Lu-Juhansons Ivars

Cilvēks bez vārda

Ivars Lu-Juhansons

Cilvēks bez vārda

Stāsts par manu jaunību

.

BALONS

I

Mežā, kur auga daudz brūkleņu, kumuroja divas sievas; viena no viņām atrada zemē guļošu auklu.

Llkņājot visu dienu pa mežu un lasot brūklenes, viņa pat lāgā vairs nekā nespēja saskatīt un tikai izklaidīgi vilka auklu.

— Es atradu veļas žāvējamo auklu, — viņa teica.

Kā jau krietna saimniece, viņa pašlaik redzēja tikai brūklenes un mežu un neapjēdza, ka meža biezoknī nevar atrast veļas auklu.

— Tā pieder man, — sieva alkatīgi bilda.

Viņa bija tukla rudmate. Otra sieva bija gara un kārna, ar uzblīdušām smaganām.

— Nūja ka tā pieder jums. Tur nav vārdam vietas. Piepalīdzēšu vilkt, paraudzīsimies, cik gara tā īsteni ir, — viņa pazemīgi teica.

Viņas abas sāka vilkt. Aukla izlocījās starp akmeņiem, starp sarkaniem brūkleņu ķekariem zaļā ietvarā, slīdēja gar priežu stumbriem.

— Tā kaut kur aizķērusies. Saturieties un velciet!

Abas sievas stāvēja, kājas iepletušas, un vilka. Piepeši viņas iekliedzās:

— Vī manu dieniņ! Kas tas?

Tālāk nogāzē bija sakustējies kāds liels priekšmets. Tas draudīgi tuvojās. Krūmi brikšķēja.

— Muksim!

Sievas pameta auklu un joza projām. Pār nenolasītajām brūklenēm plandēja garie brunči. Sievu zeķes lejpus ceļgaliem bija sasietas ar cukurgalvas auklu.

Tikai uzskrējušas kādā paugurā, abas drīkstēja apstāties. Viņas stāvēja, staipīdamas kaklu. No viņām strāvoja sīva izbaiļu dvaka. Kā aizsargādamās viņas ar rokām bija aizsegušas savu klēpi.

— Tas izskatās liels un apaļš. Kazi, vai tur nav kāds iekšā? — ierunājās tuklā sieva.

•— Ka tik tur nav kāds vīrietis? Viņš ar mums var izdarīt briesmu darbus.

— To viņš droši vien var izdarīt. Bet mums jāiet lejā pēc groziem, — tuklā sieva bilda.

— Manuprāt, tas kustas. Vai mēs maz drīkstam iet lejā?

— Jā, kazi, vai drīkstam?

Abas sievas drebošiem ceļgaliem lavījās lejup. Nonākušas tuvu pie kartupeļu groziem, kas bija pielasīti pilni ar brūklenēm un atslieti pret ciņiem, viņas aiz bailēm trīsēja un drebēja, gluži kā prātu zaudējušas.

— Pasarg dievs! Nez vai drīkstam iet tālāk? — kārnā sieva sauca.

— Nevaram taču sevi arīdzan apkaunot un iet mājās bez ogu groziem.

— Nu ka nevaram! Kur nu bez groziem!

Bet, nonākušas lejā, viņas padevās ziņkārei. Sievas sāka valdzināt nogāzē guļošais priekšmets. Tā vien šķita, ka tajā kas slēptos un ar garām ķetnām vilktu viņas klāt.

— Ja nu mēs tomēr sadūšotos un paskatītos, kas tas īsteni ir. Nez vai tur neslēpjas kas vērtīgs, — tuklā sieva prātoja.

— Va ta jūs ar mani dalīsieties? Tādā gadījumā es iešu tam klāt. Tad iešu klāt, lai plīst vai lūst, — garā sieva apgalvoja.

— Dieva un cilvēku priekšā zvēru, ka dalīšos.

Sievas neuzrunāja viena otru ar tu. To darīja tikai

viņu vīri.

— Nu tad es eju, — kārnā sieva apņēmīgi sacīja.

Turēdamās cieši blakus, viņas tuvojās priekšmetam.

Acis plati ieplestas. Rudie pakauši pastiepušies uz priekšu. Abas bija gatavas kuru katru mirkli mesties atpakaļ. Kārnās sievas krūtīs, kas bija līdzīgas mušu sitamajai pletnei, dzirdami dauzījās sirds.

— Neliekas vis, ka tur slēptos kāds vīrietis. Bet ej nu sazini.

— Šitādi tēviņi slēpjas itin visur, visās neiedomājamās vietās. Tu, cilvēks, nekad nevari būt drošs.

Priekšmets, izrādījās, bija zīda drēbe — spoža zīda drēbe. Starp brūkleņu mētrām pletās zīds. Tas vizēja un laistījās. Sievas beidzot uzdrīkstējās to pacelt. Nu viņas redzēja, ka drēbē neslēpās cilvēks.

— Pū, ta nu gan bija vērts baidītiesl Tā jau tikai drēbe, — žēlojās garā sieva.

Pēc tam viņas uzdrīkstējās saritināt lielo, vieglo zīda drēbes gabalu, vienlaikus zobodamās pašas par sevi, ka izbijušās no tīrā nieka. Tikai tā, kura bija apsolījusi pusi atraduma atdot otrai, sevī pukojās.

Vakarā, iedamas mājās ar ogu groziem, viņas abas stiepa drēbes vīstokli. Iedomātā veļas aukla bija vairākas reizes aptīta ap lielo drēbes rituli.

II

Mūsu mājas kalniņā zajoja sēru bērzi, un katram no tiem bija savs pienākums. Pie viena bija piestiprināts vadzis, kur piesiet zirgu. Pie otra karājās veļas aukla. Citā mēdza pakarināt izkaptis. Kalniņā bija salasījušies vairāki jaunsaimnieki. Tā saucamais advokāts, iedams garām, ari bija apstājies. Uz augstajām, stāvajām kāpnēm sēdēja Vārpata. Sīkgruntnieks ieradās tieši tajā brīdī, kad sākās debates. Atnākusi bija ari sīkgruntniekā meita Sisija, lai sagaidītu māti — kārno jaunsaimnieci, kas bija aizgājusi uz mežu. Otra jaunsaimniece bija mana māte.

Mana māte stāvēja, iespiedusi apaļās rokas sānos. Viņa atkal bija žirgta un moža.

— Ja mēs to bijām atradušas, tad skaidrs, ka paņēmām līdz, — viņa sacīja.

Atradums gulēja izplāts sētsvidū. Tikpat lielu laukumu, uz kāda atradās māja, apklāja šļauganā drēbe. Vienā pusē uz tās lieliem burtiem bija iespiests zviedru firmas nosaukums, otrā — kreisajā pusē — «Rich lady»'.

Nu jau visiem bija skaidrs, ka atrastais priekšmets ir balons. Laikam gan kāds milzīgs reklāmas balons uzšāvies augstu gaisā un kā dāsns auglis nokritis zemē.

Uz priekšu panācās otra īpašniece. Tā bija advokāta kārnā sieva.

— Mēs to pievācām abas. Nemaz nebija tik viegli atstiept šurp.

Ar visu auguma svaru viņa noliecās uz vieniem sāniem, lai parādītu, kā mocījusies.

— Ko lai mēs ar to iesākam? — vaicāja sīkgruntnieks,

1 Bagātā lēdija (angļu vai.).

кas jau bija paguvis pārbaudīt, vai drēbe derētu brezentam.

Atradējam pienākas tikai zināma atrastās mantas daja, — skaidroja advokāts, it kā no galvas lasītu likumu, lai gan patiesībā no likuma burta nezināja nenieka, bet izprata tikai likuma jēgu.

— Ja nu visādā ziņā ar drēbi gribat ko darīt, tad pārdodiet to. Nauda nesmird, pārdodiet.

Atradējas stāvēja kā neziņā. Zīds sievu acīs meta mulsus atspulgus. Vārpata — jaunsaimnieks ar plāniem, gaišiem matiem sēdēja uz augstajām kāpnēm un bezrūpīgi smēķēja. Reižu reizēm viņš iemeta pa vārdiņam.

' — Pārdodiet, iekams ierodas priekšniecība, — viņš pamācīja.

Ir manas mātes, ir otras sievas acis kjuva valgas, gan no gaismas atspulga, ko meta drēbe, gan aiz bailēm no likuma.

— Lāgā vis nezinām, vai to pārdosim, — viņa sacīja.

— Pārdodiet gan, — Vārpata, sēdēdams uz kāpnēm, skubināja.

— Pārdodiet, brezentam tas neder, — sīkgruntnieks piebilda.

Te izskatījās gluži kā pirms ūtrupes. Tad mēs abi ar pilsētas veļas mazgātāja dēlu, manu vienaudzi, piecpadsmit gadus veco Dāvidu, pagājāmies uz priekšu. Mēs visu laiku bijām sekojuši pārrunām un pieņēmuši lēmumu. Jau labu brīdi piekrizdami mājām advokātam ar galvu.

— Mēs gribam pirkt balonu. Maksāsim divpadsmit kronas, — es sacīju.

Atradējas satrūkās. Mana māte tūlīt sāka pukoties.

— Ko ta jūs ar balonu iesāksit? Nē, jūs to nedabūsit.

Abas īpašnieces kā pēc mājiena lika šķēršļus mūsu plānam.

— Mēs paturēsim to pašas. To var visādi izlietot. Tas taču tīrais zīds. No tā var pašūt kleitas, Jaunākajā gadījumā — maisus. Mums ne prātā nenāk to pārdot, — kārnā sieva apgalvoja.

No debesīm nokritušais auglis gulēja kalniņā pie mājas. Tas likās tik tuvs un dabūjams, tomēr mums neaizsniedzams,

— Atradējam pienākas tikai zināma atrastās mantas da]a, — advokāts atkārtoja pārliecinātā balsī. — Pārdodiet vien, — es šajā lietā neiejaucos.

Mēs abi ar pilsētas veļas mazgātāja dēlu Dāvidu piegājām tuvāk.

— Divpadsmit kronas.

— Pārdodiet, bet dariet to žigli! — Vārpata sauca.

— Ja tikai mēs zinātu, ko jūs ar to darīsit, — atradējas tiepās.

— Ar balonu taču nevar darīt neko citu kā tikai lidot, — mēs atbildējām.

— Lidot? — vaicāja kārnā sieva.

Mana māte pacēla acis līdz jumta korei.

— Un ta jūs lidosit? Lidosit? — viņa izsaucās.

— Skaidrs, ka lidosim!

— Ak jūs lidosit! Ņemiet mani līdz! — Sisi ja lūdzās un spiedās mums klāt.

— Nē, mēs lidosim vieni paši.

— To gan jūs nedarīsit! — izbijusies bilda advokāta sieva.

— Jā. Tagad mēs lidosim.

Virs mums, plezdamās pāri tīrumiem, pacēlās Serm-landes debess. Mēs sevi jau redzējām lidojam dzidrajā gaisā pretī zenītam.

III

Līkņājām pa kartupeļu lauku. Pienācis oktobris, bet mēs vēl nebijām norakuši kartupeļus. Nagi lūza, rokoties pa akmeņaino zemi, kas pēdējos rītos jau bija sasalusi.

Mums pa priekšu savā vagā rosījās tēvs. Viņa lielā, kuplā bārda norādīja virzienu, Blakus vagā, notupusies uz ceļiem, kūņojās māte. Tālāk, malējā vagā, lai nebūtu jāmetas ceļos, es sagumis lasīju kartupeļus. Tēva bikses uz ceļgaliem bija tā aplipušas ar mālaino zemi, ka izskatījās pēc bezdelīgu ligzdām. Ikvienam no mums bija savs kartupeļu grozs, bez tam bija arī spaiņi, kuros metām cūkbarībai paredzētos kartupeļus.

Melnais zirgs stāvēja piesiets pie redeļu ratiem.

— Līdz vakaram pacentīsimies norakt trīs vagas. Rīt, kazi, līst, — māte ierunājās.

Tēvs pavērās debesīs. Viņš tupēja uz ceļiem dziļi vagā.

— Vēl ļaunāk, ja kartupeļi sasalst, — viņš piebilda.

— Un pēc tam? — es vaicāju.

— Kartupeļi jāpārved mājās, — tēvs atbildēja.

Sen jau bija sākušies dzērvju lidojumi. Gaisu pēkšņi pāršķēla putnu klaigas. Augstu pie debesīm īrās meža zosis. Es aizdrāzos pie maisiem tīrumā, kur biju nolicis sabojāto bisi. Notupos zemē pie maisiem, stingri atspēros, notēmēju un izšāvu. Taču meža zosis mierīgi lidoja tālāk uz dienvidiem.

— Nešauj, tas aizliegts, — tēvs norādīja.

— Nabaga meža zostiņas, — māte runāja, un viņas balss skanēja tā, it kā viņa vēlētos ievilināt zosis vistu kūtī. Viņa uzlasīja dažus ļoti lielus kartupeļus un iemeta tos cūkbarības spainī. To viņa darīja aiz mīlestības pret sivēniem, kuri, tāpat kā vistas, atradās viņas gādībā.

— Vai redzat, ka verze pajuka? — es vaicaju. — Šāviens trāpīja.

Tomēr neviens nedomāja pamest acis augšup, kur meža zosis lidoja tālāk. Māte parāva spaini kādu gabaliņu uz priekšu. Es meloju, teikdams, ka esmu trāpījis.

— Nav labi šaut uz zosīm, — māte īgņājās.

Tīrumā atnāca vecāmāte. Viņas grumbaino vaigu apņēma mazs lakatiņš, augums bija sadudzis. Vecītei jau bija turpat astoņdesmit gadu.

— Gribēju paņemt vakariņām kartupeļus. Vai jūs te vēl ilgi līkņāsit?

— Nolasīsim vēl pāris vagu, — tēvs lēnīgi atbildēja.

— Pietiks, ja kartupeļus liksiet vārīt pēc stundas, — māte aizrādīja, iebērdama vecāsmātes zilajā priekšautā sevišķi izmeklētus kartupeļus.

Bija pieņemts, ka tajās dienās, kad rakām kartupeļus, mēs tos arī ēdām.

— Es jums nekādi nevaru palīdzēt. Būtu labāk, ja nemaisītos pa kājām, ja nomirtu, — vecāmāte sūrojās.

— Lieciet kartupeļus vārīt pēc stundas, — māte atkārtoja.

Vecāmāte ar kartupeļu nastu aizslīdēja kā ēna vakara krēslā. Zeme viņu it kā pievilka. Melnais zirgs bubināja.

rv

Pa meža ceļu cieši gar kartupeļu lauku mums garām pagāja trīs aļņu mednieki ar lieliskiem suņiem. Medniekiem mugurā bija smalki angļu svīteri. Visiem bija dārgas bises un medību ragi. Tie bija no Stokholmas izbraukušie bankas direktori. Starp cilu, kungi medīja ari «mūsu» mežā, kas bija tikai tāda maza sloksnīte, un tiem neienāca prātā mums kaut ko atlīdzināt.

— Pasarg' dievs, ka tik viņi nepamana tavu šauteni, — māte paklusi bažījās.

Vīru smalkās drēbes viņā modināja cieņu.

— Bet viņi paši bez atjaujas medī mūsu mežā, — es atcirtu.

Smiedamies un čalodami aļņu mednieki pagāja mums garām. Viņi pat nepamanīja sīkās, melnās skudriņas kartupeļu laukā.

— Gan es viņiem parādīšu aļņus, — es teicu un saīdzis pārbaudīju bises mehānismu.

— Tā ka rīt tīrumā nebūtu līdz bises, — māte uzsauca.

— To mēs vēl redzēsim, — es spītīgi attraucu.

Kad satumsa, mēs kartupeļus vedām uz mājām. Redeļu ratos gulēja maisi; tie izskatījās kā nedzīvi ķermeņi bez galvas. Ratu riteņi grima zemē. Blakus ratiem sasprēgājušām, ar zemi aprepējušām rokām soļoja tēvs. Māte teciņus rikšoja pa priekšu, lai palūkotos, vai kartupeļi uzlikti vārīt un vai vecāmāte nav izdarījusi kādu muļķību.

Pagrabā valdīja piķa melna tumsa. Mēs atvērām pagraba lūku. Pa to iespīdēja pelēka gaismas strēle. Tēvs nesa kartupeļu maisus. To saturu viņš pa lūku iebēra pagrabā, bet es grūdu kartupeļus sāņus, lai nesablīvētos. Oda pēc sasmakušas zemes. Oda pēc svaigiem, tikko raktiem kartupeļiem.

Pēc katra iztukšotā maisa tēvs uz sienas uzvilka svītru.

— Nāciet nu vakariņās! — māte aicināja, kad mēs jau bijām beiguši darbu un ārā bija iestājusies akla tumsa.

— Man negribas ēst! — es atteicu.

Es negāju iekšā, bet cilpoju uz māju, kur dzīvoja Dāvids. Drauga māja atradās aiz cilām jaunsaimniecībām, pie paša meža. Mežs pletās savas divas jūdzes. Daļēji tas bija sadalītās muižas sils, daļēji sīko jaunsaimnieku «piļu» mežs. Te atradās «neesošais ezers».

Jozu garām vietai, kur mēdza izlikt lapsu slazdus. Pret debesīm slējās liels, dūkstains kalns, pār kuru kā apaļš lukturis pacēlās blāvs mēness.

v

Pilsētas veļas mazgātāja dēls Dāvids nez ko meistaroja gar firmas «Fenikss» lukturi, kuru bija nolicis kalniņā. Rudens tumsā vīdēja izkaisītās jaunsaimniecības ēkas. Katrai jaunsaimniecībai piederēja tikai trīs mucas vietas^1 tīrumu. Varēja saredzēt veļas mazgājamo piebūvi un augstu izvilktas vējā plandošas veļas auklas.

Kad piegāju tuvāk, Dāvids pacēla acis.

— Cik tālu esi ticis?

— Esmu sakārtojis grozu.

— Grozu?

— Paraugies pats!

Viņš apgaismoja to ar petrolejas lukturi. Kalniņa vidū, tumsas apņemts, atradās balons. Šļauganā drēbe bija izplāta uz zemes. Nolaišanās tauvas piestiprināšanas vietā Dāvids bija novietojis balona grozu.

— Te tas ir, — viņš lepni sacīja.

Luktura šaudīgajā gaismā es ieraudzīju grozu. Tas bija darināts no veciem dēļiem pēc modeļa, ko Dāvids bija redzējis kādā žurnāla ilustrācijā. Sienas bija sasistas no dēļiem krūšu augstumā. Grozā atradās instrumenti. Tur bija sabojājies modinātāja pulkstenis, vecs teātra binoklis, Ziemsvētku eglītes papīra karodziņš un skārda taure.

— Balons tagad jāpiepilda, — Dāvids sacīja.

— Tas būs viegli, ja tikai grozs kārtībā, — es atteicu.

Es nejaudāju viņam pateikt, ka visi šie priekšmeti

mūs nespēs pat ne centimetru pacelt no zemes. Gan jau viņš pats to atklās.

— Tas nemaz nav tik viegli, — Dāvids domīgi bilda.

No istabas iznāca veļas mazgātājs, liels, robusts vīrs

ar veļas maisu. Uz visām pusēm stiepās veļas auklas. Šķita, vispirms viņš dosies uz veļas mazgājamo istabu, kas atradās pie bedres, bet tad apstājās, jo bija pārdomājis.

— Ko jūs tur darāt? — viņš tumsā sauca.

— Ciet klusu! Nerādīsimies viņam! — Dāvids čukstēja.

— Izdzēs lukturi! Nāc šurp! — viņš pavēlēja,

Mēs izdzēsām gaismu. Strādājām piķa melnā tumsā, pūlēdamies piepildīt balonu. Noņēmāmies vaiga sviedros. Bijām nometušies ceļos, viens no mums, cik jaudas, sūknēja gaisu, kamēr otrs turēja balona sienas, lai gaiss nevarētu izplūst ārā.

Balona drēbe pat nepakustējās.

— Viss velti!

Mēs pagriezām balona atveri pret rudens vēju. Brāzmas slīdēja pār kalniņu kā slapjas plaukstas, bet balonam vējš pūta garām. Balona apvalks kā bezveida masa pletās pār veļas auklām izraibināto kalniņu. Nakts ritēja savu gaitu. Virtuvē sen jau bija izdzēsta gaisma. Starp varenajiem mākoņu vāliem iemirdzējās retas zvaigznes.

— Mums nepieciešama gāze, — Dāvids beidzot ieminējās.

— Gāze?

— Patiesībā balonam jābūt pildītam ar šķidro gāzi, lai varētu turēties gaisā.

— Protams, to jau zinu, — es sacīju, lai gan man par to nebija nekādas jēgas.

Pašlaik skaidri bija saredzamas visas veļas auklas, kas stiepās pār kalniņu kā tālruņa vadi.

— Tev jāsadabū nauda, par ko nopirkt gāzes tvertnes, citādi tu nevarēsi lidot. Tu nevarēsi lidot, ja nesagādāsi naudu līdz sestdienai.

— Es to nokārtošu, — apsolīju, lai gan nezināju, kā to izdarīšu.

Tonakt uzkrita stipra salna. Ceļš bija gluži balts. Nākamajā dienā mēs atkal kūņājāmies pa kartupeļu lauka sasalušajiem zemes kukuržņiem.

VI

Īstenība dažkārt ir brīnumaināka nekā dzeja. Kāds Stokholmas laikraksts kopā ar balonu klubu svētdien rīkoja lidošanas sacensības ar pieciem baloniem. Gala mērķis bija mūsu baznīca.

Visi jaunsaimnieki dzīrās sagaidīt balonus pašās augstākajās vietās, kur tos var labāk saskatīt.

— Tie lido šurp! — ap pusdienas laiku skanēja balsis.

— Kur ta? — kāds cits atsaucās no tuvākā kalna.

— Tur! Va ta jūs neredzat?

Jaunsaimnieki bija uzcirtušies tīros kreklos. Bija gaiša rudens svētdiena. Labība jau ievesta. Gaiss dzidrs un zīdains.

Virs koku galotnēm, pār kurām kā zils jumols pacēlās debess jums, kļuva redzams liels, dzeltens balons. Drīz pavīdēja vēl pāris balonu.

— Viens no tiem apstājies. Tas pirmīt lidoja aplam ātri. Nu vairs nelaižas šurp.

— Tomēr, tomēr liekas, tas lido šurp!

Svešais balons tuvojās. Tas slīdēja lēnām, it kā grūdieniem. Virs rasas pielijušā meža tas izskatījās kā nereāls priekšmets. Kā zeltains no zara atrauts auglis tas slīdēja uz mūsu pusi, brīžiem, šķita, pacēlās tūkstošiem metru augstumā, brīžiem slīdēja zemāk. Reizēm tas iekrita gaisa bedrēs virs meža.

Cauri mežam jozu pie Dāvida.

— Kāpēc tu neatnāci ātrāk?

— Ta es jau nāku! Vispirms gribēju novērot, uz kurieni balons lidos.

— Vai tu esi no mūsu balona komandas vai ne? — Dāvids pikti vaicāja.

Rīta agrumā viņš bija aizvilcis mūsu balonu uz kādu atklātu vietu kalna kraujā. Lejā vizēja dzeltena auzu ru-gaine. Balona apvalks bija izklāts pār krauju. Tauvas piestiprinātas pie groza. Balonā joprojām nebija gāzes. Grozs bija nolikts zemē. Grozā atradās instrumenti: modinātājpulkstenis, mazs binoklis, taure, metināmā stieple, zviedru Ziemsvētku eglītes karodziņš.

— Dari savu darbu! — Dāvids man uzsauca.

Pats viņš dedzīgi rosījās ap grozu. Kārtoja tauvas. Mugurā viņam bija zila blūze, galvā naģene, kājas saskrambātas.

— Centīšos, — es attraucu.

— Vai tu nesaproti, ka visam jābūt kārtībā, iekams ierodas tie citi?

— Savu darbu es paveikšu. Ne jau tu vien vari komandēt!

Mēs uzskrējām kalnā, lai paskatītos, cik tuvu pielidojuši svešie baloni. Visi pieci bija izklīduši tālē pār mežiem. Divi vispār vairs nebija redzami. Bet divi joprojām lidoja uz mūsu pusi.

Tie izskatījās kā vientuļas, klīstošas planētas, šķita tik ērmīgi, gandrīz vai kā augļi bez saknēm. Arī mēness parasti bija kā auglis bez saknēm. Bet, ja sāka līt, tad lietus strēles likās kā saknes. Un mēness it kā ieauga zemē.

— Viens vismaz lido tieši šurp! — Dāvids sauca.

Balons kļuva lielāks. Tas lidoja virs mežmalas. Bija

redzama tauva, kas vilkās tam nopakaļus. Varēja saskatīt cilvēkus, kuri kustējās grozā. Viņi bēra lejup smiltis. Plūstošās smiltis arī bija līdzīgas tauvai. Veļas mazgātājs ar sievu, ziņkāres dati, bija iznākuši ārā un nostājušies pie veļas žāvēšanas šķūņa, lai redzētu balonu.

Balons pa to laiku lidoja tieši uz jaunsaimniecības pusi.

— Nu gan tauva aizķersies aiz mūsu mājas jumta un sagraus māju, — izbijusies vāvuļoja Dāvida māte.

Tauva, acīm redzot, bija izmesta ārā, lai to satvertu cilvēki. Bet neviens pat pirkstu nepakustināja.

— Tagad viņi dabūs, kāpēc nepaliek uz zemes! — atriebības un iznīcības domu iekvēlināta, sauca veļas mazgātāja sieva.

Pēc stundas ceturkšņa — iepriekš rāmajā rudens dienā pār mežiem bija sacēlies vējš — mēs jau varējām saredzēt balona grozā trīs vīru sejas. Vienam vīram mugurā bija balts kažoks. Visiem galvā bija ausenes un ap vidu siksnas, rokās binoklis un karte. Šķiet, šie trīs vīri kaut ko izlēma.

Velkamā tauva jau gandrīz sniedzās līdz koku galotnēm. Ja balons nokļūs virs jumta, tad tauva aizraus dūmeni. Skats bija draudīgs. Mēs skaidri saskatījām groza pinumu.

— Uz priekšu, pie mūsu balona! — Dāvids pavēlēja. — Laid vajā! — viņš kliedza.

Mēs devāmies atpakaļ pie balona. Iekāpām grozā. No koka darinātais balona grozs stāvēja kā stāvējis. Likās, ka zem mums iegrimst zeme, bet balons nekustējās.

— Parūpējies par instrumentiem! — Dāvids satraukts komandēja.

Ar svešo balonu notika kas negaidīts. Vīri sāka vilkt tauvu zem zeltainās lodes. Balons strauji slīdēja lejup. Tā dzeltenais jumols saplaka. Grozs draudīgi šūpojās gaisā. Nu balons nolaidās auzu rugainē. No groza izkāpa pasažieri.

Ar savām ausainēm, karšu futrāļiem un binokļiem viņi izskatījās pēc Marsa iemītniekiem.

— Esam nomaldījušies aptuveni kādu jūdzi, — viens no viņiem īgni ierunājās. — Bijām spiesti nolaisties te. Vainīgs vējš. Ko lai dara! Kā tad šo vietu sauc? — viņa balss skanēja pikti.

Pie viņa piesteidzās veļas mazgātājs.

— Te ir jaunsaimniecība. Es to nosaucu par «Jaunavas līci», — viņš mākslotā balsī paskaidroja.

Mēs abi ar Dāvidu stāvējām saslējušies mūsu balona grozā, kas atradās uz bālgani pelēkām sūnām klātā kalna. Krūmi mūsu acīm aizsedza svešos lidotājus, kas klaiņāja pa auzu rugaini. Viņi mūsu balonu pat nebija ievērojuši.

— Vai varētu aizņemties zirgu un balonu aizvest uz staciju? Vai jums ir zirgs? — viens no «Marsa iemītniekiem» vaicāja.

Vejas mazgātājs izgāza krūtis.

— Protams, man ir zirgs. Neparasts zirgs, — viņš atbildēja.

— Viņi balonu aizvedīs ar zirgu, — Dāvids čukstēja. Mēs izsviedām metināmo stiepli, apgriezām otrādi

modinātāju, mājām ar Ziemsvētku eglītes karodziņu. Ap mums rāmi pletās lauki un mežs. Mēs jutāmies apmierināti. Arī svešais balons bija spiests nolaisties. Tam nelaimējās sasniegt mērķi. Kad viņi laimīgi bija nokļuvuši zemē, vairs nebija lielas atšķirības starp mūsu un viņu balonu.

Uz mūsu balona dēļa es biju uzrakstījis:

No zemes paceļos Un atkal atgriežos Es zvaigžņu ce|ā.

Tas bija mans pirmais dzejolis.

JAUNSAIMNIEKI

I

Neilgi pirms jaunsaimniecības iepirkšanas pie mums kopā ar savu dēlu ieradās kāds no bijušajiem muižas kalpiem — labs paziņa un kaimiņš. Abi viņi ilgi sēdēja virtuvē un klusēja.

— Nūja, mēs taču allažiņ satikām gaužām labi, — vecākais vīrs ieteicās.

Valodas negribēja raisīties. Tas nekad nesola nekā laba. Pieminēja veco baronu, kas bijis tik vēlīgs, ka leizi gadā, Jāņu dienā, ļāvis muižas ļaudīm iziet cauri parkam.

— Viņš patiesi bija labs cilvēks. Reizi gadā viņš atslēdza parku un ļāva muižas ļaudīm iziet tam cauri, — bijušais kaimiņš uzņēma valodu.

Viņa dēls piekrizdams māja ar galvu.

Māte viesiem vārīja gaļas zupu. Tas bija mūsu smalkākais ēdiens, ko retumis dabūjām svētdienās. No katla kā protestēdams līda ārā kādas nelaikā nobeigušas govs skriemelis.

— Visi cilvēki tik vēlīgi nav, — bijušais kaimiņš atsāka, nekādi nespēdams rast jaunu sarunas vielu. — Vecais barons gan bija lāga dvēsele. Mēs tad staigājām gauži piesardzīgi pa parka celiņiem.

Pēc ēšanas ciemiņi vēl joprojām ilgi klusēja. Dēls sēdēja kā bluķis. Mēms un stulbs.

— Re, mums padomā kāds lūgums. Mēs taču allažiņ satikām gaužām labi. Bijām krietni kaimiņi, — večuks beidzot noteikti sacīja.

No virtuves griestiem it kā slīga lejup draudošs un nelaimi vēstošs plīvurs. Māte, stāvēdama pie pavarda, novērsās. Tēvs sēdēja savā parastajā krēslā, nolicis lielās strādnieka rokas uz galda. Neviens neatbildēja.

— Are, viņš šopavasar gribētu rentēt mājas, — sacīja večuks, mūsu agrākais kaimiņš, norādīdams uz savu dēlu. — Tās ir labas rentes mājas, labākās, kādas vien var dabūt.

Visi klusēja.

— Un tā nu šitās mājas izslīdēs no mūsu rokām, ja nesadabūsim maķenīt naudas. Nauda viņam vajadzīga pagaidām. Viņam apsolīts kārtējais aizdevums, bet to viņš dabūs tikai pēc diviem mēnešiem. Ja nu mēs naudu nesagādājam tūlīt, tad rentes mājas aizies mums gar degunu.

Klusums kļuva nomācošs, bet bijušais kaimiņš likās to nemanām.

— Es tak par viņu galvoju, — večuks norādīja uz dēlu, kam bija vajadzīgs aizdevums. — Uz īsu laiciņu viņam vajadzētu divi tūkstoši kronu. Naudu viņš atdotu pēc diviem mēnešiem. Mums nav neviena cita, kam lūgt. Esam iekļuvuši gatavā dimbā. Mēs taču tolaik tik labi satikām.

Visi, kas atradās istabā, saprata, ka mani vecāki iekritīs šajās lamatās.

— Jūs esat strādājuši vairāk par visiem citiem, tad nu arī sapratīsit, ko tas nozīmē, — bijušais kaimiņš turpināja. — Jūs droši vien neesat tukšinieki, kazi, lādes dibenā atradīsies kāds taukšķis. Protama lieta. Cits jautājums, vai gribat sniegt palīdzīgu roku savam tuvākajam, kas nonācis ķibelē. Mēs tad nu nezinājām nevienu citu, pie kā griezties šajā nelaimē.

Tēvs joprojām klusēja. Viņš tikai sēdēja un stingi lūkojās zemē. Mēs, viņu vērodami, sapratām, kā gar viņa acīm aizslīd tīrumi. Glaimi viņu neskāra, bet vārdi, ka jāpalīdz cilvēkam, kam uzbrukusi nelaime, nepalika bez ietekmes.

— Bijām, edz, domājuši uzņemt paši savu jaunsaimniecību. Vienu tādu esam noskatījuši un pieprasījuši. Pirmā iemaksa mums jāizdara šopavasar, — tēvs skaidroja.

— Līdz tam laikam jūs tak savu naudu dabūsit. Runa jau ir tikai par diviem tūkstošiem un uz neilgu laiciņu, — bijušais kaimiņš atbildēja.

— Tieši šādu summu mēs savā mūžā esam iekrājuši, — tēvs, kas neprata melot, atbildēja. — Glabājam to skaidrā naudā. Mums tiešām laimējies savā mūžā iekrāt divus tūkstošus kronu. Bet man drīz paliks piecdesmit gadu. Ar šo naudu bijām cerējuši izdarīt pirmo iemaksu par mūsu pašu jaunsaimniecību.

— Nu līdz iemaksas laikam nauda jums būs rokā kā likts, — večuks pārliecinoši apgalvoja, un viņa dēls māja ar galvu. — Un pa to laiku nauda droši vien gulēs mierīgi lādē. Jebšu, kazi, gribat dot peļņu akciju sabiedrībai. Bet jūs varētu palīdzēt savam kaimiņam un draugam, un mēs šo palīdzību mūžam neaizmirsīsim.

Sie vārdi šķita ļoti saprātīgi. Tā vien likās, ka tēvs padosies, ja tikai neradīsies kāds, kas modinās viņā pretestību.

— Nu, ko tu teiksi, māt?

Draudīgais plīvurs tagad noslīga tik zemu pār mūsu galvām, ka pietrūka elpas. Māte mazgāja traukus. Tukšajos šķīvjos grabēja ar tuberkulozi nobeigušās govs kauli. Māte neatbildēja.

— Nevaram taču noraidīt, ja sola, ka naudu dabūsim ātrāk par pirmo martu? — tēvs vaicāja un izaicinoši raudzījās uz māti.

Beidzot ierunājās māte.

— Ko ta mēs tai mežā iesāksim? Cik reižu to esmu sacījusi, — viņa naidīgi un nozīmīgi atteica.

Jaunsaimniecība, kuru mēs gribējām pirkt, atradās mežainā apvidū. Izteiktie vārdi apliecināja mātes konservatīvismu, viņas nepatiku doties uz šo apvidu.

Bet viņu pārprata. Tēvs nebija pamanījis viņas apslēptās domas. Viņam likās, ka māte ar mieru aizdot. Tik maz viņi viens otru saprata.

— Tad jau būs vien jāpalīdz, ja ir droši, ka naudu saņemsim atpakaļ līdz pirmajam martam, — tēvs piekrita.

Pēc īsa brītiņa mēs jau bijām vienojušies un sēdējām pie virtuves galda. Man, rakstītpratējam, vajadzēja glīti un skaidri uzrakstīt kvīti. Lielais, stulbais dēls uzskri-bēja savu parakstu. Viņi dabūja naudu un tūlīt devās projām.

— Savu naudu tu vairs neredzēsi, — māte aizrādīja, kad svešie bija aizbraukuši.

— Un to tu saki tikai tagad? — tēvs apmulsis vaicāja.

Manu vecāku dzīvē bija radies bezgala daudz rūpestu.

II

Skaidrs, ka naudu viņi nesaņēma noteiktajā termiņā. Parādnieki prasīja pagarinājumu. Mani vecāki visu mūžu bija pūlējušies, lai sakrātu šos divus tūkstošus. Tēvs jau deviņu gadu vecumā bija sācis muižas kalpa gailas. Pirms tam gājis ganos. Viņu kapitāls nu bija izkūpējis kādā svētdienas pēcpusdienā pēc mielošanās ar gaļas zupu.

Jaunsaimniecību nu, protams, vajadzēja pirkt uz parāda. Tā maksāja sešus tūkstošus kronu. Ar iekrāto naudu vecāki bija cerējuši nokārtot iemaksu. Atlikumu vajadzēja nolīdzināt desmit gados. Ja viņiem laimētos dabūt aizņēmumu, tas amortizējams trīsdesmit gados. Mājlopu un darba riku iepirkšana, tāpat arī mājas celšana, maksāja bargu naudu.

Lai saņemtu jaunsaimniecības aizņēmumu, viens no daudzajiem noteikumiem bija, ka jaunsaimnieks nedrīkst būt vecāks par piecdesmit gadiem. Tēvam daudz no piecdesmit netrūka, tāpēc vajadzēja pasteigties.

— Ko mēs tur mežā iesāksim? Tagad tu pats saproti, ka mums tas nav lemts! — māte vienmuļā balsī «ipgalvoja.

— Mēs taču esam jau rakstījuši un jaunsaimniecību pieprasījuši, — tēvs skaidroja.

Mans tēvs neprata rakstīt. Viņš nebija gājis skolā. Rakstītam burtam viņa uztverē bija milzīga nozīme. Viņa izpratnē burti bija saglabājuši savu pirmatnējo maģisko spēku. Tēvs māņticīgi pakļāvās rakstīta burta varai.

— Ko tad lielu viņi ar mums var izdarīt! Mums jāraksta atsaukums. Paliksim vien, kur esam, — māte tiepās.

Tēvs negribēja piekrist. Kādā svētdienā viņš aizbrauca pie saviem parādniekiem. Mājās tēvs atgriezās sapīcis. Viņš izskatījās kā izmircis, lai gan lietus nelija. Tikai ar grūtībām viņš spēja runāt par savu braucienu.

— Pašlaik viņi vēl nevarēja atdot. Nez kas viņiem sameties. Bet viņi parādu samaksās, to cieši apsolīja.

Tēvs bija atgriezies mājās, nekā nepanācis.

— Nekad viņi neatdos. Tas ir mājiens, ka mums jāpaliek tepat, — māte bilda.

III

Šajā grūtajā laikā pie mums ieradās mātesbrālis Jānis. Viņš atnāca tai pašā svētdienā; Jānis bija namdaris un galdnieks, neprecējies, jau septiņdesmit gadu vecs. īstenībā viņš nebija manas mātes brālis, bet gan vecāsmātes brālis. Viņa seja bija gluda kā ola, it kā neskarta. Muguru reimatisms bija saliecis gandrīz taisnā leņķī. Visiem bija zināms, ka tēvocis Jānis iekrājis naudu, ko noguldījis bankā. Tomēr neviens nezināja, cik liela šī summa. Minēja dažādas summas, sākot ar vienu tūkstoti līdz pieciem tūkstošiem.

— Esmu iekrājis tādu nieku, — līkais večuks sacīja. — Jūs to no manis varat dabūt bez jebkādiem procentiem, ja atjaujat palikt pie jums līdz mūža vakaram.

Māte nobālēja. Viņa ienīda tēvoci Jāni. Neviens nezināja, kāpēc. Manuprāt, arī viņa pati to nezināja.

— Varētu jums jaunajā vietā uzcelt māju, — večuks sacīja. — Esmu ar mieru sākt kaut vai tūlīt, tad līdz jūsu atbraukšanai māja būtu gatava.

Virtuvē no jauna risinājās dramatiski notikumi. Tēvs kļuva domīgs.

— To jau gandrīz varētu darīt, ja nu mēs esam iekūlušies tādā ķibelē, — viņš prātoja. — Tādā gadījumā mums arī nevajadzētu meklēt jaunsaimniecības aizņēmumu. Viss ir atkarīgs no noteikumiem.

— Ja jūs mani uzņemtu savā pajumtē, tad man nebūtu jāiet nabagmājā. Iet uz turieni es negribu. Esmu iekrājis trīs tūkstošus divus simtus. Tā ir visa mana bagātība. Procentus es neprasu, naudu jums aizdodu. Ņemiet mani savā maizē. Palikšu pie jums līdz mūža vakaram. Vēlos, lai jūs mani uzņemat pilnā aizgādībā.

Vecāki pret viņa noteikumiem cēla iebildumus.

— To mēs nevaram apsolīt. Kad saņemsim aizņēmumu vai kā citādi iegrozīsimies, tad jūsu naudu atmaksāsim. Kazi, nemaz tik ilgi nebūs jāgaida, — tēvs klāstīja.

Tēvoci Jāni tas, acīm redzot, neapmierināja. Viņš labprāt gribēja dzīvot pie mums. Viņš saprata, ka mani vecāki nekad nedabūs atpakaļ aizdoto naudu. Tāpēc jutās pavisam drošs.

Es uzrakstīju parastu parādzīmi. Trīs tūkstoši kronu liels aizņēmums, uzteikšanas termiņš viens gads. Uzteikums tūlīt stājas spēkā abām pusēm. Divus simtus tēvocis Jānis paturēja sev.

— Tad nu mēs varam nopirkt maķenīt iekārtu un arī tūdaļ iemaksāt divus tūkstošus, — tēvs rēķināja. Māte klusēja.

Vecāku parāds par jaunsaimniecību tad būtu četri tūkstoši kronu. Trīs tūkstošus viņi paliek parādā tēvocim. Jaunsaimniecība maksā sešus tūkstošus, bet viņu parāds jau sakāpis līdz septiņiem tūkstošiem.

— Tagad nu tas būtu nokārtots, ja jau esam iesnieguši pieprasījumu pēc jaunsaimniecības, — tēvs piebilda.

Patiesībā jaunsaimniecību bija nopircis tēvocis Jānis. Māte viņu ienīda. Tomēr viņš bija ieradies kā glābējs, kad mani vecāki bija izsaimniekojuši savu ietaupījumu. Nu viņš diendienā dzīvos mūsu mājā un ēdīs pie mūsu galda.

IV

Dzelzceļa stacijas uzgaidāmajā telpā bija izkārtas akciju sabiedrības «Jaunsaimniecība» afišas. Lai aizkavētu zviedru emigrāciju, nacionālā apvienība bija ierosinājusi ideju par jaunsaimniecībām. Tā gribēja cīnīties pret emigrāciju, bet pati kļuva iekšzemes emigrācijas veicinātāja. Divdesmitā gadsimta pirmajos desmit gados Zviedrijā krāšņi uzplauka jaunsaimniecību kustība.

Afišās bija uzzīmēta sarkani krāsota māja ezera malā. Mājas kalniņā slējās karogkārts, pa koši zaļo, saules apmirdzēto zāli tipšināja vistas kopā ar draiskulīgiem telēniem. Kalniņā stāvēja gaišmatis virs un mīļi runājās ar savu sievu, kas, apsējusi baltu priekšautu, bija iznākusi uz lieveņa kāpnēm. Blakus vīram rotaļājās bērni ar gaišiem, cirtainiem matiem. Viņi bija izstiepuši rociņas pret kaķi, kas stāvēja, uzmetis kūkumu. Likās, gandrīz vai varēja dzirdēt, cik jauki kaķis murrā.

Darba vietās ieradās jaunsaimniecību aģenti un runāja līdz aizsmakumam.

— Pašlaik, kad strauji samazinās zemkopju skaits, jaunsaimniecību kustība piespiedīs cilvēkus pievērsties zemei, — aģenti sprediķoja. Arī pilsētniekiem vajadzētu atgriezties uz laukiem. Kolonizēsim Zviedriju. Mums tikai nepieciešami savi iekšzemes kolonisti.

«Iekšzemes kolonists» kļuva par spārnotu vārdu. Pat tādi analfabēti kā mans tēvs iemācījās šo jauno vārdu. Mēs kļuvām «iekšzemes kolonisti».

— Paplašināsim Zviedriju pašas zemes robežās, — sauca jaunsaimniecību aģenti. — Savas mājas celšana uz brīvas un neskartas zemes padziļina tēvzemes mīlestību, kāpina nacionālās jūtas. Tādējādi tiek radītas saites, kurām liela nozīme ne tikai vienas paaudzes, bet arī nākamo paaudžu dzīvē. Darbojieties nākamo paaudžu labā! Jaunieši, kas uzauguši pašu mājās, paliks pie sava zemes stūrīša, nevis meklēs nedrošu eksistenci svešā zemē.

Aģenti sprediķoja. Afišas stacijas uzgaidāmajā telpā kliedza, izvirda krāsas, musināja. Afišas iededzināja ugunis, apgaismoja debesis, turēja pār zemi apgaismības spoguli. Solīja svētlaimības valsti šajā pasaulē.

Biju aizbraucis uz staciju darīšanās. Stāvēju un blenzu uz afišām. Pie tām jau klimta kāds vīrs.

— Kas tu tāds esi?

— Esmu no jaunsaimniecības.

— Tad jau laikam jaunsaimnieka dēls?

— Jā.

Afišas lasītāja acis iedzirkstījās.

— Ari man ir zēns tavā vecumā, — viņš sapņaini teica.

v

Sākumā jaunsaimniecību kustību mazliet saistīja ar reliģiju. Tā sludināja Resijs^2, kas «raka dziļi». Tomēr šajā kustībā galvenokārt slēpās sapnis par «savu kaktiņu, savu stūrīti zemes». Mūs no Eklandes uz mežaini aizdzina nevis «sava kaktiņa» romantika, bet gan prasība pēc brīvības.

Mans tēvs bija proletārietis individuālists. Izbēdzis no muižas feodālisma, viņš kļuva īsts individuālists. Viņš gan nebija iegrimis spriedelējumos par cilvēka dvēseles viengabalainību, tomēr man šķiet, ka tās esamību viņš noģida pēc tam, kad baronam vairs nebija noteikšana par viņa miesu. «Kam tu piederi?» — «Nevienam. Esmu jaunsaimnieks.» Aptuveni tā laikam risinājās viņa domas.

Sadalot lielo muižu, radās septiņdesmit jaunsaimniecības. Muižu sadalīja mazītiņās «šūniņās». No visām malām plūda šurp cilvēki un līda šajās «šūniņās» gluži kā kūniņās, lai vēlāk no tām attīstītos par tauriņiem. Visā zemē sāka sadalīt šādas lielas muižas un pat vēl lielākas. Tās sadalīja tādās pašās mazītiņās «šūniņās».

Ikvienu agrako muižas iebūvieša mājeli pārkārtoja par jaunsaimniecību. Kad ar vecajām mājelēm vairs nepietika, jaunas zemes sloksnes ierādīja aiz iebūviešu māju robežām neskartā līdzenumā. Jaunsaimniecības bija pavisam jauna tipa mājeles, kas izauga uz mālainās zemes.

Tagad uz sadalītajiem muižas laukiem, kas agrāk piederēja vienai pašai ģimenei, dzīvoja septiņdesmit jaunsaimnieku. Lielāko daļu šo zemes sloksnīšu sauca par «nepilnīgām saimniecībām», proti, no tām nevarēja iztikt.

Vienu no šīm daudzajām jaunsaimniecībām bija iepirkuši mani vecāki. Sai jaunsaimniecībai piederēja sešas mucas vietas tīrumu. Arī neliela meža sloksnīte. Tīrumi kā ķīlis iespiedās silājā, tie bija kā īsts «ģimenes dārziņš».

Lai gan jaunsaimniecības sīki jo sīki pārzināja akciju sabiedrība «Jaunsaimniecība» un mājsaimniecību apvienība, tomēr retumis tajā iekļuva «dumpinieki». Tie šķendējās par jaunsaimniecībām. Lādējās par akciju sabiedrību, kas tās pārdeva. Daudzi jaunsaimnieki izputēja. Viņi nevarēja nomaksāt procentus un amortizācijas naudu. Ūtrupes kļuva visai parastas. Jaunsaimnieki nespēja vilkt dzīvību savā «nepilnīgajā saimniecībā».

Tā radās jaunsaimnieku proletariāts.

vi

Vecajā istabā ar dzelzs pavardu dzīvoja manas mātes tēvs. Viņš bija astoņdesmit piecus gadus vecs, ar kleinām kājām. Kopā ar viņu šai istabā mita tēvocis Jānis, kas bija aizdevis mums naudu. Jaunajā, Jaņa celtajā mājā dzīvoja mani vecāki, mātesmāte, mans vecākais bialis un es. Mums bija viena istaba un virtuve.

Mātestēvs un mātesmāte visu mūžu bija nostrādājuši muižā vieniem un tiem pašiem baroniem, proti, pieredzējuši triju baronu valdīšanu. Kad viņi vairs nespēja strādāt un kļuva pavisam nespēcīgi, rūpes par viņiem vajadzēja uzņemties maniem vecākiem, jo citādi vecīši nonāktu nabagmājā. Tēvocis Jānis turpretī bija strādājis par namdari un varēja nodrošināt savas vecumdienas mūsu ģimenē.

Un tā nu mūsu mājās mitinājās un steberēja trīs kroplīgi večuki, pieturēdamies pie sienām, mēbelēm un balstīdamies uz kruķiem.

— Kāpēc mēs atrodamies te? — dažkārt mēdza ievaicāties vecaistēvs, kad vecāmāte mērces trauciņā viņam ienesa ēdienu. Vecitim bija jāēd no mērces trauciņa, jo viņš nemitīgi trisēja.

Viņš bija aizmirsis notikumu secību un nespēja aptvert, kāpēc nedzīvo Eklandē.

— To te sauc par jaunsaimniecību. Mēs pārvācāmies, — vecāmāte viņam skaidroja.

— Va ta barons atļāva? Cik ta tāda jaunsaimniecība maksā? — vecītis tincināja.

— Runā, ka esot samaksājuši sešus tūkstošus.

-— Sešus tūkstošus

— Jā, tik daudz esot bijis jāmaksā.

— To viņi nemūžam nevarēs samaksāti

Tomēr ši summa viņa smadzenēm bija pārlieku liela, un viņš bieži vien to sajauca.

— Viņi samaksājuši sešdesmit tūkstošus, — vecītis apgalvoja.

— Nē, sešus.

Dažreiz viņš summu atkal samazināja.

— Saka, ka viņi samaksājuši vienu tūkstoti. Neba tas iespējams.

— Sešus tūkstošus, — sarunu biedrs viņu izlaboja.

— Va ta nav vienalgal

Vecīša smadzenēm pat šis tūkstotis bija aplam liels astronomisks skaitlis.

vn

Jaunsaimnieki bija vesels individuālistu kolektīvs. Attieksme pret akciju sabiedrību viņiem bija vienāda, un tomēr viņi neapvienojās pret to. Viņi pat nenoģida, ka ir vesels kolektīvs.

Nevienu lietu viņi nepirka kopīgi. Nekad neko nepārdeva kopīgi par labāku cenu. Viņi nespēja vienoties kopēji izlietot kādu darba rīku vai transporta līdzekli. Jaunsaimniecību kaujaslaukā kā kraukļu bari nometās uz dzīvi privāti miesnieki, aldari, zivju tirgoņi un simtiem dažādu aģentu.

Jaunsaimnieki bija individuālisti. Viņi nekādi nespēja aptvert, ka šajos sadalītajos muižas laukos mitinās septiņdesmit jaunsaimnieku ar vienādiem dzīves apstākļiem. Viņi neparko negribēja ticēt, ka pasaulē ir vēl citi jaunsaimnieki. Jaunsaimnieki bija un palika tikai viņi vieni paši.

Jaunsaimniecības nosauca par «Marijas birzi», «Miera mītni», «Rūķīšiem», «Saulaini», «Katrīnas dārzu», «Dāliju kalniņu», «Skaisto līci», «Laimes pakavu» un tamlīdzīgi. Šie vārdi pauda idili. Saimnieki pat neizprata savu māju nosaukumu jēgu. «Dāliju kalniņš» atradās līdzenā vietā. Pilsētas veļas mazgātāja

māju sauca par «Jaunavas līci», lai gan no līča tur nebija ne miņas.

Jaunsaimnieki bija saplūduši no austrumiem un rie-lumiem. Visā apkārtnē radās jaunsaimniecības. Tos, kam zemes bija mazliet vairāk, būtu vajadzējis dēvēt par sīkgruntniekiem. Taču parasti arī tos sauca par jaunsaimniekiem.

Advokāts bija izņēmums. Agrāk viņš bija dzīvojis pilsētā. Kādā veļas mazgājamā telpā pie upes mitinājās divas ģimenes: paša advokāta lielā ģimene ar sešiem bērniem un viņa vecāki. «Advokāts» bija tikai iesauka. Ar advokatūru viņš nekad nebija nodarbojies, bet strādājis par virpotāju. Taču tagad viņš noņēmās ar jaunsaimnieku darīšanām. Gluži pašaizliedzīgi viņš nodevās jaunsaimnieku jautājumiem, par kuriem paši jaunsaimnieki pat dzirdēt negribēja.

Advokāts bija inteliģents cilvēks, pēc rakstura sangviniķis. Viņš sevi uzskatīja par burvju mākslinieku, vārdu sakot, bija diezgan parasts jaunsaimnieka tips, bet tieši tāpēc viņam nelaimējās. Viņš bija vienas dienas sapņotājs, taču spara viņam bija bezgala daudz. Jaunsaimnieki viņa ierosinājumus nepieņēma.

Viņi gandrīz nekad nepiedalījās rīksdaga vēlēšanās, tomēr advokāts allaž staigāja apkārt, aģitēdams par nez kādām vēlēšanām.

— Būtu labāk sēdējis mājās un strādājis, uzcēlis sev dzīvojamo istabu, — jaunsaimnieki aizrādīja.

Advokāts nekad netika pie mājas celšanas. Bet tieši par savu saimniecību viņš neraizējās.

— Mums jāievēl tāds rīksdaga loceklis, kas interesētos par mūsu dzīvi un aizsargātu mūs pret akciju sabiedrību, — advokāts pamācīja.

— Viņš pats gribētu iekļūt rīksdagā, lai nebūtu jāstrādā, — jaunsaimnieki prātoja.

— Mums vajadzētu izsludināt sanāksmi un uzrakstīt iesniegumu valdībai, — advokāts skubināja.

— Tad viņam vismaz nevajadzētu strādāt tikmēr, kamēr viņš sastādīs šo iesniegumu, — jaunsaimnieki zobojās.

Advokāts pie viņiem itin nekā nepanāca. Jaunsaimniekiem nepatika, ja kāds noņēmās ar viņu «darīšanām». Viņi pat negribēja atzīt, ka ir vairāki jaunsaimnieki. Ikviens no viņiem uzskatīja sevi par vienīgo jaunsaimnieku.

Ja dažs kādreiz ari balsoja par kādu rīksdaga deputātu, tad tikai no brīvas gribas. Mans tēvs bija tāds «brīvdomātājs», kas nekad nebalsoja. Tā bija reakcija pret muižas laikiem, kad barons savus kalpus braukšus lika aizvest uz vēlēšanām, lai ar šādu rīcību nopirktu viņu balsis.

Vārdam «liberāls» jaunsaimnieku vidū bija laba skaņa. Liberāls nodoklis, liberāls cilvēks, viņi mēdza sacīt.

Jaunsaimnieki domāja, ka viņi ir liberāļi.

VIII

Sikgruntniekam un manam tēvam piederēja pāris tīruma sloksnīšu, ko šķīra tikai šaura, akmeņaina eža. Viņi katrs ara savu lauciņu ar vienu zirgu. Ar pāris zirgiem varētu art dziļāk. Mālainā zeme bija par smagu' un sīkstu vienzirga arklam.

Ardami viņi pienāca viens otram tik tuvu klāt, ka varēja sarunāties.

— Nebutu par Jaunu strādāt ar diviem zirgiem, — teica sīkgruntnieks.

Par abiem viņiem bija divi zirgi.

— Jā, — tēvs atbildēja.

Arot viņš parasti mēdza aptīt grožus ap vidu.

— Tad par kādu sprīdi iekļūtu dziļāk zemē, — sīk-gruntnieks bilda.

Viņam gan laikam bija tumša nojauta par zemkopības «pravieti» Resiju, kas «raka dziļi».

— Protama liela, tas būtu labi, bet, ja cilvēkam ir viens pats zirgs, tad jāiztiek ar to, — tēvs atbildēja.

Viņi stāvēja katrs pie sava arkla, katrs aiz sava zirga un sarunājās pāri ežai.

— Jāiztiek vien ar to pašu, kas ir, — sīkgruntnieks piekrita.

Viņiem nekad neienāca prātā doma, ka viens varētu iejūgt abus zirgus arklā un tā labāk uzart tīrumu. Otrs pa to laiku paveiktu kādu citu darbu.

Viņi bija individuālisti.

IX

Pa lielceļu gāja advokāts.

— Ja tikai šī viena pati muiža sadalīta septiņdesmit saimniecībās, tad kopā iznāk — septiņdesmit reiz seši tūkstoši. Dažiem jaunsaimniekiem pieder sešas mucas vietas zemes, citiem tikai četras vai trīs, dažiem atkal vairāk.

Arāji sāka ausīties.

— Talad vismaz kails pusmiljons kronu? — advokāts prašņāja.

— Jā, — sīkgruntnieks atbildēja.

Viņa jaunsaimniecībā bija astoņas mucas vietas zemes, un tās maksāja deviņi tūkstoši kronas.

— Akciju sabiedrība visu muižu nopirkusi par trīssimt tūkstošiem, — advokāts turpināja.

— Tā jau saka. Laikam gan būs taisnība.

— Trīssimt tūkstoši jāatņem no sešsimt tūkstošiem, — advokāts tincināja.

— Jā, tā jau nu iznāk.

— Tātad akciju sabiedrības kungiem pašiem paliek trīssimt tūkstoši kronu?

Arāji klusēja.

— Un sabiedrībai turklāt paliek pati muiža un mežs?

— Tā gan.

— Muižas ēkas vien būs savu pusmiljonu vērtas. Bet sils ir nenovērtējams.

Arāji klusēja. Šie skaitļi viņiem bija neaptverami.

— Vai tagad jūs saprotat, ka mūs dīrā un ka šīs jaunsaimniecības nav nekāda labdarība? — advokāts nerimās.

— Nē, nu jāķeras pie arkla, — mans tēvs bilda, pievērsies sīkgruntniekam, un sāka strādāt; groži viņam visu laiku palika aptīti ap vidukli.

Advokāts soļoja tālāk. Neviens viņā vairs neklausījās.

— Nu, tad ardievu! Gan jūs kādā dienā atzīsit, ka man bija taisnība! — viņš izsaucās.

Tēvs tikai ara. Viņam piederēja sešas mucas vietas liela «nepilnīga jaunsaimniecība». Viņš nespēja tikt pie «pilnīgas» jaunsaimniecības.

X

Kādā dienā pie mums ieradās mātesbrālis Kārlis. Viņš bija pirmais viesis mūsu mājās. Tēvocis bija nostaigājis aptuveni divas jūdzes un devies ceļā pulksten sešos no rita. Stundas laikā viņš nogāja vienu jūdzi, jo zābaki berza kājas.

Tēvocis Kārlis bija sirsnīgākais cilvēks mūsu dzimtā. Hs viņu mīlēju. Viņš bija manas mātes istais brālis, turpretī tēvocis Jānis bija vecāsmātes īstais brālis. Viena roka tēvocim Kārlim bija gaudena. No sešu bērnu lielās ģimenes vienīgi mana māte un viena viņas māsa nebija nomirušas agrā bērnībā vai arī sakropļotas.

Viena mātesmāsa, kas bija mantojusi dzimtas līksmo garu, bērnībā izkritusi no gultas. Viņa pārlauzusi kāju un tā nu visu mūžu viņai bija jāstaigā ar dzelzs kruķi. Kādu laiciņu viņa strādājusi muižā par kalpa sievu. Vēlāk Stokholmas dienvidos īrējusi pamestu aresttelpu. Šajā pamestajā graustā, kuru dabūja par lētu īres maksu, viņa dzemdējusi savus bērnus. Viņa šuva kādai noliktavai strādnieku kreklus par astoņām ērām gabalā. Ikvienam kreklam bija sešas šuves un seši pogcaurumi; tos visus vajadzēja labi nostrādāt.

Viens no mātes jaunākajiem brāļiem divdesmit gadu vecumā bija miris ar ātro diloni, miris uz tā paša dīvāna, uz kura es tagad gulēju. Viena gluži vesela māsa bija kļuvusi mormone^3 un izceļojusi uz Amerikas Savienotajām Valstīm.

Kāds no mana tēva jaunākajiem brāļiem joprojām strādāja muižā par kalpu. Mātesbrālis Kārlis arī bija muižas kalps ar kuplu bērnu bariņu, ko pēc sievas

nāves aprūpēja pats. Arī mani vecāki pēc apprecēšanās bija strādājuši muižā par kalpiem. Par tēvatēvu vecāki vairījās runāt, tāpēc manī modās domas, ka viņa izcelšanās ir diezgan šaubīga.

Vispār par maniem attālākiem senčiem nekas nebija zināms. Mātes mātesmāte esot nodzīvojusi līdz astoņdesmit gadiem un mūža vakarā kļuvusi mazliet jocīga, tīri kā bērna prātā. Viņai bijuši septiņi bērni.

Tēvocis Jānis un mātesmāte izauguši spirgti un veseli un pārdzīvojuši citus īsteniekus. Viņu dzīves vieta saukta par Dumbrāju. Kāds vecāsmātes brāļa mazulis bērnībā tupējis zem galda, kamēr citi ēduši. Vecāsmātes māsa Karolīne bijusi epileptiķe un noslīkusi akā.

Varētu likties, ka esmu cēlies no deģenerētas dzimtas, taču es tam neticu. Daudzo slimību vaininiece bija nabadzība, jo vecākiem nebija laika bērnus pieskatīt un par tiem rūpēties.

Tieši pulksten divpadsmitos mūsu istabā ienāca tēvocis Kārlis.

— Gribēju paraudzīties, kā jūs dzīvojat, — viņš teica savā skanīgajā balsī.

— Būtu bijis prātīgāk, ja tu nogaidītu, kamēr mēs kaut cik iekārtojamies, — māte pārmeta.

— Un nu jums pašiem sava māja, — tēvocis Kārlis bilda, nemaz nelikdamies traucēties.

Māte novērsās. Viņa laikam domāja par naudu, ko samaksājis tēvocis Jānis.

— Skaista māja, — māte nomurmināja.

Tēvs turpretī jutās lepns. Viņš dega nepacietībā parādīt jaunsaimniecību. Viņš jau sen bija gaidījis šā viscienījamākā viesa apciemojumu.

— Pagaidām jau gan te diez kā neizskatās, — viņš pazemīgi teica, gaidīdams uzslavu.

Māja atrodas pašā lielceļa malā. Tas dod daudzas ļn iekšrocības. Labi vien būs.

Tēvocis Kārlis lūkojās pa logu, aiz kura vijās lielceļš,

I ,is bija vainīgs, ka viņam noberztas kājas.

Viņš novilka kurpes. Zeķes bija galīgi saplīsušas. Kāju papēži kļuvuši sarkani un jēli.

Esmu maķenīt noberzis kājas, — viņš teica, lai gan izskatījās tā, it kā tās būtu noberztas līdz kaulam.

•— Te būs zeķu pāris, — māte bilda, un viņas balss skanēja laipnāk.

Viņa šo brāli ļoti mīlēja. Stingrība apliecināja tikai to, ka viņš ir jaunākais brālis, kas allaž pamācāms.

Tēvocis Kārlis noglaudīja zeķes. Viņam iedeva arī pāri novalkātu drēbju čību. Viņš atplauka.

— Ja tikai būtu veselība, gan jau izsistos, — tēvs atsāka, pilnīgi aizņemts ar domām par savu saimniecību. — Galvenais ir veselība, citādi maza bēda.

— Drīz arī abi dēli būs lieli. Tad darbaspēka netrūks. Viss nepieciešamais jums jau ir, — tēvocis Kārlis tērgāja.

Tēvs dega nepacietībā viesim ātrāk izrādīt savu saimniecību. Viņš gribēja svainim parādīt grāvjus un me-žiņu. Parādīt piebūves. Tēvs bija uzvilcis tīru, tikko sarullētu zilu blūzi. Kuplā bārda aizklāja gandrīz visu seju. Bet no bārdas brīvajās vietās rotājās gaišs un silts smaids. Viņam bija grūti nosēdēt mierā.

— Kad būsim iekoduši, iesim ārā un apskatīsimies. Nav jau nekas liels. Bet, ja nu tu esi atnācis, tad gan iziesim un paraudzīsimies, — tēvs sacīja.

Tēvocis Kārlis aši aizgāja uz vecātēva mājeli. Gaudenais vecaistēvs zvilnēja gultā. Tā kā bija svētdiena, istabā atradās arī tēvocis Jānis. Tēvs un dēls pārmija tikai nedaudzus vārdus.

— Saka, šie esot samaksājuši piecdesmit tūkstošus, — vecaistēvs ierunājās.

— Nē, sešus, — tēvocis Kārlis izlaboja.

— Va ta nav vienalga!

Tēvocis Kārlis drīz vien atgriezās mūsu istabā.

Visu laiku, kamēr mēs runājām, vecāmāte salkstošām acīm raudzījās uz tēvoci Kārli. Skatiens kā zīstin iezīdās dēlā. Villas briļļu ietvari bija nostiprināti ar vasku. Aiz briļļu stikliem blāvoja pusaklās acis. Lāgiem viņa dēlam ar rokām nez ko rādīja, bet viņš nesaprata.

Dēla atnākšana vecīti ārkārtīgi bija iepriecinājusi. Tad nu reiz abi bērni bija pie viņas. Viņa vēlējās pabūt brītiņu vienatnē ar tēvoci Kārli un pārmīt dažus vārdus. Kārlis taču bija viņas dēls, viņa to bija dzemdējusi.

Izdzirdusi, ka tēvs ar tēvoci Kārli ies apskatīt jaunsaimniecību, vecīte saprata, ka nav vairs lielas izredzes pārmīt ar dēlu vienatnē dažus vārdus. Viņas astoņdesmit gadu vecās, blāvās acis kļuva vēl skumjākas nekā iepriekš. Alkatīgi viņa ar skatienu vērās dēlā, bet tas neko nemanīja. Dēls nesaprata viņas mājienus un klusās zīmes.

XI

Tēvs aiz nepacietības nevarēja sagaidīt, kamēr paēdīs. Mazliet iekoduši, abi vīri žigli izmetās ārā.

Tēvs izgāja pirmais, aiz viņa, uzāvis drēbju čības, klunkuroja tēvocis Kārlis. Viņi devās laidarā un apskatīja abas govis, kas māva, noilgojušās pēc citām govīm. Tad viņi iegāja stallī pie zirga. Vecmāmuļa sēdēja pie loga un raudzījās, kā abi vīri staigā iekšā un ārā pa piebūvēm, bet tie viņu neievēroja.

Tēvs galvenokārt vēlējās parādīt tēvocim Kārlim tī-i umus.

Darba te būs aplam daudz, — tēvocis pratoja.

Viņš saprata, ka tieši tā jārunā.

— Pagaidām šai vietai nav lielas vērtības. Tā ir nolaista. Viss te ir nolaists, — tēvs skaidroja.

Viņš vilka radinieku cauri krūmājam.

— Gan tu tiksi galā, — tēvocis apgalvoja.

Ar mātes iedotajām čībām kājās viņš lēca pāri grāvjiem. Čībām bija sarkana iedrēbe.

Tīrums, kas iestiepās mežā, aizņēma četras mucas vielas zemes. Šādus tīruma gabaliņus mēdza saukt par «sloksnēm». Mazākās zemes strēmeles, aptuveni mucas vietas lielumā, atradās sāņus. Tīrumus citu no cita atdalīja grāvji, kuros auga blīgznas un bērzi. Katrs tīrums izskatījās kā maza birzs. Stāvot vienā tīrumā, krūmāju dēļ tikko varēja saredzēt otru. Blīgznas bija roku dilba resnumā.

Tēvs cītīgi vilka svaini sev līdz. Acīm redzot, viņš tam gribēja parādīt kaut ko sevišķu; pats viņš šķita visai satraukts. Viņa augums trīsēja. Lielās dzīslas deniņos raustījās.

— Es tev kaut ko parādīšu, — viņš teica.

— Ko ta? — Kārlis skanīgā balsī vaicāja. Ap viņu staroja it kā gaisma.

Tēvs bija viņu aizvilcis ar baltām sūnām apaugušā nogāzē. Beidzot viņi apstājās neliela kalna korē. Lejā pletās savus simt metrus garš staignājs. Tajā auga nīkulīgas priedites un eglītes. Ieplakās zaļoja lapu koki. Staignāju no abām pusēm apņēma akači. Tālāk lapu koku mežs savienojās, izveidodams līci.

Tēvs cerību pilns vērās tēvoča Kārļa gaišajās, dzidrajās acīs.

— Re, nu, te tas ir, — viņš sacīja.

Tēvocis Kārlis pavērās visapkārt. Viņš redzēja tikai staignāju.

— So vietu sauc par Vanagu purvu, — tēvs teica, pūlēdamies, lai svainis taču beidzot apjēgtu, kas viņam padomā.

— Par Vanagu purvu? — tēvocis joprojām nekā nesaprata.

— Es šo staignāju gribu nosusināt un iekopt tur tīrumu, — tēvs beidzot plāja vaļā. — Vanagu purvs var kļūt par Zelta purvu. Tagad, kad cilvēks plēšas pats sevis un savu bērnu labā, darbam taču ir kāda jēga.

Tā bija pirmā reize, kad tēvs kādam uzticēja plānu par Vanagu purvu, pat māte par to nekā nezināja.

XII

Pienāca laiks tēvocim Kārlim posties uz mājām. Tikko bijām paēduši, kad viņš jau dzīrās doties ceļā. Ceļš bija tāls, — vismaz savas stundas sešas ko iet.

Vecāmāte, ēzdama no apakštasītes, sēdēja sarāvusies gluži kā lāčpurns savā kaktiņā pie pavarda. Neatlaidīgi viņa vērās dēlā, ar kuru bija cerējusi pabūt kopā kaut īsu brītiņu. Kad abi viri bija izgājuši ārā, viņa nostājās uz lievenēm un nenolaida no tiem ne acu. Tomēr Kārlis bija pagājis garām, māti pat nepamanīdams.

Večiņa izskatījās vēl skumjāka. Viņa taču šo dēlu bija dzemdējusi. Un viņam neatlika pat brītiņš pabūt ar māti kopā. Viņa bija cerējusi kaut vai nedaudzas minūtes parunāties divatā ar dēlu, pirms pienāks viņas pēdējā stundiņa.

Kāda kripatiņa sviesta tev gan noderēs? — māte mīlīgi vaicāja.

Tēvocis Kārlis smaidīja savu gaišo smaidu.

— Iztikšu arī bez tā.

Vecāmāte neatlaidīgi vērās viņā ar savām blāvajām, nevarīgajām acīm. Viņa ar skatienu pūlējās saistīt dēla uzmanību. Mēģināja iebilst arī kādu vārdiņu.

— Un tā nu, re, Norietas Eriksons izūtrupēts, — tēvocis Kārlis ierunājās, gribēdams pastāstīt vēl šīs jaunās ziņas, iekams dodas ceļā. — Arī dēls, kas bija iecerējis rentēt kādas mājas, izūtrupēts.

— Ko tu tur runā? — vaicāja tēvs, kas domās joprojām kavējās pie Zelta purva.

Tēvocis Kārlis atkārtoju:

— Norietas Eriksona dēls izūtrupēts. Viņš bija iecerējis rentēt kādas mājas. Bet, re, nepaguva! Jau iepriekš izūtrupēts.

Manu vecāku sejas kļuva bālas kā audekls. Viņi nebilda ne vārda. Neteica, ka šim izūtrupētajam vīram aizdevuši visu savu ietaupījumu. Viņi neteica, ka šī summa bija paredzēta iemaksai, kad pirks jaunsaimniecību. Tēvocis Kārlis par to nekā nezināja.

— Nu, tad ardievu un paldies, — tēvocis Kārlis sacīja, grasīdamies doties ceļā.

Vecāmāte noraudzījās, kā viņš ardievojas un aiziet. Viņai nebija laimējies pārmīt ar dēlu pāris vārdu divatā. Viņas acis valgi spīguļoja, večiņu grauza veltās cerības. Reiz taču viņa šo dēlu bija dzemdējusi. Tas bija viņas jaunākais dēls, kuru viņa mīlēja. Drīz viņa nomirs. Večiņas briļļu ietvari bija salīmēti ar vasku. Viņas skatiens kļuva blāvs, izdzisa.

Tēvocis Kārlis gāja savu ceļu noberztām kājām, ar sviesta pikuci rokās.

Brauciens uz Eklandi .

I

— Ko mēs le mežā iesāksim? — māte jautāja. Viņa pastāvīgi atkārtoja: — Kādēļ mēs pametām Eklandi, plašo muižas ciemu, un pārvācāmies uz mežaino apvidu?

Māte bija verga dvēsele. Visi viņas senči bija kāpuši grāvī un, turēdami cepuri rokā, dziļi klanījušies, kad barons vai viņa bērni vieglā pajūgā brauca garām.

Viņa pati arī bija stāvējusi grāvī. Muižā viņa bija jutusies labi.

Māte allaž ilgojās nokļūt atpakaļ pie proletāriešiem zem brīvkunga ģerboņa. Viņa pati gribēja būt krietna proletāriete. Viņa labprāt vēlējās būt proletāriete, bet tāda, par kuru kungu mājās teiktu labus vārdus.

Turklāt viņa ilgojās tikt atpakaļ uz plašo līdzenumu. Tur bija lielas, neiežogotas pļavas, sirmi ozoli un nepārredzami tīrumi. Tur valdīja gaisma. Tur bija pils un ozoli, un gobas, un kastaņas. Šeit, mežainē, tikai egles.

— Atceros, kā spīdēja kastaņi, — viņa mēdza sacīt tēvam.

Man šķita, ka māte, redzot egli vai priedi, savos gaišajos brīžos šos kokus iztēlojās par gobām un kastaņām. Parasti tie bija tikai skuju koki.

Varbūt viņa ilgojās arī pēc Eklandes pazīstamajām sievām — greizām, salīkušām, vecenēm ar aizsmakušu balsi.

— Nu, ko es teicu? Ko mēs te mežā iesāksim? Va tas nebija gluži kā mājiens? — viņa aizrādīja, tikko kaut kas sametās.

Ja mums te, mežainē, neveicās, un tas atgadījās bieži, māte vienmēr ķērās pie šā argumenta.

— Nu, ko es teicu?

Tēvam tas sagādāja ciešanas. Māte bija pieķērusies savai cietuma kamerai, viņa pēc tās ilgojās, tikko pamanīja kameras durvis mazliet pavērtas.

Kad mēs braucām projām no muižas, baronese pateica dažus vārdus, ko māte nekad nespēja aizmirst: «Gan jūs nožēlosit, ka aizbraucāt no mums.»

Sie vārdi mātei allaž skanēja ausis. Viņa vienmēr piekrita baronesei. Baronese bija paslavējusi manus vecākus, un māte iedomājās, ka muižas labklājība atkarīga no viņiem. Man tiešām likās, ka māte nopietni ticēja — barons un baronese papliķēs viņiem vaigus, ja viņi pēkšņi ieradīsies muižā.

Māte strādāja kā lauva. Tomēr visu darīja tai pārliecībā, ka ar jaunsaimniecību izies greizi. Viņa loloja cerību, ka mēs būsim spiesti atgriezties uz turieni, no kurienes ieradāmies.

Pārliecīgais darbs un neticība panākumiem māti jau iepriekš satrieca. Uzbudinošas pretrunas viņā bija stiprākas nekā jebkurā citā šā novada iemītniekā.

II

Māte ienīda tēvoci Jāni.

Pašlaik viņš ienāca istabā padzert pēcpusdienas kafiju. Mugurā viņam bija vecas, nonēsātas kareivja drēbes un galvā naģene. Pat svētdienās viņš bikšu kabatā nēsāja nodeldētu collmēru, lai pierādītu, ka ir namdaris.

Naģeni viņš pazemīgi nolika pie sliekšņa. No viņa vēsmoja vecpuiša dvaka. Agrāk viņš bija valodīgs un vēlīgs večuks, bet pēc pārvākšanās pie mums kļuva tikpat kā mēms. Ienācis istabā, viņš pat nepadeva labdienu,

bet nīgruma piesātinātajā atmosfērā rāmi tipināja pie galda.

— Vai tēvocis Jānis ritu pieskatīs lopus? — pēkšņi vaicāja tēvs. — Mums citiem būs jāaizbrauc.

Sadugušais večuks piekrizdams pamāja.

Viņš nekā nevaicāja. To darīt viņš jau sen bija atradinājies. Mēms kā zivs viņš staigāja pa šo īgnuma un naida purvu, kur katrs viņa skaji izteiktais jautājums izskanēja spalgi un mulsinoši.

īstenībā viņš laikam noģida, ka nodomātais brauciens pa daļai skar arī viņu.

— Tad jau labi. Mēs drīz atgriezīsimies, — tēvs piebilda.

Vecāmāte tik tikko uz Jāni pameta acis. Tēvocis bija viņas jaunākais brālis. Taču viņiem nebija itin nekā kopīga. Nekad viņi nepieminēja savu bērnību. Man tā vien šķita, ka vecāmāte gribēja iztapt mātei, izlikdamās, ka brāli pat nepazīst.

Tēvocis Jānis dzēra kafiju, nebilzdams ne vārda. Viņš kaut kā ērmīgi turēja tasītes osiņu, pagriezis delnu uz āru, un tik piesardzīgi sūca plāno šķidrumu, it kā arī kafijas dzeršanas dēļ viņu ienīstu. Viņa kustības bija līdzīgas aplam dziedātai dziesmai. Ar tām viņš nemitīgi modināja jaunu nepatiku.

Arī māte kaut kā neparasti mēdza viņam ieliet kafiju un pasniegt cukura trauku, likdama manīt, ka to dara ar naida pilnu sirdi. Tēvocis Jānis iekārtojās tā, ka ieradās virtuvē tikai pēc tam, kad citi jau bija paēduši, un mātei viņu vajadzēja appuišot vienu. Sēdēdams tā vientuļi pie galda, večuks vēl jo vairāk, likās, sauca pēc palīdzības un tai pašā laikā izteica savu neapmierinātību.

Kad tēvocis Jānis aši un sērīgi, kā jau vecpuisis, bija padzēris rudzu kafiju un atkal izgājis ārā, tēvs paskaidroja brauciena ieganstu.

— Esmu domājis un prātojis, — viņš sacīja. — Tātad I-riksons izputējis, izūtrupēts. Bet, ja mēs aizbraucam tūlīt, kazi, kādu nieciņu vēl varam dabūt. Dosimies turp jau rītu un aprunāsimies ar viņiem. Labāk būs, ja brauksim abi.

Māte savu pretīgumu vispirms izrādīja ar klusēšanu.

— Tāpēc arī gribēju paprasīt, lai kāds pieskata kustoņus.

Māte neatbildēja.

— Vai tu dzirdi? — tēvs pacēla balsi. — Mums ar viņiem jārunā kā ar cilvēkiem.

Māte saknieba lūpas. Viņa klusēja.

— Diena gan ies zudumā. Bet, ja mēs neko neuzsāksim, tad, kazi, vēlāk paši sev pārmetīsim.

— Kādu cilvēcību tad tu pie šiem domā atrast? — māte beidzot ierunājās. — Es nebraukšu līdz. Tiec viens pats ar viņiem galā.

Ievēroju, ka tēva seja aiz kuplās bārdas mainīja izteiksmi. Viņš kumšļāja. Viņa sirmajā bārdā apslēptie žokļi kustējās.

— Tad jau būs jābrauc vienam pašam, — viņš strupi atteica.

Māte izcīnīja sevī klusu cīņu. Redzēju, ka viņa nespēs viena pati visu dienu pavadīt kopā ar tēvoci Jāni.

— Laikam gan vajadzēs braukt līdz, lai kaut ko panāktu, — viņa beidzot piekrita.

— Tev arī jābrauc līdz, kazi, atkal kaut kas būs jāuzraksta, — tēvs pievērsās man.

III

Brauciens uz Eklandi notika otrā dienā, kad lija lietus.

Tēvs iejūdza zirgu atsperu ratos. Viņš jutās ļoti nomākts. Likās, arī zirgs izjūt nemieru, un, kamēr tēvs to jūdza, tas ilksīs cēla nepareizo kāju. Vīra satraukums uzreiz pārņēma arī zirgu.

Mēs iesēdāmies ratos visi trīs: tēvs, māte un es. Viens pats kvernēju uz pakaļējā sēdekļa. Parādzīmi tēvs bija rūpīgi salocījis un iebāzis svārku iekškabatā.

Rati ripoja cauri mežājam uz Eklandes pusi. Mūsu ceļa mērķis atradās aptuveni pusotras jūdzes attālu.

Tagad ceļu varēju vērot, braucot no mūsu mājām. Toreiz, kad pārvācāmies uz mūsu jaunsaimniecību, es ceļu skatīju pirmo reizi. Lielceļš bija itin kā upe, kas, plašu ieleju apņemts, pletās un vijās uz priekšu. Beidzot tas ieplūdīs jūrā.

Māte klusēdama laikam gan sprieda, ka šoreiz brauc pareizā virzienā. Mūs visus bija pārņēmis liels satraukums, tāpēc nespējām uzņemt valodu. Labu laiciņu visi trīs klusējām.

— Diez vai būšu paņēmis pareizo papīru? — tēvs pēkšņi ierunājās un apturēja zirgu.

Viņš no svārku kabatas izvilka salocītu papīru.

— Tā taču ir parādzīme? — tēvs vaicāja.

Viņš turēja papīru delnā. Uz papīra uzkrita dažas lietus lāses. Māte novērsās.

— Tas taču ir pareizais papīrs? — tēvs atkārtoja.

— Nu, protams, pareizais, — es pašapzinīgi atbildēju.

Pametu acis uz iegareno papīra sloksnīti. Kvītij trūka

liecinieku paraksta. Tieši tobrīd uz parādnieka pa pusei analfabētisko parakstu uzkrita liela lietus lāse. Māte

ļoprojām sēdēja novērsusies, it kā protestēdama, negribēdama skatīties uz parādzīmi.

Mēs braucām tālāk.

— Lietus tak nebūs to sabojājis? Vai ievēroji? — pa-luaucis metrus desmit, tēvs nemierīgi jautāja.

— Blēņas. Nav liela nelaime, ja tur arī uzkrita kāda lāse. Viss tomēr skaidri salasāms, — es atteicu.

Ceļš vijās pa līdzenumu. Mums aiz muguras palika mežs. Grāvjos vizēja ūdens. Grāvju dibenā kā mazas, brūnas slotiņas šūpojās zāle.

Tieši tajā brīdī, kad aiz muguras palika mežs un mēs tuvojāmies līdzenumam, no mākoņiem izbrida saule. Man bija tā, it kā es ieraudzītu uzplaukstam ziedu. Manām acīm pavērās neparasti krāšņā un dāsnā Eklandes ainava. Lai gan bija rudens, tomēr varējām saskatīt raženas druvas. Dzidrs saules stars apmirdzēja kā palagus izstieptos tīrumus. Milzīgu kviešu druvu maigi zaļie zelmeņi robežojās ar mēļajiem rudzu zelmeņiem. Viegli zaigoja uzartās rugaines. Visā līdzenumā nemanīja nevienu akmeni. Tīrumus šķīra rūpīgi izrakti grāvji. Cik tālu skatiens sniedza, pletās auglīgi tīrumi, zeltainas druvas, kuru vārpas rudeņos dāvāja zeltu. Atvasarā te šalkoja viegls vējš, un druvu jūra viļņot viļņoja. Vienīgi ozoli auga plašajos tīrumos. Ozolus atstāja tradīcijas pēc, tie bija bagātības, senču koku simboli, kas ievīli muižnieku ģerbonī. Ozoli, privileģēto šķiru koki, drīkstēja palikt tīrumos. Ozoli jau paši par sevi bija lielas muižas pazīme. Tie liecināja, ka muiža pieder bagātiem cilvēkiem. Ozoli liecināja, ka lielmaņi joprojām cienī šo koku — savas dzimtas simbolu. Pēc ticējuma, ozolu lapas bija radušās no heraldiskiem ģerboņiem. Piecsimt gadu vecus ozolus atstāja tīrumos, kaut arī tie kaitēja ražai. Raženais līdzenums pletās

mūsu acu priekšā, ainavas neparastais skaistums un dāsnums mūs pārsteidza, un mēs bijām pilnīgi apžilbuši. Tā mēs iebraucām Eklandes plašumos.

IV

Eklandi apmirdzēja saule. Šķila, būtu pavērušās dzidras debesis. Māti šis skats pagalam aizgrāba. Te viss bija savādāk nekā novadā, no kura mēs braucām. Te bija gobas, oši un kastaņas.

— Redzi nu, te viss citādi nekā mežā, — māte sacīja.

— Та zinu jau, zinu, — tēvs nomurmināja.

Mūsu acīm pavērās liela, nesadalīta muiža visā feodālajā varenībā. Muiža ar savu nomācošo feodālo spēku pletās it kā uz paplātes. Māte vairs neatcerējās grūtības, kādas te bija pārcietusi. Viņai likās, ka staigājusi te ar smalkām kurpēm kājās pa gludu ceļu.

— Site vis kājas nesadauzīsi pret akmeņiem un saknēm, — viņa teica.

Kad māte saules apmirdzētajā līdzenumā ieraudzīja pili, viņa jutās satriekta. Baltā pils it kā iznira virs apvāršņa. Gluži kā no jūras bangām tā pacēlās uz pakalnes, iesniegdamās debesis. Likās, pils tur augšā apmainās ar sauli un paliek savā vietā kā milzīgs prizmas vainags. Bet lejā pa ceļu nekrāsotajos ratos rāpojām mēs — skudras.

— Skaties kur skatīdamies, te ir pavisam kas cits nekā mežs un akmeņi, — māte saviļņota runāja. Nu viņa bija kļuvusi aplam valodīga.

Tēvs tikai lāgiem kaut ko noburkšķēja.

— Tā zeme pieder citiem, — viņš aizrādīja.

Arī tēvs redzēja lielisko ainavu, bet viņš pretojās tās ietekmei. Kā apmāts viņš kvernēja uz priekšējā sēdekļa. Viņš domāja par savu jaunsaimniecību, par Vanagu purvu, pēc kura ilgojās. Viņš vēlējās tikt prom no šīs dāsnās zemes, atpakaļ pie savas liesās, parādiem apkrautās jaunsaimniecības.

Mēs pabraucām garām muižas alejai. Tās tuvumā pacēlās divi balti kubveida stabi. Gar lielceļa malu auga kastaņas, un to zari liecās pāri ceļam. Māte pastiepa roku un nolauza kastaņas zariņu, ko brītiņu paturēja plaukstā.

