Baruzdins Sergejs

Dīvainais ēzelītis

Sergejs Baruzdins

Dīvainais ēzelītis

STĀSTI PAR DZĪVNIEKIEM

.

IR TĀDS PUTNS

Vasarā es izrāvos no Maskavas, prom no pilsētas. Biju nolēmis uzrakstīt grāmatiņu bērniem. Maskavā tas nekādi neveicās.

Bet šeit ir labi. Visapkārt mežs. Pa kreisi un nedaudz iesānis — dīķi, virs kuru ūdeņiem pārkārušies sēru vītoli. Es no loga tos redzu.

Klusums. Un neviens netraucē.

Es sēžu, domāju par bērniem un rakstu.

Bet mušas!

Visparastākās un pat neparastākās mušas ielido manā istabā.

Un sāk sīkt un riņķot te pie griestiem, te virs galvas, bet te arī blakus — nosēžas uz galda un ložņā .,.

Es cietos.

Un pēkšņi logā paradījas putns. Nevis putns, bet, protams, putniņš, taču man viņš tad šķita putns.

Viņš ļoti vērīgi paskatījās manī. Acis viņam brūnganas, krūteža pelēka, uz leju gaišāka, uz augšu nedaudz tumšāka, bet knābis izliekts kāsī. Kājas melnas. Un raibumi sānos.

Lielisks putnēns!

Nākamajā dienā viņš neparādījās logā, bet ielidoja istabā un, jau lidojot, noķēra divas mušas, kuras mani īpaši traucēja.

Es izlikos, ka neesmu viņu ievērojis.

Sēdēju pie galda, smēķēju. Protams, nerakstīju, bet izlikos, ka rakstu.

Putnēns palaidelējās pa istabu, nosēdās uz galda, taču tūlīt pat metās atpakaļ. Varbūt viņu aizbaidīja tabakas dūmi? Man tā likās.

No rīta es gulēju. Tad atmodos: manā istabā kāds mita. Bija jau ataususi gaisma, un es pamanīju pazīstamo putnu: viņš tupēja uz palodzes un skatījās manī savām neparasti maziņām, brūnganām acīm.

Tā viņš katru dienu atlidoja pie manis. Ķēra mušas istabā, bet pēcāk, kļuvis drošāks, ķēra arī uz galda, pie kura strādāju. Protams, ka tas traucēja, taču reizē arī uzjautrināja.

Parādījās odi. Viņš tvarstīja arī odus. Gaisā. Tāpēc, ka odi uz galda nenolaidās.

Es nobeidzu grāmatiņu bērniem.

Bet, kad atgriezos Maskavā, pastāstīju draugiem par šo lielisko putnēnu, kas mani glāba no odiem un mušām.

— Jā, ir tāds putns! Tas ir mušķērājs! Pēc visām pazīmēm — pelēkais mušķērājs!

Es līdz šim nezināju, ka ir tāds putns — mušķērājs. Pie tam vēl pelēkais.

Man tiešām tīkami atcerēties šo putnēnu.

DĪVAINAIS ĒZELĪTIS

Mogadišā — tā ir Āfrikas valsts Somālijas galvaspilsēta — inos nokļuvām ne nu labākā gadalaikā — pavasarī, kad Āfrikā ir lietus gāžu periods.

Bija karsti. Bija gaužām smacīgi. Bija ļoti mikli. Lietus gāzes brāzās cita pēc citas. Un vēl nelaime — biju aizmirsis Maskavā zābaku suku un krēmu.

Bet šādā laikā apavus nepieciešams spodrināt vai ik stundu. Te — tikšanās, un te atkal — tikšanās. Ar dubļainiem, ar dzeltena, mālaina ūdens apšļakstītiem apaviem uz tikšanos taču neiesi …

Pie mūsu viesnīcas durvīm aizvien grozījās apavu tīrītāji. Gadus sešus līdz astoņus veci zēni. Un ne tikai apavu tīrītāji. Tu grasies iet ārā no viesnīcas, kāds puišelis tev atver durvis. Par šo pakalpojumu jāmaksā. Bet tur jau cits tev apstādinājis taksi un atvēris durvis — atkal maksā. Un vel zābaku tīrītāji …

Pa divām trim dienām reizi nospodrināsi kurpes, pēc tam atturēsies: ak vai, naudas nav tik daudz …

Te, lūk, arī sākas stāsts.

Es no viesnīcas loga pamanīju ēzelīti. Ne tādu, kāds mīt pie mums Kaukāza vai Vidusāzijā. Garas, smagas ausis, nelielas krēpes un aste tieva kā otiņa. Ne ēzelītis, bet gandrīz zirdziņš. Rūsgani pelēcīga spalva, kura sānos nedaudz noplukuši. Mugurā seglu vietā divas mazas kastītes ar kaut kādiem uzrakstiem. Vienā pusē — angļu valodā, otrā — franču valodā.

Es redzēju, ka zēni zābaku tīrītāji un arī pārējie viņu draugi, kuri pie viesnīcas pelnīja sīknaudu, dzina prom nabaga ēzeli, bet viņš iespītējās un negāja. Spārdījās pretī, it kā spēlēdamies aiztipināja sānis un atkal atgriezās.

Dažreiz kāds no vīriešiem, viesnīcas iemītniekiem, iziedams uz ielas, laipni pamāja ēzelītim un kopā ar viņu aizgāja kaut kur pa kreisi aiz stūra.

Dīvains ēzelītis!

Kāpēc viņš visu laiku grozās pie viesnīcas? Kāpēc puišeļi viņu dzen projām? Un uz kurieni viņš ved vīriešus?

Es izgāju no viesnīcas. Ēzelītis bija klāt kā likts. Viņš pieskrēja man klāt, nolieca galvu, paskatījās uz maniem apaviem un, kā man likās, pat paoda tos, un kaut kur mani veda.

Mēs pagriezāmies pa kreisi, un pēc desmit metriem es ieraudzīju apavu tīrītāju. Ēzelītis pieveda mani viņam klāt un priecīgi pamāja viņam ar galvu.

Bet apavu tīrītājs, padzīvojis somālietis, bija ļoti apmierināts: viņš pielēca kājās ar sukām rokās, tūlīt pat saķēra mani aiz kājām un sāka strādāt. Unpa tam runāja un runāja visās valodās, kuras viņš kaut kā prata, bet es galīgi nepratu.

Es tikai māju ar galvu: ja jau spodrināt, tad spodrināt!

Ēzelītis tikmēr pastāvēja mums blakus, atkal nolieca galvu pie maniem apaviem, kuri jau smaržoja pēc svaiga apavkrēma, un devās atpakaļ uz viesnīcu. Pats aizgāja. Saimnieks viņam ne vārdu neteica, bet varbūt arī teica, taču es nesaklausīju.

Bet apavu tīrītājs tā centās, ka man pat neveikli kļuva. Un runāja kaut ko ļoti draudzīgu. Es stāvēju, mainīdams kājas, un klusēju, bet nu «izrāde» beidzās, un es pasniedzu spodrinātājam naudu — divus papīrīšus: somāliešu frankus.

—   Paldies! — es viņam krieviski sacīju.

Apavu tīrītājs uzlēca kājās.

—    Rašen! Rus! No! No!

Un nosvieda naudu zemē. Samīdīja to un sāka kaut ko kliegt.

Atzīstos, es nejutos sevišķi veikli. Nauda palika zemē. Apavu tīrītājs bija saīdzis.

Es atvadījos no viņa un aizgāju uz viesnīcu. Neaiziedams līdz stūrim, es satiku pazīstamo ēzelīti, kas veda sev līdzi kādu cienīgu kungu nespodros apavos.

Puišeļi, kas pie viesnīcas tīrīja apavus, bija sašutuši.

No rīta ēzelītis atkal stāvēja pie viesnīcas.

