Setons Tompsons Ernests

Divi mazi mežonēni

ERNESTS SETONS TOMPSONS

Divi mazi mežonēni

.

PIRMĀ DAĻA GLENJENA

i

Iepazīšanās ar Jenu

Kā jau visi divpadsmit gadu veci zēni, arī Jens dzīvi interesējās par indiāņiem, mežiem un to iemītniekiem, taču atšķirībā no saviem vienaudžiem viņam šī interese nezuda, bet ar gadiem — gluži otrādi — kļuva jo lielāka.

Tēvs visumā izturējās vienaldzīgi pret dēla klaiņājumiem pa mežu, bet noliedza tos, līdzko atskārta, ka tie varētu traucēt mācības.

Nebija nekāda iemesla pārmest Jenām, ka viņš būtu novārtā atstājis skolu. Viņš bija labākais skolnieks klasē. Jenām patika lasīt grāmatas, bet jo sevišķi tuvas viņa sirdij bija grāmatas par dabu un indiāņiem. Tolaik tādu bija maz. Bibliotēkā varēja dabūt vienīgi Loida «Skandināviešu medības», Greja «Botāniku» un vienu vai divus Fenimora Kūpera romānus. Jens bija kautrs, rātns zēns. Viņš neiedrošinājās nepaklausīt tēvu atklāti, toties katrā izdevīgā gadījumā lavījās prom uz mežu vai lauku un satraukts raudzījās kādā vēl neredzētā putnā vai nezināmā augā.

Ejot uz skolu un nākot ritājās, Jens meta līkumu līkumus. Vispirms viņa ceļš veda garām restorānam, kura logā bija izlikta šampanieša reklāma. Tajā bija redzami divi terjeri, kas dzenas pakaļ žurkai. Iepretim restorānam tabakas veikala skatlogā stāvēja ar tabakas saiņiem apkrauts zilonis. Veikalā mazliet tālāk pārdeva medījumu; tur Jens varēja apskatīt pīles un izbāztu brieža galvu. Nākamais bija kažokādu veikals ar brīnum jauku lāča izbāzni. Džervijstrītā atradās nams, kura

augstajā verandā kādreiz tika turēts ķēdē piesiets lācis. Jens nekad nebija to redzējis. Kopš tā laika pagājis daudz gadu, tomēr, iedams garām šim namam, viņš aizvien izjuta prieku. Pembertonstrltas un Grandstrltas stūri, kā apgalvoja zēni, pirms nezin cik gadiem ticis nosists skunkss, kura smaka drēgnajos vakaros vēl aizvien esot jūtama. Ejot garām šai vietai, Jens parasti apstājās un ar patiesu baudu ieelpoja iedomāto skunksa smaku.

Taču vislielāko sajūsmu zēnā izraisīja izbāzņu veikals Meinstrītā. Viņš stundām ilgi tur stāvēja, piespiedis degunu pie skatloga rūts. Veikalā rindojās gan lapsu un kaķu galvas atņirgtiem zobiem, gan kādi piecdesmit putnu izbāzņi. Tie visi šķita cits par citu jaukāki.

Pie kādiem divpadsmit putnu izbāzņiem, kas tika izstādīti gada tirgū, klāt bija pieliktas plāksnītes ar nosaukumiem. Šie putni un viņu nosaukumi dziļi iespiedās Jena atmiņā, taču ne visi tie atbilda patiesībai.

Pēc kāda gada vai pat vēl vairāk Jenām iešāvās galvā neprātīga doma. Ieiet veikalā. Pagāja daži mēneši, kamēr viņš sadūšojās, jo bija kautrs un bailīgs zēns, bet — ak vai! — kā viņš alka šo izbāzņu! Ļoti iespējams, ja viņš būtu iegājis veikalā un lūdzis atļauju apskatīt tos, viņam tas nebūtu liegts, bet to viņš neiedrošinājās darīt. Viņš noskatīja logā kādu pavisam neparastu pūci un, zobus sakodis, iegāja veikalā. Cik drausmīgi nošķindēja durvju zvaniņš! Tad iestājās vēl šausmīgāks klusums, pēc tam atskanēja soli un parādījās veikala īpašnieks misters Sen-' *ders.

—   Cik … cik . … maksā šī pūce?

—   Divus dolārus.

Jenām sašļuka dūša. Ja misters Senders būtu teicis, ka tā maksā desmit centi, ari tad zēnam tas būtu licies neaptverami daudz. Viņš tik tikko dzirdēja, ko veikalnieks saka. Viņš steidzās ārā, neskaidri juzdams, ka nokļuvis paradīzē, kur neklājas pārāk ilgi uzkavēties. Viņš neredzēja neko no brīnišķīgajām lietām sev apkārt.

II

Pavasaris

Lai gan Jens pats nebija no stiprajiem, tomēr spēcīgi muskuļi viņam patika. Viņš labāk būtu gribējis būt Samsons, nevis Mozus, Herkuless, nevis Apolons. Ik pavasari viņš juta nepārvaramu tieksmi doties kur prom. Viņu pārņēma satraukums, tiklīdz viņš izdzirda marta sākumā pirmo vārnu ķērcam virs galvas. Bet, kad viņš ieraudzīja, ka meža zosis klaigādamas laižas uz ziemeļiem, asinis viņam dzīslās sāka kūsāt un viņš ilgojās doties zosīm līdzi.

Jena skolas biedri parasti sacīja, ka pavasaris viņiem patīkot, dažas meitenes pat apgalvoja, ka pavasari dievinot, taču viņiem bija svešs neprāts, kāds dega Jena acīs, kad pavasaris patiesi iestājās. Zēns vēlējās vienu — tikai doties prom.

— Kaut es varētu aiziet! — viņš satraukts murmināja.

Vienīgi tēva stingrā roka atturēja viņu no pārsteidzīga soļa — viņš nepievienojās ne indiāņiem, kas klejoja vairāk uz ziemeļiem, ne čigāniem, kas klaiņāja apkārtnē.

III

Jena brāļi

No daudzajiem Jena brāļiem tikai diviem bija kāda nozīme Viņa dzīvē. Reds bija pāris gadu vecāks — spēcīgs zēns, taču mācībās krietni vien atpalika no Jena. Tas viņu kaitināja, un viņš katrā izdevīgā brīdī centās pierādīt Jenām savu muskuļu pārspēku.

Par Reda attieksmi pret Jenu liecina šāds gadījums.

Reiz Jens, ložņādams pa plašo mājas apakšu, uzgāja bedri, kur varēja izslieties gandrīz visā augumā. Viņš uzreiz nolēma realizēt vienu no savien plāniem — iekārtot darbnīcu. Viņš zināja, ka tēvs viņam to neatļaus, bet, ja viņi abi ar Redu lūgs, tēvam noteikti nekas nebūs iebilstams, jo ģimenē visi atzinīgi izturējās pret Reda veselo saprātu. Kā par brīnumu, šis plāns Redu sajūsmināja, tikai viņam likās, ka viņš viens visu nokārtos labāk, un tā arī izdarīja.

Zēni ķērās pie darba. Vispirms vajadzēja bedri padziļināt — no trim pēdām[1] līdz sešām. Jens rāvās katru dienu, tiklīdz pārnāca no skolas mājās. Redam allaž atradās daudz dažādu iemeslu, kāpēc viņš nevarēja palīdzēt. Jens sajūsmināts runāja par to, ko viņi darīs, kad darbnīca būs iekārtota. Reds sapīcis visam piekrita — tāds jau bija viņa paradums. Katru dienu viņš nodeva Jenām rīkojumus, bet pats gāja prom.

Beidzot sienas bija pabeigtas, logs un durvis iztaisītas un atslēga durvīm pielikta. Jens taisni vai staroja no laimes un lepnuma par veikto darbu. Izslaucījis grīdu, viņš apsēdās uz soliņa, lai patīiksminātos par darbnīcu, bet Reds strupi teica:

•— Iesim ārā un aizslēgsim durvis!

Tas izklausījās ārkārtīgi svarīgi. Jens izgāja ārā. Reds aizslēdza durvis, iebāza atslēgu kabatā un, pagriezies pret Jenu, salti un bargi sacīja:

— No šī brīža tu savu kāju manā darbnīcā vairs nespersi. Tev tur nav ko meklēt. Tēvs to atļāva man iekārtot.

Alners bija astoņpadsmit mēnešus jaunāks par Jenu un augumā apmēram tāds pats kā Jens, bet tā arī bija visa līdzība. Lielīšanās bija viņa vājība un slinkums — viņa grēks. Viņš kvēli ilgojās kļūt' ^slavens. Viņa dzīves mērķis bija izcelties, vienalga, kā. Taču viņš neko nedarīja, lai šo mērķi sasniegtu. Uz skolu viņi devās reizē, jo tā bija noteicis tēvs, taču skolā viņi reti kad nonāca reizē. Viņiem nebija nekā kopēja. Alners nesaprata, kā Jens var sajūsmināties par indiāņiem. Tāpēc — kāds gan brīnums, ka Jens jo dienas vairāk atsvešinājās no saviem brāļiem.

4 Gramata

Reiz laikrakstā parādījās paziņojums, ka beidzot iznākusi grāmata par Kanādas putniem un tās cena ir viens dolārs.

Nekad agrāk nauda Jenām nebija likusies tik vērtīga un nepieciešama kā tagad. «Ai, kaut man būtu tikai viens dolārs!» Jens ķērās pie dažādiem gadījuma darbiem, lai nopelnītu naudu. Viņš krāja un taupīja, kā vien mācēja, līdz pēc dažiem mēnešiem vajadzīgā summa bija rokā. Tad, priekā starodams un juzdamies kā īsts bagātnieks, viņš devās uz grāmatu veikalu, lai iegādātos kāroto grāmatu.

Viņš bija sagatavojies dzirdēt, ka grāmata kļuvusi dārgāka, maksā tūkstoš dolāru un visas jau ir pārdotas. Bet tā nenotika. Pārdevējs klusēdams pagriezās, izvilka no kaudzes grāmatu un vilcinādamies jautāja:

—   Zaļos vai sarkanos vākos?

—  Zaļos, — Jens atbildēja, vēl aizvien neticēdams.

Pārdevējs ieskatījās grāmatā, nolika to uz letes un vienaldzīgā, lietišķā balsī noteica:

—   Deviņdesmit centu.

—   Deviņdesmit centu! — Jens izdvesa.

Ak, vai tad viņš varēja zināt, ka pēc kāda laika grāmatas kļūst lētākas! Viņam sešas nedēļas vajadzēja vaiga sviedros pūlēties, lai savāktu šos pēdējos desmit centus.

Jens godbijīgi lasīja grāmatu visu ceļu uz mājām. Grāmatā viņš neatrada to, /ko meklēja, bet tā neapšaubāmi bija tikai viņa paša vaina. Viņš cītīgi studēja grāmatu un ticēja, ka tā viņam atklās visus dabas brīnumus un noslēpumus. Tikai pēc pieciem gadiem Jens atskārta, ka šī grāmata bijusi visnevērtīgākā lasāmviela, kāda jebkad piedāvāta kūtrajiem ļaužu prātiņiem. Tomēr tajā bija arī šis tas noderīgs: pirmkārt, jau putnu nosaukumi un, otrkārt, kādi trīsdesmit galīgi neizdevušies putnu attēli.

V

5 Svešinieks

Ar katru gadu pavasara neprāts pārņēma Jenu aizvien spēcīgāk. Reiz kādā brīnumjaukā aprīļa dienā viņš devās uz nelielo mežiņu pāris jūdžu no pilsētas. Mežs bija nezināmu ziedu, skaņu un noslēpumu pilns. Katrs koks un krūms likās kaut ko murminām. No lielā ūdens grāvja atskanēja daudzbalsīgs «pīp-pīp-pīp», tas aicināja Jenu pienākt tuvāk un apskatīties. Bet, kolīdz viņš bija pielīdis pie grāvja un sāka to vērot un gaidīt, daudzās balsis tur pierima un atskanēja pavisam citur.

Zem izgāzta koka Jens ieraudzīja mazu ķirzaciņu, kura žigli pazuda alā. Tā šeit bija vienīgā dzīvā būtne, tāpēc Jens noturēja to par svilpēju ķirzaku. Tad viņš nogūlās zemē pie dīķa un ilgu laiku vēroja to, taču neko nevarēja saklausīt. Pēc tam slepus aizlīda pie cita dīķa, kas bija daudz trokšņaināks, bet pēkšņi arī tur visas balsis apklusa, un Jens izdzirdēja soļus. Viņš pagriezās un ieraudzīja sev pievērstu svešinieka skatienu.

Jens nosarka un, kā noziegumā pieķerts, samulsis blenza svešiniekā.

Tas bija dīvaina izskata cilvēks vidējos gados, ģērbies apvalkātās drēbēs. Saliektajos plecos viņš bija uzkāris dzelzs kārbu un rokā turēja tīkliņu garā kātā. Viņa raupjo seju, kurā jautās gan gudrība, gan bargums, ietvēra sirma bārda, bet pelēkās acis izstaroja sirsnību.

Kad svešinieks noņēma filca cepuri un ļāvās iīkamajai vēja pūsmai, Jens pamanīja, ka viņiem abiem cieto, savēlušos matu šķipsnas sakritušas pār pieri un atgādina ap vētras šaustītu klinti aplipušas jūraszāles.

— Ko tu, puisīt, meklē? — svešinieks laipni vaicāja.

•— Es neko nemeklēju, — aizvien vēl samulsis, atbildēja zēns. ■— Es tikai gribēju redzēt, kāda izskatās svilpēja ķirzaka.

Svešinieka acis iemirdzējās.

—   Pirms četrdesmit gadiem arī es gluži tāpat gulēju pie dīķa, skatījos un mēģināju ieraudzīt pavasara čiepstētāju. Nogulēju tā visu dienu un vēl daudz citu dienu un tikai pēc trim gadiem dabūju zināt, kas tas ir. Priecājos, ka tev nevajadzēs tik ilgi meklēt. Nāc, es tev parādīšu to čiepstētāju.

Viņš pagrābstīja lapas dīķa malā un drīz vien noķēra pavisam mazu, kādu collu1 garu vardīti.

—        Rau, kur ir tava svilpēja ķirzaka. Tā ir vardīte. Viņa izbāž no ūdens tikai snīpi, tāpēc tik grūti viņu pamanīt. Tiklīdz tu viņai tuvojies, viņa nogrimst dibenā. Paņem viņu uz māju līdzi, un, ja tu ar viņu labi apiesies, tad redzēsi, ka viņa piepūš rīkli tik lielu kā pati un svilpj gluži kā lokomotīve.

Jens tagad kļuva drošāks. Viņš pastāstīja par ķirzaku, ko pirmīt bija redzējis.

—   Diez vai tā bija ķirzaka. Tās es šeit nekad neesmu redzējis. Tā būs bijusi salamandra. Tā ir radnieciska vardei, kaut kas līdzīgs sauszemes kurkulim, turpretim ķirzaka ir čūska ar kājiņām.

Jena neuzticība pret svešinieku uzreiz bija zudusi. Viņš pastāstīja tam, ka iegādājies putnu grāmatu. Ai, kā svešinieks noskaitās, izdzirdis par šo murgojumu! Jens apbēra viņu ar jautājumiem un saņēma izsmeļošas atbildes. Izrādījās, ka noslēpumainais, melnais putns, kas mitinās pļavās, ir parastais touhī. Brīnišķīgais, raibais putns ar sarkano galviņu un dzeltenajiem spārniem un asti ir tas pats dzenis. Oriols nav nekas cits kā vālodze.

Aizlidoja melns taurenis, un Jens dabūja zināt, ka tas ir Kembervelas skaistulis, kas droši vien kaut kur tepat pārziemojis, ja tik agri pavasarī jau ir redzams, un radies tas no parastā, melnbrūnā kāpura.

1 Colla — 2,54 cm.

Augstu gaisā laidās liels bars meža baložu, un svešinieks Jenām pastāstīja, ka baloži ligzdo tālu dienvidos, pēc tam dodas uz ziemeļiem — uz Kanādu, lai tur salasītu gobas riekstiņus, augustā laižas uz rīsa laukiem Karolīnā un, kad Misisipī ielejā nogatavojas zīles un dižskābaržu augļi, ceļo uz turieni.

Kad viņi gāja pāri priežu uzkalnam, no zemes pacēlās divi lieli putni un, spārniem švīkstot, pazuda kokos.

—   Tie ir rubeņi. Šis pāris dzīvo kaut kur tuvumā. Viņi nāk šurp pēc palēku ogām.

Jens žigli norāva dažas ogas un pagaršoja. Tad viņš sabēra pilnas kabatas ar smaržīgajām ogām un iedams ēda. Pēkšņi viņi izdzirdēja it kā bungu rīboņu.

—   Kas tur ir? — zēns iesaucās, allaž būdams modrs.

Svešinieks ieklausījās un tad atbildēja:

—  Tur rubina rubeņi. Tie paši putni, kurus tu pirmīt redzēji.

Šis pavasara rīts uz visiem laikiem iespiedās Jena atmiņā.

Un visspilgtāk viņš atcerējās nevis noskrandušo, laipno svešinieku, nevis putnus un augus, bet gan palēku smaržu.

Smarža iedarbojas uz atmiņu daudz spēcīgāk nekā jebkādas citas sajūtas. Indiāņiem tas ir labi zināms, tāpēc daudzi no viņiem, lai atsauktu atmiņā vislaimīgākos savas dzīves mirkļus, uzglabā riekšavu priežu skuju, bizamžurkas gabaliņu vai egļu sveķu pikuci.

Bija pienākusi pēcpusdiena, kad svešinieks bei*dzot pateica, ka viņam laiks doties projām.

—   Paliec vesels, puisīt! Cerams, ka mēs atkal tiksimies. — Viņš pastiepa zēnam roku. Jens sirsnīgi to paspieda, taču, kautrības mākts, neiedrošinājās pavaicāt, kā svešinieku sauc un kur viņš dzīvo.

Kad Jens aptvēra savu kļūdu, bija jau par vēlu. Lai cik daudz viņš pēc tam klaiņāja pa šiem mežiem cerībā atkal satikt svešinieku, tomēr tam nekad nebija lemts piepildīties.

Glenjena

Ai, kādu dziesmu togad dziedāja meža zosis! Sī taures skaņām līdzīgā dziesma iespiedās Jena sirdī, aizkustinādama slēptākās dvēseles stīgas, un tās atbildēdamas vibrēja līdzi. Tā bija dziesma par mājokli un mieru, par satraucošiem varoņdarbiem un medībām tālās zemēs, par badu un neciešamām slāpēm. Dziesma par milzīgiem, tumšiem purviem, zemām, sārtām debesīm un par sauli, kas mūžam nenoriet.

Ai, kādu dziesmu togad dziedāja meža zosis! Bet vai tā bija agrāk nedzirdēta dziesma? Nē, tā bija vecum vecā dziesma, tikai likās, ka Jens to dzird pirmoreiz. Viņš centās saprast tās jēgu. Viņš klīda, ci,k bieži vien varēja, pa neietmītām takām aizvien uz ziemeļiem un ziemeļiem gar upi uz augšu, izvēlēdamies visnomaļākās vietas. Upe nogriezās uz austrumiem, bet neliela straumīte ietecēja tajā no ziemeļiem, un Jens devās pa to uz augšu cauri mežu biezokņiem un šaurām aizām, līdz nokļuva ielejā ar pirmatnīgiem kokiem. Milzīgo hemlokegļu, priežu, bērzu un gobu pavēnī tecēja dzidrs strauts. Klajākās vietās vijās vīnstīgas, ziedēja visretākie savvaļas ziedi, kokos čakstināja rudas vāverītes. Dūņainajā strauta krastā bija iemītas jenotu, ūdeļu un citu nezināmu četrkājainu pēdas. Šī vieta šķita tāla, vieintulīga un cilvēku neskarta, un Jens sev iestāstīja, ka noteikti ir pirmais cilvēks, kas šeit ieradies, un viņam, kā jau atklājējam, ir tiesības šo vietu nosaukt savā vārdā — par Glenjenu1 .

Šis zemes stūrītis tagad ieņēma viņa dzīvē galveno vietu. Ik mīļu brītiņti viņš devās uz turieni, taču par savu atklājumu neuzdrīkstējās nevienam neko bilst. Viņš ilgojās pēc cilvēka, kam varētu uzticēties, viņš alka satikt svešinieku un parādīt tam ieleju un tomēr baidījās, ka viņa noslēpums varētu kļūt zināms. Viņam piederēja šī mazā pasaulīte, uz kurieni meža zosis bija viņu atvedušas,

tāpat kā uz Jauno pasauli reiz kaijas bija aizvedušas Kolumbu. Kad pilsētā tika izcirsts milzums skaistu gobu un celtniecības nolūkos pārdots viņu lauks, viņš lēja asaras. Bet šeit viņš guva mierinājumu savās bēdās, jo šī ieleja bija vienīgā vieta, kur varenie koki mūžam augs un sliesies un jenoti, ūdeles un paipalas dzīvos un nekad neiznīks.

Viņš mēdza lūkoties cauri kuplajām hemlokegļu galotnēm un biezi saaugušajām riekstkoku lapotnēm vai arī sēdēt pie dzidrā strauta un, vērojot šaudīgos saules atspulgus, teikt sev: «Tas viss pieder man, tikai man.»

VII

Būda

Jena rīcībā bija visnožēlojamākie darba rīki. Vecs, gluds asmens, kas ar naglām bija piesists pie kāta, aizstāja viņam gan cirvi, gan lāpstu. Tomēr viņš nolēma ķerties pie būdas celšanas. Viņš izvēlējās vismierīgāko vietu avota malā, ko no visām pusēm ieskāva biezi salapojuši krūmi. Jens ne vienu reizi vien vēlējās, kaut viņam būtu bijušas Reda spēcīgās rokas un pamatīgi darba rīki, taču notikums ar darbnīcu bija Jenām laba mācība, ka uz brāli paļauties nevar.

Jens sāka rakt bedri ar paštaisīto lāpstu. Cietā māla augsne apgrūtināja darbu, tomēr divās brīvajās dienās, sūri grūti strādājot, viņš izraka septiņas pēdas platu un apmēram četras pēdas dziļu bedri.

Šeit viņš bija iecerējis uzcelt būdu. Vajadzēja' sagādāt septiņas vai astoņas pēdas garus kādus trīsdesmit kritušus kokus, bet kā lai tos sacērt un apstrādā ar šo nožēlojamo cirvi? Tomēr citu viņš nemeklēja. Viņu mierināja doma, ka arī indiāņiem darba rīki nav labāki. Viņš stiepa uz būdas vietu jebkuru kaut cik derīgu materiālu. Citi zēni vispirms

būtu savākuši kokus un tikai tad sākuši celt būdu, bet Jens dega nepacietībā ātrāk ieraudzīt būdas sienas saslietas. Būda iznāca kādas trīs pēdas augsta, taču atrast tajā kaut divus vienāda garuma kokus nebija iespējams — daži bija pārāk gari, vairums līku un citi jau sākuši trupēt, bet tos viņš varēja vieglāk nocirst. Tuvumā vairs nebija neviena krituša koka, un viņam vajadzēja meklēt tos citur. Viņš atcerējās, ka pusjūdzi no mājām redzējis duci ciedru koku, kas bija kādreiz sazāģēti, bet tad atzīti par nederīgiem. Viņš pacietīgi nostrādāja vairākas sestdienas, kamēr pārvilka visus baļķus pie būdas. Lai pabeigtu to, bija nepieciešami vēl divpadsmit baļķi, no kuriem trīs bija vajadzīgi spārēm. Tos viņš pārlika būdai pāri vienādā atstatumā citu no cita un virsū uzmeta sīkus žagarus un zarus. Tad visu nosedza ar gobas mizu, pāri pārklāja māla kārtu un piemīdīja ar kājām, lai arī malas būtu līdzenas. Pēdīgi viņš uzmeta virsū lapas, lai jumts neizdalītos no apkārtējā zaļuma.

Un tā pēc vairāku nedēļu ilgiem pūliņiem meža mājoklis bija gatavs.

VIII

Iepazīšanās ar meža dzīvi

Jens pilnīgi nodevās būdas celšanai un nemanīja, kas notiek viņam apkārt.

Viņš ar sirdi un dvēseli bija pieķēries šim zemes stūrītim un ilgojās pārvākties uz dzīvi šeit vai vismaz pārlaist vienu nakti. Viņš pierādīs cilvēkiem, ka var dzīvot, neftocērtot kokus, nepiesārņojot upes un nenogalinot meža iemītniekus.

Lai piepildītu savus nodomus, Jens nolēma daudz mācīties, jo grāmatās viņš atradīs to, kas viņam vajadzīgs.

Jens pagatavoja sev loku un bultas. Lai gan tie nekam nederēja, viņš tomēr jutās kā īsts indiānis.

Viņš uztaisīja vairākas bultas ar dzelzs uzgaļiem, ko izvīlēja no dzelzs stīpām mājās malkas šķūnītī. Bultas izskatījās briesmonīgas, tāpēc Jens

nosauca tās par kara bultām. Trāpījis ar tādu kokā, viņš nopriecājās, it kā būtu caururbis kāda iedomāta pretinieka krūtis.

Jens atrada gabalu aitādas un iztaisīja, pāri gauži bēdīga izskata mokasīnu. Veco ģelzi, ko lietoja ķitēšanai, viņš uztrina, un tas kļuva par skalpējamo nazi. No ādas gabaliņiem, kas bija palikuši pāri, taisot mokasīnus, viņš pašuva nazim maksti. Ūdenskrāsas un iešķeltā nūjā iesprausta spoguļa lauska bija nepieciešami, lai izkrāšļotos kā indiānis.

Viņš stiepa uz būdu visu, kas vien viņam likās neparasts, — izliektus zarus, spalvas, kaulus, piepes, gliemežvākus, vecu govs ragu — un diez vai pats zināja, kāpēc tā dara. No gliemežvākiem viņš pagatavoja indiāņu kakla rotu. Stundām ilgi viņš gulēja saulē, pavērsis seju pret karstajiem stariem, un -priecājās, izdzirdis nievīgas piezīmes par savu tumšo sejas krāsu. Jens centās darīt visu tā kā indiānis: ejot viņš lika 'purngalus uz iekšu, lauza zariņus, lai iezīmētu taku, noteica laiku pēc saules, pārsteigumu izpauda vienzilbīgiem izsaucieniem.

No bērza tāsīm Jens pagatavoja traukus, malas sadiedza ar tievām saknītēm, trauka dibenā ielika no koka izdrāztu apaļu ripu un spraugas aizzieda ar priežu sveķiem, lai ārā netecētu ūdens.

Kādudien uz atkritumu kaudzes mājas pagalmā Jens ieraudzīja savādu putnu. Viņš uzzīmēja to, kamēr tas mierīgi kaut ko knābāja. Putns bija pelnu pelēkā krāsā, ar zeltainiem punktiņiem uz galvas un ķermeņa un baltām švīkām uz spārniem. Ne grāmatā par Kanādas putniem, ne ari citās viņš nevarēja atrast šā putna nosaukumu. Tikai pēc daudziem gadiem viņš dabūja zināt, ka tas bijis dižknābja mazulis.

Jenām patika zīmēt putnus. Viņš sīki izpētīja viņu kājas, knābi, spārnus, katru spalviņu un tikai tad ķērās pie zīmēšanas. Sākumā zēnu pārņēma

šaubas, vai tikai tā ir indiāņa cienīga nodarbošanās, bet tad viņš atcerējās, ka indiāņi taču ar zīmējumiem izrotā vairogus, tipi un savus vigvamus. Un zīmējumā viņš patiesi vislabāk varēja izteikt savus vērojumus.

IX

Pēdas

Reiz mitrajās smiltīs strauta malā Jens pamanīja savādas pēdas. Viņš nopētīja tās pamatīgi un vienu no tām uzzīmēja dabiskajā lielumā. Jenām likās — tās ir jenota pēdas. Viņš parādīja zīmējumu zirgkopim un bikli vaicāja:

—   Vai tā ir jenota pēda?

—   Kā lai es to zinu, — atcirta zirgkopis, bet svešinieks, kas stāvēja blakus, sacīja zēnam:

—   Parādi man! Vai pēda ir dabiskajā lielumā?

—   Jā, ser.

—   Nu kā tad, tā ir jenota pēda. Apskati visus lielos kokus tajā vietā, kur tu redzēji pēdas. Ja ieraudzīsi kādā kokā dobumu un uz mizas tam apkārt jenota spalvas, tad zini, ka tur mitinās j ēnots.

Jens izmantoja pirmo izdevīgo gadījumu un devās uz mežu. Tur viņš atrada varenu liepu, pie kuras mizas bija pieķēries kušķis pelēku spalvu.

Kā lai pārliecinās, ka tās tiešām ir jenota spalvas? Zēns atcerējās kādu draugu, kuram bija jenotādu kamanu sega. Dažas spalviņas no šīs segas tika salīdzinātas ar atrastajām spalvām, un vairs nebija nekādu šaubu, ķa Jens uzgājis jenota spalvas.

Kādu dienu viņš ievēroja atvērtam lietussargam līdzīgu augu. Viņš izraka to ar visu sakni un tās galā ieraudzīja iegarenu, baltu sīpolu. Viņš nokoda gabaliņu. Tas garšoja pēc gurķa. Skolas botānikas grāmatas augu rādītājā Jens atrada nosaukumu «indiāņu gurķis», kura apraksts atbilda izraktā sīpola izskatam.

Kādu citu reizi viņš sakošļāja nezināma auga lapas, jo bija dzirdējis, ka tā rīkojas indiāņi. Drīz

vien viņam uznāca briesmīgas vēdergraizes. Mocīdamies neciešamās sāpēs, viņš aizdrāzās uz mājām. Māte iedeva viņam padzerties sinepju ūdeni, līdz viņš sāka vemt, un tad iecirta viņam kārtīgu pliķi.

X

Bidijas gudrības

Jena mājās no Sengeras ieradās jauna kalpone — vārdā Bidija. Viņas vecāmāte bija laba ārstniecības augu pazinēja. Kādudien, kad visa ģimene apskatīja kapsētu, viņa birztalā saplūca dažādas lapas un zālītes un pastāstīja, kā tās katru sauc un pret kādām kaitēm tās jālieto.

— Lauru lapu uzlējumu dzer pret ādas slimībām. Sētložņu tēju pret saaukstēšanos. No hetnlokegļu mizas iegūst sārtu krāsu, no riekstkoka mizas — zaļganu.

Jens visu to klausījās, elpu aizturējis, un kā lielāko dārgumu uzglabāja savā atmiņā.

XI

Lūzums

Kādā sestdienā, saskaldījis kā parasti malku, Jens devās uz savu iemīļoto vietu. Piegājis tuvāk, viņš izdzirdēja, ka viņa būdā skan skaļas, rešņas balsis. Durvis bija līdz galam vaļā. Iekšā trīs klaidoņi spēlēja kārtis un dzēra no pudeles. Zemē samīdīta gulēja gliemežvāku kakla rota. Ārā gruzdošajā ugunskurā rēgojās loka un bultu apdeguļi.

Jens iebēga dziļāk mežā un, no bēdām un dusmām elsodams, nokrita zemē — ja varējis, viņš būtu klaidoņus nogalējis. Kad pēc kādām divām stundām viņš trīcēdams un drebēdams atgriezās pie būdas, viņš ieraudzīja to apgānītu un izpostītu.

Tas notika vasaras beigās. Drīz vien uznāca rudens ar īsām dienām un saltiem vējiem. Jenām

vairs neradās izdevība aiziet uz savu ieleju, pat ja viņš būtu to loti vēlējies. Viņš centīgi mācījās un aizrautīgi lasīja grāmatas.

Jo dienas viņš kļuva vājāks un bālāks, līdz īsi pirms Ziemsvētkiem smagi saslima.

XII lūsis

Ziema gāja uz beigām, un Jena veselība pamazām uzlabojās.

Martā viņš jau bija krietni vien atspirdzis. Tagad viņš varēja doties tālākās pastaigās un reiz brīnum skaistā dienā, paņēmis līdzi brāļa suni, izgāja no mājas. Gaiss bija spirgts un spēcinošs, un Jens, pašam nemanot, necerēti sparīgi aizsoļoja uz tālo Glenjenu.

Sniegā zēns pamanīja lielas, neparastas pēdas. Tās likās līdzīgas lāča pēdām, taču nepavisam nebija iegrimušas sniegā.

Suns nemierīgi paošņāja pēdas, bet neizrādīja nekādu vēlēšanos iet tālāk. Jens tomēr sekoja pa pēdām, pagāja garām savai izpostītajai būdai, kuru ieraugot sirds sāpēs iesmeldzās, pa baļķi šķērsoja strautu un nu bija pārliecināts, ka ticis uz kāda liela lūša pēdām. Lai gan brāļa suns Grips prata skaļi riet, tomēr patiesībā bija bailīgs un tagad, pēdas ošņādams, vilkās Jenām aiz muguras.

Zēns pacēla pamatīgu bozi un devās atkal uz priekšu. Viņi bija nokļuvuši biezā hemlokegļu audzē, kad izdzirda it kā kaķa ņaudēšanu: jaujau-jau!

Jens apstājās. Grips smilkstēdams un drebēdams spiedās klāt. Ņaudēšana kļuva aizvien skaļāka, līdz bija jau sadzirdama pavisam tuvu, un tad klajumā parādījās zvērs. Suns metās apkārt un, cik jaudas, lēkšoja uz māju pusi, atstādams Jenu likteņa varā. Nebija vairs nekādu šaubu, ka tas ir lūsis. Jens saprata, ka ir neapbruņots un pēc slimības aizvien vēl vārgs, tāpēc pagriezās un devās sunim nopakaļus.

Jens nolēma pastāstīt Redam par ieleju. Brālim bija bise, tāpēc viņš vaicāja tam:

—   Red, vai tu gribētu labi daudz nomedīt?

—   Kā nu ne!

—       Nepilnas desmit jūdzes no šejienes es zinu kādu vietu, kur dzīvo simtiem visādu meža zvēru.

—   Nekā tu nezini!

—       Zinu gan. Es tev visu izstāstīšu, bet tev jāapsola, ka neteiksi nevienam ne pušplēsta vārda.

—   Pūt vaļā!

—       Es nupat tur redzēju lūsi, un, ja tu nāktu līdzi ar bisi, mēs viņu dabūtu rokā.

Jens pastāstīja, kas bija noticis. Brāļi nosprieda doties uz turieni nākamo sestdien. Sākumā Jens ilgi vadāja brāli pa dažādiem aplinku ceļiem. Kad viņi beidzot tuvojās ielejai, no krūmājiem iznāca kāds cilvēks. Plecos tas bija uzvēlis lūsi.

Zēni apbēra svešinieku ar jautājumiem. Tas pastāstīja, ka nošāvis lūsi iepriekšējā dienā. Dzīvnieks jau vairāk nekā nedēļu ložņājis pa mežu. Droši vien atklīdis šurp no ziemeļiem.

Tas bija pamatīgs zvērs. Tumšās švīkas uz galvas un plaši atplestās dzeltenīgās acis vērta viņu līdzīgu tīģerim.

Mežā nekas .netika piedzīvots, tomēr šis notikums dziļi ietekmēja Jenu un pierādīja, ka viņš prot noteikt dzīvniekus, kurus nekad nav redzējis un zina tikai no nepilnīgiem aprakstiem grāmatās.

OTRĀ DAĻA SENGERA

ī

Jaunā māja

Vājais, garkājainais Jens, kuram bija apritējis četrpadsmitais gads, strauji stiepās garumā. Tāpēc ārsts ieteica vecākiem:

—  Aizsūtiet viņu uz kādu fermu, lai viņš gadiņu tur padzīvo.

Tika norunāts, ka Jens par vēdera tiesu strādās Viljama Rāftena fermā Sengerā.

Misters un misis Rāfteni sagaidīja Jenu stacijā. Viņi paēda vakariņas tavernā un brauca uz mājām. Tur Jens tika ievests plašā ēdamistabā, kas reizē bija gan dzīvojamā istaba, gan virtuve. Aiz krāsns aizslēpies stāvēja garš, lempīgs zēns sarkaniem matiem, šaurām, tumšām, šķībām acīm un visdrūmāko no drūmākajām izteiksmēm sejā.

Misis Rāftena sacīja:

—   Sem, nāc sasveicinies ar Jenu!

Sems bailīgi panāca uz priekšu, gļēvi sniedza roku un, gari novilcis «Labadie-ien!», atkal aizstājās aiz krāsns un paslepen blenza Jenā. Misters un misis Rāfteni ķērās pie dažādiem darbiem, bet Jens, skumju mākts, palika viens. Sākumā viņam bija grūti pierast pie domas, ka būs jāpamet skola un jābrauc uz fermu, tomēr viņš bez ierunām pakļāvās tēva pavēlei, bet vēlāk jau gaidīja brīdi, kad varēs doties no Bonertonas uz laukiem. Galu galā — tas bija tikai uz vienu gadu, un dzīve laukos solījās būt līksma. Pavadīt dienas svaigā gaisā mežos un pļavās — tā tiešām bija laime! Bet tagad, atbraucis uz laukiem, viņš juta, ka vientulība apņem viņu no visām pusēm. Šķita, ka tumšs bezcerības mākulis uz mūžiem pārklājies pār visu pasauli. Kad istabā ienāca misis Rāftena, Jens kodīja lūpas un mirkšķināja acis, lai apturētu asaras. Viņa uzreiz noprata, ka ar zēnu nav kas kārtībā.

— Viņš skumst pēc mājām, — viņa sacīja vīram. — Gan jau rīt pāries.

Viņa paņēma Jenu aiz rokas un uzveda augšstāvā, kur viņam bija klāta gulta.

Pēc divdesmit minūtēm misis Rāftena ienāca apskatīties, vai viņš ir nomierinājies. Viņa sabāzīja segu visapkārt un, noliekusies, lai noskūpstītu zēnu un novēlētu viņam labu nakti, juta, ka seja viņam no asarām ir mikla. Viņa apskāva zēnu, vairākas reizes noskūpstīja un, sacīdama: «Nekas, rīt tu jutīsies pavisam labi!» — visgudri atstāja viņu vienu.

No kurienes šīs skumjas un bēdas bija radušās un kur tās palika — Jens pats nezināja. Nākamajā rītā jaunā pasaule paņēma viņu savā varā.

Viljamam Rāftenam piederēja daudz fermu, un tās visas viņš turēja priekšzīmīgā kārtībā. Viņš bija nosvērts, gudrs, apķērīgs cilvēks, un kaimiņi necieta, ka viņš jo dienas kļuva bagātāks. Viņš pats saviem spēkiem bija izsities dzīvē uz augšu, un neskaitāmie smagie triecieni viņu bija nocietinājuši, bet tikai daži cilvēki, kas viņu pazina vistuvāk, zināja, ka viņš ir īsts īrs, kura krūtīs pukst laba sirds. Pat mājās pret ļaudīm viņš izturējās nelaipni un valdonīgi, un nevarēja būt ne runas par viņa pavēļu nepildīšanu.

Viņš tik tikko prata lasīt, jo gandrīz nemaz nebija gājis skolā, toties nolēma nežēlot naudu bērnu izglītībai, kas, viņaprāt, nozīmēja tekoši lasīt.

Viņš necieta, ja kāds izturējās slikti pret dzīvniekiem.

«Cilvēks var kliegt, ja viņam dara pāri, bet nabaga mēmais lopiņš nekādi nespēj sevi aizstāvēt,» viņš parasti sacīja. Apkaimē viņš bija vienīgais fermeris, kas nepārdeva un nenošāva vecu zirgu. «Nabaga kustonis sūri grūti strādājis un nopelnījis, ka viņu baro līdz mūža beigām.» Tāpēc arī Dunkans, Džerijs un citi zirgi tika aizlaisti pensijā un sava mūža nogali, kas dažreiz ilga vai desmit gadu, pavadīja vaļodamies.

Misis Rāftena bija jauka sieviete un lieliska saimniece, kas mīlēja māju un ģimeni.

Rāfteniem piedzima daudz bērnu, bet dzīvi bija palikuši tikai divi — piecpadsmitgadīgais Sems un trīsgadīgā Minija.

Jena pienākumi tika uzreiz noteikti. Viņa gādībā bija nodoti mājputni un daļa cūku un govju. Viņš palīdzēja arī Semam mājas solī.

Darba bija daudz, bet gandrīz vai katru dienu atlika arī brīvs laiks, kad Jens varēja darīt, ko sirds kāroja.

II

Sems

Sems Rāftens runāja lēni, gari stiepdams vārdus, un tāpēc radās maldīgs iespaids, ka viņš ir pamuļķis. Bet patiesībā bija pavisam citādi. Pēc tam kad misters Rāftens bija izrādījis Jenām māju, īsto iepazīstināšanu ar visu uzsāka Sems.

—   Sitā ir viesu istaba, — viņš sacīja, atslēdzis telpu, kas atgādināja tumšu virszemes pagrabu, un taustoties devās pie aizklātā loga.

Gaiss istabā bija sasmacis, jo uzkopa to vienreiz nedēļā un vēra vaļā tikai svētdienās. Istabā zēni atrada kaut ko tādu, kas viņus uzreiz tuvināja. Tā bija putnu olu kolekcija. Olas bija saliktas uz klijām vecā kaklasaišu kastē ar stikla vāku. Nevienai no olām nebija klāt pielikta etiķete. īsts kolekcionārs ne 'skatienu nebūtu tām uzmetis.

—   Vai tev patīk tādas lietas? — pēkšņi ieinteresēts, Jens sirsnīgi vaicāja.

—   Kā tad, — Sems atbildēja. — Es būtu savācis divreiz vairāk, bet tētiņš saka: tā nevajagot darīt; lai putni labāk dzīvojot fermā.

—   Vai tu zini, kā tos visus sauc?

—   Kā nu ne! Par katru putnu, kas lido, es zinu visu vai gandrīz visu, — novilka Sems.

—       Kaut es arī zinātu! Vai es drīkstu aizvest kādas olas uz mājām?

—        Nē, tētiņš teica — ja es vairs nenesīšu olas mājās, viņš man iedošot bisi, ar ko pašaudīt trušus.

—   Ko? Vai te ir truši?

—   Kā tad. Pagājušo ziemu es noķēru trīs.

—   Bet tagad? — Jens vīlies jautāja.

—       Tagad tos nebūs tik viegli sadzīt rokā, bet mēs varam mēģināt. Kādudien, kad viss būs padarīts, es palūgšu tētiņam bisi.

«Kad viss būs padarīts,» — tā Rāfteni parasti teica, kad kaut kas tika atlikts uz nenoteiktu laiku.

Sems atvēra bufetes apakšējās durtiņas un izņēma dažus bultu krama uzgaļus, kas bija uzieti, arot zemi; pirmajās dienās Sengerā noķertā bebra zobus un pavisam nemākulīgi izbāztu pūci. Ieraugot šīs vērtīgās lietas, sajūsmas pārņemtais Jens spēja tikai izdvest:

—   Ak mūžs!

—       Sems jutās iepriecināts, redzot, ka ģimenes dārgumi atstājuši uz Jenu tādu iespaidu, un paskaidroja:

—       Tētiņš nošāva pūci, kad tā tupēja uz šķūņa jumta, un strādnieks pūci izbāza.

Zēni tagad labi sapratās. Cauru dienu strādādami kopā, viņi viens otram uzticēja savus noslēpumus. Pēc vakariņām Sems sacīja Jenām:

—        Es tev kaut ko parādīšu, bet tev jāapsola, ka tu nevienam neko neteiksi, — dievgoda vārds?

Jens, protams, apsolīja, piebilzdams:

—   Dievgoda vārds!

—   Iesim uz šķūni! — Sems sacīja.

Pusceļā viņš atcerējās:

—       Man jāiet atpakaļ, es aizmirsu kaut ko paņemt. Ej uz dārzu, tur satiksimies.

Kad viņi satikās zem lielās ābeles, Sems, piemiedzis vienu aci, pačukstēja Jenām:

—   Nāc man līdzi!

Viņš aizveda Jenu uz dārza otru galu; tur no baļķiem uzceltā namiņā viņi bija dzīvojuši, kamēr nebija uzbūvēta ķieģeļu ēka. Tagad namiņā tika uzglabāti darba rīki. Pa kāpnēm viņi uzlīda bēniņos. Tur, pašā viņā galā, Jenām atkal vajadzēja

nodievoties, ka nevienam neko neizpaudīs. Sems parakņājās vecā kastē un izvilka ārā loku, bultas, sarūsējušas dzelzs lamatas, vecu kaujamo dunci, makšķerāķus, kramu un šķiļamo tēraudu, pilnu sērkociņu kastīti un gabalu netīra speķa, ko viņš nosauca par žāvētu gaļu.

—   Redzi, — Sems paskaidroja, — man vienmēr gribējies būt par mednieku, bet tētiņš domā, ka man jākļūst par zobārstu. Tētiņš saka — ar medībām daudz nenopelnīsi, bet es tik un tā gribu būt mednieks. Reiz tētiņš noslānīja mani un Badu. (Bads ir mans brālis, viņš pirms gada nomira.) Noslānīja mūs pamatīgi, jo mēs nebarojām cūkas. Bads gatavojās mukt prom, un es sākumā gribēju doties viņam līdzi pie indiāņiem. Viņš grasījās nozagt tētiņa bisi, bet es neļāvu. Mēs abi bijām galīgi dulli, bet tad es nomierinājos un sacīju viņam: «Paies kāds mēnesis, kamēr mēs tiksim līdz Rietumiem, bet indiāņiem vajadzīgi vienīgi mūsu skalpi; tētiņš nemaz tik ļauns nav, mēs taču cūkas no tiesas mērdējām badā, un viena pat nobeidzās.» Galu galā mēs dabūjām to, ko bijām pelnījuši. Mukšana no mājām blēņas vien bija, lai gan man briesmīgi gribējās būt par mednieku.