— Ja mēs tagad satiksim baronu un baronesi, nudien, nezinu, ko iesākšu, — māte piepeši sacīja. Sī doma viņā bija iedzirkstījusies tikpat pēkšņi, kā kļuva redzama pils.

Tēvs neatbildēja. Viņš brauca.

— Es neizturētu, ja satiktu baronu un baronesi, — māte atsāka. — Ko lai mēs viņiem sakām. Ja pastāstīsim, kā mums klājas, tas viņiem būs tikpat kā medus maize. Viņi taču tik ļoti lūdzās, lai nebraucam projām. Vai varbūt stāstīt, ka jūtamies mežā jauki un mums klājas labi? Vai lai melojam? Kazi, lūgsim, lai ņem mūs atpakaļ? Ja mēs kādu no viņiem ieraudzīsim, es izlēkšu no ratiem un aizskriešu prom.

Tās bija negudras iedomas. Māte jutās it kā uz elektriskā krēsla. Mēs savos nekrāsotajos ratos čurnējām kā izspūrušas, slapjas vārnas. Tēva svārku iekškabatā bija lietus samērcēts papīrs, kas stāstīja par to, ka viss, ko mani vecāki pa ilgajiem gadiem, kalpodami Eklandē, iekrājuši, izkūpējis reiz vienā dienā, ēdot gaļas zupu.

— Nav nemaz teikts, ka mēs viņus satiksim, — bilda tēvs, lai māti nomierinātu.

Mēs bijām nonākuši pie ceļa pagrieziena, kur dzīvoja mūsu parādnieki, un nu vecāki sāka ķīvēties, ko lai saka, kad būs iegājuši pie viņiem.

Bijām apstājušies lielceļa vidū. Ciema viņā galā atradās mājas, ko mūsu parādnieki cerēja rentēt, ja viss izietu gludi.

— Ko tu tagad teiksi? — māte prašņāja.

Tā vien likās, ka viņa sen jau nožēlo, ka braukusi līdzi.

— Es? Va ta man vienam pašam jārunā? — tēvs at-vaicāja.

— Mums taču jāzina, kā lai iesākam.

Tēvs šķietami par to vēl nemaz nebija padomājis.

— Nudien, nezinu. Būs jāsaka, kā jau tas ir, — viņš atbildēja.

— Un tu domā, viņi par to uztrauksies? Viņi nu gan ne.

— Nu ko ta lai mēs darām? — tēvs bažījās.

Viņš pūlējās ko izdomāt, bet ne pie kāda gala netika. Savā postā viņš izteica tādas domas, kādas parastā noskaņā nekad neatklātu.

— Ja nu viņi mūsu vārdus neņems vērā, būs jāiesūdz tiesā, — viņš prātoja.

— Jāiesūdz? Ko ta tu no viņiem ņemsi? Viņi tak izūtrupēti!

Mātei vienmēr bija pašai savi uzskati. Viņa 1 ik ļoti nicināja cilvēkus, kas no mums bija aizņēmušies naudu, ka aiz dusmām pat dzīslas uz kakla pietūka.

— Tad nu gan es nezinu. Izdomā pati, kā lai iesākam.

Zirgs bija apstājies. Māte klusēja. Mājās joprojām

dzīvoja tēvocis Jānis, no kura par katru cenu vajadzēja tikt vajā.

— Nu ko ta darīsim? — pēc laba brīža ievaicājās tēvs.

Ceļa viņā galā atradās mājas, kuras bija paredzējuši

rentēt mūsu parādnieki.

— Es nebraukšu līdzi. To es nedarīšu. Tam nebūs nekādas nozīmes, — māte strauji ierunājās.

Tēvs viņā pavērās kā neziņā un izbijies. Mūs apņēma nejēdzības pelēkais apmetnis. Piepeši tas ietina pat mūsu ratus.

— Nē, es nebraukšu līdzi. Brauc viens pats. Naudu mēs nekad nedabūsim.

Tieši tajā brīdī mums pretī traucās barona un baroneses pajūgs.

vi

Smalkā kariete nogriezās uz lielceļa. Tā brauca tieši mums pretī. Uz augstas bukas sēdēja livrejā tērpies kučieris. Karietē, ietuntuļojušies kažokādas apmetņos, zvilnēja barons un baronese. Spožie, brūnie zirgi skurināja kuplās krēpes.

Ieraudzījusi kungus, māte nobālēja. Mēs visi trīs jutāmies tā, it kā mums tuvotos pastarā tiesa.

— Brauc, — māte skubināja. — Te mēs nevaram palikt.

Karietē sēdošie mūs laikam jau bija pamanījuši. Tēvs skubināja zirgu. Mūsu melnis solīti pa solītim gāja pretī dižciltīgajiem zirgiem.

— Brauc ašāk! Neapstājies! Es viņiem nespēju skatīties acīs. Tas jau tikpat, it kā tu viņiem rādītu parādzīmi.

Mūsu melnis sāka rikšot. Tāpēc briesmas tuvojās straujāk.

— Te es nevaru viņiem pabraukt garām, — tēvs ar acīm nomērīja ceļmalu. — Nav nemaz teikts, ka viņi apstāsies un mūs uzrunās.

— Es nespēju ar viņiem satikties, — māte elsa.

Viņa pameta acis sāņus, vai nevar kur aizbēgt. Visapkārt pletās klajums. Kariete bija pavisam tuvu.

— Dieva dēļ, tikai nesaki, ka ar mums ir beigas, — māte čukstēja, kad pretimbraucēji jau bija tik tuvu, ka varēja mūs sadzirdēt. — Tad viņi uz vietas piedāvās, lai nākam atpakaļ. Un no tādas dzīves mēs aizgājām! Tagad viņi runās ar mums pavisam nopietni.

Tā vien šķita, ka māte to vēlas. Likās, viņa cerēja, ka kungi aizvedīs mūs atpakaļ, kad nu mēs nejauši pagadījušies muižas tuvumā.

Kad barons un baronese bija piebraukuši mums klāt, kariete apstājās.

— Labdien! Vai tad vizināties, vai? — barona balss skanēja nopietni, kā allaž. Baronese saslējusies un stingra sēdēja viņam blakām.

Mūsu pinkainais zirģelis pagrieza galvu un grudzi-nāja pret karietē iejūgtajiem zirgiem. Mēs visi sapratām, cik tas nepiedienīgi. Un kaunējāmies par savu zirgu.

Tēvs noņēma cepuri. Māte, sēdēdama ratos, it kā palocīja ceļus.

— Mums tikai tāpat vien ienāca prātā braukt te garām, — tēvs skaidroja. Pirmo reizi dzirdēju, ka viņš melo.

— Kā tad klājas mežainē? Ceru, ka labi. Ceru, jums tur patīk? — baronese laipni vaicāja.

— Tencinu. Var iztikt.

— Ardievu, — baronese taktiski un tikpat laipni sacīja.

Barons pamāja ar galvu.

— Pateicos. Ardievu!

Māte jutās vīlusies. Lielkungi bija izturējušies Joti vienaldzīgi, bet laipni. Ne ar pušplēstu vārdu nebija ieminējušies, ka vēlētos, lai vecāki atgriežas muižā. Tikko mēs pametām muižu, viņi mūs tūlīt aizmirsa, lai gan mani vecāki turpat vai visu mūžu bija tajā nostrādājuši.

Ja viņi reiz bija ieminējušies, ka vecāki neaizstājami, tad tikai tāpēc, ka diezgan apgrūtinoši mainīt kalpotājus.

— Tagad mēs nevaram braukt atpakaļ. Viņi nedrīkst redzēt, ka mēs braucam atpakaļ, — māte izlēma.

VII

Pabraukuši garām ceļam, pa kuru bija jānogriežas, lai nokļūtu pie mūsu parādniekiem, mēs devāmies tikai tālāk pa lielceļu. Zirgs tagad varēja soļot rāmi. Vecāki klusēja. Saule žāvēja mūsu samirkušās drēbes.

Vecāki atceļā laikam bija nodomājuši iegriezties pie tiem cilvēkiem, kas no viņiem bija aizņēmušies naudu. Bet neviens par to nebilda ne vārda.

Kādā paugurā stāvēja maza, sarkana mājiņa.

— Brauc pie Estringiem, — māte pavēlēja.

Mēs braucām pie iebūviešiem, kas dzīvoja kalniņā.

Vecie Estringi sēdēja virtuvē. Agrāk, kad mani vecāki bija muižas kalpi, šie Estringi bijuši viņu tuvākie kaimiņi. Vecīši bija ārkārtīgi dievbijīgi.

Pašlaik viņi sēdēja virtuvē un sačukstējās, lai viņus nesadzirdētu istabā.

— Nē, viņam nav ne jausmas, — večiņa sacīja, kad bijām padevuši labdienu. — Viņš nezina, kas viņu gaida. Ar viņu ir tāpat kā ar māsu, kas nomira.

Kopā ar vecākiem iegāju istabā. Gultā gulēja divdesmit gadu vecs puisis. Blakus uz ķeblīša atradās sapelējušas zāles. Logs bija atvērts. Istabā vēdīja it kā liliju smarža, lai gan puķes nebija redzamas. Istaba bija uzposta un Joli tīra. Sis bija pēdējais dēls no četriem bērniem. Nesen bija nomirusi viņa māsa — šajā pašā baltajā gultā un tāpat ar diloni.

— Es zinu, ka man jāmirst, — slimnieks teica, kad bijām iegājuši istabā. — Togad es izskatos uz mata tāpat kā mana māsa. Arī viņa jau sen iepriekš zināja, ka viņai jāmirst. Tomēr negribu, ka to dzirdētu vecāki, nesakiet viņiem, ka es to zinu.

Es nojautu salto svešinieku — nāvi, kas smaržoja pēc lilijām.

— Vēl jau viss var būt labi, — vecāki ierunājās reizē.

— Tik labi es nekad neesmu juties. Miris cilvēks ir brīvs, — slimnieks atteica. — Dzīvojiet veseli, jūs, kam joprojām būs jānoņemas ar visādām rūpēm un raizēm.

Mēs ievērojām, ka gulta stāv uz svariem. Tā bija novietota uz svaru pamatnes. Uz plauktiņa bija saridāti daudzi atsvari, arī pavisam sīki.

Kad bijām izgājuši virtuvē, kur, mūs gaidīdami, sēdēja Estringi, vecāki uzņēma valodu.

— Ak ta jūs gultu novietojāt uz svariem? Tak laikam, lai redzētu, vai dēls pieņemas svarā? — māte vaicāja.

Svešā sieva pavērās mātē, un viņas skatiens pauda ārkārtīgu nožēlu.

— Nē, — viņa bijīgi sacīja. — Mirstošs cilvēks kļūst

tikpat viegls kā viņa dvēsele. Kad mira Karina, viņas dvēsele svēra tikai vienu liekto, un ari viņa pati bija kļuvusi tik viegla. Tad nu mēs gribējām redzēt, cik svērs dēla dvēsele. Viņam ir cildena dvēsele.

— Ak šitā, — tēvs un māte reizē nomurmināja un domīgi raudzījās ārā pa logu.

Vecāki neteica ne pušplēsta vārdiņa par sava ceļojuma mērķi. Mājup atgriezāmies pa citu ceļu.

Mājās mūs gaidīja trīs vecīši.

VĒTRA

I

Pa lielceļu, kas vijās starp jaunsaimniecībām, soļoja advokāts. Viņš iegāja daudzās mājās: «Marijas birzī», «Miera mītnē», «Saulainēs», «Rūķīšos», «Skaistkalnēs», «Dāliju kalniņā» un vēl citās.

— Kas ta nu lēcies? — jaunsaimnieki vaicāja.

— Man iešāvusies prātā kāda doma, — advokāts noslēpumainā balsī atbildēja.

— Gailis arī domā!

Ja cilvēki sapīkuši, tad viņu asprātības ir banālas.

— Toties gailis laikā dzied!

— Jā, tur tev taisnība.

Advokāts mierīgi palika stāvot un traucēja cilvēkus darbā.

— Vai tas nav aplam, ka pienu katrs jaunsaimnieks atsevišķi ved rītos uz pienotavu. Jānobrauc trīs kilometri. Viens varētu aizvest visiem piecpadsmit, un citi pa to laiku mierīgi strādātu, — viņš skaidroja.

Jaunsaimnieki atviegloti uzelpoja, kad advokāts beidzot apklusa.

— Va ta tev tā piena tik daudz ko vest? — viņi vaicāja.

— Nu tur jau ir tas suns aprakts. Mums visiem piena pagalam maz, — advokāts atteica.

Un tad viņš devās uz citu jaunsaimniecību.

Sīkgruntnieka mājas sauca par «Laimes pakaviem». Tādu nosaukumu bija izdomājusi jaunsaimnieka pārspīlētā un prasīgā sieva. Šis nosaukums ar lieliem burtiem, tāpat kā daudzām citām mājām, bija uzkrāsots uz sienas. Ieskatoties zem šiem burtiem varēja izlasīt nosaukumu «Svētlaimīgo pils». Tā mājas bija nosaucis iepriekšējais īpašnieks — adventists. Advokāts iegāja istabā.

Tur viss bija ļoti smalki, pat virtuve izrotāta ar izrakstītiem dvieļiem un porcelāna sunīšiem. Sīkgruntnieka sieva bija izlutināta. Viņa, piemēram, nekad negāja kūtī. Vīram pašam vajadzēja slaukt govi. Viņa bija braukusi uz laukiem, lai kļūtu saimniece, baudītu svaigu gaisu, nevis vergotu.

Advokāts pieklājīgi pagaidīja, kamēr viņu palūdza apsēsties.

— Man būtu kāds priekšlikums, — viņš sacīja. — Mēs šajā apkaimē esam piecpadsmit saimnieku un katru dienu visi vedam pienu uz pienotavu. Mums vajadzētu apvienoties, lai pienu aizvestu viens jaunsaimnieks, tad katram iznāktu braukt tikai ik pēc četrpadsmit nedēļām. Tas viegli izrēķināms.

Sīkgruntnieks pavērās sievā, iekams atbildēja. Sieva, sēdēdama šūpuļkrēslā, noraidoši papurināja galvu. Viņai bija taksis ar gludu spalvu. To uzskatīja par lielmaņu suni.

— Tas nu gan nebūs iespējams. Sievišķiem veikalā allaž kas nopērkams, — sīkgruntnieks atbildēja.

— Vai tad viens nevar nopirkt citiem? Paciņu rauga? Puskilo kafijas?

Sīkgruntnieks atkal jautājoši paskatījās uz sievu.

— Mēs gribam būt paši savi kungi. Tāpēc nopirkām šo saimniecību. Negribam būt atkarīgi no citiem, — viņa paskaidroja.

— Jā, mēs gribam būt paši savi kungi, — sīkgruntnieks piekrita.

Advokāts brītiņu uzkavējās, tāpat kā cilās mājās. Viņš sēdēja pacietīgi. Taksis ar melnu, spožu spalvu pienāca klāt un viņu apošņāja.

— Es biju cerējis, ka mēs vismaz varētu vienoties un kopīgi vest pienu, — viņš stūrgalvīgi atkārtoja. — Biju cerējis to uzsākt jau ar rītdienu.

Kundze pasauca taksi.

— Tādā gadījumā jūs esat alojies, — viņa atteica un labināja klāt suni.

— Nūja, jūs esat alojies, — sīkgruntnieks bilda.

Advokāts aizgāja.

Nākamajā rītā viņš laikus atnāca pie krustceļiem. Nostājās pie telefona staba. Blakus viņam stāvēja Sisija, turēdama rokās desmit litru piena pudeli.

Garām grabēdami un rībēdami aizripoja rati, kuros sēdēja jaunsaimnieks ar nelielu piena pudeli. Šajā verzē bija arī pilsētas veļas mazgātājs un Vārpata. Ratu rinda izskatījās pēc vieglās artilērijas eskadrona.

— Varbūt tu paņemtu līdzi manu Sisiju? — advokāts jautāja, kad braucu viņam garām ar nelielu piena pudeli rokā.

Es jutos reizē apmulsis un lepns, kad Sisija, sperdama platus soļus, pienāca pie maniem ratiem.

— Кар iekšā!

— Pie tevis, vai? — viņa jaulaja.

— Ceturtdienas vakarā notiks sanāksme par piena vešanas jautājumu. Mums tas jānokarlo, — advokāts uzsauca ikvienam jaunsaimniekam, kas brauca garām.

Neviens viņam neatbildēja. Pa lielceļu rindā aizripoja piecpadsmit graboši rati.

Dienas otrā pusē pie advokāta ieradās akcijas sabiedrības «Jaunsaimniecība» inspektors. Padusē viņš bija iežmiedzis lielu zīmējumu žūksni. Inspektoram viena acs bija emaljas. Viņš bija liels un tukls vīrs, ģērbies mētelī ar kažokādas apkakli.

Viņš apstājās pie veļas mazgājamās mājas, kurā mitinājās advokāta ģimene. Šis grausts bija neaprakstāms. Sienu dēļi izļodzījušies un vietumis izliekušies uz ārpusi. Dūmenis darināts no apdrupušas caurules un piestiprināts ar dzelzs stieplēm pie akmeņiem un celmiem. Turpat blakus šim graustam tecēja upīte. Nosaukums «Katrīnas birzs» bija uzkrāsots uz kādas saplaisājušu dēļu sienas.

Iegājis iekšā, inspektors pārsteigts apstājās. Vienīgajā istabā atradās plats mūris. Tas bija palicis no veļas mazgāšanas laikiem. Tam līdzās uz koka klučiem bija uzrīkota dzelzs plīts. Nedaudzās mēbeles izskatījās kā iemaldījušās šajā telpā. Pie galda, kas bija piekrauts ar nemazgātiem traukiem, sēdēja advokāts un viņam blakus stāvēja sieva. Pa istabu rosījās seši dažāda vecuma bērni. Arī Sisija. Pašā grausta dibenā kvernēja divi ve-ciši — advokāta vecāki. Istabas iemītniekus biezo dūmu dēj nemaz lāgā nevarēja saskatīt.

— Atnācu pie jums ar ēku zīmējumiem, — inspektors teica.

Advokāts joprojām palika sēžot, viņš tikai noplātīja rokas.

— Pašā laikā. Es taču būvēšos. Tieši zīmējumus tikai gaidīju.

Svešais palūkojās, vai neatradis kādu vietiņu, kur izplāt savus zīmējumus. Tādu viņš neatrada. Emaljas acs, likās, nekustīgi visu vēroja.

— Akciju sabiedrība «Jaunsaimniecība» likusi pagatavot standarta zīmējumus Sermlandes jaunsaimniecībām, — atskanēja no kažokādas apkakles. — Mēs vēlamies ieviest vienādu ēku stilu dažādās ainavās. Akciju sabiedrība vēlas, lai vispirms uzceltu skaistas un ērtas mājas. Sabiedrības valdē ir nacionāli noskaņoti cilvēki. Akciju sabiedrība uzskata, ka runa ir par nacionālo jautājumu.

— Nu, skaidrs! Tieši tas ir vēlams! — advokāts jūsmīgi izsaucās.

— Priecājos, ka jūs to saprotat šādi. Mūsu arhitekti, starp citu, šo jautājumu daudzkārt apsprieduši. Esam izplānojuši dažādu māju paraugus, un katrs no tiem ir ļoti jauks.

— Ainavas raksturs jāsaglabā par katru cenu. Tas skaidrs kā diena. Kā tad citādi, — advokāts runāja vēl jūsmīgāk.

Sieva un visi seši bērni rezignēti aplūkoja zīmējumu vīstokļus. Viņi šajā veļas mazgājamā mājā bija nodzīvojuši vairākus gadus. Diez vai bija pagājusi kāda diena, kad netika runāts par būvēšanos. Vējainās naktīs viņi

sēdēja nomodā, pieturēdami dūmeņa un griestu balstus, kurus vētra ikreiz draudēja sagraut.

Uz galda ar pūlēm atbrīvoja vietu, un inspektors tur izplāja savus zīmējumus.

— Cik ilgi tad jūs dzīvojat šajā graustā? — viņš jautāja, lai pārkontrolētu jau zināmus faktus.

— Trīs gadus, — advokāts atbildēja. — Trīs gadus ar skaistām vasarām un jauku ziemas sauli pār līdzenumu. Visu jau uzreiz nevar nokārtot.

Apmeklētāja sejas izteiksme nemainījās. Dūmos, kas plūda no dzelzs plīts, vēl skaidrāk izcēlās viņa kažokādas apkakle. Emaljas acs mērīja laika ritumu.

— Tas ir ilgs laiks.

Nekustīgā emaljas acs it kā atspoguļoja mūžību.

— Es noņemos arī ar citu jaunsaimniecību darīšanām, — advokāts atsāka. — Mēģinu mūsu kopējo darbu padarīt mazliet metodiskāku un saturīgāku.

Inspektors nelikās viņu dzirdam. Akciju sabiedrība «Jaunsaimniecība» savā neilgajā ideālistiskajā noskaņojumā arī bija apspriedusi jautājumu par iepirkšanas un pārdošanas centralizāciju. Taču iniciatīvu gribēja uzņemties pati akciju sabiedrība.

Zīmējumi pa to laiku bija tiktāl attīti, ka varēja saskatīt trīs māju projektu tipus ar diezgan sarežģītām detaļām.

— Te jūs redzat trīs dažādu māju tipu projektus, — sacīja cilvēks ar kažokādas apkakli. — Šajā ainavā var būt runa par šiem trim tipiem. Mēs tos nosaucām par «Bankestata māju», «Tubetorpa māju» un «Sermlandes māju». Pati parocīgākā ir «Tubetorpa māja». Vispirms tiek uzcelta tā mājas daļa, kur ir tikai viena istaba un virtuve. Es ieteiktu to. Dūmenis tad būtu jumta kores

vienā galā. Vēlāk viegli var piebūvēt klāt otru istabu, ja pēc tās būtu vajadzība un atrastos līdzekļi. Un dūmenis iznāktu jumta vidū. «Bankestata māja», protams, ir pārāk maza. «Sermlandes māja» ar diviem dūmeņiem izmaksās dārgāk. Dūmenis jumta kores galā, iekams uzcels otru istabu, nekādā ziņā netraucē. Paraugieties uz zīmējumiem!

Advokāts un viņa ģimenes locekļi pētīja zīmējumus.

— Te mēs novietosim mēbeles un gultas, — advokāts jūsmoja un paņēma zīmuli. — Mēs labāk tūlīt izvēlēsimies šo mājas tipu ar divām istabām un virtuvi. Dūmenim jābūt vidū, tas pats par sevi saprotams. Negribu dzīvot ūķi, kas līdzīgs lokomotīvei. Kā es, tā mana sieva izvēlēsimies šo tipu. Te būs atsevišķa istaba maniem dārgajiem vecākiem. So istabu iekārtosim tā, lai mana un sievas gulta būtu pie šās sienas. Zēni dabūs atsevišķu istabiņu augšā. Ja Sisija vēlēsies, viņa pagaidām varēs gulēt virtuvē. Tas viņai būs parocīgāk. Iespējams, ka es jau pašā sākumā iekārtoju divas istabiņas augšā. Tad arī meitenei būs savs kambarītis. Virs verandas būs uzraksts «Katrīnas birzs». Māju nosaucu savas sievas vārdā. Ievērojiet labi zīmējumus, lai zinātu, kur stāvēs jūsu gultas un citas mantas. Mēs tātad uz vietas izvēlamies māju ar divām istabām un virtuvi. Dūmenim visādā ziņā jābūt jumta vidū. Es šo zīmējumu paturēšu. Sis mājas tips pieskaņots mūsu ainavai, vai ne?

III

Dievs bija vēlējis cauri jaunsaimniecību apkaimei urdzēt mazai upītei. Tā bija upīte veļas mazgāšanai,, divus metrus plata dziļākajās vietās. Tā mudināja mazgat veļu

vairākus jaunsaimniekus, kam bija «nepilnīga saimniecība».

Ērtāk, protams, būtu, ja ar vejas mazgāšanu nodarbotos tie, kas dzīvoja pie upītes, bet tā vis nebija. Advokāts mājoja pie upītes, bet ar veļas mazgāšanu nenodarbojās. Pilsētas veļas mazgātājs Dāvida tēvs dzīvoja paugurā, kur bija tikai mālaina ūdens aka un zaļš, no-glumējis dīķis.

Pats veļas mazgātājs, liels, robusts vīrs ar baltu seju, kopā ar sievu rosījās pa garaiņiem piekūpušo istabu. Augstāk pakalnā atradās veļas žāvēšanas šķūnis — mājele bez sienām, visvairāk vējiem padota ēka. Ceļa malā, kas nogriezās uz māju, kādā jāņogu krūmā bija piestiprināta izkārtne ar jaunsaimniecības nosaukumu «Jaunavas līcis».

Ik pa divām nedēļām veļas mazgātājs brauca uz pilsētu aizvest izmazgāto veļu un pārvest netīro. Advokāts, protams, nevarēja palikt vienaldzīgs pret šādu individuālu rīcību. Viņš devās pie veļas mazgātāja.

— Man ar tevi jārunā, — advokāts sacīja veļas mazgātājam, kas ar savu melnīgsnējo sievu bija nolīcis pār baļļu un veļas kaudzi, tā ka aiz biezajiem garaiņiem viņu tikko varēja saredzēt.

— Tad iesim uz istabu, sievai dzirdot, es nekārtoju nevienu svarīgu darīšanu, — viņš attrauca.

Viņi pagāja garām akai ar mālaino ūdeni un ietuntuļoja dzīvojamā mājā. Tā bija vasarnīcai līdzīga kubveida ēka ar caurumainu jumtu. Ir istaba, ir virtuve bija piekārta ar veļas gabaliem, un abiem vīriem vajadzēja pieliekties, lai tiktu iekšā. No veļas viņiem virsū pilēja ūdens.

Veļas mazgātājs, nometies ceļos, pierāpās pie plīts.

Viņš iekūra uguni un uzlika kafiju. Viņa rokas no veļas mazgāšanas bija uzblīdušas un sarkanas.

— Manai sievai gan nepatīk, ja es pametu darbu. Viņa labprāt to darītu pati. Toties viņai tiks atlīdzināts nakti. Tad viņa dabūs arī piedevas.

Veļas mazgātāja jēlības advokātu itin nemaz neskāra. Par tām viņš vispār neinteresējās, toties veļas mazgātājam tās bija kā medus uz mēles.

— Es sāku domāt par būvēšanos. Pašlaik saņēmu zīmējumus. Tagad staigāju apkārt un vēroju dažādus māju tipus, — advokāts stāstīja.

Veļas mazgātājs sāka skaļi smieties.

— Tu būvēsies? Vai ta tu to neesi darījis jau četrus piecus gadus? Ko?

Advokāts nopietns sēdēja istabā, ko izkārtā veļa sadalīja it kā strēlēs. No veļas uz viņa skausta pilēja ūdens.

— Varu izvēlēties vienu no trim māju tipiem, — viņš skaidroja. — Esmu izšķīries par «Tubetorpa» tipu — māju ar divām istabām apakšējā stāvā. Viss jau gandrīz skaidrs. Gribu uzlabot tikai dažas detaļas. Tāpēc staigāju un pētu, kā dzīvo citi.

Veļas mazgātājs joprojām skaļi smējās. Pār viņa galvu, gaisam saviļņojoties, šūpojās veļa. Viņa ļoti baltā seja raustījās.

— Ieteicu tev tūlīt iekārtot sešas istabas. Uzcel sešas istabas un sešus guļamkambarus. Ak tu sātans, kā pil!

Advokātu kaimiņa dzēlības neskāra.

— «Bankestata mājas» tips man, kas zin, būtu vairāk piemērots. Arhitekts ieteica, lai ceļot to māju, kurai dūmenis vienā galā. Bet par to nevar būt ne runas. Es negribu dzīvot lokomotīvē, — advokāts nopietni skaidroja.

— Kur nu, tad jau māja piepeši var pārvietoties uz svešas grunts. Cel tādu māju, kas vismaz paliek uz paša zemes. Ja nu cilvēks beidzot būvējas, tad taču vēlas, lai māja paliek uz paša grunts.

Advokāts joprojām izturējās nopietni. Likās, viņš kaut ko prātoja. Pēkšņi rūpes par paša māju viņš aizmirsa. Viņam taču jādomā par veļas mazgātāja ērtībām.

— Vai ta nebūtu labāk, ja vairāki veļas mazgātāji apvienotos, īrētu kravasmašīnu un ar to vestu veļu uz pilsētu? Vai tā nav aplamība, ka ik mēnesi jāizšķiež veltīgi vairākas dienas, ja katrs atsevišķi ved veļu uz pilsētu? — viņš vaicāja.

Veļas mazgātājs saskaitās. Viņš tā sāka plātīties ar rokām, ka izžautā veļa šūpot šūpojās.

— Rimsties kult blēņas! Citādi tu redzēsi velnu! — viņš kliedza. — Va ta tu nesajēdz, ka braucieni uz pilsētu ir pats labākais manā dzīvē? Ik pārnedēļas man jātiek pilsētā pie savām skuķītēm. Pie savām mazajām čabulītēm. Viņas saņem veļu baltu kā sniegs. Va ta tu nesaproti, ka es viņām mazgāju veļu tikai tādēļ, lai ari pašam būtu savs prieciņš? Citādi pie tāda darba neķertos. Stāvēt veļas mazgājamā istabā blakus savai vecenei nav diez cik patīkami. Turklāt viņa melna kā vārna. Rimsties kult blēņas!

IV

Kad advokāts ienāca Vārpatas mājā, visa ģimene atradās stikla verandā. Vārpata bija trausls sīka auguma vīriņš ar gaišiem, plāniem matiem. Savā mājā viņš bija iekārtojis mazus stikla erkerus ar krāsainām rūtīm un koka tornīšiem. Eka bija veca, un viņš nemitīgi taisīja

klāt piebūvltes. Visur viņš gribēja lietot stiklu. Viņam patika stikls.

— Es staigāju apkārt, vērodams māju tipus, — advokāts tūlīt uzsāka. — Redzi, esmu nodomājis būvēties. Visvairāk prātoju par logiem. Domāju, nez vai veselu sienu nevarētu celt no stikla. Tad vienmēr redzētu ainavu. Es tā mīlu dabu.

Saules stari, iespiezdamies pa verandas greizi ieliktajām krāsainā stikla rūtīm, vērta Vārpatas apģērbu līdzīgu cirka klauna tērpam. Pats Vārpata tikko bija lasījis kādu katalogu par holandiešu sīpoliem.

— Nāc man līdzi ārā! Es tev parādīšu, ko esmu izplānojis, — viņš aicināja.

Vārpata uzvilka advokātu kalniņā. Katalogu viņš bija paņēmis līdzi.

Grunts bija aizaugusi ar vārpatu un leknā komposta nezālēm. No cukurkastes dējiem viņš bija izgatavojis kaut ko līdzīgu smeļamam kausam un ielicis tur smalka tinuma stiepli. Ar to viņš bija urkņājies pa māliem.

— Īstenībā es interesējos par māju, — advokāts mēģināja iebilst.

— Nemels niekus. Māju tu varēsi apskatīt pēc tam. Tā stāv, kur stāvējusi. Bet tas te ātri mainās.

— Gudroju, vai augšstāvā logu likt jumtā. Logi aizņem prāvu vietu. Man nepieciešamas brīvas sienas daudzajām gultām, — advokāts sacīja.

— To tu varēsi kārtot vēlāk.

Kad viņi pagājās aiz mājas, arī tur bija redzami daudzi tornīši un piebūves. Visur starp gaišajām, parastajām rūtīm bija ieliktas sarkanas, zaļas un zilas rūtis. Vārpatām bija laimējies sadabūt arī nelielu baznīcas logu. Visapkārt līdz pat ceļgaliem bija saaugušas nezāles. Starp tām saplaisājusī zeme vīdēja gluži kā Nīlas delta.

— Te es ierīkošu dārzu ar oranžēriju, — jaunsaimnieks stāstīja. — Esmu nācis pie atziņas, ka zemkopība mums, jaunsaimniekiem, neatmaksājas. Te sabraukuši dārznieki. Viņi liek zemei virsū stiklus. To pašu domāju darīt arī es. Viņiem klājas lieliski. Viņi audzē rozes, gurķus, tomātus, tulpes un hiacintes. Vienu sauc par rožu karali, otru — par gurķu un citu — par tomātu karali. Es gribu kļūt par tulpju karali. Vispirms esmu nodomājis iesāki ar šīm šķirnēm: Nakts karalieni, Saulstaru, Sarkano barvedi, Demetru. Domāju arī par Ziedošo firziķi un Danti. Starp citu, esmu sācis izmēģinājumus. Augustā es stallī zem pusmetru biezas salmu kārtas iestādīju kartupeļus. Kartupeļi aug labi arī ziemā. Tas ir aizspriedums, ka kartupeļi aug tikai vasarā. Tādējādi man būs jauni kartupeļi, kad citi tos tikai stādīs. Es tos iestādīju divdesmit ceturtajā augustā, divdesmit ceturtajā aprīlī man būs jauni kartupeļi. Tas jau vairs nav izmēģinājums, bet fakts.

— Ja tu kļūsi par dārznieku un audzēsi tulpes, tad tev vajag vienoties ar citiem par transporta līdzekļiem. Jums jāapvienojas. Jāorganizējas. Nudien, tas jums visādā ziņā jādara, — advokāts jūsmīgi izsaucās.

Viņš jau sen bija aizmirsis māju, ko gribēja celt.

v

Nākamajā dienā sīkgruntniekam bija kulšanas talka. Vienīgi šo darbu jaunsaimnieki strādāja kopīgi. To viņi bija spiesti darīt, jo kulšanas darbus viens cilvēks nespēja veikt. Vismīļāk viņi būtu strādājuši ar rokas kuļmašīnu, lai tiktu vieni paši galā. Dažs labs to bija izmēģinājis, bet vēlāk staigāja tikpat kā ar gaudenu roku.

Kopā ar vecākiem jau agri no rīta aizgāju pie sīk-gruntnieka. Līdzi mums bija zirgs. Vēlāk ieradās ari veļas mazgātājs. Atnāca ar! Vārpata. Mēs bijām astoņi deviņi cilvēki. Patiesībā tik daudz nemaz nebija vajadzīgs. Bet kulšanu uzskatīja par izpriecu, turklāt vienu dienu varēja paēst citur. Tie, kurus kulšanas talkā neuzaicināja, jutās aizskarti. Šim darbam bija sava melodija. Cilvēks, kas bija uz mašīnas un laida labību mašinā, tik skaļi klaigāja «ohoooo», lai viņu varētu sadzirdēt pa visu māju un zinātu, kad pienācis pusdienas laiks un jāaptur mašīna. Es vadāju zirgus. Sīkgruntnieka zirgs bija iejūgts pārī ar mūsu Melni.

— Ohooo, — sauca sīkgruntnieks, laizdams kūļus mašīnā.

Vīri nolēca no labības kaudzes un iedūra dakšas salmu gubās. Tikai tagad jaunsaimnieki tuvāk iepazinās cits ar citu un ieraudzīja, ka visu sejas noputējušas. No uzacīm un ūsām nokarājās putekļu bārkstis. Matos bija sabirušas pelavas.

Tā, stāvot aplī, viņi pēkšņi pamanīja, ka gandrīz visi ir vienādi. Vienreiz taču šie individuālisti bija spiesti apvienoties. Viņi tūlīt uzņēma valodas par savām darīšanām, par piederīgiem, par mājām.

— Būs laba sēkla, — tēvs sacīja sīkgruntniekam, vērodams riekšavu nevētīto graudu.

Sīkgruntnieks daju no sava siena bija pārdevis rudenī. Viņam grūti nācās samaksāt renti un amortizāciju. Ja kāds pārdeva sienu, pieredzes bagātākie pareģoja šā cilvēka bojā eju.

— Graudi gan varēja būt briedīgāki, — sīkgruntnieks pieklājīgi atteica.

— Va ta tie nav labi diezgan? Mani nebūs pat ne tik

labi, bet es jau noņemos ar vēju, — vejas mazgātājs mēļoja.

— Gan jau arī tavi būs labi. Kāpēc ta nu ne?

— Tie auguši ēnā, — veļas mazgātājs paskaidroja.

— Man šogad nav ko kult, — ieminējās Vārpata.

— Laiks paiet, ierīkojot dārzu.

— Vienam cilvēkam tomēr aplam liels darbs ar graudu vētīšanu. Vajadzētu pieņemt palīgu, — sīk-gruntnieks prātoja.

Advokāts nenocietās:

— Mēs cits citam palīdzam kulšanas laikā, bet tas arī vienīgais darbs, ko darām kopīgi. Vajadzētu apvienoties arī graudu vētīšanā. Varētu braukt apkārt un palīdzēt cits citam kult un tai pašā laikā arī vētīt. Strādājot vienoti, darbi aši būtu padarīti, — viņš nerimās.

— Kur nu vienmēr kopā, — sīkgruntnieks un veļas mazgātājs kā vienā mutē izsaucās. Viņi domāja, ka advokāts, tā runādams, grib iegūt pats sev kādu labumu.

Kopš senseniem laikiem maltītes mēdza ieturēt tai mājā, kur notika kulšana. Visi ziņkāri gaidīja, kādus ēdienus katrā mājā cels galdā. Kad pusdienas laikā kulšanu pārtrauca, sīkgruntnieks panācās uz priekšu. Varēja saprast, ka viņš nokaunējies.

— Lūgdams jūs palīgā, aizmirsu ko pateikt, — viņš samulsis ierunājās. — Mana dzīves biedre nespēj tikt galā ar ēdienu. Ejiet mājās un iekodiet, kas nu pagadās pie rokas. Mana dzīves biedre domā, ka gaumes ir tik dažādas. Tāpēc neko nevarēja pagatavot. Es jums samaksāšu par visu dienu, bet ēst gan vajadzēs mājās.

Šī zina visus pārsteidza.

— Jupis parāvis, — advokāts teica veļas mazgātājam.

— Tieši šodien biju cerējis pieēst pilnu vēderu visai nedēļai. Tagad visi mani plāni vējā.

— Nelāga padarīšana — lauzt senas paražas, — tēvs klusi bilda mātei.

— Sākot ar šodienu es vairs kopīgā kulšanā nepiedalīšos. Iegādāšu sev rokas kuļammašīnu un strādāšu kā vergs, — tērgāja veļas mazgātājs.

— Uz mani tas neattiecas. Es jau tik un tā audzēšu tulpes, — noteica Vārpata.

Cilvēki izšķīrās, un katrs devās uz savu māju ieturēt pusdienas.

VI

Naktī pēc kulšanas dienas plosījās vētra. Vējš nocēla advokāta mājai jumtu. Visa advokāta ģimene bija sēdējusi un turējusi zemē ierakto balstu. Taču nekas nebija līdzējis. Jumtu tomēr nocēla.

— Es jau tik un tā būtu būvējis jaunu māju, nelaime nav tik liela, — advokāts mierināja savējos.

Viņa vecāki čurnēja katrs pie sava celma upes malā. Bija jau krēsla, un pamazām iestājās nakts. Aizvējam bija uzsliets kāds dēlis. Bērni skraidīja apkārt kā negudri un uzbudināti klaigāja.

— Tikai neejiet tuvu dūmvadam, tas var sagāzties,— advokāts viņus brīdināja.

Sabojātā caurule kā par brīnumu vēl spraucās ārā no būdeles, kurai bija aiznests jumts. Daži balsti šo cauruli saturēja. No tās pat vērpās augšup dūmi.

Advokāta sieva vaimanādama turēja rokās nez kādu tērauda trosi.

— Tad nu paliekam pavisam bez pajumtes. Ko nu iesāksim? Nakts arī klāt.

Advokāts izrādīja apbrīnojamu aukstasinību. Viņš stāvēja apņēmīgi, tieši kā karavadonis drupu vidū.

— Tikai mieru. Neviens taču nav cietis. Pagaidām ari vēl nelīst. Es šā grausta vietā tik un tā būtu cēlis jaunu māju.

Viņš iebrāzās istabā. Tā kā jumtam nebija iekšējā seguma, tad varēja saskatīt vētras kultos mākoņus. Advokāts iznāca ārā, nesdams zīmējumu tīstokli.

— Apskati to, te sēdēdamal — viņš uzsauca sievai. — Vari izšķirties vai nu par «Bankestata mā ju», vai «Tu-betorpa māju». Tikai zīmējumus turi stingri, lai vējš neizrauj.

— Ko tu tur tērgā? — sieva nomāktā balsī vaicāja.

— Mums jāizšķiras tūlīt. Ir pats pēdējais laiks. Jau rit man jāķeras pie darba.

Bija tumšs, un sieva pat acis nepameta uz zīmējumiem. Viņa sēdēja apātiski, turēdama tos klēpī.

Bērni joprojām skraidelēja apkārt. Lielākie, riskēdami ar dzīvību, pievāca mājeles paliekas, no kurām pūlējās sasliet pajumti.

Vētrā grīļojās ari mājas ārsienas.

— Nemūžam mums vairs nebūs paspārnes, — sūrojās abi vecīši, sēdēdami savrup. — Nekad vairs nebūs māju. Kur mēs tagad gulēsim?

Dēls mēģināja viņus nomierināt.

— Varēja taču notikt vēl Jaunāk. Neviens nav cietis. Rīt atkal mirdzēs saule. Tiklīdz pagūšu kaut cik te visu piekopt, tūlīt ķeršos pie būvdarbiem.

— Tas nekad nenotiks, — vecīši zūdījās, kvernēdami savā rozā.

Advokāts aizšāvās pie sievas. Viņš izņēma tai no rokām zīmējumus.

— Ļauj man tikai atvilkt elpu! — viņš sauca. — Jūs taču redzat, ka zīmējumi man jau ir rokā. Iepriekš vēl jāizšķiras par dažiem sīkumiem. Jums jau zināms, kā

mēs vēlāk, dzīvosim. Ļaujiet tikai man atvilkt elpu. Es izšķiršos par «Tubetorpa māju». Dūmenim jābūt jumta vidū. Tā esmu izlēmis un pie tā palikšu.

Viņš atritināja zīmējumus un vicināja tos vētrā, kas negribēja rimties.

CILVĒKS BEZ VĀRDA

I

Tikai pēc dažām nedējām tēvs saņēma galīgo atbildi, ka viņi pazaudējuši visus savus ietaupījumus. Viņš bija aizbraucis pie vietējā policijas priekšnieka. Vakarā tēvs ienāca virtuvē kā mēnessērdzīgs. Virtuvē bija tikai māte, vecāmāte un es. Tēvs pasauca māti sāņus. Viņš izskatījās ļoti izbijies.

— Mēs esam pazaudējuši savu naudu. Tagad es to skaidri zinu. Rentnieks Kārlis Juhans Eriksons izūtrupēts.

Māte neatbildēja. Viņa nelikās pārsteigta. Vecāmāte čurnēja savā kaktiņā pie krāsns kā izbijusies pelīte. Es pūlējos lasīt grāmatu. Burti gan sāka it kā lēkāt.

— Mēs ieradāmies par vēlu un nesaņēmām pat tik, cik melns aiz naga, — stāstīja tēvs, pūlēdamies atcerēties daudzos formulējumus, kurus policijas priekšnieks bija minējis.

Māte klusēja. Domas cirstin cirtās smadzenēs.

— Būtu mēs toreiz iegriezušies pie viņiem, kā gribējām, kazi, kādu nieku dabūtu. Tagad vairs nesaņemsim itin nekā. Priekšroka tagad nodokļu valdei un dažām firmām pilsētā, kurām viņš nav nolīdzinājis parādu. Viņam nav vairs itin nekā. Pieteikšanas laiks nokavēts, tāpat arī mūsu interešu ievērošana. To visu man pastās-

tīja policijas priekšnieks. Eriksons jau bijis izūtrupēts toreiz, kad ieradās pie mums un prasīja aizdevumu.

Uztūkušās dzīslas deniņos un uz kakla liecināja, cik grūti tēvam atcerēties neparastos vārdus. Dažreiz viņš tos izteica nepareizi, taču doma bija skaidra.

Māte izturējās šķietami mierīgi. Viņa pat asaru neno-birdināja, seja likās kā sastingusi. Tad kaut kas viņā atraisījās. Mātes rokas sāka kustēties. Šķita, šajās kustībās vēl slēpās gadu desmitu grūtais darbs, ko viņa bija veikusi, lai iekrātu naudu. Taču tagad šīs rokas tvēra tukšu gaisu.

— Tad nu vēl jautājums, vai barons un baronese ņems mūs atpakaļ. Uz ceļiem mums jāizlūdzas viņu piedošana. Baronesei bija taisnība. Ko lai mēs te mežā iesākam, — māte beidzot sacīja.

Viņa apsēdās. Galva viņai noslīga līdz ceļgaliem.

Tieši tajā brīdī pa durvīm ienāca tēvocis Jānis. Kā parasti, neteikdams ne vārda un nepadodams labdienu, viņš nolika pie sliekšņa savu naģeni. Tad aizgāja pie galda un apsēdās. Sadugušais večuks izlikās, ka nekā ne dzird, ne redz. Viņš sāka ēst.

— Mums jāmēģina dabūt jaunsaimniecības aizņēmums. Būs jāpalūdz kāds, lai uzraksta iesniegumu. Jāgriežas ar laipnu lūgumu pie akciju sabiedrības, jo citādi netiksim galā.

Redzot tēvoci Jāni, māti pārņēma izmisums. Viņai bija vienalga, ka viņš to dzird. Viņas sirds bija akla nhida piesmadzējusi.

— Tagad viņš te mētāsies apkārt visu mūžu, — viņa teica, norādīdama uz večuku, kas sēdēja pie galda, iebāzis labajā bikšu kabatā collmēru.

— Jaunsaimniecība taču pieder viņam. Viņš to nopirka. Mēs esam viņa mājas iemītnieki.

Tēvs saslējās.

— Nemūžam es neiešu atpakaļ uz muižu! — viņš izsaucās.

Neviens viņam neatbildēja.

— Un nu mums jāsāk rīkoties. Jālūdz kāds cilvēks, kas šo lietu saprot, lai uzraksta iesniegumu.

Tēvs pārģērbās. Viņš novilka stipri nonēsāto svētdienas kārtu un uzģērba darba drēbes. Ap kājām vairākas reizes bija aptītas bikšu lences. Novilktās drēbes viņš pakarināja virtuvē uz vadža pie durvīm. Tad viņš izgāja ārā.

— Ej paskaties, uz kurieni tēvs aizgāja. Paraugies, ka viņš sev nenodara ko ļaunu, — māte pēc brītiņa aizelsusies čukstēja.

Es izskrēju tumsā. Tēvs nez ko meklēja malkas pū-nītē. Cauri plānajai dēļu sienai bija dzirdams troksnis. Es jau gribēju kliegt, taču savaldījos.

Pēc maza brītiņa tēvs iznāca ārā. Uz pleciem viņš bija uzmetis lāpstu, bet padusē pasitis cirvi. Viņš pagriezās uz tīruma pusi. Es manījos viņam aiz muguras.

Viņš nogriezās uz tā tīreļa pusi, kur auga koki. Tur viņš apstājās. Vispirms pavērās augšup. Tad ietrieca lāpstu zemē un tur pameta. Pēc tam tvēra cirvi, turēja to mirkli gaisā, iekams sāka cirst.

Rudens tumsā, kas arvien vairāk sabiezēja, viņš nolaida Vanagu purvā pirmo koku.

II

Mans tēvs bija analfabēts.

Viņš nekad nebija mācījies ne lasīt, ne rakstīt. Pēc dzirdes viņš bija ielauzījies sevišķi svinīgos gadījumos

uzkricelēt kaut ko līdzīgu savam parakstam. Dažreiz tas atgādināja žogu ar nelīdzenām vabiņām, dažreiz suni.

Paraksts vienmēr iznāca savādāks. Citam vajadzēja turēt viņa roku. Patiesībā tas nemaz nebija paraksts. Ar cita palīdzību viņš uzzīmēja figūru, kas it icā bija viņa vārds.

Rakstītos burtus viņš nekad nebija mācījies. Viņš pat nevarēja izlasīt, ko pats bija uzrakstījis. Vecaistēvs un vecāmāte arī neprata rakstīt, bet viņiem tas nebija vajadzīgs. Kamēr tēvs dzīvoja Eklandē, arī viņam tas bija lieki. Gan kā cilvēks, gan kā muižas kalps viņš bija abstrakts jēdziens tik ilgi, kamēr neieradās darbā.

Tēvs bija strādīgs vīrs, dzimis klaušinieks. Sešu gadu vecumā viņš sāka iet ganos. Deviņu gadu vecumā jau strādāja muižā par puisi. Darba dēļ viņš bija atbrīvots no skolas mācībām pie klibā skrodera, un vecāki to atzina par lielu priekšrocību. Likums par obligātām skolas mācībām bija stājies spēkā pirms vairākiem gadiem, bet muižas kalpi šim likumam nebija stingri pakļauti. Katehismu tēvs no citiem bērniem bija iemācījies no galvas, iedams pie dievgalda. Baušļus viņš neaizmirsa. Tāpēc viņa zināšanas atzina par pietiekamām un viņu iesvētīja.

Tēvs cik vien varēdams pūlējās slēpt, ka neprot lasīt un rakstīt. Kļuvis vecāks, viņš reizēm saulainās svētdienās mēdza paņemt vietējo laikrakstu un apsēsties uz kāpnēm. Viņš «pārlapoja avīzi», kā te parasti sacīja. Patiesībā tēvs joprojām loloja sevī domu iemācīties lasīt. Uzsākdams jaunsaimnieka gaitas, viņš saprata, cik tas būtu derīgi.

Visu mūžu viņš pūlējās iemācīties lasīt iespiestus burtus. Iegaumējis kādu burtu, viņš ar rādītājpirkstu vilka pa rindām, meklēdams šo burtu. Tas, protams, gāja loti

gausi. Ja vēlāk viņam vaicāja, ko viņš izlasījis, tēvs izvairījās atbildēt..

— Izlasi pats, tad redzēsi. Neesmu drošs, vai esmu izlasījis pareizi.

Lasīt rakstītus burtus viņš nekad neiemācījās, arī pats neprata uzrakstīt nevienu burtu. Rakstīti cipari viņam bija nesaprotami. Nepieciešamības gadījumos viņš izlīdzējās ar primitīvu aprēķināšanu galvā. Tā aprobežojās ar dažiem maisiem kartupeļu, nedaudziem klēpjiem malkas. Visa lasāmviela bija uzticēta mātei, bet vēlāk man. Mana rakstīšanas māka vecākus tikai mulsināja.

Savu neprasmi lasīt tēvs slēpa. Reizēm viņš pat mēģināja pārliecināt māti, ka varot uzminēt iespiesta raksta saturu. Tēvs baidījās no citu izsmiekla.

Arī mēs slēpām no citiem šo nepatīkamo patiesību. Zinājām, ka tēvs mokās šā trūkuma dēļ. Mūsu ģimeni māca kauns. Taču agrāk, iekams nebijām tapuši jaunsaimnieki, par tēva analfabētismu neviens nedomāja. Tagad tēvs bija nokļuvis «papīru» Zviedrijā, birokrātu Zviedrijā.

□I

— Cik gauži man vajadzētu prast lasīt un rakstīt, — tēvs mēdza sūroties. — Tas ir tikpat svarīgi kā prast strādāt. Citādi cilvēku izsmej. Un apkrāpj. Par savu muļķību jāsamaksā.

Īstenībā par apkrāpšanu viņš domāja reti. Tikai pašos smagākajos brīžos, kad viņam šķita, ka viņu māna. Lāgiem viņš pat neticēja acīm redzamai krāpšanai.

Analfabētisms savā ziņā it kā bija kļuvis par viņa būtības sastāvdaļu. Viņš visu rūpīgi pārdomāja. Sis trūkums bija saasinājis citas viņa maņas. Pēc dabas tēvs

bija labsirdīgs. Nekad nerunāja rupjības. Cilvēki, kas ar viņu satikās, sākumā viņu uzskatīja par «izglītotu» vīru, bet tad pēkšņi atklāja, ka viņš neprot lasīt.

«Kas tie par cilvēkiem? Analfabēts! Vai tiešām tādi vēl ir? Vai tad te mājo mežoņi? Mēs taču dzīvojam divdesmitajā gadsimtā» cilvēki brīnījās.

Mūs izrīkoja un mūsu likteni izlēma cilvēki, kas sēdēja pie rakstāmgaldiem.

— Gan jau tu rakstīsi, ja kāds to prasīs, — māte sacīja pēc nolikuma ar arendatoru.

— Ko nu! Es tak neprotu rakstīt. Negribu ielaisties darīšanās, kuras nesaprotu. Tas atnes tikai nelaimi, — tēvs sūdzējās.

— Kauču tu arī neproti rakstīt, gan jau visu tomēr nokārtosi, kolīdz tevi kāds gribēs piekrāpt, — māte neatlaidās.

Tiklīdz tēvam vajadzēja ko parakstīt, viņš kjuva pavisam nevarīgs. Ja satvēra viņa roku, lai palīdzētu, tēvs sāka drebēt kā drudzī. Viņš ar mīļu prātu veselu mēnesi būtu gājis klaušās, nevis dažas minūtes sēdējis un ar cita palīdzību turējis rokā spalvaskātu.

Kopš senām dienām tēvs mēdza it kā ar rituālu rokas spiedienu noslēgt svarīgas darīšanas. Parakstīts papīrs viņu tūlīt vērta nedrošu. Viņš bija paradis visas svarīgās norunas pēc dzirdes paturēt prātā.

Tagad it. visur pie rakstāmgaldiem sēdēja vīri, kas izrīkoja un bija noteicēji pār viņu.

iv

Lai dabūtu jaunsaimniecības aizņēmumu, bija nepieciešami daudzi papīri, un rakstīt nepratējam tēvam

grūti nācās tos visus iegaumēt. Jau domas par dažādiem formulējumiem viņu uztrauca.

Tam cilvēkam, kas pieprasīja aizņēmumu, vajadzēja pierādīt, ka viņš ir Zviedrijas pavalstnieks, ka viņam ir laba slava, ka viņš nav jaunāks par divdesmit vienu gadu un vecāks par piecdesmit gadiem. To apliecināt nemaz nebija tik grūti. Turklāt bija nepieciešams, lai aizņēmuma lūdzējs nebūtu dzērājs, bet taupīgs un vispār godīgs cilvēks. Tēvs dabūja ari tādas apliecības.

Jaunsaimniecības aizņēmumu izsniedza starpnieks, kas parasti bija mājsaimniecības apvienība, bet šajā gadījumā akciju sabiedrība «Jaunsaimniecība». Izpildīt vajadzēja ]oti daudz papīru.

Lai aizņēmumu vispār saņemtu, bija noteikts, ka jaunsaimniecības vērtība nedrīkst būt lielāka par septiņiem tūkstošiem. Aizdevums nedrīkstēja pārsniegt pusi no iepirkšanas summas. Lūdzējam vajadzēja iesniegt papīrus par pirkšanas kontraktu, jaunbūves plāniem, izdevumu aprēķinu, aprēķinu par iepērkamiem dzīvniekiem un inventāru, kā arī dabūt uzticamas personas galvojumu, ka aizdevuma pieprasītājs būs spējīgs apstrādāt jaunsaimniecību. Ļoti bieži šie dokumenti bija jāiesniedz divos eksemplāros, un, ja kaut viens vārds bija uzrakstīts kjūdaini, šis papīrs vairs nederēja.

Tiklīdz bija pienākusi atbilde, ka aizņēmums atvēlēts, lūdzējam atkal bija jāiesniedz vesels papīru žūksnis. Viņam bija jāparaksta aizņēmuma līgums divos eksemplāros, jāiesniedz pierādījums, ka viņš nomaksājis iepirkšanas summu ar saņemto aizņēmumu, jāiesniedz ar īpašumu nodrošināta obligācija līdz ar apliecību, ka jaunsaimniecība nav apgrūtināta ar citām obligācijām, kas dod labākas vai tādas pašas priekšrocības, kā arī apliecību, ka jaunsaimniecības ēkas nodrošinātas pret

ugunsgrēku. Pēc šo formalitāšu nokārtošanas aizņēmumu jaunsaimniecībai izsniedza ar trīsdesmit gadu ilgu termiņu un 3,6 procentus lielu renti. Pārējām summām, ko izsniedza ārpus šā aizņēmuma, renti un amortizēšanu noteica akciju sabiedrība «Jaunsaimniecība» pēc gluži citiem aprēķiniem. Arī maksāšanas termiņi bija pavisam citi.

Daļa minēto noteikumu nebija piemēroti manam tēvam. Sis izņēmuma stāvoklis aizņēmumu nevis atviegloja, bet gan sarežģīja. Bieži viņš dabūja izziņas, kas nemaz nebija vajadzīgas. Papīru kaudze nevis samazinājās, bet pieauga. Tēvs tā rīkojās drošības labad. Tiklīdz runa bija par šiem papīriem, viņam sāka griezties galva.

Otru tik strādīgu zemkopi kā mans tēvs akciju sabiedrībai «Jaunsaimniecība» diez vai laimētos atrast, taču viņš nespēja tikt galā ar sarežģītajiem papīru plūdiem. Tie viņā viesa bailes un dziļu pazemojuma sajūtu. Jau ieraugot daudzos dokumentus, viņš varēja zaudēt galvu.

v

Tagad tēvs bieži brauca uz Stokholmu. Sākumā viņš turp devās viens, jo bija izlēmis visu noskaidrot pats ar saviem spēkiem.

Allaž trūka kāda papīra. Bieži viņš nokļuva ļoti sarežģītā stāvoklī tikai tāpēc, ka nespēja izprast formulējumus un parakstīties. Visbiežāk viņam nācās saskarties ar zemākajiem ierēdņiem, kas bija īsti burta kalpi. Tēvs pārspīlēja sīkumus un palaida garām pašu galveno. Viņam nevajadzēja uzticēties cilvēkiem, kas rakstīja šos

papīrus, bet viņš tomēr stūrgalvīgi palika pie savas paļāvības.

Tēvs nebija ievērojis priekšrakstus. Jau pašā sākumā bija izdarījis privātu aizņēmumu, lai samaksātu daju no iepirkšanas summas. Nu vairs tik viegli nevarēja dabūt aizņēmumu, lai varētu nomaksāt pirmo aizņēmumu. Jaunsaimniecība jau bija iepirkta un iemaksa nokārtota. Akciju sabiedrība pieprasīja ēku plānus un izdevumu summu aprēķinu. Bet māja jau bija uzcelta. Tā nebija celta pēc pieņemtajiem zīmējumiem. Darījums ar tēvoci Jāni nebija paredzēts rīksdaga apstiprinātajos noteikumos par jaunsaimniecības aizņēmuma izsniegšanu. Savos braucienos tēvs mēdza ņemt līdz arī kaimiņa parādzīmi. Taču par to neviens neinteresējās un pat nevēlējās šo papīru redzēt. Tas ierēdņus tikai nervozēja.

Kādā vakarā, kad tēvs bija pārbraucis no Stokholmas, viņš pastāstīja mātei, kas ar viņu noticis, kad ieradies plašajā akciju sabiedrības «Jaunsaimniecība» kantori.

— Es iegāju iekšā, tur sēdēja trīs četras smalkas jaunkundzes vai kundzenes un tikai rakstīja. Es padevu labdienu un pateicu, kas tāds esmu. Tad minēju par savām darīšanām. Izvilku visus papīrus, kādus biju paķēris līdz. Lai viņas ņem, kādus tikai grib. Aizritēja labs laiciņš, iekams kāda no viņām varēja palūkoties manos dokumentos. Tad viņas nolika man priekšā kādu citu papīru. Tas bija liels un plats. «Parakstieties te,» teica tā, kurai pēdīgi bija atlicis laika parunāt ar mani. Es taču nevarēju izlasīt, kas papīrā rakstīts, nebija jau arī laika par to pajautāt, un, kad nu man vajadzēja parakstīties, tad lūdzu to, kura šo papīru bija nolikusi man priekšā, lai palīdz. «Pieturiet manu roku, es lāgā nesaredzu,» sacīju. Negribēju atzīties, kā tas īsteni ir. Jaunkundze turēja roku, un es rakstīju. Bet vēlāk šī pamanīja, ka tas ir kāda

cita jaunsaimnieka papīrs. Tad no blakus istabas iznāca pāris smalku kungu. «Kāpēc jūs iepriekš neizlasāt, ko parakstāt, tagad nu esat parakstījies uz cita aizņēmēja dokumenta,» viņi aizrādīja. Nu es sapratu, ka esmu izdarījis kaut ko pavisam aplamu, ko varbūt vairs nemaz nevar grozīt. Pamanīju, ka dokuments bija apzīmogots un pie tā karājās lakas spiedogs. «Jūs esat izdarījis tādu muļķību, ka varbūt jums vajadzēs segt cita parādus,» piebilda viens no kungiem, kuri bija ienākuši, lai paskatītos aplamībā, ko biju izdarījis.

Māte sāka raudāt.

— Ko lai mēs te mežā iesākam, — viņa gaudās. — Labākais būs, ja mēģināsim tikt atpakaļ. Tev jābrauc un jālūdz barons un baronese. Mums uz ceļiem jārāpjas atpakaļ un jānes savs krusts.

Tēvs sapurinājās:

— Es viņus piespiedu izsvītrot manu vārdu ar treknu švīku, ņemot palīgā lineālu, — viņš piebilda. — Vai tas nebija gudri darīts? Vai es nerīkojos pareizi, ko?

Tēvs jutās pārlieku lepns.

Taču māte tik viegli vis nepadevās.

— Esot tāda zāle, ar kuras palīdzību izdzēsto vārdu varot pilnīgi skaidri dabūt atpakaļ. Vismaz esmu dzirdējusi tā stāstām. Gan tev būs jāsamaksā arī tā otra vīra parādi. Vienā jaukā dienā pie mums ieradīsies priekšniecība.

Tēvs kļuva pagalam domīgs. Viņa seja, rokas un pleci sāka raustīties.

— Bet švīka bija varen trekna, — viņš atkārtoja.

— Labākais gan būtu, ja tu aprunātos ar baronu un baronesi, vai mēs tomēr nevarētu atgriezties atpakaļ uz muižu, — māte nerimās.

VI

Mans tēvs bija cilvēks bez vārda. Šis apstāklis radīja lielus sarežģījumus. Uzvārda maiņa saistījās ar Eklandes muižu. Tur mans tēvs jau jaunības gados bija kļuvis cilvēks bez vārda.

Tēvu sauca par Juhanu Gotfrīdu. Bet izrādījās, ka muižā ir divi vīri ar šādu vārdu. Abiem bija arī vienādi uzvārdi. Abus sauca par Jansoniem.

Kādā dienā tīrumā, kur strādāja abi Jansoni, atnāca barons. Abi vīri tūlīt noņēma cepuri.

— Nelāga padarīšana, ja diviem cilvēkiem vienāds vārds. Par to jau man žēlojās inspektors. Vienam no jums vārds jāmaina, — barons izlēma.

Gadījuma pēc mans tēvs atradās viņam tuvāk.

— Tevi tagad sauksim par Juliansonu, — barons viņam sacīja.

— Labi, žēlīgais lielkungs, — tēvs piekrita.

Šajā dienā uzartajā tīrumā tika pieņemts lēmums, kam bija ilgstošas sekas.

Barons devās tālāk. Tēvs uzlika galvā cepuri.

Tagad manu tēvu sauca citādi, un viņš pūlējās paklausīt, kad viņu uzrunāja šajā jaunajā vārdā.

Jauno vārdu neierakstīja baznīcas grāmatā, bet uz citiem dokumentiem gan. Arī uz galvojuma. Visi tēvu sauca jaunajā vārdā. Drīz viņa agrākais vārds bija aizmirsts. Tēvs pazemīgi padevās. Viņš bija klaušu cilvēks, un viņam vajadzēja paklausīt. Viņš iegaumēja, ka viņu sauc pavisam citādi.

Neviens jau arī tam nepiešķīra kādu nozīmi. Tēvam nevajadzēja sevi identificēt. Viņš no laika gala piederēja pie anonīmiem radījumiem. Tikai muižas ļaudis,inspektors un, iespējams, vēl kāds cits ierēdnis zināja, kā tēvu saukuši agrāk un kā viņu sauc tagad. Tam taču nebija nekādas nozīmes.

Tiklīdz es sāku apmeklēt mazbērnu skolu, baznīcas grāmatā ir manu brāli, ir mani ierakstīja ar jauno uzvārdu, kādā barons bija nosaucis tēvu. Grūtības neradās. Barona kristības tika sankcionētas attiecībā uz mums. Starp citu, baronam pašam arī bija divi uzvārdi. Tādi bija ari kareivjiem un bocmaņiem kopš tiem laikiem, kad Zviedriju sadalīja pa novadiem.

Taču mana tēva jauno vārdu nekad neierakstīja oficiālajās grāmatās. Sarežģījumi ar šo vārdu maniem vecākiem sagādāja daudz raižu. Kad viņi bija izšķīrušies kļūt par jaunsaimniekiem, vārds kļuva par iemeslu daudzām nepatikšanām.

Jaunsaimnieki bieži mainīja uzvārdus, bet viņi ievēroja rīkojumus. Starp jaunsaimniekiem bija trīs īsti brāļi, bet katrs saucās savā vārdā. Neviens pret to necēla iebildumus. Ikvienai zvaigznei pie debesīm un ikvienai govij kūtī bija savs noteikts vārds, tikai manam tēvam tāda nebija.

Tēvs bija individuālists. Tieši uzvārds pauž cilvēka individualitāti. Tomēr mans tēvs kopš ilgiem laikiem bieži nezināja, ko atbildēt, kad viņam vaicāja pēc uzvārda. Šie dažādie uzvārdi bija redzami uz dažādiem papīriem un dokumentiem. Tikai pēc paraksta garuma tēvs varēja uzminēt, vai parakstījis vienu vai otru uzvārdu.

Viņam nekad neienāca prātā aizbraukt pie mācītāja un palūgt, lai baznīcas grāmatā pārmaina viņa uzvārdu; tas būtu bijis viegli izdarāms. Visu mūžu viņam bija jācieš šā vārdu sajaukuma dēļ — pat pēc nāves. Viņu

apbcdot, uz šķirsta bija rakstīts viens vārds, bet mācītājs no sava papīriņa nolasīja citu.

Mans tēvs bija cilvēks bez vārda.

vn

Mūsu jaunsaimniecībā ieradās smalks kungs ar portfeli rokā. Vecāki pašlaik bija istabā, kad es pamanīju šo cilvēku ar portfeli metam lokus ap māju un piebūvēm.

— Tagad visam beigas. Nu mums šī vieta jāpamet, — māte sacīja.

Tēvs ar baiļu pilnu skatienu vēroja svešinieku ikreiz, kad tas gāja garām virtuves logam.

— Va ta tu neiziesi ārā? — māte izaicinoši vaicāja. Tēvs pūlējās apvaldīt bailes.

— Ja viņam kas vajadzīgs, lai nāk iekšā.

— Nu jau viņš veselas trīs reizes apstaigājis apkārt mājai, — māte aizrādīja. — Esi gan tu ievārījis īstu putru. Va ta neiziesi pie viņa ārā?

Tajā brīdī svešinieks ienāca istabā.

— Kā jūs sauc? — viņš vaicāja.

Tieši uz to tēvs nevarēja atbildēt.

No jauna uzpeldēja mūžīgā jezga ar uzvārdu. Svešinieks pats bija nosaucis savu jauno vārdu — Erneceters vai kas tamlīdzīgs. Bet viņam tas nesagādāja nekādu raižu.

Tēvs sīki jo sīki izklāstīja mūžīgo stāstu par uzvārdu saputrošanu. Apmeklētāja acīs mirdzēja iesikstējies īsti zviedrisks augstprāts.

— Vaicāju tikai tādēļ, ka jūs esat pieprasījis aizņēmumu. Uz jūsu personības apliecības ir viens uzvārds,

bet uz dokumentiem — cits. Šķita, svešinieks tieši izbaudīja prieku par šo uzvārdu saputrojumu.

Tēva acis kā pielipušas kavējās pie dokumentiem, ko svešais turēja rokā.

— Es labprāt vēlētos zināt, kā tad ir ar aizņēmumu, — viņš beidzot uzdrīkstējās pavaicāt. — Gribētu noskai-rot, vai mums to izsniegs vai ne?

Apmeklētājs pietūka. Pacēlis degunu gaisā, viņš novērtēja mājas iekšieni. Te valdīja tīrība un spodrība. Māte visu turēja priekšzīmīgā kārtībā. Ar to viņa pauda savu trūcīgo cilvēka lepnumu.

— Se, lasiet, — svešinieks teica, pasniegdams tēvam papīru, kurā bija iespiesti noteikumi par jaunsaimniecības aizņēmuma piešķiršanu.

— Tiešām nezinu, kā mēs no šā mudžekļa izpiņķēsimies, — svešais atsāka. — Apskatīju istabu un piebūves. Redzu, ka jūs kārtīgi iekopjat zemi. Bet jūs esat pieprasījis aizņēmumu tikai pēc tam, kad jau bijāt nokārtojis pirkšanas iemaksu. Jūs esat arī uzcēlis māju un sācis nolīst līdumu. Bet tagad šis sarežģījums ar uzvārdu. Bez tam, cik man zināms, jūs esat parakstījis kāda cita jaunsaimnieka dokumentu. Diezin kas no tā vēl var iznākt. Mēs gan pūlamies aizsargāt jaunsaimnieku intereses. Katrā gadījumā jūs saņemsit pa pastu ziņojumu, kuru tad vajadzēs parakstīt.

Tēva izskats bija tāds, it kā viņš visu laiku gaidītu, ka viņu vedīs uz cietumu. Tagad atkal pienāks jauni papīri. Apdrošināti pasta sūtījumi viņam šķita pats ļaunākais, tajos bija gan viens, gan otrs vārds. Iepriekš nekad nevarēja zināt, kurš īsti. Viņš no bailēm vai pamira, redzēdams vīzdegunīgos rakstītpratējus aiz dzelzceļa stacijas šaurā pasta lodziņa.

— Tad jau gan nekas neiznāks, — viņš piebilda, domādams par dzirdētajiem noteikumiem, kurus viņam nolasīja priekšā. — Drīz jau būšu par vecu.

vin

Apmeklētājs izgāja ārā. Mēs redzējām, ka viņš iet gar virtuves logu. Pēc maza brītiņa ari es izšāvos laukā, lai noskatītos, uz kurieni svešais aiziet.

Viņš stāvēja aiz mājas un vēroja vareno egli ar četrām galotnēm.

— Vai tu esi analfabēta dēls?

— Ko?

— Vai tu esi šejienietis?

— Es te dzīvoju. Esmu viņa dēls.

— Vai tad tavs tēvs neprot ne lasīt, ne rakstīt? — viņš ar šo jautājumu mani pārsteidza.

Es jutos aizskarts un satraukts. Manī viss vārījās. Bet neuzdrīkstējos atbildēt tā, kā vēlējos, jo ar šo atbildi varēju kaitēt tēva izredzēm dabūt aizņēmumu.

— Lasīt viņš prot, — es atbildēju, bet neuzdrīkstējos apgalvot ko vairāk.

Svešinieks stāvēja, turēdams rokā portfeli. Viņš raudzījās uz lielo egli ar četrām pilnīgi taisnām galotnēm, kuras jau bija aplūkojuši dabas zinātnieki.

Biju pārliecināts, ka viņš tikai tādēļ deva tēvam papīrus un vēlēja tos izlasīt, lai konstatētu, ka tēvs to nevar.

— Vai tiešām viņš prot lasīt? — svešais pārvaicāja.

Viņš pat nepaskatījās uz mani, to teikdams.

— Skaidrs, ka viņš prot, tikai tajos papīros burti bija pārlieku smalki.

Varēja noprast, ka viņš man netic, un no manas sejas ari varēja noģist, ka es meloju.

— Analfabēts ir tiešām neparasta parādība, — viņš it kā sevī noteica. — Šī egle arī ļoti neparasta.

Es zināju labāk par viņu, kas īsti ir analfabēts.

IX

Jaunsaimniecības aizņēmums kavējās. Tēvam drīz paliks piecdesmit gadu. Ja aizņēmumu neizsniedz līdz tam laikam, tad saskaņā ar noteikumiem tēvs to vispār nedabūs. Visi redzēja, ka dzīve kopā ar tēvoci Jāni, kas joprojām mitinājās pie mums, kļuva neciešama, taču bez aizņēmuma mēs no viņa nevarējām atbrīvoties. Tēvocis Jānis nāca un sēdās pie mūsu galda ar pilnām tiesībām. Klusi un pieklājīgi viņš nolika cepuri pie sliekšņa.

— Ja mēs drīz no viņa netiksim vaļā, es noslīcināšos, — māte teica tā, lai arī tēvocis dzirdētu.

Doma vien par to, ka viņš vēl ilgāk paliktu pie mums, padarīja māti vai traku. Nevarēja zināt, vai vecāki vispār dabūs jaunsaimniecības aizņēmumu, tomēr tēvs un māte nu nolēma riskēt — atteikt tēvocim viņa trīs tūkstošus kronu lielo aizņēmumu. Tas notika kādā svētdienā. Tēvocis Jānis, kas tik ilgi klusēdams bija klimtis mūsu mājā, tagad to dabūja zināt.

— Mums jāaprunājas. Palieciet vēl kādu brītiņu te, — tēvs sacīja, kad bijām ieturējuši pusdienas.

Večuks ar collmēru kabatā palika sēžot pie galda, Viņš klusēja. Māte stāvēja pie pavarda. Mani kā rak-stītpratēju bija pieaicinājuši jau iepriekš, lai palīdzētu uzrakstīt.

— Gribam uzteikt aizņēmumu, — tēvs sacīja.

Sākumā večuks, likās, nekā nesajēdza. Viņš savu

mitekli bija iekārtojis pie mums kā ligzdu retā kokā. So mitekli viņš vēlējās paturēt. Viņš pat acu nepacēla.

— Site būs papīrs, ko parakstījām, kad aizņēmāmies no jums naudu, — tēvs atsāka un parādīja papīru, kas pret visiem noteikumiem atradās pie viņa. Mēs aizņēmumu uzteicam un to samaksāsim, vēlākais, gada laikā. Tā jau iepriekš esam vienojušies.

Beidzot tēvocis Jānis sāka saprast. Viņš atgādināja mazu putnēnu, kas grasās izkrist no ligzdas un meklē zariņu, kur pieturēties.

— Ko? Samaksāsit? — viņš vaicāja.

Viņa skatieni šaudījās pa virtuvi. Uz māti viņš vairījās pamest acis. Tēvs vēlreiz atkārtoja savus vārdus.

— Bet es negribu! — tēvocis pēkšņi izsaucās. — Es gribu dzīvot te. Gribu te palikt līdz mūža vakaram.

Tēvs visiem spēkiem pūlējās turēties pie norunas, taču sāka it kā svārstīties. Viņš pret tēvoci Jāni nejuta nekāda ļaunuma. Drīzāk bija tam pateicību parādā. Viņi tik labi sastrādāja.

— Tad nu gan nezinu, — tēvs bilda.

Māte, stāvēdama pie pavarda, nozīmīgi sakustējās, un skaidrs, ka tēvam vajadzēja parādīt noteiktību.

— Re, nu, es aizņēmumu uzsaku, — viņš pūlējās piešķirt balsij valdonību un stingrību. — Gribu, lai jūs parakstītos, ka no aizņēmuma atsakāmies. Te būs papīrs.

Tēvocis ar pūlēm noturējās kājās. Drīz viņš, krizdams ārā no ligzdas, atlaidīs pēdējo zariņu.

— Bet es nonākšu nabagmājā! Jūs mani dzenat uz nabagmāju, — viņš aizsmakušā balsī attrauca.

Situācija bija nomācoša. Es turēju gatavībā spalvu,

lai viņam palīdzētu. Man tēvocis Jānis patika. Arī tēvs, acīm redzot, jutās nelāgi. Viņš kodīja lūpas.

— Mēs nevienu nedzenam. Taču skaidri un gaiši tika norunāts, ka ikviens pēc vēlēšanās aizņēmumu var uzteikt. Par to tak vienojāmies jau pašā sākumā. Naudas man nav, bet es mēģināšu to dabūt. Ja cilvēkam pieder trīs tūkstoši, tad jau viņš trūkumu necietīs. Es tikai gribu tikt vajā no šā aizņēmuma.

Večuks skajā balsī vaimanāja. Viņš nepūlējās slēpt bēdas.

— Nē, es negribu. Negribu nokļūt nabagmājā. Gribu palikt te līdz mūža vakaram.

Viņš strauji pietrūkās kājās, un, viņam sakustoties, collmērs izkrita uz grīdas. Es to pacēlu un atdevu tēvocim. Sis starpgadījums viņu mazliet nomierināja, un viņš atkal apsēdās.

Māte drebēja negantās dusmās. Pat viņas mugura iz-strāvoja naidu. Tēvs novērsās.

— Paliek, kā es teicu, — viņš bilda, saņēmis pēdējos spēkus. — Te būs papīrs. Parakstiet, ka aizņēmuma līgums uzteikts, un naudu jums samaksās, vēlākais, gada laikā.

Es uzrakstīju to rindiņu, kuru tēvocim vajadzēja parakstīt. Kad pasniedzu viņam mazo, dzelteno spalvaskātu un večuks ieraudzīja tintnīcu, viņš sāka pretoties.

— Es neparakstīšos. Kas ta tā par būšanu? Nē, es to nevaru parakstīt!

Taču izvairīties vairs nevarēja. Viņš par šo jautājumu sāka runāt, it kā tas attiektos uz kādu citu cilvēku.

— Nu, vai rakstīsit? — tēva balss skanēja cieti.

Tēvocim bija sava vārda zīme. Vecaimātei bija gandrīz tāda pati. Vecaistēvs, kas bija iemācījies itin labi

lasīt, bet rakstīt neprata, savu vārda zīmi ne reizi nebija izlietojis.

— Kur ta? — tēvocis tikko dzirdami vaicāja.

Es turēju večuka roku, kamēr viņš uzkricelēja kaut ko līdzīgu krustam. Man viņa bija žēl.

— Re, nauda nu būtu uzteikta? — tēvs it kā jautāja, taču jutās ļoti nedrošs.

Beidzot māte novērsās no pavarda un izgāja laukā. Viņas krūtis smagi cilājās. Pēc īsa brīža viņa atgriezās istabā.

X

Es pūlējos izdibināt, kāpēc māte un tēvocis Jānis viens otru ienīst. Mātes acis tēvocis bija jaunsaimniecības pārstāvis. Un jaunsaimniecība māti kavēja atgriezties Eklandē, no kurienes viņa bija atbraukusi. Kaut ari tēvoci Jāni pūlējās aizdabūt no šejienes projām, mātes naids pret viņu nemazinājās.

Mēs cirtām kokus mežā pie grāvja, kur māte mēdza dzirdīt govis. Cirtām vecu, nejauku, ar piepēm apaugušu bērzu. Tēvocis Jānis skaldīja lielu piepi ar dzelzs ķīli. Viņš zvetēja pa ķīli ar vecu āmuru. Es rosījos lejāk, nogāzē. Ķīlis no pastāvīgās lietošanas abos galos bija nodeldēts tikpat kā sirpis.

Ķīlis pēkšņi nolidoja no kāta, apmeta, spalgi džinkstēdams, gaisā apli un ar nešpetni spindzošu skaņu aizlidoja tikai kādu centimetru attālu man gar ausi. Kaut arī ķīlis ausi tieši netrāpīja, taču no satricinājuma vaiga āda sāka asiņot.

Tēvocis Jānis pieskrēja man klāt. Viņš bija sapratis

šā brīža nopietnību, lai gan es pats to neapjēdzu. Tēvocis apsēdās uz nogāztā bērza celma. Viņa seja bija dīvaini gluda, gluži kā bērna seja. Viņš raudāja.

— Kāpēc jūs raudat, tēvoc? Nekas taču nenotika? — es vaicāju.

Jutu viņa smaku. Tā bija septiņdesmit gadus veca vecpuiša smaka, sajaukta ar sviedru dvaku. Oda viņa drēbes. No viņa plūda visu to auksto ēdienu smaka, kurus viņš savā vientulībā bija ēdis.

— Kāpēc jūs, tēvoc, esat tik bēdīgs?

Viņa zilās, labsirdīgās, garajā mūžā izbalējušās acis pievērsās man.

— Tāpēc, ka tas ir jauki. Tas ir jauki, — viņš atteica.

Man likās, ka viņš runā par negadījumu, kas beidzies

laimīgi. Viņš taču mani nejauši tik tikko nenogalināja. Jutu, ka šis notikums mūs bija tuvinājis. Priecājos, ka ķīlis bija nolidojis no kāta un mums tagad radies kopējs pārdzīvojums, par kuru neviens cits nekā nezināja.

Pēkšņi viņa gandrīz gludā seja, kur nebija nevienas krunciņas, aptumšojās. Viņu pārņēma grūtsirdība.

— Kāpēc mana māte un jūs viens otru nīstat? — es vaicāju.

Viņš pavērās manī kā neziņā.

*— Vai ta mēs viens otru nīstam? — večuks vaicāja un tad it kā iegrima pārdomās.

Man šķiet, viņi viens otru bija nīduši tik ilgi, ka to jau sākuši piemirst.

— Es gan zinu, — es atsāku.

Piepeši ieraudzīju, ka māte dzen abas govis uz dīķa pusi. Lai gan attālums bija liels, tomēr jutu viņas naida strāvojumu.

— Vai es nevarētu kaut ko darīt, lai jūs abi salabtu? — es naivi vaicāju.

Tēvocis, likās, mani nesaprata. Viņš pagāja nost un pūlējās iestiprināt ķili kātā.

— Nabaga puisis, traki grib, tomēr neko nespēj, — viņš purpināja vārsmu, ko šeit bieži mēdza lietot kā sakāmvārdu. Sī dziesma bija diezgan neķītra.

Es sapratu, ka ir cilvēki, kuru smaka tik ļoti atšķirīga, ka jau tāpēc vien viņi jūt savstarpēju naidu.

XI

Bija tā, ka mēs visi, izņemot tēvu, sākām just naidu cils pret citu. Naida vilnis bangoja pār jumtu un ieplūda mūsu ar parādiem apkrautajā jaunsaimniecībā. Viss ap mums bija saindēts.

Brālis, kas bija aizņēmies zirgu, lai varētu braukt akciju sabiedrības meža darbos, kļuva par sadistu. Reiz viņš nez kāda iegansta dēļ saskaitās uz govīm. Sevišķu nepatiku viņā bija modinājusi kārnā, gandrīz pilnīgi sarkanā govs ar augstiem, kaulainiem gurniem.

Viņš norāva siksnu ar misiņa pogām, apstājās aiz sarkanās govs un sāka slānīt lopiņam pa gurniem. Sakniedētā, ar sviedriem impregnētā siksna veseliem kumšķiem izplēsa govij spalvu, pamezdama uz ādas nejaukas svītras. Brālis sita aizvien stiprāk, bet piesietā govs velti pūlējās likt ārā no kūts. Govs bija grūsnēja.

Māte stāvēja ārpusē un skaitīja sitienus. Viņa tūlīt brāli neapsauca. Tikai kad viņš jau sāka pagurt, māte iegāja kūtī.

— Paliec tepat! — viņa skarbā, pavēlošā balsī sacīja.

Māte atņēma brālim siksnu un piespieda viņu atpogāt bikses. Ar smago siksnu viņa brālim uzšāva tikpat reižu, cik brālis bija sitis govij.

— Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi, — māte klusi skaitīja.

Brālis pacieta briesmīgo sodu. Viņš jau bija precību gados un grasījās drīz dzert kāzas.

XII

Bruņotās neitralitātes vietā, kas gadu starpības aizsegā līdz šim bija valdījusi starp mani un brāli, es tagad viņu sāku atklāti nīst. Likās, ikviens no mums meklēja kādu radījumu, kuru varētu nīst.

Māja, kurā mēs dzīvojām un kuru bija cēlis tēvocis Jānis, bija būvēta nepareizi. Tā atradās nogāzē. Ieeja bija nogāzes pusē, un kāpnes turpat divu metru augstas. Mātei šīs kāpnes derdzās. To viņa nemitīgi skandināja. Patiesībā tās bija visai neērtas. Citādi gan māja bija celta kārtīgi.

Kādu dienu, tikko bijām paēduši, dzīrāmies doties pie darba. Brālis gāja man pa priekšu. Viņš pamanīja, ka esmu viņam pavisam tuvu un sāka taustīties gar biksēm. Iekams paguvu pašauties sāņus, viņš apsviedās apkārt un ielaida man tieši sejā.

— Es tevi nonāvēšu, — ārkārtīgās dusmās kliedzu.

Atkāpos pāris soļu. Spēru no visa spēka un notriecu

brāli no augstajām kāpnēm zemē. Viņš pakrita knūpus.

— Mirsti! — es kliedzu.

Deguns, asinīm notrieptie vaigi, visa viņa seja atstāja pēdas gružos pie kāpnēm.

— Ak tu sātana izdzimums, — lejā atskanēja brāļa sāpēs aizžņaugtā balss.

Viņš nebija nosities, kā es to cerēju. Tikai vairākas reizes gružos apmetis kūleni. Tagad viņš pielēca kājās.

— Velns un deviņi pērkoni! — viņš kliedza, bet viņa asiņojošā mute bija pilna ar gružiem.

Ara bija iznākusi arī māte. Man likās, ka viņa un brālis grasās man uzbrukt.

— Mani jūs nenoķersit! — es auroju, taču labi sapratu, cik lielas briesmas man draud.

Kā prātu zaudējis metos lejup pa augstajām kāpnēm. Man laimējās aizšauties garām brālim, kas stāvēja grīļodamies un ar plaukstas virspusi centās iztīrīt gružus no mutes. Es jozu pāri tīruma sloksnei un iebrāzos mežā.

— Nāc atpakaļ, tu velna izdzimums! — brālis kliedza, im es dzirdēju, ka viņa balss no asinīm un gružiem bija kļuvusi čerkstoša.

— Nemūžam, nemūžam, nemūžam! — es atsaucos. Atbilde atbalsojās mežā.

Mežā es gan gulēju, gan klaiņāju šurpu turpu, kamēr iestājās tumsa. Dzirdēju, ka mājinieki bija iznākuši pa-kalniņā un mani sauca.

Novērojis māju kā ienaidnieks no visām pusēm, es agri rīta cēlienā iezagos tajā. Brālis vēl gulēja. Gulēja ar atvērtu muti un krāca.

Vēlāk viņš ne ar pušplēstu vārdiņu neieminējās par šo notikumu. Man šķita, māte būs piespiedusi viņu dot solījumu, ka viņš mani nenositīs. Viņš neuzdrīkstējās pats sevi satraukt, pat ieminoties par šo ķildu. Mūsu bruņotā neitralitāte turpinājās.