Bet kas tad tas? Ēzelitim uz muguras blakus mazajām kastītēm gan pa kreisi, gan labi bija divi balti drebes gabali, uz kuriem ar krievu burtiem uzrakstīts:

«ParneH — xopouibe!»

«Xopomo», tātad labi. Bet «paineH» — nozīmē krievs. Arī labi!

Pie kakla ēzelītim karājās aukla, bet tajā piesiets — sarkanas drānas gabals ar sirpi un āmuru.

Ēzelītis sagaidīja mani kā vecu paziņu. Tiklīdz es iznācu no viesnīcas, tā pieskrēja man klāt, nolieca galvu un apostīja apavus. Tie bija tīri, spoži. Ēzelītis nolaizīja man roku un pagāja sānis — meklēt jaunus klientus savam saimniekam. Viņi taču abi strādāja: saimnieks — spodrināja un ēzelītis : — viņu reklamēja …

Tikai žēl, ka es toreiz neuzzināju ēzelīša vārdu.

KĀPĒC ES IZVAIROS NO ĶIRZAKAS

Sensenis, vēl puišeļa gados, man bija ķirzaka. Pati zaļgana, zilgans lāsmojums gan uz ķermeņa, gan uz astes. Patīkama.

Ķirzakai bija mājiņa — es pats to uztaisīju no finiera — ar mazītiņu stikla lodziņu. Es viņu baroju ar miltu tārpiem, bet tas nebija tik vienkārši. Pēc tārpiem nācās iet uz zooveikalu Kuzņeckas tilta ielā. Uzreizi — divas problēmas. Pirmkārt, tārpiem vajag naudu. Bet, kad vecākiem naudu esi izlūdzies, — veikalā nav tārpu.

Taču viss bija labi, pat pārāk labi. Ķirzaka pierada pie manis. Nekoda, kad es viņu ņēmu rokās, skraidīja pa delmu un pleciem, pa kaklu un pa galvu un gaidoši skatījās manī: man viņu vajadzēja ar kaut ko pacienāt.

Viņas garā mēlīte gandrīz aplaizīja manus pirkstus, viņa gaidīja. Es viņai devu uz delnas miltu tārpu.

Reiz pie manis atnāca skolas biedrs. Es viņam parādīju ķirzaku.

—         Bet vai tu viņu vari saķert aiz astes? — skolas biedrs vaicāja.

—    Nezinu, — es atbildēju. — Droši vien varu …

Un, par patiku skolas biedram, es droši saķeru ķirzaku aiz

astes.

— Lieliski! — teica skolas biedrs. Un aizgāja.

Kad viņš aizgāja, es ieraudzīju kaut ko šausmīgu: ķirzakai vairs nebija astes … Aste gulēja … Nejau gulēja?!

Aste mētājās uz grīdas.

Es ieliku bezastaino ķirzaku viņas finiera namiņā ar mazo stikla lodziņu.

Pēc divām dienām viņa nomira. Viņa neko neēda. Es viņu apraku parkā pie Dzidrajiem dīķiem.

Daudz gadu pagājis kopš tā brīža. Esmu redzējis daudzas ķirzakas, un mani bērni ne reizi vien lūgušies: «Tēti, nopirksim .. .»

Nē! Nevaru!

Es it kā jutos vainīgs tās pirmskara ķirzakas priekšā, kuru nesaglabāju.

ŪPJI

Pie mums Pereģelkinā saviesās peles. Nevis parastās māju peles, bet lauku peles. Laiks kļuva bezmēra nejauks, un peles sāka līst istabās pa visām spraugām un pat pa jumtu caur skursteni.

Lauku peles izrādījās viltīgākas nekā māju peles. Viņas nerādījās istabās līdz pusnaktij. Tur gan gaisma, gan televizors, gan sarunas — tas viņas traucēja. Un, protams, arī suns. Taču pietika mums aiziet gulēt, lai viņas parādītos. Jo vairāk tāpēc, ka inūsu suns pa naktīm guļ kā nosists.

Mēs tramdījām peles, kā varējām.

Cietāmies.

Bija augusta mēneša beigas. Bet peles nepiedienīgi ālējās.

«Nekas, pēc dažām dienām mēs aizbrauksim uz Maskavu,» es domāju. «Redzēsim, kā jums klāsies bez mums aukstajā mājā.»

Reiz naktī mani pamodināja nesaprotamas skaņas. Tās nebija ne peles, nedz to kņada. Kāds aiz loga raudāja, gaudoja un ālējās.

«Kū-kū-vist, hū, kū-kū-vist! …»

Un atkal: «Kū-kū-vist!»

Un šis šausmīgais «hū-hū-hu!».

Paskatījos pa logu — nekas nav redzams.

Saklausīju krakšķam zarus.

Ko darīt?

Izgāju ārā.

Jau pirmajā priedē zemu gandrīz pie pašas zemes ieraudzīju milzīgu putnu. Arī viņš mani pamanīja: dīvaini pagrozīja galvu un pazibsnīja milzīgās, izvalbītās acis. Mēnesnīcā man pat izlikās, ka acis viņam spīd kā automašīnu dzeltenie lākturi.

Putns izbijās un metās no zara lejup zemē. Es nezināju, ko viņš tur dara, taču blakus priedē un tālāk eglē saskaitīju vēl astoņus lākturus un četras varenas galvas ar stāvām ausīm.

Pūces! No kurienes te radušās pūces? Vai viņas pārlido kaut kur uz dienvidiem? Piemaskavā pūces, manuprāt, sen vairs nemājo.

Bija auksts un lietains. Es stāvēju, kamēr varēju, un redzēju, ka «mana» pūce atgriežas uz tā paša zara ar peli nagos. Pēc viņas arī citas pa kārtai laidās lejup uz zemi un atgriezās atpakaļ ar medījumu.

No manis pūces nemaz nebaidījās: viņas bija aizņemtas darbā.

Es atgriezos mājās ap trijiem.

Aiz logiem atkal bija dzirdami sirdi plosošie kliedzieni:

«Kū-kū-vist! Hū-hū-hū! Kū-kū-vist! Hū-hū …»

Tiklīdz uzausa gaisma, viss apklusa.

No rīta suns nevaldāmi lauzās ārā.

—    Izlaid viņu! — es palūdzu dēlam.

Viņš aizgāja. Drīz atgriezās.

—   Tēt, bet kas naktī noticis? Un kāpēc suns grib kāpt visos kokos? — dēls man vaicāja.

—    Naktī pūces bija atlidojušas. Varbūt tāpēc, — es atbildēju.

—    Ko — pūces?

—   Jā, pūces. Lidoja kaut kur uz siltajām zemēm. Pie mums atpūtās …

Kopš tās nakts pagājis gads un pat divi, un drīz jau būs trīs, bet pie mums Pereģelkinā nav redzēta neviena pele.

Kas noticis — nezinu, taču varbūt arī pūces palīdzējušas.

Dēls man nesen teica:

—   Ja nu tās nebija pūces, bet ūpji — biedēkļi? Viņi tad arī aizbiedēja visas peles! Es lasīju par tiem. Viņi ar saviem kliedzieniem pamatīgi izbiedē! Pēc tās nakts speciāli lasīju. Žēl, protams, ka tu mani toreiz neuzmodināji.

Es pats arī tagad nožēloju, ka tajā naktī neuzmodināju Aļošu.

KĀPĒC VĀVEREI IR ASTE

Divi pirmklasnieki nāca no skolas. Visīsākais ceļš — cauri mežam un pāri Vertušinkas upītei. Kaut ari diena bija apmākusies, taču tā var tikt ātrāk. Pa šoseju ejot — lieks kilometrs. Kāpēc gan zaudēt laiku? Laiks ir dārgs!

Pirmklasnieki mežā noķēra vāveri. To mūsu mežos pašreiz ir daudz. Nezinu, kā noķēra. Bet noķēra.