Tad pienāca Jena reize izkratīt savu sirdi. Viņš pastāstīja par būdu mežā, 'par to, kā bija pūlējies, kamēr uzcēlis to, un kā viņam tā patikusi.

—   Uzcelsim būdu mežā pie upes; tavs tēvs taču nedusmosies, vai ne? — Jens jautāja.

—   Nē, ja tikai visi darbi tiek padarīti.

III

Vi gvams

Jau otrā dienā vajadzēja ķerties pie būvēšanas. Tiklīdz fermā viss bija padarīts, zēni devās uz mežu izmeklēt vietu.

Strauts jeb upe, kā viņi teica, tecēja cauri pļavai, tad ielocījās skrajā mežā un tālāk aiztecēja caur ciedriem apaugušu purvu. Tam cauri nevijās neviena taciņa, bet Sems zināja teikt, ka gabalu tālāk paceļas jauks uzkalns. Pa purvu bija jānoiet kādi simt jardi[2], un tad kļuva redzams uzkalns, kas bija kā radīts apmetnei — augsts, sauss, ar upīti, kura aizlokās garām, un ciedriem apaugušu purvu visapkārt. Jens bija sajūsmināts. Sems paņēma cirvi un jau dzīrās ķerties pie darba, bet Jens, kas visu rītu par to vien bija domājis, tagad sacīja:

—   Sem, baltie mednieki neko nav vērti, būsim labāk indiāņi!

—   Tu maldies, — Sems bilda. — Tētiņš saka — nav nekā tāda, ko baltais cilvēks nevarētu izdarīt labāk par indiāni.

—   Ai, ko tu runā! — Jens iekaisa. — Vai tad baltais mednieks var izsekot mokasīnu pēdas uz cietas granīta klints? Vai tad baltais mednieks spēj vienīgi ar nazi iztaisīt visu, kas viņam vajadzīgs? Vai baltais mednieks prot medīt ar loku un bultām un ķert medījumu cilpā? Un nekad nav dzirdēts, ka baltais cilvēks prastu no bērza izdobt vienkoci. — Tad mierīgākā balsī viņš turpināja: •— Mēs taču gribam kļūt par visveiklākajiem medniekiem, lai varētu doties uz Rietumiem. Tāpēc būsim labāk indiāņi un darīsim visu tā kā indiāņi!

Galu galā Semam šis priekšlikums iepatikās, un viņš piekrita kādu brīdi būt par indiāni.

—   Indiāņu mājokļi ir tipi nevis būdas. Kāpēc mēs nevarētu tādu uzbūvēt? — Jens nerimās.

—   Tas patiesi būtu jauki! — iesaucās Sems, kas ne vienu reizi vien bija redzējis tipi attēlos. — Bet no kā mēs to celsim?

—   Indiāņi, kas dzīvo līdzenumos, saslien tipi no zvērādām, bet indiāņi, kas dzīvo mežos, — no bērza tāsīm, — Jens zinoši paskaidroja.

—   Varu derēt, ka no šajā mežā nomedītajām zvērādām vai atrastajām bērza tāsīm labi ja iznāks tipi burundukam.

—  Var būvēt arī no gobas mizas.

—   Tas jau ir pavisam vienkārši, — atteica Sems, — pagājušo ziemu mēs nocirtām krietni daudz gobu, un tagad no tām varēs viegli noplēst mizu. Tikai papriekš viss jāizplāno.

Jens droši vien būtu savācis vajadzīgos-materiālus un plānojis pēc tam, bet Sems bija mācījies visu darīt pēc noteiktas kārtības.

Uz gluda gobas bluķa Jens pēc atmiņas uzzīmēja indiāņu tipi.

—   Liekas, tipi izskatās tā: uz augšu saslietas kārtis, viens caurums — 'kur aizplūst dūmiem, otrs — pa kuru ieiet iekšā un iziet ārā.

—   Man domāt, tu nekad tipi neesi redzējis, — Sems attrauca, — bet pamēģināt mēs varam. Cik lielam tam jābūt?

Tika nolemts uzcelt astoņas pēdas ' augstu un astoņas pēdas platu tipi. Sems dažās minūtēs nocirta četras kārtis, un Jens aiznesa tās uz izvēlēto vietu gar upi uz augšu.

—   Ar ko mēs tās sasiesim? — Jens jautāja.

—   Vai tu domā — ar virvi?

—  Mums viss jādabū mežā, ar īstu virvi nedrīkst siet.

—   Kad tētiņš taisīja žogu dārzam apkārt, viņš sastiprināja kārtis augšpusē ar vītola klūgām.

Jau pēc dažām minūtēm zēni rāvās vaiga sviedros, lai ar glumajām, stingrajām vītola klūgām sasietu kopā četras kārtis. Tās bija cieši jāsastiprina, citādi slīdēja ārā un sakrita zemē ikreiz, kad tika uzslietas augšā. Pēdīgi jau zēniem likās, ka vajadzēs novīt siena grīstīti, kad pēkšņi viņi izdzirdēja krekšķināšanu un pagriezušies ieraudzīja Viljamu Rāftenu, kas stāvēja, rokas aiz muguras aizlicis, it kā jau stundām ilgi būtu viņus vērojis.

Zēni no visas tiesas izbijās. Rāftenam bija paradums ierasties tur, kur kaut kas tika pasākts, un, ja viņam šis pasākums nebija pa prātam, viņš izteica dzēlīgas piezīrļies. Zēni nepacietīgi gaidīja, kā Rāftens izturēsies pret viņu nodomu. Tā kā viņi rosījās te no darba brīvajā laikā, Rāftens viņus pētoši noskatīja un lēni iesāka:

—   Zēni!

(Semam kā akmens novēlās no sirds; ja tēvs patiesi bijis nikns, viņš būtu sacījis: «Zeņķi!»)

—   Kāpēc jūs veltīgi nositat laiku, siedami kārtis kopā ar vītola klūgām? Kāpēc nepaņemat auklu no šķūņa?

Zēni atviegloti uzelpoja, tomēr šī draudzīgā izturēšanās mājās varēja izvērsties par pamatīgu brāzienu. Sems nebilda ne vārda. Tādēļ pēc brīža ierunājās Jens:

—     Mēs drīkstam lietot tikai to, ko var dabūt mežā.

—   Un kas jums neļauj?

—   Noteikumi.

—   Ak tā, — Viljams uzjautrināts noteica.

—  Skaidrs.

Pametis skatienu uz visām pusēm, viņš piegāja pie pazemiem krūmiem.

—   Jen, vai tu zini, kas šitie ir?

—   Nē, ser.

—     Redzēsim, vai tev pietiks spēka nolauzt kādu zariņu.

Pats zariņš bija diezgan trausls, bet plānā, gludā, lokanā miza bija tik izturīga kā āda, un pat šauru mizas strēmelīti nekādi nebija iespējams pārraut pušu.

—     Tas ir ādaskoks, — Rāftens sacīja. — To izmantoja indiāņi un agrākajos laikos izmantojām arī mēs.

Tad Rāftens devās prom, piebilzdams:

—   Pēc pusotras stundas jābaro cūkas.

—     Redzi nu, ja darbs ir padarīts, tētiņš nemaz nedusmojas, — noteica Sems aizbildnieciskā balsī.

—   Kā gan man pašam neienāca prātā šis ādaskoks! Ne vienu reizi vien esmu dzirdējis, ka vecos laikos, kad virves bijušas retums, saiņus sējuši ar šitiem zariem un indiāņi sasaistījuši ar tiem savus gūstekņus.

Ar dažām mizas sloksnēm zēni sastiprināja kopā kārtīm augšgalus, bet apakšgalus izplestus atslēja pret zemi, tā izveidodami tipi jeb, pareizāk sakot, vigvama balstus, jo viņi bija nodomājuši celt to no koka mizas.

Apspriedušies viņi sadabūja garu, lokanu vītola rīksti — četru pēdu augstumā no zemes aplieca kā stīpu apkārt kārtīm un ar mizas strēmelēm piesēja pie tām. Tad viņi nocirta četras īsākas kārtis, piesēja tās pie stīpas un galus iedzina zemē; tagad viņiem vajadzēja saslietni noklāt ar mizas sloksnēm. Zēni aizgāja pie nozāģētajām gobām,

un Sems atkal parādīja, cik prasmīgi prot rīkoties ar cirvi. Viņš pārcirta mizu visgarām pušu un ar cirvja un koka ķīļu palīdzību atlauza astoņas pēdas garu un četras pēdas platu sloksni. No trim gobām viņi ieguva krietni daudz mizas.

Sems ierosināja pienaglot mizu pie kārtīm, bet Jens sašutis iesaucās:

—   Nevienam indiānim nav bijušas naglas!

—   Bet kas tad viņiem bija? — vaicāja Sems.

—  Viņi sastiprināja ar siksnām un… un… varbūt koka tapām.

—   Bet mūsu kārtis ir no cieta koka, — lietišķi iebilda Sems. — Var iedzīt ozola tapas priedē, taču nevar iedzīt tās cietā kokā, ja nav iepriekš izurbti caurumi. Varbūt man labāk atnest urbi.

—   Sem, tikpat labi tu vari salīgt namdari. Spēlēsim indiāņus pa īstam. Gan kaut ko izgudrosim. Man liekas — mēs varam sastiprināt visu ar ādaskoka sloksnītēm.

Sems iztēsa ar cirvi asu ozola puļķi, un Jens izbakstīja ar to mizā robiņus, tad izvēra tiem cauri ādaskoka sloksnītes un piesēja tās pie kārtīm. Vigvams likās gatavs. Bet, iegājuši iekšā, zēni jutās nepatīkami pārsteigti, ieraugot, cik daudz caurumu ir mizā. Aiztaisīt visus nebija iespējams, jo miza plaisāja neskaitāmās vietās, tāpēc viņi aizbāza ciet tikai lielākos robus un tad gatavojās svarīgajai ceremonijai — uguns kuršanai vigvamā.

Zēni salasīja pamatīgi daudz sausu žagaru, un Jens izvilka sērkociņus.

—   Tā gan, manuprāt, indiāņi nedarīja, — Sems nievīgi novilka. — Diez vai viņiem maz bija sērkociņi. ■>

—   Nē, nebija vis, — Jens pazemīgi piekrita. — Bet man nav ne krama, ne šķiļamā tērauda, un es nezinu arī, kā dabūt uguni, berzējot koku pret koku, tāpēc, ja mēs gribam ugunskuru, mums nekas cits neatliks kā aizdegt sērkociņu.

—   Ugunskurs mums vajadzīgs, tas ir skaidrs,— Sems sacīja. —■ Ņem vien savu veco labo sērskaliņu. Apmetne bez ugunskura ir tas pats, kas pērnā gada putnu ligzda vai māja bez jumta.

Jens uzrāva sērkociņu un pielika pie žagariem. Tas nodzisa. Viņš uzrāva vēl vienu — ari tas nodzisa. Trešais sērkociņš tāpat.

—   Man tā vien liekas, ka tu nemaz nejēdz, kā aizdegt uguni. Do šu, es tev parādīšu. Baltais mednieks pamācīs indiāni, kā jādzīvo mežā, — Sems sacīja, uz Jenu glūnēdams.

Sems ar cirvi sacirta sausas priedes saknes skalus, ar nazi sadrāza skaidas un pielika katra skala galā.

—  Esmu bildēs redzējis, kā indiāņi cērt skaidas, — Jens sacīja.

Sems aizdedza sērkociņu, un pēc mirkļa vigvama vidū liesmoja ugunskurs.

Vecenīte Nevila pazīst katru koku un zina, kā aizkurt uguni.

—   Kas tā vecenīte Nevila tāda ir?

—   Tā ir veca ragana, kas dzīvo tur lejā upes līkumā.

—   Vai Bidija nav viņas mazmeita? — Jens vaicāja, piepeši atcerējies, ka viņu kādreizējā kalpone bija no Sengeras.

—   Nu kā tad! —• Sems apstiprināja.

—  Vai nav jauki? — Jens iesaucās, sēdēdams uz egļu zariem vigvamā.

—   Kā pie īstiem indiāņiem, — Sems atbildēja otrpus ugunskura. — Zini ko, Jen, nemet vairs malku, siltuma pietiek; man liekas — ar dūmvadu nav kas kārtībā, varbūt vajadzētu iztīrīt.

Ugunskurs liesmoja, un dūmu krājās aizvien vairāk. Tikai pavisam niecīga daļiņa izplūda pa dūmvadu, bet pārējie, nosprieduši, -ka robs augšā radies pārpratuma pēc, atteicās šo izeju izmantot. Daļa dūmu spiedās pa spraugām ārā, pamatīgi mutuļi vēlās laukā pa durvīm, taču likās — vairums dūmu jūtas gluži labi vigvamā, un zēniem nekas cits neatlika kā pēc mirkļa pašiem mesties laukā no vigvama. Acis viņiem asaroja, un viņi bija galīgā neziņā.

—   Man rādās, — Sems ierunājās, — ka mēs esam sajaukuši izejas. Durvīm vajadzēja atrasties augšā, ja dūmiem patīk plūst pa tām ārā.

—   Indiāņi zina, kā jādara, — Jens sacīja, — un arī baltajam medniekam tas jāzina.

—       Varbūt aizvērsim durvis, tad dūmiplūdis pa dūmvadu, — Sems ierosināja.

Zēni tā izdarīja. Protams, viena daļa dūmu izplūda ārā, bet pārējie krājās turpat vigvamā.

—       Tā vien liekas, it kā dūmus, .kas iziet caur plaisām, dūmvads ievelk atkal atpakaļ, — Sems prātoja.

Zēnu nodoms grasījās izjukt. Viņi tik ļoti vēlējās pasēdēt pie ugunskura, taču kodīgie dūmi sagādāja viņiem īstas mocības. Viņu sapnis bija iziris, tāpēc Sems deva padomu:

—   Varbūt labāk celsim būdu.

—       Nē, — Jens, kā aizvien, ietiepīgi turējās pretī. — Es zinu, ka vigvamu var uztaisīt, jo indiāņi to taisa. Gan mēs kaut ko izdomāsim.

Taču, lai kā viņi pūlējās, viss bija veltīgi. Vigvams nebija izdevies. Dūmi krājās tajā, kā krājušies. Bez tam vigvams bija pārāk mazs un neērts, vējš pūta caur daudzajām plaisām, kuru veidojās arvien vairāk, jo gobas miza žuva un sprēgāja. Reiz uznāca pamatīga lietus gāze un zēni nopriecājās, ka varēs paslēpties savā drūmajā miteklī, taču lietus straumēm plūda iekšā gan pa dūmvadu, gan sienām.

—       Vai zini ko — iekšā bija mazdrusciņ slapjāks nekā ārā, — sacīja Sems, drāzdamies uz mājām.

Tonakt plosījās stipra vētra, un otrā dienā zēni atrada savu vigvamu galīgi sagāzušos.

Pēc kāda laika Rāftens, kā allaž, skarbi jautāja:

—   Zeni, vai vigvamu esat jau pabeiguši?

•— Vētra sagāza, — Sems atbildēja.

—   Kā tad tā?

—       Nezinu. Dūmoja tik briesmīgi, ka iekšā nevarējām sēdēt.

—        Nebijāt pareizi uztaisījuši, — sacīja Rāftens un tad pēkšņi ar interesi, kas liecināja, cik dedzīgi viņš būtu piedalījies rotaļā pirms četrdesmit gadiem, piebilda: — Kāpēc jūs neuzceļat īstu tipi?

—   Nezinām, kā to taisa, un nav arī no kā.

—       Labi, jūs godīgi strādājāt un neslinkojāt, dabūsiet par to veco furgona pārsegu. Ja brālēns

Bērts būtu bijis šeit, viņš būtu parādījis, kā tipi taisa. Varbūt Keilebs Klārks zina, — viņš piebilda, daudznozīmīgi pamirkšķinājis ar aci. — Paprasiet viņam!

—   Tētiņ, vai mēs drīkstētu aiziet pie Keileba?

—   Dariet, kā zināt, — viņš noteica.

Rāftens nebija tukšu salmu kūlējs, un Sems to zināja, tāpēc, kolīdz tēvs bija prom, viņi abi ar Jenu sadabūja veco furgona pārsegu. Izklājuši to zemē, viņi ieraudzīja, ka tas ir milzīgs brezenta gabals. Viņi nolika pārsegu atkal šķūnī, kas tagad bija nodots viņu ziņā, un Sems sacīja:

—  Man dikti gribētos tūlīt pat aiziet pie Keileba, viņš labāk par citiem zina, kā celt tipi.

—   Kas viņš tāds ir — šis Keilebs?

—   A, tas ir bijušais tētiņa draugs, viņš reiz •šāva uz tētiņu, kad tas viņu bija apvedis ap stūri, zirgus mijot. Keilebs ir vecs savādnieks. Viņš visu ko zina par mežiem, jo kādreiz agrāk bijis mednieks un trapers[3]. ak mūžs! Kā viņš pārskaitīsies uz mani, dabūjis zināt, kas ir mans tētiņš, bet to viņš nedrīkst zināt.

IV

Sengeras ragana

Zēni devās pie Keileba. Bija jāiet gar upes krastu. Tuvojoties upes līkumam, viņi ieraudzīja mazu baļķu būdu, kuras durvju priekšā pastaigājās vistas un cūka.

—   Šeit dzīvo ragana, — Sems sacīja.

—   Vai vecenīte Nevila?

—  Jā, un kā viņa mani mīl! Ak vai! Tieši tāpat kā veca vista cāļu vanagu.

—   Kāpēc?

—   Man šķiet, ka tas sākās ar cūkām. Nē, pag, vispirms ar kokiem. Tētiņš nocirta daudz gobu, uz kurām viņai patika no sava loga skatīties. Pēc tam nāca notikums ar cūkām. Reiz ziemā viņai ļoti grūti klājās. Viņai bija divas cūkas, un par katru viņa gribēja dabūt piecus dolārus. Vecenīte atnāca pie tētiņa, un viņš nopirka no viņas par septiņiem dolāriem abas cūkas. Mājās viņš teica māmiņai: «Liekas, vecā lēdija nonākusi pamatīgā trūkumā. Nākamo sestdien aiznes viņai divus maisus miltu, cūkgaļu un kartupeļus un apskaties, kā viņa dzīvo.» Māmiņa aiznesa ēdamo par piecpadsmit dolāriem. Vecā ragana klusēja, kamēr ēdamais nebija nolikts pagrabā, tad viņa satvēra rungu un metās māmiņai virsū. «No tādiem kā jūs man žēlastības dāvanas nav vajadzīgas.» Viņa noskaitās uz mums, kad tēvs nopirka no viņas cūkas, bet kļuva vēl jo niknāka, kad saņēma pārtiku.

—  Kā viņai nav kauna! — Jens iesaucās, juzdams līdzi Rāfteniem.

—   Nē, — Sems iebilda, — viņa ir savādniece. Ja vien varētu, viņa aizliegtu cirst kokus; pavasaros, kad puķes uzzied, viņa dodas uz mežu un stundām ilgi sarunājas ar tām, viņa mīl arī putnus. Viņa labāk cieš badu katru ziemu, lai tikai varētu pabarot putnus, kas pie viņas atlido. Daudzi putni ēd pat no viņas rokas. Tētiņš domā, ka putniem viņas rokas ir tikai vecas priedes saknes, bet man liekas — viņa prot tos pievilināt. Vai tu redzi tur, mājas galā, mazu lodziņu? — Sems'turpināja, kad viņi tuvojās raganas būdai. — Tie ir bēniņi, tur viņa glabā daždažādus augus un saknītes.

—   Kam tie viņai vajadzīgi?

—   Viņa ārstē ar tiem.

—  Ak jā, atceros. Bidija taču stāstīja, ka viņas vecāmāte dakterē ar zāļu tējām.

—   Dakterē? Kas nu viņa par dakterētāju, viņa tikai pazīst katru stādu, kas aug mežā, un, kad tie veselu gadu nostāvējušies tjēniņos un kaķis tiem gulējis virsū, viņa ar tiem dakterē.

—   Kaut es viņu varētu redzēt!

—   Kāpēc gan tu nevarētu?

—   Vai viņa tevi pazīst?

—   Pazīst gan, — Sems novilka, — bet tu pavēro, ko es darīšu. Viņai vislabāk patīk slimie.

Sems uzrotīja piedurknes un nopētīja abas rokas, taču, acīm redzot, neko ievērības cienīgu nepamanīja, tad viņš nopētīja kājas. Protams, kuram gan zēnam nav skrambu un pušumu! Sems izvēlējās vislabāko — tieši zem ceļa, pušumu, ko bija uzplēsis pret naglu žogā. Ādu visapkārt viņš nokrāsoja ar svina zīmuli, it kā tā būtu jau atmiruši, ar negatava rieksta čaumalu pušuma malas nokrāsoja dzeltenbrūnas, lai tas izskatītos sastrutojis, un savainojums galu galā iznāca briesmīgs. Pēc tam viņš pakošļāja zāli un zaļgandzeltenās siekalas iespļāva kabatas lakatā, ko apsēja ap iekaisušo vietu. Tad viņš pacēla koku un aizkliboja uz raganas mājokli. Kad zēni bija jau pavisam tuvu, pusviru pavērtās durvis ar troksni aizcirtās ciet. Sems neapmulsa, bet, pamirkšķinājis Jenām, pieklauvēja pie durvīm. Par atbildi atskanēja maza sunīša rejas. Sems vēlreiz pieklauvēja. Iekšā bija dzirdama rosīšanās, bet nekādas atbildes. Sems pieklauvēja trešo reizi, un griezīga balss atsaucās:

—   Vācieties prom no šejienes!

Sems pavīpsnāja. Tad, stiepdams vārdus vairāk nekā allaž, sacīja:

—  Seit ir kāds nabaga zēns, vecmāmiņ. Dakteri viņam vairs nevar līdzēt.

Šai ziņā Semam bija taisnība.

Tomēr atbilde nesekoja. Sems saņēmies atvēra durvis. Iekšā sēdēja veca sieviete ar kaķi klēpī un pīpi zobos un niknām, sasarkušām acīm blenza pāri pavardam; suns saņēma svešiniekus rūkdams.

—  Vai tu esi Sems Rāftens? — viņa bargi noprasīja.

—  Jā. Esmu savainojis kāju pret naglu žogā. Runā, ka tā varot saindēt asinis, — Sems sacīja, mazliet vaidēdams.

Vārdi «Vācieties prom!» izdzisa uz vecenītes lūpām. Viņas labā sirds juta līdzi cietējam. Galu galā bija gluži patīkami, ka naidnieks tik pazemīgi lūdz, lai viņa tam palīdz.

—   Apskatīsimies, — viņa nomurmināja.

Sems vaidēdams sēja vaļā ap celi aptīto, pretīgi notriepto kabatas drānu, kad ārā atskanēja soļi. Durvis atvērās, un ienāca Bidija.

Bidija un Jens uzreiz pazina viens otru. Viņu tikšanās bija sirsnīga.

—   Vai atceries — es tev tiku stāstījusi par savu vecmāmiņu? Tā ir viņa, — Bidija sacīja. — Vecmāmiņ, un šis ir Jens. Mums gāja jautri, kad es dzīvoju viņu mājā, vai ne, Jen? Vecmāmiņa ir vienīgā, kas visu zina par augiem.

Sems smagi nopūtās, un visi pievērsās viņam.

—  Vai tikai tas nav Sems Rāftens? — Bidija saltā balsī jautāja.

—   Jā, viņš ir nāvīgi slims, — vecmāmiņa paskaidroja. — Dakteris atteicies viņu ārstēt, un viņš atnāca pie manis.

Kā apstiprinādams Sems atkal ievaidējās.

—   Bidij, iedod grieznes, vajadzēs nogriezt bikšu staru.

—   Nē, nē, — pēkšņi Sems sparīgi iesaucās, nobijies par to, kas viņam mājās var draudēt. — Es to uzrotīšu.

—   Ir jau diezgan, — vecenīte sacīja. — Jā, skaidrāks par skaidru, tā ir liekā gaļa. To vajadzēs nogriezt, — viņa piebilda, grābstīdamās kabatā. (Sems nodomāja, ka, viņa meklē nazi, un grasījās jau mesties pa durvīm laukā.) — Pag, varbūt iztiks bez griešanas.

Jens un Sems atviegloti uzelpoja.

—   Še, iedzer! •— Vecenīte pasniedza viņam skārda krūzīti ar ūdeni, kurā bija iebērusi sausu saberztu lapu pulveri.

—   Sems izdzēra.

—   Paņem šito bunti, novāri to divos galonos1 ūdens un ik pēc stundas> iedzer glāzi uzlējuma; divreiz dienā uz pušuma' liec ar cirvi pārcirstu cāli; liekā gaļa pazudīs kā nebijusi, un viss būs kārtībā, tikai iegaumē — cālim ikreiz jābūt svaigam.

—  Vai… tītarēns … nebūtu … labāks? — Sems vaicāja, vārgi iestenēdamies. — Esmu mā-

1 Galons — šķidruma un beramu vielu mērs, apmēram 4 1 tilpumā.

miņas mīlulis, un viņa naudu nežēlos … — Sems iespurcās, un izklausījās, it kā viņš gārgtu nāves agonijā.

—     Kas šis ir par augu, vecmāmiņ? — jautāja Jens, cenzdamies izvairīties no Sema skatiena.

—   Tas aug mežā.

—    Bet es gribētu zināt, kam tas ir līdzīgs un kā to sauc.

—    Tas ir pats sev līdzīgs, un to sauc par lazdu.-

—   Es tev kādreiz to parādīšu, — Bidija sacīja.

—    Nu mums jāiet, — Sems ierunājās vārgā balsī. — Es jūtos krietni labāk. Kur ir mana nūja? Se, Jen, zāles, tikai nes ļoti prātīgi.

Jens paņēma saišķīti, neuzdrošinādamies Semā paraudzīties.

Vecenīte lūdza, lai viņi abi atkal atnāk, un pavadīja viņus līdz durvīm. Pēkšņi viņa sacīja:

—     Pagaidiet! — Tad piegāja pie vienīgās gultas istabā, atsedza gultas veļu, un skatienam atklājās vesela kaudze sārtu ābolu. Viņa paņēma divus*vislabākos un pasniedza zēniem.

—    Man tie jāslēpj šeit no cūkas, jo tik skaisti āboli man vēl nekad nebija padevušies.

—     Kā nu ne, — Sems pačukstēja, — jo viņas dēls Lerijs nočiepa tos no mūsu dārza pērnajā rudenī. Tā ir vienīgā šķirne, kas saglabājas ilgi, tikai tagad tie ir sasiluši.

—   Ardievu — un liels paldies! — Jens sacīja.

—    Man ir daudz labāk, — Sems, vārdus stiepdams, teica. — Trulā sāpe kājā pārgājusi, un nekādas citas zāles es vairs nedzeršu.

Izgājis ārā, Sems jau gribēja aizmest nūju u'n # mežā noņemt pārsēju, bet Jens lika viņam ievērot pieklājību un vēl drusciņ paklibot, kamēr viņi nozudīs no redzes loka. Pārmaiņa Sema gaitā bija acīm redzama, tāpēc labsirdīgā, vecā ragana pasauca Bidiju, lai tā pati pārliecinātos, cik ātri iedarbojušās viņas zāles pēc tam, kad «visi dakteri uz pasaules bija atteikušies kaut ko līdzēt».

—    Tagad ejam pie Keileba Klārka, — Sems sacīja.

—   Tu nu gan soļo varen braši, nepavisam ne kā

klibs zēns, kuram pat dakteri neko nav varējuši līdzēt, — Jens piezīmēja.

—       Jā, liekā gaļa uz labās kājas spiež mani iet brašā solī.

—        Paslēpsim šito kaut kur un, kad nāksim atpakaļ, paņemsim, — sacīja Jens un pastiepa lazdas zariņu saišķīti.

—       Do šu, es to paslēpšu, — Sems noteica un iemeta saišķi tālu upē.

—       Ai, Sem, tas nu gan nav labi! Varbūt viņai pašai tie vajadzīgi.

—       Tai vecajai slotai tur ir īstā vieta. Pietiek, ka es izdzēru to suslu, kura pamatīgi oda pēc kaķiem.

Jens nebilda ne vārda, tomēr jutās neapmierināts. Viņam šķita nepiedienīgi aizmest zariņus, un viņš ļoti gribēja zināt, kāda ir to iedarbība.

v

Keilebs

Jūdzi tālāk atradās Keileba Klārka būda. Kad zēni bija piegājuši tuvāk, viņi ieraudzīja plecīgu liela auguma vīru ar garu, baltu bārdu nesam iekšā klēpi malkas.

—       Vai tu redzi to veco āzi? — Sems vaicāja. — Runā labāk tu ar Keilebu. Ar viņu būs grūtāk tikt galā nekā ar raganu, pie tam viņš uz tētiņu ir nikns.

Jens piesardzīgi devās pie būdas un. pieklauvēja pie atvērtajām 'durvīm. Dobji ierējās suns, un parādījās garā bārda.

—       Kas tur ir? — garāsbārdas īpašnieks noprasīja.

—   Vai jūs esat misters Klārks?

—       Jā. — Tad, pievērsdamies melni brūnajam medību sunim, uzsauca: — Vai būsi mierā, Turk!

—       Es atnācu … es … mēs gribētu jums kaut ko pajautāt, ja jums nav nekas pretī.

—   Kā tevi sauc?

—   Jens.

—   Un kas ir tas otrais?

—   Tas ir mans draugs — Sems.

—       Es esmu Sems Horns, — sacīja Sems, un daļēji tas atbilda patiesībai, jo viņa pilnais vārds bija Semjuels Horns Rāftens, taču šī nelielā viltība lika Jenām justies neērti.

—   No kurienes tu esi?

—   No Bonertonas, — Jens atbildēja.

—       Vai tu šodien ieradies? — Klārks neticīgi jautāja.

—   Nē … — Jens iesāka.

Sems, kas turējās nostāk aiz bailēm, ka viņu varētu pazīt, manīja, ka viņa atjautīgais draugs nokļuvis sprukās, tāpēc iejaucās sarunā:

—        Redzat, mister KJārk, mēs esam apmetušies mežā un gribam uzcelt tipi. Materiāli mums ir, un mēs dzirdējām, ka jūs to protat.

—   Kas jums teica?

—   Vecā ragana, kas dzīvo upes līkumā.

—   Kur jūs tagad dzīvojat?

—       Taisnību sakot, — Sems pasteidzās atbildēt, — mežā mēs uzcēlām vigvamu no mizas, bet tas nekam neder.

—   Kādā mežā?

—   Apmēram jūdzi no šejienes — pie upes.

—       Ahā! Tam vajadzētu būt Rāftena vai Bērnsa mežam.

—   Jā, laikam gan.

—  Esi gan tu brinum lidzigs Semam Rājienam. Ak, tu nejaukais kucēn, ko tu pūt man miglu acis! Prom no šejienes!

Jens pietvīka un kāpās atpakaļ. Sems, piespiedis mēli pie vaiga, viņam sekoja. Taču Sems bija īsts sava tēva dēls. Viņš pagriezās un sacīja:

—   Skaidri un gaiši, mister Klārk, mēs atnācām, lai jums kaut ko paprasītu par mežiem. Jūs esat vienīgais, kas var palīdzēt. Es zināju, ka jūs esat dusmīgs uz manu tētiņu, tāpēc mēģināju jūs piemānīt. Labāk es būtu atnācis un godīgi pateicis: «Esmu Sems Rāftens, vai jūs man kaut ko nepasacītu?» Nedomāju, ka jūs saskaitīsieties uz mani un manu draugu.

Visus mežu mīļotājus saista savstarpējas simpātijas. Kaut arī veco Keilebu likstas bija padarījušas par īgnu, ātri aizkaitināmu cilvēku, tomēr viņā aizvien vēl mājoja atsaucīga sirds. Viņš jautāja Jenām:

—   Vai tu arī esi Rāftens?

—   Nē, ser.

—   Vai viņiem rada?

—   Nē, ser.

—   Ko tu gribēji dabūt zināt?

—  Mēs uzcēlām no mizas vigvamu, bet tas nekam neder; tagad mums ir liels brezenta gabals un mēs gribam zināt, kā būvē tipi.

—   Ak, tipi… — vecais vīrs domīgi noteica.

—   Mēs dzirdējām, ka jūs esot tādā dzīvojis, — Jens uzdrošinājās piebilst.

—   Jā, pirms kādiem četrdesmit gadiem, taču valkāt drēbes nav tas pats, kas pašūt tās. Cik atceros — tas bija tā. — Viņš paņēma apogļojušos žagaru un ietinamo papīru. — Ahā, atminējos. Reiz tiku redzējis, kā indiānietes to dara. Visupirms viņas sašuva kopā ādas un noklāja zemē. Tad augšējās malas vidū iesprauda puļķi. Pie tā piesēja_ auklu ar apdeguli un novilka uz ādas pusapli. So pusapli izgrieza un no atlikušajiem gabaliem izveidoja divus aizvarus, kurus piešuva pie augšmalas. Šie aizvari uzlabo dūmu vilkmi. Tā, redz. Man liekas — desmit pēdu lielam tipi vajadzīgas desmit kārtis un vēl divas dūmvada aizva.riem. Visupirms kopā sasien trīs kārtis un iestiprina zemē, tad saslien pārējās, atstājot tikai vienu, pēc tam visas vēlreiz cieši sasien kopā. Pie pēdējās kārts ar ādas sloksni piestiprina brezentu un kārti noliek savā vietā. Tad kārtīm virsū uzklāj brezentu un abas tā malas sastiprina kopā ar koka tapiņām. Ar divām garajām kārtīm, kas iebāztas aizvaru kabatiņās, dūmvadu pielāgo vēja virzienam.

Keilebs visu laiku runāja tikai ar Jenu un par Semu nelikās ne zinis, bet Sems bija īsts sava tēva dēls un tik viegli vis neapmulsa. Viņš nojauta, ka viņiem būs šādas tādas grūtības, tāpēc bez vilcināšanās centās visu noskaidrot.

—   Bet vai vējš tipi neaizpūtīs? — viņš jautāja..

—   Garo auklu, — Keilebs turpināja, aizvien vēl uzrunādams Jenu, — ar kuru sastiprinātas kārtis,.

pamatīgi apsien ap mietiņu, kas iedzīts zeme tipi iekšienē un noder it kā par enkuru.

—        Ko darīt, lai dūmvads labi vilktu? — Sems atkal jautāja.

—        Grozot ar kārtīm dūmvada aizvarus, jālūko tos sagriezt pa vējam.

—   Kā aizdarīt durvis?

—        Dažiem tipi pārsega malas tāpat sakļaujas kopā, bet labākajiem tipi durvis tiek taisītas no tā paša materiāla, no kā tipi pārsegs, to uzstiepj uz lokana koka ietvara un piesien pie kārts.

Jens rūpīgi salocīja uzzīmēto plānu, iebāza kabatā un, pateicis paldies, grasījās iet. Keilebs neko neatbildēja, tikai, kad zēni gāja prom, noprasīja:

—   Kur jūs esat apmetušies?

—   Uzkalnā pie upes Rāftena purvājā.

—   Kazi, aiziešu paskatīties.

—        Labi, — Sems nokliedza, — ejiet tik pa iezīmēto celiņu, sākot no dzīvžoga.

—        Kāpēc tu, Sem, tā teici? — Jens jautāja, tiklīdz Keilebs vairs viņus nevarēja sadzirdēt. — Tur taču nav nekāda iezīmēta celiņa.

—        Es domāju, ka tā būs labāk, — Sems mierīgi atbildēja. — Ja gribi, iegriez zīmes līdz viņa atnākšanai.

VJ

Tipi uzstādīšana

Rāftens varen uzjautrinājās, izdzirdējis, ka zēni patiesi bijuši pie Keileba un dabūjuši visu zināt.

—        Es cerēju, ka vecais' Keilebs vairāk ko pastāstīs par tipi, — Sems piezīmēja.

—        Man liekas — mēs uzzinājām pietiekami •daudz, lai varētu ķerties pie uzstādīšanas, — Jens sacīja.

Zēni izklāja uz šķūņa grīdas brezentu un malas nostiprināja ar akmeņiem.

Viņi jutās satriekti, ieraugot raupjo, caurumaino kankaru.

—   Nu man ir skaidrs, kāpēc tētiņš mums to atdeva, — Sems sacīja. — Diez vai nevajadzētu salāpīt?

—   Nē, — Jens atbildēja ar pārākumā apziņu balsī, kādā allaž runāja par mežiem, — vispirms labāk piegriezīsim, lai nevajadzētu lāpīt tās vietas, kas vēlāk tiks nogrieztas.

—   Tev tik ir galviņa! Lai gan ielāpi pēc rotājumiem vis neizskatīsies.

—   Tas nekas, — Jens noteica. — Indiāņu tipi arī bieži vien klāti ielāpiem vietās, kuras caururbušas lodes vai bultas.

—   Cik jauki, ka man nebija jādzīvo tai tipi, kad notika kaujas, — Sems sacīja, rādīdams vairāk nekā duci caurumu.

—   Paej nost un iedod man to auklu!

—   Prātīgāk! — Sems iesaucās. — Mans sastrutojušais celis šodien sāp tāpat kā toreiz, kad mēs gājām pie raganas.

Jens ņēmās mērīdams.

—    Paskaties! Ja mēs nogriezīsim šitās skrandas, mums vēl paliks gabals, no kura izgriezt divpadsmit pēdu lielu tipi. Divpadsmit pēdu augstam tipi diametrs ir divdesmit četras pēdas. Lieliski! Tagad es mērīšu.

—   Pag, — iebilda draugs, — Keilebs sacīja, ka indiāņi atzīmējuši līnijas ar apdegušu žagaru. Tev nav tiesību vilkt ar krītu. Tikpat labi tu vari salīgt namdari.

—   Ej pameklē kādu apdeguli, 'bet, ja neatradīsi, atnes šķēres.

Nemitīgi skatīdamies Keileba zīmējumā, zēni izgrieza pārsegu; īstenībā tas bija gauži vienkāršu Tad viņi ķērās pie lāpīšanas.

* Viņi sadabūja aukliņu, adatas un šuva ļoti lie-lie-m dūrieniem, tomēr darbs gausi virzījās uz priekšu. Sems, protams, ielāpus šūdams, tarkšķēja. Jens šuva lielā nopietnībā, nebilzdams ne vārda. Sākumā darbs Semam veicās labāk, bet drīz vien arī Jens apguva šo māku un beigu beigās šuva labāk par Semu.

Tovakar viņi parādīja savu roku darbu strādniekam Si Lī, kas, labsirdīgi pasmiedamies, teica:

—   Kāpēc neuzlikāt ielāpus no iekšpuses?

—   Neienāca prātā, — Jens atbildēja.

—   Mēs dzīvosim iekšā, un tur jāizskatās kā istabā, — Sems piebilda.

—   Kāpēc šo robu jūs lāpījāt ar desmit dūrieniem, nevis ar četriem? — Un Si norādīja uz lieliem, nemākulīgiem dūrieniem. — Tie taču ir veltīgi izšķiesti pūliņi.

—   Paklau, — Sems nenocietās, — ja tev nepatīk mūsu darbs, pamēģini pats, redzēsim, kā tev izdosies. Te vēl ir daudz ko darīt.

—   Kas tur jādara?

—   Paprasi Jenām. Viņš visu pārzina. Vecais Keilebs neielaidās ar mani nekādās runās. Man vai sirds lūza no bēdām. Es bimboju visu ceļu līdz mājām, vai ne, Jen?

—   Jāpiešuj un jāapvīlē dūmvada aizvari un augšējos stūros jāpiešuj kabatiņas… un… man… liekas… — Jens bailīgi piemetināja, — būtu… labi, ja… varētu… apvīlēt… visas … malas.

—   Zināt ko, zēni, es to izdarīšu. Ja jūs šovakar aiziesiet pie kurpnieka pēc maniem zābakiem, es piešūšu dūmvada aizvarus.

—   Lai iet! — Jens piekrita. — Galu galā nav svarīgi, kura puse būs uz āru. Tu vari apgriezt pārsegu tā, lai ielāpi iznāktu uz iekšu.

Zēni sadabūja naudu, ko samaksāt par zābakiem, un pēc vakariņām kājām devās uz divu jūdžu attālo kurpnieka māju.

VII

Rāmais novakars

Bija rāms jūnija novakars, un gaiss trīsēja putnu dziesmās.

Ejot pa ceļu gar sava dārza žogu, zēni ieraudzīja vanagu lidojam. Tam parādoties, dziesmas pierima. Putni paslēpās, vienīgi cīrulis veltīgi lūkoja patverties klajajā laukā. Vanags dzinās tam pakaļ. Vēl mirklis, un viņš būtu notvēris pārbiedēto dziedoni,-taču tobrīd no ābeles izspurdza mazs, melni balts paradīzes putniņš. Bez mitas skaļi un griezīgi klikšķinādams — tas bija viņa kaujas sauciens, — sabozis sīkās, pelēkās spalviņas uz galvas, tā ka kļuva redzamas apakšējās — asinssārtās spalvas — viņa kaujas karogs, viņš traucās tieši uz milzīgo plēsoni.

«Klik-klik!» putniņš kliedza un kā melnbalta šautra ieurbās vanagam starp spārniem tieši tobrīd, kad cīrulis izmisis nometās zemē un, paslēpis galvu, gaidīja nāvējošo triecienu.

Pēkšņā izbīlī vanags metās riņķot. Viņš saslējās kā mustangs[4] un, atbrīvojies no paradīzes putniņa, pazuda biezoknī, bet tas laidās uz mājām, vienu vai divas reizes izkliegdams savu kaujas saucienu, varbūt lai pavēstītu draudzenei, ka atgriežas atpakaļ.

—   Tas tik ir ko vērts! — Sems sajūsmināts iesaucās. Viņa balss Jenu izbiedēja un atsauca īstenībā. Jens klusēdams bija apbrīnojis mazo, bezbailīgo paradīzes putniņu.

Uz ceļa zēniem pa priekšu lēkāja zvirbulis; kolīdz viņi grasījās to ķert, tas, baltās astes spalviņas zibinādams, ikreiz aizlidināja pāris soļu tālāk.

—   Peleka cielava, — Sems sacīja.

—   Nē, tas ir zvirbulis, — pārsteigts iesaucās Jens, jo zināja, ka taisnība ir viņa pusē.

—   Var jau būt, — Sems piekāpās.

—  Vai tad tu netiki teicis, ka pazīsti visus putnus, kas lido? — Jens bilda, atcerējies pirmo dienu, kad ieradās pie Rāfteniem.

—  Toreiz es tevi vēl nepazinu. Piestāstīju tev pilnu galvu, lai tu domātu, kas es par varenu puiku, un tu arī tam noticēji — vismaz kādu laiku, — Sems atzinās.

Rudgalvainais dzenis, turēdams knābī dzeltenu "tauriņu, nolaidās uz žoga stabiņa un palūkojās visapkārt. Rietošās saules stari, kas laistījās košajās dzeņa spalvās, mēļais stabiņš un dzeltenais tauriņš — šis lieliskais krāsu savienojums viesa Jenā līksmu satraukumu.

Pēdējo pusjūdzi līdz kurpnieka mājai zēni gāja klusēdami. Zābaki bija dabūti. Sems pārmeta tos pār plecu, un zēni devās atpakaļ. Saule -bija jau norietējusi, bet putni vēl nerimās, vakara burvība tos turēja savā varā. Zvirbulis strauta malā un sarkankrūtītis augstu gobā joprojām nokrēslī skanīgi vīteroja.

—   Kaut es šeit vienmēr varētu dzīvot! — Jens iesaucās un tūdaļ mazliet satrūkās, atcerējies, kā viņam nebija gribējies braukt uz šejieni.

Kokā virs zēnu galvām atskanēja skaļš, bet maigs «uhū-uhū-uhūūū», it kā dūdotu milzīgs balodis. Viņi apstājās, un Sems pačukstēja:

—   Tas ir ūpis.

Jena sirds priekā salēcās. Viņš bija lasījis par pūcēm, pat redzējis tās būrī dzīvas, taču pirmo reizi mūžā viņš dzirdēja īstas meža pūces vareno kliedzienu.

Kaut gan bija jau galīgi satumsis, meža dzīve vēl nerimās pulsēt. Joprojām skanēja vakarlēļa dziesma, kurkstēja krupji un vardes, no pārpurvojušās dīķmalas atplūda smiekliem līdzīgs kliedziens.

Zēni ieklausījās, un pēkšņi birztalā atskanēja spalgs, ne visai skaļš «va-va-va-va!».

—   Vai dzirdēji? — iesaucās Sems.

Atkal kļuva dzirdams trīsošais kliedziens — tikai daudz tuvāk. Tas drīzāk atgādināja griezīgu skaņu, nevis putna dziedāšanu.

—   Jenots, — Sems pačukstēja. — Kad labība būs novākta, mēs varam atnākt uz šejieni un tos pamedīt.

—   Ai, Sem, tas nu gan būtu lieliski! — Jens nopriecājās. — Kaut varētu tagad pamedīt! Es vēl ne reizi neesmu redzējis, kā medī jenotus, un vispār nezinu, kas ir medības. Vai tiešām mums būs jāgaida līdz ražas novākšanai?