ХШ

Nelaime sekoja nelaimei. Pavecais, melnais zirgs, mana tēva cerība, saslima. Pakaļējā kājā viņam bija iemetusies kāda kaite. Stāvēdams uz vienas pakaļkājas,

zirgs smagi elsa. Ejot viņš kliboja. Ataicināja veterinārārstu.

— Zirgam jāpaliek miera stāvokli un kādu laiciņu jāatpūšas, tad redzēsim, — veterinārārsts sacīja.

— Cik ilgi? — tēvs trīsošā balsī vaicāja.

— Kādu mēnesi. Varbūt nedēļas sešas. Gan jau redzēsim.

Likās, uz veterinārārsta lūpām palika neizteikts jautājums.

— Citādi?

— Citādi būs vēl kaut kas jāizmēģina. Vajadzēs kasīt, varbūt arī piededzināt. Zirgam piemetušās spreijas.

Tēvs sarāvās, lai gan to bija jau paredzējis.

— Bez zirga es nespēju iztikt, — viņš sacīja.

— No likteņa nevar izbēgt, — ārsts bilda.

— Sīkgruntniekam ar slimu zirgu klājas ļaunāk nekā bez zirga.

— Pagaidām neko citu nevaram darīt.

— Zirgs ir apdrošināts. Ļaunākajā gadījumā tas jānokauj, — tēvs teica.

Veterinārārsts uz to bija sagatavojies. Šādus priekšlikumus parasti mēdza izteikt zirgu īpašnieki. Zirgus apdrošināja sabiedrībā pret nelielām iemaksām. Taču sabiedrība nemēdza steigties ar zirga nokaušanu.

— Sabiedrība tik ātri vis neļauj zirgu nokaut. Vispirms mums jānogaida, — veterinārārsts aizrādīja.

Tēvam bija naiva izpratne par dzīvnieku apdrošināšanu. Visā šajā ilgajā laikā, kamēr zirgs slimoja, tēvam ne prātā neienāca aizņemties zirgu no sīkgruntnieka vai palūgt, lai viņš aizved pienu uz pienotavu. Māte tagad ar pienu dzirdīja teļus.

Lielā, sarkanbrūnā govs, kuru brālis bija noslānījis, atnesās priekšlaikus. Teļš nu dabūja pienu.

Kādā vēlīnā pēcpusdienā pie mums vēlreiz atnāca veterinārārsts. Zirgs stāvēja turpat, kā stāvējis. Tēvu bija pārņēmis nemiers.

Vakarā viņš dzīrās kaut kur aiziet, lai gan ārā valdīja tumsa.

— Uz kurieni ta tu? — māte vaicāja.

— Iziešu aplūkot zirgu, kazi, kādu laiciņu palikšu prom.

Vispirms tēvs iegriezās stallī. Es manījos viņam aiz muguras. Pa staļļa durtiņu spraugu redzēju, ka viņš ar spāņu mušu ziedi ieberzē zirga pakaļkājas. Tā bija izrīkojis veterinārārsts.

Vakarā padebeši kjuva zilganpelēki kā ziemā. Tēvs iznāca no staļ|a. Šaudīgajā luktura gaismā saskatīju, cik satraukta bija tēva seja. Viņš paņēma lukturi un sāka iet. Es tipināju aiz viņa. Aizgājis līdz purvam, tēvs kādā koka stumbrā iekarināja lukturi. Luktura gaismā visapkārt vīdēja izrakto grāvju kūdra, nogāzto koku celmi un akmeņi. Nupat izraktā novadgrāvja dibenā vizēja ledus.

Tēvs sāka rakt. Vispirms viņš strādāja kā drudzī. Pēc laiciņa, šķiet, nomierinājās. Ap viņu cēlās garaiņi. No muguras kūpēja sviedri. Tie kāpa pret naksnīgajām debesīm. Tad tēvu, likās, pārņēma miers. Rokot viņš izskatījās kā vientuļš kolonists.

Es vēros viņā ar bijību, itin kā gleznā.

Lukturis karājās kāda koka stumbra ļodzīgajā dzelksnī. Nakts vējiņā lipinājās gaisma. Pašu lukturi aiz koku celmiem, stumbriem un kūdras grāvjiem gandrīz nemaz nevarēja saredzēt. Tēvs šai izrakņātajā, juku jukām sasviestajā zemes blāķī kustējās strauji, bet

harmoniski. Miklais purvs žļakstēja un žļirkstēja zem kājām.

Pa lielceļu garām soļoja advokāts. Pamanījis tēvu, viņš iegriezās purvā. Rokā viņam bija vaska drānas portfelis.

— Arī man pieder purva gabals, kuru gribu iekopt. Ja tikai pagūšu, — advokāts sacīja.

Tēvs atlieca muguru. Tumsā viņš pamāja ar galvu. Laikam viņš kaunējās, ka strādā tik vēlā stundā.

— Tas prasa negantu darbu. Tāpēc arī šajā vēlīnajā vakarā nolēmu maķenīt pastrādāt, — viņš skaidroja.

Advokāts pārlaida acis zemes gabalam, it kā aplūkodams to no lidmašīnas.

— Esmu izplānojis. Purva augsnē ir sērs. Zem alkšņiem vienmēr aug lekna zāle. Te izaugs garš grīslis. Manas pļavas augsne ir kaļķaina. Vispirms jānolaiž bērzi, lai alkšņi paliek paši pēdējie. Alkšņi noder mēslojumam.

Varēja noprast, ka viņš nupat lasījis par zemkopību. Tēvu viņa tērgāšana traucēja un sadusmoja. Tēvs neatbildēja.

— Tiklīdz izcelšu kādu alksni, tas tūlīt kļūs redzams, — advokāts vāvuļoja, klāstīdams nule izlasītās gudrības. — Purvi un tīreļi lēnām satrūd un paši sevi mēslo. Labi padodas raža arī skābā augsnē. Tāpēc ka tur alkšņi, kas aug tīrelī, pamet ar sēru bagātu zemi. Ja vēlāk vēl apmēslo ar kāliju un superfosfātu, tad var būt drošs, ka raža būs divtik laba.

Tēvs necēla iebildumus. No zinātniskās zemkopības viņš nesaprata nenieka. Viņš nekad nebija lasījis kaut vienu grāmatu par zemkopību.

— Var jau būt, — viņš apjucis bilda.

Advokāts aizgāja savu ceļu. Tēvs no jauna sāka rakt.

Tumsā parādījās māte. Tīreļa altāra gleznā pēkšņi pavīdēja satraukums.

— Tā, nu tu plēsies melnās miesās un aklā naktī, — viņa iztālēm sauca.

Tēvs lēnām saslējās, it kā viņam laika būtu gana. Tomēr varēja redzēt, ka viņš jūtas neapmierināts.

— Nule domāju beigt, — viņš attrauca.

Māte pienāca klāt un apstājās luktura gaismā.

— Ļaudis sāks brīnīties, ko tu te luktura gaismā rakņājies. Viņi vēl iedomāsies, ka tu nodarbojies ar aizliegtām lietām, — māte aizrādīja. Viņa allaž ievēroja pieņemtās paražas.

Pašlaik viņi abi bija saredzami luktura vārās gaismas aplī.

— Te tik viegli strādāt, neviena paša celma. Gribēju tikai paraudzīt, kā veiksies, — tēvs atteica.

Celmus viņš jau iepriekš bija izcēlis, taču par to neminēja ne vārda. Rokot viņam nevajadzēja vērot izrakto celmu bedres. Viņš it kā ar muguru noģida, ja gadījās kāds šķērslis. Viņš zināja, kur atrodas celmi.

Māte uz brītiņu apsēdās grāvmalē. Tumsas un šaudīgās gaismas rotaļā viņas kakla lakats modināja mūžsenas asociācijas.

— Auksts. Drīz iestāsies ziema. Saltā ziema, — viņa sacīja.

Tēva mugura kūpēja. Luktura gaismā bārda meta sarkanas vizmas strēles kā rubina atblāzmu.

Viņš paskatījās uz lāpstu, kas mazliet tālāk gluži kā roka sniedzās zemē. Tā vien likās, ka tēvs ar šo lāpstu cerēja pacelt visu zemi.

— Nu jau drīz iešu uz mājām. Tūlīt beigšu, — viņš bilda.

Māte piecēlās, lai dotos projām.

— Ja, beidz tak reiz, — viņa noteica.

Tēvs atkal satvēra lāpstu un rakās pa zemi, rakas pa tumsu, pa šļakstošo tīreli. Nakts vējā šaudījās luktura gaisma. Tēva mugura ritmiski locījās. No jauna bija dzirdams, kā miklajā purvā žjarkst un žļirkst ūdens. Pašu tēvu aiz celmiem un stumbriem tik tikko varēja saskatīt.

Viņš bija analfabēts, cilvēks bez vārda.

ZEM IEBŪVIEŠA ZVAIGZNES

I

Diena, kad mēs pārkravājāmies uz jaunsaimniecību, bija visai smaga manam vecamtēvam. Atsperu rati, kuros viņš sēdēja, nogriezās pa sānceļu un piebrauca pie mājas, kur viņš turpmāk dzīvos. Nevarīgo, astoņdesmit piecus gadus veco vīru sākām izcelt no ratiem. Vispirms paņēmām egļu koka kruķus un nolikām tos pret ratu pakaļējo riteni. Bez kruķiem vecaistēvs izskatījās gauži nespēcīgs. Tēvs nostājās cieši pie ratiem un satvēra večuka uztūkušās kājas, kas bija apaļas kā mangales. Māte stāvēja ratu otrā pusē. Es viņiem palīdzēju. Savu roku gribēja pielikt arī vecāmāte. Taču viņu pastūmām projām. Viņai pašai bija grūti tikt ar sevi galā.

Mēs jau bijām aptvēruši vecātēva augumu. Cēlām to ļoti piesardzīgi, lai večukam nenodarītu pārāk lielas sāpes. Viņš, bez šaubām, svēra savus simt kilogramus. No viņa vēdīja salkana smaka.

Zodu gluži kā vainags ieskāva plāna, dzeltenīgi iesarkana bārda. Kājās viņam bija zilas vadmalas bikses bez šķēluma, bet ar misiņa pogām sānos — vecas jūrnieka bikses. Svārki padusēs bija salāpīti, jo kruķi tos ātri

nodeldēja. Šis daudzās lupatas izskatījās kā kāpostgalvi-ņas lapas. Vecātēva skatiens bija dzeltenīgi zeltains. Viņš pārlaida acis pār svešo apkaimi, vēlēdamies pats pēc iespējas kļūt vieglāks.

Ratu atsperes saļodzījās. Vecaistēvs saknieba lūpas, lai apslēptu, ka izcelšana viņam dara neizturamas sāpes. Beidzot viņš stāvēja kalniņā.

— Vairāk jums nevajadzēs celt mani ārā no ratiem, — viņš teica.

To viņš sacīja, gribēdams dot maniem vecākiem vismaz kādu atalgojumu par viņu pūlēm.

— Tā nerunājiet, vecotēv, — māte atbildēja.

— Es to zinu. Nākamo reizi jūs mani iecelsit ratos, bet tad es vairs nekā nejutīšu, — viņš piebilda.

Māte pasniedza viņam kruķus, kas bija nokrituši zemē.

— Neviens nezina, kā var notikt, — tēvs sacīja.

Pēc smagās piepūles tēvs bija aizelsies. Vecaistēvs stāvēja un lūkojās apkārt.

— Es gan to droši zinu, — viņš atkārtoja.

Tad viņš paņēma kruķus un lēnītiņām virzījās tuvāk pussagruvušajai mājelei, no kuras jumta nokarājās lubiņas. Kruķi pameta uz ceļa dziļas, apaļas bedrītes, veselu kruķu nospiedumu aleju. Aiz šīm bedrītēm varēja saredzēt uz iekšpusi nomīto puszābaku pēdas.

Uz taciņas auga ceļmallapas. Ceļam bija nepieciešama grants. Kāpnes bija satrunējušas. Tēvam vajadzēja iet pirmajam un palīdzēt vecamtēvam tikt augšā. Aiz viņiem mazliet apjukušas stāvēja māte un vecāmāte. Istabas durvis un palodzes bija nokrāsotas koši sarkanā un zilā krāsā, tādu krāsu diez vai varēja dabūt.

Ienācis istabā, vecaistēvs tūlīt devās pie atsitamā galda, kas stāvēja pie pašām durvīm. Viņš smagi aPsēdās, izstiepis pietūkušās kājas. Jūrnieka bikses, vecās karavīra bikses, kuras viņš teicās mantojis no sava tēva, piepūtās. Kruķus viņš bija ielicis klēpī.

— Šitā gan, tā nu es būtu nonācis īstajā vietā, — viņš sacīja.

Viņa rokas visu laiku stipri drebēja. Viņš tās salika un noskaitīja klusu lūgsnu. Rokas bija mūsainas un klātas ar iesarkanām spalviņām. Tās izskatījās pēc noplūktas, pubuļainas vistas.

Beidzis lūgsnu, vecais tēvs skaļā balsī sāka dziedāt korāli. Korālis atbalsojās gandrīz vai sabrukušajā istabā. Mani vecāki, vecāmāte un es visu laiku stāvējām istabas vidū, it kā tikko uz cietzemes izcelti jūras braucēji.

ii

Nu jau vecaistēvs sen bija iekārtojies istabā. Mājele kaut kā tika salabota.

Vecaistēvs sēdēja un stāstīja par Eklandi, kur viņš divdesmit septiņus gadus bija nodzīvojis par iebūvieti un pieredzējis triju kungu valdīšanu. Tēvocis nejauši bija izgājis ārā. Es stāvēju pie skapja un klausījos.

— Saule, āre, bija iebūviešu pulkstenis. Ja saule norietēja, tās vietu izpildīja zvaigznes. Bija tādi iebūvieši, kas dzīvoja tik tālu, ka vakaros, pārnākuši mājās no klaušām, paguva tikai paēst un tūdaļ devās atpakaļ. Viņi nosnaudās kaut kur muižas tuvumā, lai no rīta laikus varētu stāties darbā. Vasarās darbu uzsāka pulksten četros, dažkārt pat trijos. Bija, āre, tāda zvaigzne, ko dēvēja par iebūviešu zvaigzni. Pirms tā uzlēca, iebūvieši nedrīkstēja pārtraukt darbu. Vasarā šī zvaigzne atradās rietumos. Nezinu, vai ziemā tā bija tā pati zvaigzne. Iebūvietis savā istabas logā mēdza iekasīt

švīku un tur ielikt tērauda stieplīti. Taisot pirmo švīku, aizņēmās pulksteni un pēc katras pusstundas iekasīja jaunu švīku, tajā vietā, kur zvaigzne meta ēnu. Pēc tam pulksteni atdeva tā īpašniekam; iebūvietis tad nu bija pārliecināts, ka viņam atzīmēts pareizais laiks. Laiku, āre, vajadzēja ievērot. Vecais barons bija aplam stingrs, raudzījās pat uz minūti. Kad vagars sāka zvanīt muižas pulksteni, mums vajadzēja atrasties pie klaušu istabas durvīm un tūdaļ doties ceļā. Citādi vispirms dabūja brāzienu, pēc tam pērienu. Mums draudēja arīdzan izlikšana no mājeles, un tas bija pats briesmīgākais. Ēdiena tarbiņās mēs nesām līdzi aukstas zirņu pladiņas. Dažs labs klaušinieks apēda speķa ādas, kas atradās klaušu istabā un piebūvēs izliktajos žurku slazdos. Es gan to nekad netiku darījis.

— Stāstiet vēl, — es lūdzos.

Vecamtēvam nepatika vārds «stāsti». Pēc viņa domām, stāstīt bija tas pats, kas melot. Nezin kāpēc posts, par kādu viņš stāstīja, mani sevišķi nesatrauca. Mani drīzāk valdzināja pats stāsta plūdums.

— Es, āre, runāju tīro balto patiesību, — vectēvs sacīja. — Par to, kas noticis pirms daudziem gadiem. Šos gadījumus es atminos vislabāk. Mums pagalam nepatika šķērsot pils pagalmu, kauču tas bija tik jauks. Are, tad jau mums nācās sveicināt. Ejot pa pils pagalmu, cepuri vajadzēja turēt rokās. Bet ziemā sala galva. Kungi tak varēja mūs saredzēt pa logu, un izskatītos neglīti, ja mēs ietu pa pils pagalmu ar cepuri galvā. Pagalms gar malām bija apgrābstīts ar zirgu grābekli. Pagalmu šķērsoja taisnas taciņas. Man netikās iet pa tām. Allaž es gāju apkārt pagalmam, ja man bija jātiek otrpus pils.

— Vecā barona laiks sen pagājis, pastāstiet par jaunākiem laikiem.

— Es muižā pārlaidu treju baronu laikus. Jaunais barons bija maķenīt tāds paviegls. Viņš pat neprata izņemt no zivs asaku, to vajadzēja darīt citiem. īsu laiku viņš tomēr valdīja muižā un bija neganti stingrs. Viņš sev izraudzīja pašus bargākos inspektorus. Agrāk muižas barona dēlēniem ap pieri mēdza siet taisnu, sarkanu vilnas lentu, lai mati augtu skaisti un ne pārlieku zemu uz pieres. Tā tiku dzirdējis runājam. Jaunajam baVonam bija šaura un zema piere. Viņš, āre, drīz nomira. Tad mēs dabūjām citu baronu. Tas bija viņa brālis, pēc vecuma nākošais fideikomisārs. Pie viņa tad arīdzan nostrādāju, kamēr kaulos bija spēks. Pēc tam par mani rūpējās tavi vecāki. Tavs tēvs jau allažiņ bijis krietns vīrs.

III

Vecaistēvs bija apsēdies šaurajā saules strēlē, kas krita uz viņa gultu. Viņš vienmēr meklēja saules siltumu, jo domāja, ka tas dara labu viņa triekas ķertajām kājām.

Runājot viņa acis aizplīvurojās. Šķita, ka viņš atkal pārstaigā savas jaunības takas. Skatiens tumsā, likās, meklēja klaušinieka ceļu. Acis it kā vēroja iebūviešu zvaigzni. Vecaistēvs tad tūlīt kļuva jaunāks.

— Mani, āre, nekad neieslēdza muižas kantorī un nepēra kā dažu labu iebūvieti, — viņš stāstīja. — Kaiti kājās es dabūju, brizdams rudeņos pa ezeru un griezdams niedres. Ūdens dažkārt bija līdz pašām padusēm. Mugurā mums bija parastās drānas. Ap mums klink-stēja ledus un čabēja niedres. Mani tomēr nekad netika tā pēruši kā citus iebūviešus, kuri pēc tam kļuva kropli. Naktīs, kad biju brīvs no muižas klaušām, apkopu pats

savu iebūvieša sētu. Protama lieta, to darīja ari tava vecāmāte.

Notikumu ar kājām biju dzirdējis jau daudz reižu. Cilvēki parasti par to mēdza iztaujāt vecotēvu. Es gribēju dzirdēt kaut ko jaunu.

— Pastāstiet vēl kādu notikumu, — es lūdzos.

Ari vārds «notikums» vecamtēvam nepatika.

— Tas viss ir tīrā dzīvā patiesība.

— Nu tad pastāstiet kādu patiesu notikumu.

— Tad es jau teicu, ka tie nav nekādi notikumi. Reiz divi iebūvieši ara katrs savā tīruma sloksnē. Tad pie viņiem atnāca inspektors. Tas bija viens no tiem inspektoriem, kuri kalpoja plānprātim baronam. Kad nu abi arāji atradās iepretī viens otram, katrs sava tīruma malā, inspektors piegāja pie viena un teica, ka viņš dabūšot pusstopu degvīna, ja uzaršot vairāk par otru. Tas bija viens no vecākajiem iebūviešiem. Bet inspektors piegāja arīdzan pie otra un teica viņam to pašu. Abi arāji nu sāka art kā negudri, līdz iestājās melna nakts. Iebūviešu zvaigzne jau sen bija uzlēkusi. Tad tīrumā atkal iznāca inspektors un redzēja, ka abi arāji aparuši vienādu gabalu. Tāpēc degvīnu nedabūja neviens. Iebūvieši vēlāk satikās un sāka pārmest viens otram trako steigu, un tad nāca, āre, gaismā inspektora niķi. Bet šis nelietis bija viņus piespiedis strādāt melnās miesās. Tā viņš mēdza izdarīties ar gājējiem.

— Stāstiet vēl kādu patiesu notikumu, — es lūdzos.

Nespēju saprast, kādēļ māte ilgojās pēc Eklandes.

IV

— Kādas blēņas tu nu atkal stāsti zēnam? Va ta tagad tev nav labi? — vecāmāte vaicāja, ienākdama istabā ar sviestmaizēm un kanniņu, kura bija vārīts piens vecam-tēvam.

— Protama lieta, ka man ir labi.

Varēja redzēt, ka arī vecāmāte sakritusies. Lakatiņu viņa mēdza dziļi uzvilkt uz pieres, lai apslēptu veco, grumbaino seju. Ari viņai jau bija tuvu pie astoņdesmit. Viņa kaunējās par savu neglītumu mūža vakarā.

— Kāda gan nozīme gausties par bijušo? — viņa noteica.

— Neba jau nu es gaužos.

Saules stars bija paslīdējis tālāk. Vecaistēvs virzījās tam līdz. Ķīviņš abus vecīšus uzmundrināja.

— Es tikai, āre, stāstīju, ka jaunajam baronam naktīs ap pieri sēja sarkanu lentu, lai mati augtu augstāk. Va la tas kas ļauns? — vecaistēvs brīnījās.

Tagad sāka stāstīt ari vecāmāte. Viņa gribēja pierādīt, ka nav aizmirsusi pagātni.

— Vecajai baronesei bija ritināmā lenta, ar kuru viņa rotaļājusies bērnībā. Tā stāvēja skapī. Zaļa samta, ar sudraba bārkstīm, — vecāmāte stāstīja.

Viņa apsēdās blakus vecamtēvam. Nu abi vecīši sāka mēļot par aizritējušo laiku.

— Tu jau, āre, pa pili vien skraidīji. Vienmēr drāzies pie kungiem, — vecaistēvs dzēlīgi piebilda.

Vecāmāte saskaitās.

— Nūja, kad mani sauca berzt un mazgāt. Domā, tās bija labas dienas? Un tik bieži jau mani nesauca uz pili. Ezermalas krūmos kalpi mēdza aprakt visādus dzīvniekus, kam bija piemetusies kāda kaite. Atceros, reiz es audu audeklu, bet pietrūka dzijas, un man itin nemaz nebija naudas. Tad es kopā ar kādu kaimiņieni aizgāju uz krūmāju, un mēs ātrākām maitu un paņēmām kaulus.

Pēc tam jozām uz ezeru, noskalojām tos un pārdevām kaulu maltuvei. Ja kauli nebija vārīti, par tiem maksāja maķenīt vairāk. Un tā es dabūju dažus naudas gabalus un nopirku dziju, lai izaustu bērniem drēbes. Kārlis, ko mēs tagad saucam par tēvoci Kārli, tolaik bija maziņš un viņu piesēja pie gultas. Kāda cita kaimiņiene šās naudas dēj sāka mūs apskaust, un tad mēs viņu reiz vakarā paņēmām līdz. Tak viņai pie atraktās bedres sametās nelabi. Gājām mēs tur vēlā nakti. Dienā jau bija jāraujas ar citiem darbiem.

— Neba tev arīdzan bija kāda labā dzīve, — vecaistēvs lietišķi noteica un dzēra pienu.

Bet agrākā piebilde vecomāti bija uzmundrinājusi.

— Nestāsti, ka es tur pilī tikai slaistījos apkārt, — viņa pikti attrauca.

Vecaistēvs pētījoši viņā noraudzījās. Viņš viltīgi smīnēja. — Ak ta ši'tāl Es jau neko sliktu nedomāju.

— Tev pašam būtu vajadzējis aiziet līdz tai bedrei. Tur vāļājas gan uzpūsti zirgi, gan govis, — vecāmāte atcirta.

Baiļodamies, ka viņu saruna beigsies ar strīdiņu, es vaicāju:

— Vai jūs, vecotēv, tiešām ēdāt žurku slazdos ielikto speķa ādu?

To es vaicāju tikai tāpēc, lai viņš beigtu ķīvēties.

— Vai es ēdu speķa ādu? Nekad! — viņš satraukts izsaucās.

— Ko tu tur teici? Ko tu pļāpāji? — vecāmāte tincināja. Viņas acīs iedzirkstījās jaunības dienu uguntiņas.

— Es tak itin nekā neteicu. Itin nekā! — viņš pazemīgi un tai pašā laikā satraukti attrauca.

Vecaistēvs un vecāmāte sāka ķīvēties. Viņi bieži ķīvē* jās, ja bija labā omā. Šoreiz viņi ecējās par to, kad •muižā pirmo reizi bija parādījusies dzelzs plīts.

'Un nu gāja vaļā.

— Tas notika tūkstoš astoņi simti astoņdesmit sestajā gadā, — vecaistēvs sacīja.

— Dzelzs plīti atveda tūkstoš astoņi simti astoņdesmit ceturtajā gadā, — vecāmāte tiepās.

— Ej nu, ej, kad plīts bija pienākusi ar kuģi, es to aizvedu no steķiem. Pie steķiem vēl stāvēja kāds laulāts pāris.

— Atceros skaidri un gaiši. Tas notika tūkstoš astoņi simti astoņdesmit ceturtajā gadā, tieši togad izdevām pie vīra to meitu, kuras maizē pašlaik esam. Viņi tad uzņēma kalpa gaitas, — vecāmāte nepiekāpās.

Vecaistēvs taisīja aplinku gājienu un sāka stāstīt ko citu cerībā, ka vecāmāte aizmirsīs strīda ieganstu.

— Tu tikai gribi izlocīties, — vecāmāte paīgni noteica un izgāja ārā. Viņa bija pārliecināta, ka taisnība viņai.

— Vai tad jūs, vecotēv, nekad nenopēra muižā? — es vaicāju, tikko vecāmāte bija izgājusi.

Viņš vairījās manī paskatīties.

— To vis nevaru sacīt.

— Itin ne reizi? — es viņu klaušināju.

— Are, pazinu kādu iebūvieti. Viņam bija lieli dēli. Inspektors un barons viendien viņu ieslēdza muižas kantorī un sāka zvetēt. Bet iebūvieša dēli izdzirda tēva vaimanas un uzlauza durvis. Viņi tēvu aizveda. Nu, bet arīdzan viņu dienas muižā bija skaitītas. Viņus visus padzina.

— Nu, bet jūs, vecotēv? — es nerimos.

— Kad tavs tēvs, tagadējais jaunsaimnieks, sāka strādāt pie barona, viņš arīdzan dabūja pērienu. Tavam tēvam toreiz bija gadu divdesmit. Viņš strādāja lielajā fideikomisa muižā. Pats barons mēdza staigāt pa tīrumiem ar resnu kūju rokās. Ja zemnieki neara diezgan ātri vai ara nevienādas vagas, viņus iekaustīja turpat tīrumā, bet citi kalpi tikmēr stāvēja un noskatījās. Taču neviens neuzdrīkstējās ne pīkstēt.

— Un jūs, vecotēv, nekad nedabūjāt pērienu?

Vecaistēvs izskatījās pavisam nelaimīgs. Viņš neprata

melot.

— Kazi, vienreiziņ, — viņš beidzot atzinās. — Tas notika tā barona laikā, kam sēja lentu ap pieri. Viņš pavēlēja pērt inspektoram, pats nespēja. Tikai stāvēja blakām. Viņš jau bija tāds paviegls, pat asaku nespēja izņemt no zivs.

— Un viņš pavēlēja, lai jūs noper? Kā tad tas notika?

Es nudien nespēju apjaust, ka vecaistēvs, ko es tik

ļoti cienīju, būtu varējis dabūt pērienu. Viņš bija ļoti tīrīgs. Ja gadījās, ka savainoja roku vai kāju, tad uzlaida tai virsū urinu. Viņam bija pašam sava ārstniecības metode. Viņš bija dievbijīgs. Vecaistēvs izskatījās kā sirms pravietis. Nekad netiku dzirdējis, ka māte uzdrīkstētos pacelt pret viņu balsi.

— Jā, tās bija bēdu dienas, — vecaistēvs beidzot atzinās un atvieglots nopūtās, ka nu taču reiz nāks dienas gaismā, ka arī viņš muižā dabūjis pērienu. — Neba jau tūdaļ bija jāizdara kāda aplamība, kur nu. Es tak piederēju baronam. Un viņš par mani noteica. Mēs visi bijām viņa kāju pamesls. Tad nu viņš reizēm pavēlēja mūs nopērt. Mūsu līgumā tā arī bija minēts, ka nepa-

klausības gadījumā dabūsim pērienu. Neba tur kas sevišķs.

Tātad tas bija noticis tā barona laikā, kurš pats nevarēja izņemt zivij asaku un valkāja ap galvu stingru lentu. Tēvs bija dabūjis pērienu divdesmit gadu vecumā. Neviens nekā neparasta tur nesaskatīja.

Mans vecaistēvs patiesībā bija dzimtcilvēks, un tāds bija arī tēvs. Iebūviešu sistēma bija patriarhāla, bet muižas — industriāla. Laiki gan bija mainījušies, taču zemnieki joprojām bija un palika atkarīgi no muižas.

Istabā atkal ienāca vecāmāte.

— Pirmo dzelzs plīti atveda tūkstoš astoņi simti astoņdesmit ceturtajā gadā. Es to atceros tikpat kā šodien, — viņa teica.

Vecaistēvs piekāpās. Nu viņš bija izdzēris pēdējo remdenā piena lāsīti.

— Stāstiet vēl kaut ko par iebūviešu zvaigzni, — es lūdzos.

— Ej nu labāk pie darba, — vecaistēvs noraidīja.

— Šodien taču svētdiena, — es attraucu.

Istabā ienāca tēvocis Jānis. Burvība pagaisa.

— Re, kā nosmulējies, — vecāmāte pārmetoši teica un_rādīja uz vecālēva vesti.

Ārā pa lielceju traucās automobili. Mēs bijām jaunsaimnieki.

Nesapratu, kādēj māte ilgojās pēc Eklandes.

VI

— Pastāstiet jel kaut ko par Rietumjetlandi, — es lūdzos, kad mēs ar vecotēvu atkal bijām palikuši divatā. Ja saule vēl nebija norietējusi, viņš pūlējās turēties tas atblāzmā. Pievakarē saules stari sāka sārtoties un skopi apgaismoja vecātēva gaudenās kājas.

— Man vairs nav ko stāstīt, — vecaistēvs murmināja.

— Nu tad stāstiet par savām mājām. Kā tad tur bija jūsu zēna gados?

Vecaistēvs mēģināja izvairīties.

— Par to nav vērts i muti dzesināt. Nabadzīga mājele.

Vecaistēvs mūsu dzimtā bija vienīgais, kas atnācis no

cita novada. Sākumā viņš bijis lauku proletārietis kādā ārnovadā. Manā iztēlē viņš bija eksotisks lauku proletārietis.

— Gribu dzirdēt, kāpēc jūs aizgājāt no Rietumjetlan-des, — es nerimos.

Vecaistēvs beidzot allaž piekāpās.

— Kad man bija apritējuši astoņpadsmit gadi, es kopā ar diviem vienaudžiem saposos un devos uz Stokholmu. Kātojām pa lielceļu. Soļojām veselas divas nedēļas. Visu ceļu gājām basām kājām, lai taupītu apavus. Zābakus nesām pār plecu. Ikvienam no mums bija līdzi tarbiņa ar maizi. Ūdeni padzērāmies pa ceļam no akas. Kad bijām nonākuši pilsētā, mēs izšķīrāmies. Es tos abus puišus nekad vairs netiku redzējis. Pats, āre, kļuvu par piena vedēju pie vecā Lidingsalas tilta. Blakus tiltam atradās Lidingsalas krogs. Pabijis par puisi vēl dažās vietās, apprecēju tavu vecomāti. Tad uzņēmām muižas kalpu gaitas. Tas tad arī viss. Vēlāk kļuvām iebūvieši. Tā ir skaidra, dzīva patiesība.

Es vecotēvu mīlēju un gribēju dzirdēt vēl ko vairāk par viņa dzīvi.

— Bet ko teica jūsu piederīgie?

— Es nekad neiemācījos rakstīt. Viņi par mani nekā nezināja.

Es rēķināju galvā un uz pirkstiem. Bija aizritējuši

sešdesmit seši gadi, kopš viņa aiziešanas, un piederīgie par viņu neko nedabūja zināt. Aizritējis vesels cilvēka mūžs, neticami garš laika sprīdis.

— Bet kā tad ar jūsu vecākiem, brāļiem un māsām? — es vaicāju.

— Vecāki tak laikam būs miruši, kā visi tā laika cilvēki. Man bija trīs brāli. Kāds no viņiem tak vēl būs dzīvs. Vienu brāli — vecāko sauca par Svenu. Kazi, viņš bija vecākais. Otru brāli, cik atceros, sauca par Juha-nesu. Tas bija pastarītis. To vietu, kur mēs dzīvojām, sauca par Dravenu. Muižu — par Tampstorpu. Draudzes nosaukumu gan vairs neatceros. Diez vai nebija Trečerna?

— Varbūt jūsu brāļi vēl ir dzīvi? Ja nu es viņiem aizrakstītu? — es dedzīgi vaicāju.

Vecaistēvs saskaitās.

— Liecies mierā! Neuzdrošinies rakstīt! Tās bija nabadzīgas mājas.

Savā iztēlē redzēju eksotisku Rietumjetlandes ainavu. Es iedomājos fantastiski zaļu, ziedošu līdzenumu.

ES GRIBU KĻOT PAR STUDENTU

I

Es gribēju kļūt par studentu.

Patiesībā es pat lāgā nezināju, kas students īsteni ir. Taču man likās, ka tam jābūt ārkārtīgi izglītotam. Jāprot rakstīt dzejoļus. Jāprot apieties ar meitenēm. Un galvenokārt jāvalkā studenta cepure.

Manā tuvākā apkārtnē neviens nezināja pateikt, kas

Ir students. Visi- to parasti uzskatīja par augstāko aprindu jaunieti.

Mūsu apkaimē bija ieradies students. Kādā dienā viņš pa ceļam bija saticis kungu meiteni. Abi apstājušies un sarunājušies, šo sarunu neviļus bija noklausījusies mana māte. Un saruna bagātināja mūsu priekšstatu par studentu.

«Dzirdēju, ka esi spīdoši nolicis eksāmenu, apsveicu,» meitene teikusi.

Students palocījies.

«Pateicos. Kaut kā jau noliku.»

«Jā, tu studenta eksāmenu esot nolicis spīdoši,» meitene uzsvērti atkārtojusi.

Māte, kas šo sarunu bija noklausījusies, pārnāca mājās. Saskarsme ar augstāko aprindu smalkajiem bērniem viņas seju bija vērtusi gaišāku.

— Viņš spīdoši nolicis studenta eksāmenu. Es jums saku, bija tik jauki dzirdēt, ka viņam novēlēja laimes. Tas izklausījās brīnum skaisti, — māte stāstīja.

Mūsu jaunsaimniecības virtuvē vēdīja godbijības dvesma pret augstākajām aprindām. Vārds «spīdoši» laistīt laistījās.

— Liela muiža, — es skaudīgi piebildu. Zināju gluži labi, ka šis students bez studenta cepures bija gatavais stulbenis. Bet, tiklīdz uzlika cepuri, tā kļuva it kā apskaidrots. Baltā cepure viņam gandrīz vienmēr bija galvā.

Māte stūrgalvīgi palika pie sava.

— Spīdoši, — viņa atkārtoja.

— Tas nekā nenozīmē. Arī es varu nolikt studenta eksāmenu.

— Tu, vai? Nemūžam! — viņa izsaucās.

Māte uzmeta man izbrīnās pilnu skatienu. Vispār

agrāk nevienam neienāca prātā, ka no manis varētu iznākt kas cits nekā laukstrādnieks. Tas bija pavisam skaidrs.

— Un kāpēc gan ne? — es vaicāju.

— Nemūžam! — māte atcirta.

Mīt nabags savā būdiņā,

Bet pilī bagātnieks.

Tāds likten's piekrīt tev paties',

To izlēmis pats dievs.

Māte šīs rindas zināja no galvas. Dziedāt viņa to nedziedāja. Tā būtu zaimošana. Pantiņu viņa noskandēja drūmā balsī.

Taču kādu laiku es tiešām nopietni cerēju, ka kļūšu students.

ii

Diemžēl par manu centību dabūja zināt advokāts. Pastāstīju to viņam aiz tīras uzticības. Man jau nebija neviena cita, ar ko parunāties.

Reiz vakarā viņš ieradās pie mums. Mēs visi seši sēdējām virtuvē. Mūsu intereses bija ļoti dažādas. Es lasīju, bet citi šo to mēļoja.

Man rokās bija nonākusi Verdandi «Mūsu parastākie svešvārdi». Es šos vārdus pūlējos iemācīties no galvas, lasīdams lappusi pēc lappuses.

Tā es bagātināju savu leksikas krājumu.

— Ak ta viņš grib mācīties? — advokāts vaicāja.

Māte jutās aplam nokaunējusies.

— Viņš grib tikai mācīties un mācīties, — viņa sūrojās.

Advokāts bija redzējis citus novadus. Kādu laiku viņš bija dzīvojis Sandbibergā, netālu no Stokholmas, tāpēc viņu uzskatīja par cilvēku, kas pazīst pasauli. Galvenokārt viņš pats sevi par tādu uzskatīja.

— Viņam nudien vajadzētu nolikt studenta eksāmenu. Puika ir ļoti apdāvināts, — advokāts pēkšņi sacīja.

Šie vārdi bija kā pērkona grāviens. Virtuvē iestājās baigs klusums. Neviens neteica ne pušplēsta vārdiņa, un advokātam nebija ne jausmas, ko viņš izdarījis.

Viņa vārdus bija dzirdējuši mani vecāki, brālis un pat vecāmāte. Arī tēvocis Jānis.

— Par studentu viņam jākļūst, tieši par studentu, — advokāts atkārtoja.

Noģidu, ka pēc advokāta vārdiem vairs nevaru palikt virtuvē. Aizvēru grāmatu un pūlējos cik ātri spēdams izmanīties ārā.

Kad gāju garām advokātam, viņš man uzsita pa plecu, it kā ieceldams mani studenta kārtā.

— Tev jāmācās. Tev gaiša galva, — viņš sacīja, kamēr es šāvos viņam garām.

— Jā, — es nekautri piekritu.

Mans sapnis bija izvilkts no dzelmes kā liela zivs, tagad tā gulēja sausajā krastmalā, cīnīdamās pēc gaisa. Jutu, cik aši tā nosmaka. Tās žaunas bija piebirušas ar granti.

— Es parunāšu ar taviem vecākiem, jā gan, — advokāts teica, kad biju jau pie durvīm un grasījos mesties ārā.

Tai pašā mirklī jutu, ka viss sabrūk. Tas notika tāpēc, ka nu par manu nodomu sāka interesēties advokāts. Pret visiem viņa priekšlikumiem jaunsaimnieki mēdza izturēties ar neuzticību.

Tagad es varēju paļauties tikai pats uz sevi. Noteikti zināju, ka vecāki manu kaislību uz grāmatām pūlēsies nomākt.

Tiklīdz advokāts bija aizgājis, māte mani pasauca sāņus.

— Ko tu viņam esi teicis? Vai teici, ka vairs nestrādāsi, bet tikai lasīsi? — viņa tincināja.

Sapratu, ka advokāts pēc manas aiziešanas būs paskaidrojis, cik daudz laika nepieciešams, lai noliktu studenta eksāmenu. Un cik daudz naudas tas maksās.

Domas par to vien iedvesa bailes. Nekad nebiju ticējis, ka vecāki par maniem plāniem dabūs zināt, iekams es it kā par brīnumu būšu nokārtojis eksāmenus un vienā jaukā dienā ieradīšos mājās ar sniegbaltu cepuri galvā.

— Jā, — es atbildēju.

Māte blenza manī.

— Jā, es to teicu, — ietiepīgi atbildēju, lai gan par šīm cerībām pat sevī vēl nebiju skaidrībā.

Es biju simt sešdesmit centimetru garš puisis ar apaļu galvu, izskatījos padumjš, un, kad divpadsmit gadu vecs pabeidzu tautskolu, bet četrpadsmit gadu vecumā mani iesvētīja, vecāki bez manas ziņas izlēma, ka man jākļūst par laukstrādnieku. Arī mana āriene tam bija piemērota. Es kaunējos par savu uzrauto degunu. Zināju, ka šāds deguns ir plebeja pazīme, utaina, vulgāra proletārieša pazīme.

Šādu uzskatu manī bija modinājušas grāfu un baronu dzimtas. To dižciltības un smalkas uzvedības liecība bija kumpains deguns. Sava uzrautā deguna dēļ es baidījos rādīt cilvēkiem profilu. Arī šoreiz, runādams ar māti, mēģināju nepagriezties pret viņu profilā.

— Va ta tu nesaproti, ka mūs apkauno? — viņa jauns

tājа. Ja tavas ēverģēlības nāks dienas gaismā, visi cilvēki mūs nicinās. Mums pat neizsniegs jaunsaimniecības aizņēmumu.

Cik man bija zināms, māte par šo aizņēmumu nemaz neinteresējās.

— Es jūs apkaunošu, ja mācīšos? Kā tad tā?

Sis jautājums māti mazliet samulsināja.

— Ja jau negribi strādāt, tad staigāsi apkārt, klāstīdams, ka mācīsies, — viņa attrauca.

Māte par katru cenu vēlējās, lai tikai mums nepievērstu uzmanību. Māte baiļojās no visa jaunā. Jau studenta eksāmena pieminēšana vien viņu izbiedēja.

Es sāku prātot, vai spētu kļūt par studentu, nepagriežot eksaminatoriem profilu.

Mani vecāki bija pārliecināti, ka tiem sabiedrības locekļiem, kas pieder pie izglītoto aprindām, šais aprindās arī jāpaliek. Tiem jāzina sava vieta un savs pienākums. Jādara tas visā pazemībā, neaizejot no savām aprindām.

Proletārieša neparastā cīņa pēc izglītības radīja ireālu pasauli. Noslēgtība, opozīcija pret visu citu, izņemot parasto darbu, arī manī modināja dīvainus priekšstatus. Tajos ietilpa gan pašmocība, gan pašiznīcināšanās dziņa un spīvs pretestības prieks. Bieži vien es izturējos smieklīgi.

Vakarā es kopā ar citiem sēdēju virtuvē. Mēģināju pavirzīt lampas aizsegu tā, lai gaisma kristu uz grāmatu.

— Ko tu dari? — māte vaicāja.

— Gribu palasīt.

— Kāda tam nozīme? — Viņa atcerējās sarunu ar advokātu.

— Tu to dari tādēļ, lai nebūtu jāstrādā, — brālis bilda.

— Savā brīvajā laikā es taču drīkstu lasīt?

— No lasīšanas cilvēks sajūk prātā, — māte aizrādīja. Viņa tam patiesi ticēja.

III

Tēvs atgriezās mājās no stacijas, kur bija aizbraucis, lai satiktu tautsaimniecības komisijas priekšnieku. Rokā viņš turēja veselu papīru žūksni.

— Nu mums atkal jāizpilda jauni papīri, — viņš teica.

Prasme rakstīt bija nepieciešama vismaz divreiz gadā. Iedzīvotāju reģistrēšanas un deklarācijas gadījumā. Tad analfabēti vēlējās ielīst zemē.

Pasaulē pašlaik karoja. Jaunsaimnieki ne visai karoja zināt par postošo karu, tikai priecājās, ka pārtikas preču cenas kāpj. Lielākās raizes viņiem sagādāja veidlapas.

— Tev, tās, protams, jāizpilda, lai es varētu iesniegt, — tēvs sacīja. — Es jau ne velna no tām nesajēdzu.

Jaunsaimniekiem bija «pašiem sava saimniecība». Tomēr viņiem tautsaimniecības komisijai bija jāziņo par visiem saviem krājumiem. Ja mājās atradās vairāk nekā viens kilograms cukura, to vajadzēja uzrādīt. Viņus nomāca lielās veidlapu kaudzes. Pašvaldības varasvīrs, kas šīs veidlapas pārlūkoja, šķita pats bīstamākais cilvēks.

— Es tās neizpildīšu, ja man vakaros pēc darba nejaus lasīt, — es paskaidroju, kad lampa jau bija aizdegta un uz virtuves galda sakrauts vesels žūksnis veidlapu — gan agrāko veidlapu noraksti, gan jaunas.

— Tavai lasīšanai taču nav nekāda sakara ar veidlapām? — māte taujāja.

Es uz šo jautājumu pat nepapūlējos atbildēt. Man tas bija diezgan neskaidrs.

— Ja man vēlāk nejaus lasīt, es nevienu veidlapu neizpildīšu, — es stīvējos.

— Nu labi, pēc tam varēsi lasīt. Taču ne vēlāk par pulksten deviņiem. Tad mums lampa jāizdzēš. Nav vairs karbīda. Un citiem tak jāguļ.

Brīdi es izjutu pateicību pret karu, kas manai prasmei rakstīt deva zināmu gandarījumu. Biju guvis atmaksu, kaut arī neilgu.

Tai pašā laikā jutu, ka šo prasmi rakstīt ienīdu, tāpēc ka gan spalva, gan tinte bija tā pati, ar kuru parakstīju aizņēmuma parādzīmi. Ar to pašu spalvu un tinti es tiku uzrakstījis arī tēvoča Jaņa parādzīmi. Tas bija tas pats dzeltenais spalvaskāts un tā pati tintnīca ar apdauzīto aizbāzni. Šos priekšmetus cilāja tikai liktenīgos brīžos.

— Tā ir deklarācija par to, cik graudu esam ievākuši, — es sacīju un nobēru attiecīgo paragrāfu nosaukumus: izkulti vai nekulti graudi uzrādāmi, ja to ir vairāk par desmit kilogramu.

Tēvs sāka prātot. Mani vecāki bija nobijušies. Pār mums valdīja īpaša šķira — rakstītpratēji, un tie noteica mūsu likteni.

Veidlapas vajadzēja izpildīt pēc labākās sirdsapziņas. Rakstītpratēju ierocis bija cietums un naudas sods. Šajā brīdī visas ģimenes liktenis savā ziņā bija manās rokās.

— Gribu lasīt vēl ceturksni pēc deviņiem, — es sacīju. — Šite man būs vesela stunda ko noņemties.

— Nu raksti jel!

— Apsoliet, ka varēšu lasīt ceturksni pēc deviņiem.

— Nu, jā, jau, jā!

Kārtoju veidlapas, un tas aizņēma savas pāris stundas laika. Kad tēvam veidlapas vajadzēja parakstīt, es turēju viņa roku. Dzeltenais spalvaskāts tēvu uzbudināja, un viņa rokas trīsēja.

IV

Kamēr es noņēmos ar veidlapu izpildīšanu, man sāka sāpēt zobs. Sāpēja tik ļoti, ka pat nevarēju lasīt.

— Ko tu tur kverni? Vai gaidi, kamēr izlasītais tev nogulsies galvā?

— Man sāp zobi.

— Nu skapī taču ir pudele.

Aizgāju pēc kreozota pudeles, kas atradās skapī. Paņēmis sērkociņu un vates kumšķīti, iebāzu kreozotu caurajā zobā. Inde zobu ātri saārdīs.

Tēvs ar kreozotu bija sagandējis gandrīz visus zobus. Diezin ko dara students, ja viņam sāp zobi, es gudroju; viņš gan tos neārstēs ar kreozotu.

— Manuprāt, vajadzētu braukt pie zobārsta, — es sacīju.

— Kas ta to var atļauties, — māte aizbildinājās.

Nošļakstīju ar kreozotu arī citus zobus.

— Ak pie zobārsta? Nu viņš sāks braukāt arī pie zobārsta? Kurš tad to no mums darījis? — brālis vaicāja.

Patiesībā es nemaz nedomāju braukt pie zobārsta, pat ja mani piespiestu.

—■ Citādi sabojāšu visus zobus, — es spīvi sacīju, taču izturējos piesardzīgi. Apšļakstītos zobus rūpīgi noslaucīju.

Pēc brītiņa sāpju vairs nejutu. Tas bija tik jauki.

— Tagad palasīšu, — es bildu.

Vecāki un brālis sāka izģērbties. Virtuvē uz dīvāna jau gulēja vecāmāte, gulēja vaļējām acīm, kā parasti veci cilvēki; viņa izskatījās kā mirusi.

— Tagad izdzēs gaismu. Mums jāguļ.

— Bet es neko neesmu paguvis izlasīt, — attraucu.

— Izdzēs gaismu!

Gulēdams tumsā, es mēģināju iesnausties. Iekams man apritēja divdesmit gadi, es nebiju valkājis naktskreklu. Mēs visi gulējām apakšveļā.

No lasīšanas nekas liels neiznāca. Taču es biju gandrīz pārliecināts, ka students gan neliks kreozotu uz zobiem.

v

Pa ceļu nāca advokāts. Es pat negribēju paskatīties uz viņa pusi, pēc tam kad viņš bija atklājis manus plānus. Kad viņš pienāca klāt, es skaldīju malku. Viņš apstājās.

— Vai tu vēl joprojām lasi? — viņš vaicāja.

— Man nav ko lasīt, — es atcirtu.

— Tev vajadzētu pieprasīt grāmatas, tās pārdot, tad katru desmito grāmatu pats saņemtu par velti.

Vakarā pēc darba beigām es šo priekšlikumu sāku pārdomāt. Manās mājās citu grāmatu nebija, kā tikai bībele un korāļu grāmata; tās bija dāvājuši ģimenes locekļi iesvētāmā dienā.

Šīs grāmatas es nebiju lasījis. Mājās mēs nekad nemēdzām runāt par reliģiju.

Tagad es pa pastu pieprasīju grāmatu katalogu un pārdošanas noteikumus grāmatu aģentiem.

Katalogs pienāca. Šī saskare ar kultūras pasauli man no jauna iedvesa lielu drosmi.

Es atkal sāku lasīt visu, kas pagadījās pie rokas. Īstenībā nezināju, ko lai lasu un kas mani sevišķi valdzinātu. Bet es gribēju kļūt students. Kā pa tumsu virzījos uz šo mērķi, nemaz nepadomādams, kā lai topu par studentu.

Man šķita — jo vairāk grāmatu izlasīšu, jo drīzāk kļūšu par studentu. Savā ziņā tas varbūt bija arī pareizi.

Bet es lasīju bez jebkāda plāna un secības. Ja man pietrūka grāmatas, lasīju pasta katalogus. Pēc manām domām, galvenais bija lasīšana, lasīšana pati par sevi.

Pēc norādītās adreses pasūtīju cepuri ar baltu virsu. No tālienes tā bija līdzīga studenta cepurei.

VI

Vakaros, paņēmis divriteni, devos grāmatu kolportiera gaitās. Aizmugurē uz bagāžas novietnes bija saliktas grāmatas. Tur atradās L. L. Linša «Neredzamā roka», Džeka Londona «Tālais brauciens ar Snarku», «Izraidīts pasaulē», «Safo» un vēl manu panākumu grāmata «Longholmas cietumnieki».

Savus vakara apciemojumus sāku ar strādnieku dzīvokļiem — jaunsaimniecību kodolu, kas atradās muižas centrā. Pēc tam pagriezos uz māju pusi.

Kāds dienas algādzis, kas nekad nebija lasījis nevienu grāmatu, paņēma brošētu sējumiņu un pacilāja to rokā.

— Cik tas maksā?

— Vienu kronu.

— Aplam sīki burti.

Es pasniedzu viņam citu grāmatu.

— Tā iespiesta ar rupjākiem burtiem.

— Bet vai papīrs nav sliktāks?

— Nē.

— Tad ņemšu to ar rupjākiem burtiem, — viņš izšķīrās.

— Tā ir mazliet dārgāka, maksā vienu kronu piecdesmit ēras.

— Dārgāka tāpēc, ka iespiesta ar rupjākiem burtiem? Vienmēr viņi mūs, strādniekus, tikai prot apcirpt.

— Grāmata ir biezāka, turklāt to sacerējis zviedru rakstnieks.

— Bet tad taču tai vajadzētu būt lētākai, ja sacerētājs dzīvo mūszemē, — strādnieks sacīja.

— Nē. Man liekas, ka par zviedru rakstnieku grāmatām jāmaksā dārgāk.

— Labi, tad es to ņemšu. Pērku tāpēc, ka tevi pazīstu un negribu, lai tu aizbrauc tukšām rokām, — viņš teica, tūlīt nolikdams grāmatu sāņus.

Kad ierados pie pilsētas veļas mazgātāja, visa ģimene pašlaik sēdēja virtuvē zem pilošas veļas un ieturēja vakariņas. Dāvids bija mājās. Man likās tā kā nebied-riski, dēlam redzot, pārdot viņa vecākiem grāmatas. Viņš jau varēja darīt to pats, lai kaut ko nopelnītu, bet grāmatas pārdot es biju spiests.

— Va tev ir kāda grāmata ar kailu sieviešu bildēm? — veļas mazgātājs vaicāja.

Viņa sieva brīdinoši kratīja pirkstu.

— Nē. Pašlaik nav.

— 2.ēl gan, tādu grāmatu es būtu pircis.

— Varbūt varēšu tādu pagādāt.

— Va tu klusēsi! Nemuļķo zēnu, — viņa sieva izsaucās.

— Viņš mani nemuļķo. Pārdodu tādas grāmatas, kādas pircēji pieprasa, — es piebalsoju veļas mazgātājam.

— Tu, puikām dzirdot, pārlieku daudz tērgā par sievišķiem, — veļas mazgātāja sieva nerimās, pieskardamās šim jautājumam man pavisam negaidītā pagriezienā. — Vai ta tu nesaproti, ka tas zēnus var satraukt?

Virs viņā neklausījās. Pašlaik viņš atradās tik patīkamā medibu novadā.

— Par sievietēm var runāt bez gala, — viņš attrauca.

Man bija līdz Saksona «Labas uzvedības un dzīves

māksla». Šajā grāmatā bija rakstīts, ka cilvēkam vienmēr jātur klāt vismaz trīs mutautiņi. Viens — ar ko noslaucīt sviedrus no pieres, otrs, kurā nošņaukties, un trešais svārku ārkabatā, lai izskatītos labi ģērbies.

Ar šo grāmatu es mēģināju iekārdināt veļas mazgātāju. Uzšķīru šo vietu un parādīju viņam.

— Sasper jods, iznāk aplam liela mazgāšana. Sasodīti liela, — viņš sacīja. Bet tad attapās.

— Manām pilsētas skuķītēm man gan patīk mazgāt. Nav jau akurāt runa par mutautiņiem. Šoreiz es nepirkšu nevienu grāmatu, bet atnāc pie manis, ja dabū tādu, kur ir runa par sievišķiem.

Pie advokāta man nepavisam nepatika iet. Negribēju uzmākties viņam ar grāmatām. Labprāt būtu devis viņam par velti grāmatu, kādu vien viņš vēlas. Tomēr man vajadzēja pazemoties, lai varētu pārdot dažas grāmatas.

Advokāts pārcilāja visas desmit grāmatas, kas man bija līdz. Viņš izvēlējās «Longholmas cietumniekus».

— Longholmas cietumā vajadzētu ieslodzīt visus akciju sabiedrības «Jaunsaimniecība» direktorus, — viņš noteica.

Veikala dēļ es ar viņu solidarizējos un piekritu, ka tos visus vajadzētu ieslodzīt cietumā.

— Ja tikai tur viņiem neklājas pārlieku labi, — viņš painteresējās.

So grāmatu es vēl nebiju paguvis izlasīt. Jau pirmajā vakarā, tiklīdz biju saņēmis grāmatas, steidzos tās pārdot, lai pats dabūtu par velti desmito grāmatu.

— Nedomāju vis, man liekas, grāmatā rakstīts, ka viņiem klājas grūti.

— Citādi jau grāmata būtu uzrakstīta nepareizi. Viņiem jāsaņem pēc nopelniem. Viņiem nedrīkst klāties labi, — advokāts apgalvoja.

Viņš nopirka «Longholmas cietumniekus».

— Tev vajadzētu pieprasīt grāmatas, kurās stāsta par karu. Tādas grāmatas jāieteic visiem cilvēkiem. Tās vajadzētu lasīt arī jaunsaimniekiem.

Advokāts bija paplašinājis savu apvārsni. Viņš pamazām kjuva par visas cilvēces advokātu.

— Es pasūtīšu tādas grāmatas, — es apsolīju.

Grāmatas pirka daudzi, arī sikgruntnieks un Vārpata.

Viņi pirka tās tāpēc, ka mani pazina. Es pasūtīju jaunas grāmatas.

Tās visas «iesmērēju» jaunsaimniekiem.

VII

Vecākiem mans kolportiera darbs bija pretīgs. Pēc viņu domām, «iesmērēt» cilvēkiem grāmatas esot krāpšana. Ja kaimiņi pērkot manas grāmatas, tad es un īpaši mani vecāki esot parādā lielu pateicību kaimiņiem. Bet vecākus tas nomāca. Viņi vēlējās būt brīvi.

Viņiem likās, — ja romānā aprakstītie notikumi bija kaut daļēji izdomāti, tad rakstnieks melo. Taču ar to vēl nepietika. Tie bija ne vien meli, bet ari grēks.

Neviens vārds nebija tik apšaubāms kā vārds «fantāzija». Fantāzija un meli bija sabiezināta nepatiesība.

Reiz mņsu istabā ienāca kāds apkārtceļojošs vecs tirgotājs, kas jau daudzus gadus bija apstaigājis mūsu apkārtni, un izplāja savas preces. Tur bija arī daži koši sieviešu ņieburi ar ažūrrakstu.

Kamēr večuks ņēma ārā no somām preces, māte sevišķi vērīgi aplūkoja košo ņieburu. Pirkt viņa to nedomāja.

— Tos sauc par fantāzijas ņieburiem, — es ieminējos, atcerēdamies nosaukumu.

Večuks pietrūkās kājās. Kā sargādams viņš izpleta rokas pār precēm, kas bija izliktas uz grīdas.

— Ko tu runā, puika? Tu gribi nozākāt manas preces?

— Es teicu — fantāzijas ņieburs. Tas taču nav nekas ļauns.

— Un šitā jūs audzināt savus jauniešus? Kā viņš drīkst teikt tādus vārdus? — večuks pievērsās mātei.

— Kaunies! — izsaucās arī māte, it kā es būtu izteicis kaut ko nepieklājīgu.

— «Fantāzijas ņieburs» taču nav nekāds nelāgs vārds, — es brīnījos.

Večuks metās man virsū. Viņš savā uzbudinājumā pat nemanīja, ka mīda uz grīdas izliktās preces. Atgaiņādamies es manījos ārā no istabas.

Taču večuks vairs nekad neiegriezās mūsu mājās, lai gan māte bija izturējusies pret viņu vēlīgi un gandrīz vienmēr nopirkusi kādu sīkumu.

— Agrāk es pie viņiem mēdzu ieiet, — večuks vēlāk stāstīja kaimiņiem. — Bet nu viņu pieaugušais dēls nozākā manas preces. Pat kāju viņu mājā vairs nesperšu.

vIII

Mana grāmatu noliktava atradās priekšnamā uz grīdas. No grāmatām vēdīja svaigas spiestuves krāsas smaka; šī smaka bija svešāda un mūsu mājā tik neparasta. Katra grāmata smaržoja savādāk. Aizsietām acīm, pēc smaržas es varēju noteikt, kas tā par grāmatu. Vai tā ir «Neredzamā roka», «Safo», «Longholmas cietumnieki» vai kāda cita.

— Uz kurieni tad nu atkal? — māte vaicāja.

Es pašlaik sēju savu grāmatu saini pie divriteņa ar saliekto rāmi.

— Izbraukšu tikai uz īsu brītiņu.

— Liecies tak mierā ar šīm grāmatām. Tevi, kazi, drīz iesūdzēs tiesā, ka ar tām krāp cilvēkus.

— Lai sūdz! — es attraucu.

Bet, taisnību sakot, man bija bail. Patiesībā es nemaz nebiju tik drošs, ka grāmatu pārdošanas dēļ nenonākšu cietumā.

Tajā laika sprīdī, kad es katru brīvu brīdi izmantoju, lai pārdotu grāmatas, pie lasīšanas netiku. Mēģināju lasīt brīvajos brīžos, bet no tā nekas labs neiznāca.

Grāmatas lielākoties bija brošētas. Es neuzdrīkstējos atgriezt lapas, jo tad mani varētu apvainot, ka pārdodu lietotas grāmatas. Iemanijos tik veikli pūst uz neatgrieztajām lapām, ka tās izveidoja it kā turzu, un es varēju tajā iemest acis. Tomēr ikvienā loksnē dažas lappuses palika neizlasītas. Aizritēja krietns laiks, iekams dabūju kārtīgi izlasīt visu grāmatu.

Ar to peļņu, ko saņēmu par pārdotajām grāmatām, varēju pats nopirkt sev dažas. Izvēlējos ļoti rūpīgi. Bet pēc tam kad visai rosīgi biju noņēmies ar grāmatu pār-

došanu un ķēros pie nopietnas lasīšanas, sāku ilgoties izlasīt ari tās grāmatas, kuras biju pārdevis.

Braucu no jauna pie saviem pircējiem apvaicāties, vai viņi nevēlas vēl kādu grāmatu. Atklāju, ka pārdotās grāmatas nemaz vēl nebija atgrieztas. Tās mētājās skapjos, virtuves galda atvilktnēs, laikrakstu plauktos. Tās mētājās it visur. Vēl joprojām neatgrieztas.

— Vai es to grāmatu varētu paņemt līdz uz mājām un atgriezt lapas? — es piedāvājos. Trīsošajās rokās turēju «Longholmas cietumniekus».

— Ja nu tev patīk ar to noņemties, — man atbildēja.

— Varbūt paies dažas dienas, — es piesardzīgi iebildu.

— Nav liela nelaime, — skanēja atbilde.

Es atkal ierados pie algādža, kas dzīvoja sadalītās muižas centra tuvumā. Viņš paskurināja galvu.

— Manam mūžam grāmatu pietiks. Neesmu vēl izlasījis to, kuru nopirku, — viņš paskaidroja.

— Vai tā jums nepatika?

— Gandrīz vai jākaunas, neesmu paguvis iemest tajā acis. Grūti to atgriezt.

— Es varētu paņemt grāmatu līdzi un atgriezt lapas, — teicu.

— Ja nu drīkstētu tevi apgrūtināt, — viņš sacīja un sāka meklēt grāmatu.

Grāmata atradās bufetes atvilktnē starp nažiem un dakšiņām. Pat neviena lapa nebija atgriezta.

Tādējādi es dabūju izlasīt grāmatas, ko pats biju pārdevis. Advokātam pasūtīju grāmatu «Nost ar ieročiem!».

Vēlāk mēdzu pasūtīt tikai tās grāmatas, kuras pats gribēju izlasīt. Vispirms pārdevu tās saviem pircējiem, tad pēc laiciņa paņēmu atpakaļ, lai atgrieztu lapas.

Es vienmēr zināju, kur atrodas tā grāmata, kuru vē-

lējos lasīt. Mani interesēja Džeka Londona «Tālais brauciens ar Snarku», Vaita «Ilgais ceļojums», arī Tolstoja, Balzaka un Strindberga darbi.

Grāmatas es lasīju, lai kļūtu students.

IX

Mana pirmā istabiņa bija bēniņu kāpnes. Tās vijās augšup uz novārtā pamestajiem bēniņiem. Sajās līkumotajās kāpnēs es ierīkojos cik jau nu labi prasdams. Uz viena pakāpiena saliku savu «bibliotēku». Pakāpienu augstāk atradās stearīna svece. Vakaros es zvilnēju uz šīm ledus saltajām kāpnēm un lasīju. Tur es izurbos cauri daudzām grāmatām. Šajās kāpnēs es sapņoju, ka kļūšu students. Ja noguru, tad noslīdēju dažus pakāpienus zemāk, līdz beidzot atrados priekšnamā. Tur bija noliktas dažas pudeles piena un kurpes. Apņēma negants aukstums.

Bēniņu kāpnes bija labas — mana pirmā istabiņa. Tā nebija nekāda rotaļa, bet gan rūgta nopietnība. Noilgojies pēc sava kaktiņa, kur varētu mierīgi lasīt, es te jutos pavisam labi. Ar cilvēkiem pārblīvētajā virtuvē man nebija miera. Par manu lasīšanu no visām pusēm bira zobgalības. Pret manu nodarbību vērsto nepatiku es sajutu kā nomācošu slogu. Nemitīgi tika aizrādīts uz svarīgiem «uzdevumiem», kurus man vajadzēja paveikt. Izlikos pavisam kurls. Pūlēdamies nedzirdēt citu sarunas, kad lasīju, es savā ziņā pamazām kļuvu psihiski kurls, un šī sajūta bija nemainīga. Vārdus es gan dzirdēju, bet ne vienmēr sapratu to jēgu.

Atnāca pilsētas veļas mazgātājs un advokāts.

— Tu še kverni un lasi? — advokāts jautāja.

Kādam no mājiniekiem vajadzēja kāpt uz bēniņiem. Es parāvos sāņus.

— Istabā viņam vietas diezgan, — māte nokaunējusies sacīja.

— Tā taču esot studenta istaba, — valodā iekrita brālis.

Māte jutās dziļi samulsusi.

— Izskatās tīri tā, it kā viņu būtu padzinuši, — viņa piebilda.

Tā māte kāpnēs iedēstīja ģimenes kauna koku.

— Man patīk palikt te un lasīt, — es skaidroju.

— Varbūt viņš te var labāk koncentrēties, — advokāts mani atbalstīja.

Par šo vārdiņu «koncentrēties» es advokātu gandrīz vai sāku dievināt. Tas skanēja tik «mācīti».

— Es nu gan nesaprotu, kāda jēga tam visam, ka viņš lasa, — māte nerimās.

— Visi cilvēki nav vienādi. Vienam ir tieksmes pēc tā, citam pēc kaut kā cita, — advokāts pamācīja.

Tas bija individuālisma evaņģēlijs. Es to sevī sūktin uzsūcu.

— Gribēju tikai, lai neizskatītos tā, itin kā tu nedrīkstētu palikt istabā, — māte vērsās pie manis.

Viņai par katru cenu vajadzēja saglabāt pieklājības normu.

Kāpnēs bija iedēstīts kauna koks. Tas auga kā liāna. Sniedzās līdz pašiem bēniņiem.

X

Man aizliedza apmesties uz bēniņu kāpnēm. Šo aizliegumu motivēja ar to, ka var izcelties ugunsgrēks. Tātad aizliegums slēpa sevī nelaimes vēstnesi. Kādā va-

karā, kad atkal kvernēju uz kāpnēm, mani pasauca no virtuves. Es drāzos uz turieni un nepamanīju, ka rauju līdz kāpņu telpu lodziņa aizkaru. Saplīsušie diegu aizkari bija piešāvušies pie sveces un aizdegušies.

Kad es pēc brīža iznācu no virtuves, aizkari dega. Uguni apdzēsu ar rokām. Neviens neko nebija manījis. Paķēru aizkaru driskās, iznesu ārā un paslēpu. Tagad kāpņu telpu logam trūka aizkaru.

— Kur ta palikuši aizkari? — māte vaicāja.

— Es tos noņēmu. Varu pagādāt jaunus, ja tas nepieciešams, — atbildēju.

— Kādēļ tad noņēmi? — māte prašņāja.

— Noņēmu un aizsviedu prom, — es nevērīgi atteicu.

— Tu, kazi, tikko nenodedzināji māju? Nez vai tikai nebija izcēlies ugunsgrēks? — māte izsaucās.

Kāpnēs iznāca arī tēvs. Padzirdējis par notikušo, viņš kļuva ļoti nopietns. Es vaļsirdīgi atzinos.

— Tagad šī nīkšana kāpnēs jāizbeidz, — tēvs pārsteidzoši rāmi sacīja.

Viņš pat nepūlējās apslēpt asaras, kas bija sanesušās acīs. Tās ritēja viņa bārdā.

XI

Baltā cepure, ko biju pasūtījis, sagādāja man nepatikšanas.

— Tu tak nevari valkāt baltu cepuri. To drīkst nēsāt vienīgi studenti, — māte aizrādīja.

Pagaidām es šo cepuri liku galvā tikai svētdienās.

— Protams, drīkstu, — es attraucu, tomēr diezgan nedroši.

— Tevi var uzskatīt par studentu.

— Nu un tad?

— Manuprāt, tas aizliegts. Butu liela nelaime, ja tevi tāpēc apcietinātu.

XII

Kādā svētdienā, kad braucu ar divriteni, izvadādams grāmatas, ceļā satiku īstu studentu. Es nudien izbijos.

Baltā cepure man, bez šaubām, bija nelikumīga. Vai tad šāda cepure nebija tikai bagātnieku privilēģija? Manās asinīs sāka kūsāt paaudžu paaudzēm krātās zemākās šķiras bailes no augstākās šķiras.

Students tuvojās. Viņš nāca kājām. Rokā viņam bija spieķis. Viņš laikam bija ieraudzījis manu balto cepuri.

«Varbūt labalt griezties atpakaļ?» es domāju. «Ja nu viņš par mani ziņo priekšniecībai?» Es pat nezināju, kāda priekšniecība īsteni apsargā studentu baltās cepures, taču domāju, ka tāda ir. Varbūt valsts ģerboņu iestāde, kuras nosaukumu nez kur biju izlasījis.

Bija jau par vēlu, lai es, nemodinot aizdomas, paspētu noņemt, cepuri. Tagad es pavisam tuvu varēju aplūkot studenta cepuri. Atšķirība bija liela. Mana cepure īstenībā bija vienkārša vīriešu cepure, tikai ar baltu virsu. Virs naga tai bija auklas. Priekšpusē nebija kokardes. Vienīgi ar savu balto virsu tā bija līdzīga studenta cepurei, bet varbūt ar to pietika. Bailes par atbildību un sodu sasniedza kulminācijas punktu. No visa spēka minu divriteņa pedāļus.

Kad atrados pavisam netālu no studenta, viņš pastiepa spieķi rādīdams, ka grib ar mani runāt. Biju cieši pārliecināts, ka runa būs par cepuri. Tāpēc arī tikko sadzirdēju, ko viņš vaicā.

— Sakiet — kur dzīvo vasarnieku ģimene ar uzvārdu Krunborgs? — viņš vaicāja.

Tē bija ģimene, kuras meitene bija teikusi, ka viņš spīdoši nolicis studenta eksāmenu.

— Tur, — es teicu un norādīju uz kādu vietu, kur nekas nebija redzams.

— Diezin vai Krunborgu kungi jau izbraukuši? — viņš jautāja.

Pūlējos jo drīzāk tikt no studenta vaļā, lai viņš nepagūtu ievaicāties par cepuri.

— Droši vien.

Taču man pašam par to nebija ne mazākās jausmas.

— Vai jūs pārdodat grāmatas? — students interesējās. Viņš bija pamanījis grāmatu saini uz divriteņa bagāžas novietnes.

Pēc manām domām, viņš tā prašņāja tikai tāpēc, lai mani aizturētu, kamēr ieradīsies priekšniecība.

— Varbūt jūs vēlētos kādu grāmatu?

Man pašam likās, ka šis jautājums ir neiedomājami pārdrošs. Taču varbūt šī nenozīmīgā pazīšanās spēja mazināt sadursmes asumu cepures dēļ. Mūsu baltās cepures tūlīt cieši sakļāvās.

Ar saviem garajiem, tievajiem grāmatnieka pirkstiem students pārcilāja grāmatas. Izklaidīgi viņš lasīja grāmatu titulus.

— Vai jums nav neviena detektīvromāna? — viņš vaicāja. — Es galvenokārt lasu detektīvromānus.

Es papurināju galvu. Taču nespēju sevi piespiest atbildēt. Jutos nepatīkami aizskarts.

Pēc manām domām, detektīvromāni bija mazvērtīgi. Varbūt mans grāmatu krājums studentam bija par smalku.

— Lasu šos romānus, lai izklaidētos, — viņš paskaidroja.

Šie vārdi studentam nāca par labu, toties mani apbē-

dināja. Es domāju par cilvēkiem, kas var lasīt grāmatas, lai izklaidētos. Man nu gan tāda izklaidēšanās nebija vajadzīga.

— Nē, man nav iespējams izvadat visādu žanru grāmatas, — es atteicu veikalnieciskā balsī, pūlēdamies apspiest bailes.

Studentam tas nerūpēja; par grāmatām, kas atradās manā sainī, viņam nebija nekādu interešu. Beidzot uzliku kājas uz divriteņa pedāļa. Izlikos, ka man ļoti jāsteidzas.

— Krunborgi dzīvo tur pa kreisi no ceļa. Viņi laikam gan ir izbraukuši, — es teicu.

— Paldies, — students atbildēja un, spieķi vicinādams, devās tālāk.

Pat nelikās, ka viņš būtu pamanījis manu cepuri. Baltā virspuse tai bija lielāka, nekā viņa cepurei.

ХШ

Kad es, pēc manām domām, biju izlasījis briesmīgi daudz grāmatu, tad kādā vakarā ņēmu divriteni un aizbraucu pie mācītāja. Gribēju pie viņa nolikt eksāmenu, lai varētu strādāt par tautskolotāju Laplandē. Biju dzirdējis, ka tur esot liels skolotāju trūkums un ka tālajos ziemeļos labprāt pieņemot par skolotājiem studentus un citas piemērotas personas.

Mācītājs bija mūsdienu cilvēks. Viņš bija ne vien platām krūtīm, bet arī ar plašu garīgo apvārsni, nevis nožēlojams burta kalps. Viņš bija bagāts cilvēks, daudz ceļojis un pazina pasauli. Mācītāja māja bija moderna, milzīga ēka, kuru viņš pret jaunsaimnieku un it īpaši pret advokāta gribu bija licis sev uzcelt.

Plecīgs kā operas dziedātājs, tāpat arī inteliģents un

būtībā sarežģītāks, nekā to varētu domāt, viņš pret mani izturējās laipni. Lūdza nākt iekšā. Viņa sieva ienesa mums kafiju. Mācītāja meitas sēdēja dzīvojamā istabā uz ādas ķeblīšiem un smēķēja.

— Ar ko varu pakalpot?

Es izteicu savu vēlēšanos, bet tai pašā mirklī man iešāvās prātā, ka varbūt esmu pārsteidzies. Kultūras smarža, kas virmoja mācītāja mājā, man pēkšņi aizrāva elpu.

— Esmu nodomājis kļūt par skolotāju Norlandē un gribētu saņemt apliecību, — es mazliet nedroši sacīju.

Mācītājs iepleta acis, likās, viņa ūsas sakustējās.

— Attālākajos novados ir liels skolotāju trūkums. Par tādu varot kļūt, saņemot dispensu^4. Tomēr tenta-mēns^5 jānoliek, — viņš atbildēja.

Manā atmiņā iznira Verdandi brošūra «Mūsu parastākie svešvārdi». Es šo brošūru biju izmācījies no galvas.

— Par tiem esmu dzirdējis, — es atteicu.

— Cik vecs jūs esat?

Abas meitenes blenza uz mani.

— Sešpadsmit gadu.

— Tātad par jaunu.

— Vai tas var būt par šķērsli? — es atvaicāju, lolodams jaunas cerības.

Meitenes uz ķeblīša, šķita, tikai ar pūlēm valdīja smieklus.

— Pagaidām. Bet ar laiku tas nokārtosies pats no sevis. Jautājums tikai, vai jums ir nepieciešamās zināšanas.

Es iedomājos izlasītās grāmatas — «Sieviete kā jau-

nava, precēta sieva un māte», «Neredzamā roka», «Long-holmas cietumnieki» un vēl kādu duci. Mana paļāvība sāka izgaist.

— Esmu diezgan daudz lasījis un pārējo ceru panakt ar savām dāvanām, — es skaidroju.

Atzinu, ka biju izteicies ne visai piemēroti.

— Tur tālo ziemeļu mazbērnu skolās vislielāko vērību veltī ticības mācībai, — mācītājs aizrādīja.

Mazbērnu skolu pieminēšana man atgādināja, ka neesmu rūpīgi izpētījis apstākļus. Par mazbērnu skolām nebiju pat domājis. Nebiju apjautis, ka, lai dabūtu vietu, jānoliek gatavības eksāmens. Domāju, ka pietiek ar inteliģenci.

— Mazbērnu skolu ticības mācība taču nevar būt visai sarežģīta? — es jautāju.

— Nē, nē. Protams, ne, — viņš atbildēja.

Pats atzinu, ka tieši ticība man varbūt sagādās vislielākās grūtības. Bet to laikam gan var iemācīties visvieglāk.

Savā iztēlē jau biju skatījis ziemeļblāzmu, savvaļas briežus, milzīgus skudru pūžņus, lapiešu drānās ģērbtus bērnus, kas sēž dūmiem piekvēpušā būdā manā priekšā. Tā es biju iedomājies savas skolotāja gaitas.

— Pamēģināsim, — mācītājs piekrita. — Vai jūs protat katehismu? Vai protat grēksūdzi?

Mācītāja daiļās meitas pavērās manī. Es sēdēju tūļīgs un samulsis, turēdams savos raupjajos pirkstos kafijas tasi. Sājā brīdī es no visas sirds sūtīju šīs meitenes pie velna.

Noklaušināšana sākās. Protams, es katehismu zināju puslīdz labi, tāpat arī grēksūdzi. Bet tad es sapinos.

Gribēju pateikt vairāk, nekā no manis prasīja. Gribēju pierādīt, ka manas zināšanas ir plašākas. Tā es pats

šo noklaušināšanu padarīju grūtāku un sapinos strīdīgos jautājumos, ko mācītājs man nemaz nebija uzdevis.

— To visu taču sacerējuši parasti cilvēki. To jau varēja uzrakstīt arī citādi, — es teicu.

— Tas ir labi, ka jūs domājat. Bet tad nepieciešamas ievērojami lielākas zināšanas, — mācītājs aizrādīja.

Viņš sāka runāt par Šleiermaheru. Šo vārdu es nekad nebiju dzirdējis. Sapratu, mācītājs to dara tādēļ, lai pierādītu, ka manas zināšanas tomēr vēl diezgan trūcīgas. Viņš mani gribēja pārliecināt, ka manas filozofijas pamati vēl visai nedroši un mazbērnu skola man pagalam neder.

Pametu acis uz grāmatu plauktiem, kas slējās gar sienām kā mūri. Tajos nemanīja neviena roba. Bet nu es biju zaudējis līdzsvaru.

— Patiesībā es neticu reliģijai. Reliģiju varētu aizstāt ar dzeju. Ar cildenu dzeju, — es strupi paskaidroju.

Nosaucu dažus dzejoļus, ko biju izlasījis lapsu alā.

— Es šai ziņā gan neesmu tik drošs. Visi cilvēki dzeju nesaprot, — mācītājs diezgan laipni atbildēja.

— Dzeja kļūs par jaunā laika reliģiju, — es neatlai-dos, nemaz neapjēgdams, ka pats sagrauju visas izredzes.

Es sāku runāt un citēt vārsmas, un vārdi sprēgāt sprēgāja. Es tiešām ticēju, ka mācītājs manos uzbrukumos saskatīs spēku un neatlaidīgu gribu un pratīs to cienīt. Pēc manām domām, es mācītāju novērtēju tik augstu, ka lieki būtu viņu glaudīt pa spalvai. Pajāvīgi atklāju viņam savu sirdi. Viņam mani vajadzētu saprast un cienīt tieši tāpēc, ka esmu dumpinieks.

Meitenes, kas smēķēja cigaretes, izskatījās Joti uzjautrinātas. Viņas bija izglītojušās augstākajās mācību

iestādēs, zināja daudz vairāk nekā es. Prata locīt franču darbības vārdu.

— Baznīcām jākjūst par muzejiem. Dzejnieki ir nākotnes mācītāji, — es nerimos.

Vienīgi mācītāja kundze, likās, mani saprata. Viņa izskatījās pēc skaistas zemnieces, ko nomocījušas mūžīgās sanāksmes ar kafijas dzeršanu un šūšanas biedrības tenkām. Viņa varbūt nebija sevi tā sagandējusi ar sapņiem par karjeru kā es un mācītājs.

— Tā jau gan varētu sacīt. Tomēr neticu, ka ar to mēs kaut ko iegūtu, — mācītājs bilda.

— Bet es ticu! — es izsaucos.

Uzskats sadūrās ar uzskatu.

— Mācītājus, protams, daudzi cilvēki ne visai ieredz. Bet varbūt ar dzejniekiem notiek gluži tāpat, — viņš sacīja.

— Es taču neuzbrūku mācītājiem, — nekautri atcirtu.

Meitenes vairs nespēja valdīt smieklus.

— Bet tagad pie lietas, — mācītājs mani pārtrauca. — Pēc manām domām, jūs savā ziņā esat pārkvalificējies. Neticu, ka tālajos ziemeļos bērni spēs jums izsekot, kad sāksit viņiem stāstīt par dzejas visuvarenajiem spārniem un tamlīdzīgi. Diezin vai pat skolu virspārvalde to spētu. Taču viens ir absolūti skaidrs — jums trūkst zināšanu tieši nepieciešamajos priekšmetos. Arī jūsu ticības mācības zināšanas ir nepietiekamas. Ja jūs gribētu atsevišķi pastudēt tās un vēl dažus citus priekšmetus gadus trīs, tad mēs varētu par to no jauna runāt. Tagad es nekādā gadījumā nevaru izrakstīt jums apliecību.

Pārbaude bija beigusies. Saruna uz brīdi pievērsās citiem jautājumiem. Arī es jutos priecīgs, ka viss jau pāri.

— Jaunsaimniecībām arī nepieciešami viņu jau-

nieši, — mācītājs sacīja. — Tieši tāpēc ari jaunsaimniecības uzplauks.

Uz bridi viņš jutās kā īsts jaunsaimniecību mācītājs.

— Vienmēr radīsies kāda iespēja. Gan jau viss nokārtosies, — es pārgudri atteicu.

Meitenes izskatījās kā nogurušas skolnieces. Sākums bija uzjautrinošs, bet norise pārlieku stiepta garumā.

— Nu tad ardievu, — es teicu, vispirms pateikdamies mācītāja kundzei.

Par šo uzvedības normu nupat biju lasījis smalkā toņa grāmatā.

— Mana svētība lai tevi pavada, — mācītājs sacīja. — Miers, miers. — Izklausījās tā, it kā viņš teiktu: miers un labs prāts.

Vecākiem es nekad nestāstīju par gājumu pie mācītāja.

Tomēr tas nāca dienas gaismā. Pats mācītājs par to bija izpļāpājis kādās pusdienās.

xrv

Baltā cepure arī turpmāk man sagādāja nepatikšanas.

Daļēji tas ir stāsts par dzimumdziņu. Tā bija kļuvusi spēcīga. Durstīja mani kā stikla drumslas, lai kur es gāju. Mēģināju domāt par kaut ko citu. Pūlējos strādāt līdz galīgam pagurumam. Dzimumdziņa man tomēr nedeva miera, lai kā centos paslēpties no tās uz visšaurākajām takām.

Reiz sestdienas vakarā es paņēmu divriteni ar visu grāmatu saini, bet nespēju sevi piespiest ieiet kaut vienā jaunsaimniecībā. Aizbraucu uz dejas laukumu. Tur bija sapulcējušies jaunsaimnieku dēli un meitas.

Apstājos pie žoga un vēroju pusaudzes, prātodams, vai varētu kādu no viņām iegūt.

Eklandes meitenes izturējās vaļīgi. Turpretī jaunsaimnieku meitas bija grūti iegūstamas. Eklandes meitenes dažkārt ielaidās ari ar neglītu zēnu. Jaunsaimniecību ciemam bija savas jaunsaimnieku meitas, kuru klēpji šķita ieķīlāti akciju sabiedrībā. Viņām klāsies labi.

Man garām pagāja prāva auguma gaišmate, kuru nebiju redzējis veselu gadu. Pēkšņi es atklāju, ka viņa ir pieaugusi. Agrāk viņa bija parasta kalnu spridzinātāja meita, tagad uzplaukusi par jaunsaimniecību madonnu.

— Labsvakars, — es teicu, skaidri uzsvērdams katru zilbi.

Pastiepu viņai pretī roku, lai gan viņa nemaz nedomāja sniegt savējo. Balto cepuri es klīrīgi pavicināju gaisā.

Jaunieši, kas stāvēja man apkārt, sāka smieties. Es savu pieklājību biju pārspīlējis. Citi puiši viņai tikai uzsauca «labvakar».

— Gaiša galva, viņš sevi iedomājas par studentu, — kāds puisis sacīja.

— Viņš grib, lai mēs ticam, ka viņš ir students, — piebalsoja meitene, kuru biju sev izvēlējies un cerēju pavadīt uz mājām.

— Ak tad dejas laukumā ieradies grāmatu aģents, — muļķīgi smiedamies teica kāds cits puisis. — Varbūt apsēdīsimies zālē un palasīsim grāmatu?

Manī bija sadūrušās divas pasaules. Pats nezināju, ka esmu saskāries ar mūžīgo konfliktu. Mana grāmatu mīlestība mani bija norobežojusi no dzīves īstenības.

Piepeši dejas laukumā ar divriteni iebrauca divas meitenes. Vienai bija mugurā zils, otrai — sarkans mētelis. Zilajā mētelī ģērbusies meitene pienāca man klāt.

uo

— Vai jums tur ir grāmatas? Vai jūs vienā un tai pašā laikā dejojat un lasāt grāmatas? — viņa vaicāja.

Jutu, ka mani apņēma kaut kas glāsmains. Gaiss un krēsla ap mani bija pārvērtusies. Tai pašā laikā sapratu, ka man par katru cenu jāiegūst kāda meitene. Uzvaroši es palūkojos apkārt. Pie manis no briva prāta bija pienākusi jauna sieviete un apstājusies man blakus.

— Es lasu grāmatas, — atteicu pēc iespējas stingrā balsī.

Zilā meitene pavērās mani. Viņai bija liela mute. Sajutu viņas matu smaržu.

— Studēt taču ir ļoti jauki?

Es jau sen biju aizmirsis grāmatas. Saskaliju tikai zilo meiteni. Gribēju viņu aizturēt. Triumfs bija nedzirdēts. Visi redzēja, ka viņa pati bija uzmeklējusi mani. Tā kā neviens viņu nepazina, tad varēja pieņemt, ka viņa ir pārģērbusies lielfirste.

— Jā, jauki nodoties tam, kas visvairāk tīk, — es atteicu.