Vāverīte bija skaista. Grūti pateikt — rūsgana vai sarkanīga, taču vairāk gan sarkanīga. Un tikai pakaklē — balts trīsstūris. Bet aste — kupla un pat pūkaina — gandrīz tikpat liela kā pati vāvere. Acis kā krelles.

Pirmklasnieki sāka strīdēties, kas pirmais noķēris vāveri, bet, kamēr strīdējās, ņurcīja viņu pa rokām, kā vien varēja. Vāvere cietās, cietās, līdz iekoda vienam pirmklasniekam, tam, kurš vāveri pats nebija noķēris, bet centās pierādīt, ka noķēris. Un viņa aizmuka. Vispirms pa zemi, tad pa egli kaut kur augšup.

Pirmklasnieks iebrēcās.

Tad es pienācu.

—    Kāpēc raudi?

—    Bet viņš … Bet viņa …

Otrais pirmklasnieks, ieraudzījis mani, arī bija gatavs tūlīt sākt raudāt.

—   To viņš … Bet viņa … Es … Bet viņš …

Laiks nomācās. Smidzināja lietus.

—   Jūs uz Gluhovu? — es vaicāju zēniem.

—   Jā gan, — viens no viņiem atbildēja.

—    Iesim, citādi lietus samērcēs.

Pirmklasnieki nāca man blakus un klusēja. Arī es klusēju. Beidzot vaicāju:

—    Kāpēc vāverei ir aste?

—    Kā? Kāpēc? — abi izbrīnījās.

—  Nu, jūs tikko kā turējāt vāveri, redzējāt, cik viņai kupla aste, bet kāpēc tāda viņai vajadzīga?

—   Skaistumam, — nedroši sacīja viens pirmklasnieks.

—  Tāpēc, lai varētu lēkt no koka uz koku, — sacīja otrais, tas pats, kuram vāvere bija iekodusi.

—    Pareizi!… — es sacīju. — Bet vēl? Pirmklasnieki man neko nevarēja atbildēt. Pagāja dienas divas, trīs, mani pasauca.

—   Jūs te meklē puišeļi.

Es izgāju ārā. Skatos — man pazīstamie pirmklasnieki.

—   Tēvoci, nāc mums līdzi, — viens sacīja.

—   Mēs jums kaut ko parādīsim, — otrs piebilda.

—    Bet lietus? — es vaicāju.

Lietus līņāja.

—   Mums tieši lietus ir vajadzīgs. Kā gan bez lietus? — zēni sacīja.

Mēs aizgājām uz mežu. Pa taciņu tieši līdz tai vietai, kur pirmklasnieki bija noķēruši vāveri.

—    Skatieties! Skatieties! Tur skatieties! — aizgūdamies čukstēja zēni, viens otru mierinādami. — Klusāk taču! Bet tu — arī klusāk! Savādak izbaidīsim.

Zarā tupēja vāvere. Smīlāja lietutiņš, taču vāvere bija apsegusies ar asti, un viņai, likās, nebija no tā bail.

—   Mūsējā, — nočukstēja viens pirmklasnieks.

—    Viņa varētu sev iztaisīt ligzdu, citādi tai neklājas lādzīgi,— klusi sacīja otrais. — Viņa, protams, ari ziemu var ar asti ta apsegties.

—    Tagad mēs zinām, kāpēc vāverei vajadzīga aste, — pirmais sacīja. — Jūs toreiz prasījāt, bet mēs nezinājām.

—    Nu redziet, — es teicu, — vāverei aste vajadzīga gan skaistumam, gan lēkšanai no koka uz koku, gan arī siltumam; aste vāverei noder par lietussargu un kažoku .. .

MEŽONĪGIE ZILOŅI

Āfrikas valstī Ugandā ir viesnīca «Para Lodž». Tā atrodas pašā Nīlas krastā. Lejā upe ar nīlzirgiem un krokodiliem. Viesnīca — divstāvu māja — atrodas nedaudz augstāk. Nīla te ir pelēcīgi duļķaina.

Mēs ieradāmies viesnīcā vēlu. Mans biedrs Vitja izvēlējas viesnīcā numuru. Viņš pārvalda valodas. Es bez krievu valodas

nezinu nevienu citu valodu. Vitja ilgi par kaut ko runaja un bez gala vaicāja man:

—    Bet varbūt nav vērts pirmajā stāvā? Ko?

—    Kāda tam nozīme!

—   Taču te neviens neņem pirmajā stāvā, — Vitja atkārtoja.

—         Bet mēs abi taču esam padomju cilvēki, — es jokodams atbildēju. — Nebaidieties!

—   Nu tad skatieties paši un nepārmetiet man, — Vitja sacīja. Un mēs apmetāmies lieliskā pirmā stāva istabā ar skatu uz

Nīlu. Es atvēru durvis līdz galam vaļā, un mēs tūlīt likāmies gulēt.

Liekas, es jau iemigu, kad Vitja noteica:

—    Taču ievērojiet, ka tur ir paziņojums. Jūs, re, atvērāt durvis, bet tur ir paziņojums.

—    Kāds? — es pusmiegā vaicāju.

—   Es varu jums pārtulkot: «Brīdinām apmeklētājus, ka ziloņi, kuri klaiņo ap viesnīcu, ir nepieradināti un nav ieteicams tiem tuvoties.» Es, protams, zinu, ka jūs mīlat ziloņus, taču pirmais stāvs un atvērtās durvis …

—   Vitja, gulēt! — es sacīju iemigdams.

Naktī, man guļot, kāds urkšķēja un čapstēja. Spēcīgi urkšķēja un čapstēja. Es negribēju atmosties, taču, kad iedžinkstējās logi, mani pamodināja Vitja, izlēcis no gultas.

—   Es jau jums sacīju …

Kāds smagnēji un trokšņaini aizčāpoja gar mūsu logiem.

Mēs vienās sporta biksītēs uzmanīgi paskatījāmies pa durvīm ārā. Klusums. Zvaigznes spīd tāpat kā pie mums Kaukāzā. Un tāpat kā pie mums zadināja cikādes, tikai spēcīgāk. Likās, ka viņas trīcina visu zemi. Un pēkšņi — baiss bļāviens. Kliedz sieviete, kliedz vīrietis, bet pēc tam . ..

—    Ko viņi, Vitja, kliedz? — es vaicāju savam draugam.

—    Nezinu, — Vitja atbildēja.

—    Bet viņi kliedz angliski, — es teicu. — Ja nu jāiet palīgā? …

—    Liekas, viņi kliedz: nīlzirgs, — Vitja sacīja. — Gājuši.

Un mēs ar Vitju skrējām uz to pusi, kur kliedza.

Cikādu zadēšanu vairs nevarēja dzirdēt. Visapkārt trokšņoja un klaigāja cilvēki.

—    Ko viņi runā? — es vaicāju Vitjam.

Akurātais Vitja sacīja:

—    Tūlīt. Es pārtulkošu. Viņi runā, ka zem logiem kāds urkšķējis un čapstējis un ka nez kāds nav licis mieru viņu logiem, jo stikli spēcīgi džinkstējuši, un vēl kāds smagi čāpojis un atkal urkšķējis un čapstinājies.

—   Vai zilonis? — es vaicāju Vitjam.

—    Nē, spriežot pēc pazīmēm, tas nav bijis zilonis …

Mēs atkal likāmies gulēt. Bija karsti pat pirmsrīta laikā'. Un tikpat spoži spīdēja zvaigznes, un vēl skanīgāk zadēja cikādes.

Saka svīst ausma. Logu priekšā parādījās kaut kādi milzīgi putni — skaisti, bet ar noplukušiem kakliem. Liekas, grifi. Bija pavisam gaišs, cikādes apklusa, taču tās nomainīja citas balsis: neskaitāmu putnu neredzamās balsis.

Vitja mierīgi gulēja.

Es gulēju, tad piecēlos un izgāju no istabas.

Izgāju un ieraudzīju mierīgi un gausi ejam divus ziloņus. Acīm redzot, māte un zilonēns.

Ieraudzījuši mani, viņi nāca uz manu pusi.

Es jozu uz istabu. Ziloņu mate un zilonēns pienāca cieši klāt pie manām durvīm un miermīlīgi izstiepa snuķus: zilonene lielu, zilonēns — mazu.

Zilonēns izdvesa lūdzošu skaņu: «N-h-hi!»

Uz galda mums bija banāni un āboli.

Divi snuķi bija iestiepti istabā.

Es visus augļus atdevu zilonenam un viņa mātei.

Abi ņēma uzmanīgi un labprat. Lūdzās vel.

—    Vairāk nekā nav, — es teicu ziloņu mātei kā vecākajai. — Tici, itin nekā.

Viņa izvilka snuķi no mūsu istabas un aizveda zilonēnu. Un abi aizgāja gar viesnīcu.

Vitja gulēja. Es vairs neaizmigu.

Kad viņš pamodas, vaicāja, ieraudzījis atvērtās durvis.

—    Nu, kas?

—    Nekas, — es sacīju. — Tikai ziloņi bija atnākuši. Māte ar dēlu. Es viņiem jūsu un manā vārdā atdevu visus mūsu augļ.:s.

—   Jūs noteikti zināt, ka ziloņi? — Vitja pārvaicāja. — Nakti taču nīlzirgs staigāja .. .

—    Nu, jūsu nīlzirgs ir mežonīgs, bet ziloņi — sapratīgi. Viņi. manuprāt, ir pat pieradināti. ..

—    Bet paziņojums? — Vitja turpināja brīnīties. — Par mežonīgajiem ziloņiem, kuriem nav ieteicams tuvoties?

Ko te paziņojums! Vai nu maz izdomā viesnīcas īpašnieks!

DĀVIDS UN katja

Dāvids un Katja ir pelikāni. Rožainie pelikāni.

Es iepazinos ar viņiem lidmašīnā, kad vēl nezināju, ka viņi — Dāvids un Katja. Starp citu, neviens to nezināja.

Toreiz nebija ne «TU-104», ne «IL-18». Bija parastās propelleru lidmašīnas «IL-14» — «mūsu duglasiņi», kā mēs tos saucām.

Reiss bija grūts. Te mēs nekādi netikām ārā no Maskavas, te sākās neparedzetas nosēšanās Penza, pēcāk arī Rostova. Sēdējām gan šur, gan tur. Un vēl viena negaidīta nosēšanās — Mineraļnije Vodos. Tur es vairs neizturēju. Es steidzos.

Lidostas priekšnieks man vaicāja:

—   Vai ar kravas lidmašīnu lidosiet?

—    Lidošu, — es atbildēju.

Lidmašīnā bija maisi, ķīpas, kastes … Un neviena sēdekļa. Vēl divi krātiņi. Katrā rožains putns ar milzīgu dzeltenīgu knābi.

Pelikāni. Tie gan. Viņus nevar nepazīt.

Kļuva jau interesantāk.

Mani svaidīja no maisiem uz kastēm un no kastēm uz maisiem — lidmašīna šūpojās. Lidmašīnā mes bijām trīs — divi pelikāni un es. Trīs lidotājus nebija ko ņemt vērā — viņi atradās atsevišķi no mums.

Es novēroju pelikānus.

Viens no viņiem lielāks, otrs — mazāks. Krātiņi nolikti blakus. Mazākais visu laiku uztraucies, cenšas cauri restēm izbāzt knābi uz kaimiņa pusi. Bet kaimiņš guļ un nepievērš viņam ne mazāko vērību.

Vai viņam kļuvis nelabi?

Acis viņam spilgti sarkanas. Neatceros, vai pelikāniem mēdz būt šādas acis vai ne .. .

Parādījās viens no lidotājiem.

Ieraudzījis, ka esmu nokāpis no saviem maisiem un kastēm un jau sēžu blakus pelikānu krātiņiem, viņš vaicā:

—    Interesējaties?

—   Uz kurieni jūs viņus vedat? — atbildes vietā uzprasīju. Un kāpēc mazākais tik ļoti uztraucies?

Uz kādu zooloģisko dārzu vai kur citur! Mums par to neziņo. Mūsu darbs — nogādāt galā, — lidotājs teica. — Bet par uztraukšanos jums tiesa. Saprotiet, pirms iesēdināšanas lidmašīnā, viņus atdalīja. Atveda vienā būrī, bet sadalīja pa diviem, Pelikāniete tāpēc arī uztraucas …

«Kā viņus sauc?» es gribēju pajautāt, taču bija jau par veļu. Lidmašīna sāka nolaisties, lidotājs atgriezās kabīnē…

Biju aizmirsis par šo tikšanos, taču nesen pirmoreiz nokļuvu Gagrā. Laiks bija slikts. Negribējās pat peldēties.

—    Bet vai Dāvidu un Katju esat redzējuši? — man vaicāja. — Aizejiet uz parku, apskatieties.

Parkā bez cilvēkiem bija gulbji un pīles, pāvi un mūzika, plates, kuras spēlēja tā, lai visi dzirdētu, pat tie, kam negribas klausīties …

Lūk, tur saliņa. Visapkārt ūdens. Bet saliņā — divi pelikāni. Viens — lielāks. Starp baltajām spalvām redzamas rožainas spalvas, uz krūtīm — gandrīz dzeltenas. Uz galvas garš un nedaudz izspūris cekuls. Blakus mazāks pelikāns. Gluži tāds pats, tikai bez cekula.

Bet acis! Apbrīnojami pazīstamas acis! Spilgti sarkanas! Gan mazākajam pelikānam, gan lielajam. Kaut kur es tās esmu redzējis .. .

Apkārt bija cilvēki. No viņu vārdiem es sapratu, ka lielais pelikāns ir Dāvids, bet mazākais — Katja.

Tikmēr pelikāni iekāpa ūdenī. Un lepni aizpeldēja kopā ar pīlēm un gulbjiem, nepiegriezdami tiem vērību. Dāvids peldēja pirmais, Katja nopakaļis.

Tagad es viņus atcerējos. Patiesi atcerējos. Tie paši pelikāni, kas bija lidojuši kopā ar mani lidmašīnā.

Katja sāka nirt mazajā dīķī. Viņa kaut ko ierija savā milzīgajā knābī un panāca Dāvidu. Pēc tam atkal ierija un atkal panāca.

Dāvids izturējās pārāk lepni. Viņš pat neievēroja, kad Katja peldēja aiz viņa un aicinoši lūdzās: «Kir-vi! Kir-vi!»

Tad nu Dāvids apstājās, un Katja viņu panāca. Viņas maisiņš zem knābja bija pilns ar zivīm.

Dāvids atvēra savu knābi. Mierīgi atvēra, it kā tikai to būtu gaidījis. Katja uzmanīgi iebāza savu knābi Dāvida knābī. Un ilgi viņu baroja.

—   Kāpēc Katja baro Dāvidu? — pēcāk es prasīju sievietei, kura Gagras parkā uzrauga putnus.

—    Tad viņam zobi sāpēja! — sieviete man sacīja. — Nu, ne zobi, bet tie … kā tos pelikāniem sauc … smalki, zobveidīgi izcilnīši. Bija slimnīcā uz operāciju. Pēc tam pats neēd. Bet Katja viņu baro…

KĀ KURŠ KLAUSĀS RADIO

Pavasarī es nokļuvu Kamčatkā tālajā Korjaku apvidū Ačaj-Vajama ciemā. Arī te juta pavasari, kaut gan sniegs gulēja trīs, ja ne vairāk metrus biezā kārtā, arī putenis plosījās.

Te atradās briežkopības sovhozs. Taču brieži, protams, ganās ne jau pašā ciemā, bet simtiem kilometru tālu — tundrā.

Mēs tur aizlidojām ar helikopteru «Mi-4», uz Apukas upes augšteci. Tur es arī paliku.

—     Pareizi dari, — man sacīja brigadieris Vasilijs Ivanovičs Kijavs, kad helikopters bija aizlidojis. — Padzīvosi pie mums. Apskatīsies, kas un ka. Bet mana jurta — tava jurta.

Es aiznesu savas mantas uz jurtu.

—     Nu re, cik labi, — Vasilijs Ivanovičs man sacīja. — Gan nenožēlosi!

Viņš kopa ar mani izgāja no jurtas, paķerdams patagu un radioaparatu «Spīdola».

Es nepaspēju sākt brīnīties, kad no kaimiņu jurtas iznāca viņa draugs Nikolajs Jegorovičs Iļkani — arī ar «Spīdolu».

Te nu es vaicāju: — Arī jūs ar radio?

—        Bet kā gan bez pēdējām ziņām? Tā nevar, — sacīja Nikolajs Jegorovičs Iļkani. — Jāzina, kas notiek pasaulē. Mums, korjakiem, ļoti patīk radio. Bet, kad aizlidojam uz Petropavlovsku, tad skatāmies televizoru. Interesanti!

Korjakiem ir savi korjaku uzvārdi, bet vārdi — krieviski, tāpēc ir gan Vasilijs Ivanovičs, gan Nikolajs Jegorovičs. Agrāk korjakus sauca tikai pēc uzvārdiem. Vārdu viņiem vispār nebija. Tagad korjaki lepojas, ka viņus sauc vārdā un teva vārdā.

Mēs izgājām no jurtas, un brieži, izrādījās, jau gaidīja mūs. Simtiem, bet varbūt tūkstošiem briežu. Citi ar žuburainiem un ļoti skaistiem ragiem, citi — ar maziem radziņiem.

Brieži vērīgi un tramīgi skatījās uz mums.

Man izlikās, ka acis viņiem ir vilgas un nedaudz skumīgas. Cik acu gan es varēju ieraudzīt! Diviem trim briežiem, bet viņu bija vesela jūra. Un šī jūra, pamanījusi savus saimniekus, sakustējās, saviļņojās.

—         H-h-hi! — Vasilijs Ivanovičs iespiedzās un pavēcināja savu pātagu.

—    E-o-a! H-h! — Nikolajs Jegorovičs atkārtoja.

Brieži tiecās uz tundru un gaidīja tikai signālu.

Mes aizgājam nopakaļis ganāmpulkam. Divi briežkopji strādaja, bet es diemžēl vilkos aiz viņiem. Man pār briežiem nebija nekādas varas.

Brieži ar nagiem, ragiem un pat tikai ar purniem rušināja sniegu. Sniegs bija bieza karta, un dažreiz brieži ierakās sniega līdz pat ausīm, lai sadabūtu sūnu.

Mēs ar Vasiliju Ivanoviču un Nikolaju Jegoroviču ilgi gājām briežiem nopakaļis.

Beidzot Vasilijs Ivanovičs sacīja:

—   Taču arī mums vajaga paēst.

—    Bet kā tad brieži? — es vaicāju. — Vai neaizies? Brigadieris viltīgi pasmaidīja un ieslēdza savu «Spīdolu», cik

vien skaļi varēja.

—   Tagad skatāties. Nu gan neaizies!

Mēs sēdējām, paklājuši briežādas uz sniega kupenas. Blakus nezināmu augu krūmi, tālāk — sopkas, bet kaut kur brieži, kurus pat nevar redzēt.. .

Nikolajs Jegorovičs ari savu «Spīdolu» ieslēdza, cik vien skaļi varēja. Tādu mūziku es vēl nebiju dzirdējis. Dārd divi radioaparāti.

—   Briedīši tūlīt atnāks, — Vasilijs Ivanovičs sacīja.

—    Katrā ziņā atnāks, — piebilda Nikolajs Jegorovičs. Un vēl sacīja: — Bet jūs gan skatāties .. .

No visām pusēm pie mums nāca brieži. Gan ar ragiem, gan bez ragiem. Tagad es jau sapratu, ka briedis ar lielo, skaisto ragu žuburu ir tēviņš, briedis ar mazo žuburīti — mātīte. Arī jaunos atšķirt nebija grūti: augumā mazāki un ragi īsāki…

Brieži nāca klāt un skatījās izbrīnītām, mīlīgām acīm.

—   Taču radio viņiem patīk! — Vasilijs Ivanovičs sacīja.

—   Vai patiesi radio? — es vaicāju.

Nikolajs Jegorovičs atbildēja:

—    Viņiem patīk mūzika, bet vārdi ne sevišķi. Kad runā pazīstami cilvēki, tas ir kas cits. Kad pa radio — nekādi nepieņem …

Mēs sēdējām sniegā uz briežādām. Pusdienas kā pusdienas. Tundrā dārdēja mūzika — divi radioaparāti. Brieži stāvēja blakus, pienāca klāt un siltām lūpām laizīja mūsu rokas. Galvenais — skatījās uz divām mazām, pelēki melnām kastēm, no kurām plūda mūzika.

—    Nikolaj! — Vasilijs Ivanovičs sacīja. — Tu tomēr savu «Spīdolu» izslēdz. Citādi divas mūzikas reizē… — Iļkani izslēdza savu uztvērēju. Kijavs savējo uzgrieza vēl skaļak. Brieži pienāca pie mums vēl tuvāk un saka laizīties kā mīlīgi kaķi.

—   Tomēr pareizi, Nikolaj, es tev sacīju, — teica Kijavs.

Tagad tikai viens uztvērējs pārraidīja mūziku.

—    Es savu pagaidām noglabāšu, — Iļkani sacīja. Un nolikaj lielo «Spīdolu» mantu maisā.

Mēs pusdienojām. Ēdām nevārītu briežu gaļu un zivis. Dzērām, tēju. — Vējš ceļas, jāsasildās, — noteica Vasilijs Ivanovičs.

Bet brieži, klausīdamies radio, staigāja mums apkārt. Briežiļ ar lieliem ragiem — žuburu žuburiem virs galvas, un brieži ar maziem radziņiem. Acis viņiem bija miklas, skumjas. Man tā likās, kad pa radio skanēja Čaikovska mūzika.

— Maniem briedīšiem patīk mūzika, — Kijavs sacīja. — Tāda kā pašreiz. Laba mūzika! Taču skatieties …

Viņš pārslēdza savu «Spīdolu» uz citu vilni. Pa šo vilni kāds kaut ko stāstīja.

Brieži it kā izbrīnījās. Paskatījās uz mums. Acis bija aizvien tādas pašas — lielas, miklas un nedaudz skumīgas.

Paskatījās un palēnām sāka iet prom no mums.

Aizklīda tundrā pēc barības. Meklēt sūnu …

Pēc tam es daudzkārt pārbaudīju: briežiem patīk mūzika, bet tikai laba mūzika. Taču vārdus necieš, pat ja tie mums — cilvēkiem patīk.

TOP-TOPS

Ar krokodiliem es iepazinos sen, taču atgadījās notikums, kuru es pats negaidīju.

Senegalas galvaspilsētā Dakārā es nokļuvu pa ceļam uz Čīli. Mani sagaidīja labi cilvēki. Tie bija mūsējie — padomju cilvēki. Izvadāja pa pilsētu, visu paskaidroja, pēcāk atveda mājās.

Māja bija mūsējā, padomju sūtniecības, bet aiz robežas nav lielākas laimes kā nokļūt padomju mājā.

—         Ienāciet, ienāciet! — saimnieks mani lūdza un iepazīstināja ar sievu un savu meitu — astoņgadīgo Natašu.

Nataša no manis neatstājās, kaut kur veda aiz rokas, un viņas tētis nāca mums nopakaļis.

—   Jā, te nu galvenais Natašas lepnums! Paskatieties! . .. Nataša aizveda mani uz vannas istabu un parādīja krokodilu.