—   Jā, tad ir vieglāk tos dabūt rokā. Tev tikai jāpasaka: «Mēs abi ar suni sastapsim jenotus pie rijas,» — un tie ir klāt kā likts.

—   Bet jenoti arī tagad ir tuvumā, mēs nupat vienu dzirdējām, un atkal viens kliedz.

—   Tu pārklausījies, — Sems noteica. — Pat daudzi mednieki pārklausās. Nupat kliedza plīvurpūce. Balss tai ir klusāka un šņācošāka nekā jenotam.

Salīdzinājumā ar jenota griezīgo kliedzienu šī skaņa likās liegāka un skanīgāka.

Kad zēni tuvojās kokam, kurā bija kliegusi pūce, gaisā bez trokšņa pacēlās kaut kas pelēks un, lidojot viņiem pār galvu, uz mirkli aizklāja zvaigžņotās debesis.

—   Skaties! — Sems čukstēja. — Tā ir plīvurpūce.

—   Es gribētu pamedīt jenotus, — Jens pēc brītiņa atsāka.

—   Norunāts! Ja gribi, varam pamēģināt, — Sems piekrita. — Zini, dzīvniekus es pazīstu labāk nekā putnus, — viņš turpināja. — Palūgšu, lai tētiņš kādudien atnāk līdzi. Varbūt mums laimēsies dabūt briedi, ja aiziesim uz desmit jūdžu attālo tīreli. Kaut tētiņš nebūtu sastrīdējies ar veco Keilebu! Keilebs pazīst mežu kā savus piecus pirkstus, un viņa vecais medību suns uzgājis tik daudz jenotu, ka ne saskaitīt.

—   Ja tas šai apkārtnē ir vienīgais jenotu suns, tad es apsolos to sadabūt. Gan redzēsi! — skanēja atbilde.

—   Par to es nešaubos! — Sems sajūsmināts iesaucās.

Pulkstenis bija desmit, kad zēni pārnāca mājās. Visi jau gulēja, vienīgi misters Rāftens bija vēl augšā. Nākamajā rītā, iegājuši šķūnī, viņi ieraudzīja, ka Si ne tikai piešuvis un apvīlējis dūmvada aizvarus, bet neglītākos ielāpus atārdījis, par jaunu uzšuvis un apvīlējis pārsega apakšējo malu.

Zēni tūlīt pat aiznesa brezentu uz izraudzīto vietu. Kad viņi nonāca pie krūmāja upītes malā, Jens sacīja:

—       Sem, es iezīmēšu vecajam Keilebam ceļu. Kā to dara?

—   Ik pēc dažiem jardiem iecērt kokā zīmi.

—       Vai tā? — Un Jens trīs vietās iecirta kokā zīmi.

—       Nē, tā iecērt mednieki, lai apzīmētu slazdu vietas, ceļu iezīmē, iecērtot kokam no abām pusēm, — tad ir vienalga, gar kuru pusi iet, un, lai ceļu varētu saskatīt arī naktī, zīme jāiecērt platāka.

Vm Svētā uguns

—       «Desmit stipras kārtis un divas tievas un garas kārtis,» — Jens lasīja.

Drīz vien tās tika nocirstas un atnestas nometnes vietā.

—       «Sasiet tās kopā apmēram astoņas collas virs tipi pārsega …»

—   Sasiet? Bet — ar ko?

—   Ar jēlādas siksnu, — Jens paskaidroja.

—  Viņš sacīja vēl tā: «Pārsegam jābūt no ādas.» Mums laikam būs jāiztiek ar parastu virvi, — it kā piekāpdamies piebilda Jens.

—   Tā jau es domāju, — Sems lēni noteica.

—  Tāpēc paņēmu līdzi virves rituli, tikai es neuzdrīkstējos tev pasacīt to šķūnī.

Vispirms zēni stingri sasēja kopā trīs kārtis un uzstādīja tās. Pēc tam tika> rūpīgi aplī nostiprinātas visas deviņas kārtis. Pēdējā kārts, pie kuras bija piesiets pārsegs, tika novietota iepretim durvīm. Tagad bija vajadzīgi puļķīši, ar ko aizdarīt ieeju. Jens lūkoja iztaisīt tos no hikorijas1 dzinumiem, bet lielā, mīkstā serde tam nederēja. Tāpēc Sems pamācīja:

—   Nekas nav labāks par balto ozolu.

Viņš nocirta baltā ozola kluci, pāršķēla to vidū pašu, pēc tam katru pusi pāršķēla uz pusēm un šķēla tā tik ilgi, kamēr dabūja tievus skalus, ko varēja drāzt ar nazi. Tikmēr Jens arī paņēma cirvi, lai pārskaldītu citu kluci, bet cirvi iešķēla slīpi, nevis tieši pa vidu.

—   Tā ne, — Sems pamācīja. — Centies pāršķelt kluci vidū pušu. Gan ,pa ziemu iemācīsies.

Zēni izdrāza desmit puļķīšus, ko iebāza iepriekš iztaisītos robiņos. Vēl vajadzēja izdrāzt mietiņus, ar ko piestiprināt pārsegu pie zemes.

—   Sem, iztaisi pēdu garus un collu resnus desmit ozola mietiņus.

Jens pa to laiku nogrieza divas pēdas garus desmit auklas gabalus un, katru izvēris cauri pārsega apakšā izdurtajiem caurumiņiem, sasēja cilpiņas, kuras uzmauca uz zemē iespraustajiem mietiņiem; tipi tika pamatīgi piestiprināts pie zemes un izskatījās varens.

Tuvojās pats svarīgākais brīdis — pirmā ugunskura aizdegšana. Zēni jutās tāpat kā indiāņi, kuriem jauna tipi uzsliešana un pirmā ugunskura aizdegšana ir vissvarīgākais rituāls.

—   Labāk nesteigsimies, citādi būs briesmīgi žēl, ja pirmais ugunskurs apdzisīs.

—   Jā, patiešām, — Jens piekrita. — Paklau, Sem, kaut mēs varētu aizdegt uguni, berzējot koku pret koku!

—   Labdien!

Zēni pagriezās un ieraudzīja Keilebu. Pienācis klāt, viņš pamāja ar galvu.

—   Skatos, ka tipi jau uzsliets. Nav slikti, tikai kāpēc jūs cēlāt to pret rietumiem?

—     Lai būtu pavērsts pret upi, — Jens paskaidroja.

—   Es aizmirsu jums pateikt, — Keilebs sacīja, — ka indiāņu tipi vienmēr vērsts pret austrumiem: pirmkārt, rīta saule iespīd iekšā, otrkārt, vējš visbiežāk pūš no rietumiem, un velkme tad ir labāka.

—   Bet ko tad, ja vējš pūš tieši no austrumiem kā parasti lietus laikā? — Sems vaicāja.

—  Ja pūš austrumu vējš, — Keilebs turpināja, ne pie viena īpaši nevērsdamies un it kā nevienam

neatbildēdams, — jāsaliek dūmvada aizvari cieši viens otram pāri, tā, redz. — Un viņš sakrustoja rokas uz krūtīm. — Lietus iekšā netiks, bet, lai būtu arī tad laba velkme, drusciņ jāpaceļ pārsega apakšējā mala pie durvīm. Neceliet tipi zem kokiem. Koki ir bīstami: negaisa laikā tie pievelk zibeni, un nolauztie zari var uzgāzties uz tipi, pēc lietus koki vēl kādu stundu pil. Jācenšas būvēt tipi tā, lai to cik iespējams vairāk apspīdētu saule.

—   Mister Klārk, vai jūs esat kādreiz redzējis, kā indiāņi iegūst uguni, berzējot koku pret koku?

—   Kā nu ne! Tagad lielākajai daļai indiāņu ir sērkociņi, bet vecos laikos bieži gadījās redzēt, kā to dara.

—   Vai ilgi jāberzē? Vai tas ir grūti?

—   Nē, visai ilgi ne, un, ja prot, tas nemaz nav grūti.

—   Ai, kā es gribētu iegūt uguni, berzējot koku pret koku! — sajūsmināts iesaucās Jens. — Bet vai jūs to protat? — viņš pavaicāja.

—  Jā gan, tikai jādabū piemērots koks. Visi neder. Indiāņi, kas dzīvo līdzenumos, izmanto papeles sakni, kalnu indiāņi — vībotņu saknes. Esmu redzējis, ka indiāņi Kanādā lieto liepu, ciedru un sausu balzama baltegli. Visvieglāk to izdarīt ar urbšanu. Vai jums ir gabals brieža ādas?

—   Nav.

—   Varbūt ir kāda mīkstas ādas sloksnīte?

—   Man ir ādas kurpju saites, — Jens sacīja.

—   Drusku par tievu, bet nekas — saliksim divām kārtām, tad būs tieši laikā. Derētu arī aukla, bet tā ļoti ātri izdilst. •— Keilebs paņēma kurpju saiti un cirvi un tad piebilda: — Sameklējiet nelielu akmeni ar iedobi vidū.

Zēni devās uz upi pēc akmens, bet Keilebs — uz mežu.

Pēc brīža viņš atnesa plakanu sausas balzama baltegles gabalu, tā paša koka mietiņu, trīs pēdas garu, viegli saliektu nūju, priedes praulu un sausu ciedra sprunguli.

Mietiņš bija šķautnains, «lai saite labāk turētos», un ar noasinātiem galiem. Keilebs piesēja saiti pie saliektās nūjas kā stiegru pie loka, tikai

vaļīgāk, lai varētu saiti apmest ap mietiņu un, kā nākas, savilkt. Plakano balzama baltegles gabalu viņš apdrāza, līdz tas bija puscollu biezs. Vienā malā iegrieza robiņu un tā galā dēļa virspusē ar naža smaili izurba mazu bedrīti.

Pēc tam Keilebs no sausā ciedra sadrāza daudz sīku jo sīku skaidiņu. Izracis zemē iedobi, viņš ielika tajā praulu un pāri pārklāja uguns dēli. Mietiņa vienu galu viņš iebāza bedrītē, bet uz otra gala uzmauca akmeni, ko zēni bija atnesuši no upes. Stingri turot akmeni ar kreiso roku, ar labo Keilebs ņēmās kustināt loku šurp un turp, kamēr mietiņš bedrītē sāka griezties. Pēc dažām sekundēm brūns pulveris caur robiņu sabira uz praula. Bedrīte kļuva aizvien lielāka, pulveris tumšāks, un no iedobes pacēlās viegls dūmu mākulītis. Keilebs mazliet stingrāk paspieda akmeni ar kreiso roku, un ašāk sāka darboties labā roka. Dūmi maz pamazām auga, kamēr nelieliem mā.kuļiem vēlās no mietiņa apakšas. Tiklīdz Keilebs to pamanīja, viņš pameta loku un sāka uzmanīgi uzpūst praulu un pulvera kaudzīti virs tā. Nepagāja

necik ilgs laiks, un jaunā tipi vidū iekvēlojās ugunskurs.

Viņi visi trīs no prieka nezināja, kur dēties. Vecā vīra seja laimē staroja.

IX Loki un bultas

—       Sevišķi augstās domās par tavu ieroci es vis neesmu, — Jens sacīja, kad viņi dārzā šaudīja ar Sema loku. — Tas atgādina manu pirmo loku, ko es pagatavoju, kad biju jaunāks.

—       Labi, vectētiņ, redzēsim, kādu tu tagad uztaisīsi.

—   Es uztaisīšu piecreiz lielāku.

—  Tev nebūs spēka atvilkt stiegru.

—       Neturi tā bultu! Pagājušoziem es dabūju bibliotēkā grāmatu par lokiem un bultām un daudz ko no tās iemācījos. Ja tu spied bultu, tev nav spēka, kā nākas, atvilkt stiegru, 'bet, ja tu ar pirkstiem ieķersies stiegrā, varēsi atvilkt to piecreiz spēcīgāk. Tā šaut ir pareizi.

—   Gauži neērti, — izmēģinājis Sems noteica.

—       Protams, sākumā ir neērti, bez tam robiņam bultā jābūt dziļākam. Es gribu uztaisīt kārtīgu loku un varen daudz bultu. Kāda jēga no vienas bultas?

—       Nu, ja tu zini, kā jātaisa, tad taisi. Kāds koks ir vislabākais? Vai tas grāmatā nebija teikts?

—  Vislabākā i,r spāņu īve.

—   Tādu es nezinu.

—   Tad vēl Oregonas īve.

—   Arī nezinu.

—       Šeit laikam aug tikai sarkanais ciedrs, ābele, hikorija un goba.

—       Sarkano ciedru neesmu redzējis, bet pārējos gan.

—       Kokam jābūt iepriekšeja ziema nocirstam un pilnīgi sausam.

—       Vai tās derētu? — Sems norādīja uz hikorijas rīkstēm būdā. '— Tās nocirstas pirms pāris gadiem.

Zeni izvēlējas piecas pēdas garu rīksti. Sems pārcirta to uz pusēm, nodrāza, un iznāca divi loki.

Ar stiegru bija grutak. Parastas auklas, ko viņi varēja mājās atrast, nederēja, jo pēc diviem trijiem šāvieniem satrūka. Si Lī, to redzēdams, aizsūtīja zēnus pie kurpnieka pēc linu diega un vaska. Linu diegu viņš sadalīja trīs daļās, mazliet iezieda ar vasku un sapina vaļīgi kopā.

—   Tagad tā tik drīz nepārtrūks, — Si Lī teica.

Pēdīgi zēni pārklāja lokus ar laku, ko atrada

krāsu podos.

—   Man kļūst nelabi, skatoties uz veco loku, — Sems sacīja, salīdzinādams skaisto, jauno ieroci ar nožēlojamo, mazo stīpu. — Un ko jūs, mister, zināt par bultām? — viņš vaicāja, lūkodams izšaut ar veco bultu no jaunā loka.

—   Es zinu to, ka šī bulta nekam neder, — skanēja atbilde, — un varu piebilst, ka krietni vien grūtāk ir uztaisīt bultu nekā loku. Mums katram vajag kādu duci bultu.

—   Kā indiāņi tās taisa?

—   Parasti no taisniem krūkļa zariem, bet krūkli es gan šeit neesmu redzējis. Bultai jābūt taisnai, citādi tā lidos šķībi un greizi. Tāpēc arī saka: «Taisns kā bulta.» Mēs varam uztaisīt tās labāk par indiāņiem, jo mums ir labāki darba rīki. Mēs varētu izdrāzt tās no cieta koka.

—   Kāda koka? No sasodīta svešzemju koka, ko neviens baltais cilvēks savu mūžu nav redzējis?

—   Nē, majestāte. Nekas nav labāks par balzama baltegles bultām mērķī šaušanai un oša un hikorijas bultām medīšanai. Kādas mēs taisīsim,?

—     Es esmu mednieks. Man vajadzīgas medību & bultas. Kas tām ir nepieciešams?

—   Sausi, divdesmit piecas collas gari oša mietiņi, karsta līme un tītara spārna spalvas.

—   Es sadabūšu spalvas, bet tu tiec galā ar pārējo, — Sems sacīja, izvilkdams saišķi tītaru spārnu, kas bija nolikti krāsns slaucīšanai, bet tad pretēji teiktajam pats ķērās pie oša šķilas un sacirta kādus divus dučus taisnu kociņu.

Jens sāka vienu līdzināt, bet Sems, redzēdams to, sacīja:

—        Dod labāk man! — un, pievācis visus,-ņēmās tos apstrādāt ar ēveli.

Jens neapmierināts vēroja Semu, kamēr pēdīgi bilda:

—   Indiāņiem taču eveļu nebija.

—   Savāžamo nažu arī ne, — Sems attrauca.

Tā bija taisnība, un tomēr Jena ideāls, pēc kā

viņš tiecās, bija kļūt par indiāni, kuram nav nekādu darba rīku.

—       Indiāņiem nebija savāžamo nažu, toties asi krami gan bija.

—       Ja tev patīk, Jen, tu vari noņemties ar asu akmeni. Uz ceļa to ir, ka vai cik. Novelc tik kurpes un pastaigā basām kājām — uzreiz atradīsi, bet es darbošos ar ēveli, un tad redzēsim, kurš uzvarēs.

Jenām tas nebija pa prātam; kamēr aizsākto mietiņu viņš nodrāza ar nazi, Sems pa to laiku noēvelēja sešus.

—   Kā būs ar uzgaļiem? — viņš jautāja.

—   Es jau par to esmu domājis, — bija atbilde.

—   Protams, indiāņi lietoja akmens uzgaļus, kas pie bultām bija piestiprināti ar cīpslām, bet mums tādu nav. Nekas cits neatliks kā iztaisīt kaula vai raga uzgaļus. Es reiz izvīlēju dažus no kaula, bet tie bija briesmīgi trausli, vēl esmu taisījis uzgaļus no lielām naglām, kurām nokniebtas galvas, un, lai bulta nesašķeltos, apsējis galu tai ar tievu drātiņu. Dažām indiāņu bultām nemaz nav uzgaļu, tās tika apdedzinātas, lai būtu stingrākas, un pēc tam noasinātas.

—   Tas nema? nav tik grūti, — Sems teica.

—  Iztaisīsim dažas!

Zēni pagatavoja katrs sešas 'bultas ar naglas uzgaļiem — tās tika nosauktas par kara bultām — un vēl sešas apdedzināja un noasināja tām galus. Tās bija medību bultas.

Jens parādīja Semam, kā pāršķelt spalvu un atdalīt spalvojumu.

—       Katrai bultai vajag trīs spalvas, — sacīja Jens, — un iegaumē: visām trim jābūt no viena un tā paša spārna.

—       To es zinu. Spalvas nedrīkst sajaukt, tad bulta diezin kur aizlidos.

Pie zēniem tobrīd pienāca Si Lī.

—   Kā tad veicas ar bultām?

—   Pašlaik ņemamies ar tām.

—   Kā jūs domājat piestiprināt spalvas?

—       Baltie cilvēki līmē tās klāt, bet indiāņi piesien, — Jens atbildēja, no galvas citēdams «to grāmatu».

—   Bet kā ir labāk?

—       Pielīmētās labāk lido, bet piesietās dažādos laika apstākļos ir izturīgākas.

—   Mēs varētu taisīt gan vienas, gan otras.

—   Nav jau cīpslu.

—   Es jums parādīšu. Kur ir līme un linu diegs?

Kad viss bija atnests, Si Lī piebilda:

—   Vispirms labāk iegriezt robiņus.

—   Nudie, mēs pavisam aizmirsām.

—       Tu gribēji teikt — nevis mēs pavisam aizmirsām, bet tu aizmirsi, — Sems aizrādīja.

Visām bultām ar nazi tika iegriezts robiņš, un Si ņēmās līmēt un siet spalvas, cīpslu vietā izmantojot vaskotu diegu.

Bultas bija uztaisītas un noliktas, lai līme sa-' žūtu.

* _

Lai bultas varētu atšķirt, Jens nokrasoja Sema bultas zili sarkanas, bet pats savas sarkani baltas. Vēl atlika pagatavot bultu maku.

—       Vai indiāņiem ir bultu maki? — Sems jautāja.

—   Bez tiem nemaz iztikt nevar.

—   No kā tos taisa?

—       Daži taisa no bērza tāsīm, daži no ādas, bet, ja nekā cita nav, var taisīt arī no brezenta.

Brezenta gabalus, kas bija palikuši pāri no tipi, zēni izlietoja bultu makiem. Jens uzkrāsoja uz katra bultu maka indiāņu rakstus.

—  Tagad izmēģināsim, kurš var trāpīt tai kokā, — Sems ierosināja.

Abi šāva reizē, un neviens netrāpīja. Sema bulta iestrēdza citā kokā un sašķēlās.

—   Labāk mēs būtu šāvuši mīkstākā mērķī, — Sems piezīmēja.

Apspriedušies viņi sadabūja lielu, vecu labības maisu, piebāza to ar sienu, uzkrāsoja dažus apļus ap vērša aci (bifeļa aci — kā Sems to nosauca) un nostādīja maisu divdesmit jardu attālumā.

Zēni jutās pagalam vīlušies, kad bultas aizlidoja dažus soļus pa kreisi no mērķa.

—   Iesim uz šķūni un šausim tur, — Sems ierosināja.

Zēniem vajadzēja iemācīties dažus noteikumus šaušanā ar loku. Jenām šis tas bija izrakstīts no «tās grāmatas», un vēl šo to viņš bija paturējis atmiņā.

Pēc tam kad zēni bija apguvuši noteikumus tik pamatīgi, ka par tiem vairs nevajadzēja domāt, viņi varēja visas bultas iešaut siena maisā ne tikai no divdesmit jardu attāluma, bet arī no četrdesmit jardiem.

Zēniem ne mazums bija ko nobrīnīties, cik atšķirīgas var būt bultas, lai gan ārēji visas likās vienādas. Semam viena bulta lidojot negaidīti līkumoja. To viņš nosauca par «Bumerangu». Otra — ar ļoti īsu spalviņu — lidoja tālāk ,par citām. Tā tika nosaukta p.ar «Tālšāvēju». Savu vislabāko bultu — ar garo tītara spalvu un vieglo uzgali — viņš nosauca par «Drošo nāvi». Bija vēl viena

bulta — ar sīku spalviņu un noturīga pret vēju. Tā tika nosaukta par «Vēja šķēlēju».

Bulta, kuru Jens bija izdrāzis ar nazi, saucās «Izdrāztā» jeb «Jokdare». Šās bultas lidojums bija neaprēķināms. Jena iemīļotākā bulta — ar rieviņu visapkārt uzgalim — lidojot svilpa, un to viņš nosauca par «Svilpīti».

X Aizsprosts

Reiz kādā karstā dienā jūlija sākumā zēni plunčājās seklajā upītē.

—       Upe kļūst aizvien seklāka. Katru vasaru tā izžūst, — Sems sacīja.

—        Kāpēc mēs nevarētu uztaisīt aizsprostu? — Jens ierosināja.

—   Pārāk daudz darba.

—        Ko niekus! Tad mums būtu kur peldēties visu cauru vasaru. Ķersimies tik pie darba!

—       Neesmu gan dzirdējis, ka indiāņi noņemtos ar tādām būvēm.

—• Kamēr celsim aizsprostu, spēlēsim bebrus. •Redzi, tas būs sākums, — Jens sacīja un aiznesa prāvu akmeni uz vietu, .kas viņam likās visšaurākā. Viņš stiepa akmeņus un krāva tos tik aizrautīgi, ka drīz vien šķērsām upes gultnei izveidojās akmens aizsprosts.

Sems aizvien vēl sēdēja upes krastā, zodu piespiedis pie ceļgaliem un rokām aptvēris kājas. T\-r las un sarkanas straumītes tecēja lejup no kaujinieciskajiem zīmējumiem uz krūtīm.

—       Nāc nu, slinkuma lāpītāj, pastrādā! — iesaucās Jens, uzmezdams Semam virsū dubļu sauju.

—       Atkal sāp sastrutojušais celis, — bija atbilde.

Pēdīgi Jens noteica:

—   Man ne prātā nenāk visu darīt vienam.

—        Paklau, — Sems iesāka, — es visu laiku kaut ko prātoju. Šeit tiek vesti lopi dzirdīt. Vasarās, kad upe izžūst, viņi jādzen uz kūtīm un tur

viņi dzer no silēm. Pārliksim upei pāri divus baļķus, un puse darba būs padarīta. Palūgsim tētiņam zirgu, lai pārmestu upei pāri baļķus, un tad arī lopiem būs kur padzerties. Es caurām naktīm par to vien domāju. Man taisni vai žēl sametas, skatoties, kā lopi karstā laikā dzenas uz kūti dzert.

Sems gaidīja izdevīgu brīdi, lai parunātu ar tēvu.

Nākamajā dienā pie brokastu galda Rāftens paskatījās uz Jenu un noprasīja:

—   Jen, cik daudz trīs pēdas plata linoleja vajag istabai, kas ir divdesmit pēdas gara un piecpadsmit plata?

—  Trīsdesmit trīs un vienu trešdaļu jarda, — Jens tūdaļ atbildēja.

Rāftens nespēja vien nobrīnīties, kā to visu var aprēķināt galvā. Pirmo reizi fermera seja sajūsmā staroja.

—   Un kad tu varēsi tā rēķināt? — viņš jautāja Semam.

—   Nekad, — Sems atbildēja. — Zobārstam nav jāaprēķina linolejs. Jen, — viņš klusu piebilda, — parunā labāk tu ar tētiņu par aizsprostu. Tu viņam patīc. Kal dzelzi, kamēr tā ir karsta.

Pēc brokastīm Jens iesāka:

—   Mister Rāften, upe pamazām izžūst. Mēs gribam ierīkot tajā dzirdinātavu lopiem, bet, lai uzceltu aizsprostu, vajadzīgi divi pamatīgi baļķi. Vai jūs neiedotu mums uz dažām minūtēm pāris zirgu?

—   Tu laikam gribi iztaisīt dīķi, kur peldēties, vai ne? — Rāftens sacīja, acīm zibot.

—  Arī peldēties tur varēs, — Jens sarkdams piekrita.

—   Man tā vien liekas, it kā Sems runātu ar tavu muti, — Rāftens piebilda, ātri aptverdams stāvokli. — Es pats paskatīšos.

Pie upes Rāftens jautāja:

—   Kur jūs domājat taisīt aizsprostu? Te? Sī nav laba vieta. Šeit gan ir šaurāks, toties straume ir spēcīga, un aizsprosts abos galos tiks izskalots. Tur ir labāka vieta — mazliet gan platāka, toties dziļāka. Kur tad jums ir tie baļķi? Sitie? Ko —

mani izžuvušie baļķi? Sitos es nevaru jums dot. Sitie vajadzīgi jaunajam šķūnim, un tos arī ne — no tiem iznāks vārtu stabi. Bet tur tos divus jūs varat ņemt. Pajūgu es atsūtīšu.

Smagais pajūgs ieradās un abus milzīgos baļķus pārvilka šķērsām pāri, kā foija vēlējies Jens (četras pēdas atstatu vienu no otra).

Iekšpusē gar katru baļķi zēni iedzina rindu mietu un pēc tam spraugu starp tiem ņēmās piepildīt ar māliem un akmeņiem.

Pēc nedēļas sprauga bija pilna. Tad nāca vissvarīgākais — aiztaisīt ciet pārsedzi aizsprostā. Darbs nebija no vieglajiem, jo ūdens bija stipri cēlies, taču zēni strādāja kā bebri, kamēr pēdīgi viss bija gatavs.

Tonakt uznāca pamatīga lietus gāze. Kad zēni otrā dienā gāja uz mežu, viņi jau pa gabalu sadzirdēja dobju rūkoņu. Viņi neizpratnē apstājās un ieklausījās. Tad Jens līksmi iesaucās:

—   Aizsprosts! Tur taču ūdens plūst pāri aizsprostam!

Abi kliegdami, ko kājas nes, drāzās uz upi. Pieskrējuši tuvāk, viņi ieraudzīja akmeņainā upes dibena vietā spoguļgludu ūdens klaju un spēcīgu straumi, kas gāzās lejup pa aizsprostā atstāto eju.

Kāds priecīgs satraukums viņus pārņēma!

Viņi reizē iemetās ūdenī, ka šļakatas vien pašķīda.

Bija izveidojies piecas pēdas dziļš un simt jardu garš dīķis, un tas viss bija viņu roku darbs.

—   Nu, vai nebija vērts pastrādāt? — Jens jautāja.

w Jens bija labs peldētājs, un Sems šļakstīdamies sacīja:

—   Tagad es zinu, kas tu esi. Ilgāk to no manis tu nevarēsi noslēpt. Es to pamanīju, kad tu būvēji aizsprostu. Tu esi sarkanādainis, ko sauc par Mazo Bebru.

—   Bet es savukārt vēroju tevi, — attrauca Jens, — un man liekas: tu esi sarkanādainais dīkdienis — vārdā «Jauns Cilvēks, Kas Baidās Lāpstas».

•— Nē, netrāpīji vis,_-— Sems iebilda, — es neesmu arī Drosmīgais Ērglis, Kas Sēž Uz Klints, Asti Pārkāris Pār Malu. Taisnību sakot, man tas ir viena alga.

Sems, acīm redzot, gribēja mainīt sarunas tematu, bet Jens neatlaidās:

—   Es dzirdēju, ka Si tevi nesen nosauca par Dzeni.

—   Jā, tā mani skolā sauca.

Pēc pusstundas, kad viņi jau sēdēja pie ugunskura, Jens sacīja:

—   Zini ko, Dzeni, es tev kaut ko izstāstīšu.

Sems savaikstījās, piebāza ausi Jenām tuvāk un

sagatavojās klausīties.

—   Reiz kādu indiānieti saņēma gūstā cita cilts. Taču naktī viņai laimējās izbēgt. Apkārtne viņai bija sveša, un viņa drīz vien nomaldījās. Viņai nebija nekādu ieroču, vienīgi nazis, un nekā, ko ēst, vienīgi ogas. Uznāca ziema, bet mājas viņa vēl nebija atradusi. Viņa uzcēla vigvamu no bērza tāsīm, ieguva uguni, berzējot koku pret koku, un uztaisīja loku, kuram par stiegru noderēja mokasīna aukla. Viņa ķēra ar lamatām trušus un no to ādām pašuva apmetni. Pavasarī viņu atrada pazīstamais ceļotājs Semjuels Hērns. Kaut arī viņas nazis bija galīgi nodilis, tomēr pati viņa bija sveika un vesela un gatava doties pie savas cilts ļaudīm.

—   Jā, tas ir varen aizraujoši, — sacīja Sems, kas bija uzmanīgi klausījies, — es neko citu negribētu kā pats to visu izmēģināt, ja vien man būtu šautene un ņiežā daudz medījuma.

—   Ak vai, kurš gan to negribētu! Bet cik būtu tādu, kas varētu izdzīvot?

—   Es varētu.

—        Ej nu ej, visu pagatavot ar nazi? Es gan gribētu redzēt, kā tu uzbūvētu tipi, — Jens noteica, tad nopietni piebilda: — Sem, mēs galu galā spēlējam indiāņus, taisīsim visu tikai no tā, kas atrodams mežā. Kļūsim par Sengeras indiāņiem. Būsim abi virsaiši. — Jens negribēja ne pats sevi ieteikt par virsaiti, ne arī pakļauties Semam. — Es esmu Mazais Bebrs. Bet kas tu būsi?

—   Asiņainais Negaisa Mākonis Pēcpusdienā.

—       Nē, tas neder. Izdomā tādu vārdu, lai var uzzīmēt un uztaisīt totēmu.

—   Kurš ir visviltīgākais dzīvnieks?

—   Man liekas — āmrija.

—   Ko! Pat viltīgāka par lapsu?

—   Tā teikts grāmatā.

—   Vai āmrija var bebru pievārēt?

—   Domāju — jā.

—   Tad es būšu āmrija.

—        Nē. Es negrasos draudzēties ar tādu, kas grib mani pievārēt. Tev tomēr šis vārds nepiestāv tik labi kā Dzenis. Tu būsi man vajadzīgs, kad es gribēšu sabojāt labu koku vai izbakstīt tajā caurumu, — Jens noteica.

—       Tas tomēr ir labāk nekā bebrot, — Sems attrauca.

Sengerā vārdam «bebrot» bija sava vēsture. Prasme rīkoties ar cirvi tika augstu vērtēta. Vecajiem Sengeras iemītniekiem cirvis bija vienīgais darba rīks. Runāja pat, ka daži drusciņ uztrin cirvi un svētdienās skuj bārdu. Kad tēvs izvadīja dēlu dzīvē, viņš deva tam līdzi labu cirvi. Lai

nogāztu koku vajadzīgajā virzienā, nepieciešamas dažas iemaņas. Ir zināms, ka bebrs grauž koku visapkārt tik ilgi, kamēr tas sagāžas, un, ja meža cirtējs nepareizi iecērt koku, saka — viņš bebro; tāpēc bebrot koku ir kauns un negods, turpretim strādāt kā bebram — ir augstākā uzslava. Sema izsmieklu varēja saprast tikai sengerietis.

XI

Jens un ragana

Pirmajā izdevīgajā brīdī Jens atkal aizgāja pie Sengeras raganas.

—   Ej labāk viens! — Sems ieteica. — Ja es būšu klāt, viņa uz tevi pat acis nepametīs. Tu izskaties sasodīti veselīgs.

Jerts nopriecājās, ka var iet viens. Lai gan Sems viņam patika, tomēr ar savu daiļrunību un asprātību tas nomāca viņu un, visļaunākais, pastāvīgi pārtrauca sarunu Jenām visinteresantākajā vietā.

Jens paņēma līdzi piezīmju grāmatiņu un zīmuļus. Pa ceļam viņš salasīja puķes un augus. Šoreiz vecā sieviete uzņēma viņu pavisam citādi.

—   Nāc tik iekšā, nāc! Kas tu tāds esi, kā klājas tavam tēvam un mātei? Nāc iekšā un piesēdi, un kā klājas tam blēdim Semam Rāftenam?

—   Sems tagad ir vesels, — Jens teica un nosarka.

—  Vesels? Kā tad citādi! Es zināju, ka izārstēšu viņu, to zināja viņš pats, to zināja arī viņa māte, ja ļāva viņam šurp nākt. Vai viņa kaut ko teica?

—   Nē, vecmāmiņ, ne vārda.,

—  Nekrietnele! Es izglābu puikam dzīvību, kaut gan viņi mani aplaupīja, bet viņa ne paldies nepasaka — nekrietnele tāda! Kas tev tur rokā ir? Cilvēki cērt kokus, bet puķes uzzied katru gadu, ak, manas skaistulītes!

Jens pastiepa puķes. Viņa paņēma Arona nūju un turpināja:

—   Redzi, šī ir skumju zāle, daži to sauc par indiāņu runkuli, bet es esmu dzirdējusi, ka bērni

to dēvē par «Džeku kancelē». Nekad neliec tās sakni pie mēles. Svilina kā uguns. Indiāņi izvāra indi no saknes un tad apēd to. Tomēr labāk nekā nomirt no bada… Sis ir zilais kohošs, es to saucu par krampju sakni. Ja uznāk krampji, nekas nav labāks par šās saknes novārījumu … Bet tagad palūko šito, — viņa sacīja, paņemdama dzegužkurpīti. — Tas ir mokasīnu augs. Un šis te ir grimonis jeb nervu sakne. Atminos — kad Lerija mazā meita negribēja strādāt, viņai uznāca lēkme. Atsauca mani. Es novārīju nervu sakni un iedevu viņai iedzert — tādu pašu karstu. Un tik tiešām, kā es te stāvu, pēc pirmās karotes, ko viņa iedzēra, viņai kļuva pavisam labi. Augs jāizrok, kamēr nav vēl uzziedējis. Redzi, zālītes spēks nevar vienlaicīgi uzkrāties abās vietās. Tas ir vai nu ziedā, vai saknē. Šis augs jāievāc pavasarī vai arī tad, kad sācies lapkritis. Un kas tev tur vēl ir? Tie taču ir zaķakāposti. Tu droši vien nāci gar upes līkumu. Tā ir vienīgā vieta, kur tie aug.

—   Jā, — teica Jens, — es tur tos saplūcu. Tikai pagaidiet, vecmāmiņ, es gribētu šos augus uzzīmēt un uzrakstīt, kā tos sauc un ko jūs par tiem zināt.

—   Varu galvot, ka tev iznāks vesela grāmata, — lepni sacīja vecā sieviete, aizdegdama pīpi. — Ko tur tik daudz rakstīt, labāk visu ielāgo!

Jens noņēmās pierakstīdams, tomēr uzzīmēt augus nepaspēja.

—   Zini ko, bērns, pieliec pie augiem papīriņus ar uzrakstiem un uzglabā. Tā darīja dakteris Karmartins, kad es viņu mācīju. Jā, tieši tā,' —viņa vēl piebilda, kad Jens pie katra stiebriņa pievienoja papīriņu ar uzrakstu — gluži kā etiķeti.

—   Tā nu gan ir savāda slota, —• Jens sacīja, ieraudzījis šo kārtības un tīrības simbolu.

—   Tā ir dižskābarža slota. Tādas Lerijs taisa.

—   Lerijs?

—   Jā, mans zēns. (Lerijam bija gandrīz sešdesmit gadu.) Viņš taisa slotas no zilā dižskābarža.

—   Kā viņš to dara? — Jens vaicāja, paņemdams slotu un pamatīgi nopētīdams.

—   Nu, protams, ar drāšanu. Uz to viņam ir ķēriens. Viņš sadabū jaunu, apmēram trīs collas resnu zilo dižskābardi, sadrāž to garās skaidiņās, līdz galam tās nenogriežot, un nogaida, kamēr skaidiņas saritinās.

—   Vai tādas kā iekura skaidiņas?

—   Jā, jā, tikai garākas. Tad viņš izgriež visas skaidas otrādi, apsien ar ādas koka sloksni, galus ar cirvi nolīdzina un liek kaltēties. Neviens nekad nav labākas slotas uztaisījis.

Tobrīd atdarījās durvis un ienāca Bidija.

—   Cik jauki, ka tu mūs apciemoji! — Bidija uzrunāja Jenu.

—   Tu nu gan agri pārradies, Bidij, — teica vecenīte un tad piebilda: — Es dikti priecātos, ja Jens kopā ar mums paēstu. Mums gan pīļu nav, bet, paldies dievam, paēduši esam līdz kaklam. Bidija gatavo pusdienas katru mīļu dieniņu, bet citās ēdienu reizēs es pati sadabūju kādu kumosu, ko iekost, un malku, ko iedzert. Ņem, bērniņ, ēd, cik sirds kāro. — Viņa atsedza vaļā pelēcīgo gultas veļu un piedāvāja pārpalikušos sārtos ābolus.

—   Vecmāmiņ, vai jums nav bail vienai gulēt te pa nakti?

—   No kā lai es baidītos? Vienreiz gan naktī ieradās laupītāji, un es šiem prasu: «Ko jūs meklējat?» — «Naudu,» šie saka, jo ļaudis apkārtnē runāja, ka esmu pārdevusi govi par divdesmit pieciem dolāriem. «Nu labi, es piecelšos un palīdzēšu jums meklēt,» saku, «lai gan kopš pērnās ābolu ražas ne centu neesmu acīs redzējusi.» — «Mums vajag divdesmit piecus dolārus — vai arī mēs tevi nožmiegsim.» — «Kaut arī tie būtu divdesmit pieci centi, es jums tos neatdotu,» saku, «esmu gatava mirt, jo pagājušo nedēļu izsūdzēju grēkus.» Tad mazākais no viņiem prasa: «Vai tad tu govi nepārdevi?» — «Jūs to atradīsiet kūtī,» saku, «lai gan man nevisai patīk, ka to traucē. Lopiņš uztrūksies no miega, un tas var kaitēt pienam.» Te abi rāva vaļā smieties. Tad mazākais saka:

«Vecomāt, mēs tevi liksim mierā, ja tu nevienam ne vārda nebildlsi.» Viņi jau grasījās doties uz durvīm, kad es ierunājos: «Pagaidiet! Mani draugi nedrīkst aiziet no manis neēduši un nedzēruši. Te ir vislabākais plaušu balzams pasaulē, tādu jūs savu mūžu neesat garšojuši.» Mazākais, to izdzirdis, sāka briesmīgi klepot. Kad viņi gāja prom, mazākais iespieda man saujā vienu dolāru.

—   Vecmāmiņ, vai jūs zināt, kā indiāņi iegūst krāsas? — Jens jautāja, atgriezdamies pie sava nāciena mērķa.

—   Viņi iet uz veikalu un pērk tur krāsu tāpat kā mēs.

—   Bet, kad pirkto krāsu nebija, vai viņi neizmantoja kādus augus?

—   Kā tad, izmantoja.

—   Bet kādus augus? Kā viņi dabū dzeltenas dzeloņcūkas adatas?

—   Zini, ir tāda dzeltena puķīte, kas rudeņos aug pļavās un sētmalēs. To sauc par zeltgalvīti. Viņi vāra adatas kopā ar šo puķīti. Paskaties! Sī vilnas lupata tieši tā nokrāsota.

—   Un sarkanu krāsu?

—   Viņiem nav īstas sarkanas krāsas. Viņi to iegūst, izspiežot sulu no sarkanām ogām, pēc tam to vāra.

—   Vecmāmiņ, no kurām ogām iegūst vislabāko sarkano krāsu?

—   Ne tikai no sarkanajām. To var iegūt no avenēm, no etiķkoka, mellenēm un vēl daudzām citām ogām, taču no zustrenēm dabū sarkanāku krāsu nekā no jāņogām, bet zemenes ir vislabākās no visām.

* — Un kā dabū zilu krāsu?

—   Pati nezinu. Zaļu krāsu var dabūt no jaunajiem pliedera dzinumiem, brūnu — no hikorijas mizas, melnu — no baltā ozola skaidām un mizas. Kaut ko līdzīgu zilai krāsai var dabūt no indigo auga. Bet, ja kādas krāsas mežā nav, mums tā arī nav vajadzīga.

Pusdienas pie raganas

Tikmēr Bidija kailām kājām rosījās pa istabu, gatavodama pusdienas.

—   Kur ir galdauts, vecmāmiņ? — viņa ieprasījās.

—   Vai tu dzirdēji, ko? Viņa nezina, ka mums galdauts savu mūžu nav bijis. Labi vēl, ka mums vispār ir kas ko uz galda likt, kur nu vēl galdauts!

—   Vai tu, Jen, gribi tēju vai kafiju? — Bidija jautāja.

—   Tēju, — Jens izvēlējās.

—   Jauki, kafiju es neesmu redzējusi kopš Ziemsvētkiem, toties tēju es varu sameklēt tepat mežā, bet te ir kaut kas tāds, kas mežā neaug, — to pateikusi, vecā sieviete piekliboja pie plaukta istabas kaktā un, nocēlusi vecu cigāru kasti un parakājusies tajā starp sērkociņiem, tabakas krikumiem, spalvām un putekļiem, izvilka sešus cukura graudus, kas kādreiz bijuši balti.

—   Ēd vesels, — viņa sacīja un iemeta trīs cukurgraudus Jena tējā. — Pārējie lai paliek, ko ielikt otrajā krūzē. Vai krējumu gribi? — Un viņa pabīdīja nosmulētu trauku ar brīnišķīgu krējumu. — Bidij, iedod Jenām maizi!

Kukulis, kas, acīm redzot, viņām bija vienīgais, tika sagriezts un divas vai trīs šķēles uzliktas uz Jena šķīvja.

—   Varbūt sviests nav gluži svaigs? — jautāja namamāte, pamanījusi, ka Jens to uz maizes nav uzziedis.

Viņa atkal aizklunkuroja> pie plaukta istabas kaktā un paņēma stikla krūku ar ievārījumu. Noņēmusi skārda vāciņu, viņa iekliedzās:

—   Nu, vai zini! — Tad, piegājusi pie durvīm, ar pirkstu izmakšķerēja beigtu peli un izmeta to laukā, mierīgi piezīmēdama: — Es visu laiku lauzīju galvu, kur tā mazā vellata palikusi. Nebiju redzējusi to jau divas nedēļas, tāpēc nospriedu, ka Toms to apēdis. Sitas vāks nekad nav derējis. — Un atkal viņa laida savu pirkstu darbā lai noņemtu kārtu, kas bija izveidojusies no nelaimīgajām mušām, kuras 'bija nobeigušās savā iemīļotajā ēdienā.

—       Tagad, Jen, ēd, cik sirds kāro. Man visa kā ir daudz.

Lai gan skaidri bija redzams, ka viss jau uzlikts galdā.

Nabaga Jens bija pagalam apmulsis. Viņš juta, ka vecā, labā sieviete rīkojas izšķērdīgi, atdodama viņam savus nedēļas krājumus, tomēr saprata, ka vecenīte būs dziļi aizskarta, ja viņš neko nenogaršos. Derīga ēšanai bija vienīgi maize. Jens nokoda kumosu, taču izrādījās, ka arī tā nav baudāma. Kad viņš juta pāris matu apvijamies ap zobiem, viņam saplaka dūša, bet, kad starp zobiem pagadījās lupata ar pogu, viņš bija galīgi satriekts.

—        Paņem vēl šito un šito arī, —• piedāvāja namamāte un piekrāva šķīvi pilnu ar kūpošiem kartupeļiem, kurus, izņēmusi no katliņa, viņa bija nesusi vecajā, netīrajā priekšautā. Ēstgriba Jenām bija kā ar roku noņemta.

—« Varbūt tu gribētu olu? — Bidija pajautāja.

—        Jā, jā, to gan, lūdzu! — Jens pārlieku sajūsmināts iesaucās un nodomāja: «Olai noteikti jābūt tīrai.»

Bidija aizgāja uz kūti un drīz vien atgriezās ar trim olām.

—   Vārītu vai ceptu?

—   Vārītu, — drošs paliek drošs Jens sacīja.

Bidija pameta skatienu visapkārt, meklēdama

katliņu.

—       Tur jau vārās, — vecenīte teica un norādīja uz grāpi, kurā vārījās apakšveļa.

Bidija ielika tur olas.

• Jens no visas sirds lūdza, kaut tās nepārplīstu. Divas tomēr pārsprāga, bet Jens dabūja veselo, un tās bija visas viņa pusdienas.

Pēc tam Jens, saņēmis pilnas rokas augu, dzīrās doties mājup.

—       Uz redzēšanos, bērniņ, nāc atkal! Paķer līdzi vēl kādus augus, — vecenīte sacīja.

Kad Jens atgriezās pie Rāfteniem, viņš ieraudzīja, ka pusdienas klātas vienam cilvēkam, lai gan pulkstenis rādīja trīs.