Meitene stāvēja man tik tuvu, ka šķita, es viņu pazīstu jau sensenis. Viņas mati smaržoja. Likās, es elpoju aizgūtnēm. Jutu, ka viņas augums it kā saplūst ar manējo. Vēlējos, lai tas ienirtu manī un es to aizsargātu.

— Nodoties tam, kas visvairāk tīk? — viņa atvaicāja.

— Nu, protams, tā tas ir. Tad cilvēks kļūst pilnīgi neatkarīgs.

Meitene skaudīgi manī nolūkojās.

— Ak, kaut es tā varētu. Es vēlētos mācīties dziedāt. Protu dažas studentu dziesmas! — viņa jūsmoja.

— Ingrīd, nāc šurp! — pēkšņi iesaucās meitene sarkanajā mētelī. Viņa bija apstājusies mazliet tālāk.

Biju ar mieru šo meiteni nogalināt.

— Man ir labi tepat, — zilā meitene attrauca.

— Es tev saku, — nāc!

— Kas tad noticis?

Zilā meitene bija vērīgāk aplūkojusi manu cepuri. Viņas seja pauda patiesu izbrīnu.

— Jums taču galvā nav īsta studentu cepure! — viņa izsaucās. — Kas tā par cepuri?

Es pietvīku. Jaunsaimnieku jaunieši, kas stāvēja tuvumā, smējās.

— Tā ir maiznieka cepure. Viņš ir maiznieks, — kāds sacīja.

— Vai tu reiz nāksi vai ne? — sarkanā meitene sauca.

— Nu, tad ardievu! Man jāiet pie manas draudzenes. Es redzēju tikai cepuri. Domāju, ka tā ir studentu cepure, — zilā meitene skaidroja. Tad viņa mani pameta.

xv

Paķēru divriteni un traucos uz mājām. Pie kāda mālaina grāvja apstājos. Norāvu no galvas balto cepuri un pāris reižu apvārtīju dubļos. Tie apžēlojās par balto virsdrēbi.

Tomēr vēl daudzus gadus es cerēju, ka notiks brīnums un es kļūšu students.

SILĀJA ATTĒLS

I

Jaunsaimnieki baidījās no silāja. Viņi ap savām mājām gribēja uzcelt žogu, akmens mūri, režģu sētu. Un viņi vēlējās, lai šajā iežogojumā būtu zaļa ūdens muca, saules pulkstenis un karoga kārts.

Viņi bija redzējuši afišās attēlotās jaunsaimniecības. Ja pusnakti kāds viņiem iečukstētu ausī «silājs», viņi baismās pietrūktos kājās. Neierobežotais, neparastais viņu uztverē bija pats ļaunākais. Ikviens no viņiem vēlējās ievilkties savā idiliskajā vientulībā gluži kā kokonā.

Kādā dienā pie mums atnāca advokāts.

— Silājā atrodas ezers, kas nav atzīmēts kartē, — viņš teica. Acis iepletis, klausījos ļoti uzmanīgi.

— Kur tad? — es vaicāju.

Nezinu, vai nu viņš meloja apzināti, vai pats bija kritis par upuri meliem. Visus piecus ezerus mežā es pazinu labāk nekā cilvēkus. Gaismiņai svīstot un saulei lecot, es biju apmiļojis to krastus.

— Tas ir pavisam mazs ezeriņš. To sauc par «Odžu vīriņu».

Advokāta vārdi skanēja pārliecinoši. Mēs uzmeklējām vecu karti, kas bija uzlīmēta uz audekla un gandrīz vai izdzisusi.

— Aptuveni te. Ezeriņš aplam mazs, lai to atzīmētu uz kartes.

— Tur nav neviena ezera, — es pārliecināts atbildēju.

Advokāts palika pie sava apgalvojuma.

— Es pats savām acīm redzēju. Reiz, kad lasīju ogas. Redzēju, ka tur gaisā pacēlās pīle, — viņš stāstīja.

Aizrādījumu par pīli nevarēja apšaubīt. Tagad advokāta apgalvojums vairs nebija tik neticams.

— Tāpat kā ir zemūdens straumes, kas nav atzīmētas kartē, tāpat ir arī ezeri, kuri nav atrodami uz kartes. Cik atceros, šis ezeriņš guļ dziļā ieplakā un ir trīsstū-rains. To sauc par «Odžu vīriņu».

Šo «neesošo ezeru» es tagad meklēju svētdienās un pat naktīs. Šim nolūkam izlietoju arī katru brīvo sestdienu. Paliku mežā no sestdienas nakts līdz pirmdienas rītam. Apmeties kādā aizā, iekurināju ugunskuru un vēlāk šķērsoju mežu visos virzienos.

Es biju pilnīgi «neesošā ezera» gūstā.

u

Silājs mani vērta par individuālistu. Silājs mani padarīja par rakstnieku.

Līdzenums rada kolektīvu, bet mežs individuālistus. Es izveidojos par neiecietīgu individuālistu. Savs nopelns tur bija arī Eklandei, kura tagad bija palikusi man aiz muguras.

Silājs kļuva mans pirmais tuvākais paziņa. Silājs manā uztverē bija dzīvs cilvēks. Tā dvēsele iezīmējās manī dziļi jo dziļi. Es to mīlēju. Domās es to iztēlojos kā sievieti, un biju gatavs skūpstīt katru zemes pēdu, kas manās acīs bija kā daiļas sievietes ķermenis. Ikviens laukumiņš mežā bija kā ar smalkām spalviņām segta sievietes paduse. Katrs meža biezoknis šķita kā jutekliska paslēptuve.

Mežu es izjutu kā sievieti. Iedomājoties, ka reiz varētu atnākt kāds cilvēks, nolīst mežu un uzcelt tur sev mājokli, mani pārņēma greizsirdība un naids.

Mācījos pazīt visus brūngani sārtos priežu stumbrus, visus ar baltām sūnām klātos kalnus, visus tīreļus ar lāceņu ciņiem un akačiem, visas tikko manāmās meža dzīvnieku iemītās taciņas, reti sastopamo aļņu kāju knirkstoņu, šķeltastu žagatu lidojumus, pilnos akačus ar varžu kurkuļiem un odu kokoniem. Silājs kļuva mana māja, sieva un nākotnes mērķis. Tur es kļuvu par studentu. Silāju es padarīju par mītu.

III

Silājs piederēja akciju sabiedrībai «Jaunsaimniecība». Pēc tam, kad katra jaunsaimniecība bija dabūjusi savu meža strēlīti, lielais silājs bija palicis nesadalīts. To tikai bija sadrumstalojis ledus laikmets.

Mežā atradās augsts kalns, augstākais šajā apvidū, arī upes. Tur bija pieci nelieli ezeri tumšās kalnu ieplakās. Pēc mūsu apstākļiem šis silājs bija īsts mūžamežs. Tas bija savas pāris jūdzes plats. Šā iemesla dēļ mūsu valodā vēl bija saglabājies vārds «mūžamežs», citādi tas sen jau būtu izzudis.

Manā fantāzijā visi šie tīreļi un kalni kļuva par manu īpašumu. Tik pamatīgi neviens cits nebūtu varējis izmantot akciju sabiedrības «Jaunsaimniecība» īpašumus. Lai gan šās akciju sabiedrības papīros par to nebija rakstīts ne vārds, lai gan nevienam nebija par to pat aizdomas, es biju šā meža īstais saimnieks.

Bagātnieki silājā mēdza reizēm medīt. Lielākoties tas notika rudenī aļņu medību laikā. Viņi devās mežā ar mācītiem medību suņiem, dārgām bisēm, ģērbušies īpašos mednieku uzvalkos.

Viņi mēģināja iekarot silāju. Taču mana mīļotā no viņiem novērsās.

Eklandē mēdza runāt, ka barona piegulētās meitas izdodot par sievu trūcīgiem zemniekiem. Mana daļa pēc šo kungu apmeklējuma bija «medības». Bagātnieki bija mežā bijuši pirms manis. Viņi varēja medīt, jo viņiem bija medību tiesības. Taču savu maigumu silājs dāvāja man. Tas atvēra savas durvis vienīgi man. Tikai es spēju apmierināt savu dievināto. Vismaz man pašam tā likās.

Reiz man atļāva doties lidzi par dzinēju. Kāds augstāko aprindu mednieks, ģērbies baltā svīteri, nodzēsa savu plakano turku cigareti sūnās. Es pienācu viņam klāt par ātru un paguvu pārmīt ar viņu pāris vārdu.

Es ienīdu šo mednieku tāpēc, ka viņš bija nodzēsis cigareti sūnās. Man likās, ka viņš kvēlojošo cigareti būtu apdzēsis pret manas mīļotās krūtīm.

— Vai mežā kas manāms? — viņš vaicāja.

— Mūsu uzskati par mežu dažādi, — es pašapzinīgi atbildēju.

Viņš satrūkās.

— Varbūt mēs uz vienu dienu apmainīsim acis? — viņš vaicāja. — Tad viens saskatītu to, ko redzējis otrs.

— Es negribu mainīties. Neviens cits nesaskatīs to, ko redzu es, — es pašapzinīgi atbildēju.

Viņš reaģēja uz šiem vārdiem. Man likās, viņš saprata, ka es runāju nopietni. Viņš saprata, ka mežs atvēra savas durvis man.

Māte ienīda mežu, kas pienāca tik tuvu pie mūsu mājām. Mežā viņa bija atradusi balonu, kurš tagad mētājās veļas mazgātāja šķūnī. Mežs mātei šķita pilns ar izvarotājiem. Aiz katras egles tāds slēpās. Silājs viņas iztēlē bija tiešs pretstats Eklandei. Tāpēc viņa to nesaprata.

— Ko tu tur mežā darīsi? — viņa ikreiz vaicāja greizsirdīgā balsī, kad es devos uz mežu.

— Mežs ir mans vienīgais draugs, — es teicu.

— Kādā jaukā dienā tu tur paliksi.

— Un kas par to?

Kad es kavējos mežā, tajās naktīs māte negulēja. Lāgiem es gandrīz vai katru nakti pavadīju mežā. Gulēju pie savas mīļotās.

— Silājs, — es šo vārdu izrunāju tā, it kā sauktu savas mīļotās vārdu.

Mātes seja satumsa, kad es izrunāju šo vārdu. Es to ari mēdzu izrunāt pavisam nevajadzīgi.

No vecas krīta kārbiņas, lēcas un kādas novalkātas plīša kleitas lupatiņām es darināju kameru. Es to salīmēju kartupeļu pagrabā, kur glabājās kartupeļi. Ar šo kameru es savā mežā fotografēju ērmīgus kokus un ezeru krastmalas, gluži tāpat kā citi fotografē mīļotās sievietes attēlu.

IV

Es jozu uz mežu. Padusē biju pasitis savu mūžīgo pavadoni —- pieckronu bisi. Satumsa. Kad nonācu pie dziļā, stāvu krastu apņemtā meža ezera, bija jau iestājusies akla tumsa.

Baismās no tumsas, kas savā ziņā aizstāja baismas no nāves, es vēlējos paslēpties pats sevī. Man šķita, ka sadalos vairākos radījumos un tie bēg katrs uz savu pusi. Lai apkarotu savas baismas no tumsas, es pats sevi pārbaudīju.

Kādā kalna aizā es ar sausiem celmiem iekurināju ugunskuru, kas drīz vien visu gaiši apspīdēja. Uguns gaismā es no visām pusēm biju skaidri saredzams, bet pats tumsā neko nespēju saskatīt. Tā bija manas drosmes pārbaude.

Šajā naktī es vairākas stundas nogulēju uz egļu skuju cisām, kamēr atausa rīts. Tumsā es ap sevi dzirdēju dažādas skaņas. Aiz bailēm biju nosvīdis gluži slapjš.

Rītausmā aizlavījos pie ezera. Tur peldēja vientuļa pīle. Es izšāvu. Pīle apsviedās uz sāniem, pavīdēja smalkas dūnas.

Pie šā nomaļā ezera nemanīja nevienu laiviņu. Vienīgā iespēja, kā putnu dabūt, bija pie tā aizpeldēt.

Zināju, ka peldu gauži vāji. Ezers jau pie paša krasta bija ļoti dziļš. Ar trim kopā sasietiem makšķeres kātiem biju mēģinājis aizsniegt tā dibenu, taču bez panākumiem.

Es laidos ezerā peldus, lai gan tas man šķita kā pašnāvība.

Kad atgriezos pie krasta, man likās, ka nespēšu izkāpt ārā stāvajā krastā, no kura drupa nost zemes kukuržņi.

Mātei nepatika celt galdā dzīvniekus, kurus biju nošāvis mežā. Pēc manām domām, viņa dzīvniekus neieredzēja tāpēc, ka ienīda mežu un mīlēja Eklandi. Putni karājās kartupeļu pagrabā pie sienas, kamēr sāka trūdēt. Tad māte tos izsvieda ārā. Nekad nestāstīju par to, kādu pašsa valdību un baismas man maksājusi viena putna, kaut vai šīs pašas pīles nošaušana. Nerunāju arī par savu vēlāko triumfu.

Visu laiku meklēju noslēpumaino ezeru, kas nebija atzīmēts kartē. Lai ko es darīju, pūlējos lūgt silāju, manu mīļoto, lai tā man pilnīgi piederētu.

v

Dažkārt mans medību biedrs bija pilsētas veļas mazgātāja dēls Dāvids. Reiz mēs aizgājām pie advokāta. Viņš stāvēja kalniņā. Pie veļas mazgājamās mājeles, kuras sabrukušais jumts bija pārsegts ar darvotu kartonu un kurā vēl joprojām dzīvoja advokāta ģimene, bija uzcelta jauna suņu būda. Kalniņā lēkāja šunelis.

Mums tieši trūka medību suņa.

— Apskatiet kucēnu labi! Tas ir medību suns, — advokāts teica.

Viņš pats par medībām neinteresējās. Taču, pamanot, ka mēs apskatām suni, arī viņš sāka interesēties par medībām.

— Ievērojiet, cik viņš brašs! Aplūkojiet krūšu kurvi!

Mēs pētījām suni, apskatījām viņa krūtis. Brūnganais

kucēns šaudījās ap mūsu kājām.

— Apskatiet labi viņa rumpi un kājas, — advokāts mudināja.

Mēs vērojām suņuka ķepas. Aptaustījām viņa valgo purnu.

— No šā «kucēna kas iznāks. No viņa iznāks zaķu suns, kas pratīs dzīt arī aļņus.

Nebija iespējams kaut aptuveni noteikt suņa sugu. Tāpat nebija iespējams kaut aptuveni minēt viņa īpašības. Viņš varēja slēpt sevī visas suņu sugas un iemiesot visas labās un ļaunās īpašības. Suņuks bija krietni paaudzies.

— Esmu pārliecināts, ka tas būs pats labākais zaķu dzinējs, kāds jebkad bijis šajā novadā, — advokāts lielījās.

— Gan jau redzēsim, — es bildu.

— Re, kā viņš pietupstas, tikko kaut ko saož.

Kucēns bija apgūlies.

— Man to uzdāvināja. Citādi gan pašlaik nebūtu pircis suni.

— Kazi, citādi jau viņu noslīcinātu, — Dāvids brutāli piebilda.

— Es to dabūju tāpēc, ka izturos pret suņiem labi, — advokāts stāstīja. — īpašnieks to būtu varējis pārdot par bargu naudu. Bet pašlaik ir karš, un ārzemēs nenotiek suņu izstādes, kurās viņš par šo suni saņemtu godalgu.

— Karš, jā gan. Un tieši tagad tu iegādājies suni, kaut kas traks! — izsaucās advokāta sieva, iznākusi ārā.

— No šā suņa kas iznāks, — advokāts neatlaidās.

— Ejiet labāk uz mājām, zēni, un liecieties uz auss. Nestāviet te un nenonieciniet manu suni.

vi

Kādā svētdienā mēs šo suni aizņēmāmies un devāmies uz mežu. Svētdienas pēcpusdiena bija ļoti lietaina.

Vispirms mums bija jāiet kāds gabals pa lielceļu. Tas bija visnepatīkamāk. Visi mūs redzēja. Kad pienācām pie veļas mazgātāja mājiņas, Dāvidam nez kas bija darāms istabā. Es paliku ārā viņu gaidot.

Sīkgruntniekam bija vistas. Es apstājos kalniņā pie iežogojuma pavērot, kā iekārtots vistu dārzs. Jau no paša sākuma bija izlemts, kuras būs perētājas un kuras kopā ar gaili būs valdītājas. Ne vienmēr tās bija stiprākās. Izvēle bija atkarīga no visai sarežģītiem apstākļiem. Tā bija sociālpsilioloģija. Toreiz es vēl nezināju šo vārdu. Sapratu, ka perēšana saistīta ar noteiktiem likumiem.

Suni es turēju saitē. Vistas aiz režģiem, viņu ieraudzījušas, izbijās un kā negudras sāka skraidīt pa aploku. Suns turpretī izrādīja ārkārtīgu interesi.

Es mazliet pavēru greizās režģu durtiņas, lai kucēns pa tām varētu iebāzt degunu un labāk apskatīties. Pēkšņi suns taisīja palēcienu. Saite izspruka man no rokas, un, iekams paguvu atjēgties, suns jau atradās aiz režģiem.

Sākās mežonīgs tracis. Kucēns trenkāja vistas pa iežogojumu. Gaisā lidoja spalvas. Skanēja apdullinoša kladzināšana, kas beidzās ar vistu izmisīgiem saucieniem pēc palīdzības.

Lai gan vistu un gaiļa spārni jau sen vairs netika lietoti lidošanai, putni tomēr neveikli pacēlās augšup. Izskatījās it kā pa gaisu lidotu lieli zemes kukuržņi. Es nezināju, ka izbiedētas vistas var pacelties spārnos tik augstu. Pēc īsa brīža vistu dārzs bija tukšs. Putni bija pacēlušies gaisā un izkļuvuši no dārza. Palicis tur bija vienīgi gailis. Viņš bija ievainots. Putnu bija saķēris kucēns; tas izskatījās varen lepns.

Pagalmā iznāca sīkgruntnieks un viņa sieva.

— Kam pieder tur tas suns? — sīkgruntnieks vaicāja.

— Tas ir advokāta, — es atbildēju.

— Viņam par visu vajadzēs samaksāt. Gailis jānokauj.

Sieva apskatīja suni un nicinoši nošņācās.

— Šitāds krancis! Laime, ka esmu ieslēgusi savu kucīti.

Sīkgruntnieks aizsvilās.

— Kas ielaida suni vistu dārzā? — viņš aizsmakušā balsī taujāja.

— Es, — paskaidroju.

— Tad par visu samaksāsi tu. Nedomā, ka varēsi izlocīties. Jums būs jāsamaksā sāpju nauda, — viņš aplam saniknots teica.

— Mums būs jāsamaksā sīkgruntniekam par gaili, — Dāvids bažījās, kad gājām projām ax suni.

Suni mēs vedām saitē.

VII

Drīz pierādījās, ka no advokāta šuneļa nekāds zaķu dzinējs neiznāks. Tiklīdz mēs bijām uzkāpuši sūnām klātajā kalnā, suns apsēdās un sāka riet un vaukšķēt.

Drīz vien izrādījās, ka kucēns ir neapdāvināts krancis. Viņš joza šurpu turpu pa mežu. Skaļā balsī rēja par niekiem. Kauca, skatīdamies uz mēnesi. Viņš bija pagalam nelietojams suns. Advokāta suns mums atklāja visas savas sliktās īpašības, kad mēģinājām viņu mācīt. Viņš uzvedās nelāgi un neprata atšķirt draugu no ienaidnieka. Viņam trūka lepnuma. Par kaulu viņš bija ar mieru laizīt sava niknākā ienaidnieka roku. Suns piederēja pie pašas zemākās suņu sugas — kraupjainajiem pārijiem.

Mēs sapņojām par nepiekukuļojamu suni, kas dāvātu mums to uzticību, ko velti gaidījām no cilvēkiem. Iztēlojāmies radījumu, kas gan nav cilvēks, tomēr prot būt uzticīgs.

— Jūs suni esat samaitājuši, — advokāts sacīja. — Ielaidāt dzīvnieku vistu aplokā, un tagad viņš nedomā ne par ko citu kā tikai par vistām.

— Suns pats lauzās tur iekšā. Viņš uz vistām bija kā traks, — es attraucu.

— Pirmajā dienā, kad jūs viņu paņēmāt līdz, bija mikls laiks. Suņi miklumā nevar orientēties, — advokāts aizrādīja.

— Vistu dārzs arī bija mikls, — es bildu.

— Idioti! Ielaist suni vistu dārzā! Vai ta tā māca labu medību suni? — advokāts bārās.

— Zinu jau, zinu, ka tā ir mūsu kļūda, — es piekritu, nemēģinādams vairs aizstāvēties.

— Tagad es no viņa iztaisīšu mājas sargu. Sākot ar šo dienu, es suni turēšu ķēdē, — advokāts izšķīrās.

Viņš aizgāja no mums un piesēja suni. Pie veļas mazgājamās mājas, kurai nebija jumta, atradās gluži jauna suņu būda. Vienīgā ēka, ko advokāts bija uzcēlis.

— To cilvēku es nositīšu, kas palaidīs vaļā mājas

sargu, — advokāts draudēja. — Ja suni ņems līdz medībās, viņš vairs nederēs par mājas sargu.

— Skaidrs, ka ne! — es piekritu.

Šunelis stāvēja blakus, nepārtraukti gaudodams.

VIII

Jaunsaimnieku novadā apmetās uz dzīvi kāds bagāts direktors no Stokholmas. Sākumā viņu sauca par Lizola Karali. Viņa fabrika gatavoja preparātu, kuru lietoja jaunsaimnieki, ja bija sevi savainojuši. Pirms viņa te bija ieradušās lizola pudeles un burkas. Vienīgi mans vecaistēvs savas skrambas ārstēja ar urīnu. Mums jau bija savs Rožu Karalis, Fazānu Karalis un Gurķu Karalis, tagad arī Lizola Karalis. Paši jaunsaimnieki labprāt lepojās ar savām monarhistiskajām tieksmēm.

Lizola Karalim bija divi suņi. Šādus suņus neviens līdz šim nebija redzējis. Tie mats matā bija līdzīgi viens otram. Gariem rumpjiem un garām, biezām spalvām. Suņu kājas nebija redzamas, tie virzījās uz priekšu kā tārpi; šķita, tie rāpoja.

— Tas ir beržerdebri un skotu terjera krustojums, — students stāstīja Krunborgu meitai, kas runājās ar viņu tieši tai brīdī, kad suņi cilpoja viņiem garām pa stacijas laukumu.

Tas notika pie stacijas ēkas. Studentam kabatā bija detektīvromāns. Viņš bija izkāpis no vilciena, un man nejauši gadījās noklausīties viņu sarunu.

— Kas tā par sugu? — meitene vaicāja.

— Austrumprovinču klēpja suņa un skotu terjera krustojums. Protams, ne jau Baltijas provinču, bet gan to Francijas austrumprovinču, kur gatavo sieru.

— Vai tad jūs esat arī suņu speciālists? — meitene apbrīnā jautāja.

— Skotu suņu suga savā dzimtenē joprojām dzīvo savvajā, medīdama meža kaķus un peles, — students klāstīja.

— Ak tu mūžs, cik daudz jūs zināt! — Krunborgu meitene jūsmoja.

— Šo suņu kājas ir līdzīgas Valezijas taksa kājām, — students joprojām stāstīja, nu jau pārlieku aizrāvies, un viņa balss ietrīsējās, it kā viņš būtu kjūdijies. — Šie suņi ir tieši tās sugas.

Suņu kājas nebija redzamas.

— Ak, ceļot, ceļot! — meitene sauca.

Tuvu viņiem garām aiztraucās vilciens.

IX

Abi suņi bija palaisti vaļā. Viņi brāzās arvien tālāk prom no savām mājām. Nogriezušies uz jaunsaimniecību pusi un paskrējuši labu gabalu uz priekšu, tie uzvedās kā gluži parasti kucēni un valstījās pa sniegu. Kādu dienu viņi bija aizjozuši pat līdz veļas mazgātāja mājai.

Veļas mazgātājs, Dāvids un es tobrīd gājām garām veļas žāvēšanas telpai; pamanījām suņus. Tie ļepoja, grimdami dzijajā sniegā.

— Kas tie pair zvēriem? — veļas mazgātājs vaicāja un kā lūgsnā salika rokas.

— Tas ir Mākonis un Pūpēdis, — es sacīju, atcerēdamies studenta stāstu.

Atkārtodams dzirdēto, es klāstīju savas zināšanas par

suņu sugu un pastāstīju, no kāda krustojuma tie cēlušies. Taču savā paskaidrojumā, protams, visu sajaucu.

— Padomājiet tikai, ja viņus sakrustotu ar advokāta kranci. Lai tad dievs mums žēlīgs! — veļas mazgātājs prātoja.

Viņš salika rokas un pacēla acis uz debesīm.

Suņi slaistījās ap veļas žāvēšanas būdas paksi un grasījās jozt uz mājām.

— Diez vai viņi prot dzīt pēdas? — es pievērsos Dāvidam. Biju iedomājies izmācīt šos dzīvniekus par mūsu medību suņiem. Ar advokāta šuneli nebija ko iesākt.

— Ja tikai viņi nekļūst par «klusiem dzinējiem»? — Dāvids šaubījās.

Neviens nebija dzirdējis, ka suņi savos vientuļajos klaiņājumos būtu izdvesuši kaut skaņu.

— Katram gadījumam mēs varētu pamēģināt, — es tiepos.

— Kā medību suņi viņi pārlieku gari. Biezoknī viņi netiks uz priekšu, — Dāvids aizrādīja.

— Pamēģināt taču var, līzdami gar zemi viņi ātrāk piekļūs medījumam, — es neatlaidos.

— Jā, pamēģināt jau var, — Dāvids beidzot piekrita.

Mēs noķērām suni, kas atradās mums tuvāk, un to

rūpīgi appētījām. Suns bija;turpat vai metru garš, bet tā rumpja augstums tikai divdesmit centimetru. Garās spalvas uz muguras bija pašķīrušās celiņā un krita lejup tā, ka dzīvnieks bija līdzīgs siena grābeklim, kas ilgu laiku gulējis pamests laukā. Galva tam izskatījās pēc kažokādas cepures, pierē spīdēja melnas acis, apaļas kā pogas. Suņa spalva šķita zilgana.

— Mēs viņam patīkam, — es aizgrābts sacīju.

Dāvids izlikās vienaldzīgs. Taču manīju, ka arī viņš ļoti sajūsmināts.

— Kāpēc lai mēs viņam nepatiktu? — viņš atvaicāja. — Zini, noķersim arī otru suni.

Noķērām otru dzīvnieku. Tas uz mata bija līdzīgs pirmajam. Mēs pat lāgā nezinājām, kuru lai sauc par Mākoni, kuru — par Pūpēdi.

— Nu mēs tos vairs nelaidīsim vajā, — es nospriedu. Mēs abus suņus ievedām vecajā nojumē. Pa sienas

spraugām iekšā bija sadzīts sniegs. Piesalis pie nojumes grīdas, gandrīz jau ieputināts sniegā, tur gulēja balons. Atmiņā atausa mūsu brauciens.

Bet tagad mēs noņēmāmies ar suņiem. Dāvids greizsirdīgi vēroja katru mana suņa kustību, kas pauda kaut mazāko maigumu. To pašu darīju ari es, uzmanīdams Dāvidu un viņa suni.

— Tik daudz t.u ar viņu nekūvējies. Sunim jāapzinās sava vērtība, ar viņu nevajag kūvēties, — Dāvids mani pamācīja.

— Ej ratā, kas tad ar viņu kūvējas? — es atcirtu.

— Izturies stingri, bet taisnīgi, — Dāvids vēl norādīja. Redzēju, ka ari viņš ir sajūsmināts.

x

Nakti mēs abus suņus turējām ieslēgtus nojumē. Viņi bija ielīduši balonā, lai paglābtos no aukstuma. Tā bija sestdienas nakts. Sals sprēgāt sprēgāja.

Svētdienas rītā mēs agri satikāmies ar izlabotām bisēm rokās. Mākonim un Pūpēdim ap spalvās paslēpto kaklu apmetām vītola klūgu un izvedām abus ārā. Izkļuvuši laukā, šuneļi reizes sešpadsmit izvalstījās pa sniegu.

Kāju, ko pacilāt, viņiem īstenībā nebija. Sniegā viņi pameta brūnus plankumus. Beidzot viņi iebāza arī galvas irdenajā sniegā.

— Viņi grib ēst, — Dāvids ieminējās.

— Iesim tūlīt, kamēr viņi vēl tik sprigani. Est viņi dabūs, kad būsim kaut ko nomedījuši, — es sacīju.

Tik priecīgi suņi vēl nekad nebija sekojuši medniekiem uz mežu. Mēs glaudījām viņu sprogaino spalvu, lūkojāmies acīs, kuras tā bija aizaugušas ar spalvu, ka šķita — tā aug pat iekšpus plakstiem.

— Ja tikai viņi nekļūst par «klusiem dzinējiem», — es uztraucos.

— Tādi viņi nebūs, — Dāvids mani mierināja.

No egļu zariem bira sniegs. Suņi tipināja, cik ātri vien varēja, aiz vītola klūgām vilkdami mūs līdz. Viņu garā spalva slaucīja sniegu. Suņi pameta pēdas gluži kā bebri. Mikroskopiskās kājeles šuneļiem darbojās it kā propelleri.

Viena klūdziņa pārlūza, taču suns projām neskrēja.

— Suns tāds kļūst, ja izturas draudzīgi, bet stingri, tikai nevajag ar to kūvēties, — Dāvids aizrādīja.

— Nemuldi, kas tad teica, ka jākūvējas?

— Suns tāds kļūst, — Dāvids atkārtoja.

Viņš pagāja kādus simt metrus.

— Nekad ar suni nevajag kūvēties, — viņš atkārtoja.

Mūs abus bija satraukušas gaidas: kas tagad notiks.

Mēs nespējām klusēt. Mums vajadzēja par kaut ko ķīvēties.

Iegājuši krietni dziļi mežā, mēs beidzot pamanījām zaķu pēdas. Tas bija vienīgais zaķis, kas dzīvoja šajā jaunsaimniecību apkaimē. Mēs abi to pazinām, jo zaķis reiz bija aizšauts un viena pakaļkāja tam kļuvusi kropla. Dzīvnieku saukāja par «klibo zaķi».

Pēdas vairs nebija gluži svaigas. Kad rīta pusē bija uzsnidzis sniegs, zaķis tomēr bija izkustējies. Tas nevarēja būt aizgājis tālu. Pēdas iegriezās biezos brikšņos.

— Te viņš ir. Laid vaļā suņus! — es uzsaucu.

Viegli piesnigušajās pēdās mēs palaidām Mākoni un

Pūpēdi. Suņi tūlīt viens aiz otra cilpoja taisnā virzienā prom. Ar saviem garajiem augumiem viņi izrakņāja sniegu, it kā dzīdami pēdas arī zem tā.

— Padomā tikai, viņi aina, uz kuru pusi jāiet, — Dāvids apbrīnas pilnā balsī sacīja. Viņš vairs nespēja valdīt savu aizgrābtību.

Mēs ieņēmām vietas un gaidījām, ka drīz atskanēs medību suņu skaļās rejas.

XI

Vēlīnā pēcpusdienā mēs vēl nebijām dzirdējuši ne skaņas no saviem suņiem. Silājs šķita kā smaguma pieliets. Manas kājas bija kļuvušas kā salti Iedus bluķi. Es apbruņojos ar mednieka cēlāko tikumu — pacietību. Biju nolēmis izturēt.

Aizritēja divas stundas, aizritēja trīs. Sniegs sāka salti zaigot, vēstīdams nakts tuvošanos.

Lai gan vēl bija gaišs, pār smailajām koku galotnēm jau pacēlās mēness. Egles it kā ciešāk ietinās sniega villainē. Sūnām klātais paugurs izskatījās pēc ledus kalna. Purvs dusēja.

Tikai pēc tam, kad sāka tumst, es devos pie Dāvida. Viņš stāvēja mastā nekustīgi kā cara pils sargs postenī.

— Un tu pameti savu mastu? — viņš nikni vaicāja, kad atrados vēl diezgan patālu.

Sniegā viņš bija nomīdījis apaļu laukumiņu. Sniegs tur bija tik ciets kā klons.

— Baidos, ka mūsu suņi ir «klusie dzinēji». Neesmu dzirdējis ne skaņas, — es piesardzīgi ieminējos.

Dāvida acis mežonīgi iedzalkstījās. Viņš pacēla pret mani bisi.

— Tu neuzticies mūsu suņiem? Tu neuzticies Mākonim un Pūpēdim? — viņš vaicāja.

Jutos pa pusei nosalis. Mani vairs nebiedēja pat draudi.

— Esmu gandrīz pārliecināts, ka viņi ir «klusie dzinēji», — es atteicu, nepievērsdams Dāvida vārdiem nekādu uzmanību.

Viņš nolika bisi un draudīgi man tuvojās.

— Neiedomājies apšaubīt Mākoņa un Pūpēža spējas, — viņš šņāca.

— Va ta tu domā man uzbrukt? Tāpēc vien, ka suņi ir «klusie dzinēji»? — es šļupstēju.

— Par Mākoni un Pūpēdi ņem savus vārdus atpakaļ. Un ej prom, nepamet savu mastul — viņš kliedza.

Es sapratu, ka no aukstuma, satraukuma un vientulības viņš gandrīz vai zaudējis prātu.

— Viņi ir «klusie dzinēji», — es atkārtoju un saspringu kā uzvilkts stops.

— Ņem savus vārdus atpakaļ! — Dāvids kliedza un metās man virsū.

Mēs kāvāmies diezgan ilgi. Es asajā sniegā saskrambāju rokas. Tās sāka asiņot. Man laimējās biedru iespiest sērsnā, un viņš gandrīz vai nosmaka. Man gar acīm dejoja dzeltenīgas sala dzirkstis. Kad Dāvids vairs neizrādīja nekādas dzīvības zīmes, es viņam ļāvu piecelties.

— Nāc, — es teicu pavisam apreibis. — Uzkāpsim kalnā un mēģināsim viņus saskatīt.

Dāvids sēkdams piecēlās. Redzēju, ka viņa seja notriepta ar asinīm. Sniegā viņš bija saskrambājis vaigu un degunu.

— Mēs katrs paliekam pie sava par to, ko teicām par suņiem, — viņš aizsmakušā balsī sacīja un, kā negribēdams, man sekoja. Tad es sapratu, ka esam kāvušies savu suņu goda dēļ.

Kad bijām uzkāpuši kalnā, mums pavērās plašs skats. Mazliet tālāk saskatījām kādu pauguru. Es ieraudzīju kaut ko tādu, ka sirds vai lēca pa muti ārā.

Pa paugura nogāzi cilpoja zaķis. Viņš brāzās pār kailo nogāzi. Aiz viņa simt metru attālāk klumburoja abi suņi. Viņi it kā šļūca pa sniegu, turēdamies cieši viens aiz otra. Gluži kā pūkaini saulsunīši viņi slīdēja uz priekšu.

— Re, tur viņi, «klusie dzinēji», iet. Tagad viņi liekas daudz garāki, nekā bija no rīta, — es teicu.

Dāvids nekustējās un stingi blenza uz suņiem. Manīju, ka ar viņu kaut kas notiek. Tad viņš izšķīrās.

— Mums jāiet atpakaļ katram uz savu mastu. Mēs nedrīkstam suņus piekrāpt. Viņi paļaujas, ka mednieki viņus gaida.

— Nē, — es atbildēju. — Mēs nedrīkstam viņus pamest. Bet tieši es suņus nosaucu par «klusajiem dzinējiem». Tagad viņi paliks aizvien vairāk iepakaļ.

Dāvids gandrīz jau atkal aizsvilās, tomēr savaldījās.

— Ko mūsu suņi tev nodarījuši, ka tu viņiem neuzticies? — viņš vaicāja. — Mums jāpaliek mastā. Ko citādi suņi par mums domās?

— Iešu atpakaļ. Esmu ar tevi vienis prātis. Mēs nedrīkstam suņus piekrāpt, — es atbildēju.

Teicu to aiz solidaritātes pret mūsu nepiekukuļojamiem suņiem. Nu mēs bijām atraduši to, ko meklējām.

— Vai nu mums būtu jāšauj vai no jauna viņi jāved saitē, — Dāvids prātoja.

Viņa seja bija notriepta ar asinīm. Saskrambātās rokas man nejauki sūrstēja.

— Jā, jā, es stāvēšu mastā.

XII

Tikai šajā naktī silājs mums atklāja savu mokpilno, patētisko varenību. Ap pusnakti mēs joprojām stāvējām katrs savā mastā. Vērīgi ieklausījāmies sastingušajā mežā. Mums briesmīgi sala kājas. Nejēdzīgie, apaļie bišu stobri slējās pret dzelteno, salto mēnesi. Koki visapkārt sprakstēja, un spraksti skanēja kā šāvieni. Egļu galotnes norādīja uz tālām, nezināmām zvaigznēm.

Tikai ap pusnakti Dāvids atvilkās pie manis.

— Domāju, būs jāiet uz mājām, kamēr vēl spēju, — viņš nokaunējies teica. Redzēju, ka viņš aiz pazemojuma raud. Tajās vietās, kur sejai vajadzēja būt sārtai, tā bija balta, un asinis ap brūcēm sasalušas un pretīgas.

— Bet kur Mākonis un Pūpēdis?

Es to teicu, cik iespējams, vienaldzīgā balsī, lai gan jutu, ka arī mani spēki galā. Mani pārņēma neizsakāmas sāpes, tāpēc ka mūsu domas par Mākoni un Pūpēdi izrādījās aplamas.

— Mums jāiet. Varbūt mēs tos satiksim ceļā uz mājām.

Es redzēju, cik ļoti draugs mocījās. Baiļojos, ka viņš ilgāk vairs nespēs izturēt.

— Iesim, — es teicu.

Mēs sākām soļot. Kad bijām kādu gabaliņu pagājuši, Dāvids gribēja apsēsties, bet es neļāvu. Mēness virs rūdas kalniem šķita pienācis tuvāk. Tas izskatījās ari apaļāks un vientuļāks. Ķērpjiem apaugušie egļu stumbri it kā uzglūnēja mūsu vientulībai. Priedēs ap mums tā spēra lausks, itin kā šautu ar lielgabaliem.

Pēkšņi mēs apstājāmies.

— Re, te redzamas zaķa pēdas, — es sacīju.

Mēs abi noliecāmies pār tām. Mēnesnīcā tās bija skaidri saredzamas. Burtam «T» līdzīgos nospiedumos vīdēja it kā ēnas.

— Pagaidīsim brītiņu. Varbūt viņi atnāks. Varbūt te mēs viņus paņemsim saitē? — Dāvids vaicāja.

Apstājāmies pie pašām zaķa pēdām. Mūsu elpa kūpēja kā garaiņi. Mēs klusējām. Aizritēja vai vesela mūžība.

— Kas tas? Vai tur kas nekustas?

Lūkojāmies uz priekšu. Tur kaut kas kustējās. Kāds, acīm redzot, mums tuvojās.

— Tie ir viņi! — Dāvids izsaucās.

Mākonis un Pūpēdis mēness gaismā izskatījās pēc rēgiem. Viņu ārkārtīgi īsās kājeles darbojās kā neredzami propelleri.

— Dod ceļu «klusajiem dzinējiem». Nevar zināt, vai viņi apstāsies, — es aizrādīju.

Suņi laikam mūs pat nepamanīja. Nejūtīgi un vienaldzīgi pret attālumu un aukstumu viņi cilpoja projām zilajā naktī.

— Tagad vedīsim viņus saitē. Viņi palikuši tik tālu iepakaļ, — es strauji izsaucos.

Dāvids nekustējās un tikai blenza uz suņiem. Viņa seja bija balta. Uz vaigu kauliem un deguna bija sasalušas asinis.

— Sunīši mūs nekad nepiekrāps. To viņi nedarīs. Tagad tu pats redzi, — Dāvids teica.

Mēs paņēmām saitē Mākoni un Pūpēdi.

хш

Zaķu medības neizdevās. Viss bija nolemts neveiksmei. Sirds smeldzēt smeldza. Ziema bija auksta. Lapsu alā, kur biju gulējis un rakstījis savus dzejoļus, tagad mitinājās lapsu ģimene.

Reiz vakarā māte ienāca istabā nogurusi, sapīkusi un sagrauzta.

— Lapsa nozagusi vistu, — viņa nikni iesaucās. — Es negantnieci panācu aiz kūts. Lapsa vistu pameta, bet paskatieties, kāda tā izskatās.

Māte nosvieda saplosīto vistu uz grīdas pie pavarda. Gandrīz vai likās, ka te tikai vēl trūka lapsas, kuras smailais purns viņu bija sagrābis. Vista vēl kustējās.

— Atjauj man rīkoties. Lapsai jāmirst, — es sacīju.

Šoreiz māte piebalsoja manam nodomam, lai gan parasti manas medības uzskatīja par blēņošanos.

— Vai tu to varētu? Nogalini negantnieci! Šādu vistu nevar pat lietot ēdienam, — māte atriebīgi un satraukti izlēma.

Vistu viņa atdeva man.

Darināju ieroci, kas naktī šaus automātiski. «Šaus, kamēr pats gulēšu, — tas labs atklājums medniekiem!» Man pat ienāca prātā, ka vajadzētu izņemt patentu.

Kūts durvju lodziņā es saliku nomaļus, starp tiem iebāzu bisi. Beigto vistu piesēju pie garas, stipras auklas. Tad izsviedu putnu ārā uz sērsnas. Auklu izvēru cauri desmit kilogramu smagai atsvara ēzīlei un atsva

rus novietoju cieši blakus vistai, pēc tam aizstiepu auklu līdz pielādētajai bisei, kas bija iebāzta durvju lūciņā. Notēmēju uz beigto vistu sniegā. Auklu piestiprināju pie aizslēga un uzvilku gaili. Sagatavojis visu automātiskajām nakts medībām, es apmierināts iegāju istabā, lai dotos pie miera.

Kad no rīta iznācu ārā paskatīties, vai medības izdevušās, aiz kūts pa sērsnu nāca advokāts. Nakti bija uzkritis svaigs sniegs. Advokāts atradās pavisam tuvu pie auklas un to nemanīja. Rokā viņam bija vaskadrānas portfelis. Viņš devās savos parastajos gājienos pie jaunsaimniekiem.

Es gribēju saukt, lai viņš piesargās, bet aiz bailēm biju kā triekas ķerts.

— Uuuuā! —mēģināju izgrūst brīdinājuma saucienu, bet rīkle aizžņaudzās.

— Nāku tieši pāri sērsnai! — advokāts iztālēm kliedza. — Vai tēvs mājās?

Biju pilnīgi sastindzis. Stāvēju kā apstulbis un vēroju advokāta kājas. Aizbāzu ar pirkstiem ausis un gaidīju, ka kuru katru brīdi norībēs šāviens. Pēc mirkļa advokāts gulēs sniegā, noplūdis asinīm. Es aizvēru acis. Drīz viņš gulēs tur kā asiņainais kamols.

— Gribēju atnākt laikus, iekams tavs tēvs nav izgājis, — dzirdēju viņa balsi.

Man likās, ka aizritējusi vesela mūžība. Atvēru acis, baiļodamies, ko ieraudzīšu.

Advokāts negulēja asinīm noplūdis sniegā. Viņš bija pārkāpis pāri auklai. Riskēdams ar vienu pret piecdesmit, viņš bija spēris soli un pārkāpis pāri auklai.

— Tēvs jau aizgājis, — es teicu, cik nu mierīgi varēju.

Advokāts tuvojās.

— Nu tad parunāšu ar viņu kādu citu reizi. Tagad uz pilsētu brauks kārtējā kravas mašīna. Gribēju tikai pavaicāt, vai tavs tēvs būtu ar mieru piedalīties šajā pasākumā, — advokāts stāstīja.

xrv

Lapsu ar auklu es nenoķēru. Tagad es uzmanīju lapsas alu. Pie ieejas alā dzīvnieki bija iemīdījuši taciņu. Sniegs bija piebārstīts ar spirām. Es stāvēju mastā pie lapsu alas, savas dzejnieka alas.

Nu manas medības pēkšņi bija kļuvušas legālas. Savā niknumā matriarhāli dižena un saviļņota māte piepeši bija iedegusies nepamatotā naidā pret lapsu, kas bija saplosījusi viņas vistu. Stūrgalvīgi viņa allaž trieca par šo notikumu. Lapsa viņas iztēlē laikam bija kļuvusi par simbolu tuksnesīgajai vietai, kura bija nolaupījusi to, ko viņa savā jaunsaimniecībā bija uzaudzējusi un kopusi.

Reiz es viens pats ar vecomāti atrados virtuvē. Bija agrs rīts. Es paņēmu prāvu speķa gabalu un iespiedu tajā divas sublimāta kapsulas, ko iepriekš biju saberzis miezerī.

Speķi cepu uz pannas. Pusaklā vecāmāte čurnēja savā kaktā un lāgā neredzēja, ko es daru.

Kad gaļa bija izcepta, es paņēmu smaržīgo speķa gabalu un iznesu ārā. Iesviedu to sniegā tajā vietā, kur lapsas mēdza lavīties garām. Pēc tam atgriezos virtuvē-

Ienāca māte.

— Te smaržo pēc ceptas gaļas. Kas bijis pi§ pavarda? — viņa vaicāja.

Vecāmāte paskurināja galvu.

— Es ne.

Māte pievērsās man.

— Kas te cepis?

— Itin neviens. Tu alojies, — es atteicu.

Tomēr mātes ignums vērsās pret vecomāti.

— Ja jau nu azaidā visādā ziņā jābūt gaļai, tad tā arī jācep, — māte sacīja, iedzeldama vecaimātei, kas ļoti baidījās no rājieniem.

Māte saniknota paķēra pannu un sāka cept gaļu. Es izbijos, iedomādamies par sublimētu, kas uz pannas varbūt bija izkusis. Tomēr nespēju sevi piespiest brīdināt māti. Atkal nez kas aizslēdza manas lūpas.

— Gaļu mēs dabūsim nevis svētdien, bet šodien, — māte sacīja, kad istabā bija ienācis tēvs un visi apsēdušies pie galda. — Svētdien ēdīsim kaut ko vienkāršāku.

Tēvs nezināja, kas noticis, un tāpēc nesaprata mātes mājienus.

— Būs jau labi, — viņš laipni atbildēja. Šādi sīkumi viņu neskāra.

Es apsēdos, lai nogaidītu, kas tagad notiks. Ēst neuzdrīkstējos. Redzēju, ka vecāmāte paņēma nelielu gaļas gabaliņu un uzlika to uz apakštasītes. Viņa mēģināja gaļu sakošļāt ār bezzobainajām aveņsārtajām smaganām. Speķa gabaliņu vecīte ilgi kumšļāja. Beidzot viņa to norija.

— Ēd, tas tak speķis, — māte mani skubināja.

Es neēdu. Vēroju vecomāti. Viņa izskatījās neparasti žirgta. Pārsteigts sapratu, ka sēžu un gaidu, — notiks kaut kas šausmīgs, kad sublimāts sāks iedarboties.

— Es savu tiesu pataupīšu. Pašlaik nejūtu izsalkumu, — es paskaidroju.

Pēc maltītes, kas bija gatavota ar sublimētu saindētajā pannā, nekas nenotika.

Man neveicās. Itin nekas nenotika. Trešajā naktī lapsa gan bija apēdusi sniegā nosviesto gaļas gabalu, bet pēc kādiem simt metriem to izvēmusi.

ADVOKĀTA SEKRETĀRS

1

Ziemu slkgruntnieks bija spiests pārdot sienu, un, kad pienāca pavasaris, viņš redelēs varēja likt tikai salmus. Tos viņš atdeva zirgam. Viņam bija palikusi ari viena govs.

Neviens nezināja, kas īsteni pie viņa notiek. Kūti neviens nedrīkstēja ieiet. Viņa sievai bija taksis ar melnu, spožu spalvu. Viņa dzīvoja savā īpašā pasaulē, nekad nestrādāja ārpus mājas. Sīkgruntnieks nevienam nelūdza palīdzību. Viņš pavisam nošķīrās no pasaules.

Bērzi kļuva mēļi. Paies laiciņš, iekams zāle izdzīs zaļos asnus. Kādā dienā, nevienam neredzot, sīkgruntnieks izveda savu izģindušo govi no kūts un aizvilka to līdz mežmalai, tuvu jaunsaimniecībai. Rudenī apsētais tīrums maigi zaļoja. Zelmeni bija paglābis sniegs. Tīrumā kā spoguļi salonā vietumis zaigoja ledus.

Sīkgruntnieks piesēja govi rudzu laukā. Tā bija pēdējā iespēja.

Pavasara gaiss bija par stipru govij. Tā tūlīt apgūlās. Vakarā, kad pēc govs atnāca saimnieks, tā negribēja celties augšā. Sīkgruntniekam vajadzēja atnest vecu segu un govi apsegt. Nākamajā vakarā notika tas pats.

Sī jaunā ziņa ātri aplidoja jaunsaimniecības. Taču neviens no kaimiņiem sīkgruntniekam neizrādīja, ka notikums ar govi viņiem zināms.

— Nabaga gotiņa. Viņai jāaizved mazliet siena, — vakarā ieminējās māte, dabūjusi to zināt.

Tēvs labprāt bija ar mieru. Tomēr viņš vilcinājās.

— Sikgruntnicks sadusmosies. Es, nudien, nezinu, kā to lai izkārto.

— Govs tak nevar ēst zelmeni. Tas ir par zaļu, un lopiņš pie tā nav pieradis, — māte bažījās.

— Un sīkgruntnieks paliks bez labības. Tīrumā taču jāizaug maizei. Rudenī jāievāc rudzi, — tēvs prātoja.

— Lai nu kā būtu, bet labi tas viss nebeigsies. Aizej un aprunājies ar viņu, — māte skubināja.

— Viņš saniknosies, ja jauksimies viņa darīšanās. Mums jāizdomā kas cits, — tēvs nepiekāpās.

Abi prātoja un gudroja, bet ne pie kāda rezultāta netika. Tāpēc arī neko neuzsāka.

II

Kad vēlu vakarā bija satumsis, es aizmanījos līdz tai vietai, kur gulēja govs. Tas bija gandrīz pavisam aizaudzis laukumiņš sīkgruntnieka zemes gabalā. Rudzu zelmenis bija pieplacis pie zemes, sniegs izkusis un zeme slapja. Svītrainajā tīrumā varēja redzēt dziļas dzīvnieka iemītas pēdas. Pašā tīruma vidū zvilnēja gaiši brūnā govs, apsegta ar saplīsušu segu.

Bija ļoti neparasti, ka govs pavasara nakti guļ piesieta ārpus mājas. Lopiņš bija pagalam kārns un zvilnēja, izstiepis galvu, taču zelmeni neēda. Rievaini ragi šūpojās. Gotiņa bija kā veca sieva, kas guļ un gaida, kamēr aizritēs nakts. Es savā iztēlē iedomājos govi kā sirmu māmuļu, kuras bērni aizbraukuši uz Ameriku un atgriezīsies mājās, kad jau būs par vēlu.

īsta bēdu aina. Tajā slēpās kaut kas ireāls. Govs māva.

Tā stāvēdams, es sadzirdēju brīkšķus. Tumsā pavīdēja kāds stāvs. Starp krūmiem parādījās vīrs. Rokās viņš nesa lielu nesamo. Kad viņš bija pienācis tuvāk, es sazīmēju advokātu.

Advokāts uzmanīgi vēroja apkārtni; viņam likās, ka tuvumā neviena nav. Tad viņš piesardzīgi devās uz tīrumu un atraisīja siena nastu. To viņš izplāja govs priekšā; tā gulēja un stingi viņā noraudzījās.

Advokāts paņēma siena kumšķi un piebāza to lopiņam pie purna, bet govs nekustējās. Tā gulēja un māva. Advokāts savāca sienu un piestūma to pavisam tuvu govij. Beidzot siens bija izplāts visapkārt dzīvnieka galvai. Pabeidzis savu darbu, advokāts tikpat piesardzīgi, kā bija atnācis, aizlavījās projām.

III

Sīkgruntnieks nākamajā rītā ieraudzīja sienu. Govs to nebija paguvusi apēst. Saimnieks aizsvilās negantās dusmās. Vispirms viņš atbrāzās uz mūsu mājām.

— Kas jūs lūdza iejaukties manās darīšanās? — viņš brēca.

Māte pašlaik nāca pāri sētsvidum un pārsteigta apstājās.

— Darīšanās? Kādās darīšanās? — viņa vaicāja kā neziņā.

Sīkgruntnieks jutās tik aizskarts, ka tikko varēja parunāt.

— Es nekādu sienu neesmu lūdzis. Par velti jūs to izkaisāt manā tīrumā! — viņš kliedza.

Māte brīnījās vēl vairāk.

— Nemels niekusl — viņa attrauca, un viņas vaigi pietvīka.

— Es izvedu govi ganībās, jo nav labi, ja tā tik ilgi stāv kūtī. Pēc ziemas lopiņam jāizkustas. Bet jūs esat atnesuši sienu un nolikuši viņai priekšā.

Māte pietvīka vēl tumšāk, jo viņu nepatiesi uzskatīja par vainīgu pasākumā, kādā viņa labprāt vēlējās būt vainīga. Kārdinājums izvairīgi atbildēt un Jaut, lai sīk-gruntnieks paliek pie savas ticības, bija pārlieku liels. Tad viņa izšķīrās.

— Neviens no mūsu mājas nav nesis sienu jūsu govij. Es pat nezināju, ka jūs govi esat izlaidis laukā. Mēs citu darīšanās nebāžam savu degunu. Darām katrs savu darbu.

Aiz piesardzības viņa izlikās, ka par govi nekā nezina.

IV

Gar jaunsaimniecībām atkal soļoja advokāts. Brūni raibo kucēnu viņš veda saitē. Piesējis šuneli pie kāpnēm, viņš ienāca pie mums.

— Sestdien pulksten astoņos pie manis būs sapulce, — viņš teica. — Mums visiem kopīgi kaut kas jāuzsāk, lai varētu cīnīties par savām tiesībām pret akciju sabiedrību.

Neviens nelikās par viņu ne zinis. Taču viņš palika stāvot pie durvīm un it kā nejauši pamanīja mani.

— Tam, kam prāts nesas uz lasīšanu un rakstīšanu, jānāk man līdz par sekretāru. Tu rakstīsi manā vietā, — viņš sacīja.

Māte raidīja uz mani brīdinošus skatienus.

— To jau varu darīt, — es piekritu.

— Nevilini nu zēnu uz niekkalbībām, viņš nule ticis traļa no ķezas, — māte aizrādīja.

— Kas tad man būs jāraksta? — es vaicāju.

Šķita, ka advokātam galvā briest lieli plāni. Grūti viņam bija tos radīt.

— Nekādu maksu tu, protams, nesaņemsi. Mēs to veiksim brīvajos brīžos. To mēs darīsim lietas labā.

— Skaidrs, ka mēs to darīsim lietas labā. Kas tad tas būs? — es painteresējos.

— To mēs kārtosim tikai pa vakariem.

— Labi, vakaros man nav ko darīt, — es atteicu, lai gan nodomāju, ka vakaros man jālasa.

Es paņēmu ietinamo papīru un, sagatavojies darbam, nostājos advokātam blakus.

—. Ko lai es rakstu?

Advokāts nez ko rēķināja galvā. Strādādams pilsētā, viņš bija iemācījies rēķināt galvā, kad ierēdņi spēlēja «kazino».

— To tu drīz vien dabūsi zināt. Sāksim! — advokāts izsaucās.

v

Advokāts pievērsās maniem vecākiem.

— Jaunsaimnieki ir apkrāpti. Visa šī jaunsaimnieku kustība tagadējā veidā ir gatavais skandāls. Arī valsts tiek apkrāpta. Taču visvairāk paši jaunsaimnieki. Akciju sabiedrība mūs pamatīgi noplicinājusi. Tagad atliek tikai griezties pie karaļa ar iesniegumu, ko mēs visi parakstīsim.

Izraisīt draudošu noskaņu patiesībā bija ļoti viegli, vajadzēja tikai ierunāties par krāpšanu un lamāt valdību. Neviens no jaunsaimniekiem nepavisam neuzticējās valdībai. Viņi runāja, ka valsts esot viņi paši. Viņi uzskatīja, ka ir piekrāpti, ja vajag maksāt procentus par valsts aizņēmumu. Viņiem tātad jāmaksā procenti par pašu naudu.

— Tā jau nu gan ir, bet nav nekādas jēgas kašķēties, — tēvs iebilda.

Aiz tēva šķietami pieklājīgiem vārdiem slēpās sīvs protests. Viņš gandrīz nekad neatbalstīja nevienu opozīcijas mēģinājumu pret akciju sabiedrību. Tēvs neizsakāmi priecājās par savu jaunsaimniecību. Viņa mīlestība izpaudās, kad viņš klusēdams soļoja pāri kalniņam, kas atradās starp stalli un istabu. Tā bija manāma, kad viņš sēja pie kuplā bērza zirgu, lai to apkaltu. To varēja nojaust svētdienas rītos, kad, uzvilcis tīru, tikko izrullētu zilu virskreklu, viņš apstaigāja savu nožēlojamo, parādiem apkrauto sešas mucas vietas lielo zemes gabalu.

No paša zemākā melnstrādnieka viņš bija pacēlies līdz jaunsaimniekam. To viņš nekad neaizmirsa. Par šo pārmaiņu viņš bija ar mieru samaksāt ar katru elpas vilcienu, ar katru sviedru lāsīti, ko varēja izspiest no sevis.

Tiklīdz runa bija par ko jaunu, viņš noteikti pretojās.

— Ak tad nav jēgas kašķēties? — advokāts sapīcis atvaicāja un tūlīt sāka sūdzēties par akciju sabiedrību. Tā izsūta savus aģentus, kas pārdod zemi visādiem salašņām. Tās ierēdņi skraidelē apkārt kā šujmašīnu aģenti. Akciju sabiedrība sludina par sarkanām mājiņām pie ziliem ezeriem, bet, tā kā sabiedrība pati ir pār-

devēja un arī aizņēmumu starpniece, tad tā izvairās no jebkuras kontroles. Tās aģenti tikai mēģina pārdot cerībā, ka mēs, jaunsaimnieki, drīz būsim izūtrupēti. Tad akciju sabiedrība saņems atpaka] savas jaunsaimniecības.

Tēvs grozījās tā, it kā viņam aiz krekla būtu sabērti akoti. Es stāvēju viņam blakus, turēdams gatavībā ietinamo papīru un spalvu.

— Es tak esmu pieprasījis aizņēmumu. Nez vai labi tādā gadījumā kašķēties. Kazi, aizņēmumu tad nemaz neizsniegs, — tēvs bažījās.

— Re, nu, jūs visi baidāties no akciju sabiedrības,— advokāts izsaucās. — Vai tad jūs neesat vēl ievērojuši, kādus paņēmienus šī sabiedrība lieto pret mums? Gandrīz visi apkārtējie jaunsaimnieki atrodas tās ķetnās. Ja jaunsaimnieks nevar nokārtot amortizācijas un rentes maksājumus akciju sabiedrībai, tad tā izsludina konkursu. Tā nopērk savu kādreiz tik dārgi pārdoto jaunsaimniecību un turklāt par smiekla naudu. Akciju sabiedrībai pieder pirmā hipotēka. Jaunsaimnieku kustība dod akciju sabiedrībai simtprocentīgu peļņu. Sabiedrība atklājusi, cik smalks peļņas avots ir šī izdaudzinātā kustība. Sabiedrība sākusi pārdot jaunsaimniecības nevis tādiem cilvēkiem, kam līdzekļi atļauj nopirkt zemi, bet gan tādiem, pret kuriem drīz vēršas izpildraksti. Mūsu kaimiņš, sīkgruntnieks, īsā laikā būs spiests pamest savu zemes gabaliņu. Un mēs nekur nevaram sūdzēties. Tātad mums pašiem jāķeras vērsim pie ragiem. Mūsu prasība būtu, lai akciju sabiedrībai aizliegtu septiņas astoņas reizes no jauna atpirkt izūtrupētās jaunsaimniecības un tā nemitīgi iegūt no tām peļņu. Te ir jaunsaimniecības, kuras sākumā maksājušas septiņus tūkstošus, bet kurās jau septiņi jaunsaimnieki cits pēc cita ieguldījuši savus

trīs tūkstošus, un tomēr šīs jaunsaimniecības joprojām pieder sabiedrībai.

Tēvs sēdēja un pārdomāja. Pamazām viņš apjauta īstenību.

Ja mani vecāki nedabūs aizņēmumu, tad arī viņu jaunsaimniecība tiks izūtrupēta. Tā nonāks akciju sabiedrības rokās.

Istabā ienāca tēvocis Jānis. Cepuri viņš nolika pie sliekšņa.

Mēs ar advokātu devāmies ceļā. Es viņam sekoju ar ietinamo papīru un spalvu, grasīdamies rakstīt. Viņš gāja dažus soļus pa priekšu, vezdams saitē kucēnu.

VI

Advokātu pārņēma augstprātība, jo nu viņam bija ir sekretārs, ir suns. Viņš soļoja dižmanīgi. Likās, it kā viņš cerētu kļūt par jaunsaimnieku vadoni.

— Kas tad man īsti būs jāraksta? — es vaicāju, kad bijām gabaliņu pagājuši.

Viņš uzmeta man aizvainotu skatienu.

— Tu pierakstīsi, kādi ir cilvēku uzskati, kad viņi tos izteiks dažādu sarunu laikā, — viņš svinīgi aizrādīja.

— Man nu gan liekas, ka netiks izteikti nekādi uzskati, es jau šos cilvēkus pazīstu, — es atbildēju.

— Turklāt tu būsi mans sekretārs masu sapulcē sestdien manā mājā, — advokāts runāja tālāk, neievērodams manus aizrādījumus. — Tev vajadzēs rakstīt sūdzību, jo mēs to gribam iesniegt karalim.

Vispirms iegājām pie Vārpatas. Kucēnu advokāts pie-

sēja pie kāpņu margām. Ieraudzījām ar pakaišiem noklāto brūno kasti, kurā rudenī tika iestādīti kartupeļi.

Vārpata gozējās ģimenes vidū. Viņa sieva bija maza, bikla sieviete ar gaišiem, izspūrušiem matiem. Bērni rotaļājās ar labākajiem galdnieka darba rīkiem un pašlaik virtuves grīdā ar kaltu iegreba mazus, četrstūrainus caurumiņus.

— Labdien, — advokāts sveicināja. — Esmu atnācis kopā ar savu sekretāru. Es pašlaik dibinu visu jaunsaimnieku apvienību. Sāksim ar sapulci sestdien pulksten astoņos vakarā manās mājās. Tad arī sastādīsim rakstu, ko iesniegt karaliskajai majestātei. To vajadzēs visiem parakstīt.

Vārpata pašķielēja uz manu pusi. Es viņam biju pārdevis grāmatas. Vēlāk tās no viņa aizņēmos, un pamazām mani apciemojumi viņam kļuva skaidri.

— Es neparakstīšu, — viņš bez apdomāšanās noteikti paskaidroja.

— Neparakstīsi? — advokāts jautāja. — Tu jau pat nezini, kas tas būs par iesniegumu.

— Es nekādā ziņā neparakstīšu. Domāju pašlaik mainīt uzvārdu. Man ir lielas ieceres, es kļūšu par tulpju karali. Andersona vārds man vairs nepiedien. Tas nesaskan ar maniem lielajiem plāniem, — Vārpata stāstīja.

— Kā tad tevi sauks?

— Par Vārpatu. Sis vārds pauž gan tradīciju, gan neatlaidību. Turklāt tas izklausās kā māju nosaukums. Esmu to pamatīgi motivējis. Un mani sauks par tulpju karali Vārpatu.

Piederīgie viņā klausījās, acis iepletuši. Bērni pa to laiku joprojām kala grīdā caurumus. Viņi pūlējās tos

izveidot pēc iespējas četrstūrainus. Tie izskatījās kā spundes.

— Mani mīļie bērniņi, — viņš maigi uzrunāja bērnus. — Tagad jūsu uzvārds būs Vārpata. Jūs allaž paturēsiet atmiņā savu tēvu — tulpju karali. Tēvu, kas prata mālos izaudzēt tulpes un rozes, lai gan agrāk neviens neticēja, ka šie ziedi te uzplauks.

Advokāts nepacietīgi viņu uzklausīja.

— Tas taču netraucē vispirms parakstīt šo iesniegumu? — viņš vaicāja, kad Vārpata bija beidzis.

Vārpata dedzīgi protestēja.

— Es nevaru iesniegt karalim uzreiz divus lūgumus. Tas jau izskatītos tā, it kā es gribētu niekoties. Tādā gadījumā varbūt noraidīs abus lūgumus. Un skaidrs, ka ari to, kurā lūdzu atļaut uzvārda maiņu. Būtu šis pirmais lūgums jau izskatīts, tad varbūt parakstītu arī to otro. Pašlaik tas nekādā ziņā nav iespējams. Ja ar uzvārdu viss būtu skaidrībā, tad pat nevarētu zināt, ka abus lūgumus parakstījusi viena un tā pati persona.

Mēs devāmies projām. Advokāts atraisīja suni.

Pagājām garām pusceltajai jaunsaimniecībai mālainā lauciņā.

— Uz Vārpatu es vispār necerēju. Pietiek, ja man pievienojas visi citi, — advokāts sacīja.

— Viņi tā nu joprojām rosās un steigšus nosprauž jaunsaimniecību robežas, — viņš norādīja uz jauncelto mājeli. — Viņi tās ceļ no nomaļiem, divarpus collu bieziem dēļiem, un apšuj ar vienu collu biezu ārējo paneli. Dēļi pavisam dzelteni, sodrējaini un ar sveķainām malām. Vai tu saproti, ko tas nozīmē? Tie ir simtgadu veci, sausi koki, saplaisājuši un sveķaini, stumbros starp gadskārtām, skaidri redzamas kādreizējā ugunsgrēka zīmes. Pirmšķirīga prece. Baļķus sanaglo kopā un liek

uz cementa pamata. Visur tikai cements, Šis jaunsaimniecību laiks norāda, ka vecās muižas iegājušas cementa laikmetā. Nav nemaz tik viegli pārliecināt večukus, ka ari viņiem jāiekjaujas cementa laikmetā. Un tomēr viņi jau tajā iesojojuši. Bet, kolīdz uzcēluši savu mājeli, tā akciju sabiedrība klāt un to paņem.

Es sapratu, — advokāts tik ļoti interesējas par ēku celšanu tāpēc, ka viņam pašam bija dažādi plāni.

— Vai tu pieraksti to, ko es saku? — viņš piepeši jautāja.

— Nē, es neko neesmu pierakstījis, — es samulsis atbildēju.

— Kā tu domā, kādēļ es turu sekretāru? — viņš vaicāja.

Es pavēros viņā ar ziņkāri. Jāsaka, ka arī man tas bija nesaprotams.

— Tādēļ, ka man tāds milzums domu. Jā kāds tās pieraksta, tad liekas, it kā tās vairs nebūtu manas domas. Un manī rodas atkal jaunas.

VII

Kad pienācām pie pilsētas veļas mazgātāja mājas, ieraudzījām viņa ķēvi, kas bija iejūgta ratos ar veļas kravu. Dāvids ar māti pašlaik cēla ārā no ratiem maisus ar veļu. Kalniņā bija redzama vējam padotā žāvēšanas nojume bez sienām. Uz kāda pie upeņu krūma piestiprināta bultveida kartona plakāta ar krāšņiem burtiem bija rakstīts: «Jaunavas līcis».

Veļas mazgātāja ķēve izskatījās pēc sapelējuša siera. Itin viss — zirga krēpes, rumpis, kājas — šķita apklā-‘ tas ar veca pelējuma kārtu. Ķēve nebija izdevusies.

Pats veļas mazgātājs teica, ka tā esot dzimusi no nelikumīgas gliemeža un sieviešu bikšu savienošanās, un dzīvnieks, šķita, saprata izteikto bezkaunību. Likās, ka ķēve ikreiz palocīja galvu, kad tās saimnieks pateica kādu jēlību. Viņam bija laimējies ķēvi samaitāt.

— Mēs meklējam mājas saimnieku, — advokāts klīrīgi ierunājās.

Sieva saviebās. Ķēve blenza uz mums. Viņai bija nevienādas acis.

— Mājas saimnieku? Are, šī bezkauņa nule atgriezās no pilsētas ar veļu. Pats sēž virtuvē pie galda pilns kā mārks.

Dāvids pašķielēja uz mani; advokāts piesēja suni.

— Mēs ieiesim pie saimnieka, ja kundze atļauj, — advokāts galanti sacīja.

Iegājām dzīvojamā mājā. Tur gan virtuvē, gan istabā uz vaļīgi izvilktām auklām karājās veļa. Vietu vietumis bija nolikta kāda piena burka vai mazgājamā bļoda, kur pilēt ūdenim. Plikš, plakš — noskanēja, ja kāda pile iekrita traukā.

Starp veļu bija brīvas tikai šauras strēles, un visus priekšmetus varēja saskatīt it kā caur suku sariem. Pie virtuves galda zem izžautās veļas sēdēja pats veļas mazgātājs. Viņam priekšā uz galda atradās zilgani vizoša degvīna pudele un netīra, smaila glāze.

— Staigāju apkārt, lai sapulcētu visus jaunsaimniekus un sastādītu protesta rakstu karalim. Sis zēns ir mans sekretārs, — advokāts sacīja.

Pilsētas veļas mazgātājs ar delnas virspusi atgrūda dažus veļas gabalus, lai labāk mūs saredzētu. Veļa sašūpojās, bet viņš skaļi iesmējās.

— Vai gribi kādu kraukšķi? — viņš vaicāja.

Nē! Pateicos. Mums tagad prātā svarīgākas lietas, nevis dzeršana.

— Svarīgākas? Va ta ir vēl kas svarīgāks par meitiešiem un dzeršanu? — veļas mazgātājs šļupstēja.

Istabā ienāca viņa sieva un Dāvids. Ratus ar veļas maisiem viņi bija pametuši. Zirgs stāvēja, kur stāvējis.

— Liecies jel mierā, — sieva šņāca. Ieslīdējusi starp izkārto veļu, viņa vērsās pie mums: — Nespēju vairs ilgāk klausīties šai sušķī. Viņš jau ir gatavais vanckars. Apreibst no vienas alus glāzes. Kur tas laiks, ka viņš ne velna nevar iesākt ar sievieti. Sēdiet!

Mēs apsēdāmies zem pilošajiem veļas gabaliem.

— Sestdien pulksten astoņos vakarā manās mājās notiks sapulce, — advokāts svinīgi uzņēma valodu. — Pieņemsim dažus svarīgus lēmumus. Sastādīsim rakstu un griezīsimies pie karaļa. Ja mēs visi parakstīsimies, tad akciju sabiedrības «Jaunsaimniecība» metodes tiks pārbaudītas. Mūsu sīkgruntnieks jau izputējis, un viņa māja tiks izūtrupēta. Mums jāapvienojas, lai panāktu kādu pārgrozību, iekams visi nonākam zem āmura.

Pilsētas veļas mazgātājs atgaiņājās ar abām rokām tik strauji, ka slapjā veļa iesitās mums sejā.

— Nemūžam es jums nepievienošos. Mans darbs savā ziņā ir labs. Nenāc un nemels, ka netieku galā. Veļas mazgāšana mūs līdz šim paglābusi. Tas notiks arī turpmāk. Nemels, ka es izputēšu.

— Negribu nemaz tevi kritizēt, — advokāts viņu mierināja. — Bet akciju sabiedrība vispirms mūs noplicina, pēc tam atņem mums jaunsaimniecības. Tas tāpēc, ka mēs neturamies kopā.

Sieva sāka pievākt pussausos veļas gabalus un lika tos grozā.

— Nestāsti man, ka esmu noplicināts. Es negribu nekādu pārmaiņu. Padomā, kādas man Stokholmā smalkas klientes. Visas apaļās skuķes sūta mums savu veļu. Tās tik ir skuķītes, ai, ai, ai! — veļas mazgātājs jūsmoja.

— Nešķīstenis tu esi, jā gan. Nešķīstenis un vanckars. Tu jau ne velna nevari izdarīt sievietei, — viņa sieva šķendējās.

— Nule, kad biju pilsētā, aizgāju uz kādu jaunu vietu, kuru man bija ieteikuši, — veļas mazgātājs stāstīja un pielēja atkal pilnu glāzi, bet viņa acis kļuva lielas un bērnišķīgas. — Tā māja bija pilna ar sievišķiem. Un visas tik mīlīgas, tik pieglaudīgas. Tad man atvērās acis, — tā taču bija meitu māja. Starp cilu, tā atrodas Kurpnieku ielā. Tā nu es tur stāvu, bet mani lenc skuķes. Tur bija gan vecas slampas, gan pavisam jauniņas. Sadzirdēju istabā kāda vīra balsi. «Diezgan!» skuķe viņam uzkliedza. «Kā ta nu būs ar veļu?» es * ierunājos. «Tai tak jābūt baltai kā sniegs.» — «Jā, tev taisnība,» viņa man atcirta. «Veļu tu saņemsi kaudzēm, bet pieķēzīta tā nebūs.» Tā tik bija varena skuķe; viņa spiedās man klāt un mani apkampa. «Lai iet, mēs ar prieku būsim tavas klientes.» Tā nu šī lieta bija nokārtota.

— Turi muti, tagad pietiek, — sieva šņāca.

Veļas mazgātājs sāka plātīties un dziedāt. Dziesmas vārdi nemaz nebija tik neķītri, tikai viņš to dziedāja pretīgā balsī.

— Vai tu klusēsi, ragulops! Es varētu tev iespļaut sejā, vanckars tāds, — sieva sauca pa istabas durvju spraugu.

Viņa piegāja pie vīra un gāza tam ar slapju palagu pa seju. Advokāts piecēlās kājās, lai dotos projām.

— Vai tu pierakstīji? — viņš vaicāja, kad bijām iznākuši ārā.

— Es pierakstīju līdz tai vietai par to vareno skuķi, — es atbildēju.

— Viņš sāks domāt citādi, kolīdz būs skaidrā prātā, — advokāts mierināja. — Gan tu redzēsi.

vin

Mājai ar iebrukušo jumtu uz sarkanās sienas baltiem burtiem bija rakstīts «Laimes pakavs». Kucēns rāvās uz vistu dārza pusi. Advokāts viņu piesēja pie dārza žoga.

Sīkgruntnieks sēdēja istabā un izpildīja veidlapas. Smalkā galvaspilsētas kundze zvilnēja krēslā un skatījās modes žurnālus. Neviens ne ar pušplēstu vārdu nebija ieminējies par badā sprāgstošo govi, kas joprojām gulēja tīrumā.

— Patiesībā mēs te nākam tevis labad. Esam spiesti taisīt nopietnu uzbrukumu akciju sabiedrībai. Mums jāapvienojas un jāpanāk, lai sabiedrība rīkotos citādi, — advokāts teica.

— Es nevienam neesmu lūdzis palīdzību, — sīkgruntnieks pikti attrauca, nepaceldams acu no saviem papīriem.

— Mēs nevienu neesam lūguši jaukties mūsu darīšanās, — sīkā balsī ierunājās arī viņa sieva.

Sīkgruntnieks bija krietns strādnieks, bet viņam būtu vajadzējis staigāt sieviešu brunčos. Visu mājas soli viņš paveica viens: slauca govi, mazgāja traukus un pat vārīja ēdienu.

Tikt jaunsaimniecībā galā ar tādu sievu nebija iespējams. Lai apdarītu visus darbus, sievai vajadzēja strādāt kā zirgam, saņemot neievērojama kopšanu. Par jaunsaimnieka izredzēm varēja spriest pēc tā, cikos viņa sieva rītos mēdza piecelties. Sīkgruntnieka sieva cēlās pulksten astoņos, un, kaut arī viņš pats stājās pie darbā piecos, ar to nebija līdzēts. Viņa sieva kūtī kāju nespēra. Advokāta ģimene sāka dienas soli pulksten septiņos, bet viņiem nebija jārūpējas par mājlopiem. Viņi cēlās tāpēc tik agri, ka veļas mazgājamā istaba, kur viņi mitinājās, bija kļuvusi auksta un bija jākurina pavards. Pilsētas veļas mazgātājs kā visur, tā arī šajā ziņā bija nenoteikts. Dažreiz viņi ar sievu strādāja visu nakti. Citrīt ilgi vāļājās pa gultu. Šāda nekārtība arī nebija laba. Mans tēvs parasti cēlās puspiecos, bet bieži vien vēl agrāk. Māte vienmēr bija kājās pirmā. Viņu laulības gulta stāvēja pie sienas, un māte gulēja, kā tas precētām sievām piederas, gultas ārmalā.

— Jūs jau paši zināt, kā tās lietas ir, — advokāts bilda. — šodien pienākusi jūsu kārta, bet rītu varbūt kādam citam. Vajadzētu izdot likumu, kas akciju sabiedrībai aizliedz vispirms mūs noplicināt, bet pēc tam ūtrupē nopirkt mūsu jaunsaimniecību. Še no visām pusēm saplūst cilvēki, sapņodami par savu stūrīti zemes, bet viņi nedabū ne tik daudz, cik melns aiz naga. Un, kad nu viņi vairs netiek galā, tad akciju sabiedrība gluži vienkārši atņem jaunsaimniecību, kurā viņi ieguldījuši visus savus ietaupījumus. Pašlaik akciju sabiedrība nepārdod gandrīz nevienu jaunu saimniecību. Tā tikai nemitīgi pārdod agrākās jaunsaimniecības. Sabiedrība mūs nosit kā mušas. Nekur mēs nevaram sūdzēties. Akciju sabiedrība ir augstākā instance. Drīz jūs izmetīs kailā laukā. Jums gan bērnu nav, bet citās mājās mudž no bērniem. Mēs iesniegsim protestu. Esmu izsludinājis pie sevis sapulci. Atnāciet sestdien pulksten astoņos vakarā. Citādi jums drīz vajadzēs pamest jūsu «Laimes pakavu». Apriņķa valde izsludinās ūtrupi. Pārdos jūsu zirgu, un jūs nevarēsit ne iepīkstēties. Izūtrupēs visas jūsu mantiņas, un jūs paliksit pliki.

Advokāts bija kjuvis daijrunīgs. Es stāvēju lempīgi pie durvīm, turēdams rokās papīru un spalvu. Biju arī paguvis uzrakstīt to par augstāko instanci.

— Vai tas tiesa? Vai man tas jādzird no svešiem cilvēkiem? Vai tiešām viņi mums visu atņems? — sīk-gruntnieka sieva vaicāja.

— Apmierinies, apmierinies! Tik ļauni nemaz nav, — sīkgruntnieks mēģināja sievai iestāstīt.

— Un tomēr viņi jūs izūtrupēs! — advokāts nerimās.

— Ka mums būs jāpamet jaunsaimniecība, to es zinu, — sieva pievērsās advokātam un atmaiga. — Bet, ka viņi paņems visu citu, to gan nezināju. Kāpēc tu man neteici? — viņa jautāja.

— Mīļā, neņem to pie sirds. Gan kaut ko izgudrosim, — sīkgruntnieks atteica un papliķēja sievas vaigu.

— Jūs neko neizgudrosit. Viss ritēs savā gaitā. Viņi jūs izģērbs līdz kreklam, — advokāts brīdināja.

— Neesmu tevi lūdzis iejaukties mūsu darīšanās, — sīkgruntnieks nikni uzkliedza. — Uzcel vispirms sev māju! Parūpējies pats par sevi, lai tava ģimene varētu dzīvot kā cilvēki. Apkop pats savu saimniecību, iekams jaucies citu darīšanās.

— Sapulce notiks pie manis pulksten astoņos vakarā, — advokāts teica pārliecinošā balsī. — Mēs iesniegsim karalim rakstu. Pieprasīsim, lai tiem, kam draud ūtrupe, izsniedz pabalstu. Tad Stokholmā sāks

pārbaudīt akciju sabiedrības darbu. Mēs jūs gaidām sestdienas vakarā.

Sīkgruntnieks izturējās kā ievainots meža zvērs. Visvairāk viņu, šķiet, bija aizskārusi zaudētā autoritāte skaistās sievas acīs.

— Arā! — viņš rēca.

Sieva bija satriekta. Spīdīgais taksis sēdēja un izbrīnījies viņā noraudzījās. Suns bija palieka no viņas labākajām dienām un atgādināja bijušo gaišo laiku. Taksis bija kā mēbeles detaļa.

Par govi, kas gulēja tīrumā un nespēja piecelties, neviens neieminējās ne vārda.

— Iesim, — advokāts sacīja, un mēs devāmies ārā un atraisījām kucēnu, kas bija piesiets pie tukšā vistu dārza žoga.

— Gan tu redzēsi, — sestdienas vakarā viņi ieradīsies itin visi. Gan viņi atnāks, ļauj tikai viņiem apdomāties, — advokāts teica.

IX

Sestdienas vakarā advokāts bija novācis pie malas galdu tajā istabā, kur mitinājās viņa ģimene. Pa sienas spraugām pūta vējš. Kādā stūrī kā ačgārni apgriezts baznīcas pulkstenis čurnēja katla mūris. Visos kaktos karājās drēbes un bija sasviestas gultas drānas. Krēslu kājas bija salauztas, izvelkamās gultas galīgi izburbušas.

Kādā kaktā, piespiedušies viens pie otra, čurnēja abi vecīši. Advokāta sieva ar zīdaini rokās rosījās ap plīti, kas balstījās uz malkas pagalēm. Viņa vārīja kafiju. Bērni ar Sisiju priekšgalā bija nostādīti pie logiem, lai vērotu, kad parādīsies pirmie sapulces dalībnieki. Sešstūrainā sienas pulksteņa rādītāji virzījās uz astoņiem.

— Vai tev viss kārtībā? — advokāts jautāja.

Es jau sēdēju pie sāņus atgrūstā galda, turēdams rokā spalvaskātu.

— Kārtībā, — es atteicu.

— Drīz viņi ieradīsies. Bez piecām minūtēm astoņi. Nu tik jūs redzēsit ļaužu baru. Līdz šim šajā istabā nekad nav bijis tik daudz cilvēku.

— Kur mēs viņus visus novietosim? Cik daudz tad sanāks? — advokāta sieva vaicāja.

— Esmu uzaicinājis pāri par trīsdesmit cilvēku. Ja nu arī neatnāks visi, tad divdesmit pieci visādā ziņā.

— Divdesmit pieci? — sieva izbijusies izsaucās.

— Kur mēs viņus novietosim? Viņi samīs vecotēvu un vecomāti. Bērniem būs jāiet laukā. Kur sēdēt viņiem nav, un arī kafijas taču man nav tik daudz.

— Nu vajadzēs saspiesties. Mūsu sapulce taču nav domāta, lai cilvēki tikai sēdētu un dzertu kafiju, — advokāts atteica un šķirstīja papīrus.

Viņš bija nolicis uz galda pat savu veco, melno vaskadrānas portfeli.

— Pagaidām neredz pat kaķi, — pie loga stāvošie bērni ieteicās.

— Par kaķiem taču nav runas, — advokāts attrauca.

— Pulkstenis bez trim minūtēm astoņi.

Aiz loga bija redzams taisnais ceļš. Pie tukšā ceļa sardzē stāvēja pavasara gleznais vakars. Uz ceļa nemanīja ne vabulītes.

— Es varētu patecēt pretī, — iesaucās ziņkārā Sisija, piedāvādama savus pakalpojumus.

— Nerunā blēņas! Labāk paej sāņus. Drīz te sāksies drūzmēšanās, — advokāts atteica.

— Diēzi, — meitene attrauca un pie spoguļa sakārtoja matus, tad negribīgi atkal nostājās pie loga. Vecīši sarāvušies un izbijušies kvernēja kaktā. Kannā un lielā skārda katlā uz dzelzs plīts sāka vārīties kafija, mezdama gaisā garaiņu signālus.

Pulkstenis nosita astoņi.

— Neredz ne velna! — Sisija izsaucās.

— Viņiem liekas, ka ierasties vēlāk ir smalkāk, — advokāts mierināja. — Gan viņi atnāks. Viņi paslēpušies aiz krūmiem un nāks, kad domās, ka pienācis īstais laiks.

Advokāts bija sapīcis. Lai mazliet nomierinātos, viņš sāka cilāt papīrus uz galda. Lāgu lāgiem viņš pagrūda melno vaskadrānas portfeli. Tad, likās, dabūja to, ko meklēja.

— Gaidot mēs varētu aplūkot tos te, — viņš ierunājās un pastūma uz manu pusi žūksni pa daļai iespiestu, pa daļai ar roku pierakstītu papīru.

— Tas attiecas uz manu paredzēto būvi. Te nu būtu daži celtniecības pārvaldes, medicīnas pārvaldes, mājsaimniecības apvienības, valsts būvaizdevumu kantora un sanitārās pārvaldes papīri. Visi tie man uz rokas. Nevarēju uzsākt būvdarbus, iekams nebiju izšķīries par ēku tipu: vai lai ceļu pēc Tubetorpa vai Bankestata parauga. Starp citu, noteicēji jau ir gatavie stulbeņi. Paraugies, vai tas nav ārprāts? Šo brošūru izdevusi akciju sabiedrība «Jaunsaimniecība», kas saņem valsts pabalstu. «Ēka jāceļ sausā vietā, pagrieziens pret ziemeļiem nav ieteicams,» — tā te stāv rakstīts. Man taču jāceļ tur, kur atrodas mans zemes gabals. Tas ir tieši pret ziemeļiem, un zeme ir skāba. Bet paskaties te. «Māju nevajag celt no lieliem kokiem, it īpaši no skuju kokiem, tie neļauj iespīdēt istabā saulei.» Laikam gan man vajadzēs celt no bērzu kokiem? Vai lai ceļu māju no bērziņiem? Pilnīgs ārprāts!

— Tur rakstīts, ka māju nedrīkst «aizēnot», nevis «celt», — es sacīju, iemetis acis papīrā.

— Ak tā, aizēnot? Nevis celt? — advokāts jautāja. — Tad esmu izlasījis nepareizi. Tomēr tas par traku. Nu, vai mani kādu cilvēku? Drīz viņiem vajadzētu būt klāt.

— Ne velna es nemanu, — Sisija skaļi atteica. — Nupat man likās, ka aiz krūmiem kas kustējās, bet tas bija tikai sīlis. Un pulkstenis jau divdesmit minūtes pāri astoņiem.

— Tad jau neviena nebūs, — sieva ierunājās, atviegloti nopūzdamās. — Sākšu klāt gultas. Pulkstenis ir pusdeviņi. Mūsējais iet par vēlu. Ir vecamtēvam, ir vecaimātei, tāpat arī bērniem laiks gulēt.

— Ko, pulkstenis iet par vēlu? — advokāts iekliedzās un uz brīdi aizmirsa visu citu. — Kādēļ tas iet par vēlu?

— Es pati to pagriezu atpakaļ, citādi netieku ar visu laikus galā, — sieva paskaidroja.

— Ja pulkstenis iet par vēlu, tas nozīmē, ka visam beigas, — advokāts skaidroja un, piegājis pie pulksteņa, uzgrieza to pareizi.

— Paldies dievam, ka neviens neatnāca. Pulkstenis pusdeviņi. Tagad varam būt droši, — sieva priecājās.

Kafija kūpēja.

— Neviens neatnāca, — advokāts sūrojās, un viņa acis kļuva lielas un tukšas. — Kad beidzot viņos modīsies apziņa?

-Sieva izvilka saliekamo dīvānu un paņēma istabas

kakta sasviestas gultas drēbes. Es salocīju folio papīru, uz kura biju domājis rakstīt, un piecēlos.

— Ieraksti to protokolā. «Aicināti bija trīsdesmit, bet neatnāca neviens», — advokāts aizrādīja.

— Jā, es to ierakstīšu, — atteicu.

Iedams mājās, redzēju, ka jaunsaimnieki sēdēja uz lieveņa kāpnēm. Mani ieraugot, viņi tūlīt metās iekšā. Jaunsaimnieki bija individuālisti.

MEŽA DEGŠANA

I

Silājs bija mana mīļotā. Nerimtīgi es tajā meklēju «neesošo ezeru». Tie, kas domā, ka mežu nevar mīlēt tikpat dedzīgi un intīmi kā sievieti, nezina, cik nabadzīga ir priekšmetu izvēle zēna kvēlajām mīlestības ilgām.

Mani mocīja vēlēšanās parādīt arī citiem, cik skaista ir mana mīļotā. Es viņiem gribēju parādīt, ka mīļotā uzklausa manu visniecīgāko vēlēšanos.

Arī tādiem, kas dziļi mīl viens otru, pienāk diena, kad ikviens no viņiem vēlas parādīt savu dievināto citiem. Viņi vēlas ielūgt viesus. Šo viesu stāvoklis ir grūts. Viņi taču ielūgti, lai apbrīnotu mīlnieku laimi, bet viņi nedrīkst pat pieskarties dievinātajai būtnei. Tad otrs mīlnieks tūlīt kļūst greizsirdīgs.

II

Pienāca pavasaris. Daži vietējie jaunieši gribēja sarīkot agrīnu pastaigu pa mežu. Viņi vēlējās, lai būtu līdzi kāds cilvēks, kas mežu labi pazīst. Izvēlējās mani.

— Es jums parādīšu īslu biezokni, — es lepni sacīju. Mežu pazinu lieliski. Rīkojos dedzīgi, lai modinātu viņos apbrīnu.

Ziņa par ekskursiju kļuva it kā «ķēdes vēstule». Cits ielūdza citu. Ikviens uzaicināja cilvēku, ko labprāt ieredzēja. Līdzi mums devās pašvaldības varasvīra meita. Arī kāda dārznieka meita. Es aizsūtīju ziņu arī «Zilajai», bet viņa nenāca.

Pavisam mēs bijām septiņi zēni un sešas meitenes. Nelaimīgais skaitlis «trīspadsmit» mani izbiedēja. Par to iedomājos tikai vēlāk. Es biju māņticīgs.

III

Kādā sestdienā ap pusnakti sapulcējās visa grupa. Tā bija nakts uz pirmo jūliju. Gājiena dalībnieki bija nodrošinājušies ar groziem un ar pārtiku piekrautām mugursomām. Šāda rīcība bija pārspīlēta, it kā mēs dotos prom uz veselu mēnesi.

Es ievedu pulciņu silājā. Pavisam satumsis vēl nebija, tomēr pietiekami tumšs, lai dalībnieki justos samulsuši. Gāju līču loču pāri purviem un kalnu pauguriem, lai iešana tumsā liktos grūtāka un sarežģītāka nekā īstenībā.

Dažiem jauniešiem bija grūti man sekot. Vairījos no katras vismazākās taciņas. Sejā mums sitās zari. Meitenes gāja pēdējās, un viņu žēlie saucieni mani uzmundrināja. Tikai pēc vairāk nekā divām stundām mēs nonācām pie izvēlētās vietas.

Uzkāpām augstajā kalnā. Pašlaik lēca saule. Dzirdējām dzeguzes kūkošanu. Un tūlīt pēc tam meža baložu dūdošanu. Iekliedzās dzenis. Pār meža ezeru pletās

migla. Tālumā saredzējām mežus, kuriem, likās, nebija gala.

Es salasīju sausus žagarus, sakrāvu ugunskuru un aizkurināju. Uguns liesmas augstu šāvās pret klints sienu. Pār ugunskuru pārliecām zaru un uz tā uzkārām kafijas kannu. Saule izskatījās kā sarkana, zvērojoša rīkle.

Jaunieši gozējās siltumā un žāvēja zeķes un kurpes. Viņi sāka klaigāt un dziedāt. Pašvaldības varasvīra meita un dārznieka meita sameklēja rokdarbu. Viņas apsēdās ar rokdarbu kulītēm klēpī un sāka šūt dvieļiem iniciāļus.

To viņas bija iemācījušās no savām mātēm. Meitenes jau darināja sev pūru. Zēni izklaidējās, izceldami no zemes koku celmus un mezdami tos ugunī, veldami akmeņus un kutinādami meitenes. Katram bija sava meitene, tikai man nebija nevienas. Man bija mežs.

Jauniešu kņada manī modināja vilšanos. Sēdēju pie ugunskura gluži sapīcis. Nožēloju, ka biju viņus atvedis sava meža vissvētākajā vietā. Es viņiem biju parādījis savu mīļoto, bet tagad to nožēloju. Silājs bija mana mīļotā. Es vairs nebiju vienatnē ar to, bet tikai viens starp daudziem. Sie jaunieši aizskāra manu biezokni, manu mīļoto un arī mani. Rūgti nožēloju, ka biju viņus atvedis šurp.

— Iedomājies tikai, tagad mēs atrodamies mūžamežā, — varasvīra meita sacīja.

— Uzcelsim māju un paliksim te uz visiem laikiem, — viņai piebalsoja dārznieka meita.

— Ar lielāko prieku. Man drosmes netrūkst.

— Tad man vairs nevajadzētu plūkt rozes un noņemt tomātus, — dārznieka meitene bilda:

— Man nenāk ne prātā iet uz mājām. Palikšu te uz mūžu mūžiem, — varasvīra meita apgalvoja.

— Vai tālāk nevar tikt? — vaicāja kāda cita meitene.

— Te jau nav vēl meža vidus. Es te mēdzu pārgulēt naktis, — es stāstīju.

Sauli, mums nemanot, bija aizsegusi plata, tumši zila lenta. Rubeņa rubināšana un dzeguzes kūkošana piepeši apklususi. Gaiss tik rāms. Tad pēkšņi sākas.

Pār mums brāzās spēja lietus gāze; lietus jaucās kopā ar krusu. Kalnā iespēra zibens, un kalns ap mums dārdēja. Debesis piepeši šķita kā biezs mūris. Pār mums gāzās lietus un vienā acumirkli mūs izmērcēja.

Bijām nolēmuši te pavadīt visu pēcpusdienu, bet tagad žigli piecēlāmies.

— Kā mēs tiksim mājās?

— Es nedrīkstu saaukstēties. Pēc pārciestā karsoņa tas ir bīstami, — varasvīra meita vaimanāja.

— Vai te nav nekādas pajumtes?

— Neejiet zem kokiem! Tajos var iespert zibens.

— Man ļoti bail no negaisa. Jūtos kā paralizēta, — dārznieka meita čikstēja.

Vēja brāzma šķita kā durvis, kuras no ārpuses kāds tur ciet.

— Nāc, dosimies uz mājām! Vai jāiet uz to pusi?

— Vai tikai nebija uz to?

Jauniešus bija pārņēmusi panika. Tukšajās kēksa kārbās un pudelēs mēs iesmēlām ūdeni un apdzēsām ugunskuru. To izdarījuši, ar skubu devāmies ceļā.

rv

Tas notika pirmdien ap pusdienas laiku pēc mūsu gājiena uz mežu. Pūta spirgts dienvidu vējš. Es noņēmos ar kūdras kaplēšanu. Kūdra bija te samesta, rokot grāvi.

Nolādēju cilvēku, kas bija izgudrojis kūdras kapli, pašu neinteresantāko no visiem darba rīkiem. Šķīvju ecēšu mums nebija.

Pa lielceļu traucās kāds velosipēdists. Tas bija ziņnesis.

— Deg mežs. Paķer līdz cirvi un lāpstu. Visiem jaunsaimniekiem pavēlēts steigties uz turieni.

— Uz kurieni? — es vaicāju.

— To jūs redzēsit, tiklīdz pakāpsieties mazliet kalnā, — braucējs atteica un steidzās tālāk.

Iegājis kādu gabalu mežā, es uzskrēju kalnā. Tālumā pret debesīm cēlās vareni dūmu vāli. Bija grūti noteikt, kurā vietā tieši dega. Jozu tālāk. Ceļa gabalu, kuru toreiz priekšpusdienā bijām veikuši trijās stundās, es tagad nocilpoju pusstundā.

Pie kāda iebraukta ceļa uzbrāzos virsū aptuveni divi simti matrožiem. Viņiem pa priekšu soļoja laikam admirālis. Flotes vienība šķērsoja mežu pēc kompasa. Uz matrožu cepuru lentām es izlasīju «Pārgalvība» un «Drošsirdība». Puiši dziedāja kaut ko līdzīgu maršam. Aši pametu apkārt acis, vai viņiem nav līdzi arī enkuri, bet tādus nemanīju.

Kad nokļuvu līdz meža ezera dumbrājam, kur mēs bijām pavadījuši sestdienas nakti, ieraudzīju dūmos ietīto kalnu. Lejā liesmoja uguns. Vīri cirta stigas gar ugunsgrēka vietu. Redzēju, ka sprakstošajā uguns jūrā gāzās lieli koki. Skanēja apslēpta būkšķēšana.

Ugunsdzēsēju priekšnieks, pazīstams jātnieks un zemkopības inspektors, jādelēja apkārt skaista, brūna zirga mugurā. Pie kādas stigas, kas norobežoja ugunsgrēku, rosījās daudz jaunsaimnieku ar cirvjiem un lāpstām rokās. Saskatīju pilsētas veļas mazgātāju, Vārpatu un sīkgruntnieku. Koki cits pēc cita krita ugunī. Patālu

bija saredzami matroži, kas, izveidojuši kolonu, soļoja pāri tīrelim. Viņi dziedāja.

— Kā lai te tiek pāri? — es uzsaucu kādam jaunsaimniekam, kas atradās man tuvāk, viņpus slīkšņas.

— Ej pāri tajā vietā, kur gāji, kad aizdedzināji mežu, — Vārpata man atcirta.

Pirmo reizi smadzenēs savērpās doma, ka ugunsgrēkam ir sakars ar dedzināto ugunskuru. Par mūsu gājienu zināja jau visi. Es bridu pāri slīkšņai, izmircis līdz jostas vietai.

Ticis pāri, tūlīt ķēros pie lāpstas un metu zemi ugunī. Karstums bija nepanesams. Dūmi un uguns sitās acīs. Dzirksteļu lietus svilināja seju. Uguns bija pārmetusies pāri izraktajai stigai un šāvās tālāk mežā.

v

Mēs bijām strādājuši visu pēcpusdienu, kad mani pasauca ugunsdzēsēju priekšnieks. Zirgs nepacietīgi mīņājās. Pirmo nopratināšanu priekšnieks izdarīja, sēdēdams zirga mugurā. Uguns bija norobežota, tomēr no uguns jūras vēl šāvās gaisā augstas liesmas. Karavīri bija izveidojuši it kā sienu.

Manā priekšā pletās milzīgs, izdedzis laukums. Mūs apņēma dīvains klusums. Zirgs bija pagriezis pret dūmiem galvu, un tā nāsis raustījās.

— Kas aizdedzināja mežu? — ugunsdzēsēju priekšnieks jautāja.

— Es.

— Cik tev gadu?

— Sešpadsmit.

— Tas tev dārgi maksās, puis. Sadeguši daudzi koki. Varēja nodegt viss miljonu vērtību lielais mežs. Dzē-

šanā tika nodarbināti daudzi cilvēki. Vismaz kādu nedēju mums vajadzēs te izlikt sargus. Meža īpašnieks prasīs atlīdzību. Pēc pirmā maija ir aizliegts mežā dedzināt ugunskurus. Ar šo jautājumu nodarbosies kvartāla policijas priekšnieks. Arī kara pārvalde pieprasīs paskaidrojumus. Šitā padarīšana maksās dārgi.

— Saprotu, — es atteicu, pārsteigts, ka nav noticis vēl kas ļaunaks.

Apjēdzu, ka šis notikums varēja pārmainīt cilvēka dzīvi.

— Kas bija kopā ar tevi? — priekšnieks taujāja, sēdēdams zirga mugurā.

Kad viņš dzirdēja manu atbildi un pierakstīja citu jauniešu vārdus, man likās, ka viņš satrūkās. Pratināšanas beigās viņš vairs nebija tik bargs.

— Tā tikai pirmā nopratināšana, — viņš paskaidroja. — Man šī lieta jānodod priekšniecībai.

* VI

Kad es, noskrandis un notriepies ar sodrējiem, ielavījos virtuvē, tur valdīja klusums. Pulkstenis bija seši no rīta. Māte tikko bija uzvārījusi kafiju un salikusi uz galda krūzītes. Tēvs, brālis un vecāmāte sēdēja nekustīgi kā statujas. Redzēju, ka nakti neviens nav gulējis. Sapratu, ka no ugunsgrēka dzēšanas pārnākušie kaimiņi jau visu bija izstāstījuši.

Aizritēja labs laiciņš, iekams kāds sāka runāt. Tas nozīmēja, — ka notikums tik nopietns, ka trūkst vārdu. Vārdu nabadzību mēs allaž mēģinājām aizsegt ar klusumu. Mums bija laimējies nonākt tiktāl, ka klusumu vienmēr uzskatījām par kaut ko «dziļāku», «smalkāku» nekā vārdus. Klusums bija mūsu asākais moku rīks.

Mēs vispār bijām atradinājušies no straujākām reakcijām. Tā kā tieši nekad netika izrādīts īsts prieks vai īstas bēdas, es šis jūtoņas pat lāgā vairs nepratu atšķirt. Dažreiz es alojos. Bēdās dažkārt sāku smieties, bet priekos izskatījos skumjš. Cilvēki ar temperamentu mūsu vidū nebūtu tikuši ar sevi galā. Galvenais bija svarīgos brīžos klusēt un neparādīt, ko cilvēks domā vai jūt.

Virtuvē ienāca tēvocis Jānis un nolika cepuri pie sliekšņa. Tagad mēs virtuvē bijām seši cilvēki. Arī kaķis pienāca klāt un blenza uz mani.

— Ko tu esi izdarījis? — tēvs beidzot jautāja. — Cik daudz meža izdedzis?

Nezinu, — es mulsi atbildēju un tai pašā brīdī sāku smieties. Satraukums bija pārlieku liels. Es vairs nespēju valdīties. Pēkšņi jutu no mājniekiem neizsakāmas bailes.

— Mežs pieder akciju sabiedrībai «Jaunsaimniecība». Tā vērtība ir lielāka par mūsu saimniecību. Tagad mums šo māju vajadzēs pamest, — tēvs sacīja.

Tēvocis Jānis klusēja, bet izskatījās žirgls. Sarunā iejaucās māte.

— Ka mums no šejienes jāaiziet, skaidrs kā diena. Bet meža dedzinātājs nonāks cietumā. Viens no mūsu bērniem tiks iespundēts cietumā. Tik tālu tu esi nonācis ar savu mežu, — māte sacīja.

Vecāmāte šūpoja visu augumu un klusi vaidēja.

— Ir smagi zaudēt jaunsaimniecību, bet vēl smagāks trieciens redzēt, ka mūsu bērns sēž cietumā, — piekrita tēvs.

Es pats jutos kā cietumnieks. Nažu atvilktnē gulēja grāmata «Longholmas cietumnieki». So grāmatu es biju pārdevis. Iztēloju sevi jau kā cietumnieku, ieģērbtu

svītrainās drēbēs. Arī mana galva bija noskaita. Staigāju aplī pa cietuma pagalmu, pieturēdams bikses, jo man neatjāva paturēt jostu, lai nevarētu pakārties.

— Tagad tev jābrauc pie barona un baroneses un jāpavaicā, vai viņi ņems mūs atpakaj. Viegli tas nebūs, nule, kad viens no mūsu dēliem sēdēs cietumā. Tomēr tas jādara, — māte prātoja.

Tēvs izskatījās miegains un apstulbis, kāds parasti nemēdza būt.

— Laikam gan tagad man tas būs jādara, — viņš atteica.

Dzirdējām, ka pa lielceļu brauc agrīns automobilis.

— Tur nu viņi brauc tev pakaj, — brālis ļaunā priekā izsaucās.

Automobilis apstājās pie mūsu mājas.

VII

Mūsu policists izskatījās pēc gatavā ķēma; viņš bija izstīdzējis vīrs ar bālu seju un pastāvīgi staigāja suņa pavadībā. Viņu sauca par Balto Nēģeri. Viņš mēdza ierasties tikai tad, kad bija jāpiedzen nenomaksātie nodokļi, bet tas notika bieži. Mani vecāki varēja lepoties, ka pie mums viņš vēl nekad nebija nācis.

Taču tagad viņš atnāca.

— Esmu ieradies dienesta darīšanās, — padevis labdienu, viņš, gausi uzsvērdams katru vārdu, sacīja.

Galvā viņam bija cepure ar kokardi. Viņš atļāva sunim pienākt man klāt. Ļāva, lai suns, rīkli atpletis, apošņā manas skrandainās bikses.

— Lieta skaidra, — tēvs teica savā parastajā, gurdenajā balsī.

Bet es vēlējos, lai kaut kas notiktu, lai būtu pārmaiņa — vienalga, kāda.

— Te es esmu. Ņemiet mani, — es ieteicos.

Policists stāvēja un raudzījās manī augstprātīgi un

nopietni.

— Es šajā ugunsgrēka jautājumā negribu aizsteigties priekšā kvartāla policijas priekšniekam, — viņš atbildēja kā īsts birokrāts. — Priekšnieks visu kārtos vēlāk pēc dotajiem rīkojumiem. Man tikai pagaidām jāpieskata, lai deguma vietā tiktu norīkoti sargi, kas uzmanītu, lai uguns neuzliesmo no jauna. Karaļa majestātes flote aizgājusi. Taču ugunsdzēsēju priekšnieks pavēlējis, lai ugunsgrēka vietā vismaz vēl vienu nedēļu stāvētu sargi.

Mani vecāki, vecāmāte un tēvocis Jānis uzreiz neizprata šo sarežģīto runas veidu. Es arī ne.

Suns raustīja manas bikses. Policists runāja gausi, kā tīksminādamies par smagu noziegumu. Viņš vērsās tieši pie manis. Liktenīgā noskaņa istabā bija nomācoša. Pirmo reizi mūsu ģimeni apmeklēja sakarā ar kādu noziegumu.

— Vai man tūlīt jāiet līdz? — es nedrošā balsī vaicāju, lai atrisinātu šo jautājumu.

— Es pārzinu ugunsgrēka apsardzību vietas, — policists atbildēja augstprātīgi un strupi. — Man dota pavēle, lai norīkoju attiecīgajā deguma vietā sargus vismaz uz vienu nedēļu; tiem jāierodas pulksten sešos vakarā. Sargiem jābūt tur kā dienu, tā nakti. Vēlāk došu citus rīkojumus.

— Vai man tur jābūt no pulksten sešiem vakarā? Kas tad man jādara? — es vaicāju.

— Vai tad es to nupat neteicu? — policists skarbi at-vaicāja. — No gulēšanas tur gan nekas neiznāks. Starp

citu, nelauzi galvu, kā to noorganizēs. Par to parūpēsies citi.

Viņš aizgāja, pat nepateicis ardievas. Suns viņam sekoja pa pēdām.

vIII

Silājs bija aptraipīts. Mana mīļotā bija piesmieta. Pirmo reizi man aiz pienākuma vajadzēja palikt mežā, un tas bija pavisam kas cits. Oficiāli bija pavēlēts, ka man jāpaliek mežā. Neviens mani no turienes nevarētu aizvest. Bet es vairs neizjutu agrāko prieku. Tās bija gluži kā laulības saites.

Kad es nonācu līdz augstajam kalnam, cilvēki jau lielākoties bija pametuši deguma vietu. Daži bija palikuši. Kāds gadījuma rakstura priekšnieks izkārtoja, kur man jāstāv.

Deguma vieta izskatījās kā melna, izpostīta sala. Uguns gan bija apdzēsta, bet laiku pa laikam no pār-ogļotajiem žagariem izšāvās liesmas. Koki bija sakrituši juku jukām. Agrākās uguns juras vidū stāvēja melnas priedes ar apsvilinātām galotnēm. No kritalām un apdegušajiem celmiem cēlās augšup viegli dūmi. Oda pēc deguma un sausiem pelniem. Izdegušais laukums bija novērtēts aptuveni trīsdesmit mucas vietu liels. Bet dzēšanas dienas — apmēram trīssimt.

Deguma vieta uzturējās ari Baltais Nēģeris.

— Tas ir pavisam pareizi, ja tu še paliec. Tu taču nodedzināji mežu. Izmeklēšana notiks vēlāk. Tevi nopratinās policijas priekšnieks un pieprasīs atlīdzību.

Izklausījās tā, it kā policists ar lietas gaitu nebūtu apmierināts. Tā kā viņam nekā cila nebija ko darīt, tad

viņš mani visu laiku biedēja ar policijas priekšnieka nopratināšanu.

— Jā, — es tikai noteicu.

Daži vīri, kas bija piedalījušies uguns dzēšanā, mēģināja mani aizstāvēt.

— Tik droši nemaz nevar apgalvot, ka ugunsgrēks izcēlies no jauniešu ugunskura. Mežs sāka degt ilgi pēc tam, kad viņi bija tur bijuši.

— Ir pierādīts, ka sērkociņš var aizdedzināt pēc divdesmit četrām stundām, — policists zinātnieka balsī aizrādīja.

— Tad jābūt citiem sērkociņiem, nevis «Kuģim», — attrauca cilvēks, kas gribēja mani aizstāvēt.

Par «Kuģi» sauca mūsu kara laika sērkociņus.

— Notiks rūpīga izmeklēšana. Ir pierādīts, ka šajā laikā neviens cits mežā nav bijis.

— Lai nu kā, bet tas liekas diezgan savādi, — teica mans aizstāvis.

— Skaidrs, ka vainīgi esam mēs, — es dedzīgi attraucu.

Man likās, ka šī mūžīgā spriedelēšana silāju vēl vairāk aptraipīja. Baiļojos, ka varu pazaudēt savu popularitāti, ko ar meža degšanu biju ieguvis.

Atnācu, lai sargātu mežu, kurā manas vainas dēļ bija izcēlies ugunsgrēks. Pēdējās dienās deguma vietu sargāju viens. Tāds bija rīkojums. Citi viri aizgāja savu ceļu. Iekārtojos kādā paša celtā žagaru būdā. Arvien vairāk un vairāk iejutos mocekļa lomā. Patiesībā tās bija manas jaunības karstākās, uztraucošākās dienas. Jutos kā uzbrucējs tai sabiedrībai, kuru ienīdu, Apziņa, ka esmu noziedznieks, manī modināja patīkamu izjūtu.

Pirmajā dienā, kad viens pats paliku mežā, pamanīju tālumā pa tīrelbsoļojam policistu. Viņam līdzi bija suns.

Daži celmi un skudru pūžņi vēl gruzdēja. Es aizšāvos pie tiem un iegrūdu tajos sausus zarus. Uzšāvās liesmas.

— Vēl joprojām deg? — policists satraukts vaicāja, kad bija pienācis man klāt.

— Jā, — es atteicu. — Mēģināju dzēst, bet pastāvīgi uzliesmo no jauna.

— Varbūt vajadzētu paaicināt vairākus sargus?

— Nē, — es dedzīgi atteicu. — Vairāk nevajag. Gan es viens pats tikšu galā.

Suns pie manis jau bija pieradis un vairs mani neap-ošņāja.

— Vai tad tev no šā ugunsgrēka vēl nepietiek? — policista jautājumā ieskanējās apslēpts gandarījums par manu neveiksmi.

— Kā nu ne, — es atbildēju, mēģinādams izrādīt nožēlu. Taču tādu nejutu. Es biju notrulināts.

Aizvien vairāk sāku justies kā noziedznieks. Man pat patika būt kopā ar savu «cietumsargu». Sargam bija nepieciešams savs cietumnieks. Es palīdzēju policistam palikt viņa dienesta augstumos. Bez manis viņš nejustos tik nozīmīgs. Es būtu varējis aizbēgt, taču viņš zināja, ka to nedarīšu. Kaut kā mēs tomēr bijām saistīti. Viņš bija pārliecināts, ka atnācis te mani atradīs, un es jutos lepns, ka biju tur, kur viņš domāja mani esam. Bez cietumsarga arestam nebija nekādas jēgas. Es sevi sāku iztēloties par cietumnieku.

Tēvs bija atmetis purva līšanu; viņā modās pārliecība, ka tagad šī vieta būs jāpamet, un tāpēc darbam vairs nebija nekādas nozīmes. Neviens nekā nezināja.

Māte staigāja ar sakniebtām lūpām. Viņas iztēlē Ek-lande atkal bija pievirzījusies tuvāk.

— Tev jābrauc pie barona un baroneses, — viņa kādā dienā atgādināja tēvam, kad viņi abi bija sētsvidū.

Tēvs klunkuroja apkārt sagumis un kluss.

— Varbūt tomēr maķenīt vēl nogaidīsim. Gan jau mums par visu paziņos.

Viņš to teica, kā gribēdams aizkavēt pēdējo izšķirīgo soli. Taču viņa balss skanēja necerīgi.

Māte kļuva nepacietīga.

— Ko ta mēs varam sagaidīt?

Tēvs neatbildēja. Viņš zināja, ka pār mums valdīja un noteica rakstītpratēju šķira. Likums viņa uztverē bija pats bīstamākais. Pavirši raugoties, likums šķita lojāls, bet tēvs zināja, ka pret nabaga ļaudīm tas vēršas ar bardzību.

— Tik un tā nekas cits neatliek, — māte izaicinoši piebilda.

Neviens nešaubījās, ka par meža degšanu būs jāatbild maniem vecākiem. Tāpat arī nešaubījās par to, ka man draud brīvības atņemšana. Neviens neatnāca, lai pavaicātu, vai mums kas zināms. Advokāts arī nerādījās. Es gan pūlējos mierināt savus vecākus, tomēr bez panākumiem. Viņi, nabadziņi, visvairāk baidījās no likuma. Vientuļi un nezinoši viņi sēdēja vakaru pēc vakara, spriedelēdami par notikumu.

Pēc meža degšanas bija aizritējusi viena nedēļa. Taču par policijas priekšnieku mēs nekā nedzirdējām. Kādā dienā es satiku vienu no zēniem, kas ari bija piedalījies gājienā.

— Mēs ieteicām, ka vajadzētu salasīties kopā visiem, kas piedalījās gājienā, bet meitenes negrib, — viņš man stāstīja.

— Kāda tam jēga? Tas nemaz nav vajadzīgs, — es atteicu.

— Mums jāvienojas, ko teikt. Notiks taču pratināšana.

— Ugunskuru aizkūru es. Es par to atbildu.

— Skaidrs, ka mēs tev palīdzēsim. Mēs taču visi piedalījāmies ugunskura dedzināšanā.

Baiļojos, ka man atņems krustu. Viņi grib noņemt no maniem pleciem mocekļa apmetni. Visas mokas es jau biju daļēji izcietis un gribēju labprāt ciest līdz galam.

— Es nekādu palīdzību nevēlos. Visu atbildību gribu uzņemties viens.

Zēns izskatījās apjucis, bet tai pašā laikā priecīgs.

— Domā, mēs esam gļēvuļi? Skaidrs, ka cietīsim visi.

— Nedomāju, ka jūs esat gļēvuļi, tikai atbildīgs gribu būt viens pats. Beigu beigās visus viņi taču nevar ietupināt.

— Cietumā tevi nekādā gadījumā neietupinās, — zēns skaidroja. — Tu esi pats jaunākais no visiem, kas piedalījās šajā gājienā. Ļaunākajā gadījumā tevi ieliks labošanas iestādē. Bet mums, protams, uzliks naudas sodu.

Labošanas iestādes pieminēšana mani ārkārtīgi aizskāra. Es jutos degradēts. Ja nu mani kaut kur ietupinās, lai tad tas būtu cietums. Vislielāko vilšanos man sagādāja norādījums, ka mani varētu ievietot labošanas iestādē.

Tāda iestāde atradās kādu jūdzi attālu no mūsu mājām. Tās zēni mēdza stāvēt pie žogiem un mangot no

garāmbraucējiem šņaucamo tabaku. Zēni izskatījās samaitāti un netīri.

— Es pieprasīšu, lai vainu par meža dedzināšanu ļauj uzņemties man vienam pašam, bet labošanas iestādē neiešu. Tad labāk nonāvēšos, — es sacīju.

x

Beidzot atkal atnāca policists ar savu suni. Divās nedējās mani vecāki bija redzējuši likuma kalpu vairāk, nekā visā mūžā.

— Dots rīkojums, ka rīt pulksten četros pēcpusdienā tev jāierodas pie policijas priekšnieka, — viņš man paziņoja.

Viņš pūlējās izlikties pēc iespējas bargāks, tomēr izskatījās ar nez ko neapmierināts.

— Vai man kas jāpaņem līdz? — es vaicāju.

— Notiks tikai nopratināšana, — viņš strupi atcirta, nepieļaudams nekādus citus jautājumus.

Vēl viena darba diena gāja zudumā. Braukdams cauri ciemam, es jutos kā pazudis. Jaunsaimnieki ar skatieniem pavadīja mani un divriteni. Likās, ka viņi man aiz muguras sačukstas un mēļo, saka to, kas nav domāts manām ausīm.

Kādu laiciņu man vajadzēja sēdēt iecirkņa policijas priekšnieka gaišajā vasaras verandā. Biju atnācis par agru. Policijas priekšnieka rakstvedis bija gaudens. Beidzot šis rakstvedis iznāca ārā un aicināja mani iekšā.

Jutos aplam izbijies. Pēkšņi manī uzliesmoja visas iedzimtās bailes likuma un tā izpildītāja priekšā.

Policijas priekšnieks bija paresns, blonds. Viņš sēdēja

aiz gaiša galda, kas bija apkrauts ar papīru kaudzēm; tām virsū bija uzlikts zīmogspiedis. Pats priekšnieks pašlaik izskatījās kā civila persona. Nemaz neatgādināja lādu vīru, kam jāsaskaras ar slepkavībām, noziedzniekiem un jānoteic cilvēku likteņi, ieslogot tos cietumā. Pie blakus galda sēdēja kuprītis rakstvedis un, acu nepaceldams, kaut ko rakstīja.

— Man ienācis ziņojums par meža degšanu, — priekšnieks iesāka. — Jūs esat nodarījuši lielu postu. Mežs pieder akciju sabiedrībai «Jaunsaimniecība», un tā, bez šaubām, prasīs atlīdzību. Arī man vajadzētu jūs saukt pie atbildības. Šajā laikā ir aizliegts mežā kurt ugunskuru. Šo lietu vajadzētu nodot tiesai. Meža dzēšanā piedalījās daudz cilvēku un arī karaspēks. Notikums ir ļoti nopietns.

— Jā, — es piekritu.

— Kas šajā gājienā aizkūra ugunskuru? — viņa balss skanēja gandrīz laipni.

— Es. Es viens pats, — atbildēju.

— Un kas to ieteica darīt?

— Es pats. Es iekūru ugunskuru, neviena nepamudināts.

— Tātad jūs atzīstāties?

— Protams. Es to izdarīju viens pats, — es atkārtoju.

— Jūs savu vainu nenoliedzat?

— Nē.

— Tas ir viss, ko es gribēju zināt. Tagad jūs varat iet. Jums paziņos, kad lieta nonāks tiesā.

Pratināšana beidzās, iekams tā īsteni bija sākusies. Es aizgāju, pat lāgā neapjauzdams, ka nopratināšana jau beigusies. Neziņa kļuva vēl lielāka nekā iepriekš. Nožēloju, ka priekšnieks mani nebija rājis.

Gaidas tagad kjuva pats briesmigākais moku rīks. Dienu smagums gūlās uz krūtīm un mani smacēja. Jaunsaimnieku vidū sāka izplatīties dažādas baumas par izdegušā meža zaudējumu atlīdzību. Vecāki bija sagatavojušies pamest savu jaunsaimniecību. Cilvēki, kurus satiku, jau uzskatīja mani par cietumnieku. Mājās baiļojās man uzticēt atbildīgu darbu. Es pats labprātīgi vairījos no cilvēkiem un nevienu negribēju satikt. Izdegušais mežs kalnā pletās melns un nedzīvs, bet es to biju ieslēdzis savā sirdī. Tagad es mežu ienīdu, jutu, ka nekad vairs nevēlēšos to redzēt.

— Esot bijusi tiesa, — kādu dienu man sacīja viens no jaunsaimniekiem.

— Vai patiesi?

— Jā, vakar. Vai tad tu nekā nezini?

Vēlāk satiku policistu.

— Ja tevi atbrīvos no soda nosacīti, tad es būšu tavs sargs, — viņš teica pamirkšķinādams. Apmierināts viņš nebija.

Nakti es nevarēju aizmigt. Visu laiku gaidīju, ka nāks man pakaj. Mani pagalam bija pārņēmušas rūpes par to, ka vecākiem būs jācieš manu iedomu dēj un manas vainas dēj jāpamet jaunsaimniecība.

Nākamajā dienā aizbraucu pie policijas priekšnieka. Es vairs ilgāk nespēju mocīties un gaidīt.

Priekšnieka istabā nekas nebija mainījies. Gaudenais, bālais rakstvedis kvernēja pie galda, itin kā visu laiku to nebūtu pametis. Pats priekšnieks, mierīgs un laipns, sēdēja pie sava rakstāmgalda. Es stomīdamies pateicu nāciena ieganstu.

— Tiesas sēde notika pirmdien, — it kā galīgi būtu aizmirsis to, kas mani ik brīdi, ik minūti, dienām un naktīm bija mocījis, viņš sacīja.

— Kāds tad bija spriedums?

— Es meža degšanas lietu neierosināju.

— Nē? — es vaicāju.

Pēc ilgajām gaidām jutos vilies.

— Akciju sabiedrība «Jaunsaimniecība» negribēja nekādu atlīdzību par nodegušo mežu. Patiesībā man vajadzēja jūs saukt pie atbildības par ugunskura dedzināšanu neatļautā laikā. Bet mani tas neinteresēja. Dzēsēji arī laikam tāpat iztiks bez atlīdzības. Lieta nenonāca tiesā. Es to novērsu. Pietika ar policijas izmeklēšanu.

Pēc pirmā satraukuma es jutos tā, kā jūtas cilvēks, kuram ārsts pateicis, ka slimība, kas viņu nomocījusi dienām un naktīm, nedraud ar nāvi. Uz policijas priekšnieka galda krita saule, valsts policijas priekšnieka saule, kas no jauna bija atguvusi savu zeltaino mirdzumu.

Priekšnieks sēdēja un, šķiet, kaut ko domāja.

— Ja nav sūdzētāja, tad nav arī tiesas sprieduma. Tomēr man nepatīk, ka jūs mežā dedzināt ugunskurus. To iegaumējiet, — viņš aizrādīja.

— Es nekad neesmu gribējis aizdedzināt mežu, — priekā trīsēdams, apgalvoju.

— Es jums ticu. Bet turpmāk iegaumējiet manus vārdus.

Uzbudinājuma atspere, kas visu laiku bija uzvilkta, piepeši atslāba. Es tūļīgi pasveicināju un devos ārā, pat nepateikdamies.

— Kā tad tev izgāja? — tēvs vaicāja, kad es ilgu

laiku biju sēdējis, nespēdams atvērt muti. — Vai mums no šejienes būs jāaiziet?

— Nav nekāda sprieduma. Es visu nokārtoju. Esmu brīvs cilvēks. Pat soda nauda nav jāmaksā.

Sākumā tēvs man neticēja.

— Es to nokārtoju ar policijas priekšnieku, — es stāstīju, juzdamies varens tagad, kad viss nemiers bija izgaisis. — Atlīdzību neviens nepieprasīs. Lieta pat nav nonākusi līdz tiesai.

— Diez vai viņam nevajadzētu aizsūtīt kādas divdesmit olas? — māte vaicāja, no prieka kā apskurbusi.

— To visu es nokārtoju, un lieta nenonāca līdz tiesai, — es dižojos.

Tēvs piecēlās un izgāja ārā. Viņš paņēma lāpstu, devās uz līdumu un sāka rakt.

XII

Pašvaldības varasvīra meitene, kas bija piedalījusies gājienā, stāvēja pie taisnās, kuplo bērzu ieskautās alejas, kad es ar divriteni braucu tur garām. Alejas viņā galā pacēlās meitenes tēva dzeltenā vasarnīca. Tālāk es saskatīju arī pašu gaišmataino varasvīru, kas, pat darbdienā uzlicis baltu apkakli, rosījās un strādāja pa dārzu.

— Ar meža degšanu viss nokārtots, — es lepni ierunājos un apturēju divriteni.

Meitene gurdi pamāja. Viņa bija aptuveni tajā vecumā, kad no viņas, skatoties pēc apstākļiem, varēja izveidoties vai nu izlaidīga palaidne, vai kupla ģimenes māte un augstprātīga kundzene.

— To taču es zinu, — viņa pašpārliecināti atbildēja.

— Policijas priekšnieks negribēja lietu nodot tiesai. Es to nokārtoju, kad biju tur aizbraucis. Starp citu, mums visiem nekas nedraud. Beidzot viņš nācis pie prāta.

Meitene pilnā balsi iesmējās.

— Ak tad tu paliki uz brīvām kājām? — Pirmo reizi viņa mani uzrunāja ar «tu». — Vai zini ar, kāpēc? Domā, es nesaprotu, kāpēc tu vari staigāt brīvībā?

Lai gan es tam nepiekritu, tomēr viņas lielā pašpārliecība mani vērta nedrošu. Negribēju izlikties ziņkārīgs.

— Tā tas bija. Mani stingri nopratināja, bet es visu noskaidroju.

Meitene no jauna skaļi iesmējās.

— Tā tas nebija vis! Tas notika tāpēc, ka gājienā piedalījos es. Mans tēvs runāja gan ar akciju sabiedrības kungiem, gan ar pašu policijas priekšnieku. Tev jāpateicas man. Viņi apsolīja šo lietu izbeigt, tikai turpmāk lai paturot tevi acīs, — meitene stāstīja.

Atkal pavīdēja policists, kam mani vajadzēja uzraudzīt. Sods bija nosacīts.

— Tie ir meli! — es izsaucos.

— Itin nemaz. Bagātnieki negrib kādu cilvēku apcietināt, ja viņu pašu bērni arī piedalījušies tajā pasākumā. Viņi tevi nevarēja sodīt, jo tad arī mums iznāktu nepatikšanas. Tādēļ viņi atzina, ka būs labāk, ja tu šoreiz paliksi uz brīvām kājām.

— Melo tavu melošanu! — es kliedzu aizsmakušā balsī, taču pats sapratu, — tikai tāpēc esmu palicis brīvs, ka nelaimīgajā naktī biju kopā ar privileģētās šķiras bērniem.

PIRMAIS PABALSTS

I

Lapsu alā es biju rakstījis savus pirmos dzejoļus. Vakaros un svētdienās es to darīju mežā. Manī bija tik liela paļāvība uz vidi, kurā rakstīju dzejoļus, ka ticēju — tie kļūs par dižu poēziju jau tāpēc vien, ka rakstīti šādos apstākļos. Pieņēmu, ka zeme un māli, kas no manām rokām krita uz papīra, saplūdīs ar dzejoļu saturu un piešķirs tiem nozīmi.

Mani dzejoļi bija ļoti skumji. Visbiežāk tie beidzās ar disonansi; tajos uzvaroši dominēja nāve un sešpadsmit gadu veca puiša melanholija. Dzejoļi bija gluži kā galvaskausi — īsta kapliča.

Tie sākās vienmēr ar ainavu tēlojumu. Dzejoļos nebija itin nekā no mana vecātēva spēcīgajiem nostāstiem par iebūviešu dzīvi. Tie nevēstīja arī par vecāku ilgajiem klaušu gadiem Eklandē. Pēc manām domām, viņu ikdienišķā, trūcīgā dzīve nebija ievērības cienīga. Es nebiju «sociāli» noskaņots. Mani dzejoļi lielākoties pauda vientuļnieka rotaļu ar spalvu.

Mana valoda bija smaga, sarežģīta, grūta skolas grāmatu valoda. To biju mācījies skolā, apguvis tieši tautskola. Neviens tur nemācēja rakstīt tik sarežģītus teikumus kā es. Mana dzejoļu valoda bija rāpuļojoša proza, kas liču loču kā vīteņaugs pacēlās no zemes.

Man vispār bija grūti izteikties tā, lai teikums būtu gluds. Lasītāji domāja, ka vēl sekos turpinājums; es negribēju būt daudzvārdīgs, bet lakonisks. Tomēr man allaž likās, ka doma vēl nav izteikta diezgan skaidri. Starp izsacītajiem vārdiem bija neskaitāmas jautājuma zīmes. Es vienmēr apbrīnoju tos cilvēkus, kas prata runāt gludi un lakoniski.

Sacerot dzejoļus, es pūlējos, lai vārsmas iznāktu pēc iespējas īsākas. Centos domas sakārtot atsevišķos īsos dzejoļos. Mocījos ar kompozīcijas grūtībām.

ii

Dziņa dzejot mani pārņēma laiku pa laikam. Esmu pārliecināts, ka dzejošana aizpildīja kādu citu funkciju — seksuālo. Es nemācēju dejot, tādēļ gribēju kaut kā citādi izcelties meiteņu acīs. Tāpēc ka nepratu dejot, es gribēju kļūt par dzejnieku. Cerēju, ka ar saviem dzejoļiem savaldzināšu meitenes. Šejienes jaunsaimnieku meitas par dzeju neinteresējās.

Sēdēt un apcerēt tēlus, kas drūzmējās smadzenēs, — tā bija vientuļnieka laime.

Tagad es vairs nezinu, kuri dzejnieki mani ietekmēja. Gadījuma pēc es agri iepazinos ar Olas Hansona^6 un Sigbjerna Obstfeldera^7 darbiem. Frēdinga^8 dzejoļus iepazinu ar atturībnieku bibliotēkas starpniecību. Grāmatu dēļ es iestājos «Labo cilvēku ložā». Šis atturībnieku bibliotēkas piecdesmit ēru grāmatiņas zilā sējumā bija īstā zelta bedre. Te es guvu savu pirmo patieso intelektuālo pārdzīvojumu. Tā kā atturībnieku biedrībai trūka jauniešu, tad mani piespieda uzņemties sekretāra pienākumus. Sapulcēs es sēdēju un rakstīju kokainus, neinteresantus protokolus. To darīju ar mīļu prātu, lai tikai varētu dabūt grāmatas. Ar prieku pacietu arī brāļa izsmieklu, ka es esot salda piena dzērājs. Pat vecākiem nepatika mana iestāšanās atturībnieku biedrībā. Tieši

tāpēc, ka tā bija biedrība. Viņi ienīda jebkuru biedrību, jebkura veida apvienību.

Par visām tām zobgalībām, ko izcietu tāpēc, ka biju atturībnieku ložas biedrs, es nopirku tiesības lasīt visas šīs, manuprāt, gaužām saturīgās grāmatas zili pelēkos sējumos. Laikam gan neviena universitātes bibliotēka nevienam studentam nebūs devusi tik bagātu lasāmvielu kā man šī atturībnieku bibliotēka. Tajā bija Hēkela «Dabas radīšana», Juhana Bojera un Hansa Larsona romāni, Heidenstama «Karolienieši», Strindberga «Zviedru likteņi», Gustava Jansona «Paradīze» un Džeka Londona «Džons Finkelmans». Kad visas grāmatas bija izlasītas, es atturībnieku darbu atmetu.

Tai pašā laikā sāku rakstīt dzejoļus, kā man likās, savā īpatnā stilā. Ar nepabeigtiem fragmentiem piešvī-kāju visus iespējamos papīra gabaliņus, kas nāca manās rokās. Vārsmu zilbes skaitīju uz pirkstiem, kamēr vai roka pagura. Si rēķināšana aizņēma vairāk laika nekā pati rakstīšana.

Turklāt es mēģināju iemācīties daiļrakstīšanu. Mani kricelējumi bija līdzīgi milzīgām līču loču vagām. Mēģināju tos pārveidot. Ja kaut viena rinda man neiznāca labi, es visu dzejoli pārrakstīju par jaunu. Glītrakstīšanas skolotājam nebūtu bijis centigāka skolnieka par mani, kaut arī biju neapdāvināts. Bet dzejoļu saturs joprojām bija ainavas. Un ainavu vidū es pats. Dažreiz mēģināju tajās iesaistīt jaunsaimniekus. Tomēr visbiežāk paliku viens pats. Man noveicās.

III

Vietējo avīzi mēs saņēmām otrā dienā pēc tās iznākšanas. Tā iznāca tikai trīs reizes nedēļā. Bez vietējām

ziņām tā mazliet pastāstīja par notikumiem valstī, bet galvenais materiāls bija ziņas par ūtrupēm un nāves sludinājumi. Šos sludinājumus lasīja sevišķi uzmanīgi. Lasāmvielu es visvairāk smēlos no vietējām avīzēm, un tās mani ārkārtīgi ietekmēja. Es sevī pārdzīvoju gan avīžu stilu, gan arī to, ka avīzēs rakstīja par man zināmiem notikumiem. Iespiestais vārds manā apziņā konkretizēja īstenību.

Ar avīžu palīdzību slaveni tika laupītāji, slepkavas, nolaidīgi vilciena vadītāji, atcelti bankas direktori un politiķi. Vietējā avīzē nekad ne ar pušplēstu vārdiņu nepieminēja kādu grāmatu, izņemot tos gadījumus, kad grāmatas autoru apzaga vai noslepkavoja. Nedaudzie avīzēs ievietotie attēli visbiežāk bija nezināmas personas, kuras meklēja iestādes, — to uzskatīja par avīzes galveno uzdevumu. Tāpēc, ja avīzē kādu cildināja, tad parasti ir mani vecāki, ir es pats šādā cildinājumā pa daļai samanīju nozieguma piegaršu.

Avīzē sāka ievietot arī sodītu kara laika spekulantu attēlus. Karš tomēr bija ietekmējis jaunsaimniekus, šos individuālistus. Šādu rakstu iedvesmots, es sacerēju savu pirmo kaujas dzejoli «Kara laika spekulants».

Pa ielām klaipā spekulants,

Jo laika viņam gana.

Ar dzīvi apmierināts viņš,

Ja naudu makā mana.

Ir sudrabā tā spieķis kalts,

Neko viņš sevim neliedz.

Un lūpas rotā smaidiņš salds, Kad «kukuli» viņš pasniedz.

Viņš ieiet mākslas salonā Kā cēls un vēlīgs pircējs,

Šķiet, gleznu pazinējs tik smalks, Ja parakstu ir lasīj's.

Pērk kaudzēm dārgas grāmatas, Kas iesietas jo grezni.

Un viegli naudu kaisa tas Ar pirkstiem gredzenotiem.

Pat dimantus viņš iekāro Un izmeklē tos braši,

Tad lepnā kārbā sūta tos Uz mājām sievai knaši.

Un mājup rāmi solo viņš,

Kad savus darbus veicis.

Sis sabiedrības parazīts Par hiēnu viņš kļuvis.

Dzejoli es pārrakstīju un drošības labad apakšā minēju jaunsaimniecības nosaukumu. Pirmo reizi saņēmu drosmi iesūtīt dzejoli mūsu pašu avīzei.

Es kaunējos, kad biju iemetis vēstuļu kastītē šo ne visai dziļi izjusto savārstījumu, bet tad jau bija par vēlu.

— Es sākšu rakstīt avīzei. Sacerēju šo dzejoli, — es teicu mātei un nolasīju sacerējumu.

— Piesargies! Avīzē min tikai tādus cilvēkus, kas izdarījuši ko nelāgu. Nule tu esi izkļuvis no sprukām. Va ta tev ar to vēl nepietiek? Tu taču atrodies uzraudzībā, — māte aizrādīja.

Policists, Baltais Nēģeris, kā mēs viņu saucām, pats bija teicis, ka esot mans uzraugs.

rv

Notika brīnums. Nākamās nedēļas beigās es saņēmu vēstuli no vietējās avīzes redakcijas. Tajā bija tikai nedaudzi vārdi: «Dzejoli iespiedīsim sestdienas numurā.»

Tā bija pirmā ar rakstāmmašīnu rakstītā vēstule, ko saņēmu savā mūžā. Garajā nedēļas otrajā pusē es mocījos gaidās. Sestdienas numuru mēs saņemsim tikai svētdienas pēcpusdienā. Nebija tāda cilvēka, kas spētu saprast bezgala dziļo saldkaires un sāpju izjūtu, kāda mani bija pārņēmusi.

Jau tas vien, ka dzejoli iespiedīs, manī modināja pārliecību, ka esmu sacerējis meistardarbu, kas pārmainīs visu manu dzīvi. Aiz kautrības es līdz šim uzrakstītos dzejoļus nevienam netiku rādījis. Nebija jau arī tāda cilvēka, kam varētu uzticēties. Dzejoļu vērtība cilvēkiem bija apslēpta.

Pēc avīzes redakcijas vēstules saņemšanas es savai iepriekšējai dzīvei pārvilku svītru. Šī vēstule bija mana mūža robežstabs. Es biju saņēmis iespiedkrāsas svēto sakramentu.

Vēstuli nēsāju sev līdzi tīrumā. Vakaros nesu to uz mežu. Ar spraudīti piestiprināju pie koka un lasīju, stāvēdams pēc iespējas tālāk. «Dzejoli iespiedīsim sestdienas numurā,» es skaļi lasīju priedēm un bērziem.

Apskatīju kādu vecu laikrakstu un pūlējos iztēloties, kā avīze izskatīsies, kad tajā būs iespiests dzejolis. Centos uzminēt, ar kādu burtu rakstu un kādā nodalījumā dzejolis tiks iespiests, lai gan man nebija ne mazākās nojausmas par materiālu sadali un avīzes stilu.

Nedēļas beigās manas gaidas kļuva neciešamas. Es meklēju iemeslu, lai sestdienas vakarā varētu ar divriteni aizbraukt uz provinces pilsētu un dienu ātrāk saņemt avīzi. Šajā pilsētiņā es vēl nebiju bijis. Tikai ar lielu gribas spēku apslāpēju šo vēlēšanos.

Svētdien ap pulksten divpadsmitiem, kad avīzi varēja sagaidīt, mani parņēma tāds nemiers un nepacietība, ka vairs nezināju, ko iesākt.

Gaidas mani dzina pāri laukiem uz mežu, tad atkal uz mājām, lai redzētu, cik ir pulkstenis. Visi jutās bezrūpīgi, kā jau svētdienā. Brālis gulēja virtuvē ūz dīvāna un krāca, viņa sejā bija redzami ieskrambājami pēc bārdas skūšanas. Vecāmāte kā rāms putns klimta savā kaktiņā pie pavarda. Tēvs bija uzvilcis tīru kreklu un aizgāja pie zirga. Cilvēki istabā runāja par ikdienišķiem notikumiem. Nomācošā lieluma mānija un vientulības jūtas, kas mani urdīja, modināja dziju pretīgumu par citu cilvēku sīko pasaulīti.

Aptuveni ap pusdienas laiku manī iedzirkstījās spīdoša iedoma. Man likās, ka dzejolis uz māj niekiem atstās lielāku iespaidu, ja tad, kad pienāks avize, manis paša nebūs klāt. Tā rīkojoties, mana saldkaire sasniegtu kulminācijas punktu.

Ja es nebūšu mājās, kad viņi ieraudzīs dzejoli un to izlasīs, tad pārnākdams mājniekus pārsteigšu satraukti apspriežot šo notikumu.

Kad luga efektīvi būs nospēlēta, tad izsauks rakstnieku, lai viņu suminātu.

«Es nezināju, ka dzejolis jau iespiests. Sacerēju to kādreiz, kad man nebija nekā cita ko darīt. Avīze laikam gribēs nopirkt vēl cilus manus dzejoļus, ja vien tos dabūs,» es viņiem varbūt teikšu.

Ja cilvēks kļuvis slavens, tad viņš var atļauties būt pieticīgs.

Kad steidzos projām, man atbilde, ko teikšu, kad atgriezīšos, jau bija gatava.

v

Ezers atradās stundas ceturkšņa gājienā no mūsu jaunsaimniecības. To ieskāva koptas pļavas. Ezers bija akciju sabiedrības «Jaunsaimniecība» «zilā acs». Visos sludinājumos varēja lasīt: «Jaunsaimniecība tuvu skaistam ezeram» utt. Sis ezers laistījās kā zila jūra uz visām akciju sabiedrības afišām. Tas bija īsts afišu ezers, aptuveni simt hektāru liels un gluži apaļš. Ūdens tajā bija mālains.

Uz apkārtējiem pakalniem atradās vairākas jaunsaimniecības. Pienācis pie krasta, es bez atļaujas paņēmu laivu un īros ezerā. No šejienes es labāk varēju saredzēt jaunsaimniecības un zemes paugurus — ainavu, kuru pēc pāris stundām apjūsmos mans dzejolis.

Iebraucu pašā ezera vidū. Pūta brāzmains vējš. Mani bija pārņēmis neizsakāms svinīgums un bramanība, un man vajadzēja izdarīt kaut ko neparastu. Cerībā, ka vismaz viens otrs jaunsaimnieks mani no krasta saredz, es izģērbos un ielēcu ezerā.

Peldēju visai vāji. Kā jau tādi sauszemes iedzīvotāji, kurus no bērna kājām biedē ar ezeriem, upēm un vienalga kādiem iīdeņiem, es nekad nebiju iemācījies pareizi peldēt. Mans peldēšanas veids bija izbiedēta sauszemes iemītnieka plunčāšanās ūdenī.

Sākumā es turējos laivas tuvumā. Neuzņēmos lieku risku. Vējā viļņojās ūdens. Laiva ar drēbēm šūpojās man blakus kā šunelis. Taču baiļojos, vai tie, kas mani ieraudzīs no krasta, nedomās, ka es visu laiku turos pie laivas malas. Tas izskatītos pārāk vienkārši. Tāpēc sāku peldēt ar plašākiem vēzieniem. Peldēdams mēģināju dziedāt. Pār galvu man pārvēlās vilnis. Es peldēju pret vēju.

Nu es biju vientuļš savā iekšzemes jūrā. Tālie krastmalas iedzīvotāji šķita kā dekorāciju varoņi. Jaunsaimnieki jūru pazina tikai pēc litogrāfijām, kas karājās virs viņu gultas. Manai izdarībai tāpēc viņos vajadzēja iedvest cieņu. Mana vientuļā peldēšanās viņiem liksies kā varoņdarbs. Tas būs lepns ievads visam, kas sekos sakarā ar avīzē iespiesto dzejoli. Avīzi viņi saņems pulksten divpadsmitos un tad skaļi lasīs.

— Viņš nupat pavisam vientuļš peldēja ezerā, — tie sacīs. — Kā gan tas iespējams? — tie vaicās. — Tad jau viņš iepriekš bijis pilsētā un sacerējis šo dzejoli.

Viņiem nebija ne mazākās nojausmas, kā jāraksta dzejolis. Viņi taču nebija publicisti.

— Viņš bez atļaujas paņēmis manu laivu, — varbūt bildīs laivas īpašnieks.

Taču šo piezīmi apslāpēs mana slava.

— Zēnam galvā tik daudz citu jautājumu, ka viņš pat

neiedomājas pavaicāt, kam laiva pieder, — kāds gudrinieks paskaidros.

Visus jautājumus vispār atrisinās gluži citādi, tos ietekmēs panākums sakarā ar dzejoja iespiešanu.

Tā peldēdams un nododamies pārdomām, biju galīgi aizmirsis, kur atrodas laiva. Ar noteiktiem starpbrīžiem uzšļāca kāds vilnis un atglauda man matus. Dažreiz es vilni pamanīju pa gabalu un paniru zem tā. Es gribēju ezeru izaicināt. Gribēju protestēt pret savām agrākajām bailēm no ūdens. Šīs bailes tagad biju pārvarējis.

Dažs labs kādreiz izvilka no ūdens savu māsu vai brāli, kas no steķiem bija iekritis ezerā un varēja noslīkt, bet es tagad pievārēju pats savas bailes. Nostāsti par negadījumiem starp ūdens rozēm un meldriem man likās nenozīmīgi. Mans pasākums manī iekvēlināja lieluma māniju.

Piepeši es ūdenī pagriezos pret krastu. Jutos noguris. Noģidu, ka ilgi peldēt vairs nespēšu.

Tad ieraudzīju, ka laiva jau aizslīdējusi tālu. Vējš to strauji dzina prom no manis. Laiva virzījās uz kādu nenoteiktu punktu krastmalā, kas man šķita ļoti tālu.

VI

Tai pašā mirklī šajā nelielajā ezerā sākās cīņa par dzīvību. Pēkšņi mani savā varā turēja slīkoņu gļotainie rēgi. Mani tuvinieki kļuva tie, kam ezerā bija noslīcis brālītis vai māsiņa. Mani īstenieki kļuva tie, kas bija izvilkuši no ūdens krītamās kaites slimniekus, kuri dažreiz ieveļas ezerā no steķiem vai klinšu radzēm un kuru drēbes piepūtušās no ūdens kā maisi. Zeltainā vīzija,

kas mani apņēma pirms neilga laika, bija galīgi izgaisusi.

Es mēģināju panākt laivu, bet, lai cik spēcīgi peldēju, tomēr manīju, ka netieku ne soli tai iuvāk. Baigā skaidrībā apzinājos, ka esmu ļoti vājš peldētājs. Laiva, vēja nesta, viegli šūpojās pa viļņiem, vienmēr attālinādamās. Ķircinādamās ar mani, tā kā gulbis slīdēja tālāk.

Pūlējos, cik spēju. Jaunsaimnieku mājas atradās tikai kādu kilometru attālu uzkalniņā. Tās pauda vienaldzību. Es tās ienīdu. Izstiepdams rokas, mēģināju sasniegt krastu. Ar skatieniem pūlējos ubagot, lai kāds mani ieraudzītu.

Izdarot dažus vēzienus, jutu, ka viena kāja saraujas. Tas nebija nekas negaidīts. Muskuļi un dzīslas ar spēju rāvienu savilkās. Likās, viena kāja būtu īsāka. Tā kļuva nespēcīga. Man šķita, ka esmu kāju pazaudējis. To bija savilcis krampis.

Es ļoti izbijos, izdarīju dažas kustības tikai ar rokām un manīju, ka sāku grimt. Biju zaudējis līdzsvaru.

Tagad jutu, ka grimstu, un redzēju, ka ūdens burbuļo aizvien tuvāk mutei, kā meklēdams spraugu, pa kuru varētu ieplūst iekšā. Mēģināju apgulties uz muguras un atpūsties, bet agrāk to nebiju darījis un man nepavisam nelaimējās.

Gribēju kliegt, bet pēc īsām pārdomām atzinu to par pilnīgi lieku. Tā tikai patērētu daļu sava spēka. Turklāt tuvākā jaunsaimniecība bija par tālu, lai mani sadzirdētu. Ja nu arī mani kāds sadzirdētu, tad es tomēr nespētu tik ilgi noturēties uz ūdens, kamēr piesteidzas palīgā. Ar kliegšanu es tikai sevi padarītu smieklīgu. Tāda nāve nekādā ziņā nebūtu varoņa nāve.

Tai pašā laikā noteikti zināju, ka, gadījumā ja es padotos, drīz pienāktu gals.

Карее nemana nevienu cilvēku? Vai lad visi sēž istaba un lasa manu dzejoli?

Jutu kā šajā posta man kas jādara.

Aptuveni pusceļā līdz krastam auga niedru puduris. Tas bija dažu metru platumā. Es vienmēr domāju, ka ezers tajā vietā ir sekls. No šejienes redzēju, ka viļņi cilā niedru kuplās skaras un niedru biezoknis izskatās kā kustīgs eļļas plankums uz ūdens.

Saņēmu visus spēkus, lai nokļūtu lidz niedru pudurim. Tagad mans mērķis bija šis puduris. Kad es aizpeldēšu līdz tam, tad varēšu atpūsties. Zināju, ka tur varēšu atpūsties. Zināju, ka tur varēšu nostāties uz kājām. Mazā niedru saliņa tajā pašā mirklī manā iztēlē kļuva par dzīvības iemiesojumu.

VII

Bija aizritējusi vismaz pusstunda, kamēr es, turpat vai grimstot, aizsniedzu niedru puduri. Man atmiņā pavīdēja varde ar norautu kāju, mazs vardulēns, ko biju redzējis kādā akā. Varde nemitīgi peldēja aplī pa to. Iedomājoties aku, ezers man šķita ārkārtīgi dziļš.

Pārsteigts es tomēr manīju, ka tuvojos niedru salai. Kad biju no tās tikai metrus desmit, saskatīju, ka niedru saliņa visu laiku līgojas. Niedres vārīt vārījās. Viļņi to mīkstos stiebrus raustīja šurpu turpu. Brīžiem lielākā daļa augu pazuda zem ūdens. Spēju saredzēt tikai atsevišķus stublājus, kurus viļņi mētāja uz visām pusēm. Likās, niedres pašlaik dīgtu.

Kad biju piepeldējis tik tuvu, ka varēju jau mēģināt satvert augus, mīkstās un gļotainās niedres slīdēja no manis projām. Tai pašā laikā jutu, ka to stiebri pinas

starp kāju pirkstiem un rokām. Sapratu, ka esmu iepeldējis niedru puduri. Niedres apvijās ap manu augumu un vērta to smagāku.

Taisīju vēl dažus juceklīgus vēzienus, pēc tam ļāvu kājām slīdēt lejup un augumam atslābt. Atvēru muti un grasījos beidzot atvilkt elpu, jo biju ārkārtīgi noguris.

Bet tad nāca pārsteigums.

Es neatradu ezera dibenu niedru puduri.

vm

Domas sāka darboties tikai pēc īsa laiciņa. Jutu vienīgi pārsteigumu un izbrīnu. Sākumā pat nepaguvu apjaust bailes.

Miesa tagad pati reģistrēja sajūtas. Biju turējis muti plati atvērtu un dziļi iekampis salto malku, kas piepildīja plaušas. Pacēlies atkal virs ūdens, atrados kustīgā niedru pudura vidū. Manu galvu apvija niedru vainags.

Kopš šā brīža manī uzliesmoja pārliecība, ka jāmirst. Viss ap mani šūpojās gluži tāpat kā niedres. Galvā šalca it kā attāla mūzika; šo sajūtu laikam radīja manī ieplūdušais ūdens. Mēģinājums atkāsēties un to izspļaut laupīja pēdējos spēkus. Ūdens mani smacēja. Tiklīdz gribēju to izspļaut, tā sāku grimt.

Vēlreiz pūlējos atgulties uz muguras un atpūsties. Ieraudzījis savu augumu ar savilktām kājām, ar niedrēm apvītiem gurniem, izplestiem ceļgaliem un balto miesu, es skaidri saskatīju miršanas ainu. Tā es gulēšu. Ūdens apskalotā baltā miesa likās ireāla. Tā mani arī atradīs. Te beigsies kāda cilvēka dzīve.

Sāku grimt..

Kā nemaņā atcerējos avīzē iespiesto dzejoli. Avīze tagad būs pienākusi. Šķita, es pat redzu, kā tā guļ uz virtuves galda dzeltenās vaskadrānas. Māte paņem brilles. Vispirms viņa palūkojas nāves sludinājumos. Tad, pārlaidusi acis vietējām ziņām, sāk lasīt pārējo.

Kaut kur ir iespiests dzejolis. Vai nu labajā vai kreisajā lappusē. Pēkšņi māte paliecas uz priekšu. Tad pasauc tēvu. Arī viņš pieliecas. Pirmo reizi māte lasa manu iespiesto vārdu. Vecāki tagad runājas par savu dēlu, kas uzaudzis viņu šaurajā ligzdā, bet nu izpleš spārnus lidojumam plašajā pasaulē.

«To viņš sacerējis un licis iespiest avīzē,» es dzirdu mātes balsi.

«Avīzē mēdz rakstīt tikai par noziedzniekiem. Viņam tak nenotiks nekas Jauns? Nez vai tas labi darīts?» tēvs prāto.

«Kazi, kur viņš tagad varētu būt?» māte vaicā.

«Viņš ir miris!» es gribētu izsaukties, gulēdams ezerā, bet mana balss viņus neaizsniegs.

Pa to laiku es grimu. Kaut kur virs galvas plandēja avīze ar iespiesto dzejoli. Brīžiem tā vēdīja augstu pie debesīm, brīžiem tālu pār krastu.

Dzejolis ... avīze ... mans augums ... visu aizskaloja ūdens.

Es grimu un grimu.

IX

Dažus mirkļus es sēdēju vai tikai pa daļai sēdēju ezera dibenā. Mākoņi virs manis izgaisa, un tomēr mani it kā apņēma mākonis. Jutu mūžīgu tumsu un reizē vāju krāsu vizmu. Manu miesu ietvēra niedres un dūņas. Šķita, tās

apskauj arī plecus. Likās, ka tieku iemūrēts kādā mājā. Bet tad savāds, it kā no paša neatkarīgs rāviens mani no jauna pacēla virs ūdens.

Šoreiz, kad izniru virs ezera, mākoņi bija zilganpelēki, līdzīgi ūdenim. Man grūti bija atšķirt ūdeni no gaisa. Lāgā nezināju, kad varēšu uzdrīkstēties elpot.

Mans augums uzpeldēja augšup, un es gulēju uz muguras, lai gan centos peldēt uz krūtīm. Ikreiz, kad pamanīju kājas, tās man atgādināja nāvi un iznīcību.

Zināmi sīkumi sajuka un zaudēja secību. Ikvienā pārdzīvojumiem pārblīvētā notikumā, šķiet, trūkst hronoloģijas.

Es atrados nenoteiktā stāvoklī, ūdens, baismu un noguruma varā. Zinu, ka jutos nāvei vistuvāk tieši tajā brīdī, kad atbrīvojos no niedru pudura, nevis vēlāk. Niedres mani vilka atpakaļ. Noģidu, ka tās tiecas pēc manis. Vismazākā saskare ar kādu niedri laupīja man spēku, lai gan nupat bija licies, ka spēka vispār vairs nav. Šķiet, es vairs nebaidījos no pašas nāves, bet gan no apkārtējiem apstākļiem. Gulēt un šūpoties ezerā ar kailu miesu, atrasties viļņu varā, kamēr mutes kaktiņos burbuļo ezera dūņas, bet ap nedzīvo ķermeni peld karūsas, — visas šīs domas vai domu driskās bija neizsakāmi derdzīgas. Kurlie un mēmie miroņi, slīkoņi, kas, krītamai kaitei uznākot, novēlušies no steķiem un guļ ūdenī, piepūtušies kā maisi, it ka neskaidrā redzējumā slīdēja man garām un modināja riebumu.

Nāves veida jautājums nodarbina mirēju vairāk, nekā to varētu ticēt. Ir izteiktas domas, ka cilvēks mirdams it kā pūloties sadalīties, un viena daļa tad vērojot otru. Tāpēc arī pastāv ticība, ka nāves brīdī miesa šķiras no dvēseles. Tāpēc dzīvie dažkārt pieņem, ka mirēja domas esot sīkas un nenozīmīgas. No mirēja prasa, lai viņš pie-

rāda cēlumu un diženumu tikai tāpēc, ka mirst. Varbūt mēs nāvei uzstādām pārāk lielas prasības. Mēs aizmirstam, ka cilvēks, kas vēl nav miris, taču domā par dzīvi.

Mani joprojām nomāca apziņa, ka esmu padots briesmām tieši tajā brīdī, kad vietējā avīzē iespiests mans dzejolis.

Tas, kas notika pēc mana neveiksmīgā mēģinājuma atrast niedru pudurī ezera dibenu, man vairs nelikās kā īstenība. Man šķita, ka krampji kājā pāriet. Es atkal sāku peldēt. Biju izraudzījis par mērķi kādu punktu krastmalā un peldēju uz to, taču šis punkts aizēnojās. Es gan peldēju, tomēr neloloju vairs nekādu cerību, ka nokļūšu malā. Peldēju tikai tādēļ, lai pēdējā cīņa būtu vieglāka.

Lāgu lāgiem izmēģināju, vai spēki jau galā, bet, pabijis brītiņu zem ūdens, jutu vēl mazliet spēkus un gandrīz pats pret savu gribu pacēlos ezera virspusē. Man pat likās, ka lūdzu dievu, lai gan tai pašā laikā šķita, ka apgrūtinu viņu gluži par velti. Laikam man iešāvās prātā, ka lūgsnai nav nekādas nozīmes, ja nevaru salikt lūdzot rokas. Tā es pavisam neapzināti biju peldējis uz krastu. Nezinu itin nekā . . . neatceros itin nekā .. . par šiem pēdējiem brīžiem.

x

Kad nācu pie samaņas, manas kājas grima dūņās un es pats trīsēju aiz aukstuma. Satvēris ar pirkstiem ūdens zāles, rāpos uz krastu. Daļēji vēl biju ūdenī.

Pamazām, it kā negribīgi sapratu visu, kas ar mani noticis. Sākumā es pat neapjēdzu, ka esmu dzīvs. Manu-

prāt, atmiņa atmirst vispirms un tāpēc atgriežas vēlāk nekā visas citas jūtoņas.

Vispirms nekādi nespēju izrāpties no ezera. Tagad es atkal būtu varējis nomirt. Sāpes, atgriežoties dzīvē, bija skaudras.

Kad lēnām, solīti pa solītim no jauna apjautu īstenību, tad sāku lūkoties pēc laivas. Tā stāvēja meldros viņpus ezera. Kails es zagos cauri alkšņiem, apkārt pusezeram, lai nokļūtu pie laivas. Nesatiku neviena cilvēka.

Pēc katriem desmit soliem biju spiests apsēsties, lai atpūstos. Pasaule bija kļuvusi ačgārna. Brīžiem es pagriezos un soļoju atpakaļ. Katrs priekšmets man likās svešāds.

Kad vajadzēja brist pēc laivas, es ar šausmām raudzījos ūdenī. Tad paņēmu citu laivu un aizīros pēc savējās, kas šūpojās meldros. Ieraugot drēbes, kas gulēja laivā, domāju, ka tās ir sveša cilvēka drēbes. Arī es pats biju kļuvis cits, bet tam bija neizskaidrojama radniecība ar šo Svešinieku.

Es biju pārvērties. Aizritēja dažas dienas, iekams sāku izjust vēlēšanos dzīvot. Manī noteikti slēpās pārliecība, ka esmu bijis viņpus dzīves.

XI

Bija jau vēla pēcpusdiena, kad man laimējās pārnākt mājās. Atceļā es laiku pa laikam apsēdos uz koku celmiem un akmeņiem. Vējš šūpoja suņu burkšķus un lauka kumelītes. Es to redzēju, bet mani tas neskāra. Biju kļuvis «cits cilvēks».

Māte stāvēja pie plīts un vārīja cūkām kartupeļus, vecāmāte klimta savā kaktiņā. Visi citi rosījās pa āru.

Māte izskatījās sapīkusi, tāpēc ka laikā nebiju ieradies pie galda. Ēdienu viņa man bija nolikusi. Redzēju, ka tam virsū uzgāzts šķīvis, lai pasargātu no mušām.

— Kur ta tu visu dienu blandījies? — māte pavisam ikdienišķā balsī pārmetoši vaicāja.

Es nespēju atbildēt. Jutu sevī vēl ezera ūdeni. Arī norādījums par laiku man bija pretīgs.

— Pulkstenis jau septiņi. Vakariņas arī paēdām.

Man bija skaidrs, ka es nekad nevarēšu runāt par to,

kas ar mani notika uz ezera. Es klusēju.

— Ēdiens atrodas tur, — māte laipnākā balsī aizrādīja. — Kāpēc tu neatbildi?

Kad mēģināju runāt, man likās, ka tā nemaz nav mana balss. Es izbijos no cilvēka, kas runāja, tāpēc klusēju.

— Ed nu, ēd!

Pametis acis uz galdu, ieraudzīju vietējo avīzi, kas bija nolikta uz vaskadrānas. Tikai ar pūlēm atcerējos dzejoli, kuru ceļā uz mājām biju galīgi aizmirsis.

Pēkšņi man atmiņā spraigi atausa dzejolis. Piegāju pie galda un atvēru avīzi. Gar acīm noslīdēja nāves sludinājumi un vietējās ziņas. Vaigi sāka kvēlot. Šķirstīju un šķirstīju laikrakstu, taču to, ko meklēju, neatradu.

Dzejolis nebija iespiests.

XII

Mans pirmais literārais peļņas avots nebija lirika, kaut ari biju sacerējis daudzus dzejoļus. Tā bija proza.

Vasaras svētdienās akciju sabiedrība «Jaunsaimniecība» mēdza izlaist savus zirgus aplokā pie kādas upes. Reiz pirmdienas rītā izrādījās, ka saru zagļi ar neasu izkapti bija apcirpuši zirgiem krēpes un astes. Izkapts

zaigoja pamesta zālē. Dzīvnieki izskatījās pagalam kaili, ļoti traģiski. Zagļi tos bija ievainojuši, un zirgi bija notriepti ar asinīm.

Jaunsaimnieki bija ļoti sašutuši. Dažiem zirgi ganījās laukā, un viņi baiļojās par tiem. Notikumu varēja uzskatīt arī kā atriebību akciju sabiedrībai.

Es par to nolēmu rakstīt.

Pāris stundās biju piešņāpis veselu loksni papīra. Neattēloju pašu notikumu vien, bet sacerēju garu pastorāli. Tā sākās ar idilisku lauku ganību aprakstu, kur pēkšņi naktī ierodas divi nelieši. Attēloju mierīgo ainavu, rasoto zāli, miglas plīvurus pie upes un zirgus, kas ganās, nekā Jauna nenojauzdami. Uzrakstīju ari, ka apcirptie zirgi izskatījušies «kaili», un pats ļoti lepojos ar šo salīdzinājumu. Par saru zādzību es būtu varējis sacerēt veselu grāmatu ar ainavas attēlojumu. Visu to uzrakstījis, es sacerējumu aizsūtīju tam galvaspilsētas laikrakstam, kuru mēdza lasīt jaunsaimnieki.

Mans ražojums tika iespiests, bet tas bija sarucis uz divpadsmit rindiņām.

Pastorālā glezna, kurai es veltīju tik daudz pūļu, attēlodams rasu un miglu, bija nosvītrota. Pāri palicis tikai kailais saru zādzības skelets. Ari ziņā par notikumiem mani vārdi pa daļai bija aizstāti ar citiem. Tāds smalks novērojums, ka zirgi dažreiz var izskatīties «kaili», bija izzudis. Ari krastmalas alkšņi šajā sprakstoši sausajā ziņojumā vairs neeksistēja.

Māte pati pamanīja ziņojumu, kad biju nopircis laikrakstu un nolicis to viņai priekšā.

— Sacerējumu būs iesūtījis šejienietis. Avīzēs jau raksta tikai par noziedzniekiem, — viņa piebilda.

Brītiņu viņa padomāja.

— Diez kas to iesūtījis? Tak laikam akciju sabiedrī-

bas inspektors. Tas cilvēks jau prot. rakstīt, — viņa sa-cija.

— To uzrakstīju es, — atteicu.

— Tu?

Māte nopietni izbijās.

— Piesargies rakstīt par to, kas nav patiesība. Šoreiz jau nu gan tas tiesa.

Par savu ziņojumu es saņēmu piecas kronas. Tā bija mana pirmā izpeļņa.

jaunsaimniecības aizņēmums

I

Pēc meža degšanas tēvs necerēja dabūt jaunsaimniecības aizņēmumu. Viņš gandrīz vai bija pārliecināts, ka no šejienes būs jāaiziet. Tēvocis Jānis joprojām dzīvoja pie mums. Viņa aizdevums bija uzteikts, un to vajadzēja atmaksāt. Taču bez jaunsaimniecības aizņēmuma saistības ar viņu nebija iespējams nokārtot. Ilgāk te palikt tēvocis nevarēja, bet viņa nauda bija ieguldīta jaunsaimniecībā. Viss nu bija atkarīgs no jaunsaimniecības aizņēmuma.

Akciju sabiedrības kungi gan nāca, gan gāja. Viņi izprašņāja manu tēvu. Tēvs pat neuzdrīkstējās viņiem kaut ko pavaicāt.

Kādā dienā ieradās viens no akciju sabiedrības kungiem, kas vēl ne reizi te nebija rādījies.

— Vai tā ir jaunsaimniecība, kas reģistrēta ar Nr. 1, litt. Ad.(21) 300? — viņš vaicāja.

— Es aiziešu pēc papīriem, — tēvs atbildēja. Viņš jau gribēja steigties istabā, bet tad samulsa, kā allaž, ja runa bija par papīriem.

— Nav vajadzīgs. Man pašam visas ziņas klāt.

Apmeklētājs apstaigāja jaunsaimniecību. Aplūkoja

ēkas, jauno līdumu, kur auga rudzi, grāvjus, ko tēvs bija izracis purvā. Tad viņš nāca atpakaļ.

— Jūs esat pieprasījis aizņēmumu? — viņš vaicāja.

— Nūja, ka esmu pieprasījis, — tēvs atbildēja.

— Jaunsaimniecības aizņēmumu parasti mēdz izsniegt, kad īpašumu iepērk. Jūs esal iepircis, neprasīdams aizņēmumu. Tāpat esat uzcēlis ēkas bez aizņēmuma. Jūs esat pat sācis nolīst līdumu.

— Jā, — tēvs nedroši atteica. Izklausījās tā, it kā viņš būtu izdarījis daudzus smagus noziegumus.

— Jūs neesat gājis parasto ceļu, kad pieprasījāt aizņēmumu.

— Naudu man aizdeva mātes brālis Jānis. Tagad gribētu saņemt aizņēmumu, lai ar viņu norēķinātos, — tēvs skaidroja.

— Ar jūsu mātesbrāli man nav nekādas daļas, — apmeklētājs attrauca.

— Šādā stāvoklī mēs aizņēmumu nevaram specificēt ne kā pirkšanas, ne būvniecības vai zemes nolīšanas aizņēmumu.

— Saprotu jau, saprotu, ka to nevar, — tēvs skumīgi piekrita.

Viņš padevās, pat sīkāk neiztaujājot. Katrā gadījumā pār viņu valdīja un noteica rakstītpratēju šķira.

— Aizņēmumu mēs nevaram ietilpināt nevienā no minētajām kategorijām, un tomēr jūs to dabūsit. Šoreiz mēs gribam taisīt izņēmumu. Sabiedrība grib palīdzēt krietniem zemkopjiem. Jūs saņemsit rakstisku paziņojumu, kad aizņēmumu jums izsniegs, — apmeklētājs sacīja.

Tik vienkārši tas notika. Jaunsaimniecības aizņēmumu izsniedza, kad cerības uz to bija zudušas. Tēvam atlika tikai pēc rakstiskā ziņojuma pienākšanas aizbraukt uz Stokholmu un saņemt naudu.

II

Vecaistēvs iedams bija pakritis. Tas notika tajā dienā, kad bija pienācis paziņojums, ka tēvam piešķirts jaunsaimniecības aizņēmums.

— Vectēvs pakritis, — māte skaļā balsī iebļāvās.

Viņa tikko bija ieraudzījusi, ka vecaistēvs guļ zemē

tīruma malā, īss, apaļš, piepūties kā ronis.

— Viņš guļ pie taciņas, — māte spalgi iebrēcās. — Kazi, vai viņš tur neguļ jau ilgu laiku?

Viņš bija gājis uz ateju, kas atradās simt piecdesmit metru attālu no mājas. Parasti viņš uz turieni tuntuļoja solīti pa solītim, iesāka agrā priekšpusdienā un atgriezās pēc pāris stundām. Zarainie egļu kruķi un gaudenās kājas straujāku soli nepieļāva. Šo gājienu viņš mēdza veikt ik pēc divām nedēļām. Vainīgs bija aizcietējums. Piena ēdiens viņam negāja labumā.

— Nāciet palīgā! — māte mums uzsauca; mēs atradāmies tepat tuvumā.

Es metos skriešus.

— Vai dieniņ! — izsaucās vecāmāte un arī steidzās turp, lai palīdzētu. Tēvocis Jānis, māte, vecāmāte un es metāmies vectēvam klāt. Viņš gulēja uz mutes, kruķi bija aizripojuši tālāk. Ausu ļipiņas piesarkušas. Vecaistēvs laikam gan svēra pāri par simt kilogramiem. No pastāvīgās sēdēšanas viņa astoņdesmit piecu gadu vecais augums bija slimīgi pietūcis.

— Gāju un novēlos, — viņš vāri un ar grūtibām sacīja. Viņa izburbējusi, viegli sārtenā seja asiņoja. Večuks tik tikko varēja parunāt, jo mute bija pilna ar zemi.

Kad tēvocis Jānis gribēja ķerties viņam klāt, es redzēju, ka mātes seja tumši pietvīka.

— Mēs paši liksim galā, — viņa skarbi uzsauca.

Tagad ari vecāmāte pūlējās pielikt roku; astoņdesmit

gadu vecās sievas ūdeņainās acis nemitīgi šaudījās apkārt. Viņa spēja parādīt tikai savu nevarību un maigumu.

— Vai ļoti sāp, vecotēv? — es vaicāju.

— Neba nu tik briesmīgi, — viņš atbildēja, bet viņa mute joprojām bija pilna ar gružiem un zemēm. — Kā nu es tā varēju pakrist?

Viņš nevaidēja un parādīja lielu pacietību.

Večuka sārtenā, augšup pavērstā seja pauda izbrīnu. Māte pret savu tēvu juta lielu cieņu, kas gandrīz robežojās ar biklām bailēm. Viņa tēvu uzskatīja par kaut ko pārdabisku. Šoreiz viņa bija izbijusies.

— Neņem tak aiz rokas! Va ta tu nesaproti, cik tas ir sāpīgi? — viņa man pārmeta.

Es mēģināju vecotēvu pacelt, it kā viņš būtu vārīgs kā stikls. Večuks oda pēc skudru pūžņa.

— Es jau tā viņu ceļu piesardzīgi, — es attraucu, un mēs gandrīz vai sākām ķildoties, kamēr večuku dabūjām uz kājām. Tad es viņam iedevu ar ādu apvilktos kruķus. Taču paiet viņš nevarēja. Mēs viņu pa pusei nesām, pa pusei balstījām, kamēr aizdabūjām līdz mājelei. Nonācis pie tās, viņš apstājās un nolaida ūdeni. Urīnu viņš laida saujās un mazgāja ar to savainoto seju. Tās bija viņa sensenās «patentzāles», lai gan tepat ciemā dzīvoja Lizola Karalis un lizols bija dabūjams vairumā.

Vēlāk, pēcpusdienā, vecotēvu sāka kratīt drudzis. Vakarā mēs pie viņa iegājām vairāk reižu. Mums ienākot, tēvocis Jānis vienmēr izgāja ārā. Bet pa starplaikiem viņš laipni apčubināja vecotēvu un dzirdīja viņu no skārda krūzītes.

Vakarā tēvs bija pagalam aizņemts, pozdamies nākamās dienas braucienam uz pilsētu pēc aizņēmuma. Viņš paņēma naudas maku un pa rokai nolika kurpes, kuras aus kājās. Māte klusi apkopa mājas soli un šķietami nelikās par viņu ne zinis.

— Tu tak sevi neapkaunosi un nevilksi mugurā netīro kreklu? — viņa jautāja, kad tēvs jau gandrīz bija beidzis sagatavošanos. Likās, viņa tomēr bija paturējusi tēvu acīs.

— Va ta man būtu jāvelk cits? — tēvs padevīgi vaicāja. Krekli bija mātes ziņā. Tēvam nekad nebija vajadzējis rūpēties par mājas darbiem. Viņš pat nemācēja izvārīt kartupeļus. Mātes rosība tieši bija atbalstījusi viņa nevarību mājas solī.

Māte paņēma tīro kreklu un iedeva to tēvam.

— Nevari tak braukt uz pilsētu kā sušķis, — viņa pārmetoši sacīja.

Par aizņēmumu nebija pārmīts ne pušplēsts vārdiņš. Taču jau iepriekš bija izlemts, ka es braukšu līdz uz Stokholmu, lai varētu izlasīt iespējamos jaunos papīrus un palīdzēt tēvam parakstīties.

— Ja nu jūs abi divi braucat uz pilsētu, tad gan varētu nopirkt drudža termometru, — māte beidzot ierunājās, kā apstiprinādama plānoto braucienu. — Vecotēvu krata auksti drebuli. Reiz tak būtu pienācis laiks iegādāties tādu pašu drudža termometru, kāds ir visiem citiem cilvēkiem.

— Protama lieta, ka mēs to nopirksim, — tēvs atteica un kā jautādams pavērās manī.

Es piekrizdams pamāju.

— Skaidrs, tā jau nav nekāda māksla, — es piebildu.

III

Mēs abi ar tēvu piecēlāmies agri. Uz staciju bijām nodomājuši iet kājām. Tēvam mugurā bija pelēkais uzvalks, kura veste sniedzās līdz kaklam. To vietu, kur vajadzētu būt apkaklei, labi apslēpa tēva kuplā bārda.

Es uzvilku zilo iesvētāmo kārtu, no kuras biju galīgi izaudzis. Bikses bija ļoti šauras. No rupjiem diegiem austais ševiota uzvalks bija četrpadsmit gadus veca puišeļa vīrišķības pazīme; tagad šai uzvalkā izspīlējās sešpadsmit gadu veca jaunekļa briestošie muskuļi.

— Nu tad, aiziet!

Tēva svārku iekškabatā bija iebāzts brūnais teļādas maks, paredzēts jaunsaimniecības aizņēmumam. Maks bija tukšs.

Pirms aiziešanas tēvs vēl palūdza angļu saspraužamo adatu, ar ko aizspraust iekškabatu. Tā bija milzīga, balta adata. Es to piespraudu.

— Tagad maks būs drošībā, — tēvs teica. Pēc balss varēja noprast, ka viņš jutās līksms, taču neuzdrīkstējās to izrādīt.

Kad mēs gājām garām, tēvocis Jānis stāvēja piespiedies pie mazās mājeles sienas. Tā viņš arī palika, cieši cieši piekļāvies sienai. Viņš bija padzirdējis, ka tēvs dabūs aizņēmumu, un saprata, ka šis brauciens skar viņa dzīvi.

— Mes tak pagūsim nokļūt laikā, — tēvs ierunājās, kad bijām nosoļojuši pirmos divsimt metrus.

Mani bija pārņēmis neizsakāms prieks, kad, lepni ģērbies, kopā ar tēvu cilpoju pa lielceļu. Mēs gājām katrs savā ceļa pusē. Grāvjos kā izkusis sviests zaigoja rīta saule.

— Mēs aiziesim pārlieku agri, — es aizrādīju.

— Labāk jau agrāk nekā par vēlu. Nebūs jārikšo.

Pagājām garām visām jaunsaimniecībām, gan «Laimes mājoklim», gan «Saules miteklim», «Miera mītnei», «Vecuma ostai», «Rūķīšiem» un kā nu tās visas sauca.

Protams, stacijā nonācām aplam agri. Tēvam ilgi vajadzēja stāvēt pie kases lodziņa un gaidīt, kamēr to atvēra un varēja nopirkt biļetes.

Tēvs izvilka naudas maciņu. Ierēdnis aiz lodziņa viņam uzbrēca, jo tēvs lāgā nebija sadzirdējis, tāpēc ka lodziņš tikai pa pusei bija atvērts.

— Līdz Stokholmai, — viņš teica. — Divas biļetes līdz Stokholmai.

— Nu tā tad arī sakiet, es taču nevaru uzminēt, uz kurieni jūs brauksit, — ierēdnis purpināja.

Uzgaidāmajā telpā pie sienas karājās afiša A./S. «Jaunsaimniecība». Māja laistījās sarkanā krāsā. Kalniņā vējā jautri plandēja karogs, tas pats vējš rotaļājās spilgti zaļajos bērzos.

«Tēva darbu manto dēls,» uz afišas bija rakstīts. «Darbojieties nākamo paaudžu labad! Jaunieši, kas uzauguši tēva mājās, paliek savā zemes stūrītī un nemeklē nedrošus ienākumus pilsētās vai svešās zemēs.»

Tālākie notikumi bija gandrīz vai tādi paši kā šajā afišā.

Mēs iekāpām vilcienā un braucām uz Stokholmu — uz lielpilsētu, no kuras it īpaši brīdināja afiša. Aizņēmumu, kas nodrošinās mūsu jaunsaimniecību, izmaksās pilsētā.

— Mēs tak pagūsim būt pirmie, iekams nauda nav izdota? — tēvs mēģināja jokot, kad bijām iekāpuši vilcienā.

Viņš jokoja ļoti reti, it sevišķi tik nopietnās lietās. Vēlāk viņš arī izturējās aplam nopietni. Varbūt viņš domāja, ka joks var atņest nelaimi. Tēvs, tāpat kā mēs visi, bija māņticīgs.

Tēvs nogrima pārdomās, un, kā man šķita, iztēlē kavējās pie jaunu līdumu līšanas. Žokļi kustējās, it kā viņš ko gremotu. Kopš dienas, kad tēvs bija pieprasījis aizņēmumu, viņš ne ar vārdu nebija pieminējis, ka aizņēmums patiesībā būs tās naudas vietā, kuras dēļ viņš un māte bija vergojuši visu mūžu un kura bija izputējusi kā pelavas pēc tam, kad viņi kādā svētdienā bija ēduši gaļas zupu. Es gan par to domāju. Parakstījos taču es. Mana rakstīt māka vecākiem jau vairāk reižu bija sagādājusi nepatikšanas. Nebijis pie rokas rakstītpratējs, vecāki nebūtu nonākuši tik grūtā stāvoklī.

Agrais rīta vilciens veda uz pilsētu jaunsaimnieku piegādāto pienu. Vienīgajā pasažieru kupejā sēdēja arī dažs labs paziņa. Tie bija jaunsaimnieki, kas brauca uz pilsētu. Taču neviens no viņiem nepiegāja pie kaimiņa aprunāties. Katrs prātoja pats par savām darīšanām.

— Sitas vilciens apstājas pie visām stacijām, tomēr iet ātri, — tēvs ierunājās.

— Jā, tas iet diezgan ātri.

Jutu vajadzību pēc tuvības ar tēvu. Nekad vēl nebija noticis, ka mēs, ģērbušies svētdienas drēbēs, tikai divi

vien brauktu kopā. Noskaņa tāpēc bija svinīga. Tēva roka ar veselu puscentimet.ru dziļām rievām, kurās viņš pats bija iepilinājis karstu darvu, bezdarbīgi gulēja uz kupejas palodzes, no kuras nokarājās lieliska bārdas naža asināmā siksna. Tēva pirksti, cilājot lāpstas un cirvja kātu, bija salīkuši. Nekad viņš nespēja plaukstu ne pilnīgi atvērt, ne cieši savilkt dūrē. Plaukstā allaž palika vieta darba rīka kātam.

Domāju par to, ka ikvienam mūsu ģimenē ir savas īpašas vēlmes. Tēvs vēlējās nolīst jaunus tīrumus un panākt, lai jaunsaimniecība atmaksātos. Māte vēlējās nokļūt atpakaļ Eklandē un ieņemt tur savu agrāko vietu. Vecāmāte gribēja visiem izdabāt, lai nesaņemtu liekus rājienus. Vecaistēvs vēlējās, kaut kāja vairs nesāpētu un viņš pats būtu draugos ar dievu. Brālis ilgojās nopirkt spēcīgu zirgu un būt visu braucēju priekšgalā. Tēvocis Jānis vēlējās, kaut nedzirdētu pastāvīgos pārmetumus, lai gan pats maksāja par savu uzturu, bet galvenais, lai nevajadzētu nonākt nespējnieku mājā. Es gribēju kļūt par studentu. Pēkšņi manī modās vēlēšanās uzlikt roku tēva rokai, taču to nedarīju, apzinādamies, ka tas būtu nepieklājīgi. Vispār šāda tuvība bija nepiedienīga. Es nekad to neuzdrīkstētos tāpēc, ka tad būtu jādod paskaidrojums.

Brauciens ilga tikai pusotras stundas. Jau bija redzami pilsētas torņi un smailes. Mājas man likās milzīgas. Spīdēja saule. Viss laistīt laistījās zem gaisīgo namu kvadrātiem un konusiem, mājas slējās augšup kā gaismas pilis.

— Nu jau drīz būsim klāt, — tēvs ierunājās un pievērsa skatienu ar baznīcu torņiem pieblīvētajam apvārsnim.

Viņš pārbaudīja, vai naudas maks, kurā paglabās aizņēmumu, atrodas savā vietā.

Es jutos laimīgs. Manī nebija naida pret pilsētu, lai gan afišas to pūlējās iepotēt. Gluži otrādi, mani pārņēma apbrīna par šo dunošo, krāšņo, bīstamo, pārsteigumiem bagāto pilsētu. Brīdinošais propagandas teksts manis dēļ bijis nebijis.

v

Uz ielas pie akciju sabiedrības «Jaunsaimniecība» kantora jau drūzmējās jaunsaimnieki. Viņi stāvēja gan vārtos, gan uz ietves. Virs viņiem otrajā stāvā uz visiem logiem ar lieliem burtiem bija uzkrāsots A./S. «Jaunsaimniecība».

Iela mājas priekšā bija plata kā tīrums. Kustīgais ļaužu jūklis itin kā dejot dejoja uz tās.

— Vai šitais būs tas kantoris? — vaicāja kāds tikko pienācis vīrs un apstājās uz ietves.

Nu jau viņš pats to bija izlasījis un palika stāvot pie ietves notekas.

— Kantoris? — attrauca kāds cits jaunsaimnieks, kam rokās bija brūns kartona portfelis. — Ak ta tu būsi iesācējs? Vai ta pats neredzi? Kantori atver tikai pulksten deviņos, bet mums jācejas pulksten piecos,

— Jaunkundzēm un kungiem vispirms pasniedz gultā kafiju, — bilda kāds cits jaunsaimnieks, ģērbies strādnieka drēbēs.

— Un es steidzos uz pilsētu, lai nebūtu jāzaudē vesels dienas cēliens. Tagad, acīm redzot, atpakaļ netikšu. Mūsu priekšpusdienas vilciens atiet diezgan agri, — raizējās vīrs ar brūno portfeli.

— Stājieties rindā, šite noteicam mēs, — sacīja vīrs, ģērbies strādnieka drēbēs un rosīdamies tā, it kā gri-

bētu pārņemt kādas nodaļas vadību. — Mums būs noteikšana savas minūtes divdesmit, pēc tam sāks rīkoties pats nelabais.

Citi jaunsaimnieki gan ar ceļa somām, gan bez tām panācās uz priekšu. Tie bija vīri no citiem novadiem, kur ari atradās akciju sabiedribas zemes sloksnes. Pēkšņi noskaidrojās, cik šī kustība plaša. Mājās viņi staigāja un domāja tikai par savu zemes stūrīti. Tagad viņi redzēja, cik daudz ir tādu pašu jaunsaimnieku. Sākumā viņi jutās pārsteigti, pēc tam nepacietīgi.

Tie, kas pienāca no jauna, apstājās un palūkojās uz kantora mēmajiem logiem. Viens otrs gājējs, kas laikam gan nebija jaunsaimnieks, panācās šurp, brītiņu pakavējās, bet tad pagriezās un gāja tālāk.

— Vācies prom, zemnieku ķērāj! — uzsauca vīrs strādnieka drēbēs kādam pretīgam tipam, kas bija apstājies ielas stūrī. Virs pakāpās atpakaļ, bet palika mūsu tuvumā.

Pulkstenis nosita bez ceturkšņa deviņi.

Tad sanāca citāda izskata cilvēki un sapulcējās atsevišķā bariņā. Akciju sabiedrība veikli bija sadalījusi kādu zemes gabalu netālu no pilsētas robežām un izveidojusi tur mazu pilsētiņu. Izbruģējusi ielas, ievilkusi ūdensvadu un, protams, ieviesusi arī pilsētas nodokļus. Jaunsaimnieki tur bija uzcēluši savrupmājiņas. Viņi paši strādāja pilsētā un tāpēc izskatījās pēc pilsētniekiem. Viņi uz brītiņu bija izlavījušies no darba un traucās uz akciju sabiedrības kantori nokārtot savas darīšanas. Ar citiem jaunsaimniekiem — sīkgruntniekiem, kam piederēja zeme un mājlopi, viņiem nebija nekā kopēja, izņemot parādus akciju sabiedrībai.

— Kā tad īsti ir? Vai taisāties bankrotēt jeb vai vēl

turaties? No kurienes tad īsteni esat? — kāds uzmācīgs jaunsaimnieks izprašņāja manu tēvu.

Tēvs minēja savu vārdu un dzīves vietu. Man nepatika, ka viņš ielaižas sarunās ar citiem. Taču tēvs, kā vienmēr, nebija aizdomīgs.

— Ej nu sazini, kā izies, — viņš pastrupi atteica, un viņa kuplā bārda saulē spīguļoja.

— Esmu nomaksājis piekto daļu, proti, minimumu. Bet tagad man jaunsaimniecība būs jāpamet, — stāstīja kāds cits.

Tēvs pūlējās savaldīties. Viņš negribēja uztraukties.

— Daudzi nogruntējas. Neba nu vienmēr būtu jānosoda sabiedrība.

— Kāpēc ta to aizstāvēt? Mana jaunsaimniecība trijos gados deviņas reizes gājusi no rokas rokā. Dažs labs jaunsaimnieks pat nav lāgā paguvis ievākties mājā. Akciju sabiedrība jau nopelnījusi trīs pārdošanas summas, taču jaunsaimniecība vēl joprojām pieder tai.

Iedomājos, ka tādas runas vajadzētu dzirdēt mūsu advokātam. Tomēr man nepatika, ka tēvs ielaižas sarunā ar šo uzmācīgo cilvēku. Gribēju tēvu brīdināt. Nevēlējos, ka viņš ar gluži svešu vīru pārspriež savas personiskās darīšanas. Es biju greizsirdīgs.

— Sava taisnība laikam gan jums būs, — tēvs padevīgi piekrita.

— Nē, akciju sabiedrību vienmēr nevar nosodīt, — ierunājās kāds cits vīrs, kas stāvēja mums priekšā un, kā redzams, noteikti bija laucinieks.

— Akciju sabiedrība darījusi daudz laba. Tagad es varēju iepirkt iebūvieša sētu, kas atradās uz tās muižas zemes gabala, kuru iepirka akciju sabiedrība. Par māju man, protams, bija jāmaksā, tāpat ari par zemi. So zemi, ko pats biju iekopis, varēju nopirkt, samaksājot sešsimt

kronas par vienu mucas vietu. Viņi parūpējās, lai es dabūtu ari medaļu. Mani nobildēja laikrakstā. Blakus man stāvēja viens no akciju sabiedrības kungiem. Paši jaunsaimnieki arī nemaz nav tādi eņģeļi.

— Medaļu, protams, arī nofotogrāfēja. Ak tu sātani, kā viņi prot mānīt vientiesīgus cilvēciņus, — uzmācīgais vīrs nerimās.

— Bet es tak aizstāvu tikai taisnību. Padomājiet vien, cik daudz kviešu tika iesēts lielās muižas laukos un kā jaunsaimnieki tagad ķēpājas pa saviem tīrumiem. Reiz es redzēju jaunsaimnieku, kas sēdēja paugurā un bruci-nāja izkapti ar sasistu tecilas akmeni. Viņam pat nebija jēgas, ka izkapti nevar brucināt tā, kā asina cirvi, ka izkapts kārtīgi jābrucina, iekams to var lietot. Kādam citam jaunsaimniekam bija jāaizved akciju sabiedrības kungiem Ziemsvētku eglītes. Ikvienu eglīti viņi paši bija izraudzījuši un izmērījuši uz milimetra. Kociņiem bija pieliktas klāt adreses. Bet jaunsaimnieks, kam eglītes vajadzēja aizvest, apmainīja skaistos kociņus ar līkām, nīkulīgām tīreļa eglītēm un skaistās ņēma un pārdeva. Vai tas pareizi darīts? Es aizstāvu tikai taisnību. Ir arī tādi jaunsaimnieki, kas, saņēmuši aizņēmumu, aiziet uz krogu un naudu noplītē, bet pēc tam lamā akciju sabiedrību. Balamutīgiem cilvēkiem jau allaž savas priekšrocības. Viņi nebaidās ne velna. Bet akciju sabiedrība pūlas cik jau nu labi varēdama.

— Ak ta tu dabūji iepirkt paša iekopto zemi un samaksāji sešsimt kronas par mucas vietu? — dzēlīgi at-vaicāja uzmācīgais, kas bija liels balamute. — Un tagad staigā ar medaļu pie krūtīm un iekop jaunus līdumus. Va ta tev nav nekādu parādu?

Tēvs apbrīnodams vēroja vīru, kas arī bija iekopis zemi. Šo vīru viņš labi izprata.

— Nu, protama lieta, ka man ir parādi. Tie man ja-nomaksā trīsdesmit gados, — apbalvotais jaunsaimnieks atteica.

— Tā, tā, parāds jānomaksā trīsdesmit gados, bet tagad tev būs savi sešdesmit? Manu jaunsaimniecību akciju sabiedrība trijos gados pārdevusi deviņas reizes. Ja es tagad saņemšu naudu, tad skaidrs, ka iegriezīšos krogā.

— Nevar jau nu teikt, ka jaunsaimniecību man uzdāvināja, lai gan zemi pats biju nolīdis, — piebilda pazemīgais vīrs, kas stāvēja mums priekšā.

Tēvs pārsteigts pavērās uz vīru, kas bija teicis, ka, saņēmis naudu, iegriezīšoties krogā. Tādas valodas bija gatavie zaimi. Tēvs klusēja.

— Re nu, pulkstenis jau nosita deviņi! — izsaucās uzmācīgais vīrs un itin kā vadonis nostājās priekšā. — Sākas gājiens pie Ēģiptes gaļas podiem. Vispirms jaunsaimniecības aizņēmums, pēc tam krogs.

Saule spidēja. Ieslīpi pāri ielai centrālajā stacijā vilciens izmeta ļaužu masas, tāpat kā vētījamās mašīnas izsviež pelavas. Ratu rīboņa pa ielas bruģi bija apdullinoša. Mūsu priekšā apstājās automobiļi. Uz dubļu aizsargiem kā zobenu asmeņi krustojās saules stari.

No viena automobiļa izkāpa akciju sabiedrības kungi, kurus mēs pavirši pazinām.

— Tad nu tik iesim iekšā arī mēs? — tēvs mani uzrunāja.

Viņa miers bija izgaisis, tiklīdz padzirdēja citus ieteicamies par papīriem. Viņš jutās stiprs tikai vientulībā.

Devāmies augšup pa marmora kāpnēm. Mēs bijām pirmie, taču ne paši pirmie. Tēvs nevēlējās būt pirmais, iedams viņš palaida dažus vīrus garām.

— Pasteidzies taču! — es viņam uzsaucu.

— Gan jau pagūsim, — tēvs atteica.

Satraukumā trīsēdams, viņš soļoja pa platajām kāpnēm. Mugura bija mazliet salīkusi uz kreiso pusi. Tas bija mantojums no barona laikiem, no Eklandes laikiem. Kviešu maisus vienmēr mēdz nest uz kreisā pleca, un tēvs Eklandē bija stiepis tik daudz maisu, ka mugura kļuvusi greiza.

VI

Jaunsaimnieki drūzmējās pie letes. Jaunkundzes nespēja viņus apkalpot. Aiz letes atradās durvis uz iekšējām istabām, kurās uzturējās akciju sabiedrības kungi.

Tuvāk pie durvīm sēdēja zibeņnovadītāja. Viņa saņēma pirmos triecienus. Attālāk savā stikla sprostā nīka kasiere, viņai bija vismazāk darba. Pieņemšana bija sākusies.

— Jūsu papīri nav kārtībā, — viena no jaunkundzēm sacīja kādam jaunsaimniekam, pastumdama atpakaļ viņa papīrus.

— Kā ta nav kārtībā? Viss taču esot kārtībā!

— Bet es jums saku, ka nav!

Vārdi «nav kārtībā» aizsniedza tēva ausis. Redzēju, ka viņa seja satumsa. Ka arī viņa papīros varbūt viss nav kārtībā, tas bija pats ļaunākais, ko tēvs varēja iedomāties.

— Nu laikam gan atkal nekas neiznāks? Būs vien jāatgriežas mājās, — viņš man paklusi teica.

Vairāki jaunsaimnieki spiedās mums garām, lai pirmie tiktu klāt. Dažus noraidīja akciju sabiedrības kungu istabā. Tēvu pārņēma šausmas, ka viņam būs jāstāv pie letes un jāsarunājas, kamēr citi klausīsies. Viņš vismīļāk vēlējās būt pats pēdējais.

— Nākošais! — izsaucās jaunkundze, kas sēdēja pie durvīm.

Uzmācīgais vīrs pagājās uz priekšu. Viņš vienīgais nebija zaudējis humoru. Citi, ienākuši istabā, tūlīt saguma un izskatījās visai pazemīgi.

— Es visus klātesošos piesaukšu par lieciniekiem, — bija šā cilvēka pirmie vārdi. — Ja tagad nedabūšu aizņēmumu, tad piesaukšu visus par lieciniekiem. Ja nesaņemšu naudu, tad iesūdzēšu akciju sabiedrību.

Meitene, kas sēdēja aiz letes, pastūma sāņus biezu papīru žūksni. Tie visi piederēja šim cilvēkam.

— Ko lai dara, jāizsniedz vien būs. Priekšnieks apsolīja. Citādi jūs atkal kašķēsities, — viņa paskaidroja.

— Nu, ko es teicu! Ar viņiem jāapietas šitā! — vīrs pacēla balsi.

Jaunkundze labprāt gribēja no viņa atbrīvoties.

— Ejiet pie kases! — viņa norādīja uz stikla sprostu.

— Mieru, tikai mieru!

Platiem un drošiem soļiem vīrs devās pie kases. Beidzot arī kasierei bija darbs.

— Un tagad iešu iekampt kādu malku! — Izsaucās vīrs, kas visu laiku bija ecējies, un pavicināja naudas zīmes.

Viņš soļoja garām veselai virtenei jaunsaimnieku, kuri viņu pavadīja ar apbrīnas pilniem skatieniem, un izgāja ārā.

Jaunsaimnieks, kas bija apbalvots ar medaļu un aizstāvēja akciju sabiedrību, noskatījās viņā, acis iepletis. Tēvs, šķiet, pašapzinīgā vīra vārdus pat nedzirdēja. Viņš bija nogrimis pārdomās. Ap mums drūzmējās citi jaunsaimnieki. Daži atkal aizspiedās priekšā, paveica savas darīšanas un devās projām. Lielākajai daļai vajadzēja kārtot rentes un amortizācijas maksājumus.

— Nākošais!

Beidzot pienāca mūsu kārta. Tēvs drebēja. Visu šo papīru un ierēdņu priekšā viņš šķita kā ēna. Izzudis bija miers, ar kādu viņš strādāja tīrumā. Izgaisusi saulainā aizplīvurotā klusēšana. Nu viņam jāstāv pie letes un jārunā, kamēr citi klausās, salīdzinādami viņa stāvokli ar savējo. Visi taču, mājās pārbraukuši, gribēs kaut ko pastāstīt. Ka ciliem klājas ļaunāk, tas allaž bija mierinājums.

— Gribēju runāt par jaunsaimniecības aizņēmumu,— tēvs sacīja.

Viņš pasniedza akciju sabiedrības vēstuli. Taču viņa ausīs vēl joprojām skanēja vārdi «nav kārtībā». Tikai mēs abi zinājām šās vēstules svarīgo nozīmi. Uzbudinājums bija briesmīgs.

— Liekas, jums tikai jāizņem nauda. Viss ir kārtībā, — jaunkundze sacīja.

Mēs to vēl lāgā neaptvērām.

— Jums jāparakstās te.

Aizņēmuma dokumenti un visi citi papīri gulēja kaudzītē uz letes. Mūs ciešā lokā ieslēdza jaunsaimnieki, spiedās klāt un gribēja visu dzirdēt. Tēvs pēkšņi izskatījās ļoti apjucis.

— Palīdzi man, — viņš vērsās pie manis.

— Vai tad jūs pats neprotat rakstīt? — kantora jaunkundze vaicāja.

— Nekad neesmu gājis skolā, — tēvs nevarīgi skaidroja.

Apstājos tēvam ieslīpi aiz muguras un iespiedu viņa saules aprautajā rokā spalvu. Tad saņēmu dilbu, lai vadītu roku, kad viņš parakstīs vārdu.

Kantora jaunkundze un jaunsaimnieki vēroja šo ēr-

mīgo rīcību. Viņi spiedās ciešāk klāt. Grūstījās. Tad notika tas, no kā es visvairāk biju baiļojies.

— Kuru vārdu lai es rakstu? — tēvs man paklusi vaicāja.

To jau es biju gaidījis un tomēr izbijos.

— Acumirkli! — izsaucās ierēdne, kas kārtoja mūsu papīrus. — Vai tad tie nav pareizie papīri un jūs neesat īstā persona?

Tēvs raudzījās uz viņu kā vaicādams. No izbīļa viņš bija turpat vai sastindzis.

— Pagaidiet, es pārbaudīšu. Uz dažiem dokumentiem ir viens vārds, uz dažiem atkal cits, — viņa teica.

Jaunkundze bija kļuvusi pavisam domīga.

— Par to man vispirms jāpavaicā, — viņa bilda.

Ierēdne piegāja pie durvīm. Pa tām iznāca kāds no kungiem.

— Tas ir jaunsaimnieks, kas bija parakstījis kāda cita vīra papīrus, jo pats neprot lasīt. Ar viņu jau bijuši sarežģījumi. Viņš ir analfabēts.

Viņš to teica paklusi, tomēr visi dzirdēja.

— Ko? — viens jautāja.

Tēvs stāvēja pie letes kā noziedznieks. Viņš vēlējās ielīst zemē.

— Varbūt man parakstīt abus vārdus, lai tad viņi paši izvēlas? — tēvs pievērsās man.

Dokumenti bija aiznesti projām, tāpēc šis jautājums vairs nebija aktuāls.

Akciju sabiedrības kungs izskatījās noraizējies. Viņš pienāca mums tuvāk, lai gan palika otrpus letes.

— Vai tas ir jūsu dēls? Vai tad viņš tik neinteliģents, ka šādos gadījumos nevar tēvam palīdzēt? Vai dēls tiešām tik neapdāvināts?

Tēvs, par spīti pats savai ķezai, gribēja mani atvainot.

— Zēns nekad te nav bijis. Tā ir pirmā reize, — viņš skaidroja.

— Jūs pats esat neapdāvināts, — es atcirtu un sāku stostīties.

Jaunsaimnieki mūs jo ciešāk ielenca. Visus bija pārņēmusi ziņkāre. Tādu gadījumu viņi nebija pieredzējuši.

Mēģināju savaldīties. Sapratu, ka nedrīkstu sabojāt tēva izredzes. Akciju sabiedrības kungam mani vārdi šķila tukšs gaiss. Viņa seja bija liela, tukla un labsirdīga.

— Parakstiet to vārdu, kāds ir pirkšanas dokumentā, — viņš norādīja. — Uz visiem citiem dokumentiem mums mašīnrakstā jādod paskaidrojumi, lai vārds uz visiem dokumentiem saskanētu. Patiesībā būs jāieraksta abi vārdi.

Mans tēvs bija cilvēks bez vārda. Es no jauna nostājos viņam aiz muguras. Ar savu roku vadīju viņa lielo ķepu, un tā mēs kopigi veidojām parakstu, kas izskatījās pēc karaļa paraksta.

— Tagad viss ir kārtībā, — sacīja dāma aiz letes.

— Vai patiesi? — tēvs atvaicāja un aiz atvieglojuma tikko neapraudājās.

Viņš noglaudīja bārdu un slepus pārvilka ar roku pār acīm. Tēva roka trīcēja.

— Atliek tikai aiziet pie kases.

Gājām pie kases. Tēvs pastiepa roku. Pirksti, šķita, papletās naudas zīmes saņemšanai. Bet naudas vietā dabūja tikai papira strēmeli.

Tā bija iegarena. Naudas zīme tā, nudien, nebija.

— Va ta mēs nesaņemsim naudu? — viņš pārsteigts jautāja, turēdams rokā papīru. — Man taču vajadzēja saņemt jaunsaimniecības aizņēmumu. Trīs tūkstošus. Naudu vis nedabūjām, — viņš pievērsās man.

— Jums taču ir čeks. Par trim tūkstošiem, — kasiere paskaidroja.

— Tā jau domāju, ka aizņēmumu nesaņemsim, — tēvs nomākts sacīja.

Es ienīdu akciju sabiedrību ar visām tās mēbelēm, dīvāniem, ekspedīcijas leti un ierēdņiem.

— Naudu jūs dabūsit bankā. Čeks izrakstīts par trim tūkstošiem. Vai tad jūs neredzat? — ierēdne aizrādīja.

Tēvs jutās briesmīgi noguris, itin kā veselu dienu būtu nostrādājis tīrumā. Likās, aiz noguruma viņš tūlīt sabruks.

— Ņem taču čeku. Naudu mēs saņemsim bankā. Viss ir kārtībā, — es sacīju.

Jutos neveikli. Mēs izgājām ārā pa durvīm, devāmies lejup pa kāpnēm un iznācām uz ielas. Es vairs neredzēju ne automobiļus, ne to spožos dubļu aizsargus.

Ceļā uz banku, kuru labu laiciņu meklējām, mums bija jāiet garām krogam. Tur stāvēja pašapzinīgais jaunsaimnieks, spriedelēdams ar kādu svešinieku.

— Vai naudu dabūjāt? Nāciet, iemetīsim kādu kraukšķi, — jaunsaimnieks uzsauca tēvam. Tēvs izlikās, ka viņu nedzird.

Bankā man atkal vajadzēja nostāties tēvam aiz muguras un turēt viņa roku, kamēr viņš čeka otrā pusē uzkricelēja savu vārdu. Mums jau bija aizrādīts, ka čeks jā-parakšta otrā pusē.

Ārā uz ielas es, visiem garāmgājējiem redzot, palīdzēju tēvam ar lielo, balto drošības adatu aizspraust svārku iekškabatu, kurā atradās maks ar dabūto naudu.

— Nez vai nevajadzētu uzrakstīt mūsu adresi un ielikt starp naudas zīmēm gadījumam, ja es maku pazaudētu, — tēvs sacīja un palūkojās uz mani.

— Kādēļ?

— Gadījumam, ja maku kāds atrod. Tad tas zinātu, uz kurieni to ar visu naudu nosūtīt, — tēvs nopietni atbildēja.

VII

Stokholmas ielu akmeņi šķita saglabājušies no tā laika, kad Birgers Jarls^9 redzēja, kā Nordstremā lēca gaisā laši. Un tomēr pilsēta tai pašā laikā likās moderna. Mēs neapzināti uzmeklējām mazās ieliņas. Tomēr negribējām pamest arī centru, kas atradās netālu no Galvenās stacijas. Tēvs baiļojās, ka tikai nenonākam par vēlu uz vilcienu.

— Vai tev ari kas kārtojams? — viņš man vaicāja.

— Jā, — es atteicu. — Ej vien uz priekšu, es tevi panākšu, man jāiegriežas kādā veikalā.

Es iegāju lielā grāmatu veikalā. Aizritēja labs laiciņš. Cienīgākos pircējus es palaidu garām. Stāvēju apjucis un brinījos par daudzajām grāmatām.

Smalkie pircēji ar grāmatām apgājās tā, it kā tās būtu desas vai siļķes. Grāmatas viņiem bija parasta manta. Tā bija pirmā reize, kad atrados īstā grāmatu veikalā. Nobijies es staigāju gar leti un raudzījos uz grāmatām, tomēr neuzdrīkstējos tām pieskarties. Man likās, ka es nekad nevarēšu orientēties šajā grāmatu pasaulē. Tā bija pārlieku liela un nomācoša. Kad beidzot kāds pārdevējs pievērsās man, es nopirku zviedru dzejas mācības grāmatu. Par šo grāmatu jau biju izšķīries iepriekš.

Kad iznācu ārā, tēvs stāvēja, runādamies ar kādu šaubīgu personu. Svešais rādija tēvam daudzus izrakstītus ādas naudas makus.

Mana sirds sažņaudzās. Svešais turēja rokās tēva noplukušo teļādas maku. Tēvam ar resnajiem pirkstiem tomēr bija laimējies attaisīt saspraužamo adatu.

— Ko tas nozīmē? — es iekliedzos.

Svešais izskatījās briesmīgi sašutis, ka esmu atnācis.

— Kas tas par cilvēku? — viņš savukārt vaicāja, iztraucēts savā nodarbībā.

Tēvs stāvēja vēlīgs un līksms. Tikai bikšu gali bija mazliet sagriezušies.

— Tas ir mans dēls. Šis kungs stāsta, ka vācot vecus naudas makus, — tēvs paskaidroja, pievērsies man. — Ja maks ir senlaicīgs, tad tā vietā var dabūt jaunu smalkas ādas maku.

Mums garām steidzās cilvēki, nepievērsdami ne mazāko uzmanību mūsu izdarībām. Tēvs jutās gauži pacilāts, ka beidzot dabūjis aizņēmumu. Abiem vīriem ne visai patika mana atnākšana.

— Ņem atpakaļ savu maku! — es tik skaļi uzkliedzu tēvam, ka ļaudis sāka ausīties.

Svešais paskatījās apkārt. Likās, viņš sevi apsvēra, ko darīt. Par bēgšanu vairs nebija ko domāt. Nekas vēl nebija noticis. Virs izskatījās ārkārtīgi aizskarts un nolēma mani izbārt.

— Ko tu tur mels? Edz, kāds zaļknābis! Atnāk un bāž savu degunu, kur nevajag, — viņš sacīja.

— Apskaties, vai nauda vēl makā! — es uzsaucu tēvam.

Tēvs paņēma naudas maku. Mazliet tajā pašķirstīja. Tur bija trīs sārtas tūkstoškromi zīmes.

— Tā ir goda aizskaršana! Mani nedrīkst bez iemesla apvainot! Ņem savus vārdus atpakaļ! Esmu godīgs cilvēks. Necietīšu, ka mani uzskata par blēdi!

Tēvs, šķiet, izbijās.

— Zēns taču nedomāja neko ļaunu. Tas viņam nebija ne prātā, — tēvs apgalvoja.

Svešais vēlreiz pameta skatienu apkārt. Iela bija pilna ar cilvēkiem.

— Ja es mainu, tad makam jābūt pavisam citādam. Tam jābūt antīkam, ar bagātīgiem rakstiem, — svešais atkal ierunājās un aizmirsa jautājumu par goda aizskaršanu.

Tēvs lēnīgi turēja rokās savu noplukušo maku. Likās, viņš saprata, ka maks neder. Viņš pret savu neveiksmi izturējās pacietīgi.

Svešais, kas ļoti viegli būtu varējis aizšmaukt ar tēva naudu, iekams tēvs to pamanītu, tagad, bezrūpīgi svilpodams, gāja projām. Savus presētās ādas makus viņš turēja rokās tā, lai visi tos varētu redzēt.

— Tas vīrs droši vien bija kāds nelietis, — es teicu tēvam, tiklīdz svešais bija aizgājis. — Viņš būs mums sekojis, kad iznācām no akciju sabiedrības kantora, un redzējis, ka ieejam bankā. Pārkontrolē rūpīgi naudu. Viņš, bez šaubām, bija kāds zemnieku apkrāpējs.

Tēvs vēlreiz pavirši pārbaudīja maka saturu.

— Rimsties, — viņš attrauca. — Neesmu jau nekāds vientiesis. Un nevajag domāt ļauni par visiem cilvēkiem. Viņa naudas maki bija smalki, bet mans aplam vecs un nevērtīgs. Kaut tikai spētu saprast, kā viņš varēja zināt, no kurienes mēs esam. Viņš mūs pazina. Nosauca pat manu vārdu.

Tēvs visādi mēģināja attaisnot savu lētticību.

— Viņš bija zemnieku apkrāpējs un vairāk nekas, — es paliku pie sava.

Jutos lepns, ka biju palīdzējis savam lētticīgajam tēvam. Lepojos arī ar to, ka varēju runāt ar viņu kā līdzīgs ar līdzīgu. Es sevī tieši vai tīksminājos.

— Iesim, — tēvs aicināja. —Nedrīkstam nokavēt vilcienu.

Protams, stacijā mēs ieradāmies par agru. Apsēdāmies uz sola tā, lai acīs varētu paturēt izeju uz perona. Sēdējām saspringti, lai tikai nepalaistu vilcienu garām, ja kādam ienāktu prātā dot rīkojumu aizbraukt citā laikā, nekā skaidri norādīts sarakstā.

Pēc notikuma ar maku tēvs bija kļuvis pagalam aizdomīgs. Viņš bieži pārbaudīja, vai drošības adata kārtīgi sasprausta virs svārku iekškabatas. Sekas bija tās, ka vairāki šaubīgi subjekti sāka slaistīties ap mums un mūs novērot.

Beidzot pienāca laiks, un mēs iekāpām vagonā. Vilciens sāka kustēties. Tēvs no visas sirds ilgojās pēc jaunsaimniecības, pēc nolīstajiem tīrumiem.

— Termometrs, mēs esam aizmirsuši termometru! — es piepeši izsaucos.

Pietrūkos kājās. Tēvs sēdēja man pretī trešās klases kupejā. Viņš vilcinājās ar atbildi. Vilcinājās ļoti ilgi.

— To es nopirku, kamēr tu biji veikalā un izmeklēji tur to grāmatu, — viņš sacīja, juzdamies neizsakāmi lepns, ka atcerējies pirkumu un visu laiku par to klusējis. Ar pirkstu viņš norādīja uz dzejas mācības grāmatu.

Dēka bija beigusies. Mūsu jaunsaimniecība tuvojās ar katru riteņa apgriezienu. Tā tuvojās ar katru jaunu silāju, ko saskatījām pa kupejas logu pie apvāršņa.

Istabā bija sapulcējusies visa ģimene, izņemot tēvoci Jāni un vecotēvu. Tēvs piegāja pie virtuves galda. Viņš apsēdās smagi un tūļīgi. Viņš vēlējās, kaut pienāktu svinīgais bridis un kāds pavaicātu, kā viss noritējis, turklāt viņš jutās pārāk lepns un priecīgs, neprata uzreiz uzņemt valodu.

Es biju atvēris dzejas mācības grāmatu un lasīju par jambiem, trohajiem un anapesliem.

— Jā, tad nu mēs būtu mājās. Viss noritēja labi. Aizņēmumu dabūjām, — tēvs beidzot sacīja, kad neviens nekā nevaicāja.

Cienīgi viņš izvilka lielo aizņēmuma līgumu un nolika to uz galda. Tam blakus novietoja savu veco naudas maku. Ar to viņš droši vien gribēja pateikt visu par braucienu.

Māte pat acu nepameta uz papīriem. Viņas klusēšana bija protests pret vīriešu noteikšanu un patstāvīgo rīcību.

— Mums bija jāiet arīdzan uz banku, — tēvs pacietīgi stāstīja, pūlēdamies mīkstināt mātes sirdi. — Arīdzan tur viss noritēja labi. Visu paguvām nokārtot. Akciju sabiedrības kantorī, protams, ieradāmies pārlieku agri.

Par zemnieku apkrāpēju viņš neminēja ne pušplēsta vārdiņa. Man tas patika. No jambiem es jau biju aizsteidzies līdz daktiliem.

— Ēdiet nu, ēdiet, — māte skubināja. Tikai dzirdot viņas vārdus, atcerējos, ka mēs visu dienu nekā nebijām ēduši. Skaidrs, ka mēs to būtu darījuši, ja negadījies šis zemnieku apkrāpējs.

Apsēdāmies pie galda. Es sev blakus noliku atvērto

grāmatu. Uz virtuves galda neskarti gulēja līgums un naudas maks ar jaunsaimniecības aizņēmumu.

Tur atradās daudzu pūļu rezultāts. Līgums nolikts tai pašā vietā, kur kādreiz bija nauda, ko dabūja K. J. Erik-sons. Tagad tās vietā lepojās aizņēmums. Vispirms uz galda bija atradusies bijušā kaimiņa parādzīme, tad papīrs, kas nokārtoja attieksmes ar tēvoci Jāni, pēc tam visa nomācošā sarakstīšanās aizņēmuma lietā. Tagad tur atradās aizņēmums, un likās, ka tēva domas visu laiku kavējās pie tā.

— Va ta tu nepaskatīsies? Tev taču jāpārbauda, vai viss ir pareizi, — tēvs ziņkāri skubināja māti.

Māte neizdarīja ne mazāko kustību norādītajā virzienā. Viņa skatījās it visur, tikai ne tur, kur bija nolikts aizņēmuma līgums. Viņas acis šaudījās pa virtuvi, vairīdamās no līguma uz galda. Papīri pauda galīgo lēmumu: viņa vairs nevar atgriezties Eklandē, un tādēļ māte tos negribēja redzēt.

— Nu tad izlasi tu šo līgumu, — tēvs pievērsās man.

Man vajadzēja pamest grāmatu, lai gan tikko biju

beidzis lasīt par jambiem un 'trohajiem un iekļuvis dak-tilos. Līgumu es lasīju skaļā balsī.

Aizņēmums bija trīs tūkstoši kronas liels, par to jāmaksā 3,6 procenti rentes. Pēc trim gadiem sākas amortizācija, un tad kopā ar renti būs jāmaksā 6 procenti. Galējai nomaksai jānotiek pēc trīsdesmit gadiem. Tēvs būs brīvs no parādiem, ja visu laiku saskaņā ar noteikumiem būs nomaksājis rentes un amortizācijas procentus. Pie šiem maksājumiem vēl pieskaitāma parāda pamatsumma. Tā bija četri tūkstoši. Vienkārši rēķinot, izrādījās, ka tēva parādi būs dzēsti astoņdesmit gadu vecumā. Tagad viņam bija piecdesmit gadu, tātad tikai

kd astoņdesmit gadu vecam sirmgalvim viņam piederēs no parādiem brīva jaunsaimniecība.

— Trīsdesmit gados, — tēvs domīgi teica, kad biju beidzis lasīt.

Agrāk viņš līguma noteikumus nevarēja lāgā aptvert. Bija liela noņemšanās, lai dabūtu šo aizņēmumu, un tēvs gandrīz vai bija aizmirsis, ka aizņēmumu viņam neuzdāvina. Viņa lepnais noskaņojums ievērojami saplaka.

— Trīsdesmit gadi. Tas ir liels laika sprīdis, bet gan jau viss būs labi.

Nemiera un gaidu pilns viņš uzlūkoja māti. Līguma noteikumi bija izlasīti, bet māte, šķiet, nebija pat klausījusies, protestēdama pret vīriešu izdarībām.

— Vai tu nopirki drudža termometru? — viņa vaicāja.

— Se bus, — tēvs lepni atbildēja.

Māte paņēma un attina sainīti. Tajā bija neliels istabas termometrs decimetru garā ietvarā. Māte nosvieda termometru uz galda.

— Kas ta tas tāds? — viņa jautāja.

— Va tas nav īstais? — tēvs mulsi atvaicāja.

— Tas ir sienas termometrs. Pieliec to kaut kur istabā! Nu jau mums būs arī istabas termometrs.

Tēvs bija gatavs ielīst zemē.

— Es iegāju kādā veikalā un lūdzu, lai man iedod šitādu daiciņu, — viņš nevarīgi stāstīja. — Man bija kauns teikt, kam tas tieši vajadzīgs. Nevarēju taču svešiem cilvēkiem sacīt, ka tas bāžams sēžamvietā. No tām lietām es ne velna nesaprotu. Tad nu man iedeva šito. Tā jau iet, ja cilvēks ir muļķis un nekā nesajēdz.

— Tagad mums ir istabas termometrs, bet nav drudža termometra, un vecaistēvs ir slims, — māte attrauca.

Es paņēmu veseri un naglu un piestiprināju termometru pie ārējās sienas blakus logam.

Tēvs pārģērbās.

— Iziešu maķenīt un parušināšos tīrumā, — viņš sacīja.

Noskumis viņš devās ārā tumsā.

IX

Kad aizgāju uz tīreli, tēvs jau tur sparīgi strādāja. Pērngad nolīstā sloksnīte bija apsēta ar ziemas rudziem. Likās, rudzi būs lieliski. Zelmenim blakus bija nolīsta vēl prāva sloksnīte. So zemi tēvs bija cerējis iekopt pirms rudens iestāšanās. Grāvis bija taisns kā lineāls. Blakus vīdēja sasviestā kūdra.

Bija jau gandrīz tumšs. Es saskatīju tēva augumu un viņa garo bārdu. Viņš pacēla acis tikai tad, kad biju paņēmis otru lāpstu.

— Re, tu arī esi atnācisI — tēvs mani uzrunāja.

— Gribu mazliet palīdzēt.

Tēvu tas, acīm redzot, iepriecināja, bet. viņš protestēja.

— Lai nu paliek! Tev taču jālasa tava grāmata.

— Kādu laiciņu varu parakt. Cita darba man nav. Lāpstas bija klusi strādnieki. Tās tikai noknirkšķēja,

kad mēs apgriezām izrakto kūdru. Virs mūsu galvām slīdēja lieli, izpluinīti padebeši. Tepat blakus mums bija daudz koku sakņu un celmu, ko tēvs jau agrāk bija izcēlis.

Mani pārņēma tuvības sajūta. Pūlējos savas kustības saskaņot ar tēva kustībām. Mēs elpojām vienu un to pašu gaisu. Darbs mūs vienoja. Man tā bija jauna atziņa. Centos tikt uz priekšu, lai pieskartos tēva rokai, kas aptvēra lāpstas kālu, bet tad sapratu, ka rīkojos muļķīgi. Tēvu sauca par analfabētu. Es ienīdu visus, kas viņu tā dēvēja, un nolēmu tēvam palīdzēt, lai viņš gūtu gandarījumu.

— Mēs strādāsim tikai tik ilgi, cik mums pašiem patiks, — tēvs sacīja.

Viņš bija teicis mēs. Sapratu, ka arī viņu bija skārusi tuvības sajūta. Noģidu, ka viņš grib mani uzmundrināt. Laikam gan viņā rosījās doma, ka es ķeršos klāt tam, ko viņš pats kādreiz nepabeigs. Viņš nez ko sacīja, lai apvaldītu savu saviļņojumu. Manā atmiņā iedzirkstījās jaunsaimniecības afišas attēls, kur dēls pārņem jaunsaimniecību, bet tēvs aiziet to ceļu, no kura vairs neatgriežas.

Pašlaik te izskatījās gandrīz kā tajā afišā.

— Kā tu domā, cik lielu gabalu sāksim nolīst? — tēvs pēkšņi vaicāja.

Mēs bijām apstājušies un atliecām muguras.

— Vai ķersimies klāt visam tīrelim jeb vai neuzdrīkstēsimies? Varbūt iesāksim ar mazāku sloksnīti.

Tēvs gribēja dzirdēt manu padomu. To prasot, viņš vēlējās sacīt, ka pēc viņa nāves jaunsaimniecību pārņemšu es.

Mūžīga ir zeme, ko dēls pārņem no tēva. Mūžīga ir zāle. Mūžīgs ir arī darbs. To dēls pārņem no tēva.

— Ķersimies labāk uzreiz pie lielāka gabala, — es atteicu.

Redzēju tēva priecīgo aizgrābtību. Redzēju, ka viņš raudāja. Tagad, nudien, viss izskatījās kā uz afišas.

— Vai Nilsons neienāktu iekšā? — tēvs nākamajā rītā uzrunāja tēvoci Jāni.

— Kas tad ir? — tēvocis jautāja.

Taisni uz priekšu sagumušais večuks ienāca istabā. Cepuri viņš nolika pie durvju sliekšņa. Collmērs atradās parastajā vietā — īpašā kabatā uz labās gūžas.

— Mums jānoskaidro aizdevuma jautājums, — tēvs iesāka.

Lai gan viņi abi bija strādājuši kopā ilgus gadus un arī tikpat ilgi bijuši radinieki, tomēr vēl joprojām viens otru uzrunāja ar «jūs». Vecāmāte un kāda cita večiņa, ar kuru viņa septiņdesmit gadu laikā bija satikusies gandrīz ik dienas, arī uzrunāja viena otru ar «jūs» vai vārdā.

Vecāmāte čurnēja kaktiņā pie plīts, slaucīdama traukus, un, šķita, pat nedzirdēja, kas notiek ar viņas pašas dēlu.

— Aizdevums? Kas ta ir ar to? Viss taču kārtībā? — tēvocis izlikās nekā nesaprotam.

Tēvs paņēma papīru, kurā bija minēts par uzteikšanas termiņu. Tēvs to visu laiku bija glabājis pie sevis. Tad viņš izvilka teļādas maku ar trīstūkstoš kronām.

Večuks ar mākslotu izbrīnu tajās noraudzījās.

— Jūs mani gribat, iespundēt nabagmājā! — viņš piepeši iekliedzās. Sis kliedziens izklausījās pēc palīgā sauciena.

Tēvs izplāja naudas zīmes tā, lai tās skaidri varētu saredzēt.

— Ejiet pie velna ar savu naudu! Es gribu palikt te, kā esam vienojušies. Gribu dzīvot te līdz mūža vakaram un ieturēt pie jums ēdienu reizes.

Māte stāvēja pie plīts. Tēvs pameta uz viņu acis, kā aicinādams palīgā.

— Nilsons taču varēs dzīvot tai pašā labajā istabā, kur dzīvoja agrāk. Par nabagmāju nav runas. Jūs taču esat bagātāks par mums. Mums paliek parāds uz visu īpašumu, — tēvs skaidroja.

Večuks pretojās. Viņš pūlējās izmanīties ārā. Tēvs viņu satvēra aiz pleca un ievilka atpakaļ virtuvē.

— Jūs mani gribat iespundēt nabagmājā. Katrā ziņā viss uz to norāda. Bet es to nevēlos! — tēvocis Jānis spalgi kliedza, un viņa gludā einuha seja raustījās sāpēs.

Tēvs piegāja pie mātes. Visu laiku viņš bija izturējies nelokāmi, bet nu sāka šaubīties.

— Viņš negrib. Viņš skaidri un gaiši saka — nē. Ko lai mēs iesākam? — tēvs vaicāja.

Nu māte parādīja, ka sapratusi, kas virtuvē notiek.

— Labi, tad izvākšos esi Vai nu viņš, vai esi Tev jāizvēlas! — viņa skaļā balsī izsaucās.

Tēvs atgriezās pie Jaņa, kas sēdēja pie galda. Večuks bija apsēdies.

— Es neiešu, — večuks murmināja, tomēr varēja noprast, ka viņa pretestība salauzta.

— Nilsons taču pats zina, ka tā bija norunāts. Te jau arī norādīts par uzteikšanu.

Man bija jāpietur tēva roka, kamēr viņš parakstījās. Tad viņš iebāza tēvoča Jaņa kabatā trīs sārtās tūkstoš-kronu zīmes; večuks tās izrāva ārā un nosvieda uz galda. Tēvs vēlreiz tās pacietīgi bāza Jānim kabatā. Viņš bija ļoti satraukts.

Tēvocis Jānis piecēlās. Viņš stāvēja virtuvē, kuru pats kādreiz bija uzcēlis, un viņa augums bija salīcis taisnā leņķī uz priekšu.

— Jūs mani aizdzenat uz nabagmāju, gan jūs paši

reiz lajā nokļūsit! — viņš naida pilnā balsī sacīja. Tad paķēra cepuri, kas bija nolikta pie sliekšņa, un metās ārā. Večuks šķita vēl vairāk salīcis nekā iepriekš. Šaurajā kabatā šūpojās collmērs.

XI

Mūsu zirgs bija klibs. Tēvocis bija aizņēmies lielus divričus no tās vietas, uz kurieni bija nodomājis doties. Divričos iekrāvis skapi, gultu un gultas drēbes. Divričus vilka liels, spēcīgs vīrs. Tēvocis Jānis, iedams nopakaļus, palīdzēja grūst. Tēvs kādu gabaliņu pagājās līdz, lai redzētu, vai viss norit labi.

Tēvocis Jānis bija uzvilcis svētdienas kārtu. Tomēr arī vadmalas svārku kabatā bija redzams collmērs. Tēvocis ne no viena nebija atvadījies, izņemot savu istabas biedru — vecotēvu.

Tieši tai brīdī, kad viņiem vajadzēja nogriezties uz lielceļa, atnāca advokāts.

— Šito māju es uzcēlu. Šajā vietā ieguldīju savu naudu. Tagad viņi mani divričos izdzen uz nabagmāju.

Tēvocis Jānis runāja spiedzīgā balsī. Parasti viņš nekad nemēdza kādu uzrunāt.

— Nespējnieku mājas večukiem vajadzētu apvienoties. Viens nespēj nenieka. Bet kopā jūs būtu spēks, — advokāts aģitēja.

Es stāvēju pie mājas un noraudzījos aizbraucējos. Tēvocis Jānis man bija ļoti mīļš.

— Viņš dabūja visu savu naudu. Tā tika nospriests, kad viņš pārnāca dzīvot pie mums, — tēvs sarūgtināts sacīja.

— Es jums ticu. Tā jau tas nebija domāts. Gribēju ti-

kai teikt, ka nespējnieka mājas iemītniekiem vajadzētu apvienoties, — advokāts atbildēja.

— Viņi mani grib iespundēt nabagmājā, — večuks nerimās.

Trīs sārtās tūkstoškronu zīmes viņš bija iebāzis zilo vadmalas svārku kabatā.

— Viņam tak ir jauka istaba, kur palikt. Viņam nemaz nav jāiet uz nespējnieku māju, — tēvs skaidroja.

— Man jau ari tā liekas, — advokāts piekrita.

— Vecos divričos viņi aiztriec cilvēku uz nabagmāju, — tēvocis Jānis joprojām tiepās.

Tēvs izklāstīja šikāk.

— Tā viņš pats vēlējās. Es piedāvājos aizņemties zirgu. Visiem zināms, ka mans zirgs nevar paiet. Bet Nil-sons man neklausīja.

— Es jums ticu. Tomēr nespējniekiem vajadzētu apvienoties. Tad viņu stāvoklis uzlabotos, — advokāts pastāvēja pie sava.

Māte bija iegājusi istabā. Vecomāti viss šis notikums, likās, nemaz nebija skāris. Viņa klimta kaktiņā pie plīts. Divriči ar nedaudzajām mantiņām aizripoja.

Tēvocis Jānis bija izraidīts.

JAUNAIS ZIRGS

I

Pa šķībajām staļļa durvīm iznāca tēvs. Viņš plūkāja matus.

— Vai viņš vēl nav redzams? — tēvs vaicāja.

Es pētīju lielceļu, kas vijās kā pelnu pelēka lenta.

— Nē.

Tēvs iegāja atpakaļ stallī. Es viņam sekoju. Tur stāvēja tikai zirgs.

— Es ar tevi runājos pēdējo reizi, nule pienācis tas bridis, — tēvs sacīja zirgam.

Mēs abi apstājāmies cieši aiz dzīvnieka. Tā labā kāja bija saliekta. Locītavas šķita saaugušas kopā un izskatījās pēc pumika.

Zirgs pūlējās pārnest svaru uz veselo kāju. Stāvot tas balstījās tikai uz nagiem, kas, acīm redzot, bija nedabiski.

— Nu, ko tu teiksi? Reiz tam jādara gals. Rudenī zirgs būs kļuvis vēl nevarīgāks, — tēvs mani uzrunāja.

Spreijas pārņēma zirga kāju ļoti jūtami pēc ražas novākšanas, kad zirdziņam bija jāmokās pa tīrumu, lai gan viņš lāgā nevarēja paiet pa ceļu, bet tēvs domāja, ka slimību ietekmē rudens laiks. Es sapratu, cik nomācoši ir braukt ar slimu zirgu. Cilvēks var būt klibs, tikai ne zirgs.

— Visam sava robeža, — es pārspīlēti nopietni prātoju.

Stallī oda pēc amonjaka un linimenta. Plaukts bija pilns ar dažādām zāļu pudelēm un noputējušām burkām.

— Zirgam grūti pacelt kāju, kad jākāpj pāri slieksnim. Esmu darījis visu, kas bija manos spēkos. Ievērojis visus priekšrakstus, — tēvs taisnojās.

— Nu, skaidra lieta, — es piekritu.

— Sākumā ļāvu zirdziņam, lai stāv, kur stāvējis. Liku aukstas kompreses, kā man norādīja. Divas reizes dienā ierīvēju kāju ar ziedi. Liku pat nopirkt spāņu mušu ziedi un ik pa divi nedēļām ierīvēju ar to slimo kāju. Spreijas piededzināja veterinārārsts. Ja nu šodien viņš atnāks un sāks runāt par spreiju kasīšanu, es tam

nepiekritīšu. Nespēj vien maksāt, bet labuma itin nekāda.

— Tur jau viņš brauc! — es izsaucos.

Ietarkšķējās motocikls. Kalniņā uzbrauca veterinārārsts.

II

— Labdien!

— Labdien, dakteri

Veterinārārsta bikšu šekums bija apšūts ar ādu.

— Laikam vispirms būs jāapskata rikšotājs?

— Tā gan.

Abi vīri iegāja stallī. Uz plaukta stāvēja mūsu labākā mazgājamā bjoda, pārklāta ar tīru dvieli. Uz apakštasītes bija noliktas tikko nopirktas ziepes.

Veterinārārsts noliecās un aplūkoja zirga pakaļējo kāju, kas izskatījās pēc mietura. Zirgs balstījās uz kājas pirkstgaliem. Mani pārņēma grūti izskaidrojama smeldze, kādu jūt, redzot slimu zirgu.

— Tagad nokasīsim spreijas. Spāņu ziedi esam izmēģinājuši. Piededzināšana arī nav līdzējusi. Man visi piederumi līdz, — veterinārārsts sacīja izsliedamies.

— Nē, nekāda kasīšana nenotiks, — tēvs iebilda.

Veterinārārsts pārsteigts viņā palūkojās.

— Kā tad tā? — viņš vaicāja.

— Spreiju kasīšana nenotiks. Tagad pietiek, — tēvs mierīgi noteica.

— Tad jūs nesaņemsit apdrošināšanas naudu. Nevaru piekrist, ka zirgu nokauj, iekams neesmu izmēģinājis visu. Apdrošināšanas biedrība citādi nav ar mieru izmaksāt atlīdzību.

Kādā vājuma brīdi tēvs bija zirgu apdrošinājis. Sājā gadījumā viņš bija atteicies no sava uzskata, ka ikvienam jātiek pašam ar sevi galā. Daju paļāvības viņš šoreiz bija uzkrāvis apdrošināšanas biedrībai. Tagad viņš to nožēloja.

— Es jau to saprotu. Tomēr spreiju kasīšana nenotiks. Zirgam tāpēc nav jācieš, ka ir tāda apdrošināšanas biedrība. Lopiņu labāk nokaut.

Veterinārārsts uzmeta tēvam žiglu skatienu. Varbūt viņš tēvu saprata.

— Tādā gadījumā jūs nesaņemsit ne ēras no tā, ko esat iemaksājis apdrošināšanas biedrībai, — viņš paskaidroja. — Zirgu jums vajadzēs pārdot par parasto dzīvsvara cenu. Vai jūs zināt, ko par to saņemsit?

— Labākajā gadījumā dabūšu simt piecdesmit kronas. Es to zinu. Varbūt saņemšu šīs simt piecdesmit kronas, jo kara laikā sākuši ēst zirgu gaļu. Bet, ja viņam nokasīs spreijas, es tik un tā vairāk nesaņemšu. Tāpēc aiztaupīšu lopiņam šīs mocības, — tēvs sacīja.

— Dariet, kā zināt.

Veterinārārsts dabūja savas desmit kronas un aizbrauca.

III

Tēvs ar zirgu gribēja iet viens pats.

— Varbūt es paiešos tev kādu gabaliņu līdz? — mans jautājums bija lieks.

— Gan mēs paši tiksim galā, — tēvs atbildēja un izveda zirgu no staļļa. — Jau agrāk esam turējušies kopā — mēs abi.

Viņš aizveda zirgu pie virtuves kāpnēm. Zirga kāju

kustības bija dīvaini nevienādas. Gaita pavisam stīva. Lopiņš klupa pret katru olīti. Kad zirgs rāmi apstājās, tad varēja redzēt, ka tas ir vecs, nodzīts darba zirgs, kas savu mūžu nokalpojis. Tagad to sagaida kautuve un ar asinīm nošķiesta grīda.

— Vai nepateiksi Melnim ardievas? — tēvs sauca, piegājis pie virtuves durvīm.

Māte iznāca ārā. Rokā viņa turēja doniņu apdedzinātas zirgu maizes. Viņa piegāja pie zirga.

— Varbūt paņemt kādu citu doniņu? — viņa, juzdama nožēlu, vaicāja.

Tēvs tikai pamāja ar galvu. Māte iešāvās atpakaļ virtuvē un tūlīt atgriezās ar svaigas maizes doniņu.

— Tā bija pati labākā. Viņš to nopelnījis, — māte sacīja, kā runādama par cilvēku.

Viņa apstājās zirgam pie galvas un deva tam maizi, lauzdama gabaliņu pa gabaliņam, kā gribēdama paildzināt ardievas. Zirgs maizi košļāja lēnītiņām. Tā žokļi kustējās. Maizi sagremojis, zirgs ilgi un salkstoši raudzījās uz māti, kā lūgdams — «atnes vēl kādu doniņu».

— Tā, tagad mums jāiet, — tēvs ierunājās.

Es piegāju klāt un ar roku satvēru zirdziņa krēpes, bet vaigu piespiedu pie tā purna. Uz mīkstā, melnā purna auga kudlaini sari, kas tuvumā likās lieli kā palmu lapas.

Tēvs parāva pavadu. Nez kādēļ viņš bija iedomājies, ka viņam jāizliekas cietam un nežēlīgam. Viņš pēc iespējas ātrāk gribēja saraut tos sentimentālos pavedienus, kas mūs saistīja ar nāvei nolemto zirgu.

— Uzšauj viņam, — tēvs mani paskubināja.

Es uzsitu zirdziņam pa dibenu, kā mēdz darīt, kad govi ved pie buļļa.

— Va liksities mierā! Vai tas lai būtu pēdējais, ko viņš no mums saņem! — māte izsaucās.

Zirgs vēl joprojām stāvēja, kā pie zemes piesalis. Likās, dzīvnieks saprata, ko mēs runājām.

— Uzšauj stiprāk!

Zirgs sāka mest bambuļus. Tajos bija veseli auzu graudi. Lopiņš kā vien spēdams pūlējās novilcināt aiziešanu. Šķita, tas pavisam skaidri noprata, kā viss beigsies, un domāja, ka tam laika gana.

Māte jutās aizkustināta. Viņa vēlreiz piegāja pie dzīvnieka un noglaudīja tā krēpes, bet neteica ne vārda.

— Nu, uzdod jel! Mums jāpošas ceļā, — tēvs skarbi pavēlēja.

Zirgs sāka kustēties. Viņa gaita bija grīļīga. Pakalniņā pie virtuves kāpnēm viņš kā atmiņu pameta savus bam-buļus. Es drāzos cauri sīkgruntnieka mežiņam, lai aizskrietu priekšā un noraudzītos, kā noris gājiens.

Tēvs bija apsēdies ceļmalā. Zirgs stāvēja viņam blakus, piebāzis degunu pie tēva svārku kabatas. Tēvs nez ko tam deva. Laikam gan tie bija cukura graudiņi, ko tēvs atradis svārku kabatā. Tas bija tēva pēdējais brītiņš kopā ar zirgu. Tā vien likās, ka neviens no viņiem nedomā iet tālāk.

Mājās tēvs pārnāca ar apaušiem rokās. Tos viņš pa-karināja uz staba pie tukšās siles.

IV

Vakarā mājās ieradās kāds klaidonis, ar bārdas rugājiem apaudzis večuks. Skrandains un noplīsis viņš kā smirdoša lupatu čupiņa stāvēja pie augstajām kāpnēm.

— Vai varētu nakti pārgulēt šķūnī? — viņš vaicāja.

— Kādēļ jūs šitā slaistāties apkārt un negribat strādāt? — vaicāja tēvs, kas pēc notikuma ar zirgu bija noskaņots filozofiski. Viņš mums tikko bija pastāstījis, ka zirdziņš visu sapratis un neparko nav gribējis iet miesnieka šķūnī.

Klaidonis mazliet vilcinājās, iekams atbildēja.

— Es gribu piederēt pats sev. Klaiņāju un pats par sevi atbildu. Esmu bezpartejiskais, — viņš skaidroja.

Uz to tēvam nebija ko iebilst.

— Jūs varat gulēt staļļa steliņā, tikai atstājiet mums mācītāja apliecību un sērkociņus, ja jums tādi būtu, — tēvs sacīja.

Bija pieņemts abas šīs lietas pieprasīt. Klaidonis pavisam padevīgi pasniedza ir apbružāto apliecību, ir sērkociņu kastīti.

— Nāciet, es jūs aizvedīšu, — tēvs aicināja.

Viņš ieveda klaidoni stallī. Parādīja šim rudajam vīram steliņu. Iedeva segas, ko paklāt apakšā un ar ko apsegties. Zirga vietā mēs bijām dabūjuši klaidoni.

— Tagad tev zirga vietā ir klaidonis. Mēģini iejūgt viņu, — māte iesmējās, kad tēvs bija ienācis istabā.

No rīta es atkal ieraudzīju klaidoni. Mazgājamā bļoda un dvielis bija palicis stallī. Tā bija mūsu labākā bļoda, labākās ziepes un linu dvielis, ko māte bija nolikusi veterinārārstam. Ārstam šīs mantas bija liekas, jo viņš nebija kasījis spreijas. Toties klaidonis bija pamatīgi nomazgājies un uzposies. No viņa vēsmoja smalku ziepju, amonjaka un linimenta smaka. Viņam atdeva gandrīz galīgi saplēsto apliecību, kas visu nakti bija atradusies uz galda malas un kam neviens nebija pieskāries; tāpat viņš saņēma arī sērkociņu kastīti.

— Iedzeriet kādu malciņu kafijas, — tēvs viņu mudināja, vēl joprojām pēc vakardienas notikuma ar zirgu

juzdamies svinīgi. Mātes seja pauda protestu, tomēr kafiju viņa klaidonim pasniedza.

Klaidonis vēl arvien nepieskārās mācītāja izrakstītajai apliecībai, kas vaļēja gulēja uz galda. Iedams garām, es tai uzmetu acis un redzēju, ka klaidonim ir septiņdesmit pieci gadi, ka viņš dzimis tai pašā Rietumjetlan-des draudzē, kur dzimis manas mātes tēvs. Viņam bija arī tāds pats uzvārds.

— Un šitā jums jāklīst apkārt, — māte līdzjūtīgi ierunājās.

Viņa izmantoja nejaušo gadījumu, lai pati justos kā bagāta mājas īpašniece.

— Tencinu. Steliņš bija labs. Va ta jums nav zirga? — klaidonis vaicāja.

— Līdz vakardienai mums tāds bija. Tagad iegādāsim jaunu, — tēvs paskaidroja.

Večuks aiziedams kliboja ar labo kāju, it kā būtu mantojis Meļņa spreijas.

v

Ūtrupe plašajā zemnieku sētsvidū pēc pārtraukuma vēl lāgā nebija sākusies. Kalniņā drūzmējās cilvēki. Kādā teltī pārdeva kafiju. Sētsvidū bija sakrauti darba rīki un inventārs. Pie staļļa ārējās sienas stāvēja pieci darba zirgi, kurus drīz pārdos. Viņi bija piesieti pie sienā iedzītām cemmēm.

— Nu, ko teiksi? Kādas ir tavas domas? — tēvs vaicāja manam brālim.

Tēvs lēnām soļoja gar zirgiem. Mēs ar brāli gājām nopakaļus. Zirgi raustīja pavadas. Drīz viņiem būs cits saimnieks.

— Viss ir atkarīgs no cenas, — teica brālis, kas vēlējās, lai viņu uzskata par zirgu pazinēju. Un tāds viņš

cirī bija. Es biju paņēmis līdz savu dzejas mācības grāmatu.

Ap zirgiem pulcējās vīri. Kā pēdējā zirgu rindā stāvēja veca ķēve. Visi citi bija darba zirgi pienācīgā vecumā. Zirgus aplūkoja arī kāds smalki ģērbies spekulants ar piezīmju grāmatiņu rokās. Viņš aptaustīja dzīvnieku kājas un pārbaudīja zobus. Laiku pa laikam kaut ko ierakstīja grāmatiņā. Lāgiem viņš par zirgiem izteicās skaļā balsī.

— Noder. Nekas, gandrīz manā gaumē.

Visi zirgi, izņemot nodzīto ķēvi, bija izskatīgi. Viens bija tikko trīs gadus vecs. Tas bija bēris ar ļoti gaišu asti un gaišām krēpēm.

— Agrākais ģermāņu zirgu likums atļāva zirgu pēc trim dienām atdot atpakaļ, ja tam bija kāda kaite, — smalki ģērbtais spekulants skaļi sacīja. — Diemžēl ģermāņu likumi vairs nav spēkā. Tagad ūtrupē pirktais zirgs ar visām savām vainām un trūkumiem pāriet pircēja galīgā īpašumā. Tur vairs nekas nav līdzams.

Par tādu ģermāņu zirgu pirkšanas likumu tēvs nekad nebija dzirdējis. Viņam jau tā rūpju bija gana. Tiklīdz sāka runāt par zirga pirkšanu, viņš nervozēja. Ja vajadzēja nosolīt zirgu, tēvs zaudēja galvu, turklāt skaidras naudas viņam arī nebija.

— Var jau būt, — viņš tikai bilda.

Ir mans tēvs, ir smalki ģērbtais spekulants bija nostājušies aiz jaunā zirga. Arī citu vīru skatieni pievērsās šim zirgam.

Visu apbrīnotais trīs gadu vecais dzīvnieks bija pa pusei ardenietis ar zvaigznīti pierē. Zirga ķermenis bija vingrs un stalts. Vēders viņam bija tvirts un stingrs, tas nebija vis nekāds «siena vēders». Safrāndzeltenā bēra paslēpenes trīsēja. Viņa kājas vēl nebija pārāk

apaugušas ar spalvu. Dzīvnieks šķita tramīgs kā kumeļš. Viņš bija tiešām skaists.

Smalki ģērbtais vīrs bija pamanījis, ka mans tēvs interesējas par šo zirgu.

— Vai jūs tēmējat uz šo zirgu? — viņš mazliet dzēlīgi jautāja.

— Ne jau nu tieši, — tēvs izvairīgi atbildēja.

— Man arī vajadzīgs jauns zirgs. Šis man patīk. Vecam kučierim piedienas vecs zirgs.

Smalki ģērbtais vīrs laikam gan bija pāri piecdesmitiem, bet, tā kā viņš bija labi ģērbies un labi saglabājies, tad izskatījās jaunāks par manu tēvu.

— Aplūkot tak nav aizliegts, — tēvs mierīgi atteica; viņa balsī nevarēja saklausīt sapīkumu.

Lēnām viņš aizsoļoja pie vecās ķēves un sāka vērot to. Tēvs nevēlējās piesaistīt sev uzmanību. Tas viņu tikai satrauca.

Mājas un zirgu īpašnieks nāca kopā ar policijas priekšnieku, kurš vadīja ūtrupi. Viņiem līdzi bija rakstvedis un izsaucējs. Rakstvedis nesa koka tāfeli, kuru rakstot izmantoja par balstu. Pēc īsa brīža ūtrupe sāksies. Policijas priekšnieku es pazinu, viņš mani bija nopratinājis par meža degšanu. Viņš, starp citu, palūkojās arī uz mani. Taču nedomāju, ka viņš mani un tēvu pazina. Tēvs pazemīgi pasveicināja un apstājās pie vecās ķēves, lai nemaisītos pa kājām.

— Priekšzobi ir izkrituši, bet dzerokļi veseli, tātad ar gadu skaitu viss kārtībā, — smalki ģērbtais spekulants sacīja tik skaļi, lai visi dzirdētu viņa gudrības, un, piegājis klāt jaunajam zirgam, sāka to atkal aplūkot. — Taču, kas zina, vai tam nav kāda slepena kaite.

— Zirgam drīz paliks trīs gadi, nekādu slepenu kaišu tam nav, — zirga īpašnieks aizskarts atcirta.

Tēvs pazemīgi stāvēja pie vecās ķēves, bet viņa skatiens visu laiku bija pievērsts jaunajam zirgam. Pamanīju, ka tēva sejai sapņaina izteiksme. Jaunais zirgs pagrieza galvu gluži kā meitene. Likās, viņš ar manu tēvu pārmija skatienus.

— Nez vai man atļaus pirkt uz nomaksu, pretējā gadījuma jau nemaz nevaru pirkt, — tēvs uzrunāja manu brāli, pats izklaidīgi aplūkodams veco ķēvi.

— Kazi, vajadzētu pavaicāt?

— Nav vērts. Redzēsim, kā būs, kad tiksim tik tālu. Bet jaunais zirgs gan ir skaists.

Brālis staigāja plati ieplestām un ļodzīgām kājām.

— Labi, ka tas ir zirgs, bet nevis ķēve, — brālis ar šiem vārdiem pauda savu nicināšanu pret sieviešu dzimumu.

Es stāvēju viņam blakus ar dzejas mācības grāmatu rokās.

vj

Tūlīt vajadzēja atsākties ūtrupei. Vesels ļaužu jūklis drūzmējās ap zirgiem. Policijas priekšnieks turējās blakus rakstvedim un izsaucējam. Pašlaik grasījās izsaukt zirgus, pašu vērtīgāko preci šajā ūtrupē.

Spekulants ar piezīmju grāmatiņu rokā spiedās vidū. Grāmatiņu viņš turēja pacēlis augstu gaisā, lai visi to redzētu. Tēvs mulsi atrāvās pašā maliņā. Tur nu viņš stāvēja, kaklu izstiepis, lai redzētu, kas notiek.

— Sāksim ar zirgiem. Pazīstami un kārtīgi pircēji var summu samaksāt vēlāk — sešos mēnešos vai pēc vienošanās. Pārējiem pircējiem jāmaksā skaidrā naudā pēc pēdējā vesera sitiena vai pēc pirmā pieprasījuma.

Zirgus pārdod tādā stāvoklī, kādā tie pašreiz atrodas. Sāksim ar šo zirgu, — izsaucējs iekliedzās.

— Redziet nu, ar visām slepenām kaitēm un tamlīdzīgi, — smalkais spekulants pievērsās pārējiem vīriem.

Otrupe pēkšņi iedūcās kā bišu strops.

— 5im zirgam ir deviņi gadi, — kliedza izsaucējs, iekaisdams pats un pūlēdamies iekvēlināt pircējus. — Soliet labu cenu.

Pircēji sākumā centās nepadoties ūtrupes psihozei, aizrautībai, lai neizdarītu muļķības. Solījumi bija apdomīgi. Tēvs nekustējās. Viņš pūlējās skatīties pāri citu galvām. Deviņus gadus veco zirgu aši nosolīja.

— Te būs cits. Četrpadsmit gadu vecs. Miniet pieklājīgu summu.

Tā bija vecā ķēve. Es palūkojos uz tēvu. Viņš nepakustējās. Ķēvi pārdeva.

Nosolīja nākamo zirgu, arī deviņus gadus vecu. Tas bija skaists dzīvnieks. Palika vēl tikai divi zirgi. Stāvoklis kļuva kritisks.

Šķita, ka tēvs paliks bez zirga. Viņš stāvēja, kumš-ļādams ar tukšu muti. Es kaunējos, ka tēvs nepiedalījās solīšanā, lai gan bija braucis uz ūtrupi pirkt zirgu.

— Šis te ir jauns zirgs, tikai sešus gadus vecs. Soliet nu krietnu summu!.— izsaucējs jūsmīgi skubināja.

Sešus gadus vecs zirgs daudzējādā ziņā ir vērtīgāks par tikko iebrauktu zirgu. Sākās solīšana. Arī smalki ģērbtais spekulants tajā piedalījās. Lāgiem viņš palūkojās savā piezīmju grāmatiņā. Es pašķielēju uz tēva pusi. Dzīslas viņa deniņos kustējās. Kustējās arī bārda. Taču pats viņš klusēja.

Nesapratu, kāpēc viņš klusē. Arī smalki ģērbtais spekulants vairs nesolīja. Zirgu nopirka par ļoti augstu

cenu, un tēvs pat nebija piedalījies solīšanā. Palika vēl tikai jaunais zirgs. Tagad bija pienākusi tā kārta.

— Jauns zirgs. Tikko trīs gadus vecs. Nule kā iebraukts. Pats skaistākais zirgs ūtrupē. Nu gan soliet brangu summu!

Pūlis piepeši sakustējās. Tēvs pagāja soli uz priekšu. Tālāk viņš netika lielās drūzmas dēļ. Viņš joprojām atradās attālu no centra. Stāvēja pašā maliņā, no kurienes neviens negaidīja vērā ņemamu pircēju.

— Astoņi simti piecdesmit, astoņi simti septiņdesmit pieci, deviņi simti, deviņi simti divdesmit pieci.

Sākumā solītāji piesvieda piecdesmit kronas, vēlāk divdesmit piecas un beidzot desmit.

— Tūkstoš piecdesmit, tūkstoš septiņdesmit pieci, tūkstoš viens simts.

Tagad arī tēvs piedalījās solīšanā. Viņa balss skanēja mazliet nedroši, ar lieliem pārtraukumiem. Solot viņš ikreiz pacēla galvu, viņa bārda saslējās gandrīz līmeniski.

Smalki ģērbtais spekulants solīja ļoti neatlaidīgi, zibens ātrumā. Viņš vairs neraudzījās piezīmju grāmatiņā, turējās eleganti un brīvi. Solījumu summas bira pār pūli. Bēris stāvēja kā izlieta statuja. No viņa strāvoja jaunība un pievilcība. Safrāndzeltenie cirkšņi viegli drebēja. Tiem bija tāda krāsa kā lauvas spalvai, ar viegliem plankumiņiem. Nāsis bija ieplestas it it kā taures un atgādināja lilijas.

— Tūkstoš simt divdesmit pieci, lūksoš simt trīsdesmit pieci, tūkstoš simt piecdesmit.

Tie bija astronomiski skaitļi, bet solījums sekoja solījumam. Es pavēros uz tēvu. Viņa nevalodīgums bija izgaisis. Tēvs bija aizsvilies, arī tūļīgums bija izzudis.

To nomainīja pārgalvība. Viņš aizrautīgi piedalījās solīšanā.

Visilgāk solīja smalki ģērbtais spekulants un mans tēvs. Gluži kā slidotāji viņi atrāvās no pūla, kas palika iepakaļ.

— Tūkstoš simt septiņdesmit pieci, tūkstoš simt deviņdesmit, tūkstotis un apaji divi simti. Pēdējo reizi tūkstotis un apaļi divi simti.

Es aizturēju elpu.

Veseris noklaudzēja. Atkal mani pārņēma kauns. Smalkais spekulants bija teicis pēdējo vārdu. Tēvs nedabūja jaunu zirgu.

— Kur pircējs? — jautāja izsaucējs.

Smalki ģērbtais vīrs panācās uz priekšu ar piezīmju grāmatiņu rokā, kā gribēdams turēt runu.

— Vai skaidrā naudā? — policijas priekšnieks vaicāja paklusā balsī, lai citi nedzirdētu.

— Nē. Lūdzu nomaksas termiņu.

— Tas neiet. Maksājiet skaidrā naudā, vai arī jūsu pirkumu anulēs. Kas solīja pirms šā cilvēka?

Spekulants, kam nebija dāvāta uzticība, pievērsās apkārtējiem vīriem, kā gribēdams protestēt. Policijas priekšnieks un izsaucējs aši apspriedās. Viņi dzīrās no jauna izsaukt vairāksolīšanā bēro zirgu. Bet pēkšņi izsaucējs pievērsās priekšpēdējai summai.

— Vai jūs paliekat pie sava piedāvājuma? Tūkstoš simt deviņdesmit. Tūkstoš simt deviņdesmit?

Viss norisinājās ļoti strauji. Tēvs pacēlās pirkstgalos.

— Tūkstoš simt deviņdesmit. Es palieku pie šās summas, — viņš sacīja.

Visi klusēja.

— Tūkstoš simt deviņdesmit. Zirgs nosolīts par tūkstoš simt deviņdesmit kronām,

Skaļi nodārdēja veseris. Šo summu bija solījis mans tēvs.

Viņš panācās uz priekšu, ārēji izskatījās mierīgs, bet es noģidu, kāda Vētra viņā plosījās. Dzīslas deniņos bija pietūkušas, seja gluži balta.

— Vai maksāsit skaidrā naudā? — izsaucējs vaicāja.

— Nē, — tēvs bailīgi atbildēja. — Lūdzu atļaut nomaksāt termiņos.

Rakstvedis un izsaucējs strauji paskatījās uz policijas priekšnieku. Viņi, acīm redzot, grasījās no jauna izsaukt bēri.

— Šis vīrs ir uzticības cienīgs, — policijas priekšnieks skaļā, visiem dzirdamā balsī sauca. — Es šo jaunsaimnieku pazīstu. Viņš var pirkt, ko vēlas.

Tēvs kā apburts apstājās starp jauno zirgu un policijas priekšnieku. Viņa lepnumam un satraukumam nebija robežu, bet viņš to neizrādīja. Jaunais bēris mētāja galvu.

— Kas tas bija, kam dāvāja tādu uzticību? — dzirdēju vaicājam man blakus stāvošo vīru.

— Āre, tur tas jaunsaimnieks.

Es pats sevi pārsteidzu, ka stāvēju goda sardzē ar mācību grāmatu rokā. Pār vaigiem man ritēja asaras.

Mans tēvs bija uzticības cienīgs. Viņš bija iekļuvis uzmanības centrā. Tikai par viņu vien runāja ūtrupē.

VII

Tēvs ielika spainī siena vīkšņi, lai jaunais zirgs nedzertu pārāk strauji. Turēdams bēri, viņš stāvēja kalniņā pie sēru bērza. No istabas iznāca māte, nesdama puskukuliti maizes; viņa bija apsējusi baltu priekšautu kā svētdienā. Abi viņi stāvēja tieši tai pašā vietā, kur bija stāvējuši ar Melni, kad to dzīrās vest pie miesnieka.

— Jauks jau nu viņš ir, — māte teica, glaudīdama zirga trīsošās krūtis. — Bet tagad esam parādā kā par zirgu, tā par stalli.

Tēvam bija diezgan grūti apvaldīt savu lepnumu.

— Gan jau viss nokārtosies, ja tikai ir veselība, — viņš pazemīgi sacīja.

Garām pabrauca pilsētas veļas mazgātājs un nogriezās uz lielceļa. Viņš bija iejūdzis ratos savu plankumaino, it kā apsūbējušo ķēvi. Ieraudzījis bēri, viņš ar visu savu veļas kravu ievizinājās mūsu sētsvidū. Virve spiedās pieblīvētajos veļas maisos kā diegi melonē.

— Ir gan rumaks! — viņš izsaucās, apturēdams ratus uz kalniņa. — Ak tu jods, kas par zirgu! Neviens jaunsaimnieks šaipus ziemeļpola nav redzējis tādas pakaļkājas, kādas ir šim rumakam. Visiem mongoļu karavadoņiem ģīmis izstieptos, ieraugot šitādu zirgu.

Tēvs pūlējās apslāpēt kaimiņa lielību. Aplam liels prieks viņā modināja bailes. Tēvs ķērās pie savām burvestībām. Tiklīdz kādu pārlieku cildināja, viņam likās, ka apkārt sāk dejot melnās spīganas. Tās viņam par katru cenu vajadzēja noskaņot labvēlīgi.

— Vecums šim zirgam ir bīstams, — tēvs teica. — Ar zirgu viss var atgadīties. Starp citu, tas pieder policijas priekšniekam. Es par to neesmu samaksājis ne ēru. Tagad esam parādā ir par stalli, ir zirgu. Nosolīt šo lopiņu bija gauži riskanti.

Veļas mazgātājs viņā nemaz neklausījās.

— Kas par zirgu! — viņš tīksminājās. — Būtu jel bijis ērzelis. Sitai meitenei nepieciešami pēcnācēji. Redzu, ka viņa sakrīt. Nē, nu man jādodas uz pilsētu

pie savām skuķītēm. Ir gan rumaks! Ir gan rikšotājs! Ugunīgs kumeļš!

Viņš norādīja uz izģindušo, apsūbējušo ķēvi, kas visu laiku klanīja galvu.

— Redziet tikai, redziet! Viņa to dzird! Kaut ko tādu tu dzirdi gan, tu sātana spindzele, tu glaudene!

Mātei veļas mazgātāja vieglprātīgā valoda derdzās.

— Nu mēs esam parādos līdz ausīm, gan par stalli, gan zirgu, — viņa aizrādīja.

Arī viņa zināja, ka par prieku allaž dārgi jāsamaksā.

Pirmoreiz pēc aizbraukšanas no Eklandes es māli redzēju tik līksmu.

— Va velns, kas par zirgu! — veļas mazgātājs dziļā apbrīnā vēl piebilda.

— Kura dēļ mēs iegrimuši parādos, jā gan, — māte atbildēja un devās augšup pa stāvajām kāpnēm.

— Gan jau būs labi, ja tikai ar veselību, — tēvs bilda.

Jaunā zirga pievilcība bija visus savaldzinājusi.

VIII

Jaunais zirgs bija dabūjis kašķi. Tēvs slimību tūlīt pamanīja. Vainoja, protams, klaidoni, kas bija gulējis steliņā. Kur tad citādi kašķis varēja gadīties!

— Redz, ko dabūji, atjaudams večukam pārgulēt stallī, — māte pukojās, bet nelaime tāpēc nemazinājās.

Jaunais zirgs stāvēja un berzēja vienu kāju pret otru. Kašķis bija piemeties uz abām pakaļkājām no nagiem līdz locītavām, Kad slimās vietas ierīvēja ar zālēm, radās brūces un iekaisumi.

— Tas droši vien ir kašķis. Nebūs tak ļaunie ienāši?

Mātei atkal viss rādījās melnā krāsā. Viņa pati sevi

nosodīja, ka nesen bijusi tik līksma.

— Nu jau atkal sāks nākt šis veterinārs. Man tā vien likās, — va ta nu gluži bez vainas. Kašķis? Tu tak nevarēsi pārdot kašķainu zirgu?

Viņas acu priekšā atkal cauri priežu silam pavīdēja Eklande ar gobām, lazdu krūmiem un kastaņām.

— Jānogaida līdz rītam. Ļaunākajā gadījumā atsaukšu veterinārārstu, — tēvs sprieda.

— Kazi, vai arī šo zirgu nevajadzēs nokaut?

— Pasarg dies, neņem tādus vārdus mutē! — tēvs izsaucās. Pēc balss varēja noprast, ka viņš sevī skaitīja lūgsnu. Uz īsu brītiņu viņš pat neveikli salika rokas. No viņa lūgsnas vēsmoja zeme. Tā bija lūgsna pret kašķi.

Ataicināja veterinārārstu. Viņš atbrauca ar motociklu, kam bija piekabināmais vāģis.

— Skaists dzīvnieks. Nevienam jaunsaimniekam šajā novadā nav tāda zirga. Ja cilvēkam ir nauda, tad var dabūt tādus dzīvniekus, — viņš sacīja.

— Viņam nez kas uzmeties uz pakaļkājām, — tēvs bailīgi aizrādīja.

— Pavisam nevainīgs kašķis. Sajauciet vienu hekto-litru ziepju ar pāris litriem silta ūdens, piemetiet mazliet sublimēta tablešu un ik pēc pāris stundām nomazgājiet zirga kājas. Kašķis drīz pārie^. Skaists dzīvnieks, — veterinārārsts piebilda.

Tēvs atvilka elpu. Viss viņa nemiers aizplūda, itin kā būtu atvērušās krūtis.

— Cik man jāmaksā?

Tēvs ne ar pušplēstu vārdiņu nepieminēja klaidoni.

Aiz prieka starodams, viņš samaksāja ar to naudu, ko bija saņēmis par miesniekam pārdoto Melni.

— Šo zirgu es neapdrošināšu, — viņš noteikti sacīja. Veterinārārsts aizbrauca. Jaunais zirgs atveseļojās pēc pāris dienām.

IX

Pirmo reizi tēvs varēja ievākt ražu no divdesmit piecu aru liela līduma. Agrā rīta cēlienā mēs brucinā-jām izkapti pie atejas vietas.

— Ko ta šodien pļausi? — ievaicājās māte, stāvēdama kalniņā ar spaini rokā. Zāle vizuļoja saules staros.

Tēvam bija grūti atbildēt ikdienišķā balsī. Viņa seja raustījās, es biju gatavs doties viņam līdz siet kūlīšus.

— Nu ta jau redzēšu, — tēvs atteica, noglaudīja bārdu un izlikās nez ko prātojam. — Šodien došos uz purvu. Nopļaušu to mazumiņu. Tas tak ir jaunais līdums.

Viņš sāka iet uz jaunā līduma pusi. Izkapts uz viņa muguras laistījās kā saulstaru saišķis. Noasinātā izkapts smaile slējās gaisā.

— Purvs, — māte kā aizsapņojusies ieteicās. — Mūžam šis purvs.

— Va ta beidzot esi ticis tik tālu?

Kad bijām nonākuši pie jaunā līduma, tēvs uz brīdi apstājās. Viņš pārdomāja.

— Kurā vietā sāksim? Vai šite? Kā tu domā? — viņš vaicāja.

Tas bija jauns līdums, no kura vēl neviens cilvēks nebija ievācis ražu. Kopš zemes izcelšanās neviens te

nebija pļāvis. Nebija nekādu tradīciju, no kuras vietas lai sāk. Rudzus apmirdzēja saule. Ik stiebriņš uz leju bija mazliet brūngans, it kā pa to būtu ritējuši sviedri. Tēvs stāvēja saulē un, likās, pat neuzdrīkstējās uzmīt uz vārpu ēnas. Viņš tik ļoti bija ieslēdzis sirdī šo slapjo purvu, ka ar laiku tas bija kļuvis it kā daļiņa no viņa paša. Katru brīvo brītiņu viņš bija izmantojis, lai raktu te grāvjus. Dažreiz, ķerdamies pie darba ap pulksten deviņiem vakarā, viņš šo akorddarbu beidza tikai pulksten vienpadsmitos. Ja viņš nebūtu apņēmies nolīst noteiktu zemes gabalu, tad beigtu daudz agrāk.

— Āre, kā savārpojuši, — viņš teica un centās runāt vienaldzīgi. — Paskat, kādas vārpas!

Tēvs satvēra dažas vārpas un turēja tās pret sauli. Vārpām bija tāda pati krāsa kā viņa rokām.

— Jā, tās tik ir vārpas!

Raža tiešām bija dāsna.

— Ak tu vārpas, vārpiņas! Kaut nu tikai dabūtu tās paspārnē, kamēr graudi vēl sausi.

Tēvs paņēma izkapti un sāka pļaut. Izkapts dziedāja tūkstoš stiebros, kas krita pa kreisi un pa labi. Sākumā tēvs pat bijās uzkāpt uz vārpu ēnas. Nu viņš ļāva dziedāt izkaptij. Es sāku siet kūlīšus tīrumā, kur kopš pasaules radīšanas vēl neviens cilvēks nebija ievācis ražu.

Tēvs gāja plaši ieplestām kājām un pļāva. Man šķiet, tas bija nozīmīgākais brīdis viņa mūžā.

— Tu tak sasien kārtīgi? — viņš vaicāja, beidzis pirmo vālu.

— Domāju gan, — es atbildēju.

Tad viņš devās atpakaļ, pa ceļam paņēma kūlīti un pataustīja vārpas. Ne jau šaubīdamies. Bet viņam fiziski vajadzēja sajust graudus.

Tajā dienā, kad grasījāmies ievest rudzus, tēvs piebrauca jauno zirgu pie paša virtuves loga.

— Vai brauksi līdz? — viņš skali sauca.

No virtuves iznāca māte. Ap galvu viņa bija apsējusi tikko izgludinātu lakatu. Viņa paņēma pie sienas pieslieto grābekli un dzīrās kāpt orē. Es stāvēju viņai aiz muguras. Jaunais bēris skurināja galvu. Tas dižā-jās. Bija rotaļīgs un valšķīgs kā jauna ķēvīte.

— Nē, man bail. Es labāk iešu kājām, — māte pēkšņi izsaucās.

— Ko niekus! Neba nu baidīsies sēsties orē? — tēvs smējās.

— Nudien neuzdrīkstos. Iešu kājām.

Māte izkāpa no ores un sāka soļot. Grābekli viņa bija uzmetusi plecos. Tēvs smaidīja.

— Starp citu, uz kurieni mēs brauksim? — māte vaicāja.

— Domāju vispirms novākt jauno līdumu. Vezums jau neiznāks nekāds lielais. Brauksim uz purvu, — tēvs atbildēja.

Kad piebraucām pie līduma, rudzi bija gluži dzelteni. Tie tikko bija izžuvuši. Kā kareivji tur stāvēja divdesmit pieci statiņi. Māte rudzus nebija redzējusi kopš to nopļaušanas. Viņa iekliedzās. Apstājās pagalam pārsteigta. Pat atbalstījās uz grābekļa kāta.

— Vai tiešām iznāca tik daudz? — viņa brīnījās. — Statiņi tak cits pie cita. Nu tu brīnums, tāda dāsna raža!

— Izskatās jau vairāk, nekā patiesībā ir, — tēvs sacīja un pūlējās apslēpt savu aizgrābtību.

Viņš izkāpa no ores un ļāva dažām sausām vārpām

slīdēt caur pirkstiem. Rudzu graudi bija prāvi un briedīgi. Vienu vārpu tēvs saberza plaukstā. Salmi bija sausi, tāpat ari brūnganais stiebriņš, kas izskatījās it kā apkaltis ar sviedriem.

Tēvs krāva vezumu. Es stāvēju orē un ņēmu pretī. Māte piegrābstīja. Kad bijām piekrāvuši aptuveni pusi, taisījām pārtraukumu; tēvs, acīm redzot, visu laiku uz to bija gaidījis.

— Vienā orē mēs visu nesakrausim, — es sacīju.

Tēvs izlikās ārkārtīgi pārsteigts. Bārda slējās taisni

uz priekšu. Tikai tagad viņš it kā saprata, cik daudz var sakraut vienā vezumā.

— Ko? Nesakrausim? Piemīdi ciešāk. Skaidrs, ka sakrausim.

— Nē, nesakrausim vis, — es noteikti atbildēju.

Arī māte vēroja ores tilpumu un to, vai daudz kūlīšu vēl palikuši tīrumā.

— Nē, nesaies, — viņa man piekrita.

Tēvs sāka tiepties, lai gan skaidri redzēja, ka man taisnība.

— Protama lieta, saies. Biju domājis, ka iznāks tikai tāds vežmelis.

— Kur nu! Tas taču skaidri redzams. Paliek vēl divpadsmit kūlīši, bet ore jau pilna, — es skaidroju.

Tēvs ar izbrīnās pilnu skatienu pievērsās mātei.

— Nudien laikam tak nesakrausim. Nemaz nevaru apjēgt, — viņš teica.

Māte atkāpās sāņus. Viņa grāba it kā ar aklumu sista un raudāja.

Tēvs piegāja un pieskārās pie viņas pleca, uz kura no lakatiņa bija noslīdējušas dažas iesarkanas matu šķipsnas. Arī tēva acīs es pamanīju asaras.

— Mēģināsim nākamajam gadam nolīst vēl lielāku

līdumu. Šoreiz brauksim divas reizes. Vai gribi kāpt augšā? — viņš vaicāja.

Māte pievērsās tēvam un ar priekšautu izslaucīja acis.

— Nez vai drīkstētu?

Tēvs smaidīja.

— Nemaz nebaidies, — viņš drošināja.

Māte atlaidās uz vezuma. Tēvs apsēdās viņai blakus un sāka kučierēt. Es cilpoju līdzās vezumam. Redzēju, ka vecāku acīs sariesušās asaras.

— Paraug, kas tur eglēs vizuļo! Kas tas varētu būt? — māte ievaicājās, lai apslēptu, ka aiz saviļņojuma un prieka raudājusi.

Pirmo reizi viņa brauca ar jauno zirgu.

PIE SINDIK AUSTIEM

I

Pēc tēvoča Jaņa aizbraukšanas vecāmāte bija pārvākusies pie vecātēva vientuļajā mājiņā. Viņiem nebija kopš ilgiem laikiem bijusi sava istaba. Vecīši atžirga.

Tur viņi sēdēja un čubinājās. Apmīļoja viens otru. Viņi izturējās kā jauni cilvēki, bet tikai tāpēc, ka zināja— drīz viņiem būs jāmirst. Reiz, ienācis istabā, es pamanīju gultā divas sievišķa kājas, tās bija vecāsmātes.

Apmulsusi viņa pietrūkās sēdus. Sāka gludināt segu. Vecaistēvs apsēdās gultā, nolicis kruķus sev blakus. Uz spilvena gulēja dziesmu grāmata, kura viņam bija lieka, jo vecaistēvs visas dziesmas zināja no galvas.

— Ko tu tur vaicāji? — viņš iesāka, lai novērstu uzmanību. — Par Rietumjetlandi, vai?

Vecātēva atmiņa diendienā padziļinājās. Tuvāko dienu notikumus viņš vispār neatcerējās, toties slīdēja tālu pagātnē un bija nonācis līdz savām bērnu dienām. Ja tā turpināsies, tad drīz viņš nokļūs posmā pirms savas dzimšanas.

Šajā pavasarī es strādāju kādā kūdras purvā. Man vajadzēja nopelnīt naudu. Jaunsaimniecība visus nespēja uzturēt.

Darba vieta atradās kādu jūdzi no šejienes. Mēs strādājām diennakti trijās maiņās. Katru trešo nedēļu mana maiņa sākās pusdivpadsmitos nakti. Aizbraucu ar divriteni no mājas, kad citi vēl gulēja.

Stāvēju pie mašīnas purvā, kur dienas gaismā nāca kādreizējā meža koku varenie celmi, stāvēju un cēlu ārā kūdru no trošu dzelzceļa vagoniņiem. Dedzināmo kūdru izklāja purvā žāvēšanai. Purvs ar savām nogulsnēm bija senas kultūras liecinieks. Purvs bija muzejs. Tas nozīmēja tradīcijas. Mani apņēma iznīcības smaržas, kas vēsmoja no purva. Es apskurbu. Smaržas mani vērta juteklīgu. Stāvēju pie trošu dzelzceļa un sapņoju par pirmatnējiem mūžamežiem un par pirmatnējām sievietēm. No purva vēdīja itin viss: laime, iznīcības smarža, kaislības un lipīgas slimības.

No simtiem strādnieku, kas bija nodarbināti purvā, es guvu nelielu izpratni par kolektīvu. Darba vietai un dzīvojamām kazarmām garām nāca un gāja klaidoņi. Viņi dzīvoja lielajās kazarmās, nostrādāja kādu nedēļu, nopelnīja dažas kronas un atkal aizgāja savu ceļu. Kazarmas bija pilnas ar utīm. Pie barakām stāvēja klaidoņi strādnieki un rītos skārda bļodā apmazgāja savu ķermeņu apakšdaļu. Bļoda bija kopēja.

Tie, kas mazgājās, pirms dažām dienām bija bijuši pilsētā un tur dabūjuši venēriskās slimības. Pirmo reizi dzirdēju vārdus «sifiliss» un «gonoreja». Es sapņoju par «zilo» meiču.

Kādu rītu piepeši sasauca sapulci, un, iekams mēs bijām atjūgušies, tika nodibināta vietējā sindikālistu sekcija; mēs bijām kjuvuši sindikālisti. Vēlēšanas mani pārsteidza; likās, esmu spiests tajās piedalīties. Mēs nokārtojām pirmās biedru maksas un pēc pāris dienām saņēmām sarkanās biedru kartītes. Tūlīt pieteicām streiku. Darba vadība pārtrauca darbus. Mūsu mantas, kas atradās kazarmās, izsvieda uz lielceļa.

Nu mēs visi bijām bezdarbnieki. Mājās es tūlīt neuzdrošinājos pastāstīt par sindikālistu sekciju un streiku, tāpēc vairākas naktis izlikos, ka aizbraucu uz darbu. Taču vecāki uzzināja par streiku no ciliem. Kolektīvisms jau bija dabūjis caurvēju no atsevišķu anarhistu izdarībām un tādējādi saaukstējies.

и

Vienā no pirmajām brīvajām dienām es iegāju pie vecālēva. Viņš sēdēja gultā un ļāva saulei apspīdēt uztūkušās kājas.

— Kas ta nu nolicis? Va tu nestrādā? Šodien tak nav svētdiena, — viņš vaicāja.

— Mēs vairs nestrādājam kūdras purvā. Mēs streikojam.

— Streikojat? Ko ta tas nozīmē?

— Mēs atteicāmies strādāt un prasām labāku atal-goj umu.

Vecaistēvs vēl nekad nebija dzirdējis vārdu «streiks».

— Nekad nesacelies pret priekšniecību, — vecaistēvs pamācīja. — Tā nevar rīkoties. Tad nomirsi badā.

Dziji sevī es viņam ticēju. Sāku arī baidīties no kūdras purva kolektīva. Vērojumi šajā lielajā cilvēku pūlī mani satrauca. Viss tur redzētais un dzirdētais bija kaut kas tieši pretējs mana vecātēva pasaulei, bet es meklēju atbalstu viņa pieredzē. Iztēlē vēlējos saplūst ar visu iebūviešu sīko pasaulīti. Gribēju iepazīt visus iebūviešu večukus, kas pa klaušu dienās iemītajām taciņām bija steigušies uz muižu. Gribēju saskatīt visas māju zīmes, kas tikušas uzšvīkātas uz nelietīgajiem iebūviešu kontraktiem. Mani valdzināja visi sīkie sviesta pikulīši, ko iebūviešu sievas bija devušas vīriem līdzi slapjās lupatiņās, iekams nebija izgudrots pergamenta papīrs.

Vēl vairāk. Kūdras purva strādnieku kolektīvs manī modināja sentimentālu pieķeršanos jaunsaimniecību idilei. Svētdienas rītos es ilgojos pēc olu kulteņa ar prāvu miltu piejaukumu, kad māte, paņēmusi tikko izdētās olas un daudz reižu pārskaitījusi, riskēja dažas sasist. Sēdēju un prātoju, cik atšķirīgs ir saules lēkts un saules riets manā mežā. Sēdēju un atcerējos melnās auzu skaras mūsu lauciņos. Es baidījos no liela Jaužu pūļa, kas brutāli satrauca domas, gluži kā putekļus, ko sacēla viņu nemierīgās kājas.

— Pastāstiet, vecotēv, kā bija jūsu bērnībā Rietum-jetlandē, — es lūdzos.

— Neba tur kas liels ko stāstīt.

Es ietiepos.

— Pastāstiet par saviem brājiem. Par Svenu un Ju-hanesu. Kā tur pie jums izskatījās?

— Es pat lāgā neatceros, kā viņus sauca. Viens brālis bija par mani jaunāks, to sauca par Juhanesu.

Otru — par Andreasu. Tas bija pastarītis. Mani sauca par Andersu, Andersu Ērika dēlu.

— Kā tad bija jūsu bērnībā? Vai jūs, zēni, darījāt daudz palaidnības?

Sākumā viņš pat negribēja man atbildēt.

— Vietu, kur mēs dzīvojām, sauca par Drevenu. Muižu par Tamstorpu, draudzes nosaukumu vairs neatceros. Kazi, vai nebija Trečerna? Pastarītis Andreass bija aplam liels resgalis. Viņš bija par mani krietni jaunāks. Mūsu tēvu sauca par Ēriku Bringelsonu.

Pirmoreiz es dzirdēju par pastarīti Andreasu un to, kā sauca vecātēva tēvu. To viņš man vēl nekad nebija stāstījis. Vecaistēvs nule vēl dziļāk bija ieracies atmiņu akā, Rietumjetlandes zaļajā tunelī.

— Kāpēc tad viņš bija tāds resgalis? — es vaicāju, lai piespiestu vecotēvu stāstīt.

Vecaistēvs sākumā vilcinājās, bet tad izšķīrās. Tagad viņš bija tādā vecumā, ka atzina to par iespējamu.

— Reiz svētdienas rītā daži kaimiņu zēni kūts korē bija uzstādījuši zaķa mānekli, — vecaistēvs nokaunējies iesāka. — Pie manis, āre, pienāca šis pats Andreass un teica, ka man zaķis jānošaujot. Ieraudzījis uz jumta mānekli, es nodomāju, ka tas īsts zaķis. Aizņēmos vecu kramenīcu un izšāvu. Tikai tad pamanīju, ka tas ir koka māneklis. Es par savu muļķību briesmīgi nokaunējos un aizbraucu uz Stokholmu.

Tas bija jauns iegansts, kāpēc vecaistēvs bija pametis mājas un veselus sešdesmit sešus gadus nedevis savējiem nekādu ziņu. Varbūt viņš to visu tikai izdomāja, lai atsaldētu manu ziņkāri pētīt viņa radu rakstus. Manu acu priekšā atkal nostājās tālās, skaistās Rietumjetlandes vīzija.

— Un tālāk? Kas notika pēc tam? — es tincināju.

— Pēc tam mani ar varu paņēma karaklausībā. Tas notika Kārļa Piektā valdīšanas sākumā. Divas nedēļas es nodzīvoju kādas pils zirgu aploka teltī, akurāt tai pašā vietā, no kurienes biju vedis uz Stokholmu pienu. Tā bija mana pirmā darba vieta Stokholmā. Naktīs gar teltīm staigāja gatavie sumpurņi. Kolīdz viņi pamanīja telts audeklā kādu apaļumu un domāja, ka tā ir kareivja galva, tā spēra ar kāju, cik tik jaudāja. Tad nu mēs saridājām savas vara blašķes telts iekšpusē, no ārpuses šķila, ka tie ir galvaskausi. Blašķes visu nakti grabēt grabēja, un šie sumpurņi domāja, ka sper pa mūsu galvām. Tas bija pats labākais laiks manā mūžā. Kārļa Piektā valdīšanas laiks.

— Vecātēva brāli varbūt vēl ir dzīvi? — es ar ziņkāru prieku aizgūtnēm taujāju. — Varbūt viņiem tur Rietumjetlandē pieder mājas? Es aizrakstīšu tās draudzes mācītājam.

Tagad vecaistēvs nopietni saskaitās. Aizsvilies viņš iesaucās:

— Kas tev nāk prātā! Va liksies mierā! Viņi visi bija nabaga ļaudis. Taviem vecākiem jau tā raižu gana ar mani un vecomāti.

— Labi, apdomāšos, — es atteicu, neko noteiktu neapsolīdams.

Par spīti vecātēva aizliegumam, es tomēr aizrakstīju. Ieliku vēstuli vaļējā aploksnē. Uz aploksnes uzrakstīju vecātēva minētās draudzes adresi; cerēju, ka arī citi cilvēki vēstuli izlasīs un palīdzēs man sameklēt vecātēva radus. Man likās, ka visiem cilvēkiem ir tikpat liela interese noskaidrot vecātēva radu rakstus kā man pašam.

ш

Mūsu streiks, mūsu varenā demonstrācija pie purva, no kura vēdīja iznīcības dvaša, cieta neveiksmi. Darbi kūdras purvā tika pārtraukti. Neviens no mums tur neatgriezās.

— Redzi nu, ka pret priekšniecību nevar vis sacelties. Tā nedrīkst rīkoties. Tagad tu pats matīsi, ar ko tas beidzas, — māte sacīja.

Viņa to sacīja gandrīz tādiem pašiem vārdiem, kā bija teicis vecaistēvs, lai gan viņš bija citas paaudzes cilvēks.

— Un tomēr tas labāk nekā jaut sevi izsūkt, — es atcirtu, kaut gan pats manīju, ka šiem vārdiem lāgā neticu.

— Nu ko tu dabūji? Staigā tagad apkārt bez darba!

— Mūsu darba devēji, kūdras purva īpašnieki, arī tagad nekā nepelna, — es attraucu.

— Viņi dabūs citus strādniekus!

— Tie būs streiklauži. To neviens neuzdrīkstēsies.

— Va ta nav vienalga, kā viņus sauc, ja tikai cilvēks dabū darbu, — māte liepās.

— Mēs, streikotāji, nejausim viņiem strādāt. Mēs tos piekausim. Varbūt pat nogalināsim!

— Piekausit? Nogalināsit? Ko tu tur mels! — māte briesmīgi uztraukta iesaucās.

— Tāda ir šķiru cīņa. Par streiklauzi būt aizliegts, — es atbildēju ar svešiem vārdiem.

— Tā diena, kad tiks aizliegts strādāt, būs pastarā diena. Man gan liekas, ka cilvēkiem nemūžam nedrīkst aizliegt strādāt, lai nopelnītu sev iztiku, ja viņi ir izsalkuši, — māte prātoja.

Tēvs viņai pievienojās. Manī pašā modās šaubas un

panika par organizētās šķiru cīņas galējībām. Baismās es trīsēju, it kā būtu zaimojis nepielūdzamo dievu.

Kādā dienā uz galda atradās sarkanā kartona biedru kartīte. Tajā bija ierakstīta iestāšanās naudas summa. Tālāk mēs nebijām tikuši. Kartītē bija tikai tukšas ailes.

— Kas tas? — tēvs vaicāja.

— Biedru kartīte. Esmu sindikālists.

— Es gan nekā lāgā nesaprotu. Bet domāju, labāk būs, ja ar priekšniecību neķildosies.

Arī māte bija pamanījusi kartīti. Viņas acīs tā modināja aplam lielas baismas.

— Va nebūtu labāk, ja tu no tās atbrīvotos? Tā jau atnes tikai nelaimi.

— Kādu nelaimi?

— Ja barons un baronese dabūtu zināt, ka mūsu dēls iestājies arodbiedrībā, viņi vairs nepārmītu pat vārdiņu ar mums. Tava rīcība ir bezdievīga. Esmu dzirdējusi, ka vienam tādam cilvēkam sapuvusi mēle. Un tagad mūsu pašu dēls kļuvis bezdievis.

— Apskaties labi, — es teicu un piebāzu kartīti mātei pie deguna.

— Sadedzini to, iekams tā nav atnesusi vēl lielāku nelaimi, — māte no visas sirds lūdzās. Redzēju, ka arī tēvu pārņēmis satraukums.

— Nudien tas būtu pats labākais, — viņš bilda.

Runas par sarkano kartīti kā par kaut ko baismu un

nezināmu arī mani uzbudināja. Baiļu es vairs nejutu, bet gribēju atriebties kaut kam nezināmam.

— Lūdzams, neturi to kabatā. Paslēp mežā. Vienalga kur, tikai ne istabā, — māte lūdzās.

Izmisumā es piegāju pie plīts, pacēlu dzelzs riņķi un iesviedu kartīti ugunī.

Strādāju gadījuma darbus pie Vārpatas. Nogāzē pie mājas ar tornīti un daudzkrāsainiem logu stikliem viņš par jaunsaimniecības aizņēmuma naudu cietajā un saplaisājušajā māla zemē bija uzcēlis divas siltumnīcas. Vārpata nu bija k|uvis dārznieks.

Es vedu siltumnīcās zemi. Manas rokas lielajos uzročos izskatījās ārkārtīgi garas. Izrādījās, ka dārznieka darbs ir smagāks nekā lauku darbs, lai gan neviens tam lāgā neticēja.

— Vēlāk mēs stādīsim tulpes. Kad tās uzziedēs, tad darbs būs kā rotaja, — Vārpata jūsmoja.

— Nav jau tik briesmīgi, — bet cik tu man maksāsi?

Par maksu mēs vēl nebijām vienojušies.

— Trīs kronas dienā. Darbs sāksies pulksten septiņos un beigsies sešos. Par ēdienu tev jārūpējas pašam.

Es mēģināju aprēķināt, cik tulpju aizies par manu dienas algu.

— Tā jau tikai tāda nejauša iedoma. Ilgi es par dārznieka kalpu nestrādāšu, — es atteicu.

— Vēlāk tu plūksi tikai puķes. Te būs īstā puķu pļava. Un tu staigāsi kā ziedošā pļavā.

Es sevī prātoju, ka labāk būs nerunāt pretī, diezin vai citādi dabūšu naudu. Mājnieki domāja, ka Vārpata nespēs man samaksāt.

— Tā jau nu būs, — es Vārpatām piekritu.

— Tu staigāsi gluži kā paradīzē, zēn. Tavā ceļā vēs-mos brīnumainas smaržas.

— Gan jau redzēsim. Pagaidām viss paliks pa vecam.

Pēc streika kūdras purvā es biju kļuvis nekautrīgāks.

Mēs vedām mājās mēslojumu no vagoniem, kas at-

radās uz sliedēm un nāca no Stokholmas. Mēslojums transporta laikā vagonos bija sadedzis. Tur bija karsts kā krāsnī. Kailām kājām, uzrotītām biksēm mēs stāvējām svelmainajos mēslos. Mēslu kaudzēs es atradu priekšmetus, kas tur bija nokļuvuši aiz pārskatīšanās, — neparastas pilsētnieku mantas. Dažreiz tas bija nazis bez spala, dažreiz porcelāna nieciņi, dažreiz durvju zvaniņš.

— Es kļūšu tulpju karalis. Tu būsi mans pirmais skolnieks. Iemācīsies visus tulpju audzēšanas noslēpumus un ar laiku pats ko sasniegsi, — stāvēdams līdz ceļgaliem kūpošajā mēslojumā, Vārpata stāstīja.

— Jā, — es piekritu.

Agrāk es viņam biju pārdevis grāmatas un tagad negribēju viņu kaitināt.

— Es būšu tulpju karalis. Tavs tēvs kopj tīrumus un lauž akmeņus. Vai ta akmeņu vieta nav zeme?

— Jā, — es atteicu. — Akmeņu vieta ir zeme.

— Ļauj tikai man tikt uz ciņa. Jau tagad, runājot ar citiem, tu mani vari saukt par tulpju karali.

— Es to darīšu. Tas nemaz nav grūti, — es apgalvoju.

— Tev jāievieš cilvēku apziņā vārds «Vārpata — tulpju karalis». Par to tu saņemsi īpašu atalgojumu. Par Vārpatu mani sauc jau tagad.

— Tad saņemšu četras kronas dienā? — es piebildu.

— Tās tu saņemsi. Ja tu pie gadījuma vienmēr atkārtosi šo vārdu, tad tas pēc pāris nedējām jau būs laidis saknes.

— Tas notiks pat agrāk, — es teicu.

— Tas var nolikt gaužām ātri.

Vārpata, stāvēdams līdz ceļgaliem mēslos, šķita Joti līksms.

Braucu uz staciju pēc sīpoliem, kas bija pienākuši no Holandes. Stacijas uzgaidāmajās telpās, kā parasti, karājās akciju sabiedrības «Jaunsaimniecība» afiša. Es skatījos uz sarkano mājiņu pie ezera, uz karogu, kas plandēja vējā, un laimīgajos bērnos, kuri turējās vecākiem pie rokas. Pikts bija likai dzelzceļa ierēdnis.

— Ko tev vajag? — viņš kliedza pa lodziņu.

— Gribēju paņemt kasies ar tulpju sīpoliem, kas atnākušas ar Vārpatas vārdu.

— Ar tādu vārdu te nekāda sūtījuma nav!

— Nav? Bet es taču pats kastes redzēju.

Te gan pienākušas dažas kastes ar Andersona vārdu, — ierēdnis nikni atcirta.

— Tās pašas jau ir. Lūdzu, izsniedziet man.

Viņš pakampa papīrus. Tie bija parakstīti ar Vārpatas vārdu.

Man bija jābrauc uz mājām, lai šos nejaukos papīrus parakstītu no jauna. Pie siltumnīcas dziļi satriekts stāvēja Vārpata.

— Mans lūgums, lai man piešķir vārdu «Vārpata», noraidīts, — viņš žēli sacīja. — Es aizrakstīju karalim. Ierēdņi atzīst, ka lūgums neesot pietiekami motivēts. Vai tu kaut ko tādu esi dzirdējis? Neesot pietiekami motivēts!

— Būs jau labi tāpat. Pietiks ar tulpju karali, — es mēģināju viņu mierināt.

— Vai tu tā domā?

— Jā, ar to pilnīgi pietiek.

Kad biju pārvedis sīpolus, mēs apstājāmies pie galda blakus siltumnīcai un stādījām sīpolus kastēs, kuras

vēlāk vajadzēja novietot siltumnīcās. Iestādījām divi tūkstoši seši simti sīpolu. Kastes, darinātas no svešāda koka plāniem dēļiem, bija iztukšotas. Es ar divričiem aizstūmu pilnās kastes ar iestādītajiem sīpoliem līdz paredzētajām vietām un noliku zemē.

Uz komposta kaudzēm pie siltumnīcas salaidās zvirbuļi, un daži pa atvērtajām durvīm ielavījās siltumnīcā. Vārpata izskatījās grūtsirdīgs. Nezināju, kā viņu uzjautrināt.

— Tulpju karali, siltumnīcā salaidušies zvirbuļi! — es izsaucos, kad viņš dzīrās iet projām.

Viņš pagriezās un pūlējās zvirbuļus izbiedēt ārā.

— Es zinu, ko darīt, — viņš sacīja. Tad iegāja mājā ar daudzajiem izrotātajiem logiem un atkal iznāca, nesdams rokā bisi.

— Labāk tos uz vietas nošaušu, — viņš teica, ienācis siltumnīcā.

— Te taču mēs nevaram šaut? — es šaubījos.

— Jāšauj tikai veikli, — viņš atteica. Redzēju, ka Vārpata savā nomāktībā pieķeras it visam jaunajam un neparastajam.

Siltumnīcas viņā galā Vārpata pielupās un izšāva. Lielākā daļa skrošu trāpīja tulpju kastes. Siltumnīca bija no stikla un tikai divdesmit metru gara. Zvirbuļi veikli prata izvairīties.

— Man viņi jāšauj lidojumā, — Vārpata nerimās.

Viņš mazliet pacēla bisi. Noklinkstēja pirmā rūts.

— Viena rūts nekā nenozīmē. Gan tu sapratīsi, kad sēks ziedēt tulpes.

Redzēju, ka Vārpata vēl joprojām bija ļoti nomākts. Nezināju, kā viņu mierināt.

— Varbūt pamēģināšu es, — sāku lūgties.

Viņš man iedeva bisi. Zvirbuļi no kastēm bija salaidušies pie griestiem. Vārpata nometās man blakus kā aizsargādams. Es izšāvu. Noklinkstēja stikls.

— Tas nekas, puisēn. Ja tikai mums padodas tulpes.

VI

Kad es sestdienas vakarā pārnācu mājās, visa ģimene sēdēja virtuvē. Brālis sev priekšā uz galda bija nolicis spoguli un skuva bārdu. Parasti viņš sestdienas vakaros vairs nenāca mājās, jo dzirās drīz precēties. Viņa seja bija sagraizīta.

— Vai algu saņēmi? — māte vaicāja.

— Šodien tulpju karalis nevarēja norēķināties, — es izvairīgi atbildēju.

— Tulpju karalis? Saki viens cilvēks! Vai tas ir Andersons? — brālis vaicāja.

Atcerējos Vārpatām doto solījumu un arī to, ka vēl nekā neesmu darījis, lai ieviestu šo vārdu.

— Tulpju karalis Vārpata. Mans darba devējs, — es paskaidroju.

Brālis sāka vaibstīties.

— Smolandē kādas mājas sauca par Dubļu Grāvi, bet tās gribēja pārdēvēt par Rožu Ieleju. Ja tikai pats cilvēks ir krietns, vārdam nav nozīmes, — brālis prātoja.

— Nekādu algu tu nesaņemsi, būtu bijis labāk, ja strādātu kūdras purvā, — māte atsāka.

Un galda mētājās vēstule. Uzmetis acis, redzēju, ka tā ir tā pati vēstule, ko biju rakstījis, lai saņemtu ziņas par vecālēva radiem. Vēstule bija nosūtīta atpakaļ.

— Vai pienākusi vēstule? — es jautāju, cik vien iespējams, vienaldzīgā balsī.

— Tagad nu mums redzams, ar kādām vēstulēm tu noņemies, — brālis, nepārtraukdams bārdas skūšanas ceremoniju, sacīja.

Piegāju pie galda un paņēmu aploksni. Tā joprojām bija vajā. Uz tās atradās piezīme: «Pasta stacija ar nosaukumu «Trečerna» nav zināma.» Zem atzīmes bija paraksts.

— Es tikai gribēju noskaidrot, vai vecā tēva piederīgie vēl ir dzīvi, — izmisumā sāku stostīties, jo pēc nelaimi vēstošās noskaņas sapratu, ka mājnieki vēstuli izlasījuši.

— Tu gribi pievākt vēl citus večus, lai mēs par tiem rūpētos. Vai tad nepietiek ar tiem diviem? — brālis šķendējās.

Es jutos tik izmisis, ka pat nespēju atbildēt. Tālā, plašā Rietumjetlande bija tik liela, ka mans vecaistēvs pat aizmirsis savas draudzes nosaukumu.

— Gribu pētīt radu rakstus. Tas ir pētniecības darbs, — es atbildēju.

Ienīdu to cilvēku, kas bija rakstījis atzīmi uz aploksnes. Vēstuli es iesviedu krāsnī.

— Vai ta nebijis labāk, ja tu būtu palicis kūdras purvā. Vismaz saņemtu savu algu, — māte nerimās.

VII

Svētdien pie mums ieradās mātes brālis Kārlis. Tulznu uz kājām viņam gan vairs nebija, bet šoreiz kaut kāda vaina nomāca viņa dvēseli. Sirsnīgais, vaļsirdīgais tēvocis bija galīgi pārvērties.

— Gribēju jūs apciemot pēdējo reizi, — viņš sacīja.

— Pēdējo? Ko tu ar to gribi teikt? — māte bailīgi jautāja.

Tēvocis Kārlis neatbildēja. Viņa sārtenā seja, kas parasti uzsmaidīja visiem, šoreiz bija dziļu rūpju nomākta. • — Vai tu esi slims?

— Nē.

— Kādēļ ta tu saki — pēdējo reizi?

— Gribēju atnākt un pateikt ardievas.

Tēvs sākumā, šķiet, nekā nemanīja. Viņu nodarbināja pārmaiņas jaunsaimniecībā, un viņš jutās lepns. Iespējams, ka tas viņu vērta nejūtīgu. Viņš vēlējās svainim visu parādīt un domāja, ka tā tēvoci izklaidēs.

Viņš aizveda tēvoci Kārli uz stalli. Rādīja viņam jauno zirgu, kas stāvēja steliņā kā parādība no citas pasaules. Nevaldāmais bēris bija tik spēcīgs un pievilcīgs, pat it kā apzinājās, ka viņu rāda un ar viņu lepojas.

— Nu, ko teiksi? — tēvs ziņkāri vaicāja.

Tēvocis Kārlis uzmeta bērim tikai paviršu skatienu.

— Jā, nevar sacīt, ka būtu slikts, — viņš bilda.

Taču likās, ka visu laiku viņu tirdītu citas domas.

— Zirgam piesitās kašķis no kāda klaidoņa, kas vienu nakti bija pārgulējis steliņā, bet slimība pāris dienās pārgāja, — tēvs stāstīja.

Tēvs to teica, lai apslāpētu savu līksmo noskaņu. Pārliecīgs prieks un apmierinājums varēja likt sodīts. Tēvs redzēja, ka Kārlis bija noskumis.

— Ak tā, pāris dienās. Daža bēda aprimst pāris dienās, daža nekad, — tēvocis izklaidīgi noteica.

Lai gan viņš vispār interesējās par zirgiem, taču šoreiz jaunajam zirgam pat nepieskārās. Nepaskatījās

tā mutē. Nepacēla zirga kājas. Pat nenoglaudīja dzīvnieka sānus.

— Ja nu esam iznākuši ārā, tad varam paiet vēl kādu

gabaliņu, — tēvs ierunājās, domādams par to, kas viņam vēl palicis rezervē, jo zirgs nebija atstājis vēlamo iespaidu. — Pametīsim acis uz tīruma sloksnīti. »

Viņš vilka tēvoci Kārli uz jaunajiem līdumiem. Ru-gainē kā gaiši plankumi balsnīja daudzās statiņu vietas. Blakus novāktajam tīrumam pletās jauns, tikko pasākts līdums. Koki tajā bija nocirsti līdz saknēm. Celmi sakrauti kaudzēs. Grāvis izrakts tik taisns kā lineāls. Ikviens, kas te atnāca, redzēja, ka šis zemes gabals atkarots mežam un to iekopj.

— Tu biji pirmais, kam es pastāstīju par saviem nodomiem, — tēvs uzņēma valodu un gaidīja, ka tagad tēvocis Kārlis izplūdīs uzslavā. — Te bija Vanagu purvs, vai atceries? Es sacīju, ka tas var kļūt par Zelta purvu.

Tēvocis Kārlis redzēja rudzu druvu, redzēja resnos rugāju stiebrus. Tomēr viņa domas likās klīstam kaut kur citur. Viņš padevīgi sekoja tēvam. Pamāja ar galvu, bet neteica ne vārda.

— Kazi, vai tu atceries, kā te izskatījās agrāk? — tēvs jautāja.

Tēvocis Kārlis pamāja ar galvu.

— Vai zini, cik daudz rudzu es ievācu?

Ciemiņš papurināja galvu.

— Vienā orē nevarējām pat sakraut. Vajadzēja braukt divas reizes ar jauno zirgu, kaut ari abi vezumi nebija gluži pilni.

Nekas nelīdzēja. Tēvocis Kārlis gan klausījās, bet nekā neatbildēja. No viņa mutes neatskanēja ne vārds. Viņa parasti gaišo noskaņu it kā bija pārklājis melns

plīvurs. Beidzot arī tēvs to pamanīja. Vīlies viņš kopā ar svaini aizgāja uz mājām. Svainis klusēja.

Tikpat rāmi mēs apsēdāmies pie galda. Kamēr vīri staigāja pa āru, apskatīdami jauno zirgu un tīrumus, māte bija izvārījusi gardu ēdienu. Viņa cēla galdā pat porcelāna traukus. Visu laiku viņa ar maigu māsas skatienu lūkojās uz brāli, kas joprojām bija it kā nogrimis sevī. Māte pat nomizoja labākos kartupeļus un uzlika uz viņa šķīvja. Taču tēvocis pastūma ēdienu sāņus un sēdēja tik nomākts, it kā pār viņa galvu slīgtu nenovēršams drauds.

— Va tu nekā neēdīsi? Va tev nav ēstgribas? — māte tincināja.

— Nē. Aiziešu un pateikšu ardievas ari vecākiem, — tēvocis Kārlis atbildēja.

Pēcpusdienā viņš aizgāja uz otru mājiņu, lai ardievotos no vecīšiem. Neviens nesaprata, kādēļ viņš to dara. Vai viņš varbūt domāja, ka vecīši nomirs, iekams viņš tos apciemos nākamo reizi? Pagājušoreiz viņam pat lāgā neatlika laika ar viņiem parunāties. Toreiz vecāmāte bija sēdējusi, rīdama asaras un ar salkstošiem skatieniem lūkodamās savā dēlā. Vecāmāte bija diedelējusi, lai viņš kaut brītiņu pasēž ar viņu divatā. Tagad viņa dēlam vairs nepievērsa sevišķu uzmanību. Nu dēla vietu viņai aizstāja virs. Arī ilgā prombūtne večiņu no dēla bija atsvešinājusi. Tagad, kad vecaistēvs un vecāmāte viņu nebiju lūguši tos apciemot, viņš ieradās pats.

— Gribēju atnākt un pateikt jums ardievas, — viņš sacīja.

Astoņdesmit piecus gadus vecais sirmgalvis sēdēja, turēdams kruķus klēpī. Viņš un vecāmāte ar pusaklām acīm vienaldzīgi vēroja jaunāko dēlu,

— Pateikt ardievas? Tu jau pat neesi padevis labdienas, — vecaistēvs vāvuļoja.

Tēvocis Kārlis palika stāvot un pat neapsēdās. Viņš izskatījās pēc piecus gadus veca puišeļa, kas nupat dabūjis rājienu.

— Kas tā par niekošanos? Va tu tūdaļ aiziesi? Neesi jau diez cik ilgi te bijis? — ievaicājās vecāmāte un uzmeta dēlam nosodošu skatienu.

Tēvocis Kārlis joprojām stāvēja istabas vidū.

— Es tūlīt iešu. Došos atkal ceļā, — viņš sacīja.

— Varēji vismaz kārtīgi ienākt istabā un tad pateikt ardievas, — vecaistēvs piebilda. — Jā, kāpēc tad tu īsteni atnāci?

— Gribēju atnākt pēdējo reizi. Pasveicināt tēti un māmiņu.

Sie vārdi skanēja tā, it kā tos teiktu tiešām mazs puisēns. Izklausījās, ka viņš būtu izdzīts krastmalā, kamēr vecāki brida ezerā un grieza niedres.

Vecaistēvs mirkšķinādams raudzījās uz dēlu. Nez vai Kārlis joko? Beidzot viņam likās, ka saprot. Dēls laikam būs dzirdējis, ka viņš uz celiņa pakritis un slimojis. Taču nu jau viņš atkal bija spirgts un vesels un nemaz nejutās vecs.

— Pag, pag, lēnām pa tiltu, — viņš noraidoši teica. — Gan mēs tiksim paši ar sevi galā. Pirmo reizi mūžā esam dabūjuši savu istabu. Jūtos pagalam spirgts, lai gan ar kāju diez cik labi vis nav.

Ari vecāmāte atbalstīja šo aizrādījumu tēvocim Kārlim.

— Nudie kā jucis. Ardievoties, iekams neesi padevis labdienas! Ardievu un tikai ardievu. Va ta nevari vismaz apsēsties? — viņa rājās,

— Gribēju tikai pateikt ardievas. Tūlīt iešu, — tēvocis Kārlis atkārtoja.

Viņš pagājās uz priekšu un saņēma vecāku rokas. Tās bija nespēcīgas. Ceremonija noritēja aši.

Tēvocis aizgāja no vecākiem. Ienāca atkal mūsu istabā. Brītiņu viņš sēdēja uz virtuves ķeblīša un raudzījās uz pulksteni. Viņš klusēja.

Kad tēvocis grasījās doties tālajā ceļā, māte gribēja iedot viņam kādu ciema kukuli.

— Sviesta pikucīti tu taču vari paņemt kopā ar sveicienu, — viņa teica.

Tēvocis Kārlis paskurināja galvu.

— Man vairs sviests nav vajadzīgs. Nē, tas man vairs nav vajadzīgs. Gan jau bērni paši tiks galā.

Māte jutās dziļi apbēdināta brāļa dēļ.

— Kas tev kaiš? Kas noticis? Nez vai tik neesi slims? — viņa taujāja.

Tēvocis uz šo jautājumu neatbildēja.

— Ardievu! — viņš patētiski izsaucās.

Tēvocis Kārlis aizgāja, pat skatienu nepametis apkārt. Mēs nekā nevarējām saprast.

VIII

Tēvoci Kārli mēs aizmirsām cita notikuma dēļ.

Klaidonis, kas bija gulējis steliņā, nāca atpakaļ. Tagad viņš soļoja pretējā virzienā. Garām iedams, viņš iegriezās mūsu sētā.

Tikko panācis kalniņā, viņš tūlīt pazina apkārtni.

— Tas tak bija te, kur mani tik labi uzņēma. Vai varu pārgulēt nakti jūsu steliņā? — klaidonis vaicāja.

Viņš bija bijis projām aptuveni divas nedēļas. Paš-

Iaik viņš izskatījās vēl vairāk panīcis. Bārdas rugāji bija izauguši garāki, un rokā viņam bija saburzīts, netīrs vīstoklis.

Tēvs aizsvilās.

— Nē, nu vairs nevar. Tagad mums ir jauns zirgs!

Večuks stāvēja, vaibstīdams sakritušo, vēja aprauto

seju. Viņš skurināja galvu.

— Kādēļ jūs nācāt atpakaļ? — tēvs vaicāja un pūlējās savaldīties. Par kašķi viņš neminēja ne vārda. Taču pats mocījās apslāpētās aizdomās.

Večuks vēl dedzīgāk skurināja rudo galvu.

— Esmu pieradis pie taisniem ceļiem un plašiem laukiem. Tur augšā, mežu apvidū, nav nekādas kārtības. Tur cilvēkam trūkst gaisa, — viņš stāstīja.

— Ejiet savu ceļu! Nenāciet tuvāk, jūs nekā nedabūsit, — māte sacīja.

Māte nenovērtēja pat večuka izteicienu par mežu.

— Taisieties, ka tiekat! Ejiet prom! — viņa traucās večuku izdzīt no mājas. Māte nebija aizmirsusi, ka večuks ievazāja kašķi.

Es stāvēju, raudzīdamies uz večuka apaļo seju, uz iesarkanajiem bārdas rugājiem un savdabīgajiem vaigu kauliem. Atcerējos viņa apliecību. Biju pārliecināts, ka esmu uzminējis pareizi. Toreiz manī ierunājās intuīcija. Tagad biju par to pārliecināts.

Māte un tēvs īsu brīdi uz mani pablenza. Tad vairs nelikās ne zinis.

— Nudien būs labāk, ja iesit savu ceļu. Zirgs pēc tās nakts saslima ar kašķi. Ejiet vien, iekams es ķeros pie stingrākiem līdzekļiem, — ierunājās arī tēvs.

— Vai jūsu vārds nav Andreass? — es vaicāju.

Večuks bikli manī pavērās. Viņš bija satraukts, mētāja galvu, itin kā pats būtu iecirtīgs zirgs, un mēs

redzējām, ka ari garīgi viņš bija panīcis. Grūtības viņu bija iemācījušas izlikties par kurlu.

— Var jau būt. Bet, kā mani sauc, par to jums nav nekādas daļas. Nekā Jauna neesmu nodarījis. Eju savu ceļu un pats par sevi atbildu, — viņš ļoti negribīgi sacīja.

— Tas ir vecātēva brālis Andreass, — es dedzīgi atkārtoju un, piegājis večukam klāt, satvēru tā roku.

— Nāciet man līdz! — Vecāki pārsteigti manī noraudzījās.

Mēs iegājām istabelē, kur vecaistēvs sēdēja gultā, nolicis sev blakus kruķus. Svešais večuks apstājās pie durvīm, turēdams rokās vīstokli. Istaba izstrāvoja klusumu un pārliecīgu mieru.

Aplūkodams ir klaidoni, ir vecotēvu un neievērodams svešā panīkušo izskatu, es redzēju, ka viņi bija ļoti līdzīgi. Vieni un tie paši vaibsti, tie paši viegli sār-tenie vaigi, abiem tāds pats zems un plecīgs augums. Satraukums un dedzība man laupīja valodu.

— Kas tu tāds? •— vecaistēvs vaicāja un mazliet pavērās svešiniekā:

Vecāmāte sakumpusi staigāja pa istabu un nez ko kārtoja.

— Tas ir vecātēva brālis Andreass, — es trīsēdams sacīju, kad biju izšāvis iepriekšējo lādiņu.

Večuki brīdi viens otru uzlūkoja. Svešais bija kļuvis mazliet piekāpīgāks, redzēdams, ka viņu nekādā noziegumā neapvaino. Viņš tikai stāvēja vienaldzīgs un bikls pie durvīm ar vīstokli rokā.

— Esmu dzirdējis, ka te augšā dzīvojot mans brālis, — viņš beidzot sacīja un ņirdzīgi atvēra muti.

— Man gan likās, ka viņš sen miris. Tagad es tevi pazīstu. Tu esi Anderss.

Arī vecaistēvs pa to laiku bija izpratis stāvokli. Vecāki bija atnākuši paraudzīties, ko es esmu izdomājis. Es biju ļoti uzbudināts. Aizritējuši taču sešdesmit seši gadi, kopš brāļi pēdējo reizi redzējušies. Degu aiz nepacietības dzirdēt, ko viņi teiks viens otram. Mana vecātēva dzimtas mikla būs atrisināta, un to būšu nokārtojis. Beidzot dzirdēšu, ka viņi abi runāsies par bērnību, par Rietumjetlandi.

Taču mans vecaistēvs saskaitās. Viņš dauzīja ar kruķiem pa grīdu. Vecāmāte izskatījās izbijusies.

— Arī es tevi pazīstu! — vecaistēvs spalgi kliedza.

— Tu allaž biji liels dauzoņa, bet tagad izskaties kā skrandainis. Tu mani reiz pierunāji, lai šauju uz zaķa mānekli. No kurienes tu nāc? Kas tev padomā? Ej labāk savu ceļu!

Večuks pie durvīm arī saskaitās. Viņš grasījās tūlīt doties ārā.

— Nemaz neesmu prasījis, lai man visu to stāsta, — viņš ārkārtīgi pikti atcirta. — Pazīstu tevi, pazīstu! Toreiz biju priecīgs, ka tu aizgāji. Es tevi vairs neapgrūtināšu!

Visvairāk satraukta bija māte. Tēvs tikai ar pūlēm apjēdza, kas še īsti notiek.

— Tas ir vecātēva brālis no Rietumjetlandes, — es pievērsos mātei un lepojos, ka protu savaldīties.

— Viņu vajag paēdināt. Viņam jādzīvo pie mums.

Visā ātrumā es biju aplēsis, ka arī večuks varētu

dzīvot šajā istabā.

— Es negribu nekādu ēdienu! Neesmu vēlējies satikt to tur. Kāda velna pēc jūsu visu to izdomājāt, kad beidzot biju ticis no viņa vajā? — večuks sašutis kliedza.

— Ej vien mierīgi tālāk! Es tevi neesmu saucis. Pazudi no manām acīm. Ej prom! — vecaistēvs sauca.

Neviens vēl lāgā nebija aptvēris, kas notiek, kad svešais večuks jau apsviedās apkārt. Viņš mētāja galvu kā iecirtīgs zirgs. Pauniņu viņš uzrāva augstāk uz pleciem, ne vārda neteicis, izmetēs ārā pa durvīm. Kad arī es izgāju ārā, viņš jau bija diezgan tālu uz lielceļa.

— Vecātēva brāli Andreas! — es kliedzu viņam nopakaļ.

Biju apstājies uz tīruma taciņas un pielicis rokas pie mutes. Večuks sāka soļot vēl ašāk.

— Vecātēva brāli Andreas! Nāciet atpakaļ!

Večuks drīz bija pazudis manam skatienam.

PIESPIEDU IEVIETOŠANA

I

Pēc tēvoča Jaņa aiziešanas mēs par viņu tikai retumis kaut ko dzirdējām. Viņš bija noīrējis vientuļu mājiņu kādu pusjūdzi attālu no mūsu jaunsaimniecības, cilā draudzē. Tur viņš pats sevi aprūpēja, kā to jau bija darījis agrāk savā vecpuiša mūžā. Taisnību sakot, viņš bija bagāts cilvēks. Viņa nauda viņam piešķīra turīga cilvēka stāvokli.

Māte pēc tēvoča aiziešanas bija pārvērtusies. Viņa atplauka. Eklandi viņa tagad, likās, bija aizmirsusi. Ar visu sirdi pieķērās jaunsaimniecībai.

— Kazi, vai nevajadzētu aizbrauki un paraudzīties, kā klājas tēvocim Jānim, — kādu vakaru ieteicās tēvs. — Nez vai viņš dabū malku. Diez vai viņam ir viss nepieciešamais,

Mātes seja satumsa.

— Tad cilvēki iedomāsies, ka tu kāro viņa naudu. To jau kāro daudzi, — māte teica, lai tēvu atbaidītu no viņa nodoma.

Tēvs pasmaidīja. Iebildums bija pārlieku aplams, šādas iedomas viņam pat prātā nevarēja ienākt.

— Es viņa naudu i redzēt negribu. Gribēju tikai paraudzīties, kā viņam klājas.

— Gan jau citi par viņu parūpēsies. Liecies nu mierā, — māte aizrādīja.

Pie durvīm pieklauvēja. Istabā ienāca pašvaldības varasvīrs; viņš bija nespējnieku valdes priekšsēdētājs. Negaidīdams aicinājumu, viņš apsēdās, kā gribēdams apliecināt savu familiaritāti.

— Nāku sakarā ar Nilsonu, kas pie jums dzīvoja. Viņš vēl joprojām te pierakstīts, — varasvīrs iesāka.

Mēs to bijām aizmirsuši. Māte stāvēja pie plīts. Naids, kas viņā bija apslāpis, pēkšņi uzliesmoja kā petrolejas liesma.

— Nu tak viņu pierakstīs tur, — teica tēvs, juzdams baiļu pilnu cieņu, kā vienmēr, kad bija runa par rakstīšanu. — Taču viņam kādu pusgadu laikam tur jānodzīvo?

Pašvaldības varasvīrs bija resns, gaišiem matiem, tāpat kā viņa meita, kas bija piedalījusies gājienā uz mežu pirms ugunsgrēka.

— Tāpēc jau esmu atnācis. Večuks dabūja trīstūkstoš kronas, iekams aizgāja no šejienes. Naudas viņam diezgan, pat pārāk daudz. Viņš dzīvo nepiemēroti savam stāvoklim. Viņi tur nevar atbildēt par večuka dzīves veidu, turklāt viņš vēl joprojām pierakstīts pie jums. Tādējādi atbildība par viņu jāuzņemas mūsu draudzei, — varasvīrs klāstīja.

Tēvs sāka uzbudināties. Mātes miers bija pilnīgi izgaisis. Viņā tūlīt modās aizdomas, ka tēvoci Jāni grib dabūt atpakaļ pie mums. Šīs aizdomas viņu padarīja vai traku.

— Kā tad viņam klājas? Vai viņam kaut kā netrūkst? Vai mums par viņu būs jāparūpējas? — tēvs bažījās.

Pašvaldības vīrs noņēmās ar savu apkakli. Pret tās malu spiedās gaišā, sārtenā miesa, gluži tāda kā sivēnam.

— Tagad jau citi laiki, — viņš sacīja. — Tagad mēs dzīvojam civilizācijas laikmetā. Cilvēks nemaz vairs nevar panīkt. Visiem jāievēro zināmas sadzīves normas. Nākamajā — tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitajā gadā stāsies spēkā jaunais sociālās apgādības likums, un tad visā zemē valdīs kārtība un disciplīna. Mēs negribam, ka mūsu draudze paliktu pēdējā vietā. Daudzējādā ziņā esam priekšgalā. Mēs esam celmlauži.

Tēvs drosmīgi pūlējās izsekot viņa domu gaitai, lai gan viegli tas nebija.

— Bet kā tad ar viņu? Kā Lad ar Nilsonu? — viņš satraukts vaicāja. Pašvaldības vīrs kļuva visai rosīgs.

— Šīs trīs tūkstoš kronu naudas zīmes viņš tur pie sevis mājās. Kopš aiziešanas no šejienes viņš urķējies un strādājis un naudai nav pat pieskāries. Naudas zīmes atrodas zem viņa spilvena. Ik rītu, iedams pie kāda zemnieka darbā, viņš tās ņem līdz. Mēs, pašvaldības vīri, to ilgāk nevaram noskatīties. Tas jau ir ārprāts. Mēs, kas esam atbildīgi, to nevaram pieļaut. Večuks pievilina laupītājus, tāpat kā sēnes govis. Kādā jaukā dienā viņš gulēs noslepkavots un aplaupīts savā vientuļajā mājelē, tas skaidrs, tāpat kā es te sēžu. Par cilvēku, kam aptumšojies prāts, jārūpējas. Tieši draudzes vadība vainojama, ja viņa dzīves veids apdraud

sabiedrību. Pēc tam visās avīzēs rakstīs: «Noslepkavots vientuļš sirmgalvis. Zem viņa spilvena glabājās nauda. Visiem tas bija zināms.» Tā, lūk! Bet tad sāks jautat, ko īsti dara draudzes nespējnieku valde? Mēs, uz kuru pleciem gulstas atbildība, šādu risku nevaram uzņemties. Tik daudz jūs taču saprotat?

Tēvam bija grūti izsekot varasvīra domu gaitai. Tēva uzskati un spriedumi bija naivi.

— Va ta cilvēks, kam ir nauda, apdraud sabiedrību? Viņš tak šo naudu pats godīgi nopelnījis. Un Nilsona prāts nemaz nebija aptumšojies, vismaz tolaik, kad viņš dzīvoja pie mums, — tēvs skaidroja.

Varasvīrs augstprātīgi pasmaidīja.

— Naudu parasti tur bankā. Večuks, acīm redzot, pēc aiziešanas sajucis prātā, — viņš noteica.

Tēvs sāka gudrot. Ne jau par naudu, bet par pašu tēvoci Jāni un par to, ko pašvaldības varasvīrs ar viņu nodomājis darīt.

— Parasti jau pašvaldība cenšas atbrīvoties no nespējniekiem. Es jūs lāgā nesaprotu, — tēvs bilda.

Varasvīrs smaidīja.

— Tā jau ir, — viņš piekrita. — Bet šis večuks var bagātīgi par sevi samaksāt. Viņš pieder pie mūsu draudzes. Būtu pavisam kas cits, ja viņš sakompromitētos un viņam nebūtu naudas.

Tēvs tomēr šo domu gaitu lāgā neizprata.

— Mēs viņu nevaram ņemt atpakaļ, — viņš samulsis ierunājās, pametis acis uz māti.

Viņas sejas izteiksme piespieda tēvu runāt skaidru valodu. Apmeklētājs šajā ziņā ar tēvu bija vienis prātis.

— Jūs savu pienākumu pret viņu esat izpildījuši. Viņš savu naudu dabūjis, bet es par to negribēju ru-

nāt. Nepavisam ar ne. Mēs ari negaidām, lai jūs viņu ņemtu atpakaļ. Bet viņš pierakstīts mūsu draudzē.

— Ko la lai nu iesākam? — tēvs vaicāja, pūlēdamies izsekot pašvaldības vīra sarežģītajam domu gājienam.

— Labākais būs, ja par sirmgalvi rūpēsies pašvaldība, — varasvīrs cienīgi aizrādīja. — Ir par sirmgalvi, ir par viņa naudu. Ilgi jau viņš tik un tā nedzīvos.

Tēvs kļuva domīgs.

— Va ta ar viņu tiešām tik ļauni? Va tas būs pareizi? Viņš tak dzīvo pats savā mājiņā un nevienu neapgrūtina.

Varasvīrs raustīja apkakli, kas šķita par šauru.

— Ne vien pareizi, bet tas ir mūsu absolūtais pienākums. Tagad esmu sācis runāt par pašu galveno. Jūs esat viņa tuvākie piederīgie. Tad nu mēs domājam, ka izskatīsies labāk, ja aizvešanu nokārtosit jūs. Tas būs mīlestības darbs. Es ar lielām grūtībām esmu viņam sagādājis atsevišķu istabu nespējnieku mājā. Viņam jānokļūst pēc iespējas rūpīgā kopšanā. Citādi izcelsies liels tracis, ja viņš nomirs vientuļš tur, kur tagad dzīvo. Jebkuru brīdi var kas atgadīties. Esmu domājis par ceturtdienu.

Tēvs apsolīja.

— Ja nu ar viņu tik ļauni, tad jau jābrauc vien būs, — viņš šaubīdamies noteica.

Nākamajā dienā, tikko beidzis darbu, es paķēru divriteni. Biju nolēmis brīdināt tēvoci Jāni. Braukdams prātoju, kā vajadzētu rīkoties. Ja viņš naudu nodotu

kāda kaimiņa glabāšanā un dabūtu palīdzīgu roku grūtā brīdī, tad viņu nevar paņemt.

Tēvoča Jaņa mājiņa atradās vientuļā paugurā. Paugurs pacēlās virzienā uz dienvidiem. No mājiņas atklājās plašs skats uz ciemu. Vieta bija brīnum jauka.

Kad es piebraucu pie mājiņas, tā bija tukša, durvis kārtīgi noslēgtas. Pamanīju, ka tēvocis kādā dobītē iedēstījis ķeizarkroņus. Uz kāpnēm, viņu gaidīdams, tupēja kaķis. Zem kādas biezas egles bija rūpīgi sakrauta malka. Atejas durvis aizbultētas ar aizbīdni. Viņš bija iekārtojis vistu dārziņu, un tajā atradās četras vistas un gailis. Dārzs bija ierīkots zem mazas no-jumītes, iekšā kārtīgi salikta zāle un vistu barība. Kad pagājos uz dārziņa pusi, vistas kācinādamas mierīgi nāca man pretī. Piejaucēt vistas nemaz nav tik viegli. Katra piejaucēta vista ir meistardarbs. Mājiņa bija daudz glītāka par to, kādā viņš bija dzīvojis pie mums. Piegāju pie loga un palūkojos iekšā. Istaba bija tīra un kārtīga. Tēvoča vienkāršās mēbeles noliktas savā vietā. Te nu gan nemanīja ne mazākā posta.

— Kur tad Nilsons, — es pavaicāju kaimiņiem.

— Viņš aizgāja uz veikalu.

— Vai tad viņš to spēj?

Negribēju radīt aizdomas. Pats jutos pārsteigts. Nekas neliecināja, ka te dzīvo prātā jucis cilvēks.

— Viņš aizgāja uz ciemu nopirkt maizi. To viņš mēdz darīt reiz nedēļā. Brauciet labāk tur, cauri mežam.

Es braucu pa norādīto ceļu. Tā bija koku saknēm izraibota meža taciņa, segta ar nobirušu lapu mīksto paklāju. Mans vecais divritenis lēkāja pār saknēm. Braucu arī pāri daudziem skudru pūžņiem, — ko citu

lai būtu iesācis! Skudras droši vien bija rēķinājušās ar lielu mirstības procentu, celdamas pūžņus uz ceļa.

Veikals atradās pie krustcelēm. Tas bija kā bāztin piebāzts ar pircējiem. Pie griestiem karājās skārda pudeles un koka tupeles. Tur šūpojās arī virvju rituļi, bērnu drēbes un desu luņķi.

Šajā laužu blīvumā pie pašas letes stāvēja tēvocis Jānis. Pavēroju viņu labu brīdi, iekams viņš mani pamanīja. Viņa seja bija gludāka nekā agrāk. Ausis at-karenas, kā jau vecam cilvēkam. Mugura gan joprojām saliekta taisnā leņķī, tomēr tagad tas tik loti nedūrās acīs. Collmērs, kā allaž, atradās kabatā. Tajā laikam gan bija arī trīs sārtās tūkstoškronu zīmes. Taču pēc jukuša tēvocis nu gan neizskatījās. Visu laiku viņš bija aizņemts ar saviem iepirkumiem. Pašlaik viņš bāza somā trīs garus klaipiņus, droši vien savu nedēļas devu. Rokās viņam bija sarkanbrūna soma, kurā klaipiņi iegāja visā garumā.

Es spiedos uz priekšu. Tikko ar viņu sasveicinājies, iedomājos, ka man viņš tūlīt jābrīdina, lai visi to dzirdētu, lai man būtu liecinieki. Tā es varbūt varēšu viņam palīdzēt.

— Jums, tēvoci Jāni, jāuzmanās, — es teicu pārlieku skaļā balsī. — Viņi jūs grib ievietot nespējnieku mājā. Esiet piesardzīgs! Viņiem padomā atbraukt un jūs aizvest.

Tēvocis Jānis sāka skaļi smieties.

— Nemūžam! — viņš smiedamies izsaucās. — Tagad viņi mani vairs nevar aizvest. Es ik dienas strādāju pie zemniekiem un nevienu neapgrūtinu. Man pašam ir vistas un kaķis. Pērku pašu labāko maizi, un esmu apgādāts smalkāk par dažu labu.

Viņš bija kļuvis pal valodīgs. Apziņa, ka pats sevi var aprūpēt, viņu uzmundrināja.

— Nilsons runā patiesību. Viņam klājas lieliski, — piekrita kāds vīrs, kas stāvēja tēvocim blakus.

— Un tomēr viņi nodomājuši to darīt. Ievietot tēvoci nespējnieku mājā, — es teicu tik skaļi un pārliecinoši, cik vien spēju.

Tēvoci Jāni pārsteidza, ka saruna skar tieši viņu. Tomēr viņš to neuzņēma nopietni.

— Nabagmājā taču neievietos cilvēku, kas nule nopircis trīs svaigas maizes klaipus, — viņš satraukts izsaucās. — Tādas runas vari palikt kaķim zem astes. Nē, to viņi nedarīs.

Viņš demonstratīvi bāza maizes klaipus mugursomā.

— Bet tas tiesa. Viņi nodomājuši to darīt, — es, tikko valdīdams raudas, tiepos.

Sākumā tēvocis man vispār neveltīja uzmanību. Nu viņš kļuva domīgs.

— Agrāk gan es baiļojos, ka viņiem kas nelabs padomā, — viņš, mazliet vilcinādamies, sacīja. — Bet tagad esmu sācis gluži jaunu dzīvi. Tagad savā mājiņā jūtos labi, un vispār man klājas lieliski. Tik labi vēl nekad neesmu dzīvojis kā nule.

— Viņi saka, ka atbildot par tēvoča vientuļo dzīvi. Mūsu mājā bija pašvaldības priekšsēdētājs un tā teica. Tēvoci Jāni varot noslepkavot. Pēc jaunā likuma tēvocis Jānis apdraudot sabiedrību, — es stūrgalvīgi paliku pie sava.

Savā dedzībā atklāju visas kārtis, lai tikai tēvocis Jānis man noticētu. Taču viņš to uzņēma kā joku. Domāja, ka es ar viņu dzenu velnu. Viņš pagrieza pret mani savu līmeniski sadugušā stāva augšdaļu un iz-

skatījās tā, it kā vējdzirnavas mazliet pagrieztu savu spārnu. Redzēdams, ka esmu uzbudinājies, viņš gribēja pajokot.

— Bet, ja nu es pats gribētu, lai mani noslepkavo? — viņš strauji teica. — Tad man klātos pagalam labi. Skat, ja nu kāds mani noslepkavotu un piesavinātos visu manu naudu! Kas par to? Viņi taču zina, kur es dzīvoju. Pasveicini viņus un saki, lai nāk vien! Saki, ka es gaidu laupītājus.

Tas bija teikts pa jokam, bet tikai es viens to sapratu.

— Ko? Ko viņš tur runā? Vai dzirdat? — kāds no klātesošajiem izsaucās.

Sapratu, ka tēvocis Jānis pasliktina savu stāvokli un viņa jokus pārprot.

— Neklausieties viņā! Viņš tikai joko! — es apgalvoju.

— Nūja, ka joko. Tāds viņš nemaz nav! —- kāds večuks man pievienojās.

Tēvocis Jānis šķelmīgi viņā paskatījās.

— Un tomēr es tā teicu. Teicu, lai viņi nāk un mani noslepkavo.

— Tā viņš allaž joko! Tā viņš mēdz jokoties! — es mēģināju pārliecināt cilvēkus.

Bet tēvoci Jāni bija pārņēmis opozīcijas prieks. Viņš jutās patstāvīgs un brīvs cilvēks. Viņu bija sagrābusi vēlēšanās kaut kā izcelties, un viņš joprojām dzina savus baismos jokus.

— Ko tu tur tērgā! — viņš sauca. — Tu saki, ka es jokoju. Skaidrs, ka viņi var nākt un mani nobendēt. Kādu nakti viņi atnāks un to izdarīs. Tad viņi paņems ari naudu. Bet es gulēšu beigts un asinīm noplūdis. Hahaha!

— Paklausieties tikai, kā viņš runā! Ko lai tagad domā?

Sapratu, ka tēvocis Jānis bija sevi pazudinājis. Nu viņa teiktos vārdus vērsīs pret viņu pašu.

ш

Tēvs bija ļāvis sevi piemānīt un apsolījis sniegt palīdzīgu roku, kad tēvoci Jāni ievietos nespējnieku mājā. Viņš aizjūdza jauno zirgu atsperu ratos. Man pavēlēja braukt līdz. Neviens nevarēja paredzēt, kas notiks, kad mēs ieradi'simies un lūgsim tēvoci Jāni doties mums līdz. Tēvs bija domājis, ka mēs to nokārtosim divatā.

Pie krustcelēm mās sagaidīja policists. Cepure ar kokardi laistīt laistījās. Viņam līdzi bija suns.

Viņš lika tēvam pieturēt. Tēvs nekā nenojauta.

— Es braukšu kopā ar jums, — policists teica.

— Vai tiešām? — tēvs jautāja.

Policists neatbildēja. Viņš iekāpa ratos.

— Suns arī var sēdēt ratos, — viņš piebilda un pasauca suni, kas ielēca ratos un aptupās viņam blakus.

— Mums taču jāpaņem Nilsons. Es šādas padarīšanas esmu pieredzējis. Dažkārt iznāk liela stīvēšanās.

— Viņš nav slims. Tā ir aplam liela kļūda, ka viņu grib ievietot nespējnieku mājā, — es sacīju.

— To es nezinu. Saņēmu tikai pavēli. Par pārējo noteic citi, — policists atbildēja.

Viņš apsēdās ratos ērtāk, novietodams gandrīz neciešamo suni sev blakus. Braucām, nepārmīdami ne pušplēsta vārdiņa. Man no policista bija bail. Pēc

meža degšanas viņš pats bija teicis, ka slepus mani uzraugot. Vai tas bija tiesa, to nekad nedabūju zināt. Bet daudzi šo meža degšanas jautājumu uzskatīja par izbeigtu.

rv

Kad mēs apstājāmies pie mājiņas, tēvocis Jānis pašlaik tēsa jaunu cirvja kālu. Skaidas viņš rūpīgi salasīja kādā kulītē un nolika to pie kluča. Viņš neko negribēja izšķiest un laikam gan krāja iekuru. Galvā viņam bija veca namdara cepure. Es ievēroju, ka šoreiz collmēra kabatā nebija. Iedams mājas soli, viņš to vairs nemēdza nēsāt sev līdz.

— Edz, kas par smalkiem ciemiņiem! Un jauns zirgs arīdzan. Tad jau jaunsaimniecība laikam gan uzplaukst! — viņš sacīja, kad bijām pieturējuši zirgu.

Viņš to teica bez sarūgtinājuma un bez skaudības. Likās, viņš bija labā omā un uz tēvu Jaunu prātu vairs neturēja. Pat ne mirkli viņš neiedomājās, ka esam ieradušies viņa dēj.

— Ak ta tēvocis Jānis tēš jaunu cirvja kātu? — tēvs atvaicāja.

Tēvs bija gaidījis, ka ieraudzīs prātā jukušu cilvēku, bet redzēja žirgtu večuku. No paša pirmā acumirkļa tēvs jutās apmulsis. Pamanīju, ka dzīslas viņa deniņos sāka trīsēt. Tēvocis Jānis turpināja savu darbu.

— Strādāju pie zemniekiem. Dažreiz man jācērt koki. Tad jau nu arī jārūpējas, lai darba rīki būtu kārtībā.

Augums viņam saliekts taisnā leņķī, galva pastiepta uz priekšu, gluži kā pūķa galva kuģa priekšgalā. Stāvēdams viņš varēja pārskatīt tikai nelielu apli ap sevi.

ievēroju, ka ķeizarkroņu ziedi pa pusei jau atvērusies. Tālāk savā dārziņā kašņājās vistas. Leknais, jaukais mauriņš auga līdz pašai mājiņai.

— Labāk būs, ja Nilsons tūlīt sakārtosies, — policists teica.

Viņš bija izkāpis no ratiem, un suns izlēcis viņam līdz. Uz formas cepures krita saules stars, un tā mirdzēt mirdzēja. Suns bija izbiedējis vistas, kas skali kladzināja. Pelēkais kaķis, uzšāvies kokā, sēdēja tur kā apajš kamols.

— Cip, cip, cip, — tēvocis Jānis sauca, pievērsies vistu dārzam. — Tie jau tikai draugi un paziņas. Vistas kļūst aplam nemierīgas, kolīdz ierodas kāds svešinieks. Ko, suns arīdzan jums līdz?

Tēvocis nebija dzirdējis policista pavēli.

— Jums tūlīt jāsakārtojas, mēs brauksim, — policists runāja augstas priekšniecības tonī.

Tēvocis Jānis joprojām nekustējās. Viņš pat nebija lāgā pamanījis, kas sēdēja ratu aizmugurē, vai arī nelikās par to ne zinis. Cirvja kāts bija tikai daļēji aptēsts.

Vistas kladzināja. Gailis dziedāja. Ap mājiņu, kurā viņš tagad dzīvoja, auga krūmāji. Te viss tēvoci Jāni iepriecēja. Arī tagad viņš vēl neveltīja sevišķu uzmanību policistam, ar kuru viņam taču nebija nekādu darīšanu. Man viņš neveikli papliķēja pa roku. Tomēr nu viņš policista pavēli bija sadzirdējis.

— Nekur es nebraukšu. Man jādarina cirvja kāts. Jūs alojaties, ja domājat, ka es kur braukšu. Vedēju neesmu pasūtījis, — viņš pavisam mierīgi atteica.

Es gribēju pieskriet un izplestām rokām kā sargājot aizstāties tēvocim priekšā, tomēr stāvēju aiz bailēm kā sastindzis un raudzījos uz tēvu, kas joprojām sēdēja

ratos. Redzēju, ka tēvs tikai ar pūlēm savaldās. Kad policists dažus soļus pagājās uz priekšu, es, izmantodams gadījumu, uzsaucu tēvam.

— Mēs nedrīkstam piedalīties šajā nelietībā! Tēvocis Jānis nemaz nav slims. Viņi tikai iekārojuši tēvoča trīs tūkstošus. Tādēļ grib to iespundēt nespējnieku mājā.

— Ko ta mēs varam iesākt pret priekšniecību? Mēs taču nezinām, kas viņiem padomā, — tēvs nevarīgi atbildēja.

— Mēs nedrīkstam! Atsakies tēvoci aizvest! — es skaļi kliedzu.

Tēvs prātoja. Dzīslas viņa deniņos pietūka.

— Slims jau nu viņš neizskatās. Bet ko mēs varam iesākt? Neba mēs varam aizkavēt priekšniecības nodomus.

Policists klausījās. Pagājies aiz egles, zem kuras bija sakrauta malka, viņš nāca atpakaļ.

— Iesim nu, jūs taču uzticaties savam senajam jaunsaimniecības draugam? — viņa balss šoreiz skanēja laipnāk.

Viņš nekaunīgi izmantoja manu tēvu, lai atvieglotu aizvešanu. Tēvocis Jānis arī palūkojās uz mums vēlīgāk.

— Viņam es uzticos. Viņš allažiņ bijis pret mani taisnīgs. Tikai es vispār nedomāju nekur braukt. Man ir mans darbs un mana mājiņa. Arīdzan dzīvnieki man ir. Rītu agri es došos darbā pie zemniekiem. Šodien esmu brīvs un savās mājās varu darīt, kas man tīk. Es noteicu pats par sevi un nevienu neapgrūtinu. Patiesībā man vajadzētu jūs rāt, ka izbradājat manu mauriņu un sabaidāt vistas.

To teikdams, viņš manāmi saslējās. Pavicināja pret policistu cirvja kātu, ko nebija izlaidis no rokas.

— Sauciet prom suni! Vistas ārkārtīgi izbijušās. Viņas nav pieradušas pie suņa! — večuks pavēloši sacīja.

Nu bija pārkāpta policista cieņas robeža. Viņš nolēma rīkoties; devās uz priekšu un satvēra tēvoci Jāni aiz pleca. Plecs bija plakans kā dēlis. Večuks iekliedzās.

— Nāciet man līdz! Vispirms ieiesim istabā! — policists teica.

— Ko jūs no manis gribat? Va ta pēc manis esat atbraukuši? Ko ļaunu esmu izdarījis?

Policists nepūlējās paskaidrot kaut ko tuvāk.

— Gan jau redzēsit. Jums nav tiesību vaicāt. Priekšniecība to saprot labāk.

Tēvocis Jānis stāvēja un skatījās uz viņu apaļām, pārsteigtām acīm. Nu viņš paraudzījās uz formas cepuri. Pūlējās izrauties no policista tvēriena. Tas darīja sāpes. Viņa augstprātība izgaisa.

— Bet vispirms man jāaiziet un jāpalūko vistas, — večuka balss skanēja žēli un vaicājoši. — Ēdienam jāuzliek vāciņš, kazi, vai nesāks līt. Varbūt būs arīdzan dažas olas. Nez kur tas kaķis aizsprucis? Un tad man jāuzlasa skaidas. Te izskatās nelāgi. Skaidas man noderēs iekuram.

Policista pacietība beidzās.

— Par to jums nav ko bēdāties! — viņš skarbi izsaucās, zaudējis savaldīšanos. — Mēs visu nokārtosim, kad būsit aizbraucis. Arī vistas pieskatīsim. Par to neraizējieties. Galvenais, ka tiekam projām. Nav ko stāvēt un tērgāt, nāciet istabā!

Policists no jauna satvēra tēvoci aiz pleca un vilka sev līdz. Redzēdams, ka viņu ved uz istabu, tēvocis Jānis gāja pavisam mierīgi. Policista vārdus par vistām viņš nebija ņēmis nopietni.

Es metos viņiem līdz, kamēr tēvs joprojām palika ratos, turēdams zirgu, kas bija sācis dižāties. Istabā valdīja tīrība. Lai gan varēja manīt, ka te dzīvo vecpuisis, tomēr nekur neredzēja nevīžību. Gulta bija pārklāta ar vecu, zilu segu. Grīda izslaucīta. Slota un lāpstiņa noliktas kaklā pie plīts. Pie vienas sienas stāvēja virtuves skapis, kas agrāk atradās istabā, kurā viņš dzīvoja kopā ar vecotēvu. Daudz lielu te nebija, bet viss, kas istabā atradās, bija labā kārtībā. Istaba kā jau visu vecu cilvēku istaba.

— Kur atrodas jūsu nauda? — policists stingri vaicāja.

Tēvocis Jānis sākumā šo jautājumu neuzņēma no-, pietni.

— Gar to nevienam nav nekādas da]as! — viņš attrauca un grozījās ar savu sagumušo augumu gan uz vienu, gan otru pusi.

— Tieši par to ir daja! Parādiet, kur atrodas naudai

Paļaudamies uz priekšniecības godīgumu, večuks to

arī darīja. Viņš piegāja pie gultas. Zem spilvena gulēja trīs sārtas tūkstoškronu zīmes.

— Paņemiet tās līdz!

Večuks ietiepās.

— Tā ir mana nauda. Es taču ar to varu darīt, ko gribu.

— Ņemiet, citādi tā būs jāpaņem man. Domāju, ka Nilsons pats var paņemt savu naudu.

Tēvocis Jānis to nedarīja, un naudu paķēra policists.

— Ņemu to glabāšanā un dienesta vārdā par to atbildu.

— Tur ir trīs tūkstoši, — tēvocis Jānis modri aizrādīja.

— Tagad nu viss būtu kārtībā! Nāciet! — policists skubināja.

Viņš stūma večuku sev pa priekšu ārā no istabas, aizdabūja viņu līdz ratiem un centās pierunāt, lai večuks pats kāpj iekšā. Tēvocis Jānis pretojās. Labprātīgi viņš nekāpa ratos. Policists saskaitās. Viņš saķēra večuku no mugurpuses aiz viduča un ar varu grūda ratos.

— Nu, vai kāpsiet iekšā! Citādi būs ļaunāk!

Tēvocis Jānis gandrīz jau bija iekāpis ratos. Pēkšņi

viņš žirgti sarosījās, aši izsvieda vienu kāju ārā no ratiem. Likās, — viņš izvelsies laukā.

— Mans collmērs! Tur, istabā, palika mans collmērs.

•Lai uz kurieni es braucu, collmēram jābūt līdz!

— Nekāds collmērs nav vajadzīgs, — policists bargi uzkliedza. Viņš turēja tēvoci aiz vienas rokas, kā mēdz turēt aiz spārna šaudīgu putnu.

— Es gribu paņemt savu collmēru! Es taču esmu namdaris! Es gribu savu collmēru! — večuks vaimanāja.

— Nu tad ejiet tam pakaļ! — policists nepacietīgi atcirta un vēlreiz sekoja tēvocim istabā.

Iegājis iekšā un paņēmis collmēru, tēvocis Jānis mazliet nomierinājās. Viņš iebāza collmēru bikšu labās puses kabatā. Tagad viņš pats labprātīgi iekāpa ratos un noslīga uz pakaļējā sēdekļa. Policists apsēdās viņam blakus, tomēr nevis uz, sēdekļa, bet ratu dibenā.

— Brauciet!

Vērojot notiekošo, tēvs bija paguvis apdomāties. Viņš nebrauca, bet pievērsās policistam.

— Manuprāt, še notiek netaisnība. Es nedomāju, ka viņš ir slims vai ka viņam būtu mazāk prāta nekā citiem veciem cilvēkiem. Kāpēc viņš nevar dzīvot te un strādāt, ja tas viņam tīk? Te ir visi viņa darba rīki un

kustonīši, un viņam te klājas labāk nekā pie mums. Visu mūžu viņš bijis krietns meistars un labi veicis savu darbu. Viņa vienīgais noziegums, ka viņš dzīvo viens pats. Bet viņš taču nevienam tāpēc Jauna nenodara. Arī es, ja man būtu tāda rocība kā viņam, nevēlētos iet uz nespējnieku māju.

— Viņš itin nemaz nav slims! — es iesaucos priecīgi satraukts, ka tēvs nostājas manā pusē. — Viņš ir gudrāks par tiem, kas grib viņu iebāzt nabagmājā. Jūs tikai vēlaties dabūt viņa naudu!

Policists pietvīka.

— Sakiet, lai zēns cieš klusu! — viņš pavēlēja. — Vai tad ar meža degšanu nepietiek? Vēl tagad mēs viņu par to varam sodīt, ja tikai gribam. Varbūt viņš būs jāiespundē mazgadīgo labošanas iestādē.

Tēvs uzreiz pierima.

Bet tēvocis Jānis, izdzirdis nabagmājas vārdu, kļuva pavisam nevaldāms.

— Ak ta jūs mani gribat vest uz nabagmāju! — viņš kliedza. — Nemūžam! Ko es teicu? Vai jau toreiz neteicu, kad jūs mani padzināt? Te ir manas vistas un kaķis, un dzīvniekiem klāsies Jauni, ja neviens tos nepieskatīs. Uz nabagmāju jūs nemūžam mani nepiespiedīsiet braukt. Ja jūs mani iebāzīsiet nabagmājā, tad gan es zaudēšu prātu. Nē, no labas gribas es nemūžam uz turieni nebraukšu!

Tēvocis izlēca no ratiem, iekams policists paguva aizkavēt, tieši jābrīnās, ka viņš nebija sasities. Večuks aizbrāzās līdz kāpnēm, pieķērās pie to margām. Viņš tik cieši turējās pie tām, ka pirkstu kauliņi kjuva gluži balti.

Policists strauji izmetās no ratiem un viņam sekoja, arī suns skrēja līdz.

J

Piepeši tēvocis Jānis nokrita ceļos pie kāpnēm. Viņš, kas agrāk nekad nebija izrādījis reliģiskas tieksmes!

Policists nez ar ko brītiņu bija aizņemts. Kaut kas nokunkstēja.

— Labāk pašam pasteigties nekā ļaut to darīt citiem, viņš sacīja, vezdams tēvoci atpakaļ.

Nez kāpēc tēvoča Jaņa rokas slēpās aiz muguras. Tēvs to nepamanīja. Večuks bija kļuvis rāms.

— Tas taču bija bēgšanas mēģinājums. Tādā gadījumā jālieto stingrāki līdzekļi. Tāds ir mans pienākums. Viņš pats piespieda mani to darīt, — policists taisnojās.

— Es nespēju noskatīties, — lēvs neskanīgā balsī sacīja. — Va ta kāds brīnums, ka viņš negrib braukt uz turieni. Te viņš vismaz ir brīvs cilvēks. Tur, uz kurieni viņu aizvedīs, viņam varbūt būs jādanco pēc citu stabules.

Tēvocis Jānis raudāja. Viņš vairs nebilda ne varda.

Es izlēcu no ratiem un palūkojos uz viņa muguru; ieraudzīju, ka tēvoča rokas saslēgtas dzelžos. Dzelzis bija klinkslējušas.

Policists bruLāli iegrūda tēvoci ratos. Es sastingu aiz nevarības, kas pauda pilnīgu iekšķīgu tukšumu. Jutu, ka mans augums aiz nespēka kļūst slābans.

— Viņš tēvocim uzlicis roku dzelžus! — es kliedzu.

Tēvs tikai šūpoja galvu. Viņš nekā vairs nesaprata.

Policista vārdi par meža degšanu un labošanas iestādi viņu bija iebiedējuši. Viņš vairs neuzdrīkstējās kaut ko iebilst.

— Nu, brauc! Bet labi ātri!

Tēvocis Jānis klusēja. Sakumpis viņš klimta uz pakaļējā sēdekļa. Viņš raudāja tā, ka likās, kāds dzertu no pudeles ar dīvainiem guldzieniem.

— Tas ir necilvēciski. Lieciet, lai viņu ved kāds cits, — tēvs ierunājās.

— To jūs varēsit pateikt priekšniecībai, kad būsim aizbraukuši. Es rīkojos pēc pavēles. Viss nokārtosies, kad būsim ceļa galā.

Jaunais zirgs visu laiku bija stāvējis ar izslietu kaklu un plīvojošām krēpēm. Spēji viņš rāvās uz priekšu, un rati sāka kustēties.

Es ielēcu tajos, nolēmis, ka, tikko būsim aizbraukuši līdz nespējnieku mājai, pastāstīšu, ka noticis pārpratums.

— Brauciet naski! Jo ātrāk tiksim galā, jo drīzāk varēsit noskaidrot, vai notikusi kļūdīšanās, — policists sacīja.

Tēvocis Jānis sēdēja ar saslēgtām rokām un skaļi raudāja. Viņa zilās, ūdeņainās acis raudzījās bailīgi, vaicājoši un šausmu pārņemtas.

Vistas kladzināja. Gailis dziedāja. Kaķis tupēja priedē un izskatījās pēc apaļa kamola. Mēs aizbraucām no mājiņas.

v

Nespējnieku māja atradās lapegļu birzī. Modernā divstāvu ēka bija uzcelta cieši pie baznīcas kapsētas. Vienā ēkas pusē pa visiem svinīgajiem, augstajiem logiem varēja redzēt krustu pie krusta, akmeni pie akmens. Arā pie lielās, sarkanās ēkas garās sienas uz sola sēdēja vesela rinda večuku, rokās viņi turēja izstieptus, ar gumiju apvilktus spieķus. Daudzu sejas bija viedas. Sirmgalvji sēdēja, urbinādami ar spieķi smiltis.

Vientieši un plānprātiņi, kas dzīvoja nespējnieku

mājā, tūlīt ielenca ratus. Večuks, kam galvā bija papīra turzas cepure, izrotāta ar daudzām vistu spalvām, svinīgi panācās uz priekšu. Kāda vecīte jāja uz slotas kāta pa grantīm nokaisīto celiņu. Kāds epileptiķis, kurš nupat bija mocījies lēkmē, pūlējās piecelties; viņa lūpu kaktiņos vīdēja putas. Jauna plānprātīga meitene gribēja zīdīt bērnu. Viņa to turēja pie tikko briestošajām krūtīm, bet pienāca kopēja un izrāva bērniņu no meitenes rokām. Viņa pasvieda nabadzītei lupatu lelli, bet bērnu ienesa lielajā mājā.

Pāris večuku bija apstājušies cieši pie ratiem un ziņkāri blenza uz pakaļējo sēdekli.

— Kas tu tāds? — viens no viņiem jautāja tēvocim

Jānim.

Večuks, kam galvā bija vistu spalvu vainags, rokas vicinādams, spiedās uz priekšu.

— Nost no ceļa! Tā taču ir stikla kariete! — viņš spalgā balsī ķērca.

Kāds cits viņu apsauca. Pašpārliecinātā balsī viņš

teica:

— Tu taču pats redzi, ka kariete vēl nav pie

braukušu

— Ej nu, protams, tā ir kariete. Nestāvi man ceļā! — večuks ar vainagu galvā brēca.

Tēvocis Jānis sēdēja ratos un, acis mirkšķinādams, raudzījās uz daudzajiem nenormālajiem cilvēkiem. Viņš pats taču bija pie pilna prāta un ātrumā neaptvēra, ka te viņam jāizkāpj no ratiem un te arī būs jāpaliek. Kad jau bijām piebraukuši pavisam tuvu pie nespējnieku mājas, policists bija viņam noņēmis roku dzelžus, un tēvocis Jānis rokas tagad turēja neveikli klēpī, it kā tās vairs nebūtu viņa paša rokas.

«Viņam būs jāsēž tur, starp tiem večukiem,» es do-

māju, raudzīdamies uz veselajiem sirmgalvjiem, kas sēdēja uz sola un ar spieķi urbināja smiltis. «Cilvēki drīz vien sapratīs, kas par smalku večuku ir tēvocis Jānis. Pēc neilga laika viņš varēs iet uz ciemu un strādāt galdnieka darbus. Viņš vēl ir darba spējīgs. Varbūt pat varēs nokrāsot kādu māju. Kad atklās, ka viņš nemaz nav sajucis, varbūt viņu pat aizlaidīs uz mājām. Bet ziemā viņam te būs labāk. Ja viņš dabūs atsevišķu istabu, saņems ēdienu un tiks apmazgāts, tad tik Jauni, kazi, pagaidām nebūs. Drīz jau iestāsies ziema.»

No mājas iznāca priekšniece, gadus piecdesmit veca sieviete. Viņa bija ģērbusies zilā kleitā un lielā, baltā priekšautā ar dzijām kabatām. Iznāca arī pašvaldības varasvīrs. Viņš te jau bija ieradies agrāk.

— Jā, te nu būtu mūsu Nilsons, — policists teica tādā balsī, it kā nodotu kādu kareivju grupu.

— Viss skaidrs. Istaba kārtībā, — varasvīrs atbildēja.

— Viņš mēģināja aizbēgt. Biju spiests izlietot mazliet varu, — policists stāstīja, pamezdams ar galvu uz ratiem.

Varasvīrs izklaidīgi lūkojās sāņus. Viņš šos vārdus izlikās nedzirdam.

— Ieeja būs še, — priekšniece norādīja, pamādama ar roku uz kāpnēm dienvidu pusē. — Viss ir kārtībā.

Tēvocis Jānis joprojām sēdēja ratos. Sēdēja un pārlaida skatienu pār apkārtējiem cilvēkiem un visu tuvāko apkaimi. Redzētais viņu pagalam satrieca. Viņš bija ģērbies darba drēbēs un neizskatījās visai labi. Viņa taisni uz priekšu saliektais augums likās slēpjam kaut ko neglītu. Collmērs atradās kabatā, un tēvocis Jānis ar vienu roku cieši un konvulsīvi bija satvēris

collmēru. KacI policists piegāja pie atsperu ratiem un aicināja, lai večuks kāpj ārā, tēvoča acīs vairs neredzēja asaras, bet tās pauda izbrīnu.

— Man tūdaļ jādodas atpakaļ pie manām vistām, tāpēc nekāpšu vis ārā. Jāapskatās, vai mājās viss kārtībā, — viņš skaidroja policistam.

Priekšniece smaidīja.

— Tā viņi allaž runā, — viņa zinātājas balsī sacīja varasvīram.

Plānprātīgo pūlītī kāds skaļi iesmējās.

— Veltas cerības! Ja viņu iebāzīs te, tad ārā vairs netiks, — kāds no klātesošajiem izsaucās.

— Ārā vairs netiks? — tēvocis Jānis vaicāja, un likās, viņš tūlīt sāks ķīvēties. Taču, pamanījis, kāds izskatījās runātājs, viņš klusēja. Saprata, ka te rimāt būtu lieki. Nenoģida, ka tieši jukušais bija teicis patiesību. Normālie vecīši, kas sēdēja ēnā pie sienas, nekustējās. Tēvocis Jānis jutās ārkārtīgi apmulsis.

— Kā tad jums klājas, Nilson? — priekšniece ierunājās un pieskārās pie tēvoča rokas. — Neuztraucieties. Viss būs labi.

Viņa gribēja parādīt savu amata prasmi un pārliecināt tēvoci, ka tagad atrodas viņas gādībā.

Tēvs joprojām sēdēja ratos, viņam bija liela noņemšanās ar zirgu, kas visu laiku nemierīgi mīņājās. Zirgs bija izbijies no ērmīgajiem cilvēkiem, kuri drūzmējās ap ratiem. Tēvs lāgā nespēja sekot notikumiem. Visu laiku viņš bija aizņemts ar zirgu.

— Jā, izturēsimies pavisam mierīgi, — es izdzirdu varasvīra balsi.

Iegāju lielajā, sarkanajā mājā, lai pavērotu, kā tur izskatās, un redzētu istabu, kurā dzīvos tēvocis Jānis.

Nonācu šaurā gaitenī, kur vēdīja savāda smaka, gar sienām bija saridāti gandrīz jauni krēsli, tomēr jau apbružāti un neizskatīgi. Pie kādas istabas durvīm varēja saklausīt, ka iekšā gu] mirējs. Klusumu pārtrauca skaļa, gārdzoša skaņa, kas pamazām kļuva rāmāka, lai beidzot pavisam apklustu. Brīžiem šķita, kāds zāģētu ļodzīgu dēli. Lāgu lāgiem no kādas citas istabas plūda vienmuļas lūgsnas skaņas. Tās cēlās un krita, kā plūzdamas pār kalniem un lejām.

Uz brūnā sienas paneļa tieši pie pašām durvīm kā vienīgais sienas greznojums karājās ierāmēta koka tāfele. Ēs sāku lasīt vienā stūrī ieliekto apdrukāto kartona gabalu.

KARTĪBAS NOTEIKUMI^10

1. Iemītniekiem saskaņā ar nabagapgādes valdes vai šīs mājas priekšniecības noteiktajiem priekšrakstiem jāpiedalās, cik viņu spēki atļauj, mājas darbos.

2. Uz lūgšanām un svinīgos brīžos visiem iemītniekiem jāsalasās kopā un jāuzvedas klusi un bijīgi.

3. Visiem iemītniekiem bez iebildumiem jāizturas pieklājīgi pret ikvienu cilvēku, bet pret priekšniecību un apkalpotājiem arī paklausīgi.

4. Personai, kas apzināti vai aiz nevīžības sabojājusi kādu mājas priekšmetu, jāpieteicas pie vadības, lai saņemtu attiecīgu sodu; tas pats jādara visiem, kas piedāvā, apmaina vai pārdod nespējnieku mājas mantas, piemēram, ēdienu, drēbes vai citas lietas.

5. Par nekārtību, slinkumu un citiem netikumiem tūlīt jāziņo priekšniecībai katram, kas kaut ko tādu pamana.

6. Visu iemītnieku pienākums ir ar mīlestību un laipnību izturēties citam pret citu un sniegt palīdzīgu roku slimiem, veciem un nevarīgiem, kolīdz šāda palīdzība nepieciešama.

7. Ikvienam iemītniekam jāuzvedas kārtīgi un klusi kā mājā, tā arī ārpus tās. Pašam jāuzklāj gulta un vienmēr jāievēro tīrība un kārtība. Norādītām personām katru dienu jāslauka, jāuzpoš un jāizvēdina istabas un sevišķi rūpīgi jāpieskata uguns.

8. Par nespējnieku mājas noteikto ēdienu, kas visiem ir vienāds, izņemot saslimušos, nevienam nav tiesību žēloties.

9. Iemītnieki bez priekšniecības atļaujas nedrīkst aiziet no mājas un atļaujas gadījumā viņiem jāierodas atpakaļ noteiktajā laikā.

10. Iemītnieki, kas izgājuši no mājas, padoti tiem pašiem kārtības un pieklājības noteikumiem, kādi ir nespējnieku mājā.

11. Te nedrīkst smēķēt. Ne iemītnieki, ne arī svešas personas nedrīkst ienest nespējnieku mājā nedz degvīnu, nedz cilus alkoholiskus dzērienus.

12. Ikvienam iemītniekam jāuzturas viņam norādītajā istabā. Ja tiek atklāta kāda nekārtība, par to tūlīt jāziņo priekšniecībai, lai vainīgais saņemtu sodu.

13. Iemītniekiem cieši jāievēro, ka par savu iestādi, tās vadību, priekšniecību un kalpotājiem nedrīkst izteikties slikti. Tāpat nedrīkst nopelt iestādes apģērbu, ēdienu un kārtības noteikumus un izplatīt nepatiesas baumas, lai kādas tās būtu.

Gārdzoņa pa durvju spraugu spiedās gaitenī. Jopro-

jām bija dzirdama čirkstoņa, it kā zāģētu dēli. Iznācis ārā, es pamanīju, ka ar tēvoci Jāni, kas tagad bija nostājies pie ratiem, kaut kas noticis.

Nenormālie bija aizdzīti atpakaļ un spiedās bariņā. Večuks ar spalvu vainagu galvā bija pieņēmis brašu stāju. No viņa ausīm spraucās ārā garas spalvas. Meitene turēja rokas pār krūtīm, kā aijādama bērnu, taču rokas bija tukšas. Epilepliķis bija piecēlies kājās un gurdi stāvēja, aizņemts pats r.ir sevi. Vecīši un večiņas sēdēja uz sola pie sienas, urbinādami ar spieķi smiltis. Viņi izskatījās gaužām garlaicības nomākti un neveltīja nekādu uzmanību tam, kas notika ap viņiem.

Tēvocis Jānis kavējās pie ratiem, it kā viņam nebūtu nekādas daļas gar visu apkārtni. Gribēju pavaicāt priekšniecei, jo tā taču bija sieviete, kurā istabā dzīvos tēvocis Jānis. Nesapratu, kāpēc viņš jau nebija ievests iekšā. Tēvoča gludā, mēnesim līdzīgā seja vaicājoši pavērās gan pret pašvaldības vīru, gan pret priekšnieci; abi tie stāvēja viņam blakus. Tēvs joprojām sēdēja ratos un tikai ar pūlēm saturēja zirgu. Viņam nebija laika pievērst uzmanību nekam citam. Mani pārņēma pretīga nomāktība.

— Vai tēvocis Jānis nesasveicināsies ar tiem vecīšiem, kas sēž pie sienas? — es vaicāju, lai uzsāktu sarunu ar viņu un nodibinātu saskari.

Jutu lielu vēlēšanos dzirdēt viņa ikdienišķo balsi. Šodien viņam nebūs jāķeras pie darba un viņš varēs pastaigāties un iepazīties ar citiem iemītniekiem. Tie drīz vien atklās, ka tēvocis Jānis nemaz nav jucis. Viņš tiem pastāstīs par daudzajām mājām, ko uzcēlis, pamācīs, kā jārīkojas ar kloķurbi un kā jānolēš mājas stūri. Viņš, bez šaubām, ievēros un izpildīs visus nespējnieku mājas noteikumus.

Tēvoča Jaņa gludā, mēnesim līdzīgā seja pauda aizvainojumu. Likās, viņš mani norāja, mani, kas taču viņu mīlēja. No balss bija nomanāms, ka viņu pārņēmusi nepacietība.

— Ko tu tur runā? Es ne ar vienu nesasveicināšos. Man te nav paziņu. Es tūlīt braukšu uz mājām, braukšu pie saviem kustonīšiem, — viņš spalgā balsi sauca.

— Te vairs nav ko stāvēt. Nāciet, iesim! — priekšniece sacīja aicinošā mātes balsī un satvēra tēvoci Jāni aiz rokas dilba. Abi blakus stāvošie vīri viņu jau iepriekš bija satvēruši.

Viņa runāja tādā pašā iemācītā kopējas balsī kā iepriekš un ar tādu izteiksmi, kas it kā apliecināja viņas psiholoģisko pieredzi, tai pašā laikā norādīdama, ka tēvocis nokļuvis viņas gādībā.

Tagad gan šķita, ka tēvoci Jāni pēkšņi būtu sagrābis ārprāts. To it kā izraisīja priekšnieces balss un viņas kustības. Viņš cieši pieķērās pie ratiem. Muskuļi konvulsīvi savilkās. Acis zvēroja. Mirkli likās, ka viņš uzbruks ikvienam, kas stāsies ceļā.

— Es negribu palikt te! Man ir pašam sava mājiņa un nauda, un dzīvnieki, par kuriem jārūpējas. Piektdienas rītā mani gaidīs, man jāierodas darbā pie zemniekiem, kā tiku solījis. Savu solījumu allažiņ esmu turējis. Gribēju tikai iztēst jaunu cirvja kātu, lai piektdienas rītā viss būtu kārtībā. Tad ieradāties jūs un ar varu atvedāt mani šurp. Laidiet mani vaļā, man jābrauc uz mājām!

— Piektdien, — viņš jau nemaz nezina, ka piektdiena būs rīt, — priekšniece pieredzes pilnā balsī teica.

Pašvaldības varasvīram šī tielēšanās bija apnikusi, viņš satvēra večuku ciešāk. To pašu darīja policists, kas stāvēja otrā pusē.

— Šādas lēkmes viņam uzbrūk. Būsim piesardzīgi, — varasvīrs aizrādīja.

— Kā tad nu jūtaties, Nilson? Viņš, nabadziņš, tik nedrošs. Mums jāmēģina viņu nomierināt, — priekšniece liekulīgi sirsnīgā balsī sacīja.

Izdzirdis viņas balsi, tēvocis atkal uztraucās. Viņš pūlējās atbrīvoties.

— Laidiet vaļā! Nepieskarieties man! — viņš kliedza.

Varasvīrs pamāja ar galvu.

— Tādus izlēcienus mēs pazīstam. Bet gan būs labi, — viņš piebilda.

— Viņš gauži nemierīgs, — priekšniece tagad bažīgi sacīja.

— Mums viņš jāizolē. Citādi traucēs citus. Uzmanīsimies, lai nenotiek kaut kas neparedzēts.

Tēvocis Jānis raustījās, spārdījās un brēca. Viņš sitās ar rokām. Viņa parasti gludā seja bija izvaibstīta.

— Laidiet vaļā! Laidiet mani vaļā!

Policists ar parastu paņēmienu atlieca atpakaļ viņa rokas. Tēvoča Jaņa seja sāpēs sarāvās.

— Viņš jau agrāk gribēja no mums aizbēgt. Viegli ar viņu nebūs.

Varasvīrs visu laiku nezaudēja savu cienīgo stāju.

— Tādas lietas esmu pieredzējis. Bet gan tas pāries. Nu, tagad uz priekšu!

Tēvocis Jānis bija pievārēts. Varasvīrs un policists viņu veda uz mājas blakus ieeju. Tur bija augstākas kāpnes. Priekšniece gāja pa priekšu. Viņa uzmeta lūpu. Gāja gāzelēdamās.

Bariņš nenormālo pa gabaliņam viņiem sekoja, lai noskatītos, kā tēvoci ievedīs mājā. Arī suns tipināja līdzās. Tā acis visu laiku bija pievērstas kungam.

Es stāvēju uz grantētā celiņa kā pienaglots. Redzēju

tēvoča sakumpušo muguru, redzēju, ka policists parastā, ašā tvērienā saķēra viņa rokas dilbu.

Tikai tagad mani atausa doma, ka tēvocis varbūt nemaz nevarēs brīvi staigāt apkārt un strādāt to darbu, kādu gribēs.

— Mums viss jānoskaidro, kamēr viņš vēl atrodas ārā. Tā būs labāk. Te mums ir liecinieki, — varasvīrs ierunājās.

Uzkāpuši augšā, viņi apstājās. Priekšniece piegāja pie tēvoča Jaņa. Pārmeklēja viņu pēdējo reizi. Policists izvilka no savas kabatas trīs sārtās lūkstoškronu zīmes un, visiem redzot, iedeva tās pašvaldības vīram.

— Te būs viņa nauda. Nododu to jums liecinieku klātbūtnē. Te ir trīstūkstoš kronas.

Pašvaldības vīrs saņēma naudu. Viņa kustības bija tādas, it kā viņš iekasētu nodokli.

— Pašvaldība viņa naudu ņem glabāšanā. Es izrakstīšu kvīti. Viss kārtībā. Vai priekšniecei būtu kas sakāms? — viņš vaicāja.

Ieraudzīdams savu naudu, tēvocis Jānis sarosījās, bet neteica ne vārda. Likās, nauda viņu tagad ne visai interesēja.

— Kas tas tāds? — priekšniece jautāja, beigusi pārmeklēt tēvoča kabatas.

Viņa bija pamanījusi collmēru un izvilka to no večuka kabatas. Piepeši tēvocis Jānis atžirga.

— Savu collmēru es gribu paturēt! — viņš spalgā balsī kliedza.

— Ar to viņš var sev kaut ko nodarīt, — priekšniece lietišķā balsī pievērsās varasvīram.

Varasvīrs piekrizdams pamāja ar galvu. Priekšniece iebāza collmēru sava priekšauta lielajā kabatā, kas izskatījās «antiseptiska».

— Mēs savu bērnu labā darām visu, kas mūsu spēkos, viņa glaimīgi teica varasvīram.

Tēvocis Jānis pūlējās atbrīvot vienu roku un satvert collmēru. Šķita, tagad visas viņa domas bija pievērstas tikai tam.

— Atdodiet manu collmēru, — no jauna atskanēja viņa spalgā balss, bet neviens tam nepievērsa uzmanību.

Tieši pretī kāpnēm, mazliet pa labi, bija atvērtas mazas istabiņas durvis. Es paskatījos iekšā. Tā bija šaura kamera. Vienīgais logs bija ar režģiem. Vienā istabas stūrī pie sienas atradās piestiprināts klozets. Vispār istabā nebija nekādu mēbeju. Grīda bija brūna, kā noziesta ar sūkalu sieru.

— Es gribu savu collmēru!

— Nāciet man līdz, tad to dabūsit, — priekšniece atteica un iegāja istabelē.

Viņa vilināja tēvoci ar collmēru, kā mēdz vilināt bērnu ar ābolu. Tēvocis bija lētticīgs un ļāvās piemānīties. Roku izstiepis, viņš sekoja priekšniecei.

— Tā, te nu mēs būtu. Nāciet vien iekšā, — priekšniece aicināja savā parastajā balsī.

Tēvocis Jānis gluži kā dzīvnieks pārkāpa pār slieksni un vērīgi paskatījās apkārt. Kad viņš bija ienācis iekšā, priekšniece collmēru iebāza savā kabatā un izgāja ārā.

— Tā, nu tikai mieru, Nilson, — sacīja policists, it kā viņiem abiem nebūtu bijis nekādu sadursmju.

Priekšniece aizslēdza durvis.

— Es gribu savu collmēru, ko jūs man atņēmāt, — sirdi plosošā balsī sauca tēvocis Jānis aiz durvīm, un viņa balss it kā pāršķēla koku. — Es gribu savu collmēru.

— Bija pats pēdējais laiks, — pašvaldības varasvīrs mierīgi noteica. — Viņam nepieciešama kopšana. Kuru katru brīdi viņš varēja nodarīt sev ko ļaunu.

VI

Agrāk, nekā to bijām gaidījuši, mēs dabūjām zināt, kāpēc tēvocis Kārlis bijis tik nomākts savā pēdējā apciemojumā, kad viņš no visiem ardievojās. Kādā vakarā pie mums iegriezās viņa paziņa un pastāstīja, ka tēvoci Kārli meklējot.

— Viņš aizgāja no mājām, un mēs baidāmies no ļaunākā, — viņš sacīja.

— Aizgāja no mājām? — māte aizžņaugtā balsī vaicāja.

— Viņš aizgāja sestdienas vakarā. Atnācu pavaicāt, vai jūs būtu ar mieru piedalīties viņa meklēšanā. Arī pie jums viņš vairs nav manīts, vai ne?

— Nē, te viņš nav manīts. Kas ta noticis? — māte taujāja.

Viņas balss skanēja pavisam savādi.

Atnācējs pastāstīja tēvoča pazušanas iemeslu.

Kādā atvasaras pēcpusdienā kaimiņš, kura mājele atradās pavisam tuvu tēvoča Kārļa mājai, saķildojies ar savu tēvu un to piekāvis. Grunts gabaliņš piederot tēvam. Dēls ar siena dakšām piekaustījis tēvu zili melnu. Tāda rīcība esot sodāma. Večuks saskaities un aizgājis pie kaimiņiem parādīt zilumus. Viņš novilcis kreklu un atklājis visus plankumus. Ar to vēl nepieticis. Večuks dēlu iesūdzējis tiesā. Tēvs dabūjis savus lieciniekus un dēls dabūjis savus. Viņš griezies arī pie tēvoča Kārļa. «Tev jābūt man par liecinieku,» viņš

teicis. «Tu taču zināsi, kā jāliecina. Večuks pats pakrita un sadauzījās. Vai saproti?» Tēvoci Kārli izsaukuši Liesā, un viņam bijis jādod zvērests. Pilsētā viņš vispār bijis reti un tiesā nekad. Jau tas vien viņu it kā salauzis, kad viņš stāvējis pie tiesas galda un, uzlicis divus pirkstus uz bībeles, nodevis zvērestu. Katru viņa vārdu pierakstījuši. Papīrs čaukstējis. Uz galda gulējusi likumu grāmata. Visa šī procedūra viņu ārkārtīgi satraukusi, bet zvērestu viņš nodevis un liecinājis, cik jau nu labi pratis. Viņa liecība bijusi tieši pretēja tai, kādu sagaidījis kaimiņa dēls. Taisni tēvoča Kārļa liecība bijusi par iemeslu, ka dēls saņēmis sodu. Drīz pēc tam dēls vienatnē saticis tēvoci Kārli. «Tu nodevi nepatiesu liecību, tu esi zvēresta lauzējs. Tagad es parūpēšos, lai tevi soda par nepatiesu liecību. Tu saņemsi smagu sodu. Par nepatiesu liecību piespriež daudzus gadus cietuma, — vai tu to zini?» dēls viņu brīdinājis.

Sākumā tēvocis Kārlis šos draudus neņēmis nopietni. Viņš taču zinājis, ka teicis patiesību. Bet tad savā vientulībā sācis prātot. Viņam nav bijis neviena cilvēka, ar ko aprunāties. Aizvien vairāk viņš nodevies pārdomām. Staigājis apkārt kā melns mākonis. Viņa gaišā oma izgaisusi. Taču nevienam viņš nebildis ne pušplēsta vārdiņa. Kādā rudens dienā, kad viņš un kaimiņš līkņājuši pa savu kartupeļu lauciņu, kaimiņa dēls izmantojis gadījumu un visu laiku tēvocim Kārlim draudējis. «Pēc divām nedēļām viņi atnāks un tevi paņems, tāpēc ka esi nodevis nepatiesu liecību!» viņš uzbrēcis tēvocim Kārlim. Pēc šiem vārdiem tēvocis sācis izturēties it kā ne no šās pasaules. Domas par mūžīgu dvēseles mocību nepatiesi nodotā zvēresta dēļ sagrābušas viņu savā varā. Un šajās divās nedēļās viņš staigājis apkārt ardievodamies.

— Tad jau lolaik viņš ari pie mums bija atnācis ardievoties, — māte sacīja, un viņas seja bija nobālusi.

— Tā jau nu būs, — ciemiņš piekrita.

Istabā valdīja dziļš klusums. Bet māte it kā atmodās un atcerējās savu brāli.

— Tas nedrīkst notikt! Tas nedrīkst notikti — viņa spalgā balsī kliedza.

vir

Tēvocis Kārlis bija pazudis sestdienas nakti.

Vispirms viņš bija domājis par darbu. Svētdienā viņš tik un tā būs brīvs. Viņš negribēja zagt dārgo darba dienu ne sev, ne citiem.

Nakts vidū kā prāta aptumsumā un baismās par šķietami nepatieso zvērestu viņš bija izlavījies no mājas, kurā dzīvoja ar saviem bērniem. Viņš nebija pat uzvilcis siltas drēbes. Par tām viņš, acīm redzot, baiļojies. Ģērbies darba drānās, tikai ar pulksteni un tabakas dozi kabatā, viņš bija devies nezināmā virzienā.

Pirmajā dienā viņu izmeklējušies mājas apkārtnē. Nākamajā dienā mežā. Trešajā dienā jau norīkoja meklētāju ķēdes.

Tās «izķemmēja» mežu diezgan plašā apkaimē. Brālis arī piedalījās šajā gājienā.

Policista sunim iedeva apošņāt tēvoča veco kurpi. Nu viņu meklēja ar suņa palīdzību. Sunim vajadzēja pierādīt savas spējas.

Mājās mēs centāmies noslēpt šo notikumu vecam-tēvam un vecaimātei. Taču likās, vecie kaut ko noģida. Viņu skatieni šaudījās pa istabu, it kā arī viņi nez ko meklētu.

— Kāpēc jūs visi izturaties tik jocīgi? Kāpēc esat tik ērmīgi? — vecāmāte vaicāja, kad es ienācu pie viņiem ar ēdienu.

Es nebildu ne vārda.

Vecāmāte aizgāja istabas kaktā un tur taustīja ar rokām, itin kā meklēdama kādu, kas paslēpies.

— Būtu labāk, ja tas mūs neskartu. Ja mūs šai lietā neiejauktu, — viņa murmināja.

Es iedomājos, ka tēvoci, ko tagad meklēja cilvēku ķēdes un suns, viņa kādreiz dzemdējusi. Atcerējos, cik daudz gaišuma viņš izstaroja, kad dažreiz svētdienās mūs apmeklēja. Taču velti būtu vecomāti satraukt. Es klusēju.

Tēvoci Kārli atrada ceturtajā dienā. Viņa pēdas aizveda pie neliela ezera lēzenā krasta. Veste un pulkstenis bija atstāts krastmalā. Viņš tos bija nolicis kārtīgi, lai ūdens lietas nesabojātu. Meklētāji paņēma laivu un iebrauca ezerā.

Gabaliņu tālāk stāvēja tēvocis Kārlis. Viņš tur stāvēja un bija miris. Peldēt viņš neprata, taču bija bridis tik dziji ūdenī, kamēr noslīcis. Un ūdens to vēlāk bija pacēlis stāvus.

Krastmalā guļošais pulkstenis joprojām tikšķēja. Pēc tā varēja spriest, cik ilgā laikā tēvocis Kārlis veicis savu nodomu. Tabakas doze bija iztukšota. Tā bijusi visa viņa barība triju dienu laikā. Naktis bija saltas un aukstas. Ilgi viņš kā neziņā bija klīdis apkārt, kamēr beidzot izšķīries.

To visu, pārnācis mājās, pastāstīja brālis.

— Viņš stāvēja kājās, — brālis atkal pievērsās šim apstāklim.

Ari avīzes rakstīja par šo notikumu.

Māte pēc iespējas ilgāk vilcinājās izstāstīt par to ve-

cākiem. Bet, kad mums vajadzēja braukt uz bērēm, viņa bija spiesta to darīt.

— Viņš pats sevi nogalējis, — māte piebilda.

Vecāmāte salika rokas kā lūgšanā.

— No mums aizgājis mūsu bērns, — viņa teica un tūlīt sāka dziedāt kūdu korāli.

Likās, vecīte pat lāgā neaptvēra notikušo. Viņa apsēdās un šūpoja augumu, itin kā ieaijātu mazu bērniņu.

— Tā ir pirmā pašnāvība mūsu dzimtā, — māte domīgi sacīja.

Pirmo reizi jauko tēvoci Kārli pieminēja kā aizgājēju.

— Tā nebija pašnāvība. Tā bija slepkavība, — tēvs protestēja.

Vecāmāte dziedāja skaļā balsī, ka istabas sienas trīsēt trīsēja.

viii

Atgriežoties no tēvoča Kārļa bērēm, mēs pamanījām, ka sīkgruntnieks dziras pamest savu māju. Ģērbušies sēru drānās, mēs piebraucām tuvāk, lai pateiktu viņam ardievas. Uz jumta kores ar lieliem burtiem uzrakstīts dižojās nosaukums «Laimes pakavs».

— Izsaku jums līdzjūtību, — sīkgruntnieks teica un pienāca pie mūsu ratiem. Jaunais bēris nepacietīgi mīņājās.

Sīkgruntnieks šoreiz sāka runāt pats par sevi. Rati, kuros bija iejūgts viņa paša vecais zirgs, bija piekrauti ar mantām. Smalkā kundze, ģērbusies ceļa drānās, stāvēja pie ratiem, turēdama rokās savu taksi. Mani vecāki, brālis un es klusi sēdējām atsperu ratos, sēru drānām mugurā.

— Vai tā nav nekaunība? — sīkgruntnieks šķendējās. — Veselus četrus gadus esmu te plēsies un lējis sviedrus. Esmu šajā jaunsaimniecībā ieguldījis vairāk nekā sešus tūkstošus. Kad nevarēju samaksāt renti un amortizāciju, akciju sabiedrība uz vietas atņēma mājsaimniecību. Izūtrupēja to. Pārdeva jaunsaimniecību. Ūtrupe notikusi pilsētā. Drīz te ieradīsies kāda ģimene ar trim bērniem. Mums viņi jāpagaida. Jaunais īpašnieks nopirka manu zirgu, darba rīkus, visu, kas mums piederēja. Ūtrupe skāra arī mani. Zirgu mums aizdeva, lai varētu tikt no šejienes prom. Zirgs vairs man nepieder. Tā nolika, kad mēs gribējām kļūt par mājas īpašniekiem.

— Tiešām tā ir velna padarīšana, — mana tēva balss skanēja līdzcietīgi. Tie bija rupjākie lamu vārdi, kādus viņš jebkad bija izteicis, un mani pārsteidza, ka viņš tos sacīja, kamēr mēs visi vēl sēdējām ratos, ģērbušies sēru drānās.

— Jā, tā tas ir, — sīkgruntnieks piekrita. — Tagad jums būs jauni kaimiņi. Liels paldies par kopā pavadīto laiku.

IX

Kamēr mēs runājāmies, kalniņā ar savu mantu kravu uzbrauca jaunais saimnieks. Jau no tālienes varēja redzēt, ka tie ir pilsētnieki, kam lauku paražas svešas. Vīrs ar sievu un trim bērniem sēdēja īrētos ratos. Rati ar mantām piebrauca pie mājas.

Te nu bija trīs zirgi, divi rati, piekrauti ar mantām, un mūsu atsperu ratu pajūgs. Aizbraucēja un atbraucēja zirgi stāvēja viens otram pretī.

Jaunā atbraucēja kājas bija aptītas ar stilbtiņiem, un rokās viņam bija pirkstaiņi. Sievai galvu sedza plata, tumša cepure. Bērniem mugurā svārciņi ar jūrnieku apkaklēm un rokās mazi rotaļspieķīši. Bērni izskatījās kā mazi prinči no laikraksta izgrieztā karaļa ģimenes attēla. Visi jutās ļoti samulsuši. Zirgi cits citu apošņāja. Mūsu zirgs sāka dižāties.

— Jūs, nudien, esat jukuši, ka braucāt šurp, — sīk-gruntnieks apsveica jaunos saimniekus. — Gan jūs drīz savāksit savas mantiņas un dosities atpakaļ. Jūs rīkotos gudrāk, mantas nemaz neizkraudami. Brauciet projām, kamēr jums vēl krekls mugurā. Te jūs visu savu mantu pazaudēsit. Klausiet pieredzējuša cilvēka padomu. Esmu te izpūlējies veselus četrus gadus.

Atbraucēji izskatījās pārsteigti. Viņi vēroja neparasto grupu kalniņā. Mūsu sēru drēbes viņus izbrīnīja un modināja viņos māņticību.

— Vai dzirdat, ko es saku? Dodieties atpakaļ, iekams arī jūs neesat visu pazaudējuši, — sīkgruntnieks viņus pamācīja.

Tai pašā brīdī garām gāja advokāts. Padusē viņš bija pasitis savu portfeli.

Kā parasti, viņam bija kaut kas padomā, ko ieteikt jaunsaimniekiem. Viņš pienāca klāt pie bariņa un apstājās.

— Tagad nu jūs pats redzat, kas notiek, ja neturas kopā, — viņš sacīja, pievērsies sīkgruntniekam. — Cilvēki atbrauc tukšām rokām un itin nekā neiegūst. Iegūst tikai akciju sabiedrība. Jūs te sēžat ar visu, kas jums pieder, tikpat kā akciju sabiedrības veču kabatā. Un, kad viņi jūs galīgi būs nopluinījuši, tad varēsit iet savu ceļu. Pēc neilga laika jūs jau būsit nospārdījuši segu un gulēsit ar pliku vēderu. Tad jūsu vietā ieradļ-

sies citi. Tiesību sūdzēties jums nav. Akciju sabiedrība rīkojas, kā tai tīk. Jūs darītu pareizi, ja ar savām mantiņām aizbrauktu un apstātos pie akciju sabiedrības kantora loga. Ja tā rīkotos arī citi, tad salasītos prāva rinda. Tā traucētu satiksmi. Tad pilsētas tēviem varbūt atvērtos acis, kā apietas ar mums, jaunsaimniekiem.

Atbraucēji raidīja apkārt izbrīnās pilnus skatienus; tie slīdēja pār mūsu sēru drēbēs tērptajiem augumiem un aizbraucēja piekrautajiem ratiem, kamēr apstājās pie advokāta.

— Griezieties atpakaļ, kamēr jums vēl kāda ēra kabatā. Te jūs nekādā ziņā nesagaidīsit vecumdienas, — advokāts pamācīja.

Jaunsaimnieks ar stilbtiņiem aptītajām kājām un pirkstaiņiem rokās izskatījās pārsteigts. Viņš neteica ne vārda.

— Ja esat ieradies te ar kreklu mugurā, tad novelciet to, iekams to novelk akciju sabiedrība, — advokāta balss skanēja pravietiski.

Atbraucēja sieva ar lielo cepuri pievērsās vīram, kas joprojām sēdēja uz vezuma.

— Kur mēs esam atbraukuši? Vai te uz laukiem viss ir mierīgi? — viņa vaicāja.

— Šitā te izskatās! — advokāts jūsmīgi sauca. — Pavisam citādi nekā uz akciju sabiedrības afišām. Jums vajadzēja apmierināties tikai ar afišām. Ar afišām, uz kurām ir zivīm bagāti ezeri un mājiņa kalnā, kas tik zaļš kā pētersīļi, bērni sprogainām galvām un saules apmirdzēts karogs. īstenībā viss izskatās savādāk.

— Vai mēs te paliksim? Vai mums te jāizkāpj? — vaicāja sieva ar lielo cepuri.

Vīrs neatbildēja. Viņš sēdēja un raudzījās uz pirkstaiņiem, kas slēpa baltas un nevarīgas rokas.

— Brauciet prom no šejienes, iekams nav par vēlu, — advokāts nerimās.

Tēvs, ne vārda nebildis, sāka skubināt zirgu. Viņš gribēja izmantot dienas otru pusi un ķerties pie līduma līšanas.

ADVOKĀTA idejas nes augļus

I

Mūsu dzīve sāka iet augšup.

Nejaušība bija izraisījusi pasaules karu, lai kāds analfabēts spētu tikt galā ar savām raizēm. Cenas kāpa. Mūsu parādi joprojām nebija nomaksāti, taču tagad mēs arī ieņēmām dažas kronas.

Māte atplauka un kļuva neiedomājami rosīga. Viņa sevī bija nolēmusi kļūt par vienu no priekšzīmīgākām jaunsaimniecēm un tāpēc strādāja dienu un nakti. Ek-landi viņa, kā likās, bija aizmirsusi, nekad vairs nerunāja par atgriešanos muižas lielajās, viļņojošās druvās. Viņa vairs nepieminēja muižas gobas un kastaņas. Tagad māte bija atzinusi egles un priedes.

— Esmu dažkārt domājusi, ka reiz taču vajadzētu tā krietni apskatīt silāju, — viņa kādā svētdienas rītā pēkšņi ierunājās, kad mājās viss bija jauki uzposts, — Laiks šodien brīnišķīgs. Vai tu nenāksi man līdz?

— Nav jau tur nekā liela ko redzēt, — es atteicu.

— Nesaki vis. Esmu te nodzīvojusi vairākus gadus, bet mežu tā lāgā vēl neesmu redzējusi.

Apkopusi lopus, māte uzvilka zili rūtainu kleitu un sarkanu vilnas jaku.

— Nu tad iesim ar. Ne jau uz kādu īpašu vietu. Tu mani tikai pavadi, lai neapmaldos, — viņa mudināja.

Mēs devāmies ceļā. Es vedu māti pa taku, kas aizlocījās dziji mežā. Viņa klusēdama soļoja man blakus. Ziņkāri viņa aplūkoja egles un priedes. Redzēju, ka māte ar savām pie pavarda pieradušajām acīm centās ieskatīties meža biezoknī. Viņa aptaustīja gan viršus, gan zarus.

Kādā vietā viņa apsēdās uz akmens strautiņa malā un klausījās ūdens čalošanā. Lūkojās straumē, kas burbuļoja pie viņas kājām. Visus gadus, kamēr māte te bija strādājusi savā jaunsaimniecībā, viņa ne brīdi nebija atļāvusies pasēdēt bez darba un nodoties pārdomām.

— Jauki gan. Nu es saprotu, kāpēc tu tik ilgi mēdzi kavēties mežā. Saprotu, ka arī mežā ir dzīvība, — viņa domīgi sacīja.

Es neatbildēju. Mums atkal nebija saskaņas. Viņa runāja par to, kas mani vairs nevaldzināja. Silājs vairs nebija mana mīļotā. Tagad es lūkojos uz dzīvi reāli.

Zināju, ka «neesošais ezers» ir mīts. Man vairs nepatika nīkt lapsas alā un rakstīt dzejoļus. To vietu, kur bija plosījies ugunsgrēks, sauca par izdegušo mežu, un es to tieši ienīdu.

— Priedes un egles ir tikpat skaistas kā lapu koki. Ja tikai tā labi ieskatās, tās ir nudien skaistas, — māte prātoja.

Viņas klaušu laiks bija beidzies. Nu viņa uzdrīkstējās atzīties, ka viņai patīk kas cits.

Vedu māti vēl dziļāk mežā.

— Vai redzi? — viņa vaicāja un gribēja man rādīt savus jaunos atklājumus.

— Jā, redzu, — es atteicu.

Aizvedu māti uz kādu pakalnu un atcerējos, ka reiz bērnībā agrā svētdienas rītā mēs abi gājām pa tā no-

gāzi, kur auga gundegas un lidinājās safirzili tīklspārņi. Kopš tā laika bija aizritējuši desmit gadi.

Nonācām kādā vietā, kur māte sāka vērīgāk raudzīties apkārt. Likās, viņa kaut ko atcerējās.

— Te tak es atradu balonu! Vai, kāda muļķe toreiz biju!

Māte pietvīka. Es klusēju. Man šis notikums šķita tik tāls. Vietumis es viņai palīdzēju tikt pāri gravām un uzkāpt kalnā. Mūsu kājas grima sprogainās sūnās, mežā kā pirmatnēji zvēri slējās kalnu pauguri. Mēs kāpām aizvien augstāk. Nokļuvām lielā jaunsaimniecību meža vidū.

— Vai, kur augsts kalns! — māte izsaucās. — Kazi, vai drīkstētu tur uzkāpt?

Es vilku māli sev līdz. Viņa devās uz priekšu ar grūtībām, tomēr nesūrojās. Beidzot mēs bijām augstā kalna korē. No tās pavērās plašs skats. Uz visām pusēm pletās mežs. Koku galotnes šūpojās vējā. Māte izskatījās pārsteigta un raudzījās plašajā mežā.

— Kaut ko lādu neesmu redzējusi, kamēr šeit dzīvoju. Kazi, vai nav bīstami lūkoties tik tālu? — viņa vaicāja.

Māte dziļi ieelpoja gaisu, kas bija salts kā dzedrs avota ūdens. Vienā rokā viņa turēja priedes zaru.

— Jā, es uzdrīkstos aplūkot te itin visu! — viņas balsī skanēja gaviles.

Tālums mātes acis vērta lielas. Viņas krūtis cilājās, vaigi kvēloja. Rokā māte turēja priedes zaru.

II

Skaidrs, ka gadījās arī neveiksmes. Māte allaž bija apbrīnojusi resnus liela auguma vīrus. Varbūt šī ap-

brīna viņā bija saglabājusies no Eklandes laikiem. Varbūt arī tāpēc, ka viņas pašas dzīve bija tik trūcīga.

— Viņš izskatījās liels un tukls, — māte allaž mēdza sacīt, ja bija salikusi kādu lielu vīru ar apaju vēderu.

Parasti viņa gan vairāk vēroja sievietes.

— Es taču zinu, kā cilvēki ģērbjas, — viņa sacīja un domāja tikai par sievietēm. Pašai viņai gan nebija līdzekļu sekot modei. Pirmais, ko viņa nopirka, kad jaunsamniecība sāka uzplaukt, bija cepure. Ar cepuri iznāca estētiska kļūme. Mātei, kas bija gandrīz daiļa, šī cepure pagalam nepiestāvēja. Tā bija viena no visneglītākajām cepurēm.

Taču cepure nozīmēja pielāgošanos pašreizējam laikam, pārejas laika modei, jaunsaimniecību laikmetam.

— Es ceļā satiku kādu cilvēku, — māte mēdza sacīt un parasti domāja sievieti. Viņa vērīgi noskatījās, kā šī sieviete ģērbusies, kāda tās gaita. Sievietēs māte nekļūdījās, toties bieži kļūdījās, vērojot vīriešus. Viņa juta cieņu pret resniem, labi paēdušiem vīriešiem.

Reiz mūsu mājā ieradās liels, resns vīrs. Viņš padeva labdienu un pārmija dažus vārdus ar māti.

— Labdien! Kā sauc šo māju? - viņš jautāja.

Māte atbildēja.

Viņi visu laiku stāvēja mājas kalniņā.

— Un kā sauc jūs pašu? — svešais vaicāja.

Māte satrūkās. Viņa pateica savu vārdu.

— Laikam gan esat jaunsaimnieki?

Māte vēl vairāk satrūkās.

— Tas jau tikai vārda pēc. Esam līdz ausīm parādos.

Svešajam bija liels vēders, tas klunkstēja.

— Jā, jā, tā jau tas ir. Skaista vieta, — viņš noteica un ardievojās.

Viņš vēl mazliet pagājās uz tīrumu pusi un paraudzījās apkārt, tomēr nevar teikt, ka būtu izturējies uzmācīgi.

Vakarā, kad pārnāca tēvs, māte jutās izbijusies.

— Nu gan ir skaidrs, ka viņi atņems mums jaunsaimniecību, — viņa teica, un viņas bailes uzliesmoja kā ugunsgrēks prērijā.

— Šodien te bija atnācis liels, resns vīrs. Viņš staigāja apkārt un visu novēroja.

Ari tēvs uzbudinājās.

— Va ta viņš neteica, kas īsteni esot? — tēvs vaicāja.

— Kur nu! Bet viņš vaicāja, kā saucot mūs un visu izpētīja. Ļoti iespējams, ka viņš arī visu pierakstīja.

— Pierakstīja? — nu jau tēvs pagalam uztraucās.

— Redzēt gan neredzēju, bet droši vien viņš to darīja vēlāk. Pēc tāda izskatījās.

Tēvs pat neuzdrošinājās pavaicāt, vai svešais apskatījis jauno līdumu. Viņš briesmīgi izbijās, izdzirdis, ka svešais laikam arī ko rakstījis. Viņš vienmēr juta bailes no spalvas un papīra.

— Tik droši jau nu gan nevar zināt, ka viņam bijis kāds Jauns nodoms, — tēvs liktenīgā balsī noteica.

Viņš zināja, ka šķietami niecīgi notikumi var kļūt izšķiroši.

— Esmu gandrīz vai pārliecināta. Ko ta citādi viņš te būtu meklējis, — māte piebilda.

Un ugunsgrēks jau liesmoja. Strauji tas izpostīja tēva sirds mieru.

Sājā mirklī jaunsaimniecība viņa acīs jau bija zudusi. Tās vietā rēgojās tukšums un nabadzība.

— Gan to dabūsim laikus zināt, — lai apslāpētu nemieru, tēvs šķietami vienaldzīgi sacīja.

Taču māte savā dedzībā aizsvilās.

— Un tu to uzņem tik mierīgi? — viņa izsaucas, jau galīgi satracināta. — Tagad, kad mēs te ieguldījuši tik daudz pūļu! Tev tas liekas tik vienkārši — visu pamest un aiziet.

Nu māte skaidri parādīja, ka jaunsaimniecība viņas acis ieguvusi vērtību. Viņa apliecināja, ka arī turpmāk vēlas palikt par jaunsaimnieci. Eklande bija aizmirsta uz visiem laikiem.

— Ak tu mūžs, neņem jel to tik strauji! Kad pienāks laiks, gan visu uzzināsim. Darīt tik un tā neko nevaram, — tēvs mierināja māti.

Tomēr viņu pašu ari bija pārņēmušas bailes. Viņš grasījās iet ārā.

— Kur ta nu tādā tumsā skriesi? Ja tas vīrs atkal atnāk? — māte bažījās.

Tēvs bija zaudējis līdzsvaru. Viņam kaut kas bija jādara. Viņš paņēma cepuri, kas karājās pie durvīm uz vadža, un devās ārā.

— Iziešu uz brītiņu laukā, — viņš sacīja.

. Es gāju nopakaļus. Tēvs paņēma no piebūves lāpstu. Tā bija lietota, ar īsu kātu. Lāpstas lapa vairs nebija elastīga.

— Vajadzētu nopirkt jaunu lāpstu, — tēvs teica, iekams sāka soļot uz līduma pusi.

Viņš bija satraukts un savu nemieru vēlējās ierakt zemē.

ш

Atrisinājums bija gandrīz vai komisks.

Kādu dienu, tikko kā veikals pie stacijas bija pārgājis jaunā īpašnieka rokās, māte devās tur iepirkties. Pazemīga un klusa viņa stāvēja smalko dāmu, karbīda

kārbu un virvju rituļu vidū. Izsniedzis prasītās preces, tirgotājs aprēķināja summu uz garas papīra strēmeles.

Māte tūlīt pazina resno vīru, kas bija apmeklējis mūsu jaunsaimniecību, bet savā naivitātē pat neiedomājās, ka ari' veikalnieks viņu pazīst.

— Vai jūs maksāsit skaidrā naudā, jeb vai lai pierakstu? — tirgonis vaicāja.

Likās, mātes acis izlēks no dobumiem.

— Va ta te dod uz parāda? — viņa vaicāja. — Agrāk nedeva.

Tirgotājs zīmīgi savaibstīja seju.

— Atkarībā no tā, kas pērk.

— Nepazīstamiem cilvēkiem! Kaut ko tādu neesmu pieredzējusi! — māte brīnījās.

Tirgotājs plaši papleta rokas. Viņš izturējās kā augstākās sabiedrības, kā labāko aprindu cilvēks, kādu māte bija sastapusi pirmoreiz mūžā.

— Kundze nemaz nav nepazīstama. Man bija gods iet kādu dienu garām kungu mājai. Es pats papētu, kam varu dot uz parāda un kam ne. Redziet, es nemēdzu ievākt izziņas par saviem pircējiem. Juridiskiem kantoriem es neuzticos. Bet pirms jauna veikala atvēršanas apstaigāju apkārtni kā tūrists. Pavēroju saimnieces. Un tad tikai apsveru. Viena var dabūt uz parāda, cik tik vēlas, bet cita ne, kaut arī dotu galvinieku. Jūs, kundze, varat pirkt uz parāda, cik tik vēlaties. Jūs esat šejienes labākie jaunsaimnieki. Tādi var pirkt, ko vien vēlas.

Tā laikam bija pirmā reize, kad manu māti publiski nosauca par kundzi. Arī pirmā reize, kad visu ģimeni nosauca par kungiem. Man liekas, māte lajā brīdī vēlējās, kaut viņai galvā būtu cepure. Šķiet, ka viņa aši paskatījās apkārt, vai šos vārdus dzirdējuši arī citi.

Skaidrs, ka viņa tumši pietvīka. Protams, jutās ārkārtīgi glaimota. Virvju rituļi pie griestiem šūpojās, tāpat kā mātes domas. Nelielā vietējā sabiedrība vienu mirkli noņirbēja acu priekšā tik pasaulvēsturiska notikuma brīdī. Bet tad māte atģidās, ka tas var atnest nelaimi, ja viņa tik aplam gozējas laimes saulē.

— Es nevēlos pirkt uz parāda, — viņa teica tik strupi, ka tirgonis jutās pārsteigts. Visu mūžu esmu mācījusies nedzīvot pāri saviem līdzekļiem.

To dzirdēja arī cili cilvēki. Mātes straujā atbilde viņus iztrūcināja.

— Nūja, nūja, es jau nedomāju nekā ļauna, — tirgonis taisnojās.

Bet lauva manas mātes krūtīs bija sagatavojusies lēcienam. Tirgonis pieglaimīgi smaidīja. Taču māte izturējās pārspīlēti.

— Es negribu būt nevienam parādā. Gribu samaksāt skaidrā naudā. Samaksāt un iet savu ceļu, — viņa no jauna dziļi satraukta sacīja.

Tirgonis kopš tās dienas vienmēr baidījās no manas mātes. Baiļojās ar viņu saskrieties. Allaž viņš nogaidīja, kamēr māte pirmā sāka runāt.

— Liels un resns, un izskatīgs, — māte stāstīja, pārnākusi mājās, — bet tāpēc jau viņam nevajag nabaga ļaudis ievilināt cilpā, iekārdinot tos pirkt preces uz krīta.

— Kazi, vai viņš domāja ko ļaunu! Varbūt tā bija īsta laipnība, — tēvs piekāpīgi sacīja.

Protams, tirgotājs nebija domājis nekā ļauna. Šoreiz viņš bija sastapis cilvēku, uz kuru, kā viņam likās, var pilnīgi paļauties, un viņš to vēlējās pateikt arī citiem. Gribēja parādīt, ka nav nekāds ēzelis. Gribēja izcelties citu acīs, ka intuitīvi saprot, ar kādiem cilvēkiem viņam darīšana. Bet, ja māte nebūtu bijusi pagalam stūrgalvīga, tad mēs savu jaunsaimniecību nebūtu noturējuši. To viņa pati nezināja.

— Sākumā viņš gan izskatījās varens un krāšņs, bet man viņš vairs nepatīk kopš tās reizes, kad gribēja mani piemānīt, lai ņemu preces uz parāda, — māte skaidroja.

Māte pie šā veikalnieka vairs neiepirkās. Neiepirkās, tāpēc ka bija ieņēmusi galvā domu, ka šis jaunais tirgonis pievēršot lielu uzmanību skaliem vārdiem un plašiem žestiem. Viņš piederēja pie tās cilvēku kategorijas, kuriem viņa neuzticējās. Māte bija iedomājusies, ka tirgonis ir lišķis.

— Viņš taču tev nevēlēja neko ļaunu, — tēvs vairāk reižu pūlējās māti samierināt. — Daudzi gribētu iepirkties uz parāda, bet viņiem neatvēl. Tu varēji ņemt preces uz parāda, cik patīk. Taču citi varbūt pat nevar nopirkt sev darba rīkus.

— Šitādiem cilvēkiem es neuzticos, — māte pikti atcirta uz visiem tēva iebildumiem, lai gan tirgotājs bija liels un resns vīrs — viņas ideāls.

Tagad viņa iepirkās citā veikalā un dabūja sliktākas preces.

IV

Iestājās ziema. Vecātēva un vecāsmātes kūvēšanās laiks viņu kailā dzīvības koka paēnā pēkšņi pārtrūka. Iemesls bija pavisam dīvains.

— Es to vairs ilgāk nevaru izturēt. Gribu atgriezties šeit un gulēt te virtuvē. Viņš nav ciešams, — vecīte kādā dienā sacīja, ienākusi pie mums.

Māte sākumā viņu pat nesaprata.

— Kāpēc ta tā? — viņa vaicāja.

— Viņš augām naktīm skaita korāļus. Es nevaru gulēt. Un mierā viņš mani arī neliek.

Vecāmāte stāvēja virtuvē trausla un smalka. Viņai bija pāri astoņdesmit gadiem, un tagad viņa sūdzējās par savu astoņdesmit piecus gadus veco kavalieri. Vecīte bija satraukta. Sīkais augumiņš trīsēja. Viņas briļļu ietvari bija piestiprināti ar vasku. Bet aiz nelielajiem stikliem acis zvērot zvēroja.

— To jau viņš dara aiz sāpēm. Divdesmit piecu gadu laikā viņš pat vienu stundu nav varējis nogulēt mierā, — māte skaidroja.

Vecāmāte negribēja piekāpties.

— Nu kauču arī sāpes. Bet viņš tak savus korāļus varētu skaitīt maķenīt klusāk. Visa māja dreb. Dreb gan sienas, gan griesti. Es ne acu nevaru aizvērt.

Vecāmāte tiepās. Cik sen, kad viņi bija sēdējuši un čubinājušies un dudinājuši kā pusaudži, bet nu viņa bija sacēlusi spuras. Vecāmāte bija iecirtīga.

— Ta jau nu jāklāj vien būs guļvieta virtuvē, — māte piekāpās.

— Lūdzu, dari to, man vienalga, kur, ja tikai nav jāklausās šie korāļi, — vecāmāte lūdzās.

Mēs pārnesām uz virtuvi viņas pāris kleitas, vilnas jaku un nedaudzās mantiņas. Pirms dažiem gadiem vecāmāte bija likusi bankas. Tagad mūsu apkārtnē nebija neviena, kas to prastu darīt. To uzskatīja par veclaicīgu un muļķīgu paradumu. Pēc mātes domām, vecai-mātei bija galvā sakāpušas asinis.

Vecaistēvs nu palika viens mazajā mājelē, kas te jau bija pirms mūsu ierašanās. Vēlu vakaros un dažreiz

pat nakti es gāju mājelei garām. Vecaistēvs tur visu laiku no galvas skali skaitīja korāļus. Viņš skaitīja korāļus dievlūdzēja balsī, vārsmu pēc vārsmas. Ja es piespiedu ausi pie ārējās sienas, tā vibrēja.

— Nule viņš guļ nāves drudzī. Vairs neskaita korāļus, — māte sacīja.

Vecaistēvs nomira Jaungada rītā. Jau Ziemsvētkos viņš jutās ļoti slikti. Mēs viņu bieži apciemojām, bet tieši miršanas dienā viņš palika viens.

Es pēc viņa ļoti sēroju. Klusībā biju pārdzīvojis viņa aiziešanu no mājām. Man nedeva mieru vecātēva liktenīgā dzīve, kas sākās ar gājienu kailām kājām projām no Rietumjetlandes. Sirdi urdīja sāpes. Viņš valdīja manās domās. Viņa dvaka un visa viņa būtne mani piepildīja kā gaiss balonu.

— Kādreiz es aizbraukšu uz Rietumjetlandi un uzmeklēšu to vietu, kur viņš dzimis, — es sacīju vecai-mātei, pārliecināts, ka viņa manu mīlestību pratīs novērtēt.

Bet viņa saskaitās.

— Tu taču dzirdēji, ka vecaistēvs to nevēlējās. Izmet tās domas no galvas, — viņa sapīkusi bilda.

Ne tūlīt pēc viņa nāves, ne arī tos desmit gadus, ko vecāmāte vēl nodzīvoja, viņa negribēja runāt par vecotēvu. Vīrieši, šķiet, viņai derdzās.

Mūsu rņājā tagad bija par diviem vecīšiem mazāk. Brālis kādā svētdienā klusībā salaulājās un apmetās uz dzīvi mazajā mājelē. Svētdienas pēcpusdienā viņš ar līgavu aizbrauca pie mācītāja. To piespieda darīt force majeure'.

1 Ārkārtēji apstākļi (fran.).

Mūsu saimniecība uzplauka. Bet savā nodabā jutu, ka tēvocis Jānis ir dzelonis, kas posta mūsu jaunsaimniecības šķietamo mieru. Kādā diena es devos viņu apmeklēt.

v

Nespējnieku māja čurnēja valgi melnajā lapegļu birzī. Kapsēta, kas atradās turpat līdzās, bija klāta ar sniegu. Es iegāju mājā. Man pretī nāca priekšniece; viņa izturējās ļoti rezervēti.

— Es gribu runāt ar tēvoci Jāni. Starp citu, viņu sauc par Olufu Nilsonu.

Ir plānprātīgie, ir veselie večuki bija saspiesti kā mucā. Nenormālie klumzāja apkārt pa gaiteni. Veselie, aptuveni puse no mājas iemītniekiem, sēdēja un blenza uz savām kājām. Cilvēkiem nebija vietas, kur pastaigāties.

— Viņš atrodas tur, pa labi. Tikai nezinu, vai būtu vēlams viņu apmeklēt.

Biju cerējis, ka satikšu tēvoci Jāni gaitenī cilu iemītnieku vidū. Brīdi man noteikti likās, ka viņš būs aizgājis kaut kur darbā, un es domāju, ka būšu gluži par velti atbraucis. Biju nopircis turzu konfekšu.

— Vai tad viņš vēl joprojām iespundēts? — es pārsteigts vaicāju.

Priekšniece, likās, samulsa. Bet tad viņa pieņēma pašapzinīgu izskatu.

— Jā, viņš ir izolēts.

Gaitenī noklaudzēja kruķi. Klāt pienāca daži plānprātiņi un blenza uz mums.

— Kā tad ar viņu īsti ir?

Priekšniece bija ģērbusies zilā kopējas tērpā. Viņa bija apsējusi lielu, baltu priekšautu. Augstu pie apkakles bija piesprausta ar emblēmu greznota sakta; likās, viņas kaklu rotātu vainags.

— Gudrākais bija ievērot zināmus piesardzības soļus. Jūs to nesaprotat. Tādas lietas zina kārtot tikai speciāli izglītoti cilvēki.

Nepaceldama aizbīdni, viņa palūkojās pa četrstūraino «actiņu» durvīs.

— Viņu līdz šim vēl neviens nav apciemojis, — priekšniece skaidroja. — Man nav atjauts pielaist pie viņa apmeklētājus. Tad vispirms jāparunā ar valdi. Bet jūs varat paraudzīties pa «actiņu».

— Negribu uz viņu skatīties pa cietuma durvīm. Gribu pie viņa ieiet, — es satraukts teicu.

Priekšniece brītiņu vilcinājās, kā klusībā pārdomādama noteikumus.

— Es to nevaru atļaut, iekams neesmu piezvanījusi valdei.

— Atveriet!

Viņa negribīgi attaisīja durvis. Es gāju iekšā, bet pie sliekšņa apstājos. Man pretī sitās riebīga smaka.

Kamerā, kuras logs bija aizrestots, kādā stūrī uz klozeta vāka klimta tēvocis Jānis. Klozeta vāks bija vienīgais sēdeklis. Citu mēbeļu te vispār nebija. Es tūlīt sapratu, ka viņš nav bijis laukā kopš tās dienas, kad mēs viņu te pametām. Tēvocis Jānis sēdēja sadudzis un stingi blenza grīdā. Mani pārsteidza tas, ka viņš izskatījās tik sīciņš. Manā atmiņā viņš bija palicis daudz lielāks. Likās, viņš bija sarāvies, kļuvis vēl niecīgāks, lai gan arī tā aizņēma ne visai daudz vietas. Savaldījos, gāju pa brūni krāsoto grīdu viņam klāt un

iedevu turzu ar konfektēm. Tomēr tūlīt arī sapratu, ka viņš mani nepazīst.

— Tēvocis Jānis mani laikam nepazīst? — es trīsošā balsī vaicāju.

Viņš nepakustējās, bet joprojām sēdēja uz klozeta vāka, kas bija viņa atpūtas krēsls.

— Nē, kas tu tāds esi?

— Še, ņemiet konfektes!

Viņš paņēma turzu im tās saturu tūlīt izbēra uz klozeta vāka. Pēc tam sāka konfektes ēst.

— Vai tēvocis Jānis kaut ko vēlētos? — es vaicāju, nezinādams, ko teikt pa to īso laiciņu, kamēr palikšu pie viņa.

Es pats par sevi kaunējos, tomēr vēlējos tikt ārā. Priekšniece joprojām mūs uzmanīja, stāvēdama pie durvju spraugas.

— Ēdiet, Nilson, lēnām šos kārumus, — viņa pamācošā un pieglaudīgi mierinošā balsī sacīja, redzot, ka vecītis konfektes bāž mutē un mēģina sakost ar smaganām.

Tēvocis Jānis pacēla galvu.

— Es gribu savu collmēru, — viņš žēli lūdzās. — Man atņēma collmēru. Es taču esmu namdaris. Piektdien man agri no rīta jādodas darbā.

— Apmierinieties, Nilson, — priekšniece oficiālā mierinātājas balsī atteica. — Gan jau viss būs labi, ja tikai sagaidīsim piektdienas rītu.

Sapratu, ka tāda bija viņas amata metode. Sapratu, ka viņa mierinājusi tēvoci Jāni, kopš viņu te iespundēja, diendienā runādama par piektdienas rītu.

— Kāpēc tad viņam nedod collmēru? — es vaicāju, savā nevarībā arī pieminēdams collmēru.

Tēvocis Jānis manus vārdus sadzirdēja. Viņš pielika roku pie auss.

— Jā, kāpēc man nedod collmēru? — viņš tagad skaļi un spalgi vaicāja.

Aši viņš izteica šo jautājumu, jo saprata, ka to dzird vēl kāds, un cerēja, ka šis cilvēks viņu atbalstīs.

Priekšnieces balss kļuva skarba.

— To nosakām mēs. Viņš var sevi ar to ievainot. Viņš nedrīkst paturēt te nepiedienīgus priekšmetus.

Izdzirdis, ka viņa nosauc collmēru par nepiedienīgu priekšmetu, tēvocis Jānis satrūkās. Viņš pārvērtās. Līdz ar saprāta apskaidrošanos viņā iedegās dusmas. Arī viņa atmiņa noskaidrojās:

— Es gribu atpakaļ savā mājiņā! — viņš kliedza ārkārtīgi spalgā balsī. — Gribu uz mājām pie savām vistām un kaķa, kas tagad palikuši bez barības. Neviens tos nepieskata. Aizbraukdams es ēdienu apsedzu. Diezin kā tagad tur izskatās. Gribu uz vietas tikt atpakaļ! Laidiet mani ārā!

Piepeši viņš izņēma konfektes no mutes un visu riekšavu uzsvieda uz klozeta vāka. Siekalas konfektes bija salipinājušas kopā. Tās izskatījās kā liela pudiņa kaudze.

Es kāpos atpakaļ. Nespēju pat piespiesties padot viņam roku. Zināju, ka viņa mājiņa izīrēta, ka vistas nokautas. Viņš tās nekad vairs neredzēs.

Atmuguriski atkāpdamies, es izgāju no kameras un atrados gaitenī. Man aiz muguras mīņājās plānprātiņi. Pie manis pienāca meitene, kas aijāja bērniņu, lai gan viņas rokas bija tukšas. Piečāpoja večuks ar vistas spalvām izgreznoto cepuri un palocījās kā operas dziedonis. Veselie vecīši bikli pierāvās pie savu istabu durvīm.

— Jūs viņu esat padarījuši vājprātīgu, — es skarbi teicu priekšniecei, kas uzlika durvīm aizbīdni. — Viņš te ieradās gluži vesels. Jūsu dēļ viņa prāts tagad aptumšojies!

Priekšniece pieņēma savu «antiseptisko» sejas izteiksmi un stingi manī palūkojās. Sākumā viņa pūlējās izlikties aizvainota.

— Tāda ir pateicība par mūsu pašaizliedzīgo darbu, — viņa atteica dzedrā balsī, kā atkārtodama kādu iemācītu lomu. — Mēs darām visu, kas mūsu spēkos, bet mums atmaksā ar nepateicību.

— Jūs esat viņu pataisījuši traku pēc tam, kad viņš te ieradās! — es neapvaldīti saucu. — Pašvaldība vispirms nozaga viņa trīs tūkstošus, un jūs viņu iespundējāt trako kamerā!

Priekšniece sastinga. Tad viņas seja dusmās saviebās.

— Padomājiet, ko jūs runājat! Jūs apvainojat draudzes priekšniecību zādzībā. Piesargieties, ka es jūs ne-iesūdzu! — viņa kliedza.

Gāju ārā pēc iespējas lēnāk, lai neizskatītos, ka aizbēgu.

— Vai es dabūšu savu collmēru? Atdodiet man collmēru! — caur aizslēgtajām durvīm skanēja tēvoča spalgā balss.

VI

Advokāta ideja sāka nest augļus. Pats viņš nekādu lielu labumu no tā neguva, bet viņš bija ierosinātājs, donors, un viņu apmierināja doma, ka tomēr kaut ko panācis.

Jaunsaimnieku vidū bija saradušies arvien vairāk veļas mazgātāju. Ar savu «nepilnīgo jaunsaimniecību» vien cilvēki nevarēja iztikt. Šie veļas mazgātāji beidzot vienojās par kopēju automobili, jaunais šoferis kādā dienā atnāca pie mums.

— Vai tu pazīsti Stokholmu? — viņš man jautāja.

— Skaidrs, ka pazīstu.

— Es domāju, — vai tu tā pamatīgi pazīsti?

— Nu, protams.

Sargājos teikt, ka esmu bijis Stokholmā tikai pāris reižu un tad arī ne ilgāk par vienu dienu.

— Es gan to lāgā nepazīstu, — viņš atzinās. — Taču vēlāk esmu nodomājis tur strādāt par taksometra šoferi, un tad man pilsēta jāpazīst kā savi pieci pirksti. Veļas vedēja darbu pieņēmu tikai tādēļ, lai varētu iepazīties ar Stokholmu.

Kravas mašīnas šoferi sauca par Lindu. Viņš bija varens puisis, viņam nepiemita nemaz sentimentalitāte.

— Gan to visu nokārtosi, — es atbildēju.

— Vari dzīvot pie manis. Būsi gluži kā «ceļa maize» manā kravas mašīnā. Iepazīstināsi mani ar pilsētu.

— Viss būs labi, — es piekritu un kopš tās dienas kļuva par kravas mašīnas «ceļa maizi».

vn

Es tūlīt pārvācos pie kravas mašīnas šofera, kas dzīvoja vasaras kolonista istabā ar plānām sienām, kādu jūdzi attālu no mūsu mājām pie ceļa, kurš veda uz pilsētu.

Šajā istabā mēs briesmīgi salām. Augām naktīm kurinājām plīti, kas bija darināta no kādas skārda kar-

bīda kārbas. Taču, kad rītos pamodos, mani mati bija piesaluši pie saplaisājušās sienas. Svelošajā, rāmajā salā grūti bija iedarbināt kravas mašīnas motoru.

Darbu mēs sākām jau nākamajā dienā.

Agrā rītā aizbraucām pie pilsētas veļas mazgātāja, kas dzīvoja mūsu kvartāla attālākajā nostūrī.

— Man gan šī padarīšana itin nemaz nepatīk, — veļas mazgātājs sūrojās, kad prasījām, lai dod mums veļas grozus. — Tagad es vairs nekad netikšu pilsētā pie savām mīļajām čabulītēm. Šajā grozā ir gauži smalkas mantiņas. Un nododiet sirsnīgas labasdienas no manis. Sirsnīgus sveicienus.

Veļas mazgātājs par spīti agrajam rītam jau bija pilns kā mārks. Mums palīdzēja Dāvids. Veļas žāvēšanas šķūnī saputinātajā sniegā atradās sasalušais balons.

Veļas mazgātājs iestreipuļoja stallī. Tur stāvēja viņa ķēve. Steliņā viņš bija nolicis grozu ar alus pudelēm. Viņš paņēma vienu pudeli.

— Se tev ar!

Es nedzeru, kad braucu.

— Blēņas! Iedzer! Ak, kā es gribētu braukt līdz uz pilsētu!

— Mums jāsteidzas, — šoferis noraidoši sacīja. — Mums nav laika noņemties ar tavām meičām.

Veļas mazgātājs piegāja pie nosūbējušās ķēves un uzgāza tai alu.

— Tad saņem tu! — viņš šļupstēja.

Ķēve samiršķināja savas stulbās acis un atņirdza zobus; tie izskatījās kā ģindeņa zobi.

Linds, kravas mašīnas šoferis, skaļi iesmējās. «Pasaulei nepieciešams cits skaistums,» es sevī nodomāju.

— Brauksim, — šoferis mudināja.

Veļas mazgātājs vēl brīdi grīļojās, vicinādams pudeli.

— To visu izdomājis šis sasodītais advokāts, — viņš žēlojās. — Visiem viens automobilis. Es nekad vairs netikšu uz pilsētu pie mīļajām čabulītēm. Nemūžam. Vajadzēs sust pie savas vecenes.

VIII

Atbraukuši pie advokāta pēc veļas, mēs gājām tieši istabā. Arī advokāts bija spiests mazgāt veļu, jo no jaunsaimniecības ienākumiem nevarēja iztikt. Turklāt viņš dzīvoja pie pašas upes. Visa ģimene vēl joprojām bija sablīvēta agrākajā veļas mazgāšanas istabā. Jumtu sedza kartons un brezents. Pa sienu spraugām iekšā putināja sniegs. Vesela sniega kārta klāja veļas maisus. Garaiņos kvernēja abi vecīši, turpat drūzmējās arī bērni. Sisija palīdzēja mazgāt. Viņas krūtis sāka piebriest, un viņa kļuva par sievieti. Kad es stiepu ārā veļas grozu, viņa man iebukņīja sānos. Es pietvīku.

— Tas ir jūsu nopelns. Kārtīga kravas mašīna. Jūsu idejas nes augļus, — es teicu, man likās, ka advokāts jāuzmundrina.

— Man gan vajadzētu būvēties, — viņš līksmi atbildēja un palīdzēja iznest veļas grozus. — Taču vēl neko lāgā neesmu izlēmis. Prāts man vairāk nesas uz Tube-torpa istabas tipu. Mājeli ar dūmeni vienā galā es nevēlos. Negribu dzīvot lokomotīvē. Re, kur ir jaunās celtnes zīmējumi! Taču lāgā vēl neesmu izšķīries. Taisnību sakot, man nav bijis laika.

Advokāts nelikās ne zinis, ka ģimenes locekļi, viņā klausoties, ņirgājās. Vecīši šūpoja sirmās galvas.

— Bet nu gan mums vairs nav laika. Brauksim tūlīt, — Linds sacīja.

Tīro un sarullēto veļu mēs nodevām veļas grozos, bet netīro nesām ārā maisos. Šis darbs mūs ļoti nomocīja. Kā jau iesācēji, jutāmies diezgan neveikli.

— Es parūpēšos arī par ceļu. Drīz vien jūs brauksit pa smalku ceļu līdz pašai pilsētai. Pagaidiet tikai, vizināsieties pa platu aleju līdz manas jaunās mājas ieejai. Tas notiks drīz, — advokāts fantazēja.

— Bet nu jādodas ceļā!

Mēs bijām iekrāvuši advokāta abus nelielos veļas grozus un sākām braukt. Braucot garām Vārpatas jaunsaimniecībai, redzējām, ka no sniega smaguma jumts bija iebrucis; iekšā varēja saskatīt sniega kupenas.

Vārpata iznāca ceļmalā.

— Allo! Pieturiet! — viņš sauca.

Šoferis nobremzēja.

— Ašāk, mums nav laika! Kas vajadzīgs?

— Gribēju tikai pajautāt, cik maksās aizvest vienu kasti līdz pilsētai.

— Atkarībā no tā, kas par kasti. Par ko tad ir runa?

— Par puķēm. Par tulpēm. Pavasarī es vairumā audzēšu tulpes.

Šoferis atklāti ņirgājās:

— Vispirms pagādā puķes, tad jau redzēsim!

— Tās nu gan būs viegli atšķirt no veļas kastēm; tām abās pusēs būs uzkrāsots — «Tulpju karalis Vārpata». Kastes patiešām viegli varēs atšķirt.

Mēs braucām tālāk un nonācām līdz manai mājai. Mūsu jaunaisnmiecība bija klāta ar sniega segu un izskatījās ļoti sīka.

Uz ceļa iznāca tēvs. Viņš jutās neveikli, ka mūs apgrūtina, tomēr pacēla roku. Mēs pieturējām.

— Vai tu nevarētu man nopirkt lāpstu? Te būs nauda, — viņš sacīja.

Pēc mātes saskriešanās ar jauno tirgoni ari tēvs vairs negāja tā veikalā, lai gan vienīgi tur varēja dabūt darba rīkus.

— Skaidrs, ka varu, — es atteicu.

— Paldies!

IX

Stokholmas brauciens bija īstā dēka. Man vajadzēja iepazīstināt kravas mašīnas šoferi ar pilsētas ielām, lai gan pašam par tām nebija nekādas jēgas. Kad bija jānogriežas no galvenās ielas, šoferis prasīja, lai es aizrādot par attiecīgo šķērsieliņu vismaz savas trīs ielas iepriekš. Es skatījos pilsētas plānā, ko turēju rokās.

Smalkākajās mājās mēs drīkstējām ieiet tikai pa šaurajām un līkumotajām virtuves kāpnēm. Svīzdami stiepām veļas grozus un maisus. Sākām paši ķildoties. Saputrojām adreses un dažkārt bijām spiesti braukt atpakaļ vairākus kvartālus, lai nonāktu pie pasūtītāja, kura mājai nesen bijām pabraukuši garām.

Kāpņu telpu bezgalīgajā vārdu katalogā gar mūsu acīm slīdēja nepazīstami, bet dažreiz arī pazīstami vārdi.

Mēs ienācām, lai nodotu veļu komponistam Vilhelmam Stenhamaram, kas bija sacerējis mūziku nacionālajai himnai. Par veļu vajadzēja maksāt mazliet vairāk nekā deviņas kronas. Virtuvē, kur stāvējām ar veļas grozu, iznāca pats komponists ar dzīves biedri. Viņa vārdu es biju pamanījis īrnieku sarakstā un degu aiz nepacietības, vai redzēšu kaut notālēm pašu slavenību.

Nez kāda iemesla dēļ viņiem nebija naudas. Man šķiet, ka komponists toreiz dzīvoja kādā citā zviedru

pilsētā un tikai gadījuma pēc atradās Stokholmā. Viņi mita svešā dzīvoklī. Mēs stāvējām, pie mūsu kājām bija nolikti veļas grozi, un Linds draudēja, ka veļu nesīs atpakaļ, ja tūlīt nesaņems naudu.

— Veļu mēs neatstāsim, ja uz vietas mums nesamaksās. Mums jāsteidzas. Ņemiet to vērā, — šoferis draudēja.

Mūsu pasūtītājs izskatījās ļoti samulsis. Viņš bija smalks, trausls, mazliet bikls vīrs. Viņa rokas bija ar slaidiem pirkstiem, it kā apgarotas. Laikam viņš bija pirmais kultūras cilvēks, ko sastapu. Viņi abi izstaroja nevarību, inteliģenci un garīgumu. Raudzījos viņos ar neaprakstāmu cieņu.

— Vai mēs nevarētu samaksāt rīt, lai gan veļa mums vajadzīga šodien? — kundze vaicāja.

— Mums aizliegts izsniegt veļu uz nomaksu. Mēs to nesīsim atpakaļ, — šoferis atbildēja.

Es viņu pasaucu sāņus.

— Tu esi traks. Tas taču Zviedrijas himnas komponists, — es čukstēju.

— Neesmu nekāds lielais dziedātājs. Uz mani tas neattiecas,

— Bet viņš taču mūsu nacionālās himnas komponists. Visa zeme, pat skolas zēni dzied šo dziesmu. Viņam visu vajadzētu saņemt par velti. Viņš būtu jāciena jau tāpēc vien, ka atrodas šai pasaulē, — es stāstīju.

Trauslais maestro un viņa dzīves biedre dzirdēja ik vārdu, ko mēs pārmijām. Viņi izskatījās ārkārtīgi samulsuši. Bet šoferis bija nepielūdzams.

— Te netiek dziedāts. Te tiek nodota veļa. Un par to jāmaksā, — viņš atcirta.

— Viņš ir pats lielākais zviedru komponists, kāds līdz šim dzīvojis, — es nerimos, uzmezdams skatienu

veļas grozam. — Viņš ir komponējis mušu nacionālo himnu. Viņš ir ģēnijs.

Mūsu pasūtītāja apgarotā seja pauda sāpes. Viņš pagriezās, lai aizietu, jo bija atmetis visas cerības.

— Tad neko nevar darīt, — viņš bilda.

Šoferi Lindu šī tielēšanās bija nogurdinājusi.

— Ja vēlies, izliec naudu par veļu. Man tā katrā ziņā nepieciešama jau šovakar.

— Labi. Tu naudu saņemsi, tikko būsim izgājuši ārā, — es atvieglots atbildēju.

Man taču turējās nauda, ko tēvs bija iedevis lāpstas pirkšanai.

Zviedrijas himnas komponists — trauslais maestro dabūja savu veļu.

— Stulbenis! — izsaucās šoferis, tikko bijām iznākuši uz ielas un viņš bija saņēmis no manis naudu. — Izlikt naudu nepazīstamam cilvēkam. Es to nemūžam nedarītu.

Lāpstu es nopirku tikai nākamajā dienā.

Mājās pārnācu vēlā vakara stundā. Jaunsaimniecība bija ietīta sniega villainē. Māte atradās virtuvē. Vispirms viņa gribēja nolikt man ēdienu.

— Kur tēvs?

— Laikam tak līdumā.

— Nakts laikā un tādā sniegā?

— Protams, viņš ir tur.

Debesis bija zvaigžņu piesētas. Purva nogāzē pacēlās augsti sniega vaļņi. Tumsa, kā parasti, iezaļgani zai-

goja. Koku vainagi viņpus purva izskatījās kā dzelzs kalumi.

Pienācis pie purva, es iztālēm saredzēju, ka tēvs noņemas ar rakšanu. Pāris lāpstu platumā viņš bija nošķūrējis dziļo sniegu. Tas izskatījās kā uz gultas atsists virsējais palags. Zemes garoza bija tumša. Zem metru dziļā sniega zeme bija sasalusi. Visu apmirdzēja zvaigžņu miriādi. Lejā tēvs raka purvu.

Ikreiz, kad viņš pacēla lāpstu, viņa mugura saliecās leņķī. Tāpat kā tas noticis visos laikos, cilvēkiem rokot. Tēva ēna, kas atgādināja mēnesi, kustējās augšup un lejup, itin kā viņš cerētu zemē kaut ko atrast. No tālienes šķita, ka viņš noraktu sniegu.

Sniega segā bij nosprausti jauni gabali, kurus tēvs bija iecerējis iekopt. Rugaine gulēja zem sniega. Piesarmojušie alkšņi gar purva malām slējās pret naksnīgajām debesīm.

— Atnesu tev pilsētā nopirkto lāpstu.

Tēvs pacēla galvu. Es stāvēju, turēdams rokās iegareno saini.

— Ak ta tu atnesi to šurp?

— Liekas, tas man bija jādara, — es atteicu.

Tēvu nomāca nemiers, no kura viņš pūlējās atbrīvoties. Redzēju, ka viņš cīnās pret savām bailēm. Nezināju, kāds tām iemesls.

— Padomā, ja nu mums jaunsaimniecība tomēr butu jāzaudē, — viņš, pēkšņu baiļu pārņemts, ierunājās.

Tēvs bija teicis «mums». Atliecis muguru, viņš raudzījās neizzināmā bezgalībā. Debesu ziemeļu pusē dzirkstīja daudzas izklaidu zvaigžņu kopas. Zvaigžņu konstelācija sadalīja debesis atsevišķos sektoros. Zemes sega tieši pie mūsu kājām bija melna, nošķūrētajā sniegā vidēja ieplānotais līdums.

— Kāpēc tad mums tā būtu jāzaudē? — es vaicāju,

— Es tak reiz parakstīju cita cilvēka papīru, — tēvs baiļu pilnā balsī sacīja. — Man bija jāparakstās pa labi un pa kreisi, un pats nezināju, ko parakstu. Nekas labs tur nevar iznākt.

Sapratu, ka tēvu no jauna izbiedējusi lielā neizzināmā lasīt un rakstīt pratēju pasaule. Sīs pārdomas viņā bija modinājušas paniku. Un kā primitīvs cilvēks viņš bija aizbēdzis uz purvu, lai zemē apraktu savu nemieru. īsteni viņš pazina tikai zemi, vienīgi tā sazinājās ar viņu saprotamā valodā.

— Pamēģini ar jauno lāpstu, — es skubināju.

Attinu brūno papīru. Uz tīrā, baltā kāta bija redzama trīsstūraina etiķete. Kāls svaigi smaržoja. Lāpstas lapa bija nokrāsota melna, bet tās lokanā smaile mirdzēja.

— Tu vēlies, lai es to daru? — tēva balss skanēja līksmāk. Viņš aplūkoja lāpstu un vairāk reižu to pagrozīja rokā. Lāpstas lapas smailē iezaigojās zvaigzne.

— Lāpsta ir laba. Vai naudas pietika?

— Jā.

— Tad jau būs vien jāpamēģina.

Zvaigžņu gaismā tēvs pasvārstīja lāpstu. Tad satvēra to pēc mūžsena paraduma un sāka rakt. Sametis muguru leņķī, viņš noliecās tāpat, kā visos laikos noliekušies cilvēki, kas rok.

— Laba gan. Ar to viegli strādāt.

Tēvu atkal pārņēma miers. Kreisā kāja, kas mina lāpstu, cilājās straujā, vienmērīgā ritmā.

— Sniegs mums palīdzējis. Zeme apakšā nav visai sasalusi. Kā tu domā, cik lielu gabalu mēs varētu uzdrīkstēties nolīst nākamajā gadā? Nospraudu, raug, šitik.

Viņa augums vareni izslējās. Paļāvība bija atgriezusies. Elpa vizuļoja kā pelēka vilna. Garaiņi apņēma tēvu un cēlās augšup. Viņš cirta lāpstu tikko sasalušajā zemē. Viņu ieskāva zeme, sniegs un zvaigznes. Zvaigžņu mirdzumā izgaisa daļa rūpestu. Mūžīga ir zeme, mūžīga ir zāle, un mūžīgs ir darbs. Tēvs uz brīdi bija aizmirsis, ka neprot lasīt un rakstīt.

saturs

Cilvēks bez vārda, analfabēts, kļuva dižens.

Balons .... Jaunsaimnieki .

Brauciens uz Eklandi .

Vētra.....

Cilvēks bez vārda .... Zem iebūvieša zvaigznes .

Es gribu kļūt par studentu . Silāja attēls .... Advokātā sekretārs Meža degšana .... Pirmais pabalsts .... Jaunsaimniecības aizņēmums . Jaunais zirgs .

Pie sindikalistiem .... Piespiedu ievietošana .

Advokāta idejas nes augļus

IVARS LU-JUHANSONS CILVĒKS BEZ VARDA Redaktore V. В а I о d e.

Māksi, redaktors Л. J ē к e r s.

Tchn. redaktors J. Cakās.

Korektore T. Pētersone.

Nodota salikšanai 1965. g. 4. Janvāri. Parakstīta iespiešanai 1965. g. 9. martā. Papīra formāts 70x108'/m. 11.50 fiz. iespiedi.; 15,75 uzsk. iespiedi.; 15,87 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 89 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 18879-D2593. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrā-tlskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā. Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 7.

A (Zviedru)

Ivar I. о - J о li а n s s о п ANAFALBETEN BokfSrlaget Aldus/ Bonniers Stockholm, 1962

И в а p Л у • Ю х а н с о н ЧЕЛОВЕК БЕЗ ИМЕНИ

Издательстао «Лиесма» На латышском языке

1

Platuma mērs Zviedrijā.

2

Kādas reliģiskas sektas vadonis, kas ari popularizēja jaunsaimniecību kustību.

3

Reliģiska sekta.

4

Atsvabināšana no kāda uzdevuma (lalin.).

5

Eksāmens (latiņ.).

6

Ola Hansons (1860—1925) — izcils zviedru dzejnieks.

7

Sigbjerns Obstfelders (1860—1900) — norvēģu dzejnieks.

8

Gustavs Frēdings (1860—1911) — zviedru dzejnieks.

9

Zviedru valstsvīrs. Faktiskais Zviedrijas reģents, sākot ar 1174. gadu.

10

Šie kārtības noteikumi vēl 1950. gadā bija izkārti dažās nespējnieku mājās; tāpat notikušas piespiedu ievietošanas. (Autora piezīme.)

Content

Lu-Juhansons Ivars Cilvēks bez vārda

BALONS

JAUNSAIMNIEKI

Brauciens uz Eklandi .

VĒTRA

CILVĒKS BEZ VĀRDA

ZEM IEBŪVIEŠA ZVAIGZNES

ES GRIBU KĻOT PAR STUDENTU

SILĀJA ATTĒLS

ADVOKĀTA SEKRETĀRS

MEŽA DEGŠANA

PIRMAIS PABALSTS

jaunsaimniecības aizņēmums

JAUNAIS ZIRGS

PIE SINDIK AUSTIEM

PIESPIEDU IEVIETOŠANA

ADVOKĀTA idejas nes augļus

saturs

1