Pareizāk, krokodilēnu. Maziņu, pusmetru garu, zaļgani pelēku ar kārpām.

—         Paskatieties, cik viņš simpātisks, mūsu Top-Tops! — Nataša sacīja.

Krokodils vannā nošļakstināja ūdeni un ar savu garo purnu pastiepās pretī Natašai, un viņa acis — lielas acis — šobrīd bija lādzīgas un mīlīgas.

Nataša viņam kaut ko iebāza rīklē un sacīja: — Es tūlīt…

Viņa atgriezās ar maizi un gaJas gabaliņu un pasniedza tos man:

—         Dodiet viņam! Jūs redzēsiet, cik viņš mīlīgs, šis mūsu TopTops.

Es paņēmu no Natašas sviestmaizi ar visu papīra salveti.

—    Bet kāpēc viņu sauc Top-Tops? — es vaicāju Natašai.

Tēvs bargi paskatījās uz meitu, bet Nataša — lūdzoši uz tēvu:

—   Nu, var taču, tētiņ! Es tēvocim Serjožam paskaidrošu! . ..

—   Var, — tētis pasmaidīja.

Tāpēc, — Nataša teica, — ka, tiklīdz tētis un mamiņa nav majas, es izlaižu Top-Topu no vannas un viņš iet pa istabām, čāpo un …

—     Un ēd mātes kurpes un manus zābakus! — tēvs piebilda. — Un itin visu, kas pagadās …

—   Nu, tēti! — Nataša sacīja.

—     Klusēju jau, klusēju! — Natašas tētis sacīja. — Taču viņš mūs visus uzjautrina.

Krokodils atkal saviļņoja ūdeni, apšļacīja mūs un, piecēlies priekšķepās uz vannas slīdīgās malas, izstiepa man pretī atvērto rīkli. Es pamanīju diezgan pamatīgus zobus, aizmirsis, ka turu rokās sviestmaizi.

—   Jūs nebaidieties! — Nataša sacīja. — Dodiet! Viņš gaida!

—     Es iebāzu krokodilam rīklē sviestmaizi ar visu papīra salveti.

—   Nekas, Top-Tops sagremos, — Nataša sacīja.

—     Viņš visu sagremo, tētis apstiprināja. — Mīlīgs radījums. Nemaz neiedomāsies, ka krokodils. Tiesa, mēs Natašu baram, kad viņa laiž to čāpot pa istabām, bet arī nezinu, kā mēs dzīvotu bez šī Top-Topa nu jau … meitiņ, cik?

—    Piecus mēnešus! Jau sesto! — Nataša sacīja.

Top-Tops aprija sviestmaizi un atkal skatījās manī. Viņa acis nez kāpēc atgadināja sivēna acis.

Viņš patiesi bija simpātisks. Pavisam ne tāds, kā viņa milzīgie un skumīgie ciltsbrāļi, kurus biju redzējis citās zemēs.

Zaļgani pelecīga āda. Garš, šaurs un grumbains purniņš. Un, protams, acis. Zināma merā tas atgādinaja sivēnu acis, taču šķita gudras, kad viņš skatījās uz Natašu, viņas tēti un mani. Acis it kā kaut ko lūdza.

—     Viņš ir jauks, mūsu Top-Tops, — atkārtoja Natašas tētis, kad mēs izgājām no vannas istabas …

Atpakaļceļā no Cīles es atkal nokļuvu Dakārā un biju ļoti priecīgs, ka Natašas tētis un vēl viens paziņa sagaidīja mani lidostā.

Mēs par kaut ko runājām, taču pēkšņi, izprašņājis par Natašu, es pavaicāju:

—    Bet kā Top-Tops?

—   Labāk nerunājiet, šausmas! Jūs nebijāt mēnesi? Jā, mēnesi! Tā Top-Tops aprija mums visus aizkarus, apēda visu gultas veļu, un mēs nekādi nevaram tikt ar viņu galā . ..

—   Bet kāpēc gan Nataša viņu izlaiž no vannas istabas? — es vaicāju.

—         Kā — izlaiž! Viņš tagad pats iznāk. Un grūti iedomāties, ko visu nedabū gatavu …

—    Bet kā Nataša? — es vaicāju.

—   Nataša raud, taču iemīļojusi viņu, — teica Natašas tētis,

— un šis Top-Tops bez Natašas nevienu citu neatzīst. Ne mani, ne sievu. Bet viņa tam pasaka, un viņš top-top atpakaļ un pats ielien vannas istabā. Tūlīt aizbrauksim, redzēsit.

Es tiešām visu redzēju. Mēneša laikā, kamēr biju prom, mazais, simpātiskais Top-Tops bija paaudzies un kļuvis, netīkams.

Viņš klausīja tikai Natašu. Ēda tikai viņas pasniegto ēdienu. Viņai viņš atļāva sevi aiztikt. Mani Top-Tops sev klāt nepielaida.

Pirms mana lidojuma uz dzimteni Natašas tētis veicāja:

—       Bet varbūt jūs viņu ņemsit sev līdzi? Ticiet, es visu noformēšu! Iekārtosiet viņu tur zooloģiskajā dārzā vai kur citur.

Es mīlu visādus zvērus, taču, iedomājoties ceļojumu kopā ar tagadējo Top-Topu, šausminājos:

—    Piedodiet!

—    Nu lūdzu, tēvoci Serjoža, ļoti lūdzu! — Nataša sacīja.

—      Nedusmojies, Nataša! Taču šoreiz — nē! Es kaut ko izdomāšu.

Izdomāju nejau es viens. Daudzi cilvēki domāja. Un izdomāja. Atveda Top-Topu uz Maskavu ar kravas lidmašīnu.

Pašreiz Nataša ir mājās Dzimtenē. Savā pilsētā. Kad viņai ir brīvs brītiņš, viņa iet uz zooloģisko dārzu, lai redzētu savu TopTopu.

Es arī biju šai zooparka. Mani Top-Tops nepazina.

Bet Natašu, stāsta, pazīstot. ..

GLODENE

Turkmēnijā Karakuma smiltājos mēs apstājāmies kolhozā. Atbraucām vēlu, taču mūs gaidīja. Melnā naktī mēs šķīrāmies no draugiem, un mani aizveda gulēt — maziņā, mīlīgā un mierīgā dārza namiņā.

Tur es iekārtojos un tūlīt aizmigu.

Vai nu man sapnī rādījās, vai īstenībā sadzirdēju drausmīgu kņadu istabā — gan pīkstienu, gan nez kādu šņācienu. Izlikās, ka būtu čūska.

Es iededzu gaismu, aizsmēķēju un neko nemanīju. Itin neko. Un visas skaņas apklusa.

«Varbūt tikai sapņoju?» es nodomāju. Es nedaudz zinu par čūskām. Kādreiz audzināju zalkšus. Tas bija sen bērnībā. Pēcāk dažādas tiku redzējis.

Viss bija klusu. Un es atkal, izslēdzis gaismu, pūlējos iemigt. Taču, tiklīdz biju nodzēsis gaismu, uz grīdas sākās kņada. Vispirms zem manas gultas. Pēc tam čaukstoņa, atkal pīkstiens un šņāciens. Es ieslēdzu gaismu. Uz grīdas notika kaut kas nesaprotams. Gulēja divas čūskas. Viena — tieva, gara, plakana, ar tumšiem zigzagiem zvīņainā ādā. Tai galva maziņa, taču platāka nekā ķermenis, gulēja atsevišķi. Odze! Blakus viņai gulēja glodene. Kā gara, izstiepta riepa. No augšas — pelēki melna, bet vēders dzeltens. Dzeltenvēdere.

Viņa gulēja kā uzvarētāja un skatījās manī apaļām acīm. Pati locījās un asti kustināja. Kā suns, kad viņš ir apmierināts. Es pasaucu viņu, pamāju, taču viņa nelīda pie manis, tikai spēcīgāk iekodēs odzes galva, aizvilka to kaut kur, acīm redzot, ara, jo durvis es nebiju aizvēris. Pēcāk atgriezās, atkal paskatījās manī savām apaļajām acīm un paķēra pārējo, kas te bija atlicis no odzes.

Tuvojās rīts. Un Karakums jau dūca ar putnu un kukaiņu balsīm — viss dziedāja, zuzēja un gaidīja jaunu dienu.

Protams, es vairs neaizmigu, lai gan centos. Gulēju un domāju, kā no rīta pastāstīšu saviem jaunajiem draugiem par notikumu naktī. Un, starp citu, piebildīšu, ja ne šī glodene, tad odze būtu varējusi … Pienāca rīts.

—    Kā gulējāt? — vaicāja draugi.

—     Labi gulēju! — es atbildēju. Un katram gadījumam paskatījos uz grīdu. Odzes pēdu nebija. Taču nebija arī glodenes. Žēl gan!

SKUMJŠ STĀSTS

Vasaras sākumā mēs ar dēlu bijām Krimā. Kad kāpām kalnos, noķērām bruņurupuci.

—    Vai nepalaidīsim vaļā? — es piedāvāju dēlam.

—   Vai nepaņemsim līdzi? — dēls man piedāvāja.

—    Paņemsim, — es piekritu.

Paņēmām bruņurupuci. Viņš izrādījās gandrīz vai piejaucēts. Neslēpa galvu zem bruņām, kad mēs viņu barojām ar salātiem, kāpostiem un ar kādu sevišķi garšīgu zāli, kuru dēls sameklēja bruņurupucim. Salātus bruņurupucis ēda pat no rokas.

Pagaja trīs nedēļas, atgriezāmies Maskavā ar visu bruņurupuci.

Bet Maskavas dzīvoklī mums bija suns.

Kā suns sagaidīs bruņurupuci? Kā bruņurupucis izturēsies pret suni?

Taču viss beidzās labi. Suns pārsteigts aprēja nepazīstamo

radījumu. Bruņurupucis ne mazāk pārsteigts skatījās uz suni, taču galvu neslēpa zem bruņām. Drīz viņi kļuva draugi.

Bruņurupucis mierīgi līda blakus guļošam sunim, bet suns skatījās uz bruņurupuci piemiegtām acīm, bet dažkārt sāka viņu laizīt. Gan bruņas, gan galvu. Un bruņurupucis pacieta. Viņam tas it kā patika.

Drīz mēs aizbraucām uz vasarnīcu — līdz rudenim.

Sunim te laime — skraidīt un klaiņot visu laiku, ne tā kā Maskavā — trīs reizes dienā pastaiga un tad vēl saitē.

— Arī bruņurupucim — laime, — dēls man sacīja. — Viņš pastaigāsies pa zāli…

Pagāja jūlijs, un augusts jau tuvojās beigām.

Dēls katru rītu suni un bruņurupuci izlaida ārā, viņi pastaigājās un pat spēlējās. Un ēda nez kādas zāles: suns — savas, bruņurupucis — savas.

Augusta beigās sametas nejauks laiks. Kļuva aukstāks. Sākās lieti.

Taču dzīve turpinājās kā agrāk. No rīta dēls izlaida ārā bruņurupuci un suni.

Bija mitri, dzestri, lietaini. Suns priecājās. Un bruņurupucis tam līdz …

Tad pēkšņi pazuda. — Tēti, bruņurupuča nekur nav! Suns atskrēja mājās, un viņš izskatījās vainīgs. Mēs ar dēlu gājām meklēt bruņurupuci. Izložņājāmies pa lietu itin visur: gan nātru ceros, gan avenājā, gan pliederu biežņā, — bet bruņurupuci nekur neatradām. Atgriezāmies sadrūmuši. Ko lai dara?

Pirmajā septembrī dēlam sākās skola. Mēs aizbraucām no vasarnīcas.

Pagāja gads, un sākās nākamā vasara.

Un mēs atkal bijām vasarnīcā. Un sunim atkal sākās prieki. Var izskraidīties, izstaigāties — ne tā kā Maskavā.

Suns skraidīja un staigāja, kamēr mēs izkravājām mantas.

Un pēkšņi atjoza pie mums slapjš, izspūris un ļoti nemierīgs un, acīm redzot, par kaut ko ļoti lūdza mūs, te dēlu, te mani.

—    Iesim paskatīties, — dēls man sacīja. Mēs gājām.

Suns šaudījās apkārt, taču aizveda mūs tur, kur vajadzīgs.

Pie caurules, pa kuru uz vasarnīcu plūst siltums, viņš izkašņāja zemi, un tur . ..

Tur gulēja mūsu bruņurupucis. Pareizāk, tur gulēja viņa bruņas.

Tātad bruņurupucis bija meklējis siltumu. Un ieracies zemē tuvāk caurulei. Mēs ar dēlu aprakām bruņurupuča bruņas.

Suns visu saprata un nesāka atkārpīt uzbērto zemi. Saprata, ka mums ar dēlu nav līksmi ap sirdi, bet arī skumji, un, nolaidis ausis, vilkās mums nopakaļis.

Nesen mēs ar dēlu, kurš tagad jau paaudzies, ceļojām pa Kaukāzu.

Tur kādā kalna nogāzē zālē ieraudzījām bruņurupuci. Tādu pašu kā mūsu bijušais.

—    Neķersim taču viņu? — dēls man sacīja.

—    Protams, neķersim, — es atbildēju.

Mūsu suņa nebija mums līdzi. Un, ja arī būtu, viņš pareizi saprastu mūsu sarunu.

CILDENIE JAKI

Tas notika decembrī Mongolijā. Decembrī Mongolijā laiks ir skaidrs un ļoti auksts. Debesis ir zilas bez neviena mākonīša, bet sals turas zem trīsdesmit, tikai bez vēja.

Mēs atgriezāmies no tāla ceļojuma pa lopkopības fermām.

Bijām trīs: šoferis, sagrabējusi «Volga» un es.

Draugi mūs aizturēja. Sāka jau tumst. Nozilgmējušās debesīs iedegās zvaigznes. Mēs steidzāmies. Līdz ciematam — rajona centram — savi divi simti kilometru.

Ceļš labs. Sasalušajās, ar smalku sniegu nopūderētajās smiltīs tas nav sliktāks par asfaltu. Smiltis, sniegs un sopkas. Te kāpums, te kritums. Te atkal kāpums un atkal kritums.

Piecdesmit … simts … simt piecdesmit kilometru nobraucām laimīgi lēkādami un kratīdamies.

Bet nu mašīna apstājās, un tās motors apklusa.

Visapkārt stepe, sopkas un zvaigžņotā debess pāri galvai. AAēness spīdēja iesānis.

Šoferis novilka kažokādas cimdus un atvēra durtiņas.

Mūs apņēma nikns sals.

—    Tūlīt apskatīšos … Kaut kas saķēries …

Mongoļi lieliski runā krieviski.

Viņš atvēra mašīnas pārsegu un ilgi rakņājās motorā, gan papūta uz rokām, gan atkal ņēmās.

Es izkāpu no mašīnas.

Šoferis salā gandrīz sastingušām rokām aizvien vēl urķējās ap motoru, beidzot sacīja:

—    Iesim atpakaļ. Sasildīsimies! Auksti!

Mēs iesprukām kabīnē, kas jau bija pavisam atdzisusi.

—   Vai līdz ciematam tālu? — es vaicāju.

—         Ne pārāk, — šoferis sacīja. — Piecdesmit vai mazliet vairāk, bet, ja pa sopkām, tad būs mazāk… Savi trīsdesmit. Tagad sasildīšu rokas, atkal pamēģināšu. Iedarbosies!

Un viņš mēģināja. Ne reizi vien. Sasildījās. Atkal mēģināja.

Negaidīti priekšā iespīdējās lukturi. Mašīna! Noteikti mašīna!

Mašīna — bet es jau pamanīju, ka tā bija kravas, — brauca pa stepē un sopkās iebraukto ceļu.

Mūsu šoferis metās kaut kur lejā pa krauju un, novēlies pa sniegaino sopkas nogāzi, apstādinaja kravas mašīnu. Viņi, divi šoferi, par kaut ko runāja. Pēc tam kravas automašīnas šoferis, neizslēdzis motoru, kopā ar mūsu šoferi nāca pie mūsu vecās «Volgas». Viņu ceļš bija grūts — uzrāpties sopkā, pa kuru iet mūsu ceļš uz ciematu, un pienākt pie mūsu «Volgas».

Viņi pienāca. Kravas automašīnas šoferis parakņājās motorā. Par kaut ko aprunājās ar mūsu šoferi. Un aizgāja …

Mūsu šoferis viņu pavadīja.

Atgriezās un sacīja:

—         Brauc uz lielas mašīnas, bet labiem cilvēkiem negrib palīdzēt …

Mēs vecajā «Volgā» salām nost.

Mums apkārt viss izskatījās lieliski. Gan debesis ar visām

zināmajām un nezināmajām zvaigznēm, gan mēness, kurš baisi vienaldzīgi spīdēja iesānis no mums.

Bet ko lai mēs iesākam? Pagāja stunda un vēl otra.

Nu mūsu nevadāmās mašīnas lukturu gaismā parādījās divi dīvaini radījumi — milzīgi, melni, kupraini, ragaini, spalvaini, pie kam vilna no astes līdz galvai karajās līdz zemei.

Naktī lukturu gaisma grūti nācās saprast, kas un kā, taču bija svarīgi, ka vismaz kāds parādījies mūsu ceļā.

Tie bija jaki. Divi buļļi ar savu saimnieku. Tatad mēs vairs neesam vieni.

Šoferis par kaut ko runāja ar saimnieku.

Pēc tam viss notika kā pasakā.

Divus nosarmojušos, melnos jakus, kuriem bija laukas pieres, ar virvēm piejūdza pie mūsu mašīnas. Jaku saimnieks, arī apsarmojis, kaut ko viņiem pateicis, aizveda tos uz pretējo pusi.

Aizveda kopā ar mūsu «Volgu». Milzīgie, pinkainie jaki diezgan žirgti vilka mūsu veco «Volgu».

Tik un tā bija auksti. Un varbūt vēl aukstāk nekā agrāk. Kājas un rokas stinga salā.

Taču mašīnu vilka divi kupraini jaki. Blakus lukturu gaismā soļoja viņu saimnieki. Visi trīs bija sarmas klāti.

Pēc stundas vai mazliet agrāk jaku saimnieks iesēdās mūsu mašīnā:

—   Mazliet sasildīšos … Viņi jau ceļu zina!

Trešā nakts stundā mēs atgriezāmies rajona centrā.

Veco «Volgu» pametām pie viesnīcas. Jaku saimniekam iekārtojām naktsguļu kopā ar mums.

—    Bet man no rīta pat labāk iet uz aimaku[1], — viņš sacīja.

—    Bet kā gan jūsu jaki?

—       Sals viņiem patīk, tikai jādod paēst, — jaku saimnieks sacīja. — Es taču esmu kooperatīva biedrs jeb, kā jūs sakāt, — kolhoznieks. Vedu šos jakus uz savām mājām „..

Mēs barojām jakus, kuri stāvēja pie viesnīcas, ar visu, ko vien varēja sadabūt. Ar sienu un maizi, bet es pat ar cukuru.

Jaki ņēma pretī visu. Tikai tagad es pamanīju, ka viņiem nāsīs ir iesprausti lieli, metāliski gredzeni.

Jaki man laizīja pirkstus un ar saviem purniem bakstīja man sejā — mēģināja nolaizīt.

—      Viņi ir labsirdīgi, ja ar viņiem pa labam, — man teica jaku saimnieks.

Mēs gulējām ar viņu vienā istabā.

—    Silti, jauki, — man sacīja istabas kaimiņš.

Es atcerējos kravas mašīnas šoferi, kurš mums stepē nepalīdzēja. Un atcerējos jakus. Un viņu saimnieku.

Patīkami atcerēties labo.

ĀZIS — SATIKSMES REGULĒTĀJS

Katmandu — mazās Himalaju kalnu valsts Nepālas galvaspilsētā — ļoti šauras ielas. Bet satiksme dzīva. Un mašīnu daudz.

Tāpēc tur vislabāk iet kājām.

Pašā pirmajā dienā, kad mēs atlidojām Katmandā, es devos pastaigā pa pilsētu.

Mazās, trokšņainās ielas veda kaut kur uz centru. Es gāju turp. Laukums. Pa kreisi — milzīgs, tukšs, zaļš laukums, pa labi — karaļa pils, bet priekšā — mašīnu, ēzelīšu, bifeļu, jaku, velosipēdistu, ratiņstūmēju drūzma.

Zem sarkana saulessarga, kas atgādināja sēni, uz paaugstinājuma — policists baltos cimdos. Satiksmes regulētājs.

Viņš kā aktieris diriģē satiksmes kustību: mašīnas, ēzelīši, bifeļi, jaki, velosipēdisti, ratiņstūmēji skrien paši pa sevi, bet policists vēcina rokas, te pagriezdamies pa labi, te pa kreisi, un izskatās ļoti nopietns.

Bet blakus viņam stāv milzīgs balts, bet netīrs āzis. Stāvus atliekti ragi. Gara nokarus bārda kā noplukušam Sala tētim.

Stāv un uzmanīgi skatās uz ielu, kā pa to norit kustība.

Es arī apstājos. Stāvu, skatos — interesanti.

Bet nu regulētājs paskatījās pulkstenī, novilka baltos cimdus un nokāpa zemē.

Āzis paskatījās uz regulētāju. Policists papliķēja āža muguru un aizgāja. Āzis uzkāpa viņa vietā un sastinga.

Viņam bija ļoti cienīgs izskats.

Pa galveno ielu, tāpat kā agrāk, ripoja mašīnas, skrēja ēzelīši ar jātniekiem, vilkās ratos iejūgtie bifeļi un jaki, steidzās velosipēdisti un gājēji…

Āzis mierīgi stāvēja uz regulētāja platformas un skatījās.

Desmit dienas biju Katmandā. Un katru dienu redzēju āzi un

regulētāju, bet šad tad āzi vienu pašu policista postenī. Viņš pilnīgi to aizstāja.

Pēcāk man paskaidroja:

— Ai, tas ir neparasts āzis! Viņš ir mūsu pilsētas simbols! Viņš šai vietā stāv jau daudzus gadus, un vēl nav zināms, ar ko cilvēki rēķinās vairāk — ar viņu vai ar policistu …

.

Saturs

Ir tāds putns, Dīvainais ēzelītis. Kāpēc es izvairos no ķirzakas. ūpji, Kāpēc vāverei ir aste.  Mežonīgie ziloņi.  Dāvids un Katja.  Kā kurš klausās radio. Top-Tops. Glodene . Skumjš stāsts .  Cildenie jaki.  Āzis — satiksmes regulētājs

Content

Baruzdins Sergejs Dīvainais ēzelītis

IR TĀDS PUTNS

DĪVAINAIS ĒZELĪTIS

KĀPĒC ES IZVAIROS NO ĶIRZAKAS

ŪPJI

KĀPĒC VĀVEREI IR ASTE

MEŽONĪGIE ZILOŅI

DĀVIDS UN katja

KĀ KURŠ KLAUSĀS RADIO

TOP-TOPS

GLODENE

SKUMJŠ STĀSTS

CILDENIE JAKI

ĀZIS — SATIKSMES REGULĒTĀJS

Saturs