—       Nāc pusdienās, — misis Rāftena laipni uzaicināja. — Es uzcepšu gaļu. Pēc piecām minūtēm tā būs gatava.

—       Bet es jau pusdienoju pie vecmāmiņas Neviļas.

—   Jā, to es zinu.

—       Ar vienu pirkstu viņa tev maisīja tēju, ar otru zieda ievārījumu uz maizes, vai ne? — Rāftens paskarbi noprasīja.

Jens pietvīka. Acīm redzot, visiem bija skaidrs, ko viņš tur piedzīvojis, taču viņu nepatīkami aizskāra izsmējīgās piezīmes, ar kādām tika apveltīta vecā, labā sieviete.

—       Viņa bija ļoti laipna un jauka, — Jens dedzīgi iebilda.

—       Tu būtu tagad labāk uzēdis gaļu, — misis Rāftena norūpējusies sacīja.

Cik kārdinošs bija tāds sulīgs, apcepis gaļas gabals! Kā viņa tukšais vēders alka pēc tā! Bet nebeidzamās izsmējīgās piezīmes Jenu satrauca. Viņš gribēja palikt uzticīgs sirsnīgajai, vecajai sievietei, kura bija likusi galdā vislabāko, kas vien viņai bija, lai tikai varētu, kā nākas, uzcienāt ciemiņu. Tāpēc pirmo reizi mūžā viņš sameloja:

—       Nē, paldies, es patiešām neesmu izsalcis. Es kārtīgi paēdu pie vecmāmiņas Neviļas.

Tad, par spīti iekšējam tukšumam, viņš ķērās pie vakara darbiem.

XIII

Ienaidnieka spiegs

—       Diez kur Keilebs ķēris' to lielo bērza tāsi, — Jens uzņēma valodu. — Es arī gribētu tādu dabūt traukiem.

—       Man liekas — Bērnsa mežā. Mums tādu nav. Bet mēs tur arī varētu tikt pie tāda.

—   Vai tu Bērnsam prasīsi?

—       Nē-ē, kuram gan vajadzīgs vecs bērzs? Aiziesim tik un paņemsim, kamēr viņš neredz.

Jens vilcinājās.

Sems paņēma cirvi.

—   Sauksim to par ielaušanos ienaidnieka zemē. Viņš ir viens no mana tētiņa draugiem.

Jens sekoja viņam, šaubīdamies, vai viņi rīkojas godīgi.

Iegājuši meža, viņi drīz vien atrada pamatīgu bērzu un tūlīt ņēmās to mizot, kad pēkšņi ieraudzīja viņiem tuvojamies liela auguma vīru un mazu zēnu, kuri, acīm redzot, bija izdzirduši troksni mežā.

—   Tas ir vecais Bērnss. Mūkam prom!

Zēni steigā paķēra cirvi un deva kājām ziņu, bet Bērnss tikmēr pēc sirds patikas raidīja viņiem nopakaļ draudus un lāstus. Viņš nenieka nebēdāja par bērzu — kokiem šai zemē nebija nekādas vērtības, bet Rāftens bija sastrīdējies ar visiem tuvākajiem kaimiņiem, tāpēc Bērnss darīja, ko spēja, lai sīku zādzību izpūstu par briesmīgu noziegumu.

Bērnsa dēls, pienācis diezgan tuvu žogam, ņēmās apsaukāties:

—   Sarkanmatis, Sarkanmatis! Ak tu, sarkanmatainais zaglis!

—   Kaujas vienība izglābusies, un skalpi palikuši veseli, — Sems noteica un mierīgi nolika cirvi savā vietā.

—   Zaudēts vienīgi gods, — piemetināja Jens. — Kas tas bija par puiku?

—   Ā, tas ir Gajs Bērnss. Es viņu pazīstu. Viņš ir pretīgs ložņa un okšķeris un melo tā, ka ausis nekust. Skola viņš saņēma godalgu — pamatīgu suku par to, ka ir visnetīrākais puika. Mēs visi par viņu balsojām, un skolotājs piešķīra godalgu viņam.

Otrā dienā zēni atkal iebruka mežā, bet, kolīdz sāka plēst mizu, tā kaut kur iebļāvās mazais okšķeris, cenzdamies atdarināt pieauguša cilvēka balsi:

—   Ei, jūs tur … Vācieties prom … no šejienes …

—   Jen, kas ir, sagūstīsim to mazo riebekli!

—   Un lai viņš lielās mokās .sadeg pie kauna staba! — bija atbilde.

Viņi metās uz to pusi, no kurienes nāca klie

dzieni, taču, atkal parādoties Bērnsam, kaujas vienības uzbrukums pārvērtās bēgšanā.

Turpmākajās dienās zēni ne vienu reizi vien tuvojās žogam, bet allaž gadījās, ka Bērnss strādāja tepat kur netālu, bet tam mazajam vardulēnam acis un ausis mūžam bija vaļā. Drīz vien viņš ar zīmēm lika manīt, ka zina visu par zēnu nodarbošanos, tātad neapšaubāmi bijis viņu nometnē. Itin bieži zēni redzēja, ka Gajs ar interesi vēro, kā viņi vingrinās šaušanā ar loku un bultām, bet, tiklīdz viņš juta, ka ir pamanīts, uzmeklēja drošu patvērumu, no kurienes apbēra viņus ar lamām.

Reiz zēni ieradās nometnē citā laikā. Ejot uz tuvējo mežu, zem lapām Jens pamanīja basu pēdu.

—   Paklau, kas tad tas? — Jens noliecās un ieraudzīja paslēpušos Gāju Bērnsu.

Gajs uzlēca augšā un, brēkdams: «Papu, papu, PAPU!» — dieba, cik jaudāja, prom, bet indiāņi, šausminoši aurēdami, dzinās viņam pakaļ. Jens bija labs skrējējs, bet Gajs, kaut arī viņu spārnoja bailes, ar savām strupajām, resnajām kājelēm necik tālu nepaguva aizskriet. Viņš tika satverts un atvilkts atpakaļ uz nometni.

—   Liec mani mierā, Sem Rāften, liec mani mierā! — Šoreiz Gajs iztika bez aizskarošām piezīmēm.

—   Jen, gūsteknis mums vispirms jāsasien.

Sems sadabūja virvi.

—   Ne jau ar to, — Jens iebilda. — Atnes ādaskoka sloksni.

Tā atradās turpat tuvumā, un Gajs, lai kā kliedza un brēca, tika svinīgi piesiets pie zaļojoša stumbra, jo tas, kā Jens norādīja, ilgāk pretosies ugunij.

Abi karotāji sakrustotam 'kajam apsēdas pie ugunskura. Vecākais aizdedza miera pīpi, un viņi pārsprieda nelaimīgā gūstekņa likteni.

—   Brāli, — Jens uzrunāja Semu ar cēlu kustību, — kāda bauda klausīties šā nožēlojamā bālģīmja kaukšanā. (Taisnību sakot, tā nebija vairs paciešama.)

—   Ak jā! — Dzenis noteica.

—   Labāk lieciet mani mierā! Gan mans papus jums parādīs, jūs netīreļi, — vaimanāja gūsteknis.

—  Noņemsim vispirms skalpu, bet pēcāk pašu sadedzināsim. — Un Mazais Bebrs izdarīja izteiksmīgu kustību.

Dzenis tam piekrita un, uzspļāvis uz akmens, ņēmās asināt kabatas nazi.

Griezīgā švirkstoņa — žviks, žviks, žviks, — ko radīja naža asināšana pret akmeni, atstāja uz Gāju šausmīgu iespaidu.

—  Brāli Dzeni, mūsu cilts gars alkst šā upura asiņu.

—   Tu gribēji teikt — dižais virsaiti Dzeni, — Sems klusu piebilda. — Ja tu mani nesauksi par virsaiti, es tevi arī nesaukšu par virsaiti.

Dižais Dzenis un Mazais Bebrs iegāja tipi, pārkrāsoja viens otram seju, sakārtoja galvassegu un izgāja ārā, lai izpildītu nāves sodu.

Dzenis vēlreiz uzasināja nazi. Tas nemaz nebija vajadzīgs, bet viņam patika griezīgā skaņa.

Mazais Bebrs atnesa pamatīgu klēpi žagaru un nokrāva to gūsteknim priekšā, bet, tā kā Gaja kājas nebija sasaistītas, tas izspārdīja žagarus uz visām pusēm. Abi virsaiši palēca sānis.

—  Vī, kāds bezkauņa! — iesaucās saniknotais Dzenis. — Sasien viņam arī kājas, ai, brāli dižais virsaiti Mazais Bebr!

Ar mizas sloksni Gaja kājas tika cieši jo cieši piesietas pie koka. Tad virsaitis Dzenis, ar nazi rokā piegājis pie gūstekņa, sacīja:

—   Dižais brāli virsaiti Mazais Bebr, ja mēs viņu noskalpēsim, dabūsim tikai vienu skalpu un tev nebūs ko parādīt.

Bet Jens ierosināja:

—   Dižais brāli virsaiti Sarkangalvainais Dzeni, Kas Sēdi Uz Celma, Asti Šūpodams Pār Malu, noskalpēsim viņu — novilksim pār viņa tukšo pauri ādu un sadalīsim to uz pusēm.

—   Lieliski, ai, brāli lielais indiāņu virsaiti Dižais Mazais Bebr, Kas Nograuž Kokus.

Tad Dzenis dabūja ogli un briesmīgā nopietnībā ar līniju sadalīja galvu, viņaprāt, taisnīgās daļās. Mazais Bebrs iebilda, ka viņam esot tiesības uz vienu ausi un pusi galvas virsas, kas ir svarīgākā skalpa daļa. Dzenis norādīja, ka gūsteknim, par laimi, ir matu cekuls, kas patiesībā ir otra galvas virsa. Ar to jaunākajam virsaitim pilnīgi pietikšot. Abi virsaiši ilgi ņēmās ar ogli vilkt līnijas uz Gaja galvas, kamēr galu galā vienojās, kā to sadalīt.

Līdz šim brīdim upuris turējās braši. Viņš draudēja visu izstāstīt papum, skolotājai un plašajai pasaulei un pēdīgi piedraudēja izstāstīt arī misteram Rāftenam. Tas atstāja zināmu iespaidu, un Dzenis, mazliet satraukts, pagriezās pret Mazo Bebru un vaicāja:

—   Brāli virsaiti, vai tu saproti šā pļāpīgā bālģīmja valodu? Ko viņš tur saka?

—  Nesaprotu, — skanēja atbilde. — Droši vien dzied pirmsnāves dziesmu savā mēlē.

Gajs nebija no bailīgajiem. Viņš visu laiku bija drosmīgi turējies, jo domāja, ka zēni viņu tikai āzē, bet, kad juta, ka šie abi necilvēcīgie, izkrāšļotie briesmoņi ar ogli novelk šausmīgo līniju, pēc kuras tiks sadalīts viņa skalps, kad nepielūdzamais Dzenis, pēdējo reizi vēl uztrinis — žviks, žviks, žviks — nazi pret akmeni, pienāca klāt un sagrāba viņa matu cekulu, viņš vairs neizturēja un sāka nevaldāmi raudāt.

—   Ai, lūdzu, ne… Ai, papu! Ai, mammu! Palaidiet mani tikai šoreiz vaļā, es vairs nekad tā nedarīšu.

Viņš gan nepateica, ko vairs nedarīs, tomēr viens bija skaidrs — viņš ir padevies.

—   Pagaidi, dižo brāli virsaiti, — ierunājās Mazais Bebrs. — Ciltīm ir paradums atlaist brīvībā vai pat uzņemt savā pulkā tādus gūstekņus, kas parādījuši nesalaužamu gara spēku.

—   Ja brēkšana ir tas pats, kas gara spēka parādīšana, tad ta viņam ir par sešiem, — bilda Dzenis.

—   Pārgriezīsim viņa važa§, lai viņš var aizbēgt pie saviem ļaudīm!

—   Labāk lai viņš paliek šeit pa nakti, un nākamajā rītā atklāsim, ka viņš pats kaut kā izbēdzis, — teica vecākais virsaitis.

Upuris manīja, ka viņa stāvoklis uzlabojas, un, aizvien vēl elsodams, solīja dabūt bērza mizu, cik tik uziet, vārdu sakot, viņš darīs visu, ja vien tiks atbrīvots. Viņš pat solīja nočiept no tēva dārza vislabākos augļus.

Mazais Bebrs izvilka nazi un citu pēc citas pārgrieza važas.

Beidzot tika pārgriezta arī pēdējā mizas sloksne. Gajs nebija skubināms. Viņš klusēdams aizjoza līdz žogam un pārlēca tam pāri. Ticis drošībā, viņš draudiem un lāstiem piekliedza gaisu.

Pēc tik drausmīgiem piedzīvojumiem lielākā daļa zēnu būtu vairījušies šā purva, bet Gajs zināja, ka Sems ir labsirdīgs zeņķis, un nosprieda, ka veltīgi baiļojies. Viņu nelika mierā ziņkārība. Un tā, kādudien atnākuši uz nometni, zēni ieraudzīja Gāju lavāmies prom. Noķert viņu un atvilkt atpakaļ bija tīrais nieks. Šoreiz viņš bija krietni vien sadrūmis un ne tik skaļš. Virsaiši sprieda, ko darīt — vai likt viņam mokās sadegt vai arī noslīcināt dīķī. Tad viņi ķērās pie nopratināšanas. Gūsteknis nebilda ne vārda. Kāpēc viņš nācis uz apmetni? Ko viņš te darījis — zadzis, vai? Gajs sadrūmis blenza viņos.

—  Aizsiesim viņam acis un visgarām mugurai iedzīsim gajaskutusus, — Jens sacīja dobjā balsī.

—   Labi izdomāts, — piekrita Sems, kurš par gajaskutusu zināja tikpat daudz, cik gūsteknis. Pēc tam viņš vēl piebilda: — Tikai esi žēlsirdīgs. Tad viņam nesāpēs.

Nezināmais vienmēr šausmina. Gūstekņa dvēseli atkal pārņēma bailes. Lūpu kaktiņi viņam raustījās.

—   Kāpēc tu mums nesaki, ko tu šeit dari?

Gajs nomurmināja:

—   Es arī gribu spēlēt indiāņus.

Zēni bezmaz apstulba.

Tad Mazais Bebrs piecēlās un vērsās pie ffadomes:

—   Sengeriešu dižie virsaiši, iepriekšējo reizi mēs viņu lidz nāvei spīdzinājām, bet viņš turējās kā vīrs. Nekad neviens no mūsu gūstekņiem nav bijis tik vispusīgi apdāvināts. Es balsoju par viņa uzņemšanu ciltī.

Tad piecēlās Dzenis un sacīja:

—  Ak, pats viedākais virsaiti šajā ciltī, tas viss ir tiesa, taču tu zini, ka neviens karotājs nedrīkst mums pievienoties, iekams nav pierādījis rakstura stingrību. Viņam jāpievārē kāds karotājs no cilts. Vai tu varēsi to izdarīt?

—   Nē-ē.

—   Vai tu spēsi noskriet kādu no mums, vai tu pratīsi šaut, varbūt tu mūs visus apdāvināsi? Ko tu darīsi?

—   Es protu zagt arbūzus, es redzu labāk par citiem skolā, es protu lavīties kā neviens cits. Vai nez cik reižu no krūmiem esmu jūs vērojis. Redzēju, kā jūs būvējāt aizsprostu. Es vēl pirms jums izpeldējos dīķī. Un, kad jūs nebijāt, es sēdēju jūsu tipi un smēķēju; es dzirdēju arī, kad jūs norunājāt zagt bērza mizu mūsu mežā.

—   Nedomāju gan, ka tas viss pierāda rakstura stingrību. Vai tu esi atnesis kādas dāvanas cilts visvecākajam galvenajam virsaitim?

—   Es atnesīšu bērza mizas, cik vien jums vajadzēs. Es nevarēšu atnest mizu, ko jūs noplēsāt, jo mans papus to jau sadedzināja, bet es dabūšu citu, un varbūt man palaimēsies nozagt cālēnu.

—  Viņa nodomi, acīm redzot, ir krietni. Būsim pret viņu iecietīgi, — Jens noteica.

—   Labi, — piekrita galvenais virsaitis, — viņš var palikt, bet tas nenozīmē, ka man vairs nav tiesību uz viņa skalpa kreiso pusi. Es varu pieprasīt to jebkurā laikā — un ausi vēl piedevām. Saki, Jen, tas ir, Dižais Mazais Bebr, — kas jādara, lai kļūtu par indiāni?

—   Katra cilts rīkojas pēc sava prāta, taču Saules deja un Uguns pārbaude ir visizplatītākās un abas briesmīgi grūtas.

—   Bet kas tev bija jādara? — jautāja Dižais Dzenis.

—   Gan viens, gan otrs. — Jens nosmīnēja, atcerēdamies saulē apdegušas rokas un plecus. — Un es, ser, to visu izcietu un tiku atzīts par vislabāko karotāju ciltī. — Mazais Bebrs noklusēja to, ka ciltī bijis viens pats. — Es tiku vienbalsīgi nosaukts par Baismīgo Saullēktu.

—   Es arī gribu būt Baismīgais Saullēkts, — iepikstējās Gajs.

—   Tu? Diez vai tu vispār to izturēsi, tu mūsainais zaķpastala.

—   Ko tu darīsi?

Gajs gribēja iedegt līdz viduklim. Rokas un kakls viņam jau bija iedegusi un vasaras raibumiem nosēti. Saules stari bija izspiedušies cauri arī nonēsātajam katūna kreklam un nobrūninājuši visu ķermeni. Tāpēc brūnāks viņš vairs nekļuva, kaut arī augu dienu nodancoja vienās bikšelēs pa nometni.

Kad saule laidās uz rietu, virsaiši salasījās uz padomi.

Galvenais virsaitis, noskatījis jauno karotāju, drūmi pašūpoja galvu un noteica:

—  Tu esi pārāk zaļš, lai iedegtu. Tu sauksies par Zaļknābi.

Iebildumi netika ņemti vērā. Zaļš viņš bija, un par tādu viņam jāpaliek, kamēr iegūs labāku vārdu. Tad tika palaista apkārt miera pīpe un viņš pasludināts par Sengeras indiāņu trešo kara virsaiti.

Gajs izskatījās vismiermīlīgākais no viņiem, tāpēc nopriecājās, ka varēs izkrāsot kara krāsās savu apaļo, smaidīgo seju, lai tā atgādinātu cietsirdīga mežoņa ģīmi. Krāsoties Gajam patika, bet — ak vai! — acis viņam bija bāli zilas, nevis melnas kā sarkanādainim. Izpūrušos, pakulām līdzīgos matus viņš varēja paslēpt zem zirga astru kumšķiem, mūsaino ādu varēja nokrāsot, taču pret gaišajām skropstām un bāli zilajām sivēna acīm nebija nekādu līdzekļu. Viņš nevienam neizpauda savas bēdas, jo, tiklīdz kādam rastos aizdomas par viņa noskaņojumu, viņš tiktu iesaukts par Lellīti vai Putnēnu vai dabūtu kādu citu tikpat briesmīgu un neindiānisku vārdu.

XIV

Ķilda

—   Zini ko, Jen, es šorīt redzēju sarkanrīklīti.

—  Tas nu gan ir kas jauns, — Jens šaubīdamies bilda.

—   Pie mums tas ir visskaistākais putns.

—   Ej nu ej! Bet kolibrijs?

—   Tas ir mazs, nevis skaists.

—   «Šie brīnišķīgie, spārnotie dārgakmeņi ir ne vien vismazākie, bet arī viskrāšņākie putnu val

stī.» — Šo teikumu Jens kaut kur bija lasījis un paturējis atmiņā.

—   Phe! -[5]sems noteica. — tu runā kā no grāmatas, bet es varu derēt, ka esmu redzējis mūsu dārzā simtiem kolibriju un tie ne par miljono tiesu nav tik skaisti kā sarkanrīklīte. Tā ir sārta kā asinis un zvīļo kā liesma, bet spārni tai ir melni. Vecā ragana zina teikt, ka indiāņi to saucot par kara putnu, jo, kur vien sarkanrīklīte lidojot, tur izceļoties karš.

—   Ā, nu man ir skaidrs! — Jens iesaucās. — Tā bija sārtā tanagra1 . Kur tu to redzēji?

—   Tā atlidoja no meža un nolaidās uz tipi garākās kārts.

—   Cerams, Sem, ka šeit nesāksies karš. Kaut es dabūtu vienu izbāznim!

—   Es nomērķēju ar loku, taču pēc tam neredzēju ne putnu, ne bultu. Tā bija mana labākā bulta «Drošā nāve».

—   Vai tu man to atdosi, ja es to atradīšu? — Gajs vaicāja.

—   Neparko.

—   Un košļājamo gumiju?

—   Nē.

—   Bet varbūt aizdosi?

—   Lai iet!

—   Te ir tava vecā bulta, — sacīja Gajs, vilkdams to ārā no malkas šķilām. — Es redzēju, ka tā šeit iekrita.

Izkrāsojušies kara krāsās, indiāņi rīta agrumā devās savos sirojumos. Viņiem, protams, bija līdzi loki un bultas,t un viņi gāja, laiku pa laikam pētīdami zemē pē'das un ieklausīdamies, vai nedzird kur ienaidnieku.

Mokasīni klusināja viņu/soļus, un vērīgais skatiens nepalaida garām nevienu lapu, kas sakustējās, viņiem zogoties starp varenajiem pirmatnējo koku stumbriem. Viņi gāja, cik klusu vien varēdami, tomēr iztrūcināja mazu vanadzēnu, kas no balzama baltegles uzspurdza gaisā.

Trīs bultas aiztraucās tam pakaļ, bet nenodarīja

nekāda ļaunuma. Ielūkojies ciešāk kokā, Jens iesaucās:

—   Ligzda!

—   Man liekas — tas ir pūpēdis, — sacīja Gajs.

—       Nekā nebija, — Jens attrauca. — Vai tad no šī koka mēs neaizbaidījām vanadzēnu?

Viņš bija labs kāpelētājs un, nometis zemē galvassegu, jaku, stulpiņus un ieročus, sāka rāpties balteglē, nelikdamies ne zinis par sveķiem, ar kuriem bija notecējusi visa miza.

Viņš vēl nebija paspējis nozust apakšējos zaros, kad Gajs, it kā paša nelabā skubināts, ieminējās:

—   Iznerrosim viņu, bet paši aizmuksim.

Viņi piebāza Jena jaku un bikses ar lapām un visādiem gružiem, salika kopā, lai izskatītos pēc cilvēka; tur, kur vajadzēja būt galvai, pielika galvassegu, tad caur jaku izdūra viņa bultu, bet paši laidās lapās.

Jens tikmēr bija sasniedzis koka virsotni un redzēja, ka ligzda nav nekas cits ,kā pūpēdis, kas tik bieži sastopams uz eglēm. Viņš uzsauca draugiem un, atbildi nesaņēmis, rāpās zemē. Sākumā smieklīgais izbāznis viņu uzjautrināja, bet tad viņš pamanīja, ka jaka saplēsta un bulta salauzta. Viņš atkal pasauca draugus, bet atbildes kā nebija, tā nebija. Viņš devās uz nometni, bet draugus neredzēja arī tur. Brīdi viņš pasēdēja pie ugunskura, tad, novilcis jaku, devās pie aizsprosta pastrādāt.

Iegrimis darbā, Jens nemanīja, ka draugi atgriezušies, tikai izdzirdēja kādu sakām:

—   Kas tas ir?

Pagriezies Jens redzēja, ka Sems šķirsta viņa, piezīmju grāmatiņu un tad skaļi sāk lasīt:

Piekūn mans, piekūn mans — mazais

vēja vanadzinš!

Ai…

Jens izrāva viņam grāmatiņu no rokām.

—       Varu derēt, ka tālāk vanadziņš atskaņots ar vārdu «viņš», — Sems sacīja.

Jena seja kvēloja no kauna un dusmām. Viņam patika rakstīt dzejoļus, tāpēc viņš slimīgi pārdzīvoja, ka zēni to dabūjuši zināt. Dzejoli par vana-

dziņu Jens bija sacerējis pēc kādas garākas vakara pastaigas — un tas bija tikai viens no daudzajiem. Gajs, protams, izturējās tāpat kā Sems. Viņš sacīja vienaldzīgā balsī, it kā runa būtu par kādu visiem zināmu jaunumu:

—  Ļaudis melš, ka šodien mežā nošauts kāds drosmīgs, skaists indiānis.

Jens nebija noskaņots uz jokiem. Viņam likās, ka pie visa vainīgs ir Gajs. Viņš negantās dusmās pagriezās pret to un uzkliedza:

—   Apklusti tu, mazais, netīrais zaglēn!

—   Es nemaz ar tevi nerunāju. — Gajs nosmējās un iegāja ar Semu tipi. Bija dzirdamas klusas balsis. Jens aizslāja uz aizsprostu un ņēmās ar māliem ziest šķirbas. Ķiķināšana norima, un no tipi iznāca Gajs viens pats; nostājies pret koku virs Jena galvas, viņš sāka skaitīt kā uz skatuves:

Piekūn mans, piekūn mans — mazais

vēja vanadziņš!

Ai, cik skaists un burvīgs viņš …

Jens paķēra pamatīgu māla pikuci un blieza ar to Gajam, viscaur nošķiezdams viņu ar māliem. Gajs irgodams ieskrēja tipi.

—  Ak tad tevi ar puķēm saņēma? — bija dzirdama Sema balss. — Ej laukā un saņem vēl, tu esi to pelnījis. Dari man zināmu, kad sauks autoru.

Atkal atskanēja smiekli. Jens zaudēja pašsavaldīšanos. Viņš paķēra kārtīgu bozi un iegāja tipi iekšā, bet Sems pacēla pārklāja malu otrā pusē un izlīda ārā. Gajs grasījās darīt to pašu, bet Jens viņu satvēra.

—   Paklau, es neko tev neesmu darījis. Laid mani vaļā. Sem! S-E-M! — Gajs brēca, kamēr Jens viņu vālēja ar bozi.

—   Netraucē mani! — Sems atsaucās no ārpuses. — Es rakstu dzejoļus, dzejošana ir ārkārtīgi svarīga nodarbošanās. Jens grib tikai labu.

Gajs aizgūtnēm brēca un elsoja.

—   Dabūsi vēl, ja neturēsi muti ciet, — Jens piedraudēja un, izgājis ārā, ieraudzīja Semu ar piezīmju grāmatiņu rokā. Pamanījis Jenu, Sems piecēlās, izklepojās un sāka skaitīt:

Piekūn mans, piekūn mans … —

taču nepabeidza. Jens viņam spēcīgi iesita pa muti. Sems palēcās atpakaļ. Tad Jens pagrāba lielu akmeni.

— Tu taču nedomā mest man ar to? — Sems nopietni bilda.

Jens aizlingoja akmeni ar nāvīgu spēku. Sems paspēja izvairīties un tad pašaizsardzības nolūkos metās pie Jena; viņi uzsāka cīniņu. Gajs steidzās Semam palīgā.

Sems gan bija smagnējāks un spēcīgāks par Jenu, toties Jens, Sengerā dzīvodams, bija krietni vien atlabis. Skolā viņš bija iemācījies pārmest pretinieku pār muguru — šo vecum veco paņēmienu zinājuši jau bībeles Kains un Ābels. Niknums piešķīra Jenām spēku, un gandrīz vai tūdaļ pēc viņu saķeršanās viņš izmantoja izdevību. Gaisā nozibēja Sema papēži, un viņš nostiepās garšļaukus putekļos.

Tad Jens pamanīja Viljamu Rāftenu. Viņa sejā atspoguļojās nevis dusmas, bet skumjas un vilšanās — ne jau tāpēc, ka zēni bija saķildojušies, nē, viņš ļoti labi pazina viņu dabu, lai tam pievērstu uzmanību, bet gan tāpēc, ka viņa dēlu, kas bija vecāks un spēcīgāks un kam palīdzēja vēl otrs, pārspēj godīgā cīniņā vājš, vārgulīgs zēns.

XV

Minija samierinātājas lomā

Tovakar zēni vairījās viens otra. Jens ēda ļoti maz un uz misis Rāftenas laipnajiem, raižpilna-, jiem jautājumiem atbildēja, ka nejūtoties vesels. » Pēc vakariņām visi palika sēžam pie galda — gurda klusuma pārņemti. Jens notikušo pārdomāja. Skaidrs, ka Sems pastāstīs visu pēc sava prata un Gajs viņu atbalstīs. Jena vardarbībai Rāftens pats bija liecinieks.

Jaukajām dienām Sengerā bija pienācis gals. Jens jutās kā notiesātais, kas gaida sprieduma pasludināšanu. Vienīgā jautrā būtne bija trīs gadus vecā Sema māsiņa Minija. Kā jau visiem bērniem, viņai gauži patika noslēpumi, un viens no viņas iemīļotākajiem jokiem bija pielikt sārto pirkstiņu pie vēl sārtākām lūpām un iečukstēt kādam ausī: «Nesaki nevienam!» Tas arī bija viss viņas noslēpums.

Minija rotaļājās Sema tuvumā. Viņš paņēma māsu klēpī, un viņi viens otram kaut ko pačukstēja, tad viņa norāpās zemē un piegāja pie Jena. Tas mīļi pacēla viņu uz rokām. Viņa nolieca Jena galvu, apvija tuklās roķeles viņam ap kaklu un, pačukstējusi: «Nesaki nevienam!» — noslīdēja zemē, spiezdama kā brīdinot mazo pirkstiņu pie lūpām.

Ko tas nozīmēja? Vai Sems viņai bija licis to darīt, vai arī viņa tikai atkārtoja savu ierasto joku? Lai būtu kā būdams, bet Jena sirdī it kā ieplūda siltums. Viņš pievilka Miniju sev klāt un iečukstēja viņai ausī:

—   Nē, Minij, es nevienam neteikšu.

Tagad Jens saprata, kāds muļķis ir bijis. Sems taču bija tik lādzīgs zēns, un Jens gribēja ar viņu izlīgt; tomēr nē — Sems bija draudējis viņu izdzīt. Jens nelūgs piedošanu. Nē, viņš neko nedarīs, gan redzēs, kas notiks tālāk.

Tovakar Jens vairākkārt sadūrās ar misteru Rāftenu, bet nekas netika runāts. Naktī Jens gulēja maz un no rīta bija agri augšā. Viņš satika misteru Rāftenu vienu pašu — drīzāk gan viņš darīja visu iespējamo, lai satiktu to vienu. Taču Rāftens nelikās neko manām. Pie brokastu galda Sems izturējās kā parasti, vienīgi attieksmē pret Jenu bija savādāks. Viņam bija uztūkuši lūpa, un viņš sacīja, ka esot ar puikām kāvies.

Pēc brokastīiiļ Rāftens sacīja:

—  Jen, es gribētu, lai tu brauktu man līdzi uz skolu.

«Beidzot tas brīdis ir klā-t,» Jens nodomāja, jo skolas ēka atradās pa ceļam uz staciju. Bet kāpēc Rāftens nesacīja «uz staciju»? Viņš nekad nerunāja aplinkiem. Ne ar vārdu netika pieminēta viņa ceļasoma, un vieglajos ratos nebija arī tai vietas.

Rāftens brauca klusēdams. Pēdīgi viņš uzņēma valodu:

—   Jen, par ko tēvs grib tevi izskolot?

—  Par mākslinieku, — Jens atbildēja, brīnīdamies, kāds tam sakars ar viņu braucienu.

—   Vai tad māksliniekam vajadzīga kārtīga skološana?

—   Jo labāks būs mākslinieks.

—   Skaidrs — to es vienmēr esmu Semam teicis. Skolai ir liela nozīme. Bet vai mākslinieks daudz nopelna?

—   Jā, daži nopelna pat miljonus.

—   Miljonus? Nedomāju vis. Vai tu drusku nepieliec?

—   Hm. Es viņus nezinu, bet var jau būt, ka tā ir. Izglītība dara brīnumus — to es vienmēr saku Semam.

Tobrīd viņi tuvojās skolas ēkai. Lai gan bija brīvlaiks, tomēr durvis bija vaļā, un uz kāpnēm stāvēja divi vīri sirmām bārdām un māja ar galvu Rāftenam. Tie bija skolas aizbildņi. Viens no viņiem bija Boils, otrs — vecais Mūrs, pliks kā baznīcas žurka, toties cilvēks ar lāga dvēseli. Boils baudīja popularitāti. Rāftens tika allaž ievēlēts par aizbildni, jo visi zināja, ka viņš nežēlos naudas līdzekļus ne skolai, ne skolēniem.

Tika sasaukta īpaša sapulce, lai pārrunātu jautājumus par jaunas skolas ēkas celšanu. Rāftens izvilka žūksni papīru, starp kuriem bija arī vēstules no izglītības departamenta. Pusi līdzekļu vajadzēja savākt no skolai tuvējā rajona, otru pusi piešķirs departaments, ja tiks ievēroti visi noteikumi. Galvenais no tiem bija ievērot zināmu gaisa kubatūru uz katru skolēnu. Tas bija ļoti svarīgi, bet kā viņi to iepriekš varēja paredzēt? Prasīt departamentam bija neērti. Pajautāt skolotājam viņi arī nevarēja, jo tas bija aizbraucis un, iespējams, * nebūtu pareizi aprēķinājis nepieciešamo gaisa daudzumu. Un Rāftens lieliski atrisināja šo grūto matemātikas problēmu, atvezdams līdzi drosmīgu palīgu — vājo puisēnu ar gudrajām acīm.

—       Jen, — viņš sacīja, sniegdams zēnam divpēdu garu lineālu, — vai tu varētu pateikt, cik pēdu gaisa ir šai telpā uz katru skolēnu, ja visas vietas aizņemtas?

—   Jūs domājat — kubikpēdu?

—   Paskatīsimies, — Rāftens noteica.

Viņi abi ar Mūru ņēmās bakstīt ar milzīgajiem rādītājpirkstiem nosmulētos dokumentos un tad reizē ierunājās:

—   Jā, te ir teikts, ka kubikpēdu.

Jens žigli izmērīja istabu. Trīs bārdaini vīri ar godbijību un izbrīnu noraudzījās, cik droši zēns rīkojas. Viņš saskaitīja vietas un noprasīja:

—   Vai skolotāju arī pieskaitīt?

Vīri pārsprieda šo jautājumu un nolēma:

—       Varbūt tomēr pieskaitīt, jo viņš patērē vairāk vēja nekā skolēns. Ha, ha!

Jens izrēķināja uz papīra un sacīja:

—   Divdesmit kubikpēdu.

—        Paskatieties, — Rāftens lielīgi sacīja, — viss saskan ar valdības inspektora aprēķiniem. Es jau jums sacīju, ka viņš to spēj. Tagad pārbaudīsim jaunās ēkas projektu.

Un viņi šķirstīja vēl citus papīrus.

—       Jen, cik gaisa vajag, ja skolēnu ir divtik daudz, skolotājs viens un ēka šitāda?

Jens mirkli rēķināja un tad sacīja:

—   Divdesmit piecas kubikpēdas uz katru.

—       Vai es jums neteicu, — Rāftens nodārdināja, — ka tas blēdis arhitekts un darbu uzņēmējs domā, ka mēs esam tumši ļautiņi? Tā ir īsta zagļu' banda.

Jens pameta skatienu uz plānu, ko Rāftens vicināja pa gaisu.

—        Pagaidiet, — Jens sacīja tādā balsī, kādā viņš līdz šim nebija runājis ar Rāftenu, — vēl jāizskaita ārā gaitenis un ģērbtuve.

Jens paņēma šo telpu tilpumu, un izrādījās, ka viss ar valdības plānu saskan.

Boila acīs paspīdēja ļaunas uguntiņas. Rāftens likās vīlies, neatklādams nekādu blēdību.

—       Paklau vēl, Jen, pērn pārvaldāmajam rajonam tika noteikts divsimt sešdesmit pieci tūkstoši dolāru liels nodoklis, skolas nodoklim mēs savācām pa vienam dolāram no katra tūkstoša. Šogad noteikts jauns nodoklis divsimt deviņdesmit viena tūkstoša četrsimt dolāru apjomā. Cik liels būs skolas nodoklis, ja no katra tūkstoša vāks tikpat daudz dolāru?

—  Divi simti deviņdesmit viens dolārs četrdesmit centu, — Jens atbildēja nevilcinoties.

Jenām tas bija īsts triumfs. Pat vecais Boils izbrīnā smaidīja, un Rāftens taisni vai staroja, it kā te savs nopelns būtu arī viņam.

Rāftens noraudzījās Jenā pavisam dīvaini. Jens tikai vienreiz bija redzējis viņu tā raugāmies — kad viņš apsveica kādu slavenu bokseri pēc grūtas cīņas.

Ceļā uz māju Rāftens runāja par savu dēlu neparasti atklāti. Viņš atkal un atkal atgriezās pie sava iemīļotā temata par izglītību. Kad Rāftens redzēja, ka viņa dēls ir pieveikts, viņš mierināja sevi tikai ar vienu domu: «To ir devusi izglītība.»

Ar Rāftenu viss bija nokārtojies, bet kā būs ar Semu? Draugi vēl nebija runājuši. Jens ļoti vēlējās salabt ar viņu, bet tas kļuva aizvien grūtāk.

Sems bija pabarojis cūkas un tikko nolicis zemē abus spaiņus, kad iztipināja Minija.

—   Sem! Sem! Pavizini Miniju! — viņa sauca, bet, ieraudzījusi Jenu, piebilda: — Jen, iztaisi krēsliņu, sadodies ar Semu rokās.

Sems un Jens kautrīgi sadevās rokās, lai mazajai lēdijai iztaisītu krēsliņu. Minija apķērās abiem ap kaklu un saspieda viņu galvas kopā. Sems pēkšņi skaļi iesmējās un sacīja:

—   Zini ko, Jen, būsim atkal draugi.

—  Es … es arī gribēju … to … teikt, — Jens caur asarām izmocīja. — Man tik ļoti žēl. Es vairs

» nekad tā nedarīšu.

—   Ak, nieki! — Sems sacīja. — Tas viss iznāca tā mazā netīreļa dēļ, bet tas nekas, viss ir atkal kārtībā. Es vienīgi nesaprotu, kā tu varēji mani tā aizlidināt. Es taču esmu lielāks, spēcīgāks un vecāks, strādāju smagākus darbus, bet tu aizmeti mani kā pelu maisu. Iemāci arī mani, kā to dara.

TREŠĀ DAĻA MEŽA

i

Beidzot patiesi mežā

—       Man liekas — jūs zaudējat daudz laika, iedami uz nometni un nākdami atkal atpakaļ. Kāpēc jūs nevarētu palikt tur pavisam? — ierunājās Rāftens kā parasti vienaldzīgā balsī, un bija grūti izdibināt, vai viņš runā nopietni vai zobojas.

—       Tas tik būtu jauki! Bet no mums tas nav atkarīgs, — Sems atbildēja.

—       Mēs neko citu negribētu kā palikt tur pa nakti, — piebilda Jens.

—       Kāpēc gan jūs nevarētu? Es jūsu vietā jau sen būtu tā izdarījis.

—       Labi, — novilka Sems. — Tagad mēs noteikti pārcelsimies uz mežu.

- Tikai pielūkojiet, zēni," — Rāftens nobrīdināja, — cūkas un lopiņi lai būtu apkopti katru dienu.

—       Tas nozīmē, ka mums katru dienu jāiet uz māju un jāpadara visi tie paši darbi?

—        Nē, Viljam, — iebilda misis Rāftena, — tas nebūs taisnīgi. Tad tās nav nekādas brīvdienas. Kāds no kalpiem var mēnesi pastrādāt viņu vietā.

—       Mēnesi? Es ne ar pušplēstu vārdu neminēju, ka mēnesi!

—   Bet kāpēc tu nevarētu atļaut?

—        Pēc mēneša sāksies pļauja. — Viljams jutās kā cilvēks, kas piespiests pie sienas. — Labi! Zēni paliek zēni. Varat iet!

—   Urā! — iekliedzās zēni.

—   Pagaidiet, es vēl neesmu …

—   Tētiņ, iedod mums savu šauteni.

—   Pagaidiet, Jaujiet man visu izteikt līdz galam. Jūs drīkstat mežā nodzīvot divas nedēļas, taču lai nekāda zagšanās uz mājām pārgulēt nakti nenotiktu. Ne šauteni, ne arī sērkociņus jūs nedabūsiet. Lai nebūtu nekādu atrunu, it kā neesat zinājuši, ka šautene pielādēta, citādi apšausiet visus putnus, vāveres un viens otru vēl piedevām. Jums ir loki un bultas. Varat paņemt līdzi gaļu un maizi, un visu, ko vēlaties, bet ēdiens jums jāgatavo pašiem. Taču, ja es -manīšu, ka mežs sāk svilt, es būšu klāt ar siksnu kā likts un noslānīšu jūs tā, ka atcerēsieties to visu mūžu.

Rīta cēliens tika veltīts, lai sagatavotos dzīvei mežā. Misis Rāftena vadīja šo darbu.

—   Kurš no jums būs pavārs? — viņa vaicāja.

—  Sems … Jens … — zēni izkliedza vienā elpas vilcienā.

—  Tad gatavojiet ēdienu katrs savu reizi. Sems lai uzņemas pirmajā dienā.

Pēc tam sekoja norādījumi, kā jātaisa kafija no rītiem, kā jāvāra kartupeļi, jācep gaļa. Maize un sviests bija jāpaņem līdzi pietiekamā daudzumā un olas arī.

—   Pēc piena nāciet uz māju katru dienu vai vismaz pārdienās, — piemetināja māte.

—  Mēs labāk zagsim to no govīm ganībās, — Sems izdomāja. — Tā rīkotos indiāņi.

—  Ja es jūs noķeršu pie govīm, jums klāsies plāni, — Rāftens norūca.

—  Vai mēs drīkstam čiept ābolus un ķiršus? — Sems noprasīja un tad piebilda: — Ja tie ir čiepti, tikai tad tiem ir īstā vērtība.

—   Ņemiet, cik vien gribat.

—  Un kartupeļus? » — Arī.

—   Un olas?

—   Ja vien jūs neņemsiet vairāk, nekā vajag.

—   Un plāceņus no pieliekamā? Indiāņi tā dara.

—  Nē, nu vienreiz pietiek. Kā jūs to visu aizstiepsiet! Pamatīgs nesamais. Te ir gan gultas drēbes, gan katliņi un pannas, gan arī produkti.

—  Līdz purvam aizvedīsim ratos un tad pa iezīmēto taku nesīsim uz muguras, — Sems paskaidroja.

—       Ceļš pieved pie upes, — Jens ieminējās, — uztaisīsim tur plostu, saliksim visas mantas virsū un aizpeldēsim līdz dīķim. Tā rīkotos īstie indiāņi.

—       No kā jūs uztaisīsiet plostu? — jautāja Rāftens.

—        Sanaglosim kopā ciedru baļķus, — Sems atbildēja.

—       Manā plostā nevienas naglas nebūs, — Jens iebilda, — tā indiāņi nedara.

-— Un no maniem ciedru baļķiem neviens netiks paņemts. Man liekas — mazāk darba jums būs un jūs vairāk atgādināsiet indiāņus, ja visu mantību sakrausiet uz muguras, ari gultas veļa tad nesamirks.

Doma par plostu tika atmesta un mantas aizvestas līdz upei. Rāftens pats devās līdzi.

—        Dodiet, es arī kaut ko nesīšu, — viņš sacīja, zēniem par lielu izbrīnu, un uzkrāva platajos plecos vai pusi mantu.

Iezīmētā taka bija kādus divsimt jardus gara, un divos ņēmienos viss tika pārnests un nolikts pie ieejas tipi.

Sems, pamanījis, cik sajūsmināts ir tēvs, ierunājās:

—       Tētiņ, tu esi tāds pats kā mēs. Man liekas — tu labprāt būtu palicis pie mums, vai ne?

—       Tas man atgādina pirmās dienas Sengerā,— Rāftens domīgi noteica. — Cik daudz nakšu mēs abi ar Keilebu Klārku nepārlaidām zem klajas debess pie šīs pašas upes, tikai tolaik šeit pletās biezs mežs. Vai jūs protat taisīt guļvietu?

—       Neprotam. — Sems pamirkšķināja Jenām. — Parādi!

—   Es parādīšu, kā to dara. Kur ir cirvis?

—       Mums tāda nav, —-Jens sacīja. — Ir tikai lielais tomahauks1 un mažais tomahauks.

Rāftens nosmējās, paņēma lielo tomahauku un norādīja uz mazu balzama baltegli.

—   Skatieties — no tās iznāks labu labā gulta.

—   Un iekurs arī labs, — Jens piebilda.

Ar diviem spēcīgiem cirtieniem Rāftens nogāza koku zemē. Vēl daži cirtieni, un jauns osis nogāzās

' Ziemeļamerikas indiāņu kaujas cirvis.

blakus. No tā iznāca četras kārtis — divas septiņas pēdas garas un divas piecas pēdas garas. Pēc tam Rāftens no baltā ozola izdrāza divas pēdas garus mietiņus, kopskaitā četrus.

—       Zēni, kur jums gulta stāvēs? — viņš noprasīja, tad pārdomājis piebilda: — Varbūt jūs negribat, ka es palīdzu, varbūt gribat paši visu darīt?

—       Nē, mēs esam ļoti priecīgi, ka jūs palīdzat. Mēs nezinām, kā to dara. Man liekas — es kādreiz lasīju, ka vislabākā vieta ir pretī tipi durvīm un mazliet uz vienu pusi. Noliksim to šeit.

Rāftens iedzina zemē mietiņus, uz kuriem novietoja rāmi, kas bija izveidots no četrām kārtīm. Jens ienesa vairākus klēpjus zaru, kurus Rāftens noklāja uz rāmja. Iznāca pēdu bieza, mīksta guļvieta.

—       Tā, — noteica Rāftens, — tas nu ir īsts indiāņu pēlis — mīksts un silts. Gulēt uz zemes ir bīstami. Tagad klājiet gultas veļu!

Sems un Jens tā arī izdarīja. Tad Rāftens sacīja:

—       Atnesiet brezentu, ko māte jums iedeva līdzi, un piesieniet pie kārtīm, tas būs kā aizkars virs gultas.

Jens stāvēja kluss un nomākts.

—       Tētiņ, paskaties uz Jenu! Tāds viņš izskatās, kad tiek pārkāpti noteikumi.

—   Kas noticis? — Rāftens jautāja.

—       Neesmu dzirdējis, ka indiāņiem būtu tādi aizkari, — sacīja Mazais Bebrs.

—       Jen, bet vai tu esi kādreiz dzirdējis par rasas drēbi?

—       Jā, — noteica Jens, pārsteigts par Rāftena zināšanām.

—      Vai tu zini, kā tā izskatās? » — Nē …

—  Toties es zinu. Redzi, ka ta izskatās.

Aizejot viņš stingrā balsī piekodināja:

—       Jūs varat šaut murkšķus, jo no tiem labuma nekāda nav. Jūs varat šaut vanagus, vārnas un sīļus, jo tie iznīcina citus putnus. Arī zaķus un jenotus šaujiet, jo tie skaitās labs medījums, bet vāveres, burundukus un dziedātājputnus es aizliedzu aiztikt, un, ja jūs mani neklausīsiet, es aizvedīšu jūs uz māju, un tad jums no sukām neizbēgt.

Zēnus pārņēma neparasta, svešāda sajūta, kad viņi redzēja misteru Rāftenu aizejam, bet, kad apklusa viņa soļi uz iezīmētās takas, viņi saprata, ka patiešām palikuši mežā vieni.

—   Uguni! — Sems pēc mirkļa iesaucās.

Jens prata izšķilt uguni no kociņiem, un nepagāja ne divas minūtes, kad uguns jau sprēgāja tipi iekšienē un Sems ķērās pie maltītes gatavošanas. Viņš iedomājās, ka gatavo bifeļa gaļu ar prērijas saknēm (patiesībā — liellopu gaļu ar kartupeļiem). Viņi klusēdami paēda un tad apsēdās pie ugunskura viens otram iepretim. Sarunas nevedās, kamēr pierima pavisam, un viņi sēdēja, iegrimuši katrs savās domās. Upē kaut kas noplunkšķēja.

—   Laikam bizamžurka, — Sems tik tikko dzirdami atbildēja uz drauga mēmo jautājumu.

Tālumā atskanēja abiem pazīstamais ūpja kliedziens «Uhu-uhu-uhū», bet tad kokos virs galvas kāds iegaudojās.

—   Kas tur ir?

—   Nezinu.

,

Pirmā nakts un rīts

Tas bija viss, ko viņi viens otram pačukstēja. Abi jutās aplam nelāgi. Gaismai dziestot, nakts noslēpumainība mācās viņiem virsū aizvien spēcīgāk. Nevienam no viņiem nebija drosmes bilst kādu vārdu par iešanu mājās, jo tad dzīvei mežā būtu pienācis gals. Sems uztrausās kājās, sabikstīja uguni un, neatrazdams nevienu žagaru, nomurkšķēja kaut ko pie sevis un izgāja ārā tumsā. Tikai pēc krietna laika sprīža viņš atzinās, cik viņam bijis grūti sadūšoties, lai izietu no tipi.

Viņš ienesa dažus sprunguļus un aizdarīja durvis, cik cieši vien varēja. Atkal iesprēgājās liesmas. Ugunskurs sāka drusciņ dūmot, un Sems sacīja:

—   Vai tu nevarētu izlabot dūmvadu? Tu par mani vairāk ko jēdz.

Tagad saņēmās Jens un izgāja ārā. Bija sacēlies vējš un mainījis virzienu. Viņš sagrieza dūmvada kārtis un aizsmakušā balsī klusu noprasīja:

—   Kā tagad ir?

—   Labāk, — atskanēja tāda pati klusināta balss, lai gan ugunskurs dūmoja, kā dūmojis.

Jens iesteidzās tipi un cieši jo cieši aizvēra durvis.

—   Piemetīsim labi daudz malkas un liksimies gulēt.

Nometuši virsdrēbes, viņi ielīda migā, taču aizmigt nevarēja. Jens bija pagalam satraukts. Vienīgi ugunskurs viņu nomierināja. Viņš iesnaudās, bet, atskanot vismazākajam troksnītim, trūkās augšā. Pa tipi pārsegu virs galvas kaut kas skrāpējās — «tik-tik, skra-a-a-a-p». «Lācis!» Jens pirmajā brīdī nodomāja, bet tad nosprieda, ka tā ir tikai lapa, kas ripo pa brezentu uz leju. Vēlāk Jenu iztrūcināja no miega skrapstināšanās turpat blakus. Elpu aizturējis, viņš mirkli klausījās. Tas bija dzīvnieks! Jā, skaidrs — tur skrapstinās pele. Viņš pamatīgi uzsita pa brezentu, iešņācās, un skrapstināšana pierima. Tā klausoties, viņš no jauna izdzirdēja gaudoņu koku galos. Mati viņam bezmaz sacēlās stāvus. Viņš izstiepa roku un parušināja ogles, kamēr tās iekvēlojās. Viss noklusa, un pēc brīža viņš atkal iegrima snaudā. Tad vēlreiz uztrūkās no miega un redzēja, ka Sems sēž , gultā un klausās.

*— Kas tur ir, Sem? — viņš čukstēja.

—   Nezinu. Kur ir cirvis?

—   Tepat blakus.

—   Es nolikšu to sev pa tvērienam. Tu ņem tuteni.

Pēdīgi viņi iemiga un nogulēja ciešā miegā līdz rītam, kad saule jau bija pacēlusies augstu un piepildījusi tipi ar spožām gaismas šautrām.

—   Dzeni! Dzeni! Celies! — uzsauca Jens savam aizmigušajam draugam.

Sems modās lēni, tomēr skaidri apzinājās, kur atrodas.

—   Celies pats! — viņš attrauca. — Tu šodien esi pavārs, un es ēdīšu brokastis gultā. Liekas — esmu atkal sasitis celi.

—   Celies, iesim pirms brokastīm nopeldēties!

—   Nē, tencinu, šobrīd esmu ļoti aizņemts, bez tam šajā dienas laikā dīķis ir auksts un slapjš.

Rīts bija spirgts un dzidrs, visapkārt vīteroja putni. Kad Jens piecēlās, lai pagatavotu brokastis, viņš nevarēja vien nobrīnīties, kāpēc naktī viņu bija vajājis tāds nemiers. Viņš vēlējās, kaut atskanētu tā pati šaušalīgā gaudošana, lai varētu noteikt, no kurienes tā nāk.

Pelnos aizvien vēl kvēloja dažas oglītes, un jau pēc pāris mirkļiem jautri sprēgāja uguns, katliņā vārījās kafija un uz pannas čurkstēja gaļa, izplatīdama kairinošu smaržu.

Sems gulēja uz muguras un vēroja biedru, izteikdams tam pa kritiskai piezīmei.

—   Tu varbūt esi labs pavārs, bet kurinātājs gan ne. Paskaties! — viņš sacīja un norādīja uz dzirkstelēm, kas cita pēc citas izsprāga no ugunskura un aizlidoja uz guļvietu un tipi pārsegu.

—   Ko es tur varu darīt?

—   Es lieku ķīlā tētiņa labāko govi pret tavu savāžamo nazi, ka tu esi iemetis ugunī gobu vai hemlokegli.

—   Jā, — it kā vainīgs juzdamies, Jens atzinās.

—   Mans dēls, — sacīja dižais virsaitis Dzenis, — kur tas dzirdēts, ka dzirksteles lido pa tipi! No bērza, kļavas, hikorijas un oša malkas dzirksteles nekad nelec. Arī no priežu zariem un saknēm ne, toties tie dūmo kā … kā, ak, tu jau pats zini, kā. Hemlokegle, goba, kastaņā;* egle un ciedrs ir visiem zināmi dzirksteļu metēji, un tie kārtīgiem tipi iemītniekiem neder. Indiāņi necieš sprakšķošu ugunskuru. To var sadzirdēt ienaidnieks, un no tāda ugunskura var aizsvilt gultas veļa.

—   Labi, vectētiņ, iegaumēšu, — pavārs noteica un tad piemetināja draudīgā balsī: — Bet tagad slienies augšā, vai -saprati? — Un pacēla spaini ar ūdeni.

— Ar to varētu iebiedēt dižo virsaiti Dzeni, ja dižajam virsaitim Pavāram būtu sava gulta, bet šoreiz viņš tikai nicīgi pasmīn par to.

Redzot, ka brokastis patiesi ir gatavas, Sems mirklī izrāpās no gultas. Kafija iedarbojās uz zēnu garastāvokli labvēlīgi, un pat nenoteiktās nakts šausmas tagad viņus tikai uzjautrināja.

ni

Klibais karotājs un viesu grāmata dubļos

—   Saki, Sem, — ko tu domā par Gāju? Vai viņš mums būtu vajadzīgs?

—   Skolā vai kur citur es neliktos ne zinis par mazo netīreli, bet mežā cilvēks jūtas it kā labāks, un trijatā tomēr ir drošāk nekā divatā. Bez tam mēs jau viņu savā ciltī esam uzņēmuši.

—   Jā, es arī tā domāju. Pakliegsim, lai viņš izdzird mūsu saucienu.

Atskanēja gari. stiepts sauciens, kura augstie toņi mijās ar gluži parastiem. To dzirdot, Gajs vienmēr bija klāt, ja vien viņam nevajadzēja strādāt vai arī viņa papus neizjauca bēgšanu pie indiāņiem. Gajs drīz vien parādījās, vēcinādams zaru, — tā bija norunātā zīme, ka viņš ierodas kā draugs.

Gajs tuvojās gausā gaitā, un zēni ievēroja, ka viņš briesmīgi klibo, atbalstīdamies uz nūjas. Viņš nāca basām kājām kā allaž, bet kreisā bija aptīta ar lupatām.

—    Sveiks, Zaļknābīt, vai kas noticis? Vai tevi' jevainoja upes līkumā?

—   Nē-ē. Nelaimējās. Tēvs lika visu dienu uz zirga zemi irdināt, bet zirgs satrūkās, es nokūleņoju lejā un pamatīgi nobrāzu pēdu. Ak dievs, kā es brēcu! Jums noteikti vajadzēja dzirdēt.

—   Es deru, ka mēs dzirdējām, — sacīja Sems. — Cikos tas bija?

—   Vakar ap četriem.

—   Tieši tā. Mēs dzirdējām briesmīgu kaukšanu, un Jens saka: «Pēcpusdienas vilciens tuvojas pār-

brauktuvei.» — «Vilciens,» es saku, «kur nu!. Deru, ka Gajs Bērnss dabū atkal kāvienu.»

—   Man liekas — tagad jau būs sadzijis, — sacīja kara virsaitis Zaļknābis, tīdams vaļā kāju, uz kuras tik tikko bija samanāma skramba, kādu varēja dabūt, spēlējot bumbu. Viņš rūpīgi nolika lupatas zemē un līksms iesoļoja nometnē.

Ko gan visu zēni redzēja, piecēlušies tik agri no rīta! Vai katrā kokā lēkāja vāveres, visapkārt čivināja putni, un, kad zēni drāzās uz dīķi, meža pīle, noplikšķinājusi ar spārniem pa ūdens virsmu, pacēlās gaisā un izzuda no redzes loka.

—   Kas tur ir? — Sems uzsauca, ieraudzījis, ka Jens noliecies pie dīķa kaut ko vēro.

Jens neko neatbildēja, un Sems, pienācis klāt, redzēja, ka tas pēta dubļos pēdu. Jens lūkoja to iezīmēt savā piezīmju grāmatiņā.

—   Kas tur ir? —• Sems atkārtoja.

—   Nezinu. Bizamžurkai pēda nav tik plata, kaķim nav tik daudz nagu, jenota pēda nav tik maza, bet ūdelei nav tik daudz pirkstu.

—   Saderu, ka te bijis pats nelabais.

Par atbildi Jens tikai pavīpsnāja.

—   Nesmejies vis, — Dzenis nopietni sacīja. — Gan tu brēksi, kad tas līdīs mūsu tipi iekšā, pūzdams svilpi astes galā. Tad tik vien jaudāsi kā izsaukties: «Ak, Sem, kur ir cirvis?»

—  Zini, kas šeit bijis? — Jens teica, neklausīdamies Sema šausmu stāstos. — Skunkss.

—   Mans dēls Mazais Bebr! Es jau gribēju tev to pasacīt, bet tad nodomāju: «Nē, labāk lai viņš pats par to pārliecinās. Nekas tā nenorūda cilvēku kā neatlaidība jaunībā. Nav ko viņam palīdzēt.»

Pēc šiem vārdiem Sems visžēlīgi noglāstīja otrā kara virsaiša galvu un atzinļgi pamāja. Protams, par pēdām viņš nezināja ne pusi no tā, ko Jens, tomēr tērgāja tik tālāk:

—   Mazais Bebr! Tu esi kā sadedzis uz pēdām … Pēc tām tu noteiksi, kas noticis naktī. Tu varētu būt mūsu cilts dabas pētnieks. Vienīgi tev trūkst apķērības. Šajā gada laikā mūsu cilts medību laukos ir tikai viena vieta, kur var saskatīt pēdas, un tas ir dubļainais upes krasts, visur citur zeme ir cieta vai apaugusi ar zāli. Ja es būtu pēddzinis,

es noziestu taku, kur tā sākas un kur beidzas, ar māliem.

—       Tev galviņa strādā, Sem! Brīnos, kā man tas pašam nebija ienācis prātā.

—       Mans dēls, dižais virsaitis tikai domā. Bet pūlis — tādi kā tu un Zaļknābis — dara melno darbu.

Zēni tūdaļ aizmēza no takas visus gružus un zariņus un divdesmit pēdu garumā noklāja to ar trīs vai četras collas biezu māla kārtu. Viņi iztīrīja arī upes krastu četrās vietās, sākot no meža un beidzot ar Bērnsa brikšņiem.

—       Tagad, — sacīja Sems, — mums ir viesu grāmata, tāda pati, kādu ieveda Fils Līrijs, kad bija uzcēlis ķieģeļu māju. Ikviens, kas pie viņa ieradās, ja vien prata rakstīt, ieskribelēja grāmatā kaut ko par patīkamo un mūžam neaizmirstamo apmeklējumu. Mūsu apmeklētāji, ja vien viņiem ir kājas, ierakstīsies mūsu grāmatā.

—   Mēs kaut ko aizmirsām, — piebilda Jens.

—   Mums vajadzētu tādu pašu grāmatu arī tipi tuvumā.

Tad Zaļknābis iekāpa mālos un atstāja tur savu plato pēdu nospiedumus.

—   Uzzīmē! — Zaļknābis irgojās.

—       Kāpēc ne? — Jens teica un izvilka piezīmju grāmatiņu.

Pēc tam Sems noāva kāju un atstāja savas pēdas nospiedumu, tāpat izdarīja arī Jens. Visu trīs pēdu nospiedumi cits no cita atšķīrās.

—       Vai jūs šeit arī guļat? — Zaļknābis izbrīnīts prasīja, ieraudzījis gultu, katliņus un pannas.

—   Jā.

—       Es arī gribētu. Ja man vajadzētu prasīt at-' ļ^uju tikai mammai, nevis papum, viss būtu kārtībā.

—       Pasaki tik viņam, ka Rāftens tevi aizdzinis, un viņš pats tevi atvedīs uz šejieni.

—       Man liekas — šai gultā mums pietiks vietas visiem trijiem, — piezīmēja trešais kara virsaitis.

—   Bet man liekas, ka ne, — attrauca Dzenis.

—   Ne jau tādam trešajam, kas skolā dabū pirmo balvu par netīrību. Tu vari uztaisīt guļvietu otrpus ugunskura.

—   Es neprotu.

—  Mēs parādīsim, vienīgi tev vajadzēs atnest no mājām segas un pārtiku.

Drīz vien zēni sataisīja vēl vienu gultu, bet Gajs kā negāja, tā negāja pēc segām. Kad saule norietēja, vkiš atkal aptina kāju un, pasacījis: «Pēc dažām minūtēm es būšu atpakaļ,» — aizkliboja uz māju pusi.

Bet zēni gluži labi zināja, ka viņš neatnāks.

Vakara maltīte bija ieturēta, un viņi sēdēja pie uguns, gudrodami, vai nakts šausmas atkal atkārtosies. Kokā iekliedzās pūce — «hu-hū». Zēni uzturēja uguni apmēram līdz desmitiem un tad devās pie miera, nosprieduši, ka šoreiz viņus nekas nenobiedēs. Tikko viņi bija iemiguši, mežā atskanēja šaušalīgs rēciens, it kā aizsmakušā balsī rūktu vilks, bet pēc tam sāpēs ieklied_zās cilvēks. Zēni nobijušies pielēca gultā stāvus. Arā bija dzirdami soļi un kāds pārbiedētā balsī skaļi iebrēcās:

—   Sem!

Tad pagrābstījās gar durvīm. Tās tika atrautas vaļā, un klupdams krizdams iekšā ievēlās Gajs. Viņš bija līdz nāvei pārbijies, bet, kad tika aizdegts ugunskurs, mazliet nomierinājās. Viņš pastāstīja, ka pēc tam, kad papus viņu aizsūtījis gulēt un viss noklusis, viņš paņēmis segu un izlīdis pa logu laukā. Viņš nospriedis pabiedēt draugus un iegaudojies kā vilks, taču pats tā satrūcies no savas gaudošanas, kas atbalsojusies koku galotnēs, ka nometis gultas drēbes zemē un, ko kājas nes, bailēs drāzies uz tipi, saukdams palīgā.

Zēni tūdaļ aizdedza lāpas un devās meklēt pazudušās segas. Gaja guļvieta tika uzklāta, un pēc stundas viņi atkal iemiga.

No rīta Sems piecēlās pirmais un izgāja ārā. Nopētījis taku pie tipi, viņš iekliedzās:

—   Jen, panāc šurp!

—  Vai tu mani sauci? — augstprātīgi jautāja Mazais Bebrs.

—   Jā, dižo virsaiti. Vai tu redzi, kas mūs pagājušo nakti apciemojis, kamēr mēs gulējām? — Sems norādīja uz viesu grāmatu zemē. — Sitās ir māmiņas pēdas un sitās — tētiņa. Paskatīsimies, cik tālu tās aiziet.

Viņi atgriezās atpakaļ. Pēdu nospiedumu visvairāk bija pie ieejas tipi. Tēvs un māte paslepen bija ieradušies naktī vai, iespējams, vēlu vakarā, lai pārbaudītu, kā zēniem klājas, taču, izdzirduši viņu vienmērīgo elpošanu miegā, devušies prom.

Nākamajā rītā padome nolēma, ka trešajam kara virsaitim vispirms kārtīgi jānomazgājas un tad jāuzņemas pavāra pienākumi. Mazgājoties viņš gan burkšķēja, ka pēc pāris minūtēm būšot tikpat netīrs, toties pie azaida vārīšanas ķērās ar lielu sajūsmu, kuras pietika labi ja stundai. Viņš nesaskatīja šai nodarbībā nekā interesanta, un ne tikai viņš, bet ari pārējie zēni tagad aptvēra, cik daudz viņu labā tiek paveikts mājās. Pusdienlaikā Gajam bija iesāpējusies pēda, bet, ikad viņi vēlāk, ar lokiem un bultām bruņojušies, aizgāja medībās, viņam kļuva pavisam labi.

—   Paskatieties uz to sārto putniņu! — viņš iesaucās, ieraudzījis tanagru, kas, spalvām saulē kvēlojot, nolaidās uz zara. — Saderu, ka trāpīšu ar pirmo šāvienu. — Un viņš izvilka bultu.

—   Ei, tu aitasgalva, — sacīja Sems. — Beidz šaudīt mazos putniņus. Tas ir pret noteikumiem. Mēs iekulsimies ķezā — briesmīgā ķezā. Nekas nav baigāks par tētiņa siksnu — to es zinu.

—   Kāds prieks spēlēt indiāņus, ja nedrīkst neko šaut? — iebilda Zaļknābis.

—   Tu vari šaut vārnas un, ja gribi, sīļus un murkšķus.

•— Es zinu vietu, kur dzīvo murkšķis — tik liels kā lācis.

—   Ej nu ej! Cik tad liels ir tas lācis?

—   Varat smieties, cik tīk. Viņš bija ietaisījis migu mūsu āboliņa laukā un tik pamatīgu, ka

t pļaujmašīna iegāzās iekšā un aizsvieda papu tik tālu kā no šejienes līdz upei.

—   Bet kā tad zirgi tika ārā?

—   Tika! Mašīna salūza, bet, ja jūs būtu dzirdējuši, 'kā papus lādējās! Viņš apsolīja man divdesmit piecus centus, ja es nositīšu to veco milzoni. Es aizņēmos tērauda slazdu un ieliku to alā, bet šis aizrakās uz citu pusi.

—   Vai viņš turpat vēl dzīvo? — jautāja kara virsaitis Numurs Divi.

—   Protams. Viņš jau apēdis pusakra āboliņa.

—       Kas ir, mēģināsim dabūt viņu rokā, — ierosināja Jens. — Vai mēs viņu atradīsim?

—       Domāju gan. Viendien es to veco zēnu redzēju. Viņš ir tik liels kā teļš, negants un no vecuma kļuvis jau sirms.

—        Nošausim viņu! — sacīja Dzenis. — Viņš būtu labs medījums. Varbūt tavs papus katram no mums iedotu pa divdesmit pieci centi.

—       Var redzēt, ka tu manu papu nepazīsti, — Gajs noņirdza.

Kad zēni bija piegājuši pie āboliņa lauka, Sems jautāja:

—   Kur tad ir tavs murkšķis?

—   Tur.

—   Es viņu neredzu.

—   Viņš tur vienmēr ir.

—   Tikai ne tagad.

—        Šī ir pirmā reize, kad viņa nav. Zināt ko, viņš ir nobijies. Es galvoju, ka viņš ir pulka reižu lielāks par to celmu.

—        Skatieties, kur ir viņa pēdas, — iesaucās Dzenis, parādīdams pēdas, kuras, nevienam neredzot, bija iespiedis zemē ar savu plato plaukstu.

—   Redzi nu! — Zaļknābis bija sajūsmā.

—        Jā, tiesa kas tiesa. Bet vai jums pēdējā laikā nav pazudusi govs? Taisni brīnums, kā jums nav bail dzīvot viņa tuvumā.

«Kauja» ar bālģīmjiem

—        Puikas, es zinu, kur ir' nogāzts ' bērzs. Vai jums nevajag mizu?

—   Man vajag, — sacīja Mazais Bebrs.

—        Pagaidiet, labāk tagad tur neiesim, jo bērzs guļ tieši pie mūsu krūmiem, bet runkuļu laukā strādā papus.

—        Ja mēs gribam pa īstam karot, — sacīja galvenais virsaitis, — mums jāuzbrūk bālģīmju; ciemam pie upes un jāatņem piens.

Zēni noslēpa lokus, bultas un galvassegas un, aizmirsuši paņemt spaini, viens pakaļ otram aizsoļoja pa iezīmēto taku. Viņi gāja, likdami purngalus uz iekšu, klusu norādīdami uz pēdām zemē un ar zīmēm likdami manīt, ka draud lielas briesmas. Slēpdamies aiz žoga, viņi pielīda pie kūts. Durvis bija vaļā, un vīri iekšā kaut ko darīja. No pagalma kūtī iemaldījās cūka. Zēni izdzirda sitienus, cūkas kviecienus un tad Rāftena balsi: «Tie puikas būtu labāk cūkas ganījuši!» Karotāji lielā steigā muka prom. Viņi paslēpās dārzeņu novietnē un tur noturēja kara padomi.

—   Dižais sengeriešu virsaiti, — Jens iesāka, — es paņemu trīs salmiņus. Garais ir domāts Dižajam Dzenim, vidējais — Mazajam Bebram un īsais ar šķēlumu augšgalā — Zaļknābim. Tagad es tos metīšu zemē. Uz kuru pusi tie kritīs, uz to mums jāiet. Tāda ir visuvarenā buršana.

Salmiņi tika nomesti zemē. Sema salmiņš rādīja, ka viņam jāiet uz māju, Jena salmiņš norādīja mazliet uz dienvidiem no mājas, bet Gajam vajadzēja doties atpakaļ pašam uz savām mājām.

—   Redzi nu, Zaļknābīt, tev jāiet uz savām mājām; tā norāda salmiņš.

—   Es tādām muļķībām neticu.

—   Nepakļauties šai burvestībai ir ļoti bīstami.

—  Man tas ir vienalga, es atpakaļ neiešu, — Gajs stūrgalvīgi pretojās.

—  Mans salmiņš rāda, ka man jāiet uz māju, tas nozīmē — man jāsalūko piens.

Jena salmiņš norādīja uz dārzu.

—   Bet es iešu pēc jūsu ķiršiem, un tā man nebūs pirmā reize.

—     Satiksimies pie liepas gatves galā, un lai *katrs atnes to, ko būs sadabūjis, — sacīja pirmais

kara virsaitis un caur krūmiem aizlavījās uz pagrabu. Pa lodziņu, kas izgāja uz tumšo malkas nojumi, Sems ielīda vēsajā, mitrajā pagrabā. Plauktos rindojās krūkas ar pienu. Viņš nocēla vāku vienai krūkai, kurā glabājās, kā viņš zināja, saldais piens, un, pielicis lūpas pie krūkas, iedzēra pamatīgu malku, pēc tam nolaizīja krējumu no lūpām un atcerējās, ka atnācis bez spaiņa. Viņš zināja, kur var dabūt spaini. Viegliem soļiem viņš

devās pa kāpnēm augšā, izvairīdamies uzmīt uz pirmā un septītā pakāpiena, jo tie, kā viņš jau senāk bija pārliecinājies, čīkstēja. Durvis no ārpuses bija aizāķētas; Sems iebāza naža asmeni spraugā un pacēla āķi. Brīdi paklausījies, vai virtuvē ko nesadzirdēs, viņš piesardzīgi vēra vaļā vecās, čīkstošās durvis. Iegājis virtuvē, viņš devās pie pieliekamā, paņēma no turienes prāvu gabalu pīrāga un skārda spaini. Tad atkal atgriezās pagrabā, ar naža asmeni aizāķēja durvis un pēc tam ar pīrāgu un spaini rokās izlīda no pagraba.

Māte ar smaidu uz lūpām no kūtsaugšas noskatījās, kā Sems iezogas virtuvē, bet pēc tam pagrabā.

Kad nākamo reizi Dzenis ielīda pagrabā, viņš atrada zīmīti, uz kuras bija rakstīts:

«Ziņojums naidīgajiem indiāņiem — kad Jūs nākamreiz uzbruksiet šim ciemam, atnesiet atpakaļ spaini un nenoņemiet piena krūkām vākus.»

Jens līda gar žogu uz priekšu, nometies četrrāpus. Kad viņš jau bija gandrīz sasniedzis dārzu, viņš izdzirdēja troksni aizmugurē un pagriezies ieraudzīja Zaļknābi.

—  Kāpēc tu lien man pakaļ? Tavs salmiņš rādīja citu ceļu. Tas nav godīgi.

—   Man tas ir vienalga. Uz mājām es neiešu.

—   Tev nav tiesību līst man pakaļ.

—  Tu jau lien man pakaļ. Es taču teicu, ka iešu pēc ķiršiem.

—   Ķirši ir uz to pusi, bet es eju uz šo pusi un negribu, ka tu man seko.

Un tā Zaļknābis devās pēc ķiršiem, bet Jens, brīdi nogaidījis, līda uz aūgļu dārzu. Norāpojis kādus divdesmit trīsdesmit jardus, viņš pamanīja dzeltenu aci, kas viņā blenza. Viņš bija uzdūries uz vistu, kas tupēja perēklī. Jens pielīda tuvāk, vista satrūkās un, skaļi kladzinādama, metās prom. Perēklī bija kāds ducis dažāda lieluma olu.

Viņš salasīja olas cepurē un rāpoja atpakaļ pie koka, kur bija norunāts satikties.

Jens vēl nebija' necik parāpojis, kad izdzirda skaļu riešanu un palīgā brēcienus; pagriezies viņš ieraudzīja Gāju traušamies kokā un veco kolliju Ķepu neganti rejam zem koka. Jens piesteidzās klāt. Suns uzreiz pazina Jenu un paklausīja tam, taču bija galīgā nesaprašanā, kāpēc tiek raidīts prom, kad tik centīgi pildījis savu pienākumu, sargājot dārzu.

—   Redzi nu, varbūt citreiz tu paklausīsi, ko burvja salmiņš liek tev darīt. Nebijis manis, tu būtu saķerts un izbarots cūkām.

—   Nebijis tevis, es nebūtu šurp atnācis. Man nepavisam nav bail no tā vecā suņa. Pēc pāris minūtēm es norāptos lejā un pats viņam izlaistu garu.

—   Tu varētu to izdarīt arī tagad. Es tūlīt viņu pasaukšu.

—  Citreiz, mums vairs nav laika… Jāatrod Sems.

Zēni salasījās pie koka un, apkrāvušies ar laupījumu, pacilāti atgriezās nometnē.

V

Brieža medības

Tovakar zēni sarīkoja svētku mielastu un pie miera devās parastajā laikā. Naktī nekas satraucošs neatgadījās. Rītausmā Zaļknābis uzmodināja pārējos un sacīja, ka dzirdējis lāci klaiņojam ārā. Gajam bija paradums miegā griezt zobus, un abi pārējie zēni nosprieda, ka tāpēc viņam būs licies, ka dzirdējis lāci.

Jens izgāja ārā, lai papētītu viesu grāmatu, un, ieraudzījis mazu nagu nospiedumus zemē, iesau-' cās:

—   Sem, Zaļknābi, nāciet šurp, paskatieties, tās taču ir brieža pēdas\

—   Ej nu ej, nepūt pīlītes! Droši vien suns būs zemi izmīdījis, — sauca zēni.

Bet Jens palika pie sava. Pēdīgi Gajs klusu Semam sacīja:

■— Ko mēs viņu tik daudz mokām, labāk palīdzēsim viņam to briedi ieraudzīt. — Un viņš pamirkšķināja Semam, lai tas Jenu kaut kur aizved.

Semam tas divreiz nebija jāatkārto.

—   Zini ko, — viņš iesāka, — pameklēsim, kur tavs briedis palicis.

Kad viņi bija aizgājuši, Gajs sadabūja vecu maisa drēbi, piestūķēja ar zāli un nosēja tā, lai izskatītos pēc brieža galvas, tad uzbāza to uz mieta. Ausu vietā iesprauda plakanus koka gabalus, ar ogli iezīmēja acis un nāsis un apvilka tiem apkārt mikla māla apļus. Tie drīz vien izžuva un kļuva balti. Tad Gajs uzstādīja izbāzto galvu krūmos, bet pats, ko kājas nes, drāzās uz mežu, lai atrastu Semu un Jenu. Viņš māja, cik spēka, ar rokām un sauca:

—   Sem, Jen, rekur. briedis!

Diez vai Jens būtu noticējis Gajam, ja Sems neizrādījis tādu interesi. Zēni dieba atpakaļ uz tipi, paķēra lokus un bultas un lavījās uz vietu, kur Gajs bija redzējis briedi.

—   Tur … tur, vai tad tas nav briedis? Skatieties … tur kas kust!

Jens no prieka viss trīsēja.

—   Šauj! Šauj! — skubināja Sems un Gajs.

Jens nevarēja vien nobrīnīties, kāpēc viņi nešauj. Viņš pagriezās un atskārta, ka tiek āzēts. Pametis skatienu uz briedi vēlreiz, viņš piegāja tuvāk un visu saprata.

—   Jums par prieku, es to briedi nošaušu, — viņš sacīja un aizraidīja bultu uz mērķi, bet tā aizlidoja garām.

Tad izšāva Sems un Gajs. Sema bulta iestrēdza brieža degunā. Kad brieža galva bija bultām caurdurta, zēni devās uz tipi, lai ieturētu pusdienas. Sems un Gajs aizvien vēl ķircināja Jenu, kamēr Jens nenocietās un rāmā balsī sacīja Gajam:

—   Taisnību sakot, tu nemaz tik apķērīgs neesi, kā tev pašam liekas, taču šoreiz tu sevi pārspēji. Man arī kas iešāvās prātā.

Pēc pusdienām Jens sadabūja apmēram trīs pēdas garu maisu un piestūķēja to ar sienu, tad sataisīja mazāku maisu ar izliekumu, piestūķēja arī to ar sienu un ar kaula adatu piešuva pie lielā maisa. Pēc tam viņš nocirta četrus mietus, aptina ar drēbi un iebāza tos lielā maisa stūros kā kājas.

Tad viņš izdrāza divas ausis, iekrāsoja acis un degunu, apvilka apkārt māla lokus, kā bija darījis Zaļknābis, un abos sānos uztriepa melnus laukumiņus, bet tiem apkārt pelēkus. Un briedis bija gatavs.

—   Jūs palieciet tepat un gaidiet mani, es tikmēr briedi paslēpšu, — sacīja Jens un ar izbāzni aizskrēja ziemeļu virzienā, tad strauji pagriezās uz austrumiem un tur paslēpa briedi. Atgriezies atpakaļ, viņš uzsauca:

—   Viss kārtībā!

Mednieki apbruņojušies devās uzbrukumā. Jens paskaidroja:

—   Kas pirmais atradīs briedi, saņems desmit punktus un tiesības pirmajam šaut. Ja viņš no-pūdelēs, otrais pavirzīsies piecus soļus tuvāk un izšaus; ja arī otrais nopūdelēs, trešais pavirzīsies vēl piecus soļus tuvāk, un tā tik ilgi, kamēr kāds briedī trāpīs. Tad visiem būs jāšauj no tās vietas, no kuras pirmā bulta būs trāpījusi briedī. Par trāpījumu sirdī tiek piešķirti desmit punkti, par trāpījumu pelēkajā laukumā pieci punkti — tas nozīmē, ka briedis ir ievainots, bet par trāpījumu ārpus šā pelēkā laukuma tiek piešķirts viens punkts — tas nozīmē, ka briedis ir ieskrambāts. Ja neviens netrāpīs briedim sirdī, es saņemšu divdesmit piecus punktus, un, kas pirmais būs ieraudzījis briedi, paslēps to nākamreiz. Katrs šauj divpadsmit reižu.

Divi mednieki uzsāka meklēšanu. Sems izteica nievājošas piezīmes par to, ka briedis nav atstājis nekādas pēdas, bet Gajs izložņāja krūmu krūmus.

—     Rau, kur viņš ir! — ieaurējās Gajs un norā<, dīja uz vietu septiņdesmit piecu jardu attālumā;

tur rēgojās viena auss un puse galvas.

—  Zaļknābim desmit punktu. — Jens pierakstīja.

Gajs vai pušu plīsa no lepnuma.

—   Es būtu ieraudzījis to no divreiz lielāka attāluma, ja… ja… ja tas būtu… ja man būtu radusies izdevība.

Gajs uzvilka loku un izšāva. Bulta labi ja nolidoja pusi attāluma.

—   Tagad man ir tiesības paiet piecus soļus uz priekšu, — Sems piezīmēja. — Vai soļu garums ir noteikts?

—   Nē.

—   Aiziet! — Un viņš aizlēca ka ķengurs. Piecu soļu vietā viņš nolēca kādas trīsdesmit pēdas un pavirzījās mazliet sānis, lai labāk redzētu briedi. Tas atradās gandrīz sešdesmit jardu attālu. Sems izšāva, taču netrāpīja. Tagad Gajam bija tiesības pavirzīties piecus soļus tuvāk. Bet arī viņš netrāpīja. Pēdīgi no trīsdesmit jardu attāluma Sems iešāva bultu brieža pelēkajos sānos.

—   Pārākais šāviens! Trāpīts tieši ķermenī! Dižajam kara virsaitim par to pieci punkti. Tagad visi šausim no šās vietas, — sacīja Jens un arī izmēģināja laimi.

Divas vai trīs bultas trāpīja briedim gurnā, trīs vai četras kokā, kas auga pusceļā starp zēniem un briedi, pāris bultu trāpīja ipurnā, un tad atskanēja skaļš «urā!», jo Gaja bulta ieurbās tieši sirdī. Medības bija beigušās. Zēni piegāja pie brieža, lai izvilktu un saskaitītu bultas.

Gajs ar divdesmit sešiem punktiem bija pirmajā vietā — desmit punktu par trāpījumu sirdī, pieci — par ievainojumu ķermenī, viens — par skrambu un vēl desmit par to, ka viņš atradis briedi pirmais. Ar divpadsmit punktiem sekoja Sems, kurš divas reizes bija savainojis briedim ķermeni un divas reizes to saskrambājis. Jens ieguva tikai desmit punktu — vienreiz ievainojis ķermeni un piecreiz to saskrambājis. Bultām cauršautais briedis atgādināja vecu dzeloņcūku, bet sajūsminātais .Gajs — jaunu iekarotāju.

—   Man vajadzēs jūs pamācīt, kā jāmedī brieži. Saderu, ka nākamreiz es trāpīšu sirdī jau ar pirmo šāvienu.

Gajam šī rotaļa patika par citām visvairāk. Uzmetis izbāzni uz muguras, viņš lielīgs devās prom. Ejot viņš kala plānus, kā paslēpt izbāzni, lai Sems un Jens tik viegli vis nevarētu atrast. Viņš noslēpa briedi biežņā uz austrumiem no nometnes un, izskrējis no krūmāja uz rietumiem no nometnes, iekliedzās:

—   Gatavs!

Sems un Jens līdz apnikumam izmeklējās briedi, taču tā arī neatrada.

—   Ko tagad darīt? Kā skaitīt punktus? — jautāja Dzenis.

—   Ja briedis ir tā paslēpts, ka to nevar atrast, tad slēpējam tiek piešķirti divdesmit pieci punkti, — atbildēja rotaļas izgudrotājs.

Un atkal Gajs bija pirmajā vietā.

—• Tā ir vislieliskākā rotaļa! — viņš iesaucās.

—  Man liekas — te kaut kas nav kārtībā; briedim vajadzētu atstāt pēdas.

—   Viss būtu daudz vienkāršāk, ja bijis sniegs,

—  Zini ko, Sem, saplēsīsim papīru sīkos gabaliņos un atstāsim papīra pēdas.

—   Tas ir gan ko vērts!

Zēni aizjoza uz nometni. Saplēsa sīkos gabaliņos visu ietinamo papīru, ko vien atrada, un sabēra gabaliņus pēddziņa maišelī.

Tā kā pēdējo reizi briedi neviens nebija atradis, Gajs drīkstēja to atkal noslēpt.

Viņš apmeta vairākus līkumus un tad noslēpa briedi tik pamatīgi, ka zēni pamanīja to piecpadsmit jardu attālumā. Sems ieguva desmit punktu par atrašanu. Viņš izšāva, bet netrāpīja. Tagad Jens paspēra piecus soļus uz priekšu un izšāva tādā steigā, ka arī netrāpīja. Pēc tam šāva Gajs no piecu jardu attāluma un, protams, trāpīja briedim sirdī. Pēc šīs veiksmes viņu pārņēma tāds lielīšanās gars, ka viņš zaudēja jebkuru mēra sajūtu. Kļuva skaidrs, ka jāievieš jauns noteikums: «Nedrīkst pieiet briedim tuvāk par piecpadsmit soļiem.»

Rotaļa viņus aizrāva aizvien vairāk. Tā jau-, ļīdzinājās īstām medībām. Gajam vairākkārt laimējās noslēpt briedi tā, ka atrast to bija pilnīgi neiespējami. Reiz pat Gaja pēdas aizveda līdz dīķim, un tieši pretī viņā pusē klajā vietā zēni ieraudzīja briedi. Viņiem vajadzēja vai nu šaut pāri dīķim, vai apiet tam apkārt, vai arī iebrist dziļi ūdenī, un tā Gajs atkal guva punktus. Tad tika noliegts briedi slēpt kalna galā un starp akmeņiem, jo pirmajā gadījumā bultas, kas netrāpīja, pazuda krūmos un otrajā gadījumā tās salūza.

Zēni tik ilgi nodevās rotaļai, ka drīz vien viņiem radās jaunas grūtības. Mežs bija kā nosēts ar papīra pēdām, un nevarēja vairs pateikt, kuras ir vecās pēdas un kuras jaunās. Rotaļai draudēja pienākt beigas. Bet tad Jens ierosināja izmantot krāsainu papīru. Viņi atkal atsāka rotaļu, taču viņu krājumi drīz vien izsīka. Tobrīd nometnē ieradās Keilebs. Viņš allaž parādījās it kā nejauši, bet zēni, viņu ieraugot, vienmēr nopriecājās, jo viņš tiem deva vienu otru labu padomu.

—   Es skatos, ka jums ir medījums, — vecais vīrs sacīja, norādīdams uz brieža izbāzni, kas atradās četrdesmit jardu attālu. — Izskatās tieši kā dzīvs. Labi iztaisīts! — Viņš nosmējās, dabūjis zināt, ka bērni nodevušies brieža medībām; vērīga acs būtu pamanījusi, ka Keilebs ar interesi uzņem ziņu, ka Sems Rāftens nav bijis visveiksmīgākais mednieks.

—   Tu esi dūšīgs puika, Gaj Bērns! Mēs abi ar tavu papu ne vienu reizi vien tikām medījuši briežus pie šās pašas upes.

Padzirdējis par grūtībām, kādas zēniem sagādā pēdas, Keilebs tikai norūca kaut ko un brīdi klusēdams kūpināja pīpi. Tad pēdīgi ierunājās:

—   Paklau, Jen, kāpēc jūs abi ar Gāju nepaņemat maišeli ar kviešu vai maisa graudiem? Tie ir labāki par papīru. Graudus, ko jūs nobērsiet šodien zemē, putni un vāveres uzlasīs rīt.

—   Patiesi! — iesaucās Sems.

Pēc pusstundas viņš atgriezās ar graudu maišeli.

—   Tagad es būšu briedis, — sacīja Keilebs. •— Dodiet man piecas minūtes laika un tad sekojiet man, cik ātri vien gribat. Es jums parādīšu, kā skrien īsts briedis. •>

Viņš aizsoļoja ar izbāzni un pēc piecām minūtēm, kad zēni devās pa pēdām, atgriezās atpakaļ. Ai, cik ilgi bija jāiet pa šīm pēdām! Sākumā tās virzījās pa taisnu līniju, tad, .apmetušas loku, gāja atpakaļ, gandrīz vai šķērsojot taisno līniju. Te Keilebs paskaidroja:

—   Briedis nekad nešķērsos iepriekšējās pēdas.

Pēc laba brīža Sems sacīja, ka pēdas izskatās

varen lielas, vai tikai blakus nav vēl otras pēdas.

—       Es zinu! — iesaucās Gajs. — Briedis ir pagriezies un devies atpakaļ.

Briedis bija tieši tā darījis, bet Keilebs klusēja. Jens pameta skatienu atpakaļ uz pēdām un pamanīja, kur tās sadalās. Gajs vairs nepievērsa uzmanību pēdām zemē, jo atskārta, kurp tās ved. Viņš skrēja pa priekšu, Sems viņam sekoja, tomēr viņš aizvien palūrēja uz Jenu, kas pētīja pēdu virzienu.

Viņi nebija necik tālu tikuši, kad Jens ievēroja jaunu pagriezienu. Pēdas veda atkal atpakaļ; paskatījies uz visām pusēm, viņš ieraudzīja zālē guļam briedi.

—   Briedis! — viņš sajūsmināts iekliedzās.

Pārējie, piesteigušies klāt, redzēja, ka Jens aizlidina bultu un tā trāpa briedim tieši sirdī.

vi

Kara cepure, tipi un varoņdarbi

—        No četrdesmit jardiem un ar pirmo šāvienu! Indiāņi to būtu nosaukuši par grand coup. — Keileba sejā atplaiksnījās tā pati līksmā izteiksme, kas toreiz, kad viņš ar berzi ieguva uguni.

—   Kas ir grand coup? — jautāja Mazais Bebrs.

—       Ā, tas nozīmē — liels varoņdarbs. Indiāņi varoņdarbu sauca par coup, bet sevišķi lielu varoņdarbu — par grand coup. Tas laikam ir franciski. Indiāņi uzskaitīja savus coup un par katru

dabūja tiesības iespraust kara cepurē vienu ērgļa spalvu, bet par sevišķi lielu varoņdarbu — spalvas galā piestiprināt sarkanu astru pušķīti. Tā vismaz indiāņi darīja senāk. Tagad viņi to visu ir aizmirsuši un sprauž cepurē jebkuru spalvu, ko tik dabū rokā.

—   Ko jūs sakāt par mūsu galvassegām? — Jens uzdrošinājās pajautāt.

—   Hm! Jūs laikam nekad neesat redzējuši īstu cepuri. Visupirms — spalvām jābūt baltām, ar melniem galiņiem, un tās jāpiestiprina pie mīkstas ādas cepures nevis stingri, bet vaļīgi. Ap katras spalvas, kātiņu jāapmet ādas cilpa, un aukla, kas izvērta tai cauri, jāpiestiprina pie cepures, tad katrai saivai pa vidu jāizver diegs, lai tās, kā nākas, piegulētu. Uz katras spalvas tiek atzīmēts, kādā veidā tā iegūta. Ja indiānis bija nozadzis zirgu, tad uz spalvas tika uzzīmēts pakavs. Man palicis atmiņā kāds indiānis, kuram uz ērgļa spalvas bija desmit pakavu, jo viņš bija nozadzis desmit zirgu.

—   Ai, kaut es varētu aiziet pie indiāņiem un kopā ar viņiem padzīvot! — Jens nopūtās.

—   Tev drīz vien apniktu, — sacīja Keilebs, — mūžīgā šaudīšanās, slaktiņi, nekad nav miera, kur nu vēl bads! Nē, tāda dzīve mani vairs nesaista.

—   Saki, Keileb, —ierunājās Gajs, kurš nekad .nesauca veco vīru par misteru Klārku, jo bija ar viņu draugos, — vai par labi nomedītu briedi tika piešķirtas spalvas?

—  Vai tad tu nedzirdēji, ko es teicu par Jena šāvienu?

—   Ko niekus! Es pārspētu Jenu jebkurā laikā. Viņam šoreiz tikai palaimējās trāpīt. Varu derēt, ka visas spalvas, ko tu dotu par nomedītu briedi, būtu manējās.

—• To mēs vēl redzēsim, — sacīja vecākais virsaitis, bet Jens viņu pārtrauca:

—    Zināt ko, puikas, spēlēsim pa īstam indiāņus. Lai misters Klārks parāda mums, kā pareizi jātaisa kara cepure. Tad mēs valkātu tikai tās spalvas, ko patiesi būtu izpelnījušies.

—   Vai par balto skalpēšanu un zirgu zagšanu?

—   Ai nē, ir daudz kas cits, ko darīt; spalvas varētu piešķirt labākajam skrējējam, labākajam briežu medniekam, labākajam peldētājam, labākajam loka šāvējam.

—   Labi!

Keilebs paradīja zeniem, ka taisama kara cepure. Mīkstas ādas cepures vietā viņš paņēma vecas filca cepures virsu un ērgļa spalvas aizstāja ar baltām zoss spalvām, kuras apgrieza un kurām galus nokrāsoja melnus. Bet, kad runas nonāca līdz varoņdarbiem, kuri būtu atalgojami, viņi nekādi nevarēja vienoties.

—• Ja Zaļknābis aizies uz dārzu pēc ķiršiem un Ķeps viņu nenoķers, es viņam piešķiršu spalvu ar visādiem rotājumiem, — ierosināja Sems.

—   Gudrinieks atradies, saderam, ka suns tevi būs noķēris, pirms tu iznesīsi cāli no mūsu kūts.

—   Phe! Cāļus es nekad nezogu. Es esmu godīgs indiānis un galvenais virsaitis un nedomāju atteikties no skalpa, kuru tu pašlaik valkā. Tu zini, ka tas pieder man un Jenām, — Sems attrauca un pārgrieztām acīm sāniski tuvojās Gajam.

Jens pameta skatienu uz Keilebu, kas blenza pavisam uz citu pusi, tomēr pamanīja vecā vīra acīs iedzirkstāmies uguntiņas.

—   Iesim uz tipi. Seit ir pārlieku karsts. Vai jūs nenāksiet līdzi, mister Klārk?

—   Tur iekšā nemaz nav vēsāks, kaut arī ir ēna, — piezīmēja vecais trapers[9]. — Paceliet pārsega malu, lai ienāk mazliet svaigs gaiss.

—   Vai indiāņi tā darīja?

—    Kā tad. Viņi grozīja tipi, uz kuru pusi vien vajadzēja. Tāpēc jau tie ir tik ērti. Tajos var dzī-' t vot un justies labi gan četrdesmit grādu aukstumā, gan piecdesmit grādu karstumā. Indiāņi prata arī laiku paredzēt. Cik reižu tveicīgās, rāmās naktīs es netiku pamodies no klaudzieniem — klap-klapklap — un nebiju vien varējis nobrīnīties, kāpēc visas indiānietes nolaiž tipi pārsegus un iedzen mietiņus dziļāk zemē. Un patiesi — nebija ne pusstunda pagājusi, kad sākās pamatīgs negaiss. Tā

arī es netiku gudrs, kā viņas to varēja zināt. Kāda veca sieviete man reiz teica, ka viņa negaisa tuvošanos nosakot pēc koijota balss, jo tad tas gaudojot savādāk. Kāda cita man teica, ka viņa to redzot pēc puķēm saulrietā, un vēl kāda — pēc sliktiem sapņiem. Varbūt viņām visām ir taisnība.

—   Bet vai viņas nekad neviļas? — vaicāja Mazais Bebrs.

—   Sad tad, bet ne tik bieži kā baltie.

Pēc Keileba norādījumiem drusciņ tika pacelts tipi pārsegs vēja pusē, bet krietni vairāk — ēnas pusē. Tipi iekšpusē uzreiz kļuva vēsāks.

—  Ja jūs gribat noteikt, no kurienes pūš vējš, saslapiniet pirkstu un paslieniet to augšup. Vēja pusē pirksts uzreiz sajutīs vēsumu, un tad atkarībā no vēja virziena sagrieziet dūmvada aizvarus.

—  Es gribētu ko vairāk zināt par kara cepurēm, — Jens ierunājās. — Ko mēs varētu tādu izdarīt, lai mums būtu tiesības valkāt spalvas?

—  Jūs varat skrieties, peldēt, šaut ar loku. Ja kāds no jums aizšauj bultu divsimt jardu tālu, tas nozīmē, ka nošauts bifelis. Manuprāt, tas jau ir ļoti labi.

—   Vai tas būtu grand coup?

—   Jā. Bet, ja bulta nolido tikai piecdesmit jardu, nošauts ir briedis, un to mēs nosauksim par coup. Ja jūs trāpīsiet ar pirmo šāvienu tam vecajam izbāztajam bukam tieši sirdī no piecdesmit jardu attāluma, tas būs vareni, bet, ja kāds trāpīs tam sirdī no septiņdesmit piecu jardu attāluma, vienalga, kuro reizi šaujot, tas skaitīsies labs šāvējs. Indiāņi rīko arī tādas sacīkstes — kurš spēj vienlaicīgi izšaut gaisā visvairāk bultu. Uzreiz piecas bultas gais,ā — tas ir labi. Tāds šāvējs strādā veikli un šauj tālu. Tikai reizi es redzēju, kā vienā rāvienā tika aizlidinātas gaisā astoņas bultas. To uzskatīja par lielo buršanu.

—  Mister Klārk, vai jums ir zināmas kādas indiāņu spēles? — Jens vaicāja.

—  Jā, es jums parādīšu, kā indiāņi pārbauda redzi.

—   Te nu es j.ebkuru varu pārspēt, — pasteidzās iebilst Gajs. — Es taču ieraudzīju briedi pirms Jena …

—  Aizveries labāk, Gaj! — Jens iesaucās.

Neparastā švirkstoņa — žvīks, žvlks, žvīks —

lika Zaļknābim palūkoties atpakaļ. Viņš ieraudzīja, ka Sems, cik spēka, trin prāvu tuteni un laiku pa laikam pamet asinskārīgus skatienus uz viņa dzelteno matu ērkuli.

—   Tā stunda ir situsi, — Sems it kā pats sev noteica.

—   Labāk lieciet mani mierā, — Gajs iepinkšķējās. Viņš palūrēja uz Jenu un, pamanījis viņa sejā smaida ēnu, nomierinājās, taču Dzeņa noslēpumainie un velnišķie sejas vaibsti nevēstīja neko labu.

—   Mazais Bebr, kāpēc tu netrin nazi? Vai tu no savas daļas esi atteicies? — galvenais virsaitis caur zobiem novilka.

—   Nekas, lai viņš savu skalpu pavalkā, kamēr viņam atkal uznāks plātīšanās gars. Bet tad gan noņemsim to uz vietas, — skanēja atbilde. — Mister Klārk, pastāstiet par indiāņu spēlēm!

—   Viņi uzvelk divus kvadrātus uz zemes vai uz divām ādām, katru kvadrātu sadala divdesmit piecos mazākos kvadrātos. Viens spēlētājs paņem piecus riekstus vai akmentiņus un izvieto vienā kvadrātā. Kamēr tiek dziedāta pavisam īsa dziesmiņa, otrs spēlētājs apskata izvietojumu. Tad kvadrāts ar akmentiņiem tiek apklāts un otrajam spēlētājam pēc atmiņas jāizliek kauliņi tais pašās vietās otrā kvadrātā.

—   Saderam, ka es varētu … — Gajs iesāka, bet Sems sagrāba viņu aiz cekula.

—   Paklau, neaiztiec mani! Es nemaz nelielos. Es runāju tīru patiesību.

—   Tad labāk runā tīrus melus, tā ir daudz dro, šāk, — Dižais Dzenis noteica vēsā mierā. — Ja e$ noņemšu tev skalpu, tu saaukstēsies un vēl nomirsi, vai saprati?

—   Ir vēl cita spēle. Indiāņi iztaisa divus sešcollu lielus kvadrātus no balta koka un iezīmē katrā pa zaķim. Pēc tam uz viena no kvadrātiem dažādās vietās piestiprina sešus melnus aplīšus puscollu diametrā un uzstāda šo kvadrātu simt jardu attālu. Spēlētājs paņem otru kvadrātu un tikpat daudz melno aplīšu un tuvojas pirmajam kvadrātam, kamēr var saredzēt, kur iestiprināt aplīšus savā kvadrātā. Ja viņš to var izdarīt no septiņdesmit piecu jardu attāluma, tas skaitās vareni, ja no sešdesmit jardiem — labi, bet, ja attālums ir mazāks par piecdesmit jardiem, tas vairs netiek ieskaitīts.

—  Varu derēt, ka es… — Zaļknābis atkal iesāka, bet aprāvās, izdzirdis Semu neganti ieņurdamies.

—   Indiāņiem bija vēl divi paņēmieni, kā pārbaudīt redzi. Vecs indiānis rāda jaunajiem zvaigznāju, kurā ir daudz sīku zvaigznīšu un kuru indiāņi sauc par Pušķi, un prasa: «Cik daudz zvaigžņu jūs varat saskatīt?» Daži var redzēt tikai piecas vai sešas, bet daži pat septiņas. Tam, kurš redzējis septiņas zvaigznes, ir asa redze. Zvaigznājus var saskatīt tikai ziemas naktīs, toties Lielo Lāci var redzēt visu cauru gadu. Indiāņi nosaukuši to par Līko Muguru. Esmu dzirdējis, ka vecie indiāņi prasa zēniem: «Vai jūs redzat to večiņu — otro zvaigzni no beigām — ar mazuli uz muguras?» Agrāk, kad man acis vēl labi rādīja, es varēju saskatīt mazītiņo zvaigznīti, kas bija piespiedusies pie lielās.

Tad Keilebs izgāja no tipi, un pēc brīža atskanēja viņa balss:

—   Jen! Gaj! Šurp!

Visi trīs zēni izskrēja no tipi.

—  Mēs nupat runājām par labu redzi, tagad pasakiet — kas tur ir?

Caur lapotni varēja saskatīt Bērnsa āboliņa lauku.

—   Tā kā izskatītos pēc maza lāča.

—       Murkšķis! Tas taču ir mūsu murkšķis! Kur ir manas kaula bultas? •— Un Gajs aizjoza pēc saviem ieročiem.

Zēni metās, ko kājas nes, uz āboliņa lauku. Lai cik piesardzīgi viņi skrēja, tomēr murkšķis saausījās un pacēlās uz pakaļkājām. Klajajā āboliņa laukā viņš izskatījās pēc maza lācēna.

Zēni nostājās vienā rindā kā tai senajā bildē, kur bija attēlota Kresī kauja. Bultas tika izšautas, bet neviena netrāpīja. Murkšķis iemuka alā, lai droši vien kaltu jaunus plānus, kā noķert cilvēku ar pļaujmašīnu.

VII

Dzīve nometnē

•— Kā tu gulēji, Sem?

—   Ne acu .neaizvēru.

—        Es arī ne. Drebēju visu nakti. Beidzot piecēlos un uzklāju virsū vēl vienu segu, bet nekas nelīdzēja.

—   Nez vai migla bija uznākusi, vai?

—   Kā tu jūties, Zaļknābi?

—   Labi.

—   Vai miglu nejuti?

—   Nē-ē.

Nākamajā naktī bija vēl ļaunāk. Gajs gulēja kā nosists, bet Sems un Jens vārtījās un drebinājās pa gultu visu cauru nakti. Gaismiņai svīstot, Sems piecēlās.

—       Zini ko, joki paliek joki, bet, ja man katru nakti tā jātrīc, es labāk eju uz mājām, kamēr vēl spēju aiziet.

Jens nebilda ne vārda. Viņš bija pagalam saTdzis.

Saulei lecot, viņu drūmais garastāvoklis uzlabojās, tomēr viņi šausminājās, iedomājoties nākamo nakti.

—       Nevaru saprast, ko tas nozīmē, •— Mazais Bebrs brīnījās.

—       Te pārņem saltums, te karstums. Varbūt mēs dzeram pārāk daudz rāvainā ūdens. Vai arī esam saindējušies ar Gaja taisītajiem ēdieniem.

—   Drīzāk gan esam saslimuši ar cingu, jo ēdam pārāk daudz gaļas. Pajautāsim Keilebam.

Keilebs atnāca pēcpusdienā. Viņš uzklausīja Jenu un tad pajautāja:

—  Vai jūs kaut reizi, kopš dzīvojat šeit, esat saulē izlikuši segas?

—   Nē.

Keilebs iegaja tipi, pataustīja segas un tad norūca:

—   Hm! Nu kā tad. Jūs naktī svīstat un tad vēl brīnāties, kāpēc segas ir valganas. Ikviena indiāniete vismaz katru otro dienu ikādas trīs stundas karsē segas saulē vai arī žāvē pie ugunskura. Pažāvējiet savas segas, un jūs vairs nesalsiet.

Zēni tūdaļ tā arī izdarīja un to nakti nogulēja saldā miegā.

Viņi iemācījās vēl šo to, dzīvodami nometnē. Vakaros viņi bija spiesti no odiem slēpties tipi, bet drīz vien iemanījās knišļus izkvēpināt, iemetot ugunī zāļu kumšķi. To darot, viņi paši izgāja ārā, cieši aizvēra tipi durvis un vakariņas ieturēja pie ugunskura, uz kura gatavoja ēdienu. Pēc tam viņi piesardzīgi pavēra tipi durvis un redzēja, ka ugunskurs jau dziest, dūmu mākulis pacēlies augšā, bet apakšā ir tīrs gaiss. Zēni ielīda tipi un cieši aizvēra durvis. Neviens ods nebija palicis dzīvs, un dūmi, kas bija sakrājušies pie dūmvada, aizšķērsoja ceļu citiem odiem, un zēni varēja netraucēti gulēt visu cauru nakti. Tā viņi karoja ar šiem sasodītajiem knišļiem. Taču dienā uzkūlās citi miera traucētāji — zilās mušas. Likās, to ar katru brīdi sarodas aizvien vairāk. Tās riņķoja virs galda un rāpoja pa traukiem.

—   Paši vien esat vainīgi, -— reiz Keilebs sacīja zēniem. — Palūk, kā te piemēslots.

Un patiesi — netālu no tipi kaudzē bija samestas gan kartupeļu mizas, gan kauli, gan zivju zvīņas, gan visādi citādi atkritumi.

—   Bet ko tādā gadījumā darīja indiāņi? — Mazais Bebrs vaicāja.

—  Vai nu pārcēla nometni citā vietā, vai arī visu iztīrīja.

Jens paķēra lāpstu un ņēmās krūmos rakt bedri.

Sems un Gajs ari pievienojās. Kad viņi meta bedrē kaulus un maizes gabalus, Jens sacīja:

—   Neciešu, ka tiek mesta prom maize. Šeit ir tik daudz dzīvās radības, kas priecātos, dabūjušas ko uzēst.

To dzirdot, Keilebs, kas sēdēja uz baļķa, rāmi pīpēdams, bilda:

—   Ja jūs gribat būt īsti indiāņi, savāciet ēdiena paliekas un katru dienu aiznesiet tās uz kādu augstāku vietu. Indiāņi lielāko tiesu izvēlas klinti, ko nosauc par Veikenu, un uzskata to par svētu — tur viņi atstāj ēdiena atliekas, lai pielabinātos labajiem gariem. Skaidrs, ka to visu apēd putni un vāveres, taču indiāņi ir apmierināti, kad uz klints nekas nav palicis pāri, un, ja viņiem kāds cenšas ieskaidrot, ka to visu apēd nevis gari, bet putni, viņi tikai nosaka: «Vai tas nav vienalga?»

Visa lielā padome devās meklēt Veikena klinti. Zēni tādu atrada mežā klajā vietā, un kopš tā brīža viens no viņiem ik dienas nesa uz turieni ēdiena pārpaliekas. Drīz vien viņi pārliecinājās, ka putni labprāt noēd visu, kas atstāts uz Veikena, un pat četrkājainie bija ieminuši taku no strauta uz klinti, lai nobaudītu veltes, kas noliktas labajiem gariem.

Vecais Keilebs ne vienu reizi vien zēnus bija brīdinājis.

—   Jen, — viņš sacīja, — nedzeriet upes ūdeni, jo tagad tas tikpat kā stāv uz vietas, saulē sakarst un veselībai ir kaitīgs.

—   Ko mēs varētu darīt, mister Klārk?

—   Izrociet aku!

—  Phe! Mežā taču mēs dzīvojam tikai prieka pēc, — skanēja Sema atbilde.

* — Izrociet indiāņu aku, — sacīja Keilebs. — Pēc pusstundas tā būs gatava. Es jums parādīšu.

Viņš paņēma lāpstu, uzmeklēja sausu vietu kādas divdesmit pēdas attālu no dīķa un ķērās pie rakšanas. Trīs pēdu dziļumā sāka sūkties ūdens. Viņš izraka vēl vienu pēdu un tad ar spaini izsmēla duļķaino ūdeni; kad aka bija piepildījusies, atkal izsmēla to. Pēc tam kad Keilebs bija tā trīs reizes smēlis, akā ietecēja ūdens, kas bija vēss, svaigs un dzidrs kā kristāls.

— Skatieties, — viņš sacīja, — šis ūdens nāk no jūsu pašu dīķa, taču, tecēdams divdesmit pēdas caur zemi un smiltīm, ir attīrījies. Tā var iegūt vēsu, tīru ūdeni no visrāvainākā purva. Tāda, rau, ir indiāņu aka.

VIII

Indiāņu bungas

—        Ja jūs būtu īsti indiāņi, jūs uztaisītu no šitā koka bungas, — sacīja Keilebs Jenām, kad viņi bija nonākuši pie nesenējā vētrā izgāztas liepas ar dobu vidu.

—   Kā viņi tās taisīja? Es gribētu zināt.

—   Iedodiet man cirvi!

Jens atnesa cirvi. Keilebs nocirta divas pēdas garu kluci. Viņi aiznesa to uz nometni.

—   Bungām vajadzīga āda.

—   Kāda āda?

—       Zirga, suņa, govs, teļa — vienalga, ka tikai ir izturīga.

—        Viena teļāda karājas šķūnī, bet tā ir žurku sagrauzta, vēl viena — nojumē. Abas ir manējās. Papus man tās atdeva, jo es nokāvu un nodīrāju teļus. Ak, ja jūs redzētu, kā es kauju teļus…

Gajs bija atkal tā aizrāvies ar pašslavēšanu, ka Sems vairs neizturēja un, iekliedzies «hop!», parāva viņu aiz qupra tik spēcīgi, ka trešais kara virsaitis tenteriski nogāzās zemē, pabeigdams sevis cildināšanu ar parasto «Lieciet mani mierā!».

—   Izbeidz, Sem! — uzsauca Mazais Bebrs.

—   Vai ir iespējams apklusināt suņa riešanu? Tā ir viņa daba. — Tad, pievērsies Gajam, turpināja:

—   Nekas, Gaj, tu taču neesi sasities. Varu derēt, ka tu esi pārāks par Semu briežu medībās un arī redzēt tu vari divreiz tālāk nekā viņš.

—        Skaidrs, ka tā ir, tāpēc jau viņš ir tik negants. Saderam, ka es varu redzēt trīsreiz, varbūt pat piecreiz tālāk nekā viņš, — Gajs noteica aizvainotā balsī.

—  Gaj, ja tu gribi, lai mums būtu bungas un kara dejas, atnes ādu.

Gajs aizdrāzās uz māju.

Tikmēr Keilebs apstrādāja nocirsto bluķi. Viņš noplēsa mizu un ar nazi iztīrīja satrunējušo vidu. Tad iekūra tajā uguni. Kad vidus bija izdedzis, "iņš ņēmās drāzt bluķi tik ilgi, kamēr tas bija •Kļuvis gluds gan no ārpuses, gan iekšpuses. Bungu drāšana un gludināšana vilkās kādas divas stundas, bet Gaja vēl kā nebija, tā nebija.

—  Laikam vecais Bērnss būs pielicis Gāju pie ravēšanas, — ieminējās Sems.

Gajs atgriezās tikai vēlā pēcpusdienā, jo tik tiešām bija pielikts pie darba.

Teļādas bija ar visu spalvu un sakaltušas cietas kā rags.

—   Paies divas trīs dienas, kamēr ādas atmiekšķēsies, — Keilebs piezīmēja un iegremdēja tās rāvainā akacī.

Pēc trim dienām, kad Keilebs izvilka ādas ārā, tās bija kļuvušas baltas un mīkstas kā zīds. Ari spalva viegli nogāja.

Keilebs rūpīgi izmazgāja ādas siltā ūdenī ar ziepēm un abas puses nokasīja ar trulu nazi, tad no lielākās ādas nogrieza visapkārt šauru sloksni un virpināja un staipīja to tik ilga, kamēr tā kļuva gandrīz apaļa. Tad viņš no abām ādām izgrieza apļus trīsdesmit collu diametrā, uzlika abus apļus vienu otram virsū un ar naža smaili izdūra caurumiņus vienu collu attālu no malas. Vienu ādas apli viņš nolika zemē, uz tā novietoja bungas un pārklāja tās ar otru ādas apli, pēc tam abiem apļiem izvēra cauri ādas aukliņu. Sākumā viņš auklu vēra vaļīgi, bet beigās savilka ciešāk — tā, 4 lai iespējami stingrāk nostieptu bungu ādu. Visiem par lielu pārsteigumu, Gajs nekavējoties paziņoja, ka bungas pieder viņam.

—• Teļādas taču ir manas, — viņš sacīja.

Tā, bez šaubām, bija taisnība.

Keilebs, aci piemiegdams, noteica:

—   Kokam, liekas, vērtēs nav nekādas.

Tika iztaisītas arī bungu vālītes un aptītas ar drēbi, lai klusinātu skaņu. Gajs izmēģināja bungas, bet tās tikpat kā nerībēja.

— Pakariet bungas ēnā, lai tās pakalst, tad uzreiz būs cita skaņa, — sacīja Keilebs.

Interesanti bija vērot, kā bungas žūst. Likās — tās laiku pa laikam saspringst un izdveš klusas nopūtas. Kad bungas bija izžuvušas, tās rībēja tā, ka ikviena sarkanādaiņa sirds ietrīcētos, dzirdot šīs skaņas.

Keilebs iemācīja zēniem arī indiāņu kara dziesmu, un tie dziedādami dejoja, bet viņš pats tikmēr rībināja bungas.

Kaķis un skunkss

Sems bija devies sirojumā pēc maizes. Gāju bija noķēris viņa īstenais ienaidnieks un pielicis pie darba dārzā; un tā nometnē Jens bija palicis viens. Viņš nopētīja viesu grāmatu dubļos, taču neko jaunu neatklāja, vienīgi pēdu bija saradies vairāk. Zemē blakus mazajām skunksa un ūdeles pēdām varēja saskatīt arī lielākas.

Tad Jens devās uz upi. Nonācis pie tās, viņš apgūlās uz vēdera krastmalas kuplajā zālē un dzirdēja, kā sisina sienāži un čirkstina circeņi. Visapkārt ziedēja puķes, un Jens to visu aplūkoja rāmā mierā. Tagad viņš zināja, kā sauc ikkatru ziediņu. Domās viņš aizklīda līdz tām tālajām dienām, kad neviens stāds, neviens putns viņam nebija zināms, kad viņš bija viens ar savām alkām to visu izzināt, un pēkšņi viņš it kā citām acīm skatīja Bonertonu, kurā dzīvoja tēvs, māte, brāli un skolas biedri. Tie visi, likās, piederēja sen pagājušam laikam, kaut gan .kopš šķiršanās no mājām bija aizritējuši tikai 'divi mēneši. Tūdaļ pēc ierašanās Sengerā viņš bija aizrakstījis mātei vēstuli un saņēmis sirsnīgu atbildi. Taču vairāk rakstījis viņš netika. Viņš nespēja saprast, kā varējis tik ļoti atsvešināties no savējiem, un tomēr skaidri apzinājās, ka iemesls tam ir Sengerā, kurā bija atradis avotu, kas sniedz veldzi izslāpušajam.

Tā prātojot, viņš pamanīja kaut ko kustamies. Garajā zālē gulēja vētras izgāzta liepa. Stumbra vidus bija satrupējis, bet tai vietā, kur nolūzis

zars, stumbrā rēgojās tumšs caurums. Tajā parādījās galva ar spožām, zaļām acīm, un tad uz stumbra izlēca parasts, pelēks kaķis. Tas apsēdās saulītē uri„ palaizījis ķepas, izstaipījās un nokāpa lejā pie ūdens. Kaķis padzērās un noskurināja ūdeni no ķepas. Jenām par uzjautrinājumu, tas pētīja pēdas tāpat, kā viņš to bija darījis. Kaķis aizgāja gar upi, atstādams zemē pēdas, kuras Jens apņēmās vēlāk iezīmēt piezīmju grāmatiņā, bet tad dzīvnieks pēkšņi apstājās, paskatījās augšup un, uzlēcis krastā, pazuda kuplajā zālē.

Jens brīdi pagaidīja cerībā kaķi atkal ieraudzīt. Bet tad kaut kur tālāk pie upes viņš sadzirdēja granti čirkstam. Pagriezies viņš ieraudzīja nevis kaķi, bet citu — mazliet lielāku dzīvnieku. Tas bija skunkss. Lai gan Jens to nekad agrāk dienas gaismā nebija redzējis, viņš uzreiz pazina šo zvēriņu ar zemajām kājiņām, varen kuplo asti un spoži melno kažoku ar baltām pūciņām tajā. Skunkss gāja gāzelēdamies, ostīdams gaisu. Izrādījās, ka tā ir skunksiene, jo tai nopakaļ tenterēja trīs mazuļi.

Vecā skunksiene, tāpat kā kaķis, pētīja pēdas zemē, bet, uzdūrusies uz svaigajām kaķa pēdām, ostīja tās tik ilgi, kamēr mazuļi māti panāca. Viens no skunksēniem piegāja pie krasta nogāzes, pa kuru kaķis bija nokāpis lejā. Arī vecā skunksiene aizgāzelējās turp un sāka rāpties krastā augšā.

Nonākusi pie izgāztās liepas, viņa ņēmās ostīt caurumu stumbrā. Pēc tam ielīda iekšā, tikai asti atstājusi laukā. Mirkli vēlāk Jens izdzirda skaļu, spalgu ņaudēšanu un vecā skunksiene atmugu^ riski iztrausās ārā, turēdama zobos mazu, pelēku kaķēnu.

Tas ņaudēja un šņāca, un, cik spēka, turējās pretī. Jena sirds žēlumā sažņaudzās. Viņš jau grasījās steigties palīgā, kad pēkšņi zālē nozibēja kaut kas pelēks; tas bija kaķis, pareizāk sakot, kaķene — velnišķīgi neganta, zvērojošām acīm, saslējušos spalvu, atglaustām ausīm. Kā lauva tā metās virsū melnajam plēsoņam.

Ar zobiem un nagiem vecā kaķene plosīja skunksu māti tā, ka melnie spalvu kumšķi pa gaisu

vien lidoja. Skunksiene šoreiz bija galīgi .zaudējusi galvu un uz labu laimi šļāca smacējošo šķidrumu, samērcēdama gan pati sevi, gan kaķeni. Šausmīgi saplosītu galvu un kaklu skunksu māte izmisusi meklēja glābiņu ūdenī. Vecā kaķene, tikko vairs redzēdama, smakdama vai nost, asinīm pārklāta, tomēr būtu nesusies tai pakaļ, taču kaķēns, kas bija paslēpies zem liepas, tik žēli ieņaudējās, ka mātes niknums uzreiz pārskrēja. Viņa izvilka mazuli ārā sveiku un veselu, vienīgi izmirkušu smirdīgajā šķidrumā, žigli aizstiepa uz midzeni dobajā stumbrā, bet pēc tam pati izlīda atkal ārā un stāvēja izslējusies, zalgojošās acis blisinādama, asti kulstīdama, — kā īsta tīģeriene, kas gatava cīnīties kaut vai ar visu pasauli, lai aizsargātu savu auklējumu. Bet skunksienei ar to pietika uz visiem laikiem. Viņa vilkās prom gar upi, atstādama aiz sevis smakas mākuli un asiņu sliedi, un mazuļi vilkās tai nopakaļ, atstādami ne mazāk spēcīgu dvaku.

Jens bija sajūsmināts par varonīgās, vecās kaķenes izmisīgo cīniņu. Kopš tās dienas viņš sāka augstāk vērtēt visu kaķu dzimtu.

x

Notikums ar vāveres ģimeni

—   Saderam, ka es izdzīšu dzeni no tā dobuma, — kādu dienu -sacīja Zaļknābis, kad visi trīs indiāņi ar lokiem rokā pastaigājās pa mežu. Viņš norādīja uz dobumu nokaltuša koka stumbenī un, piegājis tuvāk, pāris reižu iezvēla pa to ar nūju. Zēniem par pārsteigumu, no turienes izlaidās nevis dzenis, bet gan lidvāvere. Tā uzrāpās stumbeņa pašā augšā, pameta skatienu uz visām pusēm, izpleta kājas, spārnus un asti un pārlidinājās uz koku kādas divdesmit pēdas tālāk. Jens metās to ķert. Viņa pirksti jau pieskārās vāveres kažokam, bet tā tik stipri iecirta zobus viņam rokā, ka viņš mirklī palaida to vaļā. Vāvere veikli pazuda koka zarotnē.

Gajs jutās varen apmierināts un tikai piebilda:

—   Vai tad lidvāvere nav līdzīga dzenim?

Visu dienu viņš izturējās aplam pašapzinīgi un centās izvilināt vāveri no jebkura koka, ja vien tajā bija dobums, līdz pēdīgi pēc vairākkārtējām neveiksmēm viņam laimējās aizdzīt no ligzdas kādu vēlīnu dzeni.

Ieraudzījis vēl kādu stumbeni ar dobumu, Jens pacēla pamatīgu nūju un trīs četras reizes iebelza ar to pa koku. Ruda vāverīte izspurdza no apakšējā dobuma un paslēpās augšējā. Vēl viens spēcīgs belziens piespieda vāveri izšauties ārā un uzlēkt stumbeņa virsotnē, pēc tam tā atkal nozuda apakšējā dobumā.

Zēni aizvien vairāk satraucās. Viņi dauzīja stumbeni, bet vāvere vairs nerādījās.

—   Nocirtīsim to, — ierosināja Mazais Bebrs.

—   Man kaut kas cits ir padomā, — sacīja Dzenis. Viņš aplaida skatienu visapkārt un ieraudzīja divdesmit pēdu garu kārti. Viņš zvēla ar to pa stumbeņa virsotni. Tā mazdrusciņ pasvārstījās. Sems vēlreiz zvēla, un drīz vien stumbenis nogāzās zemē. Stumbeņa dobā virsotne atsitās pret baļķi un pārvērtās trūdu čupiņā. Zēni steidzās meklēt vāveri. Viņi cerēja, ka tā līdīs no dobuma ārā, bet tad viņi pamanīja milzum daudz ciedru riekstu čaumalu — tur, acīm redzot, bija miga. Jens pagrozīja to, un zēni ieraudzīja rudo vāverīti. Viņa gulēja pavisam rimta un nelikās savainota, tikai purniņa galā vīdēja viena vienīga asins pilīte. Viņai blakus gulēja pieci mazi vāverēni, laikam nupat kā nākuši pasaulē, jo tie visi bija kaili, akli un nevarīgi. Vienam no tiem purniņa galā arī sārtojās asins lāsīte, un tas gulēja tikpat mierīgs kā māte. Pirmajā brīdī mazie mednieki nodomāja, ka vāvere tikai nobijusies, taču drīz' vien noprata, ka to jau pārņēmis nāves stingums.

Zēni jutās pavisam nelāgi. Aizrāvušies ar savu medību kāri, viņi bija nogalējuši nekaitīgu vāvermāti, kura sargājusi savus bērneļus, un tiem, kas bija palikuši dzīvi, tagad draudēja bada nāve.

Jens visdedzīgāk bija nodevies medībām, tāpēc arī sirdsapziņas pārmetumi viņu mocīja visvairāk.

—   Ko mēs darīsim ar vāverēniem? — Dzenis vaicāja. — Tie ir pārāk mazi, lai mēs tos varētu uzaudzināt.

—   Labāk noslīcināsim — un cauri, — ieteica Zaļknābis, atcerējies, kā tika parādīts pēdējais gods daudzajām kaķu paaudzēm viņa paša mājās.

—   Kaut mēs varētu atrast citas vāveres migu un ielikt tos iekšā, — bilda Mazais Bebrs un, skatoties uz četriem nevarīgajiem vāverēniem, juta nožēlas asaras riešamies acīs. Pēc īsa klusuma brīža viņš piemetināja: — Es zinu, kas var tiem palīdzēt. Vecā, pelēkā meža kaķene. Kad viņas nebūs alā, ieliksim tur vāverēnus.

Zēni devās uz upi. Vienu brīdi pēcpusdienas saule mirdzēja tik spoži, ka skaidri varēja saskatīt, kas notiek koka dobumā. Ieraudzījis kaķēnus vienus, Jens pielīda klāt, ielika tur vāverēnus un gāja atpakaļ pie draugiem, lai vērotu, kāds liktenis būs lemts atradeņiem.

Zēni nogaidījās veco kaķeni vai veselu stundu, un, tā kā viņi visu laiku izturējās pavisam klusu, viņiem palaimējās redzēt daudz jauku meža iemītnieku.

Zēni vēroja, kā pa zāli aiztrauc lauka pele un pēc mirkļa tai uz karstām pēdām seko kurmis.

Pēc kāda laiciņa viņi pamanīja, ka pa izžuvušā strauta gultni ošņādams šaudās brūns zvēriņš strupām kājelēm, tik liels kā trusis, un Jens uzreiz to pazina — tā bija bizamžurka, kas, acīm redzot, meklēja ūdeni.

Ūdens bija saglabājies vienīgi dīķī, un zēni saprata, ka tā ir vienīgā vieta, kur meža dzīvnieki var dzesēt slāpes.

Bizamžurka nebija necik tālu tikusi, kad parādījās vēl viens tumši brūns dzīvnieks.

—   Skat, kur atkal bizamžurka; laikam viņām te norunāta tikšanās, — Dzenis čukstēja.

Taču izrādījās, ka tas ir pavisam cits dzīvnieks. Tikpat garš kā kaķis, īsām kājām, platu, plakanu galvu, baltu pazodi. Nebija nekādu šaubu, ka tā ir ūdele, bizamžurkas nāvīgākā naidniece, kas tagad dzinās pakaļ laupījumam. Ja bizamžurka sasniegs dīķi, iespējams, ka tā izglābsies. Bet skaidrs bija arī tas, ka dīķis ir pulcēšanās vieta tiklab bizamžurkām, kā ūdelēm.

Nebija pagājušās ne piecas minūtes, kad kaut kas pelēks uzlēca uz baļķa un sāka ausīties. Tā

bija kaķene. Zēni saspringti vēroja to. Kaķene ielīda alā un murrādama ņēmās laizīt kaķēnus, bet tad starp saviem bērneļiem pamanīja sārtos vāverēnus. Viņa pārstāja laizīt tuvāko kaķēnu un, brīdi blenzusi vāverēnā, apošņāja to. Palaizījusi vāverēnu, viņa nogūlās un savāca visus mazuļus savos apskāvienos. Zaļknābis līksmi paziņoja:

— Mazie vāverēni barojas kopā ar kaķēniem.

Brīdi pagaidījuši un pārliecinājušies, ka vāverēnus kaķe ar mīlestību pieņēmusi, zēni klusi devās atpakaļ uz nometni. Ik dienas viņi gāja papriecāties par jaukto ģimeni.

Taču pēc kādas nedēļas Zaļknābis apgalvoja, ka pie brokastu galda esot parādījies tikai viens vāverēns, bet pēc desmit dienām vairs neviens. Jens piezagās pie alas, lai pats par to pārliecinātos. Alas dibenā gulēja beigti visi četri vāverēni. Kas to lai zina, kāpēc tā bija noticis.

X!

Kā vērot meža iemītniekus

Dienai sākoties, zēni parasti devās murkšķa medībās. Viņi bija iepazinuši mežu, un tas vairs viņus nebiedēja kā pirmajā naktī.

— Paklau, Jen, vai tu atceries, kā mēs tonakt gulējām — man blakus bija nolikts cirvis, bet tev nazis? — reiz iejautājās Sems.

Indiāņi bija apraduši ar visām nometnes grūtībām un tās vairs nejuta.

Ik dienas viņi atklāja kaut ko interesantu. Mē-, ness naktīs viņu nometni apciemoja truši. Sad t^d vakaros zēni dzirdēja kādu vaukšķam, un Keilebs sacīja, ka tā varētu būt lapsa.

Jens bija atskārtis pašu svarīgāko: mežā kluss vērotājs redz visvairāk. Taču ir ļoti grūti skatīties, neko nedarot, tāpēc viņš allaž sēdēja un zīmēja.

Reiz, rāmi sēžot pie dīķa, Jens ieraudzīja, kā grundulis izlec no ūdens un noķer mušu. Zivju dzenis, kas tobrīd lidinājās virs dīķa, kā bulta šāvās lejup un, ar grunduli knābī pacēlies gaisā,

nosēdās koka zarā, lai norītu savu laupījumu, taču tūdaļ no kuplas lapotnes izspurdza vanags, iecirta nagus zivju dzenī un nolaidās ar to zemē; brīdī, kad zivju dzenim jau draudēja gals, brūns radījums izlīda no alas un metās cīkstoņiem virsū. Vanags aizlaidās pa kreisi, zivju dzenis pa labi, grundulis ielēca dīķī, bet ūdele spalvu pilnu muti palika krastā.

Reiz vakarā Jens un Sems līdzināja viesu grāmatu naktij, kad pēkšņi pa izžuvušo gultni sāka plūst ūdens.

—  Ei, — Dzenis iesaucās, — no kurienes tas nāk?

—  No cauruma aizsprostā, — Mazais Bebrs bailīgi ieminējās.

Zēni aizskrēja pie aizsprosta, un izrādījās, ka Jenām bijusi taisnība. Ūdens 'plūda no spraugas aizsprosta galā, un, rūpīgi pārbaudījuši, zēni pārliecinājās, ka caurumu izgrauzusi bizamžurka.

Vajadzēja pielikt ne mazumu pūļu, lai aizsprostu salabotu. Zēni sadzina mietus citu pie cita, pamatīgi noblietēja ar māliem un tā ne tikai apturēja sūci, bet nostiprināja šo stūri ilgākam laikam.

Kad Keilebs izdzirdēja par bizamžurku nedarbiem, viņš sacīja:

—  Tagad jūs saprotat, kāpēc bebri ir tik neganti pret bizamžurkām.

Jenām bija vairākas slepenas vietas, no kurienes vislabāk viņš varēja vērot meža dzīvi. Nelielajā lāmā pie aizsprosta mita vēži un zuši, kurus bija iekārojuši zivju dzeņi un vārnas, bet vakaros mūžam neiztrūkstošā bizamžurka līda ārā no ūdens un, notupusies uz plakana akmens, atgādināja kažokādas cepuri. Netālu rneža biezoknī varēja redzēt paipalas un melnās vāveres.

Reiz Jens aizgāja uz turieni, lai uzzīmētu vecas hemlokegles stumbru, kas viņam ļoti patika.

Pēkšņi brūns spalvu kamols klusi izmetās no zaļajām zālēm pie dīķa, pārlēca pāri šaurajam līcītim, nesamērcējot ķepas, vienu divas reizes saausījās un tad izcirtuma vidū notupās zemē. Tas bija trusis. Labu brīdi viņš mierīgi tupēja, un Jens varēja viņu uzzīmēt. Tad trusis sāka ēst.

Trokšņainais dzenis nolaidās uz sausa zara. Trusis uz mirkli gluži vai pamira, bet, pazinis dzenī draugu, atsāka savu maltīti. Pēc tam trusis ielēca zāļu skupsnā un saritinājās kamoliņā; likās — trusis bija aizsnaudies siltajos saules staros. Jenām dikti kārojās redzēt, vai acis trusim ir vaļā vai ciet, jo viņš bija dzirdējis, ka tie guļot atvērtām acīm, bet no tik liela attāluma nevarēja skaidri saredzēt.

Pēdējās saulstaru šautras izdzisa, un pār dīķi pārlaidās ēna. Jens pamanīja, ka pa taciņu tuvojas kāds dzīvnieks. Galva tam bija noliekta uz leju, un Jens uzreiz to nepazina. Viņš saslapināja pirkstu, lai noteiktu vēja virzienu. Vējš pūta pretī un nevarēja viņu nodot. Kad dzīvnieks mazliet pagriezās, Jens pēc smailā purna, ausīm un kuplās astes sazīmēja lapsu — varbūt to pašu, kas naktīs rēja nometnes tuvumā.

Lapsa nogriezās no takas, nenojauzdama, ka tiek vērota. Jens gribēja labāk nopētīt viltīgo dzīvnieku, tāpēc pielika plaukstas otru pusi pie mutes un iepīkstējās kā pele. Izsalkusi lapsa zibenīgi apsviedās apkārt. Brīdi pastāvēja, galvu izslējusi augšup. Jens atkal iepīkstējās, un dzīvnieks pagriezās un lēni devās skaņas virzienā. LTzpūta vējš, un lapsa sajuta tuvumā trusi. Acumirklī tā atteicās no peles medībām un lavījās pie truša, lai gan to vēl neredzēja. Lapsai deguns ir vislabākais ceļvedis. Viņa piesardzīgi zagās uz priekšu, izslējusi purnu pret vēju gluži kā medību suns.

Ar katru soli lapsa tuvojās trusītim, kas gulēja vai arī izlikās guļam zāļu skupsnā. Jens ' prātoja, ko darīt — vai nevajadzētu iekliegties un izbeigt šo lavīšanos, pirms vēl trusītis nav noķerts, bet viņš, kā jau dabas pētnieks, alka redzēt, kādu galu viss ņems. Rudspalvainais kūmiņš ieraudzīja savu upuri zāļu skupsnā saldi snaužam, kad atradās astoņu soļu attālumā no tās. Jens tik tikko noturējās

neiekliedzies. Kad bija palikušas vairs sešas pēdas līdz trusītim, lapsa sāka gatavoties izšķirošajam lēcienam.

«Vai to drīkst pieļaut?» Jens domāja, un viņa sirds satraukumā dauzījās.

Lapsa, sasprindzinājusi visus spēkus, saniknota metās uz guļošo. Guļošo? Ai .nē! Trusītis zināja, •ko spēj. Brīdī, kad lapsa lēca viņam virsū, arī viņš lēca naidniekam pretī, tikai aiztraucās tam garām; lapsa kūmiņš pietupās tukšajā zāļu cerā, lai vēlreiz mestos uz trusīti, bet tas tikmēr, palēkdamies kā bumba, nozuda biežņā.

Ja trusis būtu drāzies prom, tiklīdz ieraudzījis lapsu, viņš būtu noķerts pēc trim četriem lēcieniem. Šoreiz lapsai vajadzēja meklēt vakariņas citā vietā, bet Jens līksms gāja uz nometni, jo bija apguvis vēl vienu meža noslēpumu.

XII

Indiāņu zīmes un apmaldīšanās

—   Mister Klārk, ko nozīmē indiāņu zīmes?

—       Mokasīna pēda, dūmi, noliekts zariņš, akmens uz akmens — tās visas ir pieņemtās indiāņu zīmes. Tām visām ir kaut kāda nozīme, un indiāņi lasa tās — tāpat kā mēs burtus.

—       Atcerieties — jūs mums sacījāt, ka trīs dūmu vērpetes nozīmējot atgriešanos mājās ar skalpiem.

—       Nē, gluži tā vis es nesacīju. Tas nozīmē — labas ziņas.

—   Un ko nozīmē viena dūmu strūkliņa?

—   Tikai to, ka šeit ir nometne.

—   Bet divas strūkliņas?

—       Divas nozīmē nepatikšanas vai arī — es esmu apmaldījies. Trīs strūkliņas nozīmē labas ziņas. Nepāra skaitļi nes laimi.

—   Un četras strūkliņas?

—       To reti izmanto. Ja es redzētu četras dūmu vērpetes, es domātu, ka notiek kaut kas svarīgs'— varbūt sasaukta lielā padome.

—       Bet ko jūs domātu, ja ieraudzītu piecas vērpetes?

—  Es domātu, ka mežu aizsvilinājis kāds galīgs nejēga, — Keilebs smiedamies atbildēja.

—   Nupat jūs teicāt, ka akmens uz akmens arī kaut ko nozīmējot.

— Es, protams, nerunāju par visiem indiāņiem. Dažām ciltīm tas nozīmē vienu, citām — gluži ko citu, bet Rietumos tas nozīmē — šeit ir taka. Ja mazāks akmens nolikts pa kreisi no šiem diviem, tas nozīmē — šeit mēs nogriezāmies pa kreisi. Bet, ja labajā pusē, tad — šeit mēs nogriezāmies pa labi. Ja trīs akmeņi uzlikti cits uz cita, tas nozīmē — tā ir droša taka vai arī — esi uzmanīgs. Kaudze akmeņu nozīmē — šeit mēs apmetāmies, jo viens no mums saslima.

—   Ko viņi būtu darījuši, ja akmeņu nebūtu?

—  Vai mežā?

—  Vai nu mežā, vai arī prērijās.

—   Esmu jau daudz ko aizmirsis, — sacīja Keilebs, tomēr pēc ilgākas prātošanas atcerējās visas pieņemtās zīmes, lai gan piebilda, ka ne visiem indiāņiem tās nozīmē vienu un to pašu.

Jenām uzreiz ievajadzējās aizdegt ugunskuru signalizēšanai, taču viņš jutās vīlies, jo dūmi nesniedzās pat līdz koku galotnēm.

—   Kad uguns kārtīgi iedegusies, uzmet virsū zāli un satrunējušus sprunguļus. Skaties — vai tagad redzi starpību? — Keilebs sacīja, kad augšup uzvijās milzīgs dūmu stabs.

—   Deru, ka tu šos dūmus redzēsi no desmit jūdžu attāluma un ja pats pie tam atradīsies augstā vietā.

—   Bet. saderam, ka es tos redzēšu no divdesmit jūdžu attāluma, — Gajs smalkā balsī ieru-' nājās.

—   Mister Klārk, vai jums kādreiz gadījies apmaldīties? — nenogurdināmais Jens taujāja tālāk.

—   Kā tad, ne vienu reizi vien. Katram, kas staigā pa mežu, gadās apmaldīties.

—   Arī indiāņiem?

—   Kā tad! Kāpēc gan ne? Viņi tādi paši cilvēki vien ir, bet, ja kāds plātībnieks apgalvo, ka viņš nekad nav maldījies mežā, tad ticiet man —• viņš visu mūžu staigājis, mātei brunčos ieķēries.

Katrs var apmaldīties, bet īsts mežinieks ce|u allaž atradīs. Te ir tā atšķirība.

—   Ko jūs darītu, ja apmaldītos?

—   Viss atkarīgs no vietas, kurā apmaldās. Ja apvidus man nebūtu pazīstams un ja .nometnē būtu palikuši draugi, es iekurtu divus ugunskurus. Ja man draugu nebūtu, es novilktu gaisa līniju pēc saules vai zvaigznēm; negaisa laikā to gan nav iespējams izdarīt. Ja apvidus ir svešs, var doties pa kādas upes straumi, bet šāda iešana ir ļoti grūta. Tā, protams, kaut kur izvedīs, bet dienā — augstākais — var noiet kādas četras piecas jūdzes.

—   Bet vai virzienu nevar noteikt pēc sūnas, kas aug uz koka stumbra?

—   Var! Paklausieties tikai: sūna klāj koka stumbru un klinti ziemeļu pusē, vislielākie zari aug kokam dienvidu pusē, hemlokegles galotne noliecas pret austrumiem, celmam dienvidu pusē ir visplatākās gadskārtas. Tas viss attiecas uz koku, kas aug klajā vietā. Ir tāds augs, kas var aizstāt kompasu, •— tā ir prēriju zeltgalvīte. Klajā vietā tā pagriežas pret ziemeļiem, bet citu augu aizsegā liecas uz visām pusēm. Ja atrodat zvēru izmītu taku, ejiet pa to — tā izvedīs jūs pie ūdens. Ja taka kļūst aizvien šaurāka, skaidrs, ka jūs ejat nepareizā virzienā. Ja virs galvas lido pīles vai gārgales, tuvumā ir ūdens. Ja jums līdzi ir suns vai zirgs, tie noteikti aizvedīs jūs uz mājām. Nekad nav dzirdēts, ka tie kļūdītos. Tomēr uz kompasu var visdrošāk paļauties. Pēc tam nāk saule un zvaigznes, bet, ja jūs zināt, ka draugi jūs izglābs, vislabāk aizdedziet divus ugunskurus un mierīgi gaidiet.

XIII

Ādu miecēšana un mokasīnu šūšana

Sems atrada šķūnī uz sijas karājamies teļādu. Tēvs atļāva to paņemt, un Sems ieradās nometnē ar svaigu «bifeļādu», kas bija domāta tērpiem.

—   Es nezinu, kā indiāņi taisa apģērbus, •— viņš sacīja, — bet gan jau Keilebs zinās un pamācīs.

Vecajam traperam nebija nekā, ko darīt, un vienīgie gaišie brīži viņa vientuļajā dzīvē, kopš viņa paša mājas durvis tika aizcirstas deguna priekšā ciet, saistījās ar nometni. Tur viņš ieradās ik dienas un arī šoreiz stundu pēc Sema atnākšanas bija klāt kā likts.

—        Kā indiāņi no ādām taisa apģērbus? — Jens tūlīt pat jautāja.

—   Dažādi . . .

Tālāk Keilebs netika, jo parādījās Gajs, kliegdams:

—       Puikas, zināt ko, nobeidzies papus vecais zirgs! — Viņš iesmējās, jo bija priecīgs, ka pirmais pavēstījis šīs ziņas.

—        Zaļknābīt, tu pārāk daudz smejies, ka tikai dzerokļi tev saulē neiedeg, — galvenais virsaitis noteica un uzmeta viņam drūmu skatienu.

—        Nudien nobeidzās, un es nodīrāšu asti skalpam. Saderam, ka es tad izskatīšos kā visīstākais indiānis.

—        Kāpēc tu nevarētu visu zirgu nodīrāt? Es tev parādītu, kādas indiāņu lietas var no ādas iztaisīt, — Keilebs sacīja, aizkūpinādams pīpi.

—   Vai jūs man palīdzēsiet?

—        Zirgu dīrā tāpat kā teļu. Kad āda būs novilkta, es parādīšu, kur dabūt cīpslas šūšanai.

Viss bars devās uz Bērnsa lauku. Gajs turējās nopakaļus un paslēpās, tiklīdz ieraudzīja tēvu ar pajūgu velkam prom beigto zirgu.

•— Labdien, Džim! — Keilebs sveicināja Bērnsu, jo viņi bija labi draugi. — Tevi nu gan piemeklējusi nelaime ar zirgu.

—          Nē, nekas liels. Tas man neko nav maksājis, Labi vien, ka nobeidzās, jo nagi tam bija iekaisuši.

—       Mēs gribētu dabūt zirga ādu, ja tev pašam tās nevajag.

—   Ņem kaut visu zirgu!

—       Pārvelc tikai pāri robežlīnijai. Kas paliks pāri, to mēs apraksim.

—   Labi! Vai manu resgali neesat redzējuši?

—       Esam gan — vēl pavisam nesen, — sacīja Sems. — Viņš stūrēja taisni uz mājām.

—   Tad jau pie mājas kaut kur atradīšu.

—  Varbūt, — Sems noteica un klusu piemetināja: — Diez vai.

Kad Bērnss aizgāja, pēc dažām minūtēm no meža izlavījās Gajs un pievienojās draugiem.

Keilebs veica gandrīz visu darbu viens. Sems un Jens tikai piepalīdzēja. Bet Gajs nodevās atmiņām par to, kā pats dīrājis teļu, un deva vienu otru norādījumu no savas bagātās pieredzes.

Kad zirgs bija nodīrāts, Keilebs izgrieza aknas un izņēma smadzenes.

—  Tās vajadzīgas miecēšanai, — viņš paskaidroja, — un no šitā indiānietes taisa pavedienus šūšanai.

Keilebs gareniski pāršķēla mugurkaulu, sākot no muguras vidus līdz krustiem, un izņēma ārā pamatīgu murskuli baltganu šķiedru.

—   Palūk, — viņš sacīja, — te ir vesela dzijas šķetere. Ņemiet! Tā ir jāizkaltē un, kad vajag šūt, uz divdesmit minūtēm jāiemērc siltā ūdenī. Tagad mums ir zirga un teļa āda.

—   Bet kā ādu miecē, mister Klārk?

—   Dažādi. Var, piemēram, ādu kasīt tik ilgi, kamēr uz tās nepaliek ne kripatiņa tauku un gaļas, pēc tam tā jānoklāj ar alaunu un sāli un pāris dienu jāatstāj saritināta; kad alauns iesūcies, āda jāstaipa, kamēr kļūst mīksta. Bet, tā kā indiāņiem nav ne alauna, ne sāls, viņi miecvielas izgatavo no aknām un smadzenēm.

—   Darīsim visu tā kā indiāņi.

—   Labi, dabūjiet teļa smadzenes un aknas.

—   Kāpēc ne zirga?

—   Nezinu. Nekad neesmu redzējis, ka indiāņi miecētu teļādu ar cita dzīvnieka smadzenēm.

Sems devās uz mājām pЈc teļa smadzenēm un aknām un tad kopā ar JenU kasīja taukus no teļādas tik ilgi, kamēr tā kļuva zilganbalta un vairs nelikās taukaina. Kad teļa aknas bija vārījušās veselu stundu, viņi samīcīja tās kopā ar jēlajām smadzenēm un ar dabūto maisījumu nozieda ādas iekšpusi, pēc tam viņi ādu salocīja divām kārtām, saritināja un nolika vēsā vietā. Pēc divām dienām viņi ādu izmazgāja strautā un izkāra, lai izžūst. Tad Keilebs izcirta no cieta koka mietu ar smailu šķautni unparādīja Jenām, kā ar šo mietu staipīt un apstrādāt ādu, līdz tā kļūst mīksta.

Zirga āda tika apstrādāta līdzīgā veidā, vienīgi tā bija ilgāk jāmiecē.

Pēc divām dienām trapers nokasīja to tīru un apstrādāja ar asšķautnaino mietu.

—   Tā indiāņi miecēja ādas, — Keilebs sacīja. — Esmu redzējis, ka viņi ādas mērcē hemlokegles un balzama baltegles mizas novārījumā, bet tas pats vien sanāca. Lai āda nesakalstu pēc mērcēšanas, tā jāizkūpina.

Viņš sakūra ugunskuru, sameta iekšā satrunējušus kokus un uz pāris stundām izkāra ādu virs biezajiem dūmiem. Kad viņš ādu noņēma, tā bija ieguvusi dūmakainu nokrāsu un tādu smaržu, kas zināma ikvienam, kas turējis rokās indiāņu ādas izstrādājumus.

—   Vai jūs tagad neparādītu, kā jātaisa mokasīni un kara krekli? — jautāja Mazais Bebrs.

—   Mokasīnus nav grūti pagatavot, bet, kā pašūt kara kreklus, es neapsolu iemācīt. Katra cilts taisa mokasīnus savādāk, un indiānis, uzmetot acis otra apaviem, var pateikt, kādā valodā tas runā. Viens — visizplatītākais mokasīnu veids ir odžibva — sakrokotais mokasīns; zole tam ir mīksta un virsa izgriezta no viena ādas gabala, pēdas pacēlums sakrokots. Citādus mokasīnus taisa indiāņi, kas dzīvo līdzenumos. Redzat, viņiem vajadzīga stingra zole, jo jāstaigā pa apvidu, kurā ir daudz kaktusu, dzelkšņu un akmeņu asām šķautnēm.

—   Es gribu mokasīnus kā siu ciltij. Jo mums ir tāds pats tipi un tādas pašas kara cepures kĶ viņiem.

—   Siu indiāņi dzīvo līdzenumos un valkā mokasīnus ar cietu zoli. Labi. Es tev izgriezīšu vienu pāri.

—   Nē, izgrieziet to man\ Zirgs taču ir mans,— iebilda Gajs.

—   Nē, nav vis tavs. Tavs papus to atdeva man.

Gajam nekas cits neatlika kā stāvēt malā un

skatīties, kamēr Jenām tiek noņemts mērs. Keilebam vēl bija palicis neizmiecēts ādas gabals. Tas tika samērcēts siltā ūdenī, lai kļūtu mīksts. Tad Jens uzlika pēdu uz ādas gabala un Keilebs apvilka tai apkārt līniju, pēc kuras nogrieza viena mokasīna zoli, un otru zoli izgrieza pēc pirmās.

Tad Keilebs nomērīja pēdas garumu un pacēluma platumu, pielika klāt pa vienai collai un no mīkstās ādas izgrieza galvas. No cita mīkstās ādas gabala izgrieza mēlītes un piešuva pie galvām.

—   Āreče, virsāda ir gatava. Ja gribi, izšuj ar zīlītēm.

—   Es nezinu, kā to dara.

—   To es tev nevarēšu iemācīt — tas ir sieviešu darbs. Bet es tev pastāstīšu, kāds bija mans pirmais mokasīnu pāris, kuru es droši vien nekad neaizmirsīšu, jo es toreiz nošāvu bifeli.

Viņš būtu varējis piebilst vēl, ka pēc tam apprecējis indiānieti, bet to viņš noklusēja.

—   Sārtie un baltie trīsstūri visapkārt gar malu ir kalni, pa kuriem mokasīnu valkātājam jāiet. Zilā, mazā taciņa uz papēža nozīmē pagātni. Uz pēdas pacēluma ir trīs taciņas — sārta, balta un zila — tās apzīmē nākotni. Katra taciņa beidzas ar ērgļa spalvu, kas ir valkātāja gods. Kad mokasīni būs gatavi, izkrāso tos. Tagad ar adatu un stipru dzīslu piešūsim mokasīnu galvas pie zoles. Ja tev ir īlens, var iztik't arī bez adatas, tikai ielāgo — šuj pāri zoles malai, nevis tieši cauri, tad tik ātri šuvums nenodils. Skaties!

Tā kā mokasīni bija taisīti no mīkstas ādas, tos viegli varēja izgriezt uz otru pusi. Pēdīgi pie virsādas bija piešūta zole un izdurti četri pāri caurumiņu, kur ievērt mīkstas ādas auklu.

Tagad Jens varēja izkrāsot mokasīnus, kā Keilebs bija stāstījis.

Kamēr viņi meistaroja vienu pašu nožēlojamu mokasīnu pāri, indiāniete laikam gan būtu uztaisījusi pusduci, tikai diez vai viņa būtu jutusies tik priecīga kā Jens un Keilebs.

XIV

Keileba pārdomas

Laiku pa laikam viesu grāmatā parādījās ūdeles pēdas. Spriežot pēc tām, dzīvnieks bija diezgan prāvs, un zēni lūdza Keilebu, lai viņš palīdz to noķert.

—   Mister Klārk, kā jūs ķerat ūdeles?

—   Šajā laikā es tās vispār neķeru, tās var medīt tikai oktobrī.

—   Un kā jūs tās ķerat, kad pienāk īstais laiks?

—   Visādi.

Veco vīru bija grūti piedabūt pie runāšanas, taču pēdīgi Jenām tas izdevās.

—   Agrāk ūdeles mēs allaž ķērām ar slazdiem un par ēsmu uzlikām kādu putniņu vai paipalas galvu. Uz slazdiem var pilnīgi paļauties. Tajos ūdele uzreiz dabū galu. Ja laiks ir auksts, tā sasalst un uzglabājas, kamēr tiek izņemta ārā, turpretim siltā laikā slazdi biežāk jāpārlūko, jo milzums kažokādu aiziet bojā tikai tāpēc, ka tās netiek laikus izņemtas. Bet tad kāds izgudroja dzelzs lamatas, kurās ūdelei tiek iežmiegta kāja; dienām ilgi tā mokās, kamēr vai nu nobeidzas no bada, vai arī, lai tiktu brīvībā, kāju sev nograuž. Atceros, ka reiz man gadījās noķert ūdeli, kurai bija palikušas tikai divas kājas. Es galīgi izšķīros' par to, ka nekad nelietošu dzelzs lamatas, jo nespēju mierīgi domāt par ciešanām, kas bija jāpārdzīvo tai nabaga ūdelei. Kopš tās reizes es saku — ja kāds grib ķert ūdeles, lai lieto tādus slazdus, kur dzīvnieks tiek vai nu uzreiz nosists, vai arī paliek dzīvs, bet netiek kropļots un dienām ilgi mocīts. Šādas dzelzs lamatas ar likumu vajadzētu aizliegt. Tas ir necilvēcīgi. Medības ir lielisks laika kavēklis, un savā mūzā neesmu pieredzējis, ka tās kādu cilvēku būtu pataisījušas

ļaunu. Man liekas, ,ka mednieks ir labāks' par citiem. Ir taču zināms, ka neviens meža dzīvnieks nemirst dabiskā nāvē. Agri vai vēlu tie visi tiek nobeigti, un, pēc manām domām, cilvēkam ir tādas pašas tiesības tos nošaut — kā vilkam vai meža kaķim tos saplosīt. Varu sacīt tikai vienu: nevajag būt nežēlīgam un iznīcināt visu baru. Nekad neaizmirsīšu kādu eiropieti; es vedu viņu uz Rietumiem. Viņš sakropļoja briedi tik briesmīgi, ka tas vairs nespēja ne pakustēt. Tad viņš apsēdās briedim -blakus, lai ieturētu azaidu, un ik pa brīdim šāva uz briedi — nevis lai to nogalinātu, bet tāpat prieka pēc. Kad es piegāju klāt un to ieraudzīju, man iekšās viss taisni vai vārījās. Es viņu kārtīgi izlamāju un tūlīt pat izbeidzu brieža mokas. To cilvēku es negribēju vairs savās acīs redzēt. Man pat tagad nelabi metas, kad es to iedomāju. Jaunās pašlādētājas šautenes arī ir gatavais lāsts. Mednieks zina, ka viņam ir puika šāviņu, un viņš tik bliež virsū baram, kamēr gandrīz visi brieži tiek savainoti un kaut kur mokās nobeidzas. Bet, ja medniekam ir tikai viens šāviņš, viņš cenšas to aizraidīt tieši tur, kur nākas. Medības ir labs laika kavēklis, tikai es esmu pret dzīvnieku apkaušanu un cietsirdību. Dzelzs lamatas, vieglās lodes un pašlādētājas šautenes lietot nav cilvēcīgi.

Keilebs runāja ilgi. Tornēr Jenām lāgu lāgiem vajadzēja iejautāties, lai sarunas pavediens neaptrūktu.

—   Ko jūs, mister Klārk, domājat par lokiem un bultām?

—   Lielos dzīvniekus — kā lāci vai briedi — es ar tiem nemedītu, bet būtu priecīgs, ja mazāku medījumu galētu tikai ar bult'am. Ar tām var vai nu dzīvnieku nošaut, vai aizšaut tam garām, bet sakropļot nekādi nav iespējams. Ar vienu bultu putnu baram neko nepadarīsi, toties ar sasodītajām šautenēm var simtus iznīcināt. Ar tām tiek nogalēti visi sīkie dzīvnieki un putni. Kādudien tiks izgudrots vēl pamatīgāks ierocis, un, ja visi nejēgas to iegādāsies, cilvēki brīnīsies, kur pazuduši sīkie dzīvnieki. Nē, ser, es esmu pret to. Loki un bultas nodara mazāku postu, toties prasa no

mednieka labi pazīt mežu un reizē sagādā medniekam arī prieku. Bez tam bultas netaisa nekādu troksni, un pēc tām vienmēr var pateikt, kas bijis šāvējs, jo visas tās ir iezīmētas.

Jenām bija žēl, ka Keilebs neieteica šaut ar bultām arī lielos dzīvniekus.

Trapers šodien bija noskaņots runāt, tāpēc Jens bez mitas uzdeva jautājumus.

—    Kā jūs gatavojat slazdus dzīvniekam, lai tas tur nenobeigtos?

—   Kādam dzīvniekam?

—   Ūdelei.

—    Tagad tas nedrīkst medīt, jo mazuļi bez matēs var aiziet bojā.

—    Es nemaz nedomāju ūdeli paturēt. Es tikai gribētu to uzzīmēt.

—    Ja tu pārāk ilgi to neturēsi, tai nekas ļauns nenotiks. Vai jums dēļi ir? Mēs parasti slazdus izdobām no vesela balzama egles vai dižegles bluķa. Es jums parādīšu, kā taisa slazdu, ja jūs man apsolāt katru dienu to pārbaudīt.

Zēni nesaprata, kā varētu kādu dienu neaiziet pie slazda, tāpēc bez vārda runas apsolīja.

Viņi iztaisīja divas pēdas garu kasti un tās vienā galā ielika stiepļu pinumu.

—    Ar tādu slazdu var ķert ūdeli, bizamžurku, skunksu, trusi — tas atkarīgs no vietas, kur slazds nolikts, arī no ēsmas.

—   Man liekas — Veikena klints būs īsti piemērota vieta.

Slazdā uz drāts tika uzsprausta zivs galva.

Nākamajā rītā, kad Jens tuvojās slazdam, ,viņš redzēja, ka tas ir aizkritis ciet. No turienes atskanēja smilkstēšana un skrāpēšanās, un Jens satraukti iekliedzās:

—   Puikas, esmu noķēris ūdeli!

Zēni piesardzīgi pacēla slazdu, lai caur stiepļu pinumu tajā iespīdētu saule, un ieraudzīja, ka noķēruši tikai veco, pelēko kaķeni. Tiklīdz durtiņas tika atvērtas, viņa izlēca ārā un šņākdama metās prom — droši vien pie saviem kaķēniem, lai pavēstītu tiem, ka viss ir kārtībā, kaut arī viņa pati tik ilgi nebija rādījusies.

XV

Raftena apciemojums

—       Sem, man vajadzīga jauna piezīmju grāmatiņa. Nav nekādas jēgas uzbrukt baltajiem, jo viņiem tādas tik un tā nav, vienīgi varbūt tavs tēvs, nākamreiz braucot uz pilsētu, man kādu pārvestu. Es domāju, ka man vajadzēs uzsākt ar viņu mierīgas pārrunas.

Sems neko neatbildēja, tikai skatījās takas virzienā un klausījās.

—       Kā vilku piemin, tā vilks klāt, skaties, kur nāk tētiņš, — sacīja Sems.

Kad Rāftens piesoļoja klāt, Jens un Gajs nokaunējušies pakāpās atpakaļ. Bet Sems, izkrāsojies kara krāsās, pļāpāja kā vienmēr.

—       Labrīt, tētiņ! Es esmu tavs dēls. Saderu, ka tev ir gadījušās nepatikšanas un tu esi atnācis pie mums pēc padoma vai kaut kā tamlīdzīga.

Rāftens pavēra muti platā smaidā, atklādams milzīgus, dzeltenus zobus, un zēniem uzreiz kļuva vieglāk ap sirdi.

—   Domāju, vai neesat saslimuši.

—       Vai tu mums atļausi vēl palikt? — iejaucās Sems un, nenogaidījis atbildi, turpināja: — Saki, tētiņ, — cik ilgi šai pusē nav redzēti brieži?

—   Gandrīz vai divdesmit gadu.

—   Paskaties tur! — pačukstēja Dzenis.

Rāftens paskatījās un bezmaz vai satrūkās,

ieraudzījis biežņā pa pusei noslēptu izbāzni, kas atgādināja īstu briedi.

—       Vai jūs negribētu izšaut? — Jens uzdrošinājās pajautāt.

Rāftens paņēma loku un bultu, taču neko izcilu nebija spējīgs parādīt, tāpēc atdeva tos atpakaļ, piemetinādams:

—   Šautene tomēr ir labāka.

Pēc brīža viņš jautāja:

—   Vai vecais Keilebs ir šeit bijis?

—       Vecais Keilebs? Kā nu ne, viņš ir mūsu pastāvīgs ciemiņš.

—       Tā vien šķiet, ka jūs viņam labāk patīkat nekā es.

—   Saki, tētiņ, — kā tu zini, ka Keilebs toreiz šāva uz tevi?

—   Tiesā es to nevarētu pierādīt, bet todien pēc zirgu tirgošanās pilsētā mēs sastrīdējāmies un viņš, nozvērējies ar mani izrēķināties, devās no pilsētas prom. Viņa znots Diks Pougs stāvēja blakus un visu dzirdēja. Vakarā, kad es gāju pa ceļu, no krūmiem kāds izšāva uz mani, un otrā dienā netālu no tās vietas mēs atradām Keileba tabakas maku un dažas vēstules. Tas ir apmēram viss, ko es zinu un gribu zināt. Lai dabūtu fermu, Pougs izspēlēja ar viņu nelāgu joku, bet tā nav mana darīšana. Vecajam vīram drīz vien vajadzēs no turienes izvākties un tad kaut kā sisties pašam cauri.

—   Liekas — viņam ir laba sirds, — sacīja Jens.

—   Viņam ir briesmīgs raksturs, un, kad viņš piedzeras, no viņa var visu ko sagaidīt. Bet citādi viņš ir gluži lādzīgs cilvēks.

—   Bet kas noticis ar fermu? — Sems jautāja. — Vai tā viņam vairs nepieder?

—   Domāju, ka ne. īsti gan nezinu. Esmu dzirdējis tikai tā runājam. Protams, Sariana nav viņa īstā meita. Nav pat viņam rada, bet viņam jau neviena tuvinieka nav. Dīks pie manis bija nolīgts darbā — varen slīpēts un runātīgs zellis, bet strādnieks labs. Viņš apprecēja Sarianu, pierunāja veco vīru norakstīt viņiem fermu un apsolīja, ka tas varēšot dzīvot pie viņiem līdz mūža galam. Bet, dabūjis fermu, Diks gribēja.tikt no vecā vaļā, un punkts tam tika pielikts pērn ar suni Turku. Viņi sacīja, ka tas dzenājot vistas un trenkājot aitas. Man likās — tas nokoda arī manu jēru, un es būtu iedevis desmit dolāru, lai suni nobeidz, protams, ja tas ir vainīgs. Lai nevajadzētu šķirties no suņa, Keilebs pārcēlās dzīvot būdā pie upes fermas viņā galā. Kādu laiku viss gāja gludi, Diks un Sariana sūtīja viņam miltus un citus produktus, bet ļaudis tomēr runā, ka viņi gribot tikt no vecā vīra uz visiem laikiem vaļā. Bet es nekā nezinu, tā nav mana darīšana, lai gan viņš visu vainu uzveļ man un domā, ka es it kā musinot Diku pret viņu.

—   Kā iet ar piezīmju grāmatiņu? — Rāftens jautāja, ieraudzījis Jena rokās skiču burtnīcu.

—   Ai, labi, ka atcerējos, — Jens sacīja. — Bet vai jūs zināt, kas tas ir? — viņš parādīja naga nospiedumu, ko bija uzzīmējis burtnīcā.

Rāftens to pamatīgi nopētīja.

—   Hm, nezinu. Dikti līdzīgs brieža nagam. Bet diez vai te kāds būtu palicis.

—   Saki, tētiņ, — Sems neatlaidās, — vai tev ļoti ķertos pie sirds, ja tevi, vecu vīru, aplaupītu un izdzītu no mājas?

—   Protams, bet es nebūtu šāvis uz cilvēku pēc neveiksmes zirgu maiņā. Ja es viņam būtu ko parādā, es ietu un piekautu viņu vai arī pats saņemtu kāvienu, bet visu uzņemtu mierīgu prātu. Tagad pietiek! Runāsim par ko citu.

—   Vai jūs man nenopirktu jaunu piezīmju grāmatiņu, kad nākamreiz brauksiet uz pilsētu? Es nezinu, cik tā varētu maksāt, citādi iedotu jums naudu, — sacīja Jens, klusībā lūgdams, kaut tā nemaksātu vairāk par pieciem vai desmit centiem, kas bija visa viņa bagātība.

—   Noteikti nopirkšu. Bet tev nemaz nav jāgaida līdz nākamajai nedēļai. Balto ciematā viena ir, un tu vari dabūt to par velti.

—   Zināt ko, mister Rāften, — Gajs iejaucās sarunā, — es varu pārspēt viņus visus briežu medībās.

Saskatījušies un apmainījušies velnišķām zīmēm, Sems un Jens palūkojās uz Gāju un, satvēruši garos dunčus, metās uz trešo kara virsaiti, bet tas, paspējis aizslēpties aiz Rāftena, uzsāka savu parasto:

—   Lieciet mani mierā … ..

Acis Rāftenam iedzirkstījās.

—   Un es visu laiku domāju, ka jūs esat vienota, miermīlīga cilts.

—   Sakiet, lai viņi liek mani mierā, — šņukstēja Zaļknābis.

—   Šoreiz mēs tevi palaidīsim vaļā, bet tev jāatrod murkšķis. Pagājušas gandrīz divas dienas kopš pēdējās sadursmes.

—   Labi, — viņš noteica un aizgāja.

Pēc piecām minūtēm viņš skrēja atpakaļ, mādams ar roku. Zēni paņēma lokus un bultas, bet, baidīdamies, ka netiek izāzēti, izturējās nogaidoši. Gajs piedrāzās pie sava ieroča, un tad visi devās uz lauku. Rāftens gāja līdzi, iepriekš noprasījis, vai viņam tur nedraudēšot briesmas.

Vecais, sirmais murkšķis barojās āboliņa laukā. Zēni aizlavījās gar žogu un tad metās rāpus pa zāli kā īsti indiāņi; murkšķis paslējās uz augšu un nopētīja apkārtni, zēni tikmēr gulēja un nekustējās. Kad murkšķis noliecās, zēni atkal līda uz priekšu, kamēr bija nokļuvuši četrdesmit jardu attālu no dzīvnieka. Tagad tas likās aizdomu pilns, tāpēc Sems sacīja:

—   Kad tas sāks ēst, šausim visi reizē.

Tiklīdz murkšķis noliecās un bija redzama viņa

pelēkā mugura, zēni mazliet pacēlās un izšāva. Visas bultas aizspindza vecajam pelēcim garām. Viņš paspēja iemukt alā, pirms atskanēja otrā zalve.

—   Ei, Zaļknābi, kāpēc tu netrāpīji?

—   Saderam, ka es to izdarīšu nākamreiz.

Kad zēni atgriezās pie Rāftena, tas saņēma viņus zobodamies.

—   Esat gan jūs vārgi mednieki. Ja tuvumā nebijis balto ciemata, jūs visi būtu nomiruši bada nāvē. īstie indiāņi būtu nosēdējuši pie alas visu nakti, kamēr sagaidītu, kad tas lien laukā. Kad būsiet tikuši galā ar šito, es jums parādīšu vēl vienu, kas iekārtojies ganībās.

Pēc šiem vārdiem Rāftens aizgāja, bet Sems vēl nosauca viņam pakaļ:

—   Paklau, tētiņ, kur būs Jenām nolikta *piezīmju grāmatiņa? Viņš ir virsaitis, kas atzīmē mūsu varoņdarbus, un drīz viņam tā būs vajadzīga. Esmu par to pilnīgi pārliecināts.

—   Es nolikšu to uz tavas gultas.

Rāftens tā arī izdarīja, un Jens un Sems ar iešķeltu nūju sajūsmināti izcēla to pa logu laukā.

XVI

Kā Jens pazina pīles jau pa gabalu

Viendien Dižais Dzenis, gulēdams ēnā uz muguras, augstprātīgi paziņoja:

—  Mazo Bebr, es gribu, lai tu mani uzjautrini. Panāc šurp! Pastāsti man kaut ko!

—   Vai tu negribētu pamācīties tatnī valodu? — jautāja otrais virsaitis; lai gan viņš jau agrāk bija mēģinājis Semam un Gajam to iemācīt, bet ne viens, ne otrs neizrādīja nekādu interesi par šo sen izmirušo valodu.

—   Es tev jau teicu — pastāsti man kaut ko, — atbildēja saniknotais Dzenis.

—   Labi, — sacīja Mazais Bebrs. — Es tev pastāstīšu par kādu jauku zēnu. Šis zēns apmetās uz dzīvi mežā, jo gribēja iepazīt visus meža iemītniekus. Viņš sastapās ar daudzām grūtībām, un neviens nebija spējīgs viņam palīdzēt, tomēr savu nodomu viņš neatmeta. Reiz viņam laimējās dabūt grāmatu, un tā viņam nāca mazliet talkā. Grāmatā bija doti dažu putnu apraksti, un, kad zēns lasīja tos, viņam likās, it kā viņš turētu šos putnus rokā. Bet patiesībā šis varonīgais jaunietis redzēja tos tikai pa lielu gabalu. Kādudien viņš ieraudzīja meža pīli tik tālu dīķī, ka varēja saskatīt tikai krāsu plankumus, tomēr viņš putnu uzzīmēja un vēlāk pēc šā zīmējuma noteica, ka tā bijusi gaigala., Tad šim zēnam prātā iešāvās kāda doma. Pīles taču cita no citas atšķiras. Katrai ir citādi plankumiņi un krāsu šautras — gluži kā karavīriem formas tērpi. Zēns nosprieda: «Ja es uzzīmētu pīles ar visām viņu atšķirīgajām pazīmēm, es pēc tam varētu noteikt šos putnus, ieraudzījis dīķī jau pa lielu gabalu.» Un tā viņš ķērās pie darba. Kādam draugam bija izbāzta meža pīle, un zinātkārais zēns uzzīmēja to no liela gabala. Tad viņš nozīmēja vēl vienu no kādas gravīras un divas no izbāzņu veikala skatloga. Taču šis zēns ļoti labi zināja, ka ir kādas divdesmit vai trīsdesmit pīļu sugas, un ne vienu reizi vien, ieraudzījis kādu no tām tālumā, uzzīmēja cerība, ka pienāks diena un viņš dabūs zināt, kā kuru sauc. Reiz šis zinātkārais zēns uzzīmēja pīli, ko redzēja dīķī, pēc tam viņš to vēl nezin cik reižu redzēja, taču neviens nevarēja pateikt, kā to sauc, lai gan zīmējums viņam bija izdevies lie-ie-lisks. Viņam nekas cits neatlika kā ieiet tipi, nospert pirmā kara virsaiša pēdējo ābolu un notiesāt to, lai varētu nomierināties.

Un Jens, izvilcis ābolu, skumju mākts, ņēmās to ēst.

Ne acu nepamirkšķinājis, Dižais Dzenis stāstu turpināja:

—   Noklausījies bēdīgo stāstu par šā jaunekļa izpostīto dzīvi, pirmais kara virsaitis sacīja: «Pie joda, man nemaz nav vajadzīgs tas vecais ābols! Es to izmakšķerēju no samazgu spaiņa, bet man liekas — ja kāds cilvēks pasāk darbu, bet pēc tam pamet to pusratā, tad šim cilvēkam jābūt galīgi aptaurētam. Bijis drosmīgajam jaunietim tik daudz apķērības kā atnākt pie dižā galvenā kara virsaiša, nevis lai zagtu sapuvušus ābolus, bet lai visu pastāstītu, tad šis cēlais sarkanādainais iedzimtais būtu teicis: «Tu esi pareizi rīkojies, dēls. Ja tevi māc šaubas, griezies pie ciltstēva. Tu gribi visu zināt par pīlēm? Labi!» Tad viņš būtu aizvedis šo naivo jaunekli uz Daunija viesnīcu un parādījis tam visas pīļu sugas, kādas vien pasaulē ir, pie tam ar visiem nosaukumiem. Tā! Nu es esmu beidzis.»

Dižais Dzenis uzmeta negantu skatienu Gajam, kurš vērās viņam sejā, lai pārliecinātos', vai tikai aiz šās sarunas neslēpjas smalks izsmiekls. Sema sejā bija vērojama tikai patiesa, pieaugoša interese. Zēni tūlīt pat posās uz mazo pilsētiņu, kas atradās piecu jūdžu attālumā no nometnes.

—  Manuprāt, trešais kara virsaitis lai paliek sargāt nometni, — sacīja Sems. — Es domāju, ka, ejot uz pilsētu, mēs labāk pārģērbsimies par baltajiem.

—  Tu gribi iet atpakaļ uz ciematu un kļūt par balto?

—  Ja-a, un braukt uz pilsētu ar zirgu. Piecas jūdzes nav nekāds mazais gabaliņš.

Jens bija iztēlojies, kā viņi kājām ies cauri mežam, bet Sema priekšlikums bija saprātīgāks, un viņš tam piekrita.

Zēni devās uz māju, kur viņus sirsnīgi saņēma māte un mazā Minija. Ne tēva, ne arī strādnieku mājās nebija. Zēni žigli iejūdza zirgu un, saņēmuši no mātes iepirkumu sarakstu, aizbrauca uz pilsētu.

Pilsētā viņi vispirms devās uz iebraucamo vietu, lai atstātu tur zirgu, tad uz veikalu, kur Sems nodeva pirkumu sarakstu, pēc tam, pārliecinājušies, ka Jenām ir zīmulis, papīrs un gumija, iegāja Daunija viesnīcā. Jens jutās kā lauku zēns, kas pirmo reizi iet uz cirku, — tagad viņš patiesi redzēs to, par ko bija jau tik ilgi sapņojis; tagad visa pasaule pieder viņam.

Un, lai cik dīvaini, Jens nemaz nejutās vīlies. Daunijs bija paskarbs spēcīga auguma vīrs. Pateicis «Labrīt, Sem!», viņš nelikās par zēniem ne zinis, bet, kad ieraudzīja, cik skaisti Jens zīmē, pacēla aizkarus un pagrieza stikla vitrīnas tā, lai labāk kristu gaisma. Jens tūdaļ piegāja pie putna, ko bija redzējis pa gabalu dīķī. Viņš bija izbrīnījies, ieraugot, ka tā ir meža pīle. Visa pēcpusdiena pagāja, zīmējot šīs pīles, un, tā kā Daunijam bija vairāk nekā piecdesmit paraugu, tad Jens šās neapjaušamās bagātības vidū jutās kā Aladins burvju dārzā. Katram putnam bija klāt pielikta plāksnīte ar nosaukumu. Jens bija uzzīmējis veselu kaudzi uzmetumu un jutās bezgala laimīgs. Sos uzmetumus viņš vēlāk rūpīgi apdarīja un izveidoja pīļu tabulu, kas palīdzēja viņam atminēt daudzas mīklas.

Krēslā atgriezušies nometnē, viņi pārsteigti ieraudzīja uz takas stāvam spoku, ko, acīm redzot, bija uztaisījis Gajs. Galvas vietā tam rēgojās liels pūpēdis, kas atgādināja galvaskausu, rumpja vietā — laikraksts.

Taču tipi neviena nebija. Gajs droši vien, uzstādījis spoku, nobijās un, neuzdrošinādamies viens pats šeit pavadīt nakti, bija devies mājup.

XVII

Sema varoņdarbs

Sems jau sen bija ilgojies kļūt par meža cirtēju. Viņš prasmīgi rīkojās ar cirvi, bet indiāņiem viņš pat likās īsts brīnumdaris šai ziņā. Jens varēja vai veselu pusstundu bez panākumiem noņemties ar kluci, lai pāršķeltu to pušu, kamēr Sems pamācīja: «Jen, cērt tieši šeit,» — vai arī paņēma cirvi un pārcirta Jena vietā. Viens Sema cirtiens, un klucis sašķēlās vairākās daļās. Nekādi likumi neeksistēja, pēc kuriem būtu cērtot jāvadās. Dažreiz vajadzēja cirst virs zara, dažreiz blakus tam, dažreiz tieši vidū. Sems instinktīvi juta īsto vietu, pa kuru jācērt, un reti kad kļūdījās, tomēr nekad nelielījās.

Reiz Jens, domādams, ka jau apguvis skaldīšanas māku, ņēmās cirst pamatīgu, cietu bozi, tomēr, lai kā izmēģinājās, pārcirst to nevarēja. Tad Gajs metās palīgā, sacīdams, ka parādīšot, kā tas jādara, bet viss veltīgi.

—   Paklau, Sem, — iesaucās Jens, — saderu, ka tu ar šito arī netiksi galā!

Sems pagrozīja bozi, nostādīja to stāvus, uzlēja virsū krūzi ūdens un, kad tas bija iesūcies, atvēzējās un, cik spēka, zvēla cirvi pret bozi. Cirvis trāpīja mērķī, un boze tika pāršķelta.

—   Urā! — sajūsmā iesaucās Mazais Bebrs.

—   Phe! — noteica Zaļknābis. — Tas bija tikai laimīgs gadījums. Otrreiz viņam tas vairs neizdotos.

Jens saprata, ka ūdens mazinājis koka elastību' un mainījis tā līdzsvaru. 1 Bet Gajs nicīgi turpināja:

—   Es jau biju iecirtis.

—  Es ierosinu uzskatīt to par varoņdarbu, — sacīja Mazais Bebrs.

—   Kas tad tas par varoņdarbu! — nievīgi nošņāca trešais kara virsaitis. — Bet vai tu varētu nogāzt sešcollīgu koku, uz kuru pusi gribi?

—   Kādu koku? — jautāja Dzenis.

—   Jebkuru.

—      Saderam uz pieciem dolāriem, ka divās minūtēs nogāzīšu sešcollīgu baltegli, uz kuru pusi vajadzēs. Tu izvēlies vietu, kur kokam krist, atzīmē ar mietiņu, bet koks krītot iedzīs to zemē.

—   Diez vai kādā ciltī atradīsies pieci dolāri. Ja tu varēsi to izdarīt, mēs tev piešķirsim grand coup spalvu, — Mazais Bebrs sacīja.

Sems uzasināja cirvi, un virsaiši devās meklēt koku. Sešcollīga baltegle tika atrasta, un Semam atļāva eglei apkārt izcirst krūmus. Jens un Gajs paņēma pamatīgu mietu un, nostājušies cieši pie koka, nopētīja to. Katrs koks mežā liecas uz vienu pusi, un šis koks bija nedaudz noliecies dienvidu virzienā. Vējš pūta no ziemeļiem, un Jens nolēma iedzīt mietu tieši dienvidu pusē.

Mazās, šķībās Sema acis iedzirkstījās. Bet Gajs, kas, protams, šo to saprata no koku gāšanas, neizturēja nicīgi nepiebilzdams:

—   Phe! Tu taču nenieka nejēdz. Tā jau nav nekāda māka; katrs var nogāzt koku pa vējam.— Un Gajs iesprauda mietiņu ziemeļrietumu pusē. — Paskatīsimies, kā tu to izdarīsi.

—   Labi! Gan redzēsiet. Tikai atļaujiet man brītiņu uz koku paskatīties.

Sems apgāja kokam apkārt, nopētīja, uz kuru pusi tas noliecies, noteica vēja stiprumu galotnē, atrotīja piedurknes, saspļāva plaukstās un, nostājies uz austrumiem no koka, sacīja:

—   Kārtībā!

Jens izņēma pulksteni un iesaucās: .

—   Aiziet!

Sems divas reizes spēcīgi iecirta kokā, tā ka dienvidu pusē izveidojās divas collas dziļa plaisa. Tad viņš pagāja soli uz priekšu un ziemeļrietumu pusē iecirta kokā vēl vienu robu astoņpadsmit collu zemāk par pirmo, ^ems cirta nesteidzoties, un katrs cirtiens bija pārdomāts. Pirmās skaidas bija desmit collas garas, bet, padziļinoties robam, skaidas kļuva mazākas. Kad divas trešdaļas koka bija jau aizcirstas, Jens iesaucās:

—   Viena minūte pagājusi.

Sems pārstāja cirst un, atspiedies pret koku dienvidu pusē, paskatījās uz galotni.

—  Pasteidzies; Sem! Netērē velti laiku! — uzsauca draugs.

Sems nebilda ne vārda. Viņš vēroja vēja pūsmu un gaidīja spēcīgāku brāzmu. Koka galotne sašūpojās. Atskanēja varens brīkšķis. Sems spēcīgi pagrūda koku. Tiklīdz tas sasvērās, Sems ar trīs pamatīgiem cirtieniem pārcirta atlikušo daļu rietumu pusē. Vēl viens vēja pūtiens, un koks nogāzās ziemeļrietumu virzienā un iedzina mietiņu dziļi zemē.

—    Urā! Vienā minūtē četrdesmit piecās sekundēs, — Jens līksmi iekliedzās.

Sems klusēja, vienīgi acīs bija manāms neparasts mirdzums.

—   Phe! Kas tur liels!

Jens izvilka no kabatas lineālu un piegāja pie celma. Izmērījis to, Jens iesaucās: «Septiņarpus collu!» — un atkal līksmi uzmeta cepuri gaisā. — Vecīt, tas patiesi ir grand coup.

Un, par spīti Gaja ierosinājumam, lai Keilebs visu izšķir, Sems dabūja lielo ērgļa spalvu kā Sengeras indiāņu meža cirtējs.

XVIII

Pūces

Kādu vakaru pirms gulētiešanas Sems vēl uzmeta pēdējo skatienu zvaigznēm. Kaut kur tuvumā brēca ausainā pūce — «hū-huhū-hūūū».

Un, kamēr viņš tā skatījās, uz kārts divdesmit jardu tālāk klusi nolaidās pūce.

—    Jen! Jen! Iedod man loku un bultu, bet žigli. Šeit ir pūce — cāļu zagle.

—    Jen, viņš tevi tikai māna, — no segas apak-, šas miegainā balsī noteica Gajs. — Es gan ne-' jetu.

Jens izjoņoja ārā, paķēris līdzi savus un Sema ieročus.

Sems izšāva uz lielo putnu, taču, acīm redzot, netrāpīja, jo pūce, izpletuši spārnus, pacēlās gaisā.

—    Tur aizlido mana labākā bulta. Tā skaitījās «Drošā nāve».

—    Tu taču nepavisam nemāki šaut, — sūkstījās Jens, pamanījis, ka bulta nav trāpījusi mērķī.

Brīdi pastāvējuši, zēni izdzirda spārnu švīkstoņu, un uz kārts, tāpat kā iepriekš, nolaidās pūce. '

—       Tagad ir mana kārta! — čukstus izdvesa Jens. Viņš atvilka loku, bulta aizšāvās, bet pūce, tāpat kā pirmīt, neskarta aizlidoja prom.

—       Jen, tu nu gan nekam nederi. Pēdīgais stulbenis būtu trāpījis. Kāpēc tu nopūdelēji?

—        Tāpēc, ka laikam es neesmu pēdīgais stulbenis. Es trāpīju tieši turpat, kur tu, un izspiedu tikpat daudz asiņu.

—       Ja pūce atkal atlidos, pasauciet mani, — iespiedzās Gajs. — Tad jūs, puikas, redzēsiet, kā jāšauj!

Naktī zēni uzmodās no griezīgiem brēcieniem koku galotnēs, un Jens, uzlēcis augšā, sacīja:

—   Tur noteikti ir tā pati lielā pūce.

—       Tik tiešām, — apstiprināja Sems. — Brīnos, kā man tas nebija ienācis prātā.

—       Man gan ienāca, — Gajs sacīja. — Es jau tā domāju.

No rīta zēni izgāja ārā, lai sameklētu bultas. Viņi vēl nebija nogājuši ne divdesmit piecas pēdas, kad Jens pagalam pārsteigts iebļāvās:

—   Skatieties! Skatieties tur … un tur …

Nepilnas desmit pēdas tālāk zemē gulēja divas

ausainās pūces, abas cauršautas ar bultām — viena ar Sema «Drošo nāvi», otra ar Jena «Svilpīti». Abi šāviņi bija trāpījuši mērķī, un zēni tikai spēja pateikt:

—       Ja mēs par to kur būtu lasījuši, noteikti nodomātu, ka tie ir salti meli.

Kaut kas tāds var atgadīties tikai īstenībā, un visa cilts, atskaitot vienu cilts locekli, piešķīra abiem medniekiem grand coup.

XIX

Rakstura stingrības pārbaude

Pēc Keileba norādījumiem zēni bija uztaisījuši sev kara cepures kā indiāņiem. Baltajām tītaru astes spalvām un baltajām zosu spārnu spalvām

gali tika nokrāsoti melni, un tās izskatījās gluži kā ērgja spalvas. Kušķis sarkanā krāsā nokrāsotu zirga astru no veca iejūga, lupatas no veca, sarkana flaneļa krekla un aitādas sloksnītes — tas viss noderēja cepurēm. Keilebs izrādīja aizvien lielāku interesi par zēnu rotaļām un palīdzēja viņiem ne vien pagatavot cepures, bet arī izlēma, kad piešķirams coup un grand coup. Sems bija ieguvis daudz parasto spalvu par šaušanu, niršanu, «uzbrukumiem» balto ciematam un lielās spalvas ar pušķiem galā par to, ka nogāzis zemē priedi un nošāvis ausaino pūci.

Jens bija saņēmis coup par prasmi sekot zvēriem pa pēdām, grand coup par to, ka atradis briedi un iešāvis tam tieši sirdī, un vēl sešus grand coup — par to, ka nopeldējis divsimt jardu piecās minūtēs, ka nogājis četras jūdzes stundā, noskrējis simt jardu divpadsmit sekundēs, pazinis simt dažādu savvaļas augu, pazinis simt dažādu putnu, un pēdīgi par to, ka nošāvis ausaino pūci.

Gajs bija ieguvis dažus coup par savu aso redzi, jo viņš varēja saskatīt «mazuli uz vecās indiānietes muguras». Arī briežu medībās viņš bija vairākkārt izcīnījis coup, kas turpat vai līdzinājās grand coup; tomēr pat vecais Keilebs, kuram Gajs patika, nespēja pilnīgi godīgi piešķirt viņam grand coup.

—   Keileb, ko indiāņi visaugstāk vērtē cilvēkā? — kādudien jautāja Gajs, cerēdams, ka tiks atalgota viņa asā redze.

.— Drosmi, — skanēja atbilde. — Viņiem nav svarīgi, kāds ir cilvēks, ja tikai tam ir drosme. Tas attiecas ne vien uz indiāņiem. Visi ciena 1 drosmi un stingru raksturu.

—   Es ne no kā nebīstos! — sajūsmināts iesaucās Gajs.

—   Vai tu gribētu ar Jenu cīkstēties?

—   Tas nebūtu godīgi. Viņš ir vecāks un lielāks par mani.

—   Zini ko, Zaļknābīt, aizej viens pats uz mūsu dārzu un salasi spaini ķiršu. Pulksten deviņos tur neviena strādnieka vairs nebūs.

—   Tā tikai vēl trūka, lai vecais Ķeps mani saplosītu!

—   Un es domāju, ka tu ne no kā nebaidies, bet izrādās, ka tevi var nobiedēt tāds nieka šunelis, kas nav lielāks par gadu vecu teli.

—   Man ķirši negaršo.

—   Paklau, Gaj, es tev sarīkošu īstu pārbaudi. Vai tu redzi šito akmeni? — Un Keilebs pacēla mazu, apaļu akmeni ar caurumu vidū. — Vai tu zini, kur apglabāts vecais Gārnijs?

Gārnija draugi zināja teikt, ka viņš bijis vieglprātīgs zaldāts, kas nejauši ietriecis lodi sev galvā un ticis apglabāts uz savas zemes netālu no Rāftenu fermas, taču vēlāk viņa kapa vieta tika atrasta pie krustcelēm. Un tā likteņa roka bija ierakstījusi Bilu Gārniju pašnāvniekos.

Ļaudis melsa, ka ikreiz, kad rati braucot pāri viņa galvai, viņam jāvaidot, bet, tā kā, ratiem rībot, viņa balss tiekot apslāpēta, viņš nogaidot pusnakti un tad vaidot, cik spējot. Ikvienam, kas dzirdot šos vaidus, jāizrādot līdzjūtība, citādi viņu pašu piemeklēšot drausmīgs liktenis.

—   Es noslēpšu šo akmeni Gārnija kapa galvgalī, — sacīja Keilebs, — un naktī tu aiziesi tam pakaļ. Norunāts?

—   Jā-ā, norunāts, — ne visai sajūsmināts novilka trešais kara virsaitis.

—   Ja viņš tagad ir tik bēdīgs, kas tad būs naktī? — piezīmēja Dzenis.

—   Iegaumē, — sacīja Keilebs, — tagad tev radusies izdevība parādīt, uz ko tu esi spējīgs. Es apsiešu auklu ap akmeni, lai tu zinātu, kuru ņemt.

Nakts vidū zēni uztrūkās no miega, jo ārpusē kāds kliedza un ar nūju dauzīja pa brezentu.

—   Zēni! Gaj .. . Jen! Ei, Qaj!

—   Kas tur ir?

—   Keilebs Klārks! Paklau, Gaj, pulkstenis jau rāda pusdivpadsmit. Laiks doties uz Gārnija kapu pēc akmens. Pēc vaidiem tu atradīsi īsto vietu.

Šī prieka vēsts tika paziņota aizsmakušā, klusinātā balsī, tā ka radās iespaids, ka pat vecais vīrs ir krietni vien pārbijies.

—   Es … es … — sastostījās Gajs, — diez vai varēšu saskatīt ceļu.

—   Puisīt, dzīvē tev tā ir vienīgā izdevība. Tu atnesīsi akmeni un saņemsi grand coup spalvu — augstāko atzinību par rakstura stingrību. Es pagaidīšu te, kamēr tu atnāksi atpakaļ.

—   Es … es … tik tumšā naktī nevarēšu atrast to sasodīto akmeni. Es … es … neiešu.

—   Ehē, tev bail, — nočukstēja Keilebs.

—   Man nemaz nav bail, tikai — kāpēc iet, ja es to vietu tik un tā neatradīšu? Es iešu, kad spīdēs mēness.

—   Vai te kādam pietiks dūšas aiziet pēc akmens?

—   Es iešu, — Sems un Jens reizē iesaucās, abi cerēdami, ka nevajadzēs iet.

—   Jen, tev ir tas gods iet, — redzami atvieglots sacīja Dzenis.

—   Protams, es ar prieku izmantotu šo gadījumu … bet… bet… es negribu līst tev priekšā, tu taču esi visvecākais; tas nebūtu taisnīgi, — skanēja atbilde.

—   Labāk vilksim lozes!

Kamēr Sems meklēja garu salmiņu, Jens sabikstīja ogles, lai tās iekvēlotos. Garo salmiņu Sems pārlauza divās nevienādās daļās un sažņaudza saujā, atstādams ārā pašus galiņus. Tad pastiepa roku Jenām, sacīdams:

—   Kas izvilks garāko salmiņu, tam būs jāiet.

Jens zināja, ka parasti īsāko salmiņu izbāž vairāk ārā, tāpēc vilka otru; šķita, ka tam nebūs gala. Sems pavēra sauju un, parādījis, ka īsais salmiņš palicis viņam, atvieglots piebilda:

—   Tev jāiet. Esi gan tu laimīgs! Viss notiek pēc tava prāta.

Bijusi kaut vismazākā iespēja izlocīties, Jens to būtu izmantojis, bet tagad nekas cits neatlika kā iet pēc akmens. Drīzāk lepnums nekā drosme spieda viņu tā rīkoties. Pukstošu sirdi Jens klusēdams ģērbās. Kad viņš sēja kurpju auklas, rokas viņam mazliet drebēja. Keilebs gaidīja ārpusē. Kad parādījās Jens, viņš to apkampa, sacīdams:

—   Tu esi puika uz goda! Es iešu ar tevi līdz meža malai — tālāk iet nebūtu godīgi — un tur gaidīšu, kamēr tu atgriezīsies. Atrast tev nebūs grūti. No mazās gobas sākot, noskaiti četrus žoga posmus un tieši pretī otrpus ceļa ieraudzīsi lielo akmeni, uz ziemeļiem no tā tu atradīsi apaļo oli ar caurumu vidū. Aukla ir pārmesta pār lielo, balto akmeni. Paņem līdzi krītu; ja tev pietrūkst dūšas, atzīmē uz žoga, cik tālu esi ticis, bet no vaidiem nebaidies, tās ir tikai pasakas.

—   Man ir bail, tomēr es iešu.

—   Pareizi, — noteica trapers. — Drosminieks ir ne tik daudz bezbailīgs, cik spējīgs savas bailes pārvarēt.

Runādami viņi izkļuva no tumšā meža mazliet gaišākā klajumā.

—  Tagad ir tieši bez piecpadsmit divpadsmit,— sacīja Keilebs, sērkociņa gaismā paskatīdamies pulkstenī. — Es zinu, ka tu ar visu tiksi viegli galā. Es tevi gaidīšu šeit.

Tālāk Jens gāja viens.

Nakts bija melna; viņš gāja gar žogu, līdz iznāca uz ceļa, kas šķita mazliet gaišāks par tumšo zāli. Zēns bija nogājis pusceļu. Sirds viņam spēcīgi dauzījās un rokas bija kļuvušas aukstas. Nakts bija klusa, tikai vienreiz vai divreiz viņš satrūkās no čaboņas žoga apakšā, tomēr devās tālāk. Piepeši ceļa labajā pusē kaut kas nošvīkstēja, un Jens ieraudzīja baltu radījumu, kas lika viņa asinīm dzīslās sastingt. Šis baltais radījums atgādināja cilvēku bez galvas. Jens apstājās kā zemē iemiets. Tad viņa veselais saprāts ņēma virsroku pār drebošo ķermeni. «Blēņas! Tam vajag būt baltajam akmenim.»->Taču nē — radījums kustējās. Jens rokās turēja pamatīgu rungu. Viņš iekliedzās. Radījums atkal sakustējās. Jens pagrāba uz ceļa akmeņus un aizlingoja tos uz balto radījumu. Tas palēcās un padrāzās viņam garām, taču pēc dipoņas Jens atskārta, ka nobijies no vecenītes Neviļas baltās govs.

Sākumā Jens juta, ka ceļgali ļogās, taču satraukums drīz vien pierima. Ja veca govs var gulēt ārā cauru nakti, kāpēc lai viņš baidītos?

Mazliet nomierinājies, viņš turpināja ceļu. Drīz vajadzēja būt mazajai gobai. Viņš turējās ceļa kreisajā pusē un, lēni soļodams uz priekšu, blenza aklajā tumsā. Viņu atkal pārņēma tas pats saspringums, kas sākumā. Viņš brīnījās, ka gobas aizvien vēl nav. Varbūt vajadzētu griezties atpakaļ? Tomēr nē — tādu domu Jens nedrīkstēja pieļaut. Tas nozīmētu, ka viņš padodas. Viņš katrā ziņā atzīmēs ar krītu, cik tālu ticis. Viņš piesardzīgi taustījās uz priekšu žoga virzienā un tad, sev par prieku, divdesmit piecu pēdu attālumā ieraudzīja gobu. Ticis līdz kokam, viņš noskaitīja uz rietumiem četrus žoga posmus un attapās, ka atrodas tieši pretī pašnāvnieka kapam. Pašlaik vajadzēja būt pusnaktij. Viņam likās, ka viņš dzird kaut kādas skaņas, un turpat pāri ceļam ieraudzīja balto kapakmeni. Pagalam satraukts viņš līda uz priekšu, cik klusu vien varēdams. Kāpēc tā — to viņš pats nezināja. Klupdams krizdams viņš pārķepurojās pār dubļiem pilno grāvi un ar miklo, auksto roku ņēmās apgrābstīt balto akmeni, lai atrastu auklu. Ja arī Keilebs bija uzlicis to šeit, tad tagad tās vairs nebija. Viņš izvilka krītu un uz akmens uzrakstīja «Jens». Ak vai, kā krīts čirkstēja! Viņš aptaustīja zemi visapkārt akmenim. Jā, tepat jau tā bija; skaidrs, ka vējš to bija nopūtis zemē. Viņš parāva auklu, un olis grabēdams ripoja pa kapakmeni; naktī tas izklausījās baisi. Tad pēkšņi kaut kas nosēcās, aizvēlās un noplunkšķēja dubļos vai arī ūdenī — tās bija šaušalīgas skaņas, un šķita, ka tiktu kāds žņaugts. Uz brīdi Jenu pārņēma šausmas. Lūpas bija zaudējušas jebkuru spēju kustēties. Taču, atcerējies govi, viņš mazliet nomierinājās. Viņš uzslējījjš augšā un, saltiem sviedriem klāts, deva kājām ziņu. Viņš skrēja kā akls un gandrīz vai nogāza no kājām cilvēku, kurš sauca:

—   Ei, Jen, vai tas esi tu?

Keilebs bija atnācis Jenām pretī. Zēns nespēja ne vārda pār lūpām pārdabūt. Viņš tā drebēja, ka piespiedās traperam pie rokas.

—   Kas tur bija, puisīt?

—   Es … es … nezinu, — Jens izdvesa. — Tur pie k-k-kapa …

—        Es ari dzirdēju, — Keilebs noteica un tad mierīgākā balsī piebilda: — Pēc desmit minūtēm mēs būsim nometnē.

Viņš saņēma Jena trīsošo roku un veda viņu uz nometni; Jens atguvās, kad ieraudzīja iezīmēto taku.

Tagad viņš spēja jau parunāt:

—       Es atradu oli un uzrakstīju uz kapakmens savu vārdu.

—   Vareni, puis! Braši! — Keilebs uzslavēja.

Tuvojoties tipi, viņi gaužām nopriecājās, ieraudzījuši tur uguni. Izcirtumā viņi iekliedzās līdzīgi pūcēm:

—       Hu-hu-hū! — Tā palaikam naktī sasaucas indiāņi. Par atbildi no tipi atskanēja tāds pats pūces brēciens.

—       Kārtībā! — Keilebs iesaucās. — Jens nudien ir varen dūšīgs puisis un dabūs pavisam neparastu grand coup.

—        Kāpēc es neaizgāju! — sūkstījās Gajs. — Es būtu visu izdarījis gluži tāpat kā Jens.

—   Ej tagad!

—       Bet tur vairs nav neviena akmens, ko atnest par pierādījumu.

—       Tu vari uzrakstīt savu vārdu uz kapakmens, kā es to izdarīju.

—       Tikpat tas neko nepierādīs, — Gajs noteica un mainīja sarunas tematu.

. Jens nemaz negribēja tonakt stāstīt par saviem piedzīvojumiem, taču viņš bija tik uzbudināts, ka zēni piespieda viņu visu izstāstīt. Viņi sasēdās ap ugunskuru, un Jens, atstāstīdams pieredzēto, vēlreiz pārdzīvoja tās pašas izbailes, ko pirmīt.

Pabeidzis stāstījumu, Jens jautāja:

•— Kas ir, Gaj, vai negribi izmēģināt?

—        Beidz! — Gajs iesaucās. — Cik ilgi var vienu un to pašu malt!

Keilebs paskatījās pulkstenī, it kā grasīdamies iet prom, bet Jens, pamanījis to, sacīja:

—       Mister Klārk, vai jūs nepaliktu pie mums pa nakti? Gaja gultā ir vietas vai cik.

—   Labprāt, jo ir jau vēls.

XX

Baltais revolveris

Otrā rītā Keilebs ar gandarījumu ēda brokastis, ko bija gatavojis viņa ienaidnieka dēls, jo pavārs todien bija Sems.

Pēc brokastīm Dižais Dzenis izteica visu domas, ieminēdamies:

—   Tagad es gribētu aiziet un apskatīt to kapu. Man tā vien liekas, ka Jens uzrakstījis savu vārdu uz kādas vecas govs sāna; viņai tas laikam nebija paticis, un tāpēc viņa, cik spēka, iemāvusies.

Pēc dažām minūtēm viņi jau atradās pie kapa. Patiesi — uz nelīdzenā kapakmens ar drebelīgu roku, tomēr salasāmi bija uzrakstīts vārds «Jens».

—   Nekur nederīgs rokraksts, — Gajs piezīmēja.

_— Jā, labi nostrādāts! Vareni! — Sems atzinīgi noteica. — Man gan nebūtu bijis tik daudz dūšas.

—   Deru, ka man būtu bijis, — sacīja Gajs.

—   Šeit es pārgāju pāri grāvim. Vai redzat manas pēdas dubļos? Bet šajā vietā es izdzirdēju kliedzienus. Apskatīsim, vai spoki arī atstāj pēdas. Ei, kas tad tas …

Dubļos bija redzamas pieauguša cilvēka pēdas. Viņš, acīm redzot, bija nokritis zemē uz rokām. Sur tur varēja manīt arī pirkstu nospiedumus. Gajs pirmais dubļos ievēroja kādu spožu priekšmetu. Viņš pacēla to. Izrādījās, ka tas ir kolts[10]ar baltu spalu.

—   Apskatīsim, — sacīja Keilebs. Viņš noslaucīja no revolvera dubļus. Viņa acis iegailējās. — Tas taču ir mans revolveris, to man nozaga aptoēram tad, kad man pazuda drēbes un nauda. — Viņš nopētīja revolveri no visām pusēm un likās iegrimstam domās. — Neticami! — Viņš papurināja galvu un lāgu lāgiem nomurmināja: — Taisni neticami!

Nekā interesanta pie kapa vairs nebija, un viņi devās mājup.

Atceļā Keilebs neatlaidīgi par kaut ko lauzīja galvu. Viņš gāja klusēdams, līdz viņi sasniedza vecmāmiņas Neviļas mājeli, kas atradās vistuvāk kapa vietai. Pie vārtiņiem viņš pagriezās pret zēniem un sacīja:

—   Es ieiešu iekšā. Saki, Jen, — vai pagājušo nakti tu izdvesi kādu skaņu?

—   Nē, ser, ne vārda. Vienīgi olis ripodams atsitās pret kapakmeni.

—   Labi, satiksimies nometnē, — Keilebs noteica un iegāja vecenītes mājelē.

—   Labsrītiņš! — priecīgi sveicināja vecā sieviete. — Nāciet vien iekšā, Keileb, un piesēdiet. Kā tad Sarianai un Dikam klājas?

—   Viņi, liekas, dzīvo laimē un pārticībā, — vecais vīrs ar rūgtumu balsī sacīja. — Vecmāmiņ, vai jūs kādreiz esat ko dzirdējusi par Gārnija kapu tur ceļmalā?

—   Ak mūžs, kā jums tas ienāca prātā! Esmu dzirdējusi, kā nu ne, ne vienu reizi vien, dzirdēju, ka tur spokojas arī vakarnakt, pat tagad vēl drebu.

—   Ko jūs dzirdējāt?

—   Ak vai, savu mūžu nebiju dzirdējusi tik velnišķus kliedzienus. Pat suns un kaķis satrūkās, bet vecā, baltā govs pārlēca pār žogu, lai tiktu tālāk no ceļa.

—   Vai jūs, vecmāmiņ, neko nezināt par laupīšanu, kas notika pagājušo nedēļu pilsētā?

—   Nezinu gan, — viņa iesaucās un, acīm ziņkārē spīgojot, jautāja: — Un kuru tad aplaupīja?

—   Nemāku gan teikt. Zinu tikai, ka tas noticis pie Džona Evansa.

—   Es viņu nepazīstu, bet gan jau viņš zaudējumu pārdzīvos. Toreiz, ķad ļaudis runāja, ka mēs esam pārdevuši govi, pie mums arī ieradās laupītāji. Tie velni zina, kur ir nauda.

—   Tiesa kas tiesa. Bet kad jūs aplaupīja?

—   Aplaupīja? Es neko neesmu teikusi par aplaupīšanu. Laupītājiem vienīgi tāds nodoms bija, — un viņa pastāstīja par tiem diviem vīriem, kas bija ielauzušies viņas mājā. Viņa smiedamās vēl piebilda, ka lielākais vīrs bijis gatavais īgņa, bet mazākais — drukns un jocīgs. Abiem bijušas

melnas bārdas, lielākais, ar savainoto galvu, bijis kreilis, un labajai rokai tam trūcis viena pirksta.

—   Kad tas notika, vecmāmiņ?

—   Pirms gadiem trijiem.

Pēc tam Keilebs atvadījās no vecenītes un, izgājis ārā, sāka savā prātā visu pārlikt.

Pēdējos četros gados apkārtnē bija noticis daudz zādzību. Un visas tās bija vienāda rakstura — allaž tika nolaupīta nauda, turklāt kramplauži, šķiet, vienmēr zināja, kurš fermeris saņēmis lielāku naudas žūksni.

Tiklīdz Keilebs iegriezās pa Neviļas vārtiņiem, Jens sacīja draugiem:

—       Ejiet uz nometni! Pēc piecām minūtēm es būšu klāt.

Viņš gribēja uzzīmēt pēdu nospiedumus, kas bija atstāti dubļos pie kapa, un šo cilvēku izsekot.

Jens pamatīgi ielāgoja pēdas. Viņš ievēroja, ka papēžos nevīžīgi iedzītas trīs rindas mazu naglu un kreisā zābaka zolē ir caurums. Tad Jens aplūkoja roku nospiedumus. Izvēlējies skaidrāko, viņš ķērās pie zīmēšanas, kad pēkšņi pamanīja kaut ko pavisam dīvainu — plaukstai trūka vidējā pirksta.

Jens gāja pa pēdām uz ceļa, līdz tās nogriezās dienvidu virzienā un nozuda zālē.

Iedams uz nometni, viņš panāca Keilebu.

—       Mister Klārk, — Jens iesāka, — es uzzīmēju atstātās pēdas, un vai jūs zināt, ka labajai rokai ir tikai četri pirksti?

-r— Ej nu ej! — Keilebs sacīja. — Vai tas var būt?

—   Ejiet un apskatieties!

Jā! Tā bija taisnība, un Keilebs atpakaļceļā sacīja:

•— Jen, pagaidām ne vārda par to.

Vecais trapers uzreiz devās uz Pouga māju. Pie durvīm viņš ieraudzīja tādas pašas pēdas, bet tās noteikti nebija Dika. Uz auklas izkārtas žāvējās dubļos novārtītas bikses.

Kopš šās nakts Keileba acīs Jens bija cēlies, toties Gajs zaudējis jebkuru cieņu. Keilebs uzaicināja Jenu pie sevis ciemos, lai parādītu viņam slēpes, ko pats bija sameistarojis. Tā kā uzaicinā-

jums tika izteikts diezgan nenoteikti un vispārīgi, Keileba mājelē ieradās visa cilts. Jens tur nebija rādījies kopš pirmās reizes. Sākums bija tāds pats kā toreiz. Tiklīdz zēni pieklauvēja pie durvīm, tūlīt atskanēja neganta riešana. Keilebs atvēra durvis un sacīja:

—   Nāciet iekšā!

Kaut gan vecajam vīram nebija pa prātam, ka atnākuši arī pārējie, viņš tomēr nepatiku neizrādīja. Kamēr Jens aplūkoja slēpes, Gajs tikmēr uz gultas pamanīja kaut ko daudz interesantāku; tas bija baltais revolveris, ko Keilebs bija iztīrījis un savedis kārtībā. Keilebs bija bezgala priecīgs, ka atradis revolveri, jo otru tādu nopirkt nebūtu varējis.

—   Keileb, labāk pašaudīsim! Es varu derēt, ka pārspēšu visus, — iesaucās Zaļknābis.

Keilebs paņēma patronas un parādīja uz baltu plankumiņu celmā četrdesmit jardu attālu. Gajs izšāva trīs četras reizes, Jens tikpat daudz, taču neviens netrāpīja. Tad Keilebs teica:

—   Skatieties, es jums parādīšu!

Mazā revolvera spals likās pazūdam Keileba platajā, raupjajā plaukstā. Viņš izšāva citu pēc citas sešas patronas. Tās visas trāpīja baltajā plankumā, bet divas melnajā punktā, kas apzīmēja centru.

—   Tas ir ko vērts! — zēni skaļi uzgavilēja.

—   Pirms divdesmit gadiem es biju varen labs šāvējs, — Keilebs labsirdīgi stāstīja. — Bet tas viss ir nieks salīdzinājumā ar tiem meistarstiķiem, ko es tūlīt parādīšu.

Viņš nostādīja rindā trīs patronas divdesmit pēdu attālumā un ar trīs šāvieniem saspridzināja tās. Tad iebāza revolveri /svārku kabatā un no divdesmit metriem bez merķēšanas iešāva baltajā plankumā. Pēc tam viņš sameklēja vecu konservu kārbu, uzvilka revolvera gaili, ieroci nolika uz labās rokas plaukstas tuvāk īkšķim, bet kārbu uzmauca uz pirkstiem. Tad ar asu kustību pameta abus gaisā. Kad revolveris krita zemē, viņš to satvēra un, pirms kārba bija sasniegusi zemi, izšāva tajā caurumu.

Zēni bija pagalam pārsteigti.

Keilebs iegāja mājelē pēc lupatas, lai nospodrinātu savu dārgumu.

—   Tagad man ir pilnīgi skaidrs, — spēra laukā Sems, — ka viņš nav šāvis uz tētiņu, citādi noteikti būtu tam trāpījis.

To dzirdēja arī vecais trapers un tūlīt pat pienāca pie durvīm, izteiksmīgi norūkdams «Hmm …».

Kopš šā brīža klusais naids pagaisa, kā nebijis, un Keilebs pirmo reizi brīvi runājās ar Semu tāpat kā ar pārējiem.

Visus bija apņēmusi sirsnības atmosfēra, un Jens to izmantoja, lai izteiktu kādu senlolotu domu.

—   Mister Klārk, vai jūs negribētu kopā ar mums jenotus pamedīt? Mēs zinām kādu maisa lauku pie upes, kur tie barojas.

Ja Jens par to būtu ierunājies pirms mēneša, viņš tiktu ar nicinājumu atraidīts: «Ko nu, nav taču laika,» — bet tagad — pēc tās nakts, kad Jens viens pats bija devies uz Gārnija kapu, Keilebs tikai noteica:

—   Labprāt, vienīgi jāpagaida vēsāka nakts, lai suns ātrāk uzietu pēdas.

XXI

Gaja uzvara

Kopš tā brīža, kad zēni pirmo reizi ieraudzīja murkšķi, viņi ik dienas devās uz āboliņa lauku, lai zvēriņu nomedītu. Ap deviņiem vai desmitiem katru rītu viņi lavījās uz turieni. Gajs allaž pirmais pamanīja veco pelēci, tad sekoja cits pēc cita nekaitīgi šāvieni, un murkšķis kārtējo reizi ielīda alā; medības līdz ar to tajā dienā beidzās. Tas zēniem bija kļuvis jau par ikdienišķu notikumu — tāpat kā brokastošana un trauku mazgāšana.

Kādu rītu zēni nosprieda, ka Sems tuvosies medījumam no vienas puses, bet Gajs un Jens — no otras. Sākumā viņi nodomāja, ka murkšķa vairs nav, taču piepeši Gajs iekliedzās:

— Es viņu redzu!

Kādus sešdesmit jardus no alas un turpat, vai simt jardu no zēniem āboliņa puduri bija paslēpies murkšķis, un Gajs pamanīja viņa pelēko kažoku.

—   Skaidrs, ka tas ir viņš.

Jens neredzēja itin neko. Sems gan redzēja, tomēr šaubījās. Pēc mirkļa murkšķis (jo tas tomēr bija viņš) pacēlās uz pakaļkājām, izslēja kastaņbrūno krūtežu un izkliedēja visas šaubas.

—    Nudien! — iesaucās Jens. — Vareni! Tev nu gan ir asa redze. Taisnību sakot, tu būtu pelnījis iesauku Vanagacs.

—    Tas tik būtu jauki! — gavilēja Gajs. — Sem, vai tu sauksi mani par Vanagaci? Esi tik labs! — viņš lūdzoši piebilda.

—    Man liekas — to viņam var piešķirt, — sacīja otrais virsaitis. — Viņš patiesi kļuvis par īstu indiāni.

—    Būs jāsasauc padome un tad jāizlemj. Bet tagad ķersimies pie darba.

—    Zini ko, Zaļknābi, tu esi diezgan izveicīgs, vai tu nevarētu pielīst pie lauka no viņas puses un tad nokļūt starp murkšķi un alu? — galvenais virsaitis jautāja.

—    Saderam, ka es to varēšu, saderam uz vienu dolāru .. .

•— Paklau, — pārtrauca viņu Jens, — indiāņiem taču dolāru nemaz nav.

—    Lieku savu skalpu, tas ir, savu melno skalpu pret Sema skalpu, ka pirmais nošaušu to pelēci.

—    Ai, ļauj man pirmajam to izdarīt, bet tu šausi pēc tam, — lūdzās Sems.

—   Ak tu baidies par savu skalpu?

—    Gan tu man vēl pieminēsi, — Sems padraudēja.

Katram zēnam bija melnu zirga astru pušķis, ko viņi sauca par savu skalpu. Tas ar auklu tika piesiets pie matu cekula, un uz šo skalpu Gajs bija gribējis saderēt.

Sarunā iejaucās Jens:

—    Beidziet ķildoties, jūs dižie kara virsaiši, un darīsim tā: ja murkšķi nošauj Dzenis, viņš dabū Zaļknābja skalpu; ja nošauj Zaļknābis, viņš

dabū Dzeņa skalpu, bez tam uzvarētājs saņem ari lielo spalvu.

Sems un Jens ar nepacietību gaidīja mežā, kamēr Gajs apies laukam apkārt. Todien murkšķis likās neparasti drosmīgs. Viņš staiguļoja tālu prom no savas alas un brīžam pavisam pazuda skatienam. Zēni redzēja Gāju, ka tas lien pa āboliņa lauku, taču murkšķis to nemanīja. Viņš bija pieradis, ka ienaidnieks parasti tuvojas viņam no otras puses, un nepievērsa nekādu uzmanību austrumiem.

Pieplacis ar krūtīm pie zemes, Gajs līda uz priekšu. Norāpojis trīsdesmit jardu, viņš atradās starp murkšķi un alu. Murkšķis joprojām mielojās ar āboliņu un vēroja Rāftenu mežu. Zēni aizvien vairāk satraucās. Gajs viņus redzēja, bet murkšķi ne. Zēni visādi plātījās, un Gajs nodomāja, ka tas nozīmē: «Tagad šauj!» Viņš piesardzīgi uzslējās. Tobrīd murkšķis viņu ieraudzīja un mirklī metās uz alu, tas ir, tieši Gajam pretī. Gajs uz labu laimi izšāva. Bulta aizlidoja garām, un tad šis kustīgais, spalvainais milzenis gāzās Gajam virsū, nobiedēdams viņu līdz sirds dziļumiem. Gajs aši atkāpās, taču nezināja, kur mukt. Zobus šņakstinādams, murkšķis cirtās uz priekšu, lai tiktu Gajam garām. Gajs šausmās palēcās un smagi uzgāzās tieši murkšķim virsū. Gajs svēra turpat vai simt mārciņu[11] un, ar visu spēku uzkrizdams dzīvniekam virsū, bija to gandrīz vai nosmacējis. Gajs aši uzrausās augšā, lai dotu kājām ziņu, bet tad redzēja, ka murkšķis tik tikko vairs ķepurojas; saņēmis dūšu, viņš pāris reižu iezvēla dzīvniekam pa purnu. Sema un Jena kliedzieni vēstīja par Gaja uzvaru. Zēni nesās p'ie viņa, bet viņš stāvēja kā mednieks fotoattēlā — ar loku vienā rokā un murkšķi aiz astes otrā.

—   Nu jūs varat no manis mācīties, kā jāšauj murkšķis. Saderam, ka tas sver savas piecdesmit vai pat sešdesmit mārciņas. (Patiesībā tas svēra desmit mārciņas.)

—  Vareni! Lai dzīvo trešais kara virsaitis! Lai dzīvo virsaitis Zaļknābis!

Gajam vairs nebija nekada iemesla žēloties, ka pārējie neatzītu viņa panākumus.

Viņš izrieza krūtis un izskatījās aplam lepns un augstprātīgs.

—       Kaut es zinātu, kur vēl ir murkšķi, — Gajs sacīja. — Vienīgi es protu tikt ar tiem galā.

—   Zaļknābi, tu esi cienīgs saņemt grand coup.

—   Jūs apsolījāt mani saukt par Vanagaci.

—       Mums jāsasauc lielā padome un tad jāizlemj, — galvenais virsaitis noteica.

—   Labi, sasauksim šo pašu pēcpusdienu.

—   Lai iet!

—   Ap četriem?

—   Jā, vienalga, kad.

—       Pulksten četros jūs mani nosauksiet par Vanagaci un piešķirsiet ērgļa spalvu par to, ka es noķēru murkšķi?

—       Protams, bet kāpēc tu gribi, lai tas notiek tieši pulksten Četros?

Taču Gajs izlikās to nedzirdam un tūlīt pēc pusdienām pazuda.

—       Viņš atkal izvairās no trauku mazgāšanas, — sprieda Dzenis.

—       Nē, — sacīja otrais virsaitis. — Man domāt — viņš aizgāja pēc savējiem, lai tie redzētu viņa uzvaras gājienu.

—       Var jau būt. Sataisīsim tādu jampadraci, it kā šis notikums vēsturē ievadītu jaunu laikmetu. Es runāšu par deviņiem mēmiem.

—       Jauki! Tu aizej pēc savējiem. Bet es pasaukšu Keilebu.

—       Diez vai manējie un Keilebs sapratīsies, — Sems noteica.

Tika nolemts, ka Sems ies pēc savas mātes, bet Jens tikmēr sagatavos ērgļaspalvu un nodīrās murkšķi.

Murkšķis gan'nebija tik brangs kā lācis, tomēr diezgan pamatīgs, un Jens priecājās par šo uzvaru tāpat kā pārējie. Viņam vēl bija kāda stunda laika, un viņš nopūlējās, lai svinības iznāktu īsti indiāņu garā; viņš nogrieza murkšķim nagus un uzvēra uz auklas pamīšus ar nomizotiem un izdobtiem collu gariem pliederu zariņiem. Lai gan viens otrs nags bija diezgan pasīks, tomēr kakla rota iznāca labu labā.

Gajs skrēja uz māju, ko kājas nes. Ieraudzījis viņu tuvojamies dārzam, tēvs uzsauca, droši vien gribēdams uzdot kādu darbu, bet Gajs tikai drāzās mājā iekšā.

— Mamma, tev noteikti mani jāredz, tev pēcpusdienā jāatnāk uz nometni, es esmu visas cilts lepnums un tikšu ievēlēts par galveno virsaiti. Es nošāvu to veco murkšķi, kas papu gandrīz nobeidza. Puikas bez manis neko nevarēja izdarīt. Viņi izmēģinājās tūkstošiem, kur nu, miljoniem reižu, lai to noķertu, bet es nogaidīju, kamēr viņi pagurst, un tad sacīju: «Tagad es jums parādīšu, kā tas jādara!» Vispirms man vajadzēja murkšķi ieraudzīt. Tie zeņķi taču neko nav spējīgi redzēt. Ak, mamm, es esmu nepārspējams, viņi vieni neko nevar nometnē izdarīt. Es iemācīju viņus medīt briedi un … un . .. daudz ko citu, tāpēc viņi mani ievēlēs par visas cilts galveno virsaiti un nosauks par Vanagaci. Tas notiks šodien četros, un tev arī jāatnāk.

Pazobojies par zēnu izdarībām, Bērnss lika Gajam strādāt kartupeļu laukā un nozvērējās novilkt tam ādu pār acīm, ja tas vēlreiz cūku aploku atstās vaļā. Taču misis Bērnsa mierīgi paskaidroja vīram, ka ies zēnam līdzi.

Grūtības radās ar pārējiem bērniem, jo Bērnss atteicās palīdzēt. Taču drīz vien viss nokārtojās. Tika nolemts, ka tie ies līdzi. Pagāja divas stundas, kamēr misis Bērnsa pārvērta četrus nosauļojušos, puskailus, netīrus mazuļus četros apģērbtos, sasukātos, apautos moceklīšos. Pēc tam viļu visi devās uz nometni. Misis Bērnsa nesa vismazāko vienā rokā un ievārījuma podu otrā. Gajs diedza pa priekšu un rādīja ceļu, bet pārējie trīs, rokās saķērušies, vilkās mātei nopakaļ.

Zēni visu bija sagatavojuši ceremonijai. Vienā tipi galā uz teļādas bija novietojusies padome. Gajam tikko pietika vietas uz murkšķa ādas. Sems atradās pa kreisi no Gaja un Jens ar bungām pa labi. Tipi vidū liesmoja ugunskurs. Lai būtu vairāk gaisa, tipi pārsegs ēnas pusē bija pacelts uz augšu; viena daļa saaicināto viesu sanāca tipi iekšpusē, otra daļa palika ārā.

Dižais kara virsaitis vispirms aizdedza miera pīpi, tad ievilka dūmu un izpūta četrus mutuļus uz visām četrām debess pusēm, pēc tam sniedza pīpi otrajam un trešajam kara virsaitim, kuri darīja to pašu.

Mazais Bebrs trīs reizes norībināja pa bungām, lai viesi ievērotu klusumu, un Dižais Dzenis piecēlies iesāka:

—   Sengeras indiāņu lielie virsaiši, mazie virsaiši, varoņi, karotāji, padomnieki, sievietes un bērni! Kad mūsu cilts karoja ar tiem … tiem … citiem indiāņiem … ar Bērzu Mizas cilti, mēs saņēmām gūstā viņu karotāju, līdz nāvei spīdzinājām to, taču tas parādīja tādu neparastu drosmi, ka mēs uzņēmām to savā ciltī.. .

—   Hau … hau .. . hau! — skaļi iekliedzās Jens.

—   Mēs sarīkojām šā karotāja labā Saules deju, taču brūns viņš nekļuva, jo bija vēl par zaļu, tāpēc arī nosaucām viņu par Zaļknābi. Kopš tā laika viņš pats saviem spēkiem izlauzis sev ceļu uz augšu un izcīnījis godu būt par trešo kara virsaiti.

—   Hau! Hau! Hau!

—   Nesen visa cilts kopīgi pulējas noķert lielo murkšķi, taču cieta neveiksmi, tad kara virsaitis Zaļknābis nāca palīgā un ar vienu vienīgu sitienu pa purnu zvēru nobeidza. Šādi varoņdarbi nav aizmirstami. Cilvēku, kas spēj ar vienu sitienu notriekt no kājām zvēru, nedrīkst turpmāk saukt par Zaļknābi. Nē! Tas nav taisnīgi. Viņš ir vismazākais karotājs starp kara virsaišiem, taču redz tālāk par citiem. Viņš spēj pat kokam cauri redzēt. Tāpēc padome izlēmusi nosaukt viņu par Vanagaci.

—   Hau! Hau! Hau!

Tobrīd Mazais Bebrs pasniedza galvenajam kara virsaitim baltu dēlīti, uz kura lieliem burtiem bija uzrakstīts «Zaļknābis».

—   Šai vārdā viņš tika saukts, kad vēl nebija kļuvis liels un slavens, nu tam pienācis gals. — Virsaitis iemeta dēlīti ugunī, sacīdams: — Tagad redzēsim, vai tik tu vēl neesi par zaļu, lai degtu.

Tad Mazais Bebrs pasniedza Dzenim skaistu ērgļa spalvu ar sarkanu galu, kurā bija iezīmēts cilvēks ar vanaga galvu un bultu, kas izlido no acīm.

—   Sī ērgļa spalva tiek piešķirta par varoņdarbu, ko viņš veicis, un tā vēsta arī par viņa vārdu — Vanagacs.

«Hau! Hau!» kliedzieniem skanot un bungām rībot, Gaja matos tika iesprausta spalva un ap kaklu aplikta murkšķa nagu kakla rota.

—   Ja kāds uzdrošināsies nosaukt viņu par Zaļknābi, dabūs no Vanagacs pamatīgu spērienu ar kāju.

Atkal skanēja saucieni «Hau! Hau!». Gajs pūlējās izskatīties cik. iespējams cienīgs un nesmieties, taču tas viņam nekādi neizdevās, un viņš plati pasmaidīja. Viņa mātei no lepnuma asaras sariesās acīs.

Viesi jau nodomāja, ka godināšana beigusies, bet tad piecēlās Jens un iesāka:

—   Sengeriešu virsaiši, sievietes un bērni, viss vēl nav pateikts. Kad mēs devāmies medīt pelēci, es biju aculiecinieks darījumam, ko noslēdza divi kara virsaiši. Pēc mūsu cilts parašas viņi saderēja uz skalpiem: tas, kurš nošaus murkšķi, dabūs otra skalpu. Viens no šiem virsaišiem bija Dzenis un otrs — Vanagacs. Vanagacs, noņem, lūdzu, Dzeņa skalpu!

Sems to bija aizmirsis, tomēr galvu nolieca. Gajs pārgrieza auklu un, noņēmis Dzeņa skalpu, mežonīgi ieaurojās.

Gaja varoņdarbi, Kas uzzīmēiiuz Upi oderes

XXII

Jenota medības

Jens nebija aizmirsis apsolītās jenota medības, un pēc pāris dienām, saulei rietot, zēni ieradās pie Keileba un atgādināja viņam doto solījumu. Lai gan vakars bija tveicīgs, tomēr Jens bija pārliecināts, ka tas tieši piemērots jenota medībām. Keilebs klusībā nosmējās par šo «vēso vakaru», tomēr nolēma, ka labāk būs medības novilcināt.

—   Piesēdiet, piesēdiet, puikiņas, — viņš sacīja, redzēdams, ka zēni sagatavojušies tūlīt pat doties medībās. — Nav ko steigties. Jenoti sāk skraidelēt trīs četras stundas pēc saulrieta.

Kamēr Keilebs sēdēja un smēķēja, tikmēr Sems veltīgi nopūlējās tuvāk iepazīties ar Turku, Jens pētīja kāda putna spārnus, kas bija pienagloti pie sienas, bet Gajs darīja zināmu sava varoņdarba pēdējo — uzlaboto variantu un pēc tam gari un plaši klāstīja, kā nošaus jebkuru jenotu, kas gadīsies ceļā.

Iegalvodams, ka labi ja pēc stundas varēs nokļūt līdz vajadzīgajai vietai, Jens panāca, ka viņi devās ceļā pulksten deviņos. Pēc Gaja ierosinājuma Keilebs paņēma līdzi mazu cirvīti. Turēdami veco Turku kaujas gatavībā, viņi nonāca līdz lielceļam un pēc pusstundas jau atradās pie maisa lauka upes .krastā.

—   Uz priekšu, Turk! Meklē viņu! Meklē viņu!

Mednieki apsēdās uz žoga un gaidīja, kas notiks tālāk.

Turks bija suns ar raksturu. Viņš medīja tikai to, ko gribēja, un tikai tad, kad gribēja. Keilebs varēja ņemt viņu līdzi medībās, taču piespiest viņu medīt nevarēja, iekams viņam pašam tas neienāca prātā. Keilebs bija piekodinājis zēnus izturēties klusu, un viņi sēdēja, ne pušplēsta vārda nebilzdami, gaidīdami, kad ieriesies Turks. Suns ošņādams nesās prom cauri maisa laukam. Viņa ķepas smagi dipēja pret zemi, un viņš visu apošņāja tik skaļi, ka likās — lokomotīve izpūš laukā tvaika mutuļus. Suns drāzās aizvien tālāk, līdz ķepu dipoņa apