gadīties, ka mans aizņēmums izjauc saimniekošanas budžetu. Tomēr brīdī, kas viņa pasmaidīja un pasniedza naudu, es jutos drusku labāk.

- Nākammēnes tas tev tiks atvilkts. Par to vari būt pārliecināts!

-Viss skaidrs! - es iesaucos, būdams jau gandrīz aiz durvīm.

Ja gribēju pirmais nokļūt pie Daiļuma, vajadzēja ņemt kājas pār pleciem.

Pa ceļam es pie miesnieka sarūpēju desu atlikumus. Man laimējās. Kad pastāstīju pārdevējai, ka tie vajadzīgi sunim, pat nenācās maksāt. Mans suns! Pirmo reizi es svešinieka klātbūtnē nodēvēju Daiļumu par savu suni. Tas bija lieliski!

Šis jau lepni sēdēja būdas priekšā, it kā to sargātu. Taču, ieraudzījis mani un, galvenais, saodis, ko es biju atnesis, viņš uzrāvās kājās gluži kā prātu zaudējis. Viņš nemitējās lēkāt man apkārt, laizīt seju un mežonīgi kulstīt asti. Es jau domāju, ka pārmērīgā prieka dēļ Daiļums būs aizmirsis par ēdienu. Taču viņš metās tam virsū ar tādu pašu sparu kā es mammas vārītajai lēcu zupai. Tā, redziet, ir pati gardākā zupa.

Viņš vēl nebija ticis galā, kad parādījās Redīsiņš un Štefija.

- Vī! Kas tad tas? - Štefija acumirklī iespiedzās, ieraudzījusi, ko Daiļums loka iekšā.

- Ei, cilvēk, ei! Ko nozīmē “vī”? - es atcirtu. - Tā ir gluži normāla desa, ko suņi ļoti labprāt ēd.

- To var redzēt, - Redīsiņš pasmīkņāja.

- Var jau būt, ka viņi to labprāt ēd, taču veselīgi gan tas nav.

- Un tad? Ko tad tu gribi šim dot? - es nerimos. - Brokastu pārslas un salātus?

- Blēņas! Ir taču suņu barība ar vitamīniem un tamlīdzīgi.

Es paberzēju īkšķi gar rādītājpirkstu.

- Ja tu maksāsi, esmu ar mieru dot viņam kaut vai kaviāru. Turklāt esmu atbildīgs par viņa barošanu. Kad jūs par viņu rūpēsities, varēsit dot arī vitamīnus.

- Es zinu, ka tu viņu baro. Tomēr tā ir arī mana darīšana. Galu galā viņš pieder mums visiem.

Es labprāt būtu paskaidrojis, ka esmu citās domās. Tomēr es to neizdarīju, jo gribēju, lai Daiļums paliek Kalles un Ko detektīvbirojā.

Tikmēr bija ieradies mūsu šefs un acumirklī iejaucās:

- Skaidrs, ka sunim jādabū zobos kaut kas kārtīgs. Galu galā viņam jābūt mundram, lai trenētos.

- Ei, cilvēk, ei? Lai trenētos?

- Mēs taču to apspriedām! Viņš palīdzēs mūsu darbā. Un tāpēc viņam, protams, ir jātrenējas.

- Kas tad šim būs jādara? - Štefija jautāja. Izskatījās, ka viņa tūlīt sāks kratīties smieklos.

- Kā lai es zinu? Jāošņā pēdas un tamlīdzīgas lietas. Kalle pameta visapkārt pētošu skatienu. Beidzot

viņš pacēla no zemes vecu zaru, notupās un izstiepa zaru sev priekšā.

- Daiļum! - viņš iesaucās. - Paskaties, kas man ir! Daiļums tūlīt izslēja ausis un raudzījās Kallē.

- Nāc! Lec pāri spieķim!

Manam mazajam draugam otrreiz nebija jāatkārto. Viņš metās virsū Kallem un spieķītim. Diemžēl suns visu padarīšanu bija sapratis maķenīt citādi. Tā vietā, lai lēktu pāri zaram, viņš to sagrāba zobos un metās prom.

- Ei! Stāvi, tu muļķa lops! - Kalle brēca nopakaļ. Taču tas nelīdzēja. Kā zibens šautra Daiļums drāzās cauri dārzam un pārlēca pāri žogam uz ielas.

- Cilvēk, viņš joņo uz skolas pusi! - Redīsiņš iesaucās. - Mums viņš jānotver, pirms parādās Šultes-Štratmanes  kundze!

PASTAIGAS IZSEKOŠANAS NOLŪKĀ

Redīsiņam bija taisnība. Mazdārziņus no skolas šķīra vienīgi neliels parks. Daiļums taisnā ceļā joza skolas pagalma virzienā. Un notika tā, kā bija jānotiek. Mēs vēl nebijām tikuši līdz turienei, kad pretī parādījās divi skolēni no pēcpusdienas maiņas. Par laimi, Šultes-Štratmanes kundzi vēl nemanīja.

- Ķeriet suni! - Kalle iekliedzās.

Pirms visi aptvēra, par ko ir runa, Daiļums jau bija aizdrāzies garām. Skolēnu straume pagalmā auga augumā. Beidzot kāds zēns ievēroja Daiļumu. Viņš notupās un izpleta rokas. It kā pēc komandas suns pieskrēja viņam klāt, nolika zaru uz ceļgaliem un pārbrauca ar mēli pār seju. Jāatzīstas, ka man nudien uzmācās greizsirdība. Es biju juties tik lepns, kad Daiļums tā izturējās pret mani. Tagad šis tāpat izdarās ar pilnīgi svešu cilvēku.

- Vai tas ir jūsu krancis? - iesaucās gaužām nepatīkams tipinš no paralēlklases, kuram bija beigusies

fizkultūras stunda. - Sis izskatās pēc rejošas tualetes birstes!

Es piesteidzos pie Daiļuma un nevilcinādamies sagrābu klēpī.

- Ei, cilvēk, ei! Pirmkārt, tas nav krancis un, otrkārt, es tavā vietā paskatītos spogulī, pirms spļautu laukā tādus vārdus.

Droši vien vēl ilgāk būtu ķīvējies ar to stulbeni, ja Kalle nesagrābtu mani aiz piedurknes un nevilktu līdzi. Viņš iestiepa mani nišā aiz ieejas durvīm. Pēc mirkļa mums piebiedrojās arī Stefīja un Redīsiņš. Mēs saspiedāmies cieši kopā, ar mugurām pret sienu. Es joprojām turēju klēpī Daiļumu. Viņš noteikti domāja, ka tā ir lieliska spēle. Katrā ziņā viņš nemitējās zibināt asti, kas atkal un atkal plīkšķēja man sejā.

- Jauks palīgs tavs suns, - Stefīja man uzšņāca.

- Ak pēkšņi tas ir mans suns? - es atcirtu.

Piepeši Kalle tik sparīgi iecirta man elkoni sānos,

ka likās - būs pārlauzis ribu:

- Cilvēk! Sulte-Stratmane taču atbrauca ar divriteni! Kā tad mēs viņu izsekosim?

Redīsiņš atmeta ar roku.

- Pa to laiku, kamēr viņa šaurajos svārkos tiks uz priekšu, mēs vēl pagūsim iedzert kafiju.

Pēc mirkļa pagalmā parādījās Sultes-Stratmanes kundze un paņēma divriteni. Tuvumā tas izskatījās vēl trakāk sagrabējis. Par laimi, viņa mūs nepamanīja. Arī tipini no bioloģijas pulciņa mūs nenodeva. Viens otrs gan pameta skatienu šurp, taču acīmredzot neiedomājās mūsu dīvaino izturēšanos saistīt ar Šultes-Stratmanes kundzi.

Pagāja krietns brīdis, līdz viņai izdevās iesēsties seglos un iešūpoties. Tad viņa, bīstami zvārodamās, lēnām minās prom. Tik lēni, ka nudien nemaz nenācās

grūti viņai sekot. Ceļā dega pietiekami daudz sarkano luksofora signālu. Turklāt viņa nepalika vis sēžam seglos, lai tikai ar kāju atbalstītos pret ietvi, bet gan vienmēr, dīvaini izlocīdamās, nolēca no divriteņa, reizi gandrīz nogāzās zemē.

Visu laiku, kamēr mēs sekojām, es turēju klēpī Daiļumu. Tas gan bija visai nogurdinoši, un es izpelnījos Stefījas zobgalīgos skatienus, tomēr negribēju riskēt un pieļaut, ka viņš vēlreiz aizšmauktu prom.

Kāda veca nama priekšā Šultes-Štratmanes kundze gluži negaidot nolēca no divriteņa. Mēs žigli paslēpāmies vārtu ailē un piesardzīgi glūnējām gar stūri.

- Vai viņa patiešām tur dzīvo? - Redīsiņš ievaicājās.

- Tā šķiet, - Kalle atbildēja. - Lai gan māja neizskatās pēc tādas, kurā mitinātos cilvēki, kas var atļauties dārgus automobiļus.

Viņam bija taisnība. Ēka līdzinājās tai, kurā atradās mūsu dzīvoklis. LTn, ko es domāju par to, jau reiz esmu teicis.

- Viņa nudien slēdz vaļā ārdurvis! - Kalle iesaucās tik skaļi, ka man sametās bail, vai tik Sultes-Strat-

manes kundze nesadzirdēs. Taču viņa neatskatīdamās ar visu divriteni pazuda mājā.

Tikai tagad pamanīju, ka joprojām turu klēpī Daiļumu. Smagi elsdams, noliku viņu zemē.

- Tas gan būs jautri, - Stefīja iedzēla, - ja katrā izsekošanas reizē lielisko detektīvsuni nāksies stiept rokās. Patiesībā jau uzreiz varēji iesēdināt šo bērnu ratiņos.

- Ei, cilvēk, ei! Tā bija nevis izsekošana, bet gan tīrā pastaiga! Ja tev nepatīk, tad nākamreiz, kad viņš muks prom, varēsi viena pati dzīties pakaļ.

- Vai jums nav nekā cita, ko darīt? - iejaucās Re-dīsinš. - Labāk paskatieties, kādā graustā dzīvo Sul-tes-Stratmanes kundze!

- To mēs redzam, sirdsmīļo brālīt. Vai tu domā, ka mums vajadzētu sagādāt viņai jaunu mājokli?

Kalle veltīja viņai niknu skatienu:

- Runa taču nav par to! Tev jāatzīst, ka te kaut kas nav kārtībā. Vispirms lielisks auto, dārgas lupatas un tā tālāk. Un tad pēkšņi viņa ierodas ar divriteni un īrē dzīvokli šajā būdā!

Es neko nesacīju, tomēr nodomāju - labi vien bija, ka es viņus neielūdzu uz savām mājām.

- Ko tagad iesāksim? - Redīsiņš vaicāja.

Kalle paraustīja plecus:

- Vienīgais, ko šajā mirkli varam darīt, ir novērot māju un cerēt, ka kaut ko izdibināsim.

Man gan nebija ne mazākās nojausmas, ko mēs izdibināsim, stāvot vārtu ailē un novērojot māju, taču arī pašam nekas labāks neienāca prātā.

- Kur jūs rāvāt, ka viņa te dzīvo? - Redīsiņš ierunājās, kad bijām jau labu brīdi stāvējuši. - Man šķiet, ka šis dzīvoklis viņai nepavisam nav piemērots.

- Cilvēk, Redīsin! - Kalle iesaucās. - Tev taisnība. Varbūt tas nemaz nav viņas dzīvoklis!

- Ei, cilvēk, ei! Viņai taču bija atslēga.

- Tas vēl neko nenozīmē. Var gadīties, ka tas ir viņas drauga vai radinieku dzīvoklis. Maniem vecākiem arī ir vecmāmiņas dzīvokļa atslēga.

- Varbūt Šultes-Štratmanes kundze kopj savu sirmo vecmāmiņu, - Redīsiņš ieteicās.

Mūsu šefs papurināja galvu:

- Es gan domāju par ko citu.

- Ak tā? Par ko?

- Par līdzdalībniekiem! Viņa te satiekas ar bankas aplaupīšanas līdzdalībniekiem. Es šodien vēlreiz pārdomāju bankas aplaupīšanas lietu. Noziegums notika netālu no šejienes. Varbūt bankas aplaupītāji noīrēja šo dzīvokli, lai bēgšanas ceļš nebūtu pārāk garš.

- Un tagad viņi tiekas dzīvoklī un dala laupījumu? -Stefīja skeptiski noprasīja.

- Var gadīties!

- Blēņas!

- Tās nav blēņas! Konspiratīvais dzīvoklis! Par to dzirdēts ne vienu reizi vien!

- Nu, redzēsim, kas notiks! - Redīsiņš mēģināja nomierināt strīdniekus. - Neko vairāk šobrīd nevaram iesākt.

Viņam bija taisnība. Tātad mēs gaidījām. Un atkal manas domas nemitējās riņķot. Ja Sultes-Stratmanes kundze patiešām ir iesaistīta bankas aplaupīšanā, viņai vieta cietumā. Kas zina, vai es viņu kādreiz redzēšu.

Pagaidām nekas nenotika. Reizēm televīzijas filmās rāda privātdetektīvus vai policistus, kuri novēro aizdomās turēto mājas. Tagad saprotu, ko tas nozīmē. Tas, iespējams, ir pats garlaicīgākais, ko vispār var iesākt. Tik ļoti gribas cerēt, ka kaut kas notiks, un beigu beigās katrs sīkums šķiet aizdomīgs.

Arī pārējiem klājās tāpat. Stefija nemitīgi vaimanāja, ka vēlas iet mājās. No briesmīgās garlaicības viņa sāka rotaļāties ar Daiļumu, un šis aizvien lielākā sajūsmā laizīja viņai seju. Turpretī Kalle ar Redīsiņu ņēma uz grauda ikvienu, kurš parādījās Sultes-Stratmanes kundzes mājas durvju tuvumā.

- Cilvēk, tas tips patiešām izskatījās aizdomīgs! - vai arī: - To vajadzētu papētīt pamatīgāk! - Šādus izteicienus tajā pēcpusdienā dzirdēju vismaz divdesmit reižu.

Beidzot patiešām kļuva aizraujoši. Redīsiņš pirmais pamanīja viņu.

- Paskatieties, tas tur! - viņš iesaucās.

Taču tas nebija nepieciešams, mēs to tik un tā būtu pamanījuši. Pa ielu augšup pamazām tuvojās sarkans sporta automobilis.

- Ei, cilvēk, ei! Tas taču ir...

- ... jaunais Šultes-Štratmanes auto! - Redīsiņš papildināja.

Elpu aizturējuši, vērojām automašīnu. Tā brauca lēnām, gandrīz vai gājēja gaitā, it kā šoferis kaut ko meklētu. Tad beidzot tā apstājās pavisam tuvu mājai, kurā bija pazudusi Sultes-Stratmanes kundze.

No auto izkāpa vīrietis. Viņš šajā apkārtnē iederējās gluži tāpat kā papagailis vistu kūtī. Pa gabalu bija redzams, cik dārgs uzvalks viņam mugurā. Taču tas vēl nebija viss. Te neiederējās arī veids, kā viņš gāja, kā kustējās un kā nicinoši pētīja ēkas.

Kalle iegrūda man dunku sānos:

- Vai šis ir tas pats tips, ko nesen redzēji uz ielas? Es domāju, tas, kas gāja kopā ar blondo sievieti?

Es noraidoši papurināju galvu:

- Nē, tas izskatījās pavisam citāds. Ne tik lecīgs, normālāks.

- Ahā! Tātad normāls. Ar tādu pazīmi daudz ko var iesākt.

- Aizverieties! - Stefīja mums uzšņāca. - Es gribu zināt, kurp šis dosies.

Iesākumā šķita, ka viņam nav nekā kopīga ar Sultes-Stratmanes kundzi, jo viņš pagāja garām ārdurvīm. Taču tad šis piepeši apcirtās uz papēža, apstājās pie durvīm, neizlēmīgi vērās uz zvanu pogām un tad vienu piespieda. Pēc īsa brīža durvis atsprāga vaļā un viņš iegāja iekšā.

- Ei, cilvēk, ei! Saderam, ka viņš dodas pie Sultes-Stratmanes kundzes!

- Skaidrs! Kurp tad citur? Es uzreiz sacīju, ka viņai ir līdzdalībnieki!

Šajā mirklī vīrietis dārgajā uzvalkā atkal iznāca no mājas. Viņš piegāja pie sporta automobiļa, pieliecās, iemeta skatienu iekšā un devās tālāk.

- Ei, cilvēk, ei! Viņš atstāj automašīnu stāvam!

- Es vairs neko nesaprotu, - arī Kalle iesaucās. - Atiet! Pakal!

- Un Šultes-Štratmanes kundze?

Kalle atmeta ar roku:

-Viņu mēs joprojām varam novērot. Galu galā viņu katru dienu redzam skolā. Bet vai mums vēlreiz radīsies iespēja izsekot viņas līdzdalībnieku, tam gan neticu.

Tagad bija noticis tas, no kā baidījos. Kalle jau bija cieši pārliecināts, ka Šultes-Štratmanes kundze ir bankas laupītāja.

Kalle jutās kā zivs ūdenī:

- Frīdhelm, tu drošības pēc paņem klēpī Daiļumu.

Es grasījos iebilst, taču Kalle jau bija gabalā. Man

nekas cits neatlika, kā vien pasist padusē mazo draugu. Viņš nepretojās. Tieši otrādi. Izskatījās, ka viņam tas itin labi patīk.

Šultes-Štratmanes kundzes līdzdalībnieks, kā Kalle viņu atkal un atkal nodēvēja, nesteidzās. Viņš klīda lejup pa ielu, it kā nebūtu nekā cita, ko darīt. Izsekošana vilkās garumā. Un arī apkaime, uz kuru viņš mūs veda, izskatījās pavisam citāda nekā tā, kur dzīvoja Šultes-Štratmanes kundze.

- Vai viņš šeit dzīvotu? Te taču mīt vienīgi ļaudis, kam naudas kā spaļu, - Stefīja ieteicās.

- Mani vairs nekas nepārsteigs, - es sacīju.

Un patiešām, nonācis pie lieliem dārza vārtiem, aiz kuriem varētu atrasties nikns suns vai vismaz signalizācijas iekārta, viņš apstājās, izvilka no kabatas atslēgu un atvēra vārtus. Pirms paguvām atjēgties, viņš jau bija izgaisis.

Vārti bija darināti no masīvas dzelzs, un gan pa labi, gan pa kreisi skatu aizsedza gandrīz divus metrus augsts mūris. Vienīgi pa mazu spraudziņu slēģos varēja saskatīt, ka māja, uz kuru veda dārza vārti, noteikti maksājusi veselu bagātību.

Bijām tā aizrāvušies, pūlēdamies uzmest kaut vienu skatienu mājai, ka zaudējām piesardzību.

- Ko tad jūs te darāt? - aiz muguras piepeši atskanēja balss.

Man dūša saskrēja papēžos. Gluži kā pēc komandas mēs apcirtāmies otrādi. Mūsu priekšā stāvēja sieviete, kādu var ieraudzīt vienīgi Holivudā vai modes žurnālos.

- Mēs, ē, gribējām tikai paskatīties, - atskanēja ne visai oriģināla atbilde.

- Nu, to jau paguvāt izdarīt. Tagad pazūdiet!

Viņa pabīdīja mūs sāņus un nospieda skaļruņa pogu

blakus durvīm.

- Tā esmu es, dārgais! - viņa atbildēja uz jautājumu “Jā?”, kas parkšķēja no skaļruņa.

Klusa dūkoņa, vārti atsprāga vaļā, un modīgā lellīte jau bija izgaisusi.

- Stulbā govs! - Štefīja pikti nopurpināja viņai nopakaļ. - Iedomīgā kaza!

- Vai dzirdējāt? - Kalle iesaucās.

- Ko tad? - es nesapratu.

- Nu, ka viņa to uzrunāja “dārgais”. Vispirms viņš satiekas ar Sultes-Stratmanes kundzi un pēc tam kāda cita sauc viņu par dārgo. Vai tad tas nav aizdomīgi?

- Kas tur aizdomīgs? - Stefīja jautāja.

- Tas, ka Šultes-Štratmanes kundze nevar būt viņa draudzene, bet ir līdzdalībniece. Tas taču ir loģiski!

Man tas nemaz nešķita loģiski. Man gan būtu bijis pa prātam, ka šis tipiņš nav Sultes-Stratmanes kundzes draugs, taču fakts, ka viņš bija tās līdzdalībnieks, nelikās ne par matu labāks.

- Vai tu domā, ka viņi drīz vien atkal nāks laukā? -Redīsiņš ievaicājās.

Es paraudzījos pulkstenī.

- Ei, cilvēk, ei! Ir jau pavisam vēls. Iesim mājās! Tagad mēs zinām, kur viņš dzīvo, un varam jebkurā laikā atkal atnākt, ja kaut kas iešausies prātā.

Pagriezos un jau grasījos doties prom, taču Stefīja satvēra mani aiz rokas:

- Paskaties! Vai redzēji, kas rakstīts uz durvju plāksnītes?

Es paskatījos. Lieliem melniem burtiem bija iegravēts:

ŠULTE

Jutos tik samulsis, ka mājupceļā joprojām nesu klēpī Daiļumu, lai gan tas vairs nebija nepieciešams. Tagad viņš gluži mierīgi varēja skriet pats savām kājām.

- Sī lieta kļūst aizvien piņķerīgāka, - Kalle ierunājās. - Tagad šim tipinām izrādās gandrīz tieši tāds pats uzvārds kā Sultes-Stratmanes kundzei.

- Vai viņi būtu radinieki? - Redīsiņš jautāja vairāk pats sev nekā pārējiem.

- Ko nozīmē - radinieki? - viņa māsa noprasīja. - Viņi ir precējušies!

Man likās, ka esmu pārklausījies.

- Ei, cilvēk, ei! Tu pati tam netici! Viņam ir draudzene. To taču skaidri redzējām!

- Vai nekad neesi dzirdējis, ka dažiem cilvēkiem mēdz būt draudzenes, lai gan viņi ir precējušies?

Kalle svarīgi pamāja ar galvu:

- Bandītu aprindās tā bieži gadās.

Tas nu bija par daudz!

- Tā nav taisnība! Nekad mūžā! - es, zaudējis savaldību, iekliedzos.

- Mēs noteikti zinātu, ja Sultes-Stratmanes kundze būtu precējusies. Un katrā ziņā viņai nav nekā kopīga ar bandītiem! Turklāt vīrieti taču sauc Suite, nevis Sulte-Stratmanis.

Stefīja piepūta vaigus.

- Cilvēk, Frīdhelm! Vai tu dzīvo uz Mēness? Mūsdienās skaitās gluži normāli, ja sievietes patur savu meitas uzvārdu arī pēc precībām. Dažas pat pieņem divus uzvārdus. Viņu agrāk sauca Stratmane, un tagad viņa ir precējusies un saucas Sulte-Stratmane.

Es tam nespēju ticēt.

Kalle veltīja Stefījai smīnu un uzsita man uz pleca:

- Neņem pie sirds, čomiņ! Arī tad, ja cilvēks ir tā ieķēries, jāskatās patiesībai acīs.

Piepeši es jutos noguris. Man vairs nebija vēlmes strīdēties. Turklāt tas izraisītu vienīgi jaunas zobgalības

par manām jūtām pret Šultes-Štratmanes kundzi. Viņiem nebija ne jausmas, ko es pārdzīvoju.

- Ir jau vēls, - es vienīgi noteicu. - Iesim mājās!

Kalle nolēma izmeklēšanu turpināt nākamajā dienā. Viņš vēl piekodināja mums palauzīt galvu par Šultes-Štratmanes kundzes lietu, lai pēc iespējas ātrāk izdibinātu, kas aiz tā visa slēpjas. Šajā mirklī vēlējos, kaut mēs vispār nebūtu sākuši izmeklēšanu.

Vakariņas kopā ar mammu pagāja diezgan lielā klusumā, vismaz no manas puses.

- Nu, kur tad šodien skraidīji? - viņa, būdama labā nokaņojumā, jautāja.

- Kāpēc tu prasi? - es gribēju zināt. - Tu tik savādi smīkņā.

- Es nesmīkņāju. Es smaidu.

- Par ko?

- Tāpat vien. Kā tad klājas Šultes-Štratmanes kundzei? Vai viņu šodien redzēji?

Man kļuva karsti.

- Kāpēc tu to gribi zināt?

- Saki man, Frīdhelm, vai varētu būt, ka Šultes-Štratmanes kundze tevi interesē vairāk par citiem skolotājiem?

Nu arī viņa sāka to pašu!

Es nomurmināju apmēram tā:

- Var jau būt.

Mammas sejā atkal parādījās smīns, kas skaitījās smaids.

- Viņa tev itin labi patīk, vai ne?

Es jutu, kā svilst mana seja. Raudzījos šķīvī, taču zināju, ka mamma skatās uz mani. Un viņas sejā jautās smīns, kas patiešām bija smīns.

- Viņa ir gluži jauka, - es sacīju siermaizītei.

- Ahā, tātad jauka! Tas ir skaisti. Tad jau tavas atzīmes bioloģijā kļūs labākas.

Man ienāca prātā pēdējais bioloģijas kontroldarbs. To es vēl nebiju iedevis mammai parakstīt. Izdarīšu to rīt. Tagad vēlējos iekrist gultā un vismaz vienu nakti vairs nedomāt par Šultes-Štratmanes kundzi.

Tiklīdz biju apgūlies, iegrimu miegā.

Kad nākamajā rītā pamodos un secināju, ka neesmu neko sapņojis, jutos ļoti priecīgs. Steidzos laukā no mājām. Kopš rūpējos par Daiļumu, rītos bija dārga katra minūte.

Gaļas veikalā šoreiz tā nelaimējās kā iepriekšējā dienā. Mani apkalpoja cita pārdevēja, kura prasīja samaksu par desu pārpalikumiem.

Pie Daiļuma mani gaidīja vēl rūgtāka vilšanās. Lai kā cildināju brīnišķīgo desu, viņš tai pat nepieskārās. Cerams, ka suns nebija saslimis! Tā kā biju laika trūkumā, atstāju dārgi pirktos atlikumus blakus būdai un devos ceļā. Varbūt viņš vienkārši negribēja, lai kāds nolūkojas maltītē.

Kad ierados skolas pagalmā, tur jau plecu pie pleca stāvēja Kalle, Štefija un Redīsiņš. Kalle patlaban uzstājās ar garāku priekšlasījumu. Man nevajadzēja dzirdēt, lai saprastu, par ko ir runa.

- ... tātad nolemts, ka mēs tā rīkojamies, - viņš pabeidza lekciju.

- Ei, cilvēk, ei! Kas ir nolemts?

- Kalle domā, ka šopēcpusdien vēlreiz jāaiziet līdz villai un jāmēģina uzzināt kaut ko vairāk par šo Suiti.

- Cik interesanti! Un kāpēc tas tiek nolemts, kad manis nav klāt? Vai es vairs neesmu savējais, ko?

- Redzi nu! - Redīsiņš iesaucās. - Es uzreiz teicu, ka jāpagaida Frīdhelms.

- Ko es varu darīt, ja viņš ierodas tik vēlu.

- Ei, cilvēk, ei! Man galu galā bija jāaprūpē Daiļums. Varbūt tu gribi to darīt?

Kalle veltīja man savādu skatienu.

- Nav nemaz tik slikta doma. Man tik un tā šķiet, ka vajadzētu vairāk rūpēties par viņa trenēšanu, nevis visur nemitīgi staipīt līdzi klēpī. Tātad, ļautiņi, mēs pulksten četros kā norunāts tiekamies pie Daiļuma.

Man likās, ka esmu pārklausījies.

- Tik vēlu? Parasti mēs nevaram vien gana agri satikties.

- Tādam Sultem vairāk laika nevajadzēs, - Kalle tikai atteica un aizgriezās, jo atskanēja zvans uz pirmo stundu.

Pulksten četros! Tik vēlu vēl nekad nebijām tikušies. Vai nu Kalle bija slims, vai arī... Manī pēkšņi modās šaubas.

Kad pēc stundām beidzot biju ticis galā ar mājasdarbiem, pulkstenis rādīja gandrīz trīs. Vajadzēja pasteigties, jo katrā ziņā gribēju ierasties pie Daiļuma agrāk par citiem. Tikai tā varēju izdibināt, vai manas domas par Kaili atbilst patiesībai.

Sasprindzis gaidās, devos pie Daiļuma. Kad iegriezos ejā pie mazdārziņiem, apstājos un piesardzīgi pavēros pāri dzīvžogam. Un tad manas aizdomas apstiprinājās. Kalle atradās pie mana suņa! Pagāja brīdis, līdz aptvēru, ko šie abi tur dara. Kalle mācīja Daiļumam trikus. Pareizāk sakot, mēģināja mācīt. Vispirms viņš lika šim apošņāt sprunguli un aizmeta to prom. Tad Kalle pavērās Daiļumā un Daiļums - Kallē. Daiļums izkāra mēli un luncināja asti. Kalle atnesa sprunguli atpakaļ. Tas atkārtojās divas vai trīs reizes. Pēc tam Daiļumam bija jāskrien viņam pakaļ. Lai arī kā Kalle joņoja apkārt pa gruntsgabalu, suns nekustējās ne no vietas un ar interesi vēroja viņu.

Es vairs neizturēju un metos pie šiem abiem.

- Ei, cilvēk, ei! Kas tur beigās iznāks?

- Kādam taču viņš ir jātrenē, - Kalle elsa. - Galu galā neviens nojums to nedara.

Šķiet, Daiļums priecājās, ka es viņu beidzot atbrīvoju no treniņstundām.

- Drīzāk gan viņš trenē tevi.

Suņa brokastis mētājās turpat, kur no rīta biju atstājis.

- Ei, cilvēk, ei! Pasaki godīgi, tu viņu baroji?

Kalle ar skatienu urbās zemē. Tātad tā bija taisnība!

- Tu esi stulbs, vai? - es viņam uzkliedzu. - Bija taču sarunāts, ka es par viņu rūpēšos. Par pēdējo naudu nopērku viņam ēdienu, un viņš tam neskatās ne virsū, jo tu viņu jau esi pabarojis.

Kalle paslēpa rokas kabatās.

- Jā, jā, zinu. Man ļoti žēl.

- Kāpēc tad tu tā dari?

Kalle paskatījās manī. Tik samulsušu es viņu vēl nebiju redzējis. Pagāja brīdis, līdz viņš sāka runāt:

- Man, redzi, šķiet muļķīgi, ka vienīgi tu drīksti viņu barot.

- Drīkstu?

- Jā! Galu galā viņš ir mūsu suns, nevis tikai tavējais, kaut arī tu viņu atradi. Es baidījos, ka viņš klausīs vienīgi tevi, ja tu vienmēr nesīsi ēdienu. Man arī ļoti gribētos suni!

- Bet tu taču allaž, kad ieminējos par suni, mani izsmēji!

Kalle ar kāju švīkāja smiltis.

- Zinu. Es tikai izlikos, ka neciešu suņus, jo negribēju atzīties, ka pats labprāt tādu vēlos.

- Tas gan ir interesanti.

Kāliem pēkšņi iepletās acis.

- Cilvēk, Frīdhelm! Lūdzu, nestāsti neko Stefijai! Tā gan man būtu pilnīga izgāšanās. Goda vārds! Es arī apsolu, ka no šodienas tu varēsi viens pats rūpēties par Daiļumu. Ļauj tikai man reizi pa reizei ar viņu paspēlēties!

Tas bija lieliski! Beidzot bija pienākusi reize, kad jutos pārāks par Kaili. Viņš allaž ir tas varenais, kurš visu zina, visu prot un tādiem stulbeņiem kā Redīsiņš un es parāda, kur vēži ziemo. Tagad viņš stāvēja manā priekšā kā nelaimes čupiņa. Jāatzīstas, ka es to izbaudīju!

Ļāvu viņam vēl brīdi spirināties, līdz apžēlojos.

- Ir jau labi, Kalle! Nav problēmu. Es neko neteikšu Stefijai un Redlsiņam. Un es jau ari nevēlos par katru cenu viens pats rūpēties par Daiļumu. Mēs varētu kopīgi pirkt šim ēdamo. Iegādāsimies īstu suņu barību un pārmaiņus ēdināsim viņu. Stefija tik un tā nopēla manus desu pārpalikumus.

Kalle staroja kā mazs zēns, kuram vectētiņš nupat nopircis sūkājamo konfekti.

- Frīdhelm, tu esi īsts corns! To es nekad neaizmirsīšu!

- Ir jau labi, - es augstsirdīgi atteicu. Piedevām vēl priecājos, ka man vienam nebūs jāmaksā par Daiļuma barību. Par desu pārpalikumiem mani tik un tā mocīja sirdsapziņa.

Tā kā vēl bija agrs, mēs abi parotaļājāmies ar Daiļumu. Tas patiešām sagādāja prieku. Man reti bija izdevies tik labi saprasties ar Kaili.

Kad ieradās Stefija un Redīsiņš, arī viņi piebiedrojās - par lielu prieku sunim.

- Nu gan ir laiks, - Kalle beidzot sacīja, - citādi vairs nebūs jēgas iet uz turieni.

- Vai tu ņemsi Daiļumu klēpī? - Stefija ievaicājās,

kad devāmies ceļā.

- Liec mierā Frīdhelmu! - Kalle viņai uzbrēca. - Viņš ar suni apietas tieši tā kā vajag.

Tā nu es šajā pēcpusdienā piedzīvoju otru brīnumu -Steflju, kas zaudējusi valodu.

Lai neapmaldītos, mēs gājām uz Suites villu pa to pašu ceļu, kur iepriekšējā dienā.

- Skat! - Redīsiņš iesaucās. - Automašīna joprojām stāv durvju priekšā.

- Ei, cilvēk, ei! Tātad viņa noteikti dzīvo tur.

- Tas vēl nav sacīts, - Kalle iebilda. - Viņa varbūt tikko atbraukusi.

To vajadzēs noskaidrot, līdzko būsim tikuši galā ar tipinu no villas.

Vienā ziņā Stefijai bija taisnība. Kalle patiešām skatījās pārāk daudz detektīvfilmu televīzijā.

- Es mīļuprāt aplūkotu automašīnu tuvumā, - Kalle turpināja.

Mums nekas nebija iebilstams. Kurš tad negrib aplūkot sporta automobili?

- Cilvēk, paskaties, cik daudz rāda spidometrs! -Redīsiņš brīnījās, kad, ar deguniem pie stikla pieplakuši, drūzmējāmies ap mašīnu.

- Tas vēl neko nenozīmē, - Kalle zinoši paskaidroja. - Galvenais, kādu ātrumu var sasniegt.

Nezinu, kāda iemesla dēļ pametu skatienu apkārt. Tas notika pēdējā mirklī. No pārbīļa gandrīz izmetu no rokām Daiļumu. Sagrābu Štefiju aiz jakas piedurknes un kā bez prāta parāvu to.

- Cilvēk, Frīdhelm! Ko nozīmē...

Es neļāvu viņai turpināt.

- Žigli! - es uzkliedzu. - Prom no šejienes!

Tas iedarbojās. Gluži kā norunājuši, mēs iebrāzāmies pagalma iebrauktuvē un piespiedāmies pie sienas.

- Kas noticis, Frīdhelm? - Kalle iesaucās. - Tu izskaties, it kā būtu saticis Frankenšteinu.

Es jutos, kā noskrējis maratonu.

- Sieviete parūkā, - es bez elpas dvesu. - Viņa nupat iznāca no Sultes-Stratmanes kundzes mājas! Cerams, ka viņa mūs neieraudzīja!

Tikko biju to pateicis, viņa pa ielu pasteidzās mums garām. Par laimi, viņa mūs neredzēja. Toties mēs viņu pazinām itin labi pat blondajā parūkā. Tā bija Sultes-Štratmanes kundze!

SIEVIETE PARŪKĀ

īsu mirkli valdīja klusums. Tad Štefija, Redīsiņš un Kalle cits caur citu iesaucās:

- Cilvēk, tā taču bija Šulte-Štratmane !

- Kāpēc viņa uzlikusi galvā tik jocīgu parūku?

- Vai tu viņu redzēji, Frīdhelm?

Tātad man bija izrādījusies taisnība. Tomēr man labāk būtu paticis, ja es būtu kļūdījies. Nu kļuva gandrīz tik skaidrs kā dienā: Šultes-Štratmanes kundze ir bankas laupītāja!

Arī Kalle acīmredzot domāja tieši tāpat.

- Atiet! - viņš iesaucās.

- Sekojam! Šis ir pirmais īstais pierādījums!

No pagalma iebrauktuves piesardzīgi nopētījām ielu. Pazīt Šultes-Štratmanes kundzi bija nieka lieta. Gaišie mati mirdzēja saulē. Sekojām viņai krustu šķērsu cauri pilsētai. Reizēm uzmācās izjūta, ka viņa apzināti izvēlas apkārtceļus. Tomēr viņa steidzās ļoti mērķtiecīgi, it kā skaidri zinātu, kurp dodas. Tikai vienreiz viņa uz mirkli apstājās, nopirka avīzi un pasita padusē. Pēc brīža viņa bija nonākusi pie mērķa. Tā bija maza kafejnīca ielas malā.

- Ko viņa tur darīs? - Redīsiņš nesaprata.

- Acīmredzot satiksies ar kādu, - viņa māsa sacīja.

- Skaidrs, ka viņa to darīs, - Kalle secināja. - Šādos gadījumos tā vienmēr notiek.

Man gan nebija ne jausmas, ko Kalle domāja ar “šādiem gadījumiem”, taču arī es biju ar mieru saderēt, ka kafejnīca bija tikšanās vieta.

- Es dotu nezin ko, lai varētu viņai sekot, - Šteflja piebilda.

Kalle tūdaļ uzķērās:

- Tā arī darīsim!

- Vai esi jucis, vai? Ko atbildēsi, kad viņa jautās, kas tev te meklējams?

- Kāpēc? Nav taču aizliegts ieiet kafejnīcā?

- Jā, jā, un tad tu tincināsi, kāpēc viņai galvā tik jocīga dzeltena cepure, - Štefija iedzēla.

Kalle norija siekalas.

- Varbūt riskēsim un palūkosimies pa logu, - es ierosināju.

Visi bija ar mieru. Mēs lavījāmies tuvāk kafejnīcai. Blakus ieejas durvīm atradās tikai viens logs - zems, gandrīz līdz zemei. Pielavījušies soļa attālumā no rūts, apstājāmies un cieši blakus cits citam piespiedāmies pie sienas.

- Kurš to darīs? - mūsu šefs vaicāja.

- Es! - acumirklī iesaucos un pats par to nobrīnījos. Par katru cenu vēlējos uzzināt, ar ko satiekas Šultes-Štratmanes kundze. Vai tas bija tas pats vīrietis, ar kuru es viņu vienreiz biju redzējis, vai varbūt tas bija šis Šulte, kurš, iespējams, skaitījās viņas vīrs? Es jautāju pats sev, kāpēc vispār bāžu tur degunu. Viņa bija

tikai bioloģijas skolotāja, un man gar to visu nebija nekādas daļas. Tomēr biju gatavs atdot pēdējo kreklu, lai uzzinātu viņas noslēpumu. Un viņai bija noslēpums! Tas zināms tikpat droši, cik nākamais matemātikas kontroldarbs.

- Ļoti labi, Frīdhelm, - Kalle atvieglots uzslavēja. - Brīvprātīgie mums allaž labi noder.

Nebildis ne vārda, es iegrūdu viņam rokās Daiļumu. Ar muguru cieši piespiedies pie sienas, centimetru pēc centimetra virzījos tuvāk kafejnīcas logam. Beidzot atrados tik tuvu, ka atlika pastiept kaklu, lai ieskatītos iekšā.

Es dziļi ieelpoju, pastiepos - un neko neieraudzīju. Acu priekšā rēgojās liels plakāts ar kafijas tasi. Zem

tā gan atradās pāris centimetru neaizklātas rūts. No-tupos zemē un vēlreiz paraudzījos cauri stiklam. Šoreiz paveicās. Es uzreiz pamanīju Šultes-Štratmanes kundzi. Viņa bija izvēlējusies galdiņu loga tuvumā un apsēdusies tā, ka varēju saskatīt seju. Par laimi, viņa neraudzījās vis laukā pa logu, bet gan sarunājās ar vīrieti, kas sēdēja iepretī.

Tātad man bija taisnība. Viņa bija atnākusi uz tikšanos. Taču ne ar Šultes kungu, tas nu bija skaidrs. Vai šo vīrieti es jau reiz biju redzējis uz ielas kopā ar Šultes-Štratmanes kundzi? Raudzījos tik saspringti, ka šķita - acis izkritīs no pieres. Es vēroju viņu no mugurpuses, un arī vīrieti uz ielas biju redzējis vienīgi no aizmugures. Diemžēl cilvēkus no mugurpuses ir grūti pazīt. Pēkšņi viņš uz mirkli pagriezās, tā ka paguvu ieraudzīt seju. To es vēl ne reizes nebiju manījis. Katrā ziņā viņš man šķita nesimpātisks.

Izskatījās, ka Šultes-Štratmanes kundze domā tāpat. Pietika uzmest skatienu viņas sejai, lai saprastu, ka viņa ir pat saskaitusies. Es pazīstu šo sejas izteiksmi. Iepriekšējo reizi es to redzēju tad, kad viņa atdeva atpakaļ manu bioloģijas kontroldarbu.

Pēkšņi kāds paraustīja mani aiz jakas. Tas bija Kalle.

- Kas ir, Frīdhelm? Vai tu tur grasies pārnakšņot, vai? Vai tu viņu redzi? Vai viņa ir viena pati? Vai tur ir kāds līdzdalībnieks?

Es piecēlos kājās un pāris vārdos paskaidroju. Pēkšņi visi bija ar mieru riskēt un ielūkoties iekšā. Cits pēc cita detektīvi pietupās un mēģināja ieskatīties kafejnīcā.

- Viņa gan ir gaužām pikta, - Redīsiņš, palicis pēdējais, secināja.

- To, ka viņš ir bandīts, var uzreiz redzēt.

- Kā tu to zini? - Stefīja vaicāja. - Pat viņa seju nav iespējams saskatīt.

- Man pietiek ar to, kā viņš izskatās no mugurpuses. Būtu mums labāks ekipējums!

- Kāds, piemēram?

- Mikrofoni, ar kuriem cauri sienām var noklausīties sarunas. Tie mums tagad noderētu!

- Nu tad nopērc no nākamās kabatas naudas!

- Ha, ha! Jāsmejas gan! Labāk iesim pāri ielai. No turienes vismaz varēsim novērot kafejnīcu.

- Ļauj vēlreiz paskatīties, - es viņu pārtraucu.

Notupos un vēlreiz paglūnēju pa logu. Tagad varēju

skaidri saskatīt, ka abi strīdas. Sultes-Stratmanes kundze bārās, un es nebrīnītos, ja to dzirdētu arī laukā. Pēkšņi viņa pietrūkās kājās un metās uz durvīm telpas pretējā pusē.

Es tik strauji izslējos, ka Kalle izbīlī atlēca soli atpakaļ.

- Ei, cilvēk, ei! Viņa piecēlās.

- Vai viņa nāk laukā? - Kalle gribēja zināt un jau grasījās jozt prom.

Es viņu apturēju:

- Nē, viņa devās uz otru pusi. Tur ir vēl vienas durvis.

- Sētas izeja! Viņa aizmuks pa sētas izeju!

- Blēņas! - Stefīja uzbrēca. - Droši vien viņa tikai aizgāja uz tualeti.

Kalles acis mirdzēja.

- Tur taču arī ir logi. Atiet, ejam uz sētas pusi! Varbūt tur kaut ko ieraudzīsim.

Stefīja ar pirkstu pieklauvēja pie pieres:

- Kas tur tik interesants, ja bioloģijas skolotājai vajag uz tualeti?

- Kurš tad saka, ka viņai vajag? - Kalle iesaucās. - Skaidrs, ka tur notiks naudas nodošana vai kaut kas tamlīdzīgs. To vienmēr dara tualetē.

Mēs vairs nespējām aizturēt Kaili. Viņš jau bija ceļā. Patiesību sakot, nācās kādu brīdi meklēt, līdz atradām ceļu uz pagalmu. Kad bijām pārrāpušies pāri dažiem nelieliem mūrīšiem, beidzot patiešām nonācām zem kafejnīcas tualetes loga.

- Kurš skatīsies iekšā? - atskanēja mūsu šefa jautājums, kuru jau gaidīju.

- Es! - šoreiz Stefīja bez vilcināšanas sacīja. - Tā tikai trūka, ka jūs lūrētu sieviešu tualetē!

Tik klusu, cik vien iespējams, atripinājām atkritumu tvertni zem loga. Stefīja uzrāpās augšā un pavērās pa pusatvērto spraugu.

- Viņa patiešām ir tur! - Stefīja satraukti čukstēja.

- Un? - Kalle tāpat atčukstēja. - Ko viņa dara?

Stefīja kā pienaglota raudzījās logā. Šoreiz viņa neko

neatbildēja. Piepeši viņa nolēca no atkritumu tvertnes.

- Kas noticis? - viņas brālis gribēja zināt.

- Jūs neticēsit, taču viņa sukā matus!

- Cik interesanti! - Kalle iedzēla. - Kāpēc lai mēs neticētu, ka viņa sukā matus? To sievietes dara ikreiz, kad dodas uz tualeti.

- Kā tu to zini? Turklāt viņa sukā savējos matus!

- Ei, cilvēk, ei! Vai viņa noņēmusi parūku?

- Tieši tā! Un tas vēl nav viss. Viņa parūku iebāzusi atkritumu urnā, kas domāta papīra dvielīšiem.

- Kāpēc viņa to darījusi?

- Kā lai es zinu?

- Vai naudu tu nemanīji? - Kalle jautāja.

- Nē! - Štefīja nošņācās. - Es priecājos, ka vispār kaut ko manu.

- Atiet! - Kalle iesaucās. - Mums jātiek atpakaļ, pirms viņa nav mūs pieķērusi. Tagad gan kļūst aizraujoši. Man ir nojauta!

Kad mēs atkal stāvējām pie kafejnīcas ieejas, bijām bez elpas.

- Vēlreiz tava kārta, Frīdhelm, - mūsu šefs pavēlēja, lai gan tas bija gluži lieki. Es tik un tā būtu skatījies pa logu. Galu galā arī es gribēju zināt turpinājumu.

Kad pavēros iekšā kafejnīcā, sapratu, ka šodien vairs neko neuzzināsim. Šultes-Stratmanes kundze un vīrietis, ar kuru viņa strīdējās, bija prom.

- Ei, cilvēk, ei!

- Klau, Frīdhelm! - Kalle šņāca. - Klusāk! Vai gribi, lai viņi mūs pamana?

- To viņi nevarēs vis. Viņi ir prom.

Vienā rāvienā Kalle atradās man blakus.

- Patiešām! Kāda cūcība! Viņi nevar būt tālu. Varbūt vēl panāksim!

Un mēs jozām pakaļ mūsu šefam. Ja tā turpināsies, es kļūšu tik tievs kā Redīsinš.

- Gluži kā gaisā izkūpējuši! - Kalle šķendējās, kad mēs, aizelsušies pēc maratona krustu šķērsu pa ieliņām, apstājāmies uz kāda stūra.

- Vai tur jau palūkojāmies? - viņš tūdaļ noprasīja un norādīja uz šauru ieliņu, kurā pat automašīna nevarētu iespraukties.

- Nu gan pietiek! - Štefija sadusmojās. - Tā tikai trūka, ka mēs ložņātu pa kanalizācijas caurulēm un meklētu viņus tur!

- Viņa noteikti jau ir mājās, - arī Redīsiņš piekrita.

Kalle papurināja galvu:

- Nedomāju gan. Šo ielu mēs pārbaudījām pašu pirmo. Tur no viņiem nebija ne miņas.

- Varbūt viņi atradās pārāk lielu gabalu priekšā. Katrā ziņā arī man šķiet, ka vairs nav jēgas meklēt.

Kalle paraudzījās pulkstenī:

- Tev taisnība, Redīsin! Tik un tā ir laiks doties mā-jās. Tomēr mani māc niknums par to, ka viņus pazaudējām. Trakoti gribētos zināt, kurp viņi aizgāja. Vienam no mums vajadzēja palikt sardzē pie kafejnīcas.

- Tagad ir par vēlu skaisties, - Redīsiņš piebilda. - Un kā tu zini, ka viņi abi aizgāja kopā? Viņi taču strīdējās. Tad jau maz ticams, ka viņi devušies prom roku rokā.

- To es neapgalvoju. Varējām vismaz izsekot to tipu. Viņš mani pašlaik interesē vēl vairāk nekā Šultes-Štratmanes kundze.

- Diezin par ko viņi strīdējās? - Štefija iejautājās.

- Droši vien par laupījumu, - nevilcinoties skanēja Kalles atbilde.

- Ei, cilvēk, ei! Kā tu to zini? Cilvēki taču var strīdēties par tūkstošiem sīkumu!

- Ai* parūku galvā? Nav šaubu, ka Sultes-Štratma-nes kundze negribēja, lai viņu pazīst. Un kāpēc viņa negribēja, lai pazīst? Tāpēc, ka kaut kas ir jāslēpj. Un tā acīmredzot ir, kā mēs visi zinām, bankas aplaupīšana. Tātad arī strīds izraisījās par bankas aplaupīšanu. Kombinēšana, Frīdhelm! Tev jāmācās kombinēt!

- Kāpēc viņa parūku noņēma un tualetē aizmeta prom?

- Varbūt viņa tiek terorizēta! - Redīsiņš pēkšņi iejaucās.

Kāliem iepletās acis:

- Labi, Redīsiņ, ļoti labi! Par to līdz šim nebiju iedomājies. Tā varētu būt viena iespēja. Tas tipiņš viņu pamanīja bankas aplaupīšanas laikā un tagad pieprasa naudu.

Redīsiņa seja staroja.

- Tieši tā! Un šodien viņa atdeva pieprasīto naudu. Tāpēc viņa bija tik nikna. Kad viss bija garām, viņa noņēma parūku, jo vairs nebija jābīstas.

Kalle neko nesacīja, tikai atzinīgi uzsita Redīsiņam pa plecu.

Izspiešana! Bankas aplaupīšana! Visiem galvā maisījās vienīgi šīs idejas. Un kurš domās par nabaga Sul-tes-Stratmanes kundzi? Neviens! Protams, bija iespējams, ka viņu terorizē, taču pieļaujami arī gluži citi iemesli. Varbūt savulaik viņa izdarījusi kādu kļūdu un par to dabū maksāt visu mūžu.

- Es šo lietu mājās pamatīgi apsvēršu, - Kalle paziņoja. - Rīt agri varēsim turpināt apspriedi.

Mēs devāmies mājup. Kamēr klusēdami soļojām blakus, man iešāvās prātā ideja, no kuras vairs netiku vaļā. Lai to īstenotu, vajadzētu vēlreiz atgriezties kafejnīcā, turklāt vienam pašam. Es drudžaini prātoju, kā pēc iespējas neuzkrītošāk tikt vaļā no pārējiem.

Beidzot atradu risinājumu. Es apstājos un paskaidroju:

. - Ei, cilvēk, ei! Man vēl jānopērk augļi, bija pavisam izskrējis no prāta. Apsolīju mammai, jo viņa šodien strādā. Nu, tad līdz rītam! Vēlāk aizvedīšu Daiļumu uz bridu.

Pirms pārējie paguva atjēgties, es pagriezos un metos prom pretējā virzienā. Tikai tad, kad biju nonācis aiznākamajā ielā un pārliecinājies, ka mani vairs nevar saskatīt, es atslējos pret mājas sienu, lai atvilktu elpu.

Daiļums klusītēm svelpa, droši vien jutās izsalcis. Tā viņam vajag. Kamdēļ nodeva manu uzticību?

- Te nu tev bija! Tagad nāksies gaidīt, kamēr tikšu galā.

Vispirms gribēju likt šim skriet savām kājelēm, taču tad man kļuva viņa žēl un es atkal paņēmu viņu klēpī.

Tas, ko biju iecerējis, varēja izvērsties par kutelīgu padarīšanu. Galvenais, lai kafejnīcā neviens mani neuzrunātu.

Tiklīdz biju aizvēris ieejas durvis, manas cerības izkūpēja.

- Vai varu palīdzēt? - mani uzrunāja oficiante baltā priekšautiņā un ar paplāti rokā.

Es drudžaini gudroju kādu atrunu. Šajā mirklī atskanēja svelpoņa un glābiņš bija rokā!

- Manam sunim trakoti slāpst! - es žēlojos. - Vai drīkstu tualetē mazliet padzirdīt viņu ar ūdeni?

Sieviete līdzjūtīgi uzlūkoja Daiļumu:

- Nabaga radībiņa! Viņš nudien izskatās gaužām novārdzis. Pagaidi, es atnesīšu trauciņu! Tualetes ir tur tālāk.

Es grasījos attraukt, ka zinu, tomēr nolēmu atturēties. Nokļuvis līdz tualetēm, sadūros ar nākamo problēmu. Man vajadzēja tikt iekšā sieviešu tualetē! Ja kāds mani pieķers, tad cauri būs. Es palūkojos visapkārt. Neviens viesis negrasījās celties kājās. Mirkli

apsvēru, vai kāda varbūt pašlaik atrodas tualetē. Riskēšu! Dziļi ieelpoju un devos iekšā.

Man laimējās - vismaz šoreiz. Nevienu nemanīju. Toties es ieraudzīju to, ko meklēju. Uzreiz! Pa pusei iekrauta papīra dvielīšos, atkritumu urnā mētājās parūka, tieši tā, kā Steflja bija sacījusi. Viena rāvienā to izmakšķerēju laukā un paslēpu zem jakas.

Vēl brīdi vilcinājos, tad atgrūdu vaļā durvis un, nepaskatījies ne pa labi, ne pa kreisi, metos laukā. Tur jozu lejup pa ielu, cik ātri vien ar Daiļumu klēpī un parūku zem jakas spēju. Apstājos tikai tad, kad jutos pavisam drošs, ka neviens man neseko.

Darīts! Patiešām izdevās! Manās rokās atradās pavisam personiska piemiņa no viņas. Lai kas arī notiktu, šo parūku man neviens neatņems.

PAMESTO DZĪVNIEKU BIEDRĪBA

Mēs ar Kaili bijām norunājuši, ka nākamajā dienā viņš baros Daiļumu. Līdz ar to es varēju atlicināt vairāk laika brokastīm. Taču tas man nesagādāja prieku, un es gandrīz nožēloju, ka ielaidos maiņas darījumā ar Kaili.

Viņš labā noskaņojumā sagaidīja mani skolas pagalmā. Viņš patiešām bija ieradies pats pirmais. Interesanti gan, cikos šis piecēlies!

- Vai tu neaizmirsi Daiļumu? - es čukstus vaicāju brīdī, kad Steflja un Redīsiņš nedzirdēja.

Kalle veltīja man aizvainojuma pilnu skatienu:

- Par ko tu mani uzskati?

To gan Stefija sadzirdēja.

- Par visu laiku labāko detektīvu. Tas taču ir skaidrs!

- Gan pienāks brīdis, kad tu vēlreiz to sacīsi, turklāt bez ironijas, - Kalle atcirta.

- Nu tad rauj vaļā un pastāsti, ko vakar vēl izdomāji! Tu taču noteikti nelikies gultā, nelauzījis galvu par Sultes-Stratmanes kundzi, vai ne?

- Patiesību sakot, jā. Tikai es mazāk lauzīju galvu, bet vairāk - dusmojos. Ja mēs nebūtu izlaiduši no

acīm to tipinu no kafejnīcas, tad katrā ziņā būtu tikuši tālāk.

- Man šķiet, ka prātīgākais būtu sadalīties pa pāriem, - es ierosināju. - Vieni novēro Sultes-Štratma-nes dzīvokli un pārējie - villu.

- Varen labs plāns! - Kalle staroja. - Es nupat grasījos ierosināt to pašu. Jūs abi ar Redīsiņu uzglūnēsit Šultei-Štratmanei. Mēs ar Štefiju ņemsim savā pārziņā villu. Aizdomīgo novērošana allaž ir bijusi noziegumu atklāšanas sāls.

Stefija pasmīkņāja, taču neko neteica. Šķiet, ka viņa jau sen nojauš Kalles nolūkus.

Mēs vēl nenojautām, ka Šultes-Stratmanes kundze pārvilks svītru šim jaukajam plānam.

Viss sākās ar to, ka viņa nākamajā starpbrīdī mūs pamatīgi pārbiedēja.

Mēs, kā allaž, bijām ielīduši savā apspriežu stūrītī. Tā ir nomaļa vieta pagalmā, kur starpbrīžos iemaldās tikai retais. Tur, neviena netraucēti, varējām mierīgi parunāties. Vismaz tā bija līdz šim.

Patlaban strīdējāmies par to, kurš pēcpusdienā ņems līdzi Daiļumu - mēs ar Redīsiņu vai Kalle ar Stelīju. Piepeši garām pagāja Sultes-Stratmanes kundze. Neviens nebija nedz dzirdējis viņu tuvojamies, nedz pievērsis uzmanību apkārtnei. Parasti šajā nostūrī skolotāji nemēdz ieklīst.

- Jums starpbrīžos derētu arī mazliet izkustēties, ne tikai stāvēt uz vietas, galvas kopā sabāzušiem, -viņa stingri aizrādīja.

- Ei, cilvēk, ei! Mēs nezinājām, ka jūs šodien dežurējat, Šultes-Štratmanes kundze, - pēc krietna izbīļa

es beidzot izmocīju. Uzreiz sapratu, cik muļķīgi tas skanēja.

- Nu tagad tu to zini, Frīdhelm. Ceru, ka tas tevi nomierina.

Ko viņa domāja? Vai viņa saprata, kā jūtos?

Viņa pagriezās un viegliem soļiem devās prom. Ja kāds man būtu piedūries, es stīvi kā miets nogāztos zemē.

Tiklīdz Sultes-Stratmanes kundze bija paspērusi pāris soļus, parādījās Brinkmaņa kungs. Viņš tuvojās no otras puses, tāpēc mūs neredzēja. Viņš ir mūsu matemātikas skolotājs. Visi viņu dēvē tikai par Daiļo Gerdu, jo katrā matemātikas stundā viņš sevi vismaz trīs reizes nopēta mazā spogulītī, kas karājas klasē virs izlietnes.

Tiklīdz Sultes-Stratmanes kundze viņam uzmeta

skatienu, šis atplauka smaidā, kādu mēdz rādīt zobu pastas reklāmās:

- Labrīt, mīļā kolēģes kundze! - viņš glaimīgi pogoja. - Viena pati apgaitā pa mežonīgo Kurdistānu?

Tas laikam bija joks. Sultes-Stratmanes kundze nepamirkšķināja ne acu.

- Vai paiesimies kādu gabaliņu kopā? - Daiļais Gerds vēlreiz mēģināja pielabināties.

- Nē, paldies, Brinkmana kungs! Labāk iešu viena.

Viņš nostājās priekšā tā, ka Sultes-Stratmanes kundze netika garām. Viņa apstājās un izslēja galvu. Nu viņa atgādināja panteru mirkli pirms lēciena. Īstenībā Gerdām vajadzēja saredzēt šo brīdinājumu. Taču šis tikai vāvuļoja tālāk:

- Allaž viena pati, kolēģes kundze! Tas nav labi. Es pamazām sāku raizēties par jums. Kādu reizi labprāt parunātos zem četrām acīm par jūsu mazo noslēpumu.

- Noslēpumu? - Sultes-Stratmanes kundze iesaucās. - Ko tas nozīmē?

- Nujā, kolēģijā visu ko baumo. Atcerieties, kas pirms pāris nedēļām bija rakstīts avīzē! Varbūt mums derētu par to patērzēt pie vakariņu galda. Tas taču ir patīkamāk nekā visu padarīšanu apspriest skolotāju istabā. Kas zina, kāds var noklausīties!

Šultes-Štratmanes kundze dziļi ievilka elpu.

- Ar jums, mīļais Brinkmaņa kungs, es neko nevēlos apspriest! - viņa iesaucās tik skaļi, ka to dzirdēja

ikviens skolas pagalmā. - Ne skolotāju istabā, ne pie vakariņu galda, ne arī kur citur!

Viņa tik spēji iebelza Daiļajam Gerdām pa krūtīm, ka šis tik tikko noturējās kājās, aizsteidzās viņam garām un ar paceltu galvu pazuda skolas durvīs.

Pa to laiku daudzi bija pamanījuši, kas norisinājās abu starpā. Daiļais Gerds samulsis devās skolas virzienā. Neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, viņš sekoja Sultes-Stratmanes kundzei. Un tā mēs līdz stundas sākumam palikām bez uzraudzības.

- Viņš kaut ko zina! - Kalle iesaucās, tiklīdz bijām atguvušies no pārbīļa. - Pilnīgi droši, viņš kaut ko zina! Es visu laiku to nojautu. Te kaut kas nav kārtībā. Mēs esam uz pēdām, ļautiņi! Mēs esam pavisam tuvu!

Mēs - Štefīja, Redīsiņš un es, nebildām ne vārda, jo bijām pārlieku satriekti, lai spētu parunāt. Pāris mirkļu biju juties tik laimīgs. Un tad ierodas šis stulbais Brinkmanis un visu sabojā!

- Ei, cilvēk, ei! Kāpēc viņš pieminēja avīzi?

- Vai tu esi dumjš vai tikai izliecies? - Kalle uzbrēca. - Rakstu par bankas aplaupīšanu! Tas taču bija avīzē pirms pāris nedēļām. Viņš mērķēja tieši uz to. Pilnīgi droši!

Tas nebija tiesa. Tā vienkārši nedrīkstēja būt patiesība!

- Žigli! - Kalle komandēja. - Varbūt iekšā viss turpinās!

- Vai tu grasies starpbrīdī iet iekšā skolā? - Redīsiņš satriekts noprasīja. - Tas taču ir aizliegts!

- Paskatīsimies pa logiem! Varbūt kaut ko ieraudzīsim.

Bioloģijas klase atrodas pirmajā stāvā.

Mēs skrējām apkārt skolai, līdz nonācām pie bioloģijas klases logiem, un piesardzīgi palūrējām iekšā. Taču tur nebija nevienas dzīvas dvēseles, vienīgi skelets Cārlijs.

Kalle izskatījās acīmredzami vīlies.

- Žēl! Es ļoti gribētu zināt, kāpēc Daiļais Gerds pieminēja noslēpumu.

Es sen vairs nejutos pārliecināts, vai vispār to vēlos uzzināt. Taču lielākais trieciens mani vēl tikai gaidīja. Un jau nākamajā starpbrīdī.

Gluži kā sarunājuši, mēs nedevāmies uz apspriežu vietu, bet gan bezmērķīgi klīdām pa skolas pagalmu.

Pēc pāris apļiem mums gluži netīšām ceļā pagadījās tipiņš no paralēlklases, kurš tajā pēcpusdienā, kad gribējām izsekot Šultes-Stratmanes kundzi līdz viņas dzīvoklim, apvainoja Daiļumu.

Tagad viņš turpināja iesākto.

- Kur tad jūsu tualetes birste? - dēlietis jau pa gabalu sauca.

- Ja mēs tev uzrīdīsim to tualetes birsti, pēc divām minūtēm pats izskatīsies pēc veca grīdas slauķa! -Kalle atcirta.

Tipiņš iespieda dūres sānos.

- Ja vēlreiz brūķēsi lielu muti, es jums nestāstīšu jaunumus. Varat nomirt tikpat stulbi, cik izskatāties.

- Kādus jaunumus?

Tipiņš smīnēja gluži kā piparkūku zirdziņš. - Priecājieties, ekskursijas nebūs.

- Ei, cilvēk, ei! Kāpēc tā?

- Sulte-Stratmane ir prom.

- Blēņas! - Štefija iesaucās. - Iepriekšējā starpbrīdī viņai bija dežūra.

- Pilnīgi pareizi. Mums iepriekšējā stunda bija bioloģija. Un Sultes-Stratmanes vietā ieradās direktors. Šis paziņoja, ka viņas nav un tuvākajā laikā acīmredzot arī nebūšot.

- Kāpēc? - Kalle jautāja.

- Nav ne jausmas, - tipiņš nesatricināmā mierā atbildēja. - Man vienalga.

Viņš jau grasījās iet prom, taču Redīsiņš šo aizturēja.

- Vai ekskursija patiešām ir tik briesmīga?

- Muļķīgs jautājums! Tu redzēji, kādi mēs izskatījāmies, kad atgriezāmies.

- Visu dienu jāskraida pa mežu?

- Jā, gandrīz visu dienu. Tikai vienu reizi mums ļāva atvilkt elpu. Tas bija mazā medību būdiņā. Sulte-Štratmane nekādi nespēja nomierināties. Viņa kā traka jūsmoja par pussabrukušo būdeli. Miers, harmonija un tamlīdzīgas blēņas. Nūjā, jums tas acīmredzot tiks aiztaupīts, lai gan nemaz neesat pelnījuši.

Pēdējo viņš piebilda, jau iedams prom.

- Ei, cilvēk, ei! Nevar vienkārši ņemt un pazust! Viņš noteikti sameloja!

- Nedomāju gan, - Kalle ieteicās. - Tādu stāstu šis nemaz nav spējīgs izdomāt. Tam viņš ir par dumju. Turklāt viņam nav jēgas ķildoties ar mums.

- Vai skolotāja saslimusi? - Redīsiņš ievaicājās.

- Katrā ziņā iepriekšējā starpbrīdī viņa izskatījās ļoti vesela, - viņa māsa piebilda.

Mūsu šefam izskaidrojums nebija tālu jāmeklē:

- Ir taču loģiski, ka tas kaut kādi saistīts ar Daiļo Gerdu. Viņa droši vien baidās, ka šis zina par bankas aplaupīšanu un varbūt grib izspiest naudu. Iespējams pat, ka Daiļais Gerds ir uz vienu roku ar vīrieti kafejnīcā. Un tagad viņa ir aizlaidusies ar visu naudu. Droši vien mēs viņu vairs neredzēsim.

- Ei, cilvēk, ei! To nevar zināt. Varbūt viņa patiešām ir saslimusi.

- Skaidrs! Varbūt eksistē arī Lieldienu zaķis un Ziemassvētku vecītis. Cilvēk, Frīdhelm, vai tad tu tiešām neproti pie divi pieskaitīt divi?

- Mums vajadzētu vēlreiz aiziet uz bioloģijas klasi, -tieši Redīsiņam iešāvās prātā šī doma. - Varbūt viņa uz tāfeles uzrakstījusi kādu ziņu. Skolotāji tā reizēm dara.

Kalle patiesā izbrīnā raudzījās Redīsiņā.

- No tevis kādreiz iznāks labs detektīvs, Redīsiņ. Paskatīsimies! Ja kāds mūs pieķers, gan jau izdomāsim atrunu!

Par laimi, bioloģijas klase nebija aizslēgta. Mēs ielavījāmies iekšā. Aizkari bija līdz pusei aizvilkti, un telpā oda pēc pelējuma. Cārlijs karājās tieši iepretī durvīm. Viņš veltīja mums miroņgalvas cienīgu smīnu. Man pārskrēja aukstas skudriņas pār kauliem.

- Uz tāfeles nekā nav, - Kalle gluži lieki sacīja.

Mēs paši to jau bijām secinājuši. Un arī citādi nemanījām neko ārkārtēju.

Taču tad, kad devāmies durvju virzienā, Stefīja piepeši iekliedzās. Es satrūkos. Tas nu gan nebija viņai raksturīgi.

Viņa norādīja uz palodzi:

- Paskatieties!

Tad arī mēs to ieraudzījām. Tā, it kā gaidītu savu īpašnieci, uz palodzes turpat blakus Čārlijam gulēja Sultes-Stratmanes kundzes portfelis. Kalle vienā rāvienā pielēca klāt un to sagrāba.

- Ei, cilvēk, ei! Tu taču nedomā to ņemt līdzi!

- Nē, tikai ieskatīšos iekšā. To taču drīkst. Tā sakot, vajadzība spiež. Pēc tam kad Daiļais Gerds šo atmaskoja, viņa noteikti ir pa galvu pa kaklu metusies bēgt un aizmirsusi somu.

Viņam bija taisnība. Tas vismaz noderētu par aizbildināšanos, ja kāds mūs pieķertu. Pietika iemest īsu skatienu somā, lai saprastu, ka tajā nav atrodams nekas satraucošs.

- Bioloģijas uzdevumu lapas, bloknots un pildspalvu futrālis, - Kalle uzskaitīja. - Dīvaini! Te nav nevienas personiskās mantas. Ne lūpu krāsas, ne sviestmaizes. Pat ne atzīmju grāmatiņas.

- Tīšuprāt viņa neatstās portfeli skolā.

- Varbūt viņa tik pēkšņi saslima, ka par to nemaz neiedomājās, - Redīsiņš ieteicās.

Kaili neapmierināja niecīgais atradums. Viņš izņēma no somas uzdevumu lapas un vēlreiz ieskatījās tajā.

- Tur ir vēl kas! Avīze!

- Cik satraucoši! - Stefija smīkņāja.

Nelikdamies ne zinis par viņas piezīmi, Kalle izņēma avīzi un atvēra vaļā. Tajā pašā mirklī viņš izgrūda kliedzienu, it kā būtu ieraudzījis spoku.

- Kas noticis? - Štefija iesaucās.

- Paskatieties, lūk, šo! Paskatieties!

Gandrīz vienlaikus mēs visi trīs pielēcām klāt un raudzījāmies avīzē. Un visu sapratām. Tur lieliem melniem burtiem bija rakstīts:

NEKAUNĪGA BANKAS APLAUPĪŠANA! NOZAGTI VAIRĀKI SIMTTŪKSTOŠI MARKU!

Redīsiņš kampa gaisu:

- Tas taču ir...

- ... raksts par uzbrukumu bankai, - šefs papildināja. - Šultes-Štratmanes kundzes somā!

Štefīja papurināja galvu:

- Pamazām arī es sāku domāt, ka tur kaut kas nav kārtībā.

Nevar būt!

- Ei, cilvēk, ei! Varbūt viņa avīzi vienkārši aizmirsusi. Droši vien viņa ir slima, kā direktors sacīja.

- Kāpēc mēs šopēcpusdien nevarētu vienkārši aiziet pie skolotājas un pajautāt? - Štefija ierosināja. - Tad zināsim, vai viņa ir slima vai ne. Tagad arī es gribu noskaidrot, kas viņai noticis.

- Vai vēlies tā vienkārši iet uz viņas dzīvokli? - Redīsiņš jautāja.

- Ko nozīmē - tā vienkārši? Vai tad nedrīkst apmeklēt slimu skolotāju, ko? Tas taču ir gluži normāli.

- Tev šķiet normāli? - Kalle nesaprata. - Priekšlikums doties uz viņas dzīvokli man liekas labs. Bet mums jāatrod kāda labāka aizbildināšanās.

- Tad dari to, varenais meistar!

Steflja zināja, kā saniknot Kaili. Arī šoreiz tas izdevās.

- Jā gan! - viņš pietvīcis iesaucās. - To es darīšu! Trijos tiksimies pie Daiļuma. Līdz tam laikam izdomāšu, kā neuzkrītoši piekļūt vajadzīgajai informācijai. Avīzi pagaidām paglabāsim. Tiesas priekšā to noteikti varēs izmantot kā pierādījumu.

Tiesa! Man pār muguru pārskrēja aukstas tirpas.

- Ei, cilvēk, ei! Vai drīkstu paņemt šo avīzi?

- Kāpēc?

- Manā istabā ir laba slēptuve.

Kādu mirkli Kalle skeptiski raudzījās manī, tad pasniedza avīzi man. Gribēju to nogādāt drošā vietā. Ja Sultes-Stratmanes kundze tiktu apsūdzēta, varētu apsvērt, vai nodot to policijai vai ne.

Kā jau biju nojautis, domas par Šultes-Štratmanes kundzi vairs neizgāja no galvas ne pēdējās divās mācību stundās, ne arī mājupceļā. Mamma laikam bija nodarbināta ar citām problēmām, jo pusdienu laikā lika mani mierā. Es par to priecājos. Tikai Sultes-Stratmanes kundzes pazušana gan mani nebūt ne-priecēja. Pats ļaunākais, ka mūsu aizdomas par viņas saistību ar bankas aplaupīšanu kļuva aizvien pamatotākas. Visi pierādījumi vērsās pret viņu, kā Kalle mēdza sacīt.

Ja drīzumā neizdosies izdibināt, kas noticis ar Sultes-Stratmanes kundzi, es sajukšu prātā. To es zināju. Tāpēc prātīgākais solis bija doties pie viņas un pajautāt. Ja vien es tik traki nebaidītos.

Pa ceļam pie Daiļuma prātoju, ka bieži vien niknojos, jo pārējie Kalles un Ko biedri mani patiesībā nekad nav uztvēruši īsti nopietni. Arī Redīsiņš ne mazums par mani zobojies. Taču tagad priecājos, ka man ir šie draugi.

- Tātad ko tu ierosini? - tiklīdz šefs parādījās, Stefīja vaicāja.

- Neko sevišķu, - viņš mulsi atteica. - Mēs improvizēsim. Tas allaž ir vislabākais.

- To gan es gribu redzēt, - Štefija smīkņādama sacīja.

Pie Sultes-Stratmanes mājas durvīm es nopētīju plāksnītes ar uzvārdiem.

- Ei, cilvēk, ei! Te ir vēl viens uzvārds!

HERMANE V

Un apakšā ar lodīšu pildspalvu bija rakstīts:

Sulte-Stratmane, zvanīt 2 reizes.

- Kas gan varētu būt šī Hermane? - es iejautājos.

- Piezvanīsim un uzzināsim, - Štefija piebilda.

Es piesardzīgi divas reizes piespiedu zvana pogu. Brīdi gaidījām, taču nekas nenotika. Mēģināju vēlreiz. Atkal nekā.

- Acīmredzot nav mājās, - Redīsiņš secināja, kad arī pēc trešā mēģinājuma nekas nemainījās.

- Tad vienkārši ņem un piezvani vienreiz, - Kalle ierosināja. - Redzēsim, kas tad notiks!

Es jau biju riskējis tik daudz, ka tas mani vairs nebiedēja. Stingri piespiedu zvana pogu. Nebija ilgi jāgaida, drīz vien iečīkstējās durvju atvērējs. Kalle satvēra kliņķi, atgrūda durvis un devās iekšā. Stefīja un Redīsiņš piesardzīgi sekoja viņam. Es ar Daiļumu klēpī noslēdzu gājienu. Par to nemaz nejutos apbēdināts.

Dzīvokli atradām uzreiz. Pie durvīm karājās tāda pati plāksnīte kā pie ieejas: “Hermane V” - ar lieliem drukātiem burtiem un apakšā “Sulte-Štratmane” - ar lodīšu pildspalvu. Taču neviens nevēra durvis vaļā.

- Pieklauvēsim? - Redīsiņš čukstēja.

Kalle iešņācās:

- Skaidrs! Vai tad tu domā, ka grasos šeit pārnakšņot?

Es uzmanīgi piedauzīju pie stikla rūts dzīvokļa durvīs. Nošķindēja, it kā būtu iesperts ar kāju. Tajā pašā mirklī durvis tika atrautas vaļā. Mūsu priekšā stāvēja sieviete, kādu mūžā nebiju redzējis. Viņa svēra vismaz divus centnerus, lai gan nemaz nebija gara auguma. Toties matus viņa bija saslējusi uz augšu frizūrā, kas ļoti atgādināja šķībo Pizas torni. Kaut gan viņa noteikti bija tikpat veca, cik mana vecmāmiņa, uz sejas vīdēja lērums kosmētikas un lūpas spīdēja košsar-kanā krāsā.

- Ko gribat? - viņa nelaipni noprasīja. - Es neko nepērku.

- Mēs, ē, arī neko nepērkam, - iesāka improvizāciju meistars Kalle.

-Ko?

Kalle atvēra muti, bet laukā nenāca ne skaņas.

- Es, ē, mēs tikai gribējām savākt naudu, - viņš tad izstomīja.

Mans skatiens apstājās pie trīcošā un svelpjošā Daiļuma. Tas bija glābiņš.

- Mēs pārstāvam pamesto dzīvnieku biedrību. Mums nepieciešama nauda barībai.

Pilnmēnesim līdzīgā seja acumirklī pārvērtās. Izskatījās, ka būtu uzlēkusi saule.

- Dzīvnieki! Tā ir laba lieta! Es mīlu dzīvniekus!

- Vai jūs esat Hermaņa kundze? - no aizmugures atskanēja Štefijas balss.

- Jā, Valtraute Hermane. Vai tu mani pazīsti, mazā?

- Nē, taču tas ir rakstīts uz jūsu durvju plāksnītes.

- Vai drīkstam uz brīdi ieiet? - es piesardzīgi ievaicājos.

Sekundi viņa ar skeptisku skatienu mūs vēroja, tad paspēra soli sāņus un pamāja, lai ejam iekšā.

- Nāciet vien, bērni! Mani tik reti kāds apciemo. Manā vecumā jebkura pārmaiņa ir mīļi gaidīta.

Mēs iegājām iekšā un mazliet apjukuši palikām stāvot priekštelpā. Viņa nopētīja Daiļumu un nogrozīja tuklo galvu:

- Nabaga dzīvnieks! Vai tas ir kāds no jūsu aizbilstamajiem?

Šo izdevību Štefīja nelaida garām.

- Jā! Mēs izvēlējāmies visnožēlojamāko eksemplāru.

Daiļums bija piespiedies man cieši klāt un svelpa, cik jaudāja.

Sievietes roka ieslīdēja kabatā un atkal iznira kopā ar naudas maciņu. Pirms paguvu attapties, viņa turēja man deguna priekšā monētu.

- Ņem, manu zēn! Ja viņam lemts tik bēdīgs izskats, lai vismaz tiek kārtīgs ēdiens!

Es automātiski pastiepu roku pēc monētas. Patiesībā nemaz nevēlējos ņemt naudu no šīs sievietes, taču, ja to nedarītu, tad krāpšanās nāktu gaismā.

- Liels paldies!

- Nav par ko, manu zēn. Labam nolūkam nekad nav žēl.

Stefija pavērās Kallē. Viņš joprojām nebilda ne vārda. Tāpēc viņa beidzot ķērās pie lietas.

- Vai Sultes-Stratmanes kundze arī dzīvo piejums?

- Jā, viņa ir mana apakšīrniece, mitinās dzīvokļa mēbelētajā istabā. Jūs arī no viņas gribat ievākt naudiņu?

Apakšīrniece! Mēbelēta istaba! Aizvien briesmīgāk! Es jau tāpat nespēju noticēt, ka Sultes-Stratmanes kundzei ir dzīvoklis šajā mājā, taču tas, ka viņa mitinās pieputējušā mēbelētā istabā, vispār nebija iedomājams. Un viņa lai būtu bankas aplaupītāja? Varbūt par tādu viņa kļuvusi izmisuma dēļ, lai tiktu laukā no šīs istabas.

Šoreiz Štelīja nemeloja:

- Nē, viņa ir mūsu skolotāja. Mēs gribējām viņai kaut ko pajautāt.

- Loti žēl! Viņas šeit nav.

- Nav? - es iesaucos. Sajutu, ka sirds piepeši sita straujāk. - Vai tad viņa nav slima?

- Nē, cik man zināms.

-Vai jūs zināt, kad viņa atgriezīsies? Vai arī kurp viņa ir devusies? - Redīsiņš uzdeva izšķirošo jautājumu.

- Nē, to diemžēl nezinu. Taču tagad runāsim godīgi, bērni. Es gan esmu veca, bet ne aprobežota. Ko īsti jūs gribat? Jūs man kaut ko slēpjat!

Mēs saskatījāmies. Neviens nesaprata, ko lai atbild. Beidzot mūsu šefs ņēma grēksūdzi savās rokās.

- Tas, redziet, ir tā, - viņš vilcinādamies iesāka.

- Šorīt mūsu direktors paziņoja, ka Šultes-Štratma-nes kundze, iespējams, ilgāku laiku būs prom. Mēs nodomājām, ka viņa varbūt ir saslimusi. Nesen mēs viņu vēl redzējām, viņa izskatījās pavisam vesela. Mēs atnācām pajautāt, kas viņai lēcies.

Hermaņa kundze domīgi skatījās Kallā.

- Tiesa, šodien viņa atgriezās no skolas daudz agrāk nekā parasti. Taču viņa neizskatījās slima, drīzāk gan bija satraukta vai nervoza.

Kalle iegrūda man elkoni sānos. Es sapratu, ko viņš vēlas sacīt.

- Kāpēc viņa bija nervoza? - viņš tūlīt noprasīja.

- Vai viņa to pasacīja?

- Nē, viņa tikai teica, ka uz laiciņu dosies prom.

- Patiešām? - Štefīja un Kalle iesaucās vienā balsī.

- Jā, patiešām! - Hermaņa kundze pasmaidīja. - Un tad viņa sakravāja koferi un aizgāja.

- Uz kurieni? - es jautāju, turklāt skaidri jutu, ka balss dreb.

- To arī es prasīju. Viņa atteica, ka jādodas prom.

- Vai viņa atstāja adresi?

Hermaņa kundze papurināja tornim līdzīgo frizūru:

- Nē, neatstāja. Tik labi mēs neesam pazīstamas. Viņa šeit dzīvo tikai trīs mēnešus.

- 'Pikai? Vai jūs zināt, kur viņa mitinājās iepriekš? -Kalle mēģināja vēlreiz.

- Nē, arī to nezinu. Taču tam jābūt tepat tuvumā. Ievācoties pie manis, viņa mantas atveda ar savu auto. Vismaz desmit reižu braukāja šurp turp.

Es saņēmu dūšu.

- Vai drīkstam apskatīt viņas istabu?

Hermaņa kundze paskatījās uz mani, it kā es būtu

iespēris viņai pa lieliem.

- Jaunais draugs! Tas nu ir par daudz! Neceriet, ka ļaušu jums okšķerēt apakšīrnieces istabā! Ja vēl ko gribat zināt, pajautājiet pašai Sultes-Stratmanes kundzei.

Tas bija nepārprotams mājiens. Kalle uzreiz saprata un vēlreiz notēloja vareno detektīvu:

- Liels paldies, Hermaņa kundze! Jūs patiešām ļoti palīdzējāt.

Hermaņa kundze pasmaidīja un noglāstīja viņam galvu. Šis glāsts uzreiz izpelnījās ļauna prieka pilnu smīnu no Štefijas puses.

- Nav par ko, manu zēn! Neraizējieties! Tam noteikti ir pavisam nevainīgs izskaidrojums.

Mēs gandrīz bijām tikuši laukā pa durvīm, kad pamanīju, ka joprojām turu rokā monētu, ko Hermaņa kundze bija iedevusi Daiļuma pabarošanai. Es pastiepu to viņai.

Viņa ar līdzjūtīgu skatienu palūkojās uz suni, ko atkal biju paņēmis klēpī. - Nē, paturi gan! Lai šim tiek kāds labāks kumoss!

Laukā uz ielas Štelīja acumirklī metās virsū Kāliem.

- Lieliski improvizēts, šefi Nudien superīgi!

- Jā, jā, - Kalle nomurmināja. - Šī acīmredzot nav mana veiksmīgā diena. Par spīti tam, mēs tomēr daudz ko uzzinājām.

- Ei, cilvēk, ei! Tas tev šķiet daudz? Mēs zinām vienīgi to, ka viņa nav slima un ir kaut kur aizbraukusi.

- Kāpēc viņa uzvedas tik noslēpumaini? - Kalle jautāja.

- Pavisam vienkārši. Vai tu kādam stāstītu, kurp dodies gadījumā, ja laistos lapās un varbūt stieptu līdzi kaudzi naudas? - Redīsiņš turpināja.

- Ja viņa patiešām ir aizlaidusies, tad tev varētu būt taisnība, - Štefija piekrita.

- Kā tad! Tāpēc vēl jo ticamāk, ka viņa atrodas vietā, kuru mēs jau zinām, - Kalle secināja.

- Ei, cilvēk, ei! Tu domā - villā?

- Trāpīts desmitniekā, Frīdhelm. Tieši tā es domāju.

PĒDU DZĪŠANAS EKSKURSIJA AR DAIĻUMU

Stefīja, Kalle un Redīsiņš satraukti apsprieda Hermaņa kundzes iztaujāšanu. Es neklausījos, biju pārāk aizņemts ar domām par Kalles sacīto. Laidusies lapās! Vai Šultes-Stratmanes kundze patiešām bēga no policijas? Varbūt viņa uzturējās villā pie sava vīra un viss pārējais izrādīsies vienīgi pārpratums.

Šo prieku viņa mums tomēr nesagādāja. Brīdī, kad atradāmies skatiena attālumā no villas, atvērās dārza vārti. No iebrauktuves, riepām kaucot, izdrāzās sarkanais sporta automobilis un tūlīt pat pazuda aiz stūra.

- Vai ievērojāt, kas sēdēja automašīnā? - Kalle jautāja.

- Ei, cilvēk, ei! Tas aizjoņoja tik lielā ātrumā, ka nebija iespējams saskatīt.

- Tātad atiet! - Kalle iesaucās. - Piezvanīsim pie vārtiem! Varbūt Šultes-Štratmanes kundze ir tur.

- Un ja nu nav? - Redīsiņš vaicāja. - Ja atver kāds cits?

- Gan jau kaut kas iešausies prātā, - Kalle, pašķielējis uz Štefiju, attrauca.

Mēs nospiedām zvana pogu, un pēc īsa mirkļa dārza vārti patiešām atvērās vēlreiz. Mūsu priekšā stāvēja vīrs, kurā viegli varēja sazīmēt dārznieku. Viņš turēja rokā grābekli.

Dārznieks raudzījās ar jautājošu skatienu.

- Vai jūs palīdzēsiet mums? - Stefija ierunājās.

- Varu mēģināt. Kas par lietu?

- Vai tas bija Suites kungs, kas nupat aizbrauca ar automašīnu?

- Jā, tas bija viņš. Kāpēc jums tas jāzina?

- Vai viņš bija viens pats? - Stefija uzdeva pretjautājumu.

- Nezinu gan. Es tobrīd atrados aiz mājas. Kāpēc jūs prasāt?

Pirms kādam ienāktu prātā muļķīga atruna, es riskēju sacīt patiesību:

- Mēs meklējam skolotāju. Viņa, redziet, ir Suites kunga radiniece. Runa ir par mūsu klases darbu. Un mēs domājam, ka viņa varbūt ir šeit.

- Te nu diemžēl nevaru palīdzēt. Es pazīstu tikai Suites kungu.

- Vai mājā neatrodas arī neviena cita sieviete? -

Stefija nerimās.

- Pašlaik ne, cik man zināms.

- Un pirms tam? - es tincināju. - Viņai ir melni

mati. Un viņa ir loti skaista!

Pārējo biedru zobgalīgos skatienus es vienkārši ignorēju.

- Tātad viņa ir ļoti skaista, - dārznieks smējās. - Tas gan būtu ļoti atbilstoši Suites kungam, taču dāmu ar melniem matiem es šeit vēl neesmu redzējis. Visas, kuras man te nācies sastapt, bijušas gaišmates.

Mēs pārmijām izteiksmīgus skatienus. Vai tik Suites kungs nav krāpnieks, kam prātā viltus laulības, man galvā pazibēja doma.

- Es šeit strādāju tikai pāris nedēļu. Iespējams, ka tas bijis pirms manas ierašanās, - dārznieks netraucēti turpināja.

- Nē, nē! - Kalle iesaucās. - Viņai te vajadzēja būt vakar vai šodien.

- Tad es viņu pavisam noteikti neesmu redzējis, taču tas vēl neko nenozīmē. Es te darbojos tikai pāris stundu pēcpusdienā. Ļoti žēl, ka nespēju jums palīdzēt.

- Varbūt vismaz pateiksiet, kurp aizbrauca Suites kungs? - es nelikos mierā.

- Viņš bilda, ka grasās uz pāris dienām aizceļot, pagarināta nedēļas nogale.

- Vai viņš neatklāja, uz kurieni?

Dārznieks pakasīja cepuri.

- Pagaidiet! Viņš vakar ieminējās, ka nedēļas nogalē, iespējams, brauks prom. Un pie reizes arī izstāstīja, uz kurieni. Tas bija - jā, pareizi gan! Viņš teica, ka gribot doties uz Halternu. Ko viņš tur darīs, to gan neteica.

Nesaprotu, kā mums izdevās atvadīties un neuzkrītoši nokļūt līdz nākamajam stūrim. Ideju par viltus laulībām es pārējiem neizpaudu. Tas laikam būtu bijis par traku.

- Halterna! - Kalle satraukti iesaucās. - Tas taču nevar būt! Ekskursija! Vai atceraties, cik bieži Sulte-Stratmane jūsmoja par Halternu?

Mēs atcerējāmies.

- Kur meklēt? - Redīsiņš ierunājās. - Halterna gan nav liela, bet...

- Cilvēk, es zinu, kur mēs varētu meklēt! - piepeši iejaucās Stefija. - Medību būda! Tas tipiņš no para-lēlklases stāstīja, ka tur viņi kopā ar Sultes-Štratma-nes kundzi atvilkuši elpu.

Kalle māja ar galvu:

- Miers un harmonija. Tieši tāpēc šoreiz viņas tur nav. Pārējie dalīs laupījumu. Varbūt viņa tomēr ir sagrābta par ķīlnieci. Galu galā vakar šķita, ka bandītu vidū sākusies šķelšanās. Naudas izspiedēji tik un tā neviena nebaidās.

Man atkal pārskrēja aukstas tirpas pār muguru.

- Ei, cilvēk, ei! Tu taču nedomā nopietni, ka viņš tai nodarīs ko ļaunu!

- Katrā ziņā mums ar to ir jārēķinās.

- Vai esi saskatījies pārāk daudz detektīvfilmu, ko? -Stefīja uztraucās. - Tie ir vistīrākie šausmu stāsti.

- Vai vari droši apgalvot, ka viņai nedraud briesmas? - Kalle noprasīja. - Un, ja arī tā nav, tad pietiek ar faktu, ka viņa ir aizlaidusies ar visu laupījumu.

Stefija klusēja.

- Nu redzi! Ja gribam būt droši, tad tas ir jānoskaidro.

- Tātad tu vēlies meklēt mednieku būdu, - Redīsiņš secināja.

- Tieši to es gribu. Šodien diemžēl ir vēls. Mēs nedrīkstam zaudēt pārāk daudz laika. Vislabāk būs, ja brauksim rīt uzreiz pēc stundām.

Lai vairs nebūtu jādiskutē, atceļā iegriezāmies dzelzceļa stacijā. Apvaicājāmies, cik maksā biļete līdz Halternai un atpakaļ. Kad saskaitījām kopā mūsu naudiņu, izrādījās, ka tās ir tieši tik daudz, lai pietiktu biļetēm.

- Patiesībā es gribēju nopirkt vēl kādu komiksu žurnālu, - Redīsiņš kurnēja.

- Sultes-Stratmanes kundze tomēr ir svarīgāka par muļķīgo komiksu burtnīcu, - es nekavējoties uzbrēcu.

Beigās vēl izpētījām vilcienu sarakstu. Mums laimējās. Pulksten divos vietējais vilciens kursēja uz Halternu, un vakarā cits nāca atpakaļ.

- Cerams, ka nevajadzēs ilgu laiku, lai atrastu ceļu uz būdu, un cerams, ka tā neatrodas pārāk tālu, - Redīsiņš bailīgi ieteicās. - Pēdējais vilciens atiet pulksten septiņos.

- Un tad? - Kalle sakaitināts noprasīja. - Brauciens ilgst pusstundu. Tas nozīmē, ka pustrijos būsim tur. Atliek četras stundas, lai īstenotu operāciju. Ar to taču pietiks!

- Tad jau pēdu dzīšanas ekskursijai nekas vairs nestāv ceļā, - Stefija piebilda. - Un mūsu medību suni ņemsim līdzi.

Nākamajā dienā pēc stundām man nācās krietni pasteigties. Vilciens gāja divos, un pirms tam bija jāpagūst aizskriet pēc Daiļuma. Šim solim es pieteicos labprātīgi. Lai neviens nešaubās, ka Daiļums ir mans suns.

- Manu dieniņ, Frīdhelm! - mamma pukojās. - Nerij taču tik briesmīgi! Izskatās, ka tu trīs dienas esi bijis badā!

- Man jāsteidzas, - es ar pilnu muti attraucu.

Mamma pasmaidīja:

- Vai atkal tiksies ar detektīviem?

Es pamāju ar galvu. Par laimi, viņa vairs neko nevaicāja. Man nudien nav prieka melot mammai. Turklāt parasti viņa to nojauš. Tā kā priekšā bija brīvdienas, par mājasdarbiem nevajadzēja lauzīt galvu. Tā nu es bez raizēm varēju doties ceļā. Pirms tam gan kaut ko izvilku no slēptuves aiz skapja. Es jebkurā brīdī varēju izlemt, vai to izmantošu.

Es paspēju pēdējā brīdī. Vilciens jau stāvēja uz perona. Stefija mīņājās, Redīsiņš un Kalle satraukti māja ar rokām. Es skrēju, cik ātri vien ar Daiļumu klēpī bija iespējams.

- Mēs nodomājām, ka nāksies braukt bez tevis.

- Ātrāk nevarēju, - es sēcu. - Ar Daiļumu klēpī tomēr ātrāka iešana nekā tad, ja viņš rikšotu blakus. Šis apstājas pie katra laternas staba.

Diemžēl mēs neatradām tukšu kupeju. Tāpēc apmetāmies blakus pavecam laulātam pārim, kas visu brauciena laiku mums veltīja kritiskus skatienus. Jo īpaši Daiļums viņiem šķita kā dadzis acī. Kundzīte pāris reižu palūkojās uz viņu un sarauca degunu.

- Vai stacijā uzreiz prasīsim ceļu uz būdu? - es jautāju Kāliem.

Viņš tikai papurināja galvu un pielika pirkstu pie lūpām. Viņam bija taisnība. Ja tuvumā ir šādi ļautiņi, tad nedrīkst runāt par krimināllietām.

- Arī es biju paredzējis apvaicāties ļaudīm stacijā, -Kalle paskaidroja, kad beidzot bijām izkāpuši no vilciena. - Vislabāk - vietējiem.

Tā kā mums nebija ne jausmas, pēc kādām pazīmēm atšķirt vietējos, palaidām Kaili pa priekšu. Tas nenieka nelīdzēja. Neviens, kam viņš jautāja, pat nebija dzirdējis par medību būdu. Laipns pavecs vīrs, kurš īsti nebija sapratis, ko gribam, vispirms izstāstīja ceļu līdz baznīcai, tad - līdz slimnīcai un pašās beigās -līdz vecai mežsarga mājai.

- Tā mēs tālāk netiksim, - pat Kalle vīlies atzina.

V

- Es mīļuprāt brauktu atpakaļ uz mājām, - Stefija šķendējās.

- Nekā nebija! Ja reiz esam šeit, tad meklēsim vēl. Tik un tā jāgaida līdz pulksten septiņiem. Pirms tam neviens vilciens nebrauc atpakaļ.

- Nu labi! Taču man nav vēlēšanās izprašņāt cilvēkus. Tas šķiet pārlieku bezjēdzīgi.

- Ei, cilvēk, ei! Vecais vīrs kaut ko stāstīja par mežsarga māju. Mēs varētu doties uz turieni.

Kalle palūkojās manī, it kā es vairs nebūt pie pilna prāta.

- Ko tu tur darīsi? Mēs meklējam medību būdu, nevis mežsarga māju. Tikpat labi varam soļot uz slimnīcu. Ceļu uz turieni vecais vīrs izstāstīja.

- Domā ar galvu! Tu taču allaž izliecies tik gudrs. Ja mežsargs nezinās, kur viņa mežā atrodas medību būda, tad kurš cits to zinās?

- Skaidrs! - Redīsiņš iesaucās. - Pajautāsim mežsargam. Ja arī viņš nezinās, tad varam mierīgi braukt mājās. Tad šeit medību būdas nav.

Kalle joprojām nejutās pārliecināts, taču mēs bijām vairākumā. Tāpēc devāmies vecā vīra norādītajā virzienā.

Līdz mežam nebija tālu. Es palaidu vaļā Daiļumu, viņš pateicās ar mežonīgu riešanu un lēkāšanu. Palūkojos pulkstenī. Tas rādīja dažas minūtes pirms četriem. Iztaujāšana stacijā bija prasījusi milzumdaudz laika.

Kalle bija pamanījis manu skatienu pulkstenī.

- Nebēdā, Frīdhelm! Mums vēl ir gana laika. Jau esam mežā, vairs nav tālu.

Viņš kļūdījās. Kad beidzot skatienam iznira vecā mežsarga māja, mums pēdas bija tulznās, kā mēdz sacīt.

- Beidzot! - arī Redīsiņš ievaidējās. - Pēdējais brīdis! Es jau domāju, ka esam apmaldījušies.

Kāliem no ilgās soļošanas nebija ne silts, ne auksts. Katrā ziņā viņš tā uzvedās.

- Manu dieniņ! Maza pastaiga pa mežu nieks vien ir. Un apmaldīties nemaz nav iespējams, vismaz tik ilgi ne, kamēr es te esmu.

- Tur stāv automašīna! - Stefija viņu pārtrauca. - Taču tā nav Šultes-Stratmanes kundzes mašīna!

Pie mazās mājiņas, kurai varētu būt vairāk nekā simt gadu, stāvēja liels biezo automobilis ar platām riepām un platu vējtveri.

- Lielībmaiss, - Kalle nomurmināja. - Vai tas tips blakus ir mežsargs?

Viņš neizskatījās pēc tāda, kas izraisa uzticību. Drīzāk šķita, ka viņš spēj aplaupīt banku.

- Auto viņam piestāv, - Stefīja iečukstēja ausī. Drošības labad es paņēmu Daiļumu klēpī.

Tips starodams nāca pretī, it kā mēs jau sen būtu pazīstami.

- Ahā! - viņš iesaucās. - Jūs noteikti esat Veit-kampu bērni. Kur tad ir jūsu mamma un tētis?

- Mājās, - Stefija, ne acu nemirkšķinādama, atbildēja.

Biezais ar neticami muļķīgu sejas izteiksmi lūkojās uz mums.

- Ko? Es nesaprotu. Jūsu vecāki taču gribēja...

- Man šķiet, jūs kaut ko jaucat, - Kalle viņu pārtrauca. - Mēs neesam Veitkampi.

- Ak tā! Tad gan laikam būšu kļūdījies, - viņš gudri secināja. - Vai pastaigājaties?

- Nē, - Kalle paskaidroja. - Mēs meklējam mežsarga māju.

Biezā sejas izteiksme kļuva vēl maķenīt muļķīgāka. - Mežsarga māju? Un jūsu vecāki ir mājās?

Kalle piekrītoši pamāja ar galvu:

- Viss pareizi.

Piepeši biezais sāka vicināt rokas.

- Nē, nē! Jums jāatved vecāki. Bez vecākiem es nevaru rādīt māju.

- Ei, cilvēk, ei! Jūs laikam neesat mežsargs, ko?

Biezais smējās, ka zobi vien zibēja.

- Vai es izskatos pēc mežsarga? Nē, esmu nekustamo īpašumu mākleris. Es pārdodu mežsarga māju. Un Veitkampi solījās to apskatīt.

- Tātad pašlaik tur neviens nedzīvo.

- Tā ir tukša, vienīgi pāris peļu tekalē, - mākleris kladzināja.

- Varbūt jūs zināt, kur te tuvumā ir medību būda? -Stefija vaicāja.

Mākleris iebrauca ar pirkstiem matos.

- Jā, - viņš sacīja. - Ir gan viena medību būda. To es zinu. Netālu, cik atceros. Tikai ceļu uz turieni gan nezinu. Vienreiz gluži nejauši gāju tai garām.

Mēs pateicāmies un žigli laidāmies lapās.

- Ar tādu es tumšā vietā negribētu sastapties, - Re-dīsiņš ieteicās, kad bijām tikuši drošā attālumā.

- Es arī ne, - Kalle piekrita. - Tagad vismaz zinām, ka tuvumā ir medību būda. Es gandrīz vairs neticēju, ka to atradīsim.

- Mēs vēl neesam atraduši, - Stefija iebilda. - Mēs tagad zinām, ka medību būda ir, tikai ceļu uz turieni joprojām nezinām. Esmu par to, lai mēs grieztos atpakaļ.

Kalle paskatījās pulkstenī.

- Līdz mežsarga mājai var nokļūt pusstundā. Ja ierēķinām atceļu, tik un tā vēl ir divas stundas laika, lai meklētu mežsarga būdu.

- Un kā tu domā atrast ceļu, gudriniek?

Nāksies īstenot manu plānu. Es mirkli apdomāju

un pavēru jaku, lai izvilktu laukā to, ko biju paņēmis līdzi no mājām.

- Kas tad tas? - Stefija iesaucās.

- Ei, cilvēk, ei! Vai neredzi? Sultes-Stratmanes parūka!

- Kur tu to dabūji?

- Paņēmu no sieviešu tualetes kafejnīcā.

- Lūk, kāpēc tu aizvakar gāji atpakaļ, - Stefījas balsī bija jaušams ironisks tonis, ko mēs tik labi pazinām. - Kam tev tā vajadzīga?

Par laimi, man bija pietiekami daudz laika, lai izdomātu labu atrunu.

- Kā lietišķais pierādījums. Man likās, ka tā katrā ziņā mums vēl varētu noderēt. Un man izrādījās taisnība. Dosim Daiļumam to apošņāt. Tad viņš uzies Sultes-Stratmanes kundzes pēdas un aizvedīs mūs pie viņas. Gan redzēsit, cik noderīgs var būt šāds suns!

- Lieliski, Frīdhelm.

Beidzot arī Kalle ar apbrīnu raudzījās manī, droši vien viņš šajā mirklī sevi īsti labi nekontrolēja.

- Piebāz viņam to krāmu pie deguna, Frīdhelm!

- Cerams, ka viņš to neaprīs, - Stefija piebilda.

Suns to nedarīja. Viņš ziņkārīgi apošņāja parūku.

Tad pagrieza galvu sāņus un skatījās apkārt, it kā kaut ko meklētu.

Es izstiepu roku:

- Atiet, Daiļum! Meklē Sultes-Stratmanes kundzi!

īsu mirkli suns jautājoši vērās mani, taču tad saprata. Viņš metās virzienā, kuru biju norādījis. Es žigli pabāzu parūku atpakaļ zem jakas, lai Kāliem neienāktu prātā atņemt.

- Sekojam! - Kalle iesaucās un metās prom. Mēs ar Redīsiņu jozām nopakaļ.

- Ka tikai labi beigtos, - aiz muguras izdzirdēju Stefījas balsi.

Daiļums vadāja mūs krustu šķērsu pa mežu. Reizēm viņš mērķtiecīgi rikšoja pa ceļu, it kā patiesi būtu saodis Sultes-Stratmanes kundzes pēdas. Pēc tam viņš atkal lēkšoja starp kokiem, ošņājās te un ošņājās tur, it kā īsti nezinātu, ko darīt. Cik vien spēju, centos ielāgot ceļu, tomēr tas nebija tik vienkārši. Meža celiņi izskatās cits citam gaužām līdzīgi.

- Man pietiek! - Stefija piepeši iesaucās. - Esmu ar mieru derēt uz savu nākamo kabatas naudu, ka viņam nav ne jausmas, kur vispār jāmeklē. Ejam atpakaļ!

Taču Kaili bija sagrābis pēdu dzīšanas drudzis.

- Viņš jau ir pavisam tuvu! Esmu pilnīgi pārliecināts!

Es pavēros rokaspulkstenī. No izbīļa man sirds gandrīz izlēca laukā pa muti.

- Vai jūs zināt, cik ir pulkstenis? Tūlīt būs seši!

Pārējie steigšus paskatījās savos laikrāžos. Arī viņiem, gluži tāpat kā man, laiks bija paskrējis nemanot.

- Tagad žigli atpakaļ! - Stefija iesaucās. - Ja nenoķersim pēdējo vilcienu, tad varēsim pārnakšņot parkā uz soliņa.

Kalle saglabāja vēsu mieru.

- Lai notiek! Es iegaumēju ceļu. Aiziesim dziedādami.

Es atkal paņēmu Daiļumu klēpī, un mēs devāmies pretējā virzienā. Man jau turpceļā bija kritis acīs, ka šajā mežā ir daudz krustojumu. Tie mums kļuva liktenīgi. Pirmie divi nesagādāja raizes. Tur visi bijām vienisprātis par pareizo virzienu. Taču pie nākamā izraisījās domstarpības. Mēs gan vienojāmies it kā par īsto ceļu, taču jau pēc pāris krustojumiem pat Kāliem nācās atzīt:

- Draugi, esam apmaldījušies.

Redīsiņš vaidēdams atkrita sūnās. Mēs apsēdāmies

viņam blakus.

»

- Ko tagad iesāksim? - es jautāju, lai gan sapratu, ka neviens nezina atbildi.

- Ir jau gandrīz ceturksnis pirms septiņiem. Uz vilcienu mēs vairs nepaspējam.

Lai cik šausmīgi tas izklausītos, Stefijai bija taisnība. Domās skatīju mūs nakts vidū klīstam pa mežu. Vienīgais mierinājums, ka es nebiju viens pats.

-Vecāki noteikti uztrauksies, - Redīsinš klusu bilda.

Kad es par to iedomājos, manī kaut kas sažņaudzās. Mamma allaž baiļojas par mani. Tāpēc, ka tik bieži esmu viens, viņa saka. Ja šonakt nepārradīšos mājās, viņa no raizēm droši vien sajuks prātā. Kaut mēs nebūtu devušies meklēt to stulbo medību būdu! Kāpēc iejaucāmies Sultes-Stratmanes kundzes dzīvē? Būtu likuši viņu mierā! Nevajadzēja man viņu nodot! Bet kādēļ viņa tik vienkārši mūs pameta? Šķiet, ka viņa zināja, cik daudz man nozīmē. Jo ilgāk par to prātoju, jo niknāks kļuvu.

- Ei, cilvēk, ei! Kāda cūcība! Vajadzēja iezīmēt ceļu!

- Vai arī izkaisīt maizes drupatiņas kā pasakā par Ansīti un Grietiņu!

Pat šajā situācijā Stefija nespēja iztikt bez muļķīgiem jociņiem.

Kaili nomāca citas rūpes.

- Maizes drupatiņas! Rimsties taču! Man tā gribas ēst, ka spētu nolocīt veselu govi!

- Kā tu vari domāt vienīgi par ēdienu! - Stefija piepeši uzkliedza. - Labāk lauzi galvu par to, kā tiksim ārā no meža! Galu galā tu mūs iepini šajā jezgā! Un pēc stundas satumsīs!

- Varbūt tev liekas, ka es nevēlos pēc iespējas ātrāk tikt no šejienes laukā? - Kalle brēca pretī. - Ar! es drīkstu justies izsalcis! Turklāt tā bija Frīdhelma ideja - likt Daiļumam dzīt pēdas!

Man šķita, ka esmu pārklausījies.

- Ei, cilvēk, ei! Vai tu murgo? Tu taču bija trakā sajūsmā par šo ideju! Tu pat teici, ka tā esot ģeniāla. Un tagad es esmu pie visa vainīgs? Tas nu ir par daudz!

Tā turpinājās vēl labu brīdi. Mēs, Stefija, Kalle un es, cits citam uzgrūdām vainu par to, ka vairs netiekam laukā no meža. Vienīgi Redīsiņš nebilda ne vārda. Viņš, kājas sakrustojis, sēdēja sūnās un stingi vērās vienā punktā. Man šķita - viņš izskatās tik izmisis, ka vairs nespēj neko pasacīt. Taču biju pamatīgi kļūdījies.

- Varbūt jūs beidzot aizvērsiet muti? - viņš pēkšņi iebrēcās. - Man jāpadomā! Jūs te rīkojat bērnišķīgu teātri, tāpēc nav iespējams sakopot nevienu sakarīgu domu.

Kalle apklusa, līdz galam neizšāvis apvainojumu zalvi pret mani. Arī mēs ar Stefiju acumirklī kļuvām klusi kā pelītes.

Lai gan Redīsiņš un Stefija bija dvīņi, laikam būtu grūti atrast atšķirīgāku brāli un māsu. Nepietiek ar to, ka abi izskatās pilnīgi dažādi, piedevām vēl Stefija neko neuztver nopietni. Viņa smejas par visu un visiem un ar dzēlīgajām piezīmēm spēj ikvienu novest līdz baltkvēlei, ko Redīsiņš pēc tam mēģina atdzesēt. Redīsiņš ienīst jebkādus ķīviņus. Viņš allaž mēģina ar visiem sadzīvot mierā, katrā mazākajā niekā saskata

ziloni un tāpēc raizējas. Taču tas nav slikti. Viņa bailīgums bieži vien ir piebremzējis mūsu šefu. Kas zina, kādās nepatikšanās viņš tad būtu mūs ierāvis. Un tieši tagad, kad mums no bailēm trīcēja ceļgali, Redīsiņš vienīgais nezaudēja savaldīšanos.

- Vai tev ir kāda ideja? - Kalle piesardzīgi iejautājās.

- Kad mēs nonācām mežā, pulkstenis bija gandrīz četri, vai ne? - Redīsiņš atvaicāja.

- Gandrīz. Kāpēc tu prasi?

- Vai neatceraties, kur atradās saule tad, kad iegājām mežā? - Redīsiņš turpināja.

- Tieši mums pretī, - Stefija acumirklī atbildēja. - Tā mani žilbināja gandrīz visu ceļu līdz mežsarga mājai. To skaidri zinu.

Viņai bija taisnība. To arī es atcerējos.

- Labi, - Redīsiņš teica. - Pusčetros saule vairs neatrodas visaugstākajā vietā. Tātad esam gājuši uz rietumiem, jo tur tā noriet. Ja mēs tagad dotos pretējā virzienā, tad mums vajadzētu nonākt atpakaļ pilsētā. Jāraugās, lai saule visu laiku būtu aiz muguras.

Kalle skatījās uz Redīsiņu tā, it kā redzētu spoku.

- Cilvēk, Redīsiņ! Vājprāts!

Mēs pielēcām kājās un pētījām sauli. Par laimi, tā vēl atradās gana augstu, lai mēs spētu noteikt virzienu. Mums gan nācās brist šķērsām pa mežu, taču tas nevienam nelikās šķērslis.

Kalle bez ierunām atstāja vadības grožus Redīsina rokās. Mēs ar Stefiju soļojām nopakaļ. Kad es pametu skatienu uz viņu, tā klusi nočukstēja:

- Mans brālis.

Piedevām viņa staroja kā saulīte.

Mēs klusēdami bridām pa mežu un pārmaiņus nesām Daiļumu. Neviens par to nekurnēja, pat Kalle ne. Mūsu spēki bija galā. Es tagad labprāt kaut kur apgultos un aizmigtu. Jo tālāk gājām jo vairāk saruka cerības līdz tumsai izkļūt laukā no meža. Saule paslēpās aiz kokiem un nesaudzīgi grima aizvien zemāk.

Piepeši notika tas, ar ko nebijām rēķinājušies.

- Tur ir māja! - Redīsiņš piepeši iesaucās.

Tad arī mēs, pārējie, to ieraudzījām.

- Ei, cilvēk, ei! Tā nav māja! Tā ir medību būda!

Krēslā tikai aptuveni varējām saskatīt mazu koka

būdiņu. Jo tuvāk gājām, jo skaidrāk redzējām, ka Re-dīsiņam ir taisnība. Tā bija medību būda un atradās mazā izcirtumā, ko apspīdēja pēdējie saules stari. Taču tie apspīdēja vēl kaut ko - sarkanu sporta automobili būdas priekšā.

PATIESĪBAS NAKTS

Kalle pirmais atguvās no pārbīļa.

- Tas jāapskata! - viņš šņāca. - Tikai klusu!

Kamēr lavījāmies tuvāk būdai, man neizgāja no

prāta muļķīgais teiciens par Ansīti un Grietiņu. Pašam negribot, uzmācās domas par raganu un citām šausmām. Es vienīgi netiku skaidrībā, vai .Sultes-Stratmanes kundze ir Grietiņa vai ragana. Un pēkšņi mani pārņēma briesmīgas bailes, ka viņai kaut kas varētu būt atgadījies. Vislabprātāk skaļi sauktu viņu vārdā. Es tik dziļi biju iegrimis domās, ka izbijos, kad pēkšņi atdūrāmies būdas aizmugurē.

Tagad, kad runa atkal bija par Šultes-Štratmanes kundzes lietas atrisināšanu, Kalle pārņēma vadību savās rokās.

- Mums nepamanītiem jānokļūst pie loga, - viņš čukstēja. - Varbūt varēsim ieskatīties iekšā.

Mēs lavījāmies apkārt būdai. No trim pusēm to ieskāva augsts dzīvžogs. Tur gan bija dārza vārti, taču arī tie slējās tikpat augstu un bija aiznagloti ar dēļiem. Vienīgi siena bija brīva. Tajā rēgojās tikai viens ar slēģiem aizdarīts logs. Kad nonācām būdai otrajā pusē, Kalle pēkšņi apstājās.

- Cilvēk, tur ir vēl viens automobilis! To es nekad neesmu redzējis!

Arī mēs, pārējie, to ieraudzījām. Tas izskatījās gluži jauns.

- Diez kam tas pieder? - Redīsiņš čukstēja.

- Nav ne jausmas, - Kalle atbildēja. - Tipinām no kafejnīcas, piemēram... Taču cietiet klusu! Varbūt izdosies kaut ko saklausīt.

Mēs notupāmies zem būdas loga un ausījāmies. Vienīgais, ko sākumā dzirdējām, bija satrauktā Daiļuma svelpoņa.

- Vai tas lops nevar vienreiz rimties pīkstēt? - Kalle uztraucās.

Es aizspiedu Daiļumam purnu. Ar to es panācu, ka suns sāka smilkstēt, un tas bija skaļāk par svelpšanu. Es palaidu šo vaļā un svelpšanu centos laist gar ausīm. Pagāja brīdis, līdz saklausījām neskaidras balsis būdas iekšienē.

- Tātad viņi ir vismaz divi, - Kalle gluži lieki secināja.

Jo ilgāk klausījāmies, jo vairāk tapa skaidrs, ka abas balsis strīdas. Tās kļuva aizvien skaļākas, taču palika tikpat neskaidras.

- Ei, cilvēk, ei! Es neko nesaprotu. Vai jūs dzirdējāt, par ko ir runa?

- Man šķiet, dzirdēju pieminam naudu, - Redīsiņš ieteicās.

- Patiešām? - Kalle iesaucās pārmēru skaļi. Taču balsis būdā acīmredzot bija pārāk aizņemtas ar strīdu, lai pievērstu uzmanību skaņām ārpusē.

- Es vispār neko nesaprotu, - Štefija bilda. - Es pat nespēju atšķirt, vai tā ir Šultes-Štratmanes kundzes balss. Ja priekšā nebūtu slēģu!

Pēkšņi mēs izdzirdējām sievietes balsi:

- Nu gan man pietiek! Vai nu paturam visu vai neko!

- Vai dzirdējāt? - Kalle čukstēja. - Viņa noteikti pieminēja laupījumu.

Tajā pašā mirklī tika atrautas vaļā vispirms ieejas durvis, pēc tam dārza vārti. Par laimi, mēs stāvējām pie aizmugurējās sienas. Gluži kā pēc komandas nokritām zemē. Kad pacēlu galvu, skaidri saskatīju sievieti ar gaišiem matiem. Tā bija modes lellīte, kuru bijām satikuši pie villas.

- Tātad arī šī ir ar viņiem uz vienu roku, - Kalle čukstēja. - To jau vajadzēja iedomāties.

Viņa nikni soļoja uz sarkano automobili, atrāva vaļā durvis un apsēdās pie stūres. Pēc īsa mirkļa viņai sekoja vīrietis. Arī to mēs pazinām, tas bija Suites kungs. Viņš metās pakaļ modes lellītei.

- Nu, aprunāsimies taču! - viņš sauca. - Viņa noteikti tā nedomāja. Kāpēc mēs nevarētu dalīties?

- Tikai bez manis! - blondais pūķis spiedza. - Vai nu visu, vai neko! Tu apsolīji!

Suites kungs atskatījās uz būdu un paraustīja plecus. Viņš iekrita blakus sēdeklī. Motoram kaucot un riepām švīkstot, skaistais sarkanais sporta auto drāzās prom. Mēs pāris stundās jau bijām pieraduši pie meža miera, tāpēc motora rūkoņa likās daudz skaļāka, nekā droši vien bija īstenībā. Katrā ziņā tas izklausījās kā šausmīgs troksnis. Par laimi, tas kļuva klusāks un klusāks.

- Viss ir skaidrs, - Kalle čukstēja. - Šie strīdējās par laupījumu, tātad naudai jāatrodas būdā.

- Vai tur vēl kāds ir iekšā? - Redīsiņš gribēja zināt.

- Cilvēk, brālīt! Vismaz vienam tur vēl ir jābūt. Viņi neizskatījās pēc tādiem, kas nupat strīdējušies. Turklāt durvju priekšā stāv otra automašīna.

- Tikai jautājums, vai šis kāds ir Šultes-Štratmanes kundze, - es papildināju.

Mēs piecēlāmies kājās. Tajā pašā acumirklī izdzirdējām aiz žoga troksni. Izklausījās kā briesmīga krak-šķēšana un čirkstēšana, un klaudzēšana. Es pārbīlī izmetu no klēpja Daiļumu, kurš smilkstēdams un svelpdams novēlās zemē.

- Ei, cilvēk, ei! Kas tad tas? Izklausās briesmīgi! Kalle notrauca no biksēm egļu skujas, it kā viņu

itin nemaz neinteresētu šausminošās skaņas.

-Viņi droši vien grib paslēpt laupījumu. Tas jāredz! Vai kāds varētu mani pacelt augšā?

Štefija pieklauvēja ar pirkstu pie pieres.

- Tevi pacelt? Tev laikam nudien visi nav mājās!

Te jāpiebilst, ka Kalle ir vismaz galvas tiesu garāks

par mums, turklāt nav nekāds tievais.

- Redīsiņš ir vieglākais no mums. Viņš var paraudzīties pāri vārtiem, - es ierosināju.

Redīsiņš pārbijies uzlūkoja mani.

- Es? Un kas notiks, ja viņi mani ieraudzīs?

- Noteikti neieraudzīs, - šefs mierināja. - Šie ir pārāk aizņemti ar laupījumu.

- Un kurš mani pacels augšā? - Redīsiņš trīcošā balsī jautāja.

Steflja tūdaļ atsaucās:

- Kalle, kurš tad cits.

- Nu labi, rāpies man uz pleciem, Redīsiņ!

Redlsiņam piemīt apmēram tikpat daudz sportiskā

talanta, cik man. Tāpēc viņam vajadzēja pāris ieskrējienu, lai beidzot, mums piepalīdzot, zvārodamies nostātos uz Kalles pleciem. Pagāja labs brīdis, līdz Kalle ar Redīsiņu plecos nostājās pie vārtiem tā, lai Redī-siņš redzētu pāri. Daiļums gan nebija nekāds lielais palīgs. Viņam acīmredzot viss šķita ļoti satraucošs. Viņš maisījās pa kājām un svelpa, cik jaudāja. Šī operācija noteikti nebija tāda, ko Kalle mēdza dēvēt par neuzkrītošu. Tomēr līdz šim viss bija noritējis ļoti klusu. Te nu Redīsiņš pameta skatienu pāri žogam un iekliedzās tā, it kā tur uzglūnētu pats Drakula. Tas Kāliem bija par daudz. Viņš satrūkās un sāka bīstami šūpoties. Tas pamudināja Redīsiņu iebrēkties pa īstam. Kalle vēl spēja paspert divus soļus, pirms nostiepās garšļaukus, un Redīsiņš ar skaļu brēcienu piezemējās sūnās starp kokiem.

- Tur ir slepkava! - viņš kliedza, tik tikko paspējis uzrausties kājās. - Slepkava maskā un ar cirvi rokā! Uz tā ir asinis!

Viņš ar izstieptu roku un trīcošām plaukstām rādīja uz vārtiem, pār kuriem nupat bija skatījies.

Dārza vārti tika atrauti vaļā, un slepkava metās mums virsū. Jāteic gan, ka Redīsiņš uztraukumā un vārgajā gaismā laikam bija maldījies. Maska izrādījās platmale ar nokarenām malām, cirvis rokā bija, tikai uz tā nebija asiņu. Vienīgi puse asmens likās nokrāsota sarkana. Seju, kura vīdēja zem platmales, es pazinu.

- Vīrietis no kafejnīcas! - es iesaucos.

Viņa seju biju redzējis tikai īsu mirkli, taču ar to pietika, lai iegaumētu uz visiem laikiem.

Viss risinājās ļoti strauji. Mēs stāvējām - un Kalle sēdēja - kā pārakmeņojušies un neuzdrošinājāmies pat elpot. Arī vīrietis apjucis skatījās uz mums. Šajā mirklī atvērās medību būdas durvis un laukā iznāca kāds, kuru es pazinu vēl labāk: Šultes-Štratmanes kundze!

- Piesargieties! - Redīsiņš joprojām nesavaldīgi sauca. - Viņam ir cirvis!

- Skaidrs, ka man ir cirvis, - vīrietis atbildēja. - Galu galā es skaldīju malku, tad ir vajadzīgs cirvis.

Viņš pagriezās pret Šultes-Štratmanes kundzi:

- Vai tu pazīti šos bērnus?

Viņa acumirklī pazina mūs, taču pagāja brīdis, līdz atguvās no pārsteiguma.

- Pie joda, sasodīts, kā jūs te nokļuvāt, un no kurienes jūs uzzinājāt... - viņa izstomīja. Piedevām viņa cīnījās pēc elpas gluži kā zivs, izmesta sausumā.

Mēs saskatījāmies. Neviens neuzdrošinājās bilst kādu vārdu. Tad mēs visi vienlaikus sākām runāt, protams, pilnīgi juceklīgas lietas.

Šultes-Štratmanes kundzes ausīs viss droši vien izklausījās tā.

- Stop! - viņa apklusināja mūsu tarkšķēšanu. - Nāciet iekšā! Te laukā tik tumšs, ka savu roku neredz.

Viņa gāja pa priekšu, mēs nopakaļ un pašā beigās -vīrietis ar cirvi. Viņš tikai klusēja un smaidīja.

Būdā bija viena vienīga telpa. Tajā valdīja klusums, vēl dziļāks nekā mežā. Stūrī - kamīnā - liesmoja uguns. Acīmredzot tāpēc vīrietis no kafejnīcas bija skaldījis malku.

Mēs apsēdāmies uz dīvāna cits citam blakus. Sultes-Stratmanes kundze mūs mēmi vēroja, reizēm papurinādama galvu. Es neatceros, cik ilgi mēs kā nabaga grēcinieki sēdējām un nezinājām, kur likt acis, līdz beidzot viņa sacīja vīrietim:

- Tie, starp citu, ir bērni no manas skolas. Ko nu tu teiksi?

- Tā jau es domāju.

- Vai jūs mūs novāksit? - Kalle piepešā panikā iesaucās.

- Ko mēs darīsim? - Sultes-Stratmanes kundze ieplestām acīm noprasīja.

- Mēs jūs nenodosim! - Kalle, pavisam zaudējis savaldīšanos, kliedza.

- Saki, Kalle, vai tu tumšajā mežā esi atsities ar galvu pret koku, ko?

- Taviem audzēkņiem šķiet, ka mēs te nodarbojamies ar tumšām lietām, - Redīsiņa slepkava, joprojām smaidīdams, ieminējās.

- Ei, cilvēk, ei! Bet jūs taču to nedarāt, ko, Sultes-Stratmanes kundze? Jūs un jūsu līdzdalībnieks, šis vīrietis, jūs taču šeit tikai atpūšaties!

- Līdzdalībnieks? Ja es jūs nepazītu, tad domātu, ka murgojat.

- Varbūt tas ir jūsu vīrs?

Sultes-Stratmanes kundzes acis iedzalkstījās.

- Vaicājām vienīgi tāpēc, ka mēs par jums uztraucamies! - Stefīja žigli iejaucās. - Un tāpēc, ka jūs tik labprāt braucat uz Halternu, mums ienāca prātā meklēt šeit. Tad mēs apmaldījāmies.

- Līdzdalībnieks! Vīrs! Apmaldījāties! Nu man pietiek! - Šultes-Štratmanes kundze iesaucās. Tad viņa paraudzījās pulkstenī. - Ir jau pāri astoņiem. Vai jūsu vecāki vispār zina, kur atrodaties?

Viņa jautājoši paskatījās uz mums. Mēs neatbildējām. Tas arī nebija nepieciešams.

- Ahā! Tā jau es domāju. Es jūs aizvedīšu mājās. Tūlīt!

Pret to neviens neiedrošinājās iebilst. Tā atkal bija Sultes-Stratmanes kundze, kādu mēs viņu pazinām. Viņa jautājoši uzlūkoja vīrieti no kafejnīcas.

- Lai notiek, - tas sacīja. - Tagad tik un tā viss ir vienalga.

- Mēs varam atkal atbraukt, - Sultes-Stratmanes kundze piebilda un pasmaidīja. Tā smaida tikai iemīlējies cilvēks. Tas man bija kā dūriens sirdī.

Sultes-Stratmanes kundze piecēlās un, ne vārda nesacīdama, dzina mūs uz automobili.

- Cerams, ka viņa patiešām aizvedīs mūs uz mājām, -Kalle man iečukstēja ausī. Par laimi, Sultes-Stratmanes kundze bija ieslēgusi radio, citādi viņa katrā ziņā būtu sadzirdējusi.

Redīsiņam gan bija laba dzirde.

- Uz kurieni tad lai viņa mūs vestu?

Kalle neatbildēja. Tomēr mēs sapratām, ko viņš domāja.

Sultes-Stratmanes kundze sēdēja pie stūres, vīrietis ar cirvi - viņai blakus, un mums četriem nācās saspiesties uz aizmugurējā sēdekļa. Piedevām vēl man klēpī tupēja Daiļums.

Ceļš, pa kuru braucām cauri mežam, bija pavisam tumšs un vairāk atgādināja paugurainu taciņu nekā īstu ceļu. Mūs kratīja kā līkloču dzelzceļa vagoniņā.

- Viņa noteikti brauc vēl dziļāk mežā iekšā, - Kalle murmināja. - Tur, kur neviens nedzirdēs mūsu kliedzienus.

Man sametās nelabi. Kādēļ gan Kalle iedzen tādas bailes? Es mīļuprāt būtu aizbāzis ausis.

Brauciens cauri krēslainajam mežam šķita vesela mūžība. Jo ilgāk tas vilkās, jo lielākas bailes man uzmācās. Tad es ieraudzīju spuldzes. Tā bija apgaismota galvenā iela. Pēc pāris simt metriem auto apstājās pie telefona būdiņas. Šultes-Stratmanes kundze izkāpa no mašīnas un iegāja iekšā.

- Ei, cilvēk, ei! Kam viņa zvana? - es čukstēju.

- Tas taču skaidrs! Saviem līdzdalībniekiem. Viņi grib apspriesties, ko ar mums iesākt, - Kalle tikpat klusu atbildēja.

- Turi beidzot muti! - Stefīja iešņācās.

Ja Kalle runāja taisnību, tad Sultes-Štratmanes kundze ar kompanjoniem bija ātri vienojusies.

- Tā, - viņa, atkal apsēdusies pie stūres, gandrīz atviegloti nopūtās, - es piezvanīju tavai mammai, Frīdhelm. Viņa teica, lai jūs visus aizvedot turp. Jūs šonakt gulēsit viņas dzīvoklī. Mamma apsolīja piezvanīt pārējiem vecākiem un pabrīdināt. Tev ir ļoti jauka mamma, Frīdhelm.

Es paskatījos uz Kaili.

- Idiots!

Viņa vienīgā atbilde bija plecu paraustīšana. Tajā dienā, kad viņš beidzot atzīs, ka ir kļūdījies, es nopirkšu Daiļumam lielu filejas gabalu.

- Lieliski! - Stefija priecājās. - Beidzot uzzināsim, kur tu dzīvo, Frīdhelm.

Tiklīdz vienu problēmu biju dabūjis nost no kakla, tā klāt atkal cita. Tagad Kalle un pārējie tomēr redzēs, kā mēs ar mammu dzīvojam. Taču šajā brīdī man bija gandrīz vienalga. Ja viņiem nepatiks, lai nākamreiz paliek mājās.

Nemaz nemēģinādama mūs novākt, kā Kalle bija

izteicies, Sultes-Stratmanes kundze aizvizināja visus līdz mājas durvīm.

Pirmais, kas mammai krita acīs, kad mēs kāpām augšā pa trepēm, bija Daiļums. Viņai nekas nebija jāsaka. Man pietika ar viņas skatienu.

- Mēs viņu izmitinājām pie Kalles tantes mazdārziņā! - es uzreiz iesaucos.

- Mēs rūpējamies par viņu. Visi kopā!

Mamma pasmaidīja:

- Nu labi! Galvenais, lai viņš nenāk dzīvoklī.

Ja reiz neveicas, tad neveicas visās frontes. Katrā ziņā man tā allaž gadās. Kad mēs stāvējām priekšnamā, es izdarīju vēl vienu liktenīgu kļūdu - novilku jaku. Un, pirms es paguvu atjēgties, parūka jau gulēja zemē. Visi stingu skatienu blenza uz nokritušo priekšmetu.

- Kur tu to dabūji? - Sultes-Štratmanes kundze iesaucās. Sejā nebija izlasāms, vai viņa dusmojas vai kaunas.

Briesmas! Kāpēc nevarēju paturēt mugurā to muļķīgo jaku? Vēl nekad mūžā tik ļoti nebiju vēlējies notikušo padarīt par nebijušu.

Mamma uzreiz juta, ka kaut kas nav lāgā. Šajā ziņā viņai piemīt sestais prāts.

- Frīdhelms droši vien visu paskaidros, - viņa mēģināja glābt manu ādu.

- Nāciet iekšā viesistabā!

Mamma uzvārīja kakao. Viņa pastāstīja, ka atradusi pāris vecu guļammaisu, kuros Kalle, Redīsiņš un Štefīja varēs pārlaist nakti.

- Tev gan ir lieliska mamma! - Redīsiņš iečukstēja man ausī, kad sēdējām uz dīvāna un malkojām kakao.

- Fakts, - Kalle piekrita. - Mums vajadzētu te biežāk iegriezties.

Pēkšņi man kļuva skaidrs, cik zemu esmu novēr-tējis savus draugus.

- Tagad gan gribu zināt, kāpēc jūs vakarā maisāties pa nezin kādu mežu un kas slēpjas aiz šīs parūkas.

Es izklāstīju mammai to pašu stāstu, ko iepriekš biju stāstījis Šultes-Štratmanes kundzei. Arī tagad nepieminēju aizdomas, saistītas ar bankas aplaupīšanu.

Kad biju ticis galā, mamma palūkojās uz Šultes-Štratmanes kundzi.

- Bērni patiešām bija noraizējušies. Frīdhelms tik bieži mēdza stāstīt par jums.

Sultes-Stratmanes kundze veltīja man izbrīnītu skatienu.

- Patiesi? Jūtos pagodināta.

Kalle iegrūda man elkoni ribās.

- Kāpēc uzreiz nepublicēji rakstu avīzē?

Man bija vienalga, ko Kalle sacīja. Sultes-Stratma-nes kundze jutās pagodināta! Es lidinājos septītajās debesīs.

- Nesaprotu, jābūt taču kādam iemeslam.

Es paraudzījos uz pārējiem. Lai arī tie saka kādu vārdu. Kalle uzreiz saprata.

- Viss izskatījās tik dīvaini, Šultes-Štratmanes kundze. Agrāk jūs ģērbāties tāpat kā citi skolotāji un braukājāt ar vecu grabažu. Un pēkšņi sākāt tērpties lieliskās kleitās un krāsoties. Tad vēl sporta automobilis, un nākamajā dienā atkal atbraucāt ar divriteni.

- Vai tas ir viss?

- Ne gluži, - Redīsiņš papildināja. - Vēl strīds ar Daiļo Gerdu, ē, Brinkmaņa kungu.

- Piedevām vēl Frīdhelms redzēja jūs parūkā. Un tad mēs jums sekojām, jo gribējām zināt, kāpēc staigājat apkārt ar tādu krāmu galvā!

Kad Stefīja atgādināja par parūku, Sultes-Stratma-nes kundze atkal izbijusies iepleta acis. Jau nākamajā mirklī viņa bija saņēmusi sevi rokās.

- Varbūt jāizstāsta bērniem, kas patiesībā notika, -mamma ierosināja.

īsu brīdi izskatījās, ka Sultes-Stratmanes kundze grasās protestēt.

- Nē, - viņa noteica. - Ienīstu runas par manu personisko dzīvi.

- Varbūt es varu palīdzēt, - piepeši ierunājās vīrietis ar cirvi.

- Tu? - Sultes-Stratmanes kundze iesaucas.

- Jā! Jo man liekas, ka tu bērniem esi paskaidrojumu parādā. Galu galā viņi tevis dēļ apmaldījās mežā. Viņi droši vien pārcietuši milzīgas izbailes, nabadziņi.

Kalle ievilka elpu, lai protestētu, taču Štefija zem galda iespēra viņam pa lieliem.

Sultes-Stratmanes kundze atkal pasmaidīja īpašo smaidu. Tā man bija elle!

- Nu labi! Tikai pašu nepieciešamāko.

Vīrietis no kafejnīcas nokremšļojās:

- Tā lieta ar auto un divriteni ir ātri izstāstāma. Vecais automobilis bija izlaidis garu un jaunais vēl pāris dienas bija jāgaida.

- Vai tas ir tas pats, ar kuru mēs atbraucām? - Re-dīsiņš iejaucās.

- Tieši tā! Tāpēc Beāte, es domāju, Sultes-Stratmanes kundze, sēdās uz divriteņa.

Beāte, skaists vārds. Manis pēc viņš varēja turpināt saukt Sultes-Stratmanes kundzi vārdā.

- Vai arī viņa aizņēmās brāļa automašīnu.

- Brāļa? - mēs ar Kaili vienā balsī iesaucāmies. - Suites kungs ir jūsu brālis?

Sultes-Stratmanes kundze salēcās.

- Kā jūs pazīstat manu brāli?

Uz šo jautājumu mēs labprāt neatbildētu.

- Tad iznāk, ka jūs nemaz neesat precējusies? - es bez apdomas noprasīju.

- Kāpēc tu tā domā?

- Uzvārda dēl.

- Ak tā! Jā, pēc laulībām es pieņēmu vīra uzvārdu, viņu sauc Stratmanis. Pirms tam mani sauca tikai par Suiti, manu brāli tā sauc joprojām.

- Ei, cilvēk, ei! Tad jau jūs tomēr esat precējusies! Un kas tad ir šis te?

Sultes-Stratmanes kundze un vīrietis, uz kuru es joprojām rādīju ar pirkstu, pārmija skatienus.

- Nu labi, - Sultes-Stratmanes kundze nopūtās. - Tad jau uzzināsit arī pārējo. Lai ir cauri un viss! Es nekad vairs nevēlēšos par to runāt. Vai sapratāt?

Mēs piekrītoši pamājām ar galvu.

- Es esmu šeit uzaugusi. Pēc precībām kopā ar vīru pārcēlāmies uz citurieni. Diemžēl mūsu laulība izjuka.

Es uzmetu skatienu mammai. Dīvainā kārtā viņa tajā pašā brīdī skatījās uz mani.

- Pēc šķiršanās es atkal atgriezos, - Sultes-Stratmanes kundze turpināja. - Man palaimējās, ka uzreiz dabūju darbu skolā. Kādu laiku dzīvoju sava brāļa mājā. Tā ir gana liela. Vēlāk noīrēju mēbelētu istabu skolas tuvumā. Patiesībā viss ritēja gluži labi.

- Patiesībā? - mamma viņu pārtrauca.

- Jā, kā lai pasaku - nav liela prieka dzīvot vienai pašai. Labprāt atkal būtu iepazinusies ar kādu vīrieti.

Es jutu, ka mani pārņem aizvien lielāks karstums, un no sirds cerēju, ka neviens to nepamana.

- Taču tas nebija tik vienkārši. Man nebija vēlēšanās kā sešpadsmitgadīgai meičai apmeklēt diskotēkas, un arī manā paziņu lokā nebija neviena piemērota kandidāta. Par kolēģiem uzreiz var aizmirst. Tiklīdz šie pamana, ka sieviete dzīvo viena, tā mēģina piebraukt ar muļķīgiem jociņiem.

Šultes-Štratmanes kundze uz brīdi apklusa. Bija skaidri redzams, cik grūti viņai nākas saņemties un runāt tālāk. Es labprāt sacītu, lai viņa neko vairs nestāsta. Tomēr mani mocīja arī ziņkāre.

- Nūjā, ko lai piebilst, - viņa vilcinādamās turpināja, - nolēmu ņemt šo lietu savās rokās. Pievērsu vairāk uzmanības savai ārienei, šad tad aizgāju uz dejām un beigās ieliku precību sludinājumu avīzē.

- Ei, cilvēk, ei! Goda vārds? - es iesaucos. Tas man izspruka negribot. Nu jau bija par vēlu. Sultes-Strat-manes kundze paskatījās uz mani un nosarka. Ja es spētu, tad bēgtu prom.

- Kas gan tur tik neparasts, - mamma pēkšņi ierunājās. - Es arī to darīju.

- Tu? - es iesaucos. - Vai tu mani āzē?

- Nepavisam ne! Tas notika pirms kāda laika, un īstais tā arī negadījās.

- Droši turpiniet! - Sultes-Stratmanes kundze, manāmi atvieglota, iesaucās. - Jūs nevarat iedomāties, ar kādiem dīvainiem nākas satikties. Turklāt vienmēr mocīja bailes, ka kāds no skolas ieraudzīs mani šādā neveiklā tikšanās reizē.

- Vai tāpēc jūs valkājāt parūku? - Kalle ziņkārīgi prasīja.

- Jā! Tagad man tas šķiet smieklīgi. Es to valkāju pat tad, kad jau biju iepazinusi cilvēku, ar kuru labi saprotos.

Atkal šis smaids!

- Jirgens visu laiku lūdza ņemt nost smieklīgo parūku, kā viņš mēdza teikt. Taču es biju baiļu pārņemta, ka kāds okšķerēs pa manu privāto dzīvi, tāpēc neklausīju. Pirms dažām dienām mums izraisījās pirmais pamatīgais strīds.

- Tas notika kafejnīcā, - Štefīja man pačukstēja. Diemžēl pārāk skaļi.

- Ahā! Tātad arī to jūs zināt?

Mēs klusējām.

- Lūk, kā! Es biju krietni saskaitusies. Tomēr nolēmu pielikt punktu un, ilgi nedomādama, aizmetu parūku prom.

Pamazām es atguvu drosmi.

- Kāpēc jūs tik pēkšņi pazudāt?

Sultes-Stratmanes kundze veltīja man visai nelaipnu skatienu.

- Kolēģi nezin kā bija izdibinājuši, ka meklēju draugu, - viņa turpināja stāstīt. - Viņu dzēlības es jau sen biju ievērojusi. Piedevām kāds kolēģis muļķīgā kārtā atgādināja par sludinājumu, un man beidzot pietika. Es paziņoju, ka esmu slima. Vēlējos tikt projām. Piezvanīju draugam, un mēs aizbraucām uz medību būdu. Tā pieder maniem vecākiem. Es labprāt tur uzturos. Tieši šajā nedēļas nogalē arī brālis ar draudzeni bija nolēmuši braukt uz turieni. Būdā diemžēl izcēlās strīds.

- Šitā draudzene nudien uzvedās gluži neciešami! -iesaucās precību sludinājuma Jirgens. - Tādēļ tā sadusmojos, ka izgāju laukā, lai, malku skaldot, nomierinātos. Un tad es pamanīju bērnus.

- Tad jau Sultes-Stratmanes kundze nobastoja, -Kalle secināja.

Sultes-Stratmanes kundze pasmaidīja:

- Ja tu to sauc tādā vārdā, tad tev ir taisnība, Kalle. Taču būdā tu apsolīji, ka mani nenodosi.

- Solījumu es arī turu, - Kalle sabozās. - Lai gan iepriekš biju domājis bankas aplaupīšanu.

Patiesībā Kalle ir visai gudrs puisis, tomēr reizēm mēdz uzvesties kā īsta aita. Viņš, protams, tūlīt aptvēra samuldēto un burtiski iegrima dīvānā.

Sultes-Stratmanes kundze pārsteigta palūkojās Kallē. Mammai iepletās acis, un viņa sāka nevaldāmi smieties.

- Man šķiet, ka tagad zinu, kas noticis! Pirms pāris dienām es Frīdhelmam stāstīju par bankas aplaupīšanu, kas notikusi tepat netālu. Avīzē bija rakstīts, ka tur piedalījusies arī kāda sieviete un ka noziedzniekiem galvā bijušas parūkas.

Sultes-Stratmanes kundze vārstīja muti kā zivs sausumā.

- Un tad bērni nodomāja...

Tālāk viņa netika, jo tajā pašā acumirklī izlauzās skaļi smiekli. Mēs - Kalle, Redīsiņš, Stefīja un es -sēdējām un neticējām savām acīm un ausīm. Cilvēks dienām ilgi mokās ar sirdsapziņas pārmetumiem, naktīs neaizver ne acu, raizējas. Un ko dara šī sieviete? Viņa lokās smieklos. To es nudien nebiju pelnījis!

- Un vēl taču avīze! - Kalle iesaucās.

- Kāda avīze? - Sultes-Stratmanes kundze nesaprata un izslaucīja asaras no acīm.

- Tā atradās jūsu somā, tā stāvēja bioloģijas klasē. Mēs nezinājām, kam tā pieder, un ieskatījāmies iekšā, -es sameloju, pirms Kalle pagūst savārīt vēl lielākas ziepes. - Un tajā mētājās avīze. Tā, kurā bija raksts par bankas aplaupīšanu.

- Vai tev vēl ir tā avīze? - vaicāja vīrietis, kurš labprāt skalda malku.

Es paskatījos uz Kaili.

Viņš pamāja ar galvu un sacīja:

- Manis pēc nes to šurp.

Tā kā arī Stefija un Redīsiņš neiebilda, es aizskrēju uz savu istabu un izvilku avīzi no slēptuves.

- Nu, un tagad atver priekšpēdējo lappusi, - Sultes-Stratmanes kundze, savādi smaidīdama, ierosināja.

Es to izdarīju. Tur bija precību sludinājumi.

- Lūdzu, izlasi pasvītroto sludinājumu!

Es vairākkārt nokremšļojos, pirms beidzot spēju skaļi nolasīt:

Skolotāja, 30 gadu, sportiska, mīl humoru un dabu, vēlas, lai viņu pielūdz ne tikai skolēni.

Kā tas bija jāsaprot?

- Vai tas ir jūsu sludinājums? - Kalle iesaucās. Atbildes vietā mums atkal nācās klausīties mulkīgos smieklus.

- Man ļoti žēl, ka likām jums tā vilties, - dabas draugs Jirgens ķiķināja.

Es nebrīnītos, ja šajā mirklī kāds uz dīvāna kristu

bezsamaņā.

Kalle piecēlās kājās:

- Ejam uz Frīdhelma istabu!

Mums nebija divreiz jāsaka. Kad aizvēru durvis, stulbie pieaugušie joprojām smējās.

Mēs vēl ilgi spriedām par to, cik netaisnīgi ir ierīkota pasaule un kāpēc mums tā neveicas ar krimināllietām.

Šultes-Štratmanes kundze ar draugu līdz vēlai naktij sēdēja viesistabā. Brīžiem dzirdējām viņus smejamies -droši vien par mums.

Es jutos mazliet vīlies, ka Šultes-Štratmanes kundzei ir īsts draugs. Taču es priecājos, ka viss beidzās tik mierīgi un man nevajadzēja tiesā liecināt pret viņu.

Taču visjaukākais bija fakts, ka draugi pirmo reizi pārnakšņoja pie manis un ka izņēmuma kārtā pat Daiļums drīkstēja palikt istabā. Naktī es sapņoju par to, ka mēs atrisinām īstu krimināllietu.

.

SATURS

Līdzīga eņģelim..........................................

Dīvainās sastapšanās.................................

Pajumtes meklējumos................................

Par laupītājiem, skolotājiem un suņiem...

Divritenis, nodevība un turpmākais.........

Pastaigas izsekošanas nolūkā...................

Sieviete parūkā..........................................

Pamesto dzīvnieku biedrība......................

Pēdu dzīšanas ekskursija ar Daiļumu......

Patiesības nakts.........................................

1

Pati sliktākā atzīme Vācijā. (Red. piezīme.)

Content

Fridrihs Joahims Četrarpus draugi un pazudusī bioloģijas skolotāja

līdzīga eņģelim

DĪVAINĀS SASTAPŠANĀS

PAJUMTES MEKLĒJUMOS

PAR LAUPĪTAJIEM, SKOLOTAJIEM UN SUŅIEM

DIVRITENIS, NODEVĪBA UN TURPMĀKAIS

PASTAIGAS IZSEKOŠANAS NOLŪKĀ

SIEVIETE PARŪKĀ

PAMESTO DZĪVNIEKU BIEDRĪBA

PĒDU DZĪŠANAS EKSKURSIJA AR DAIĻUMU

PATIESĪBAS NAKTS

SATURS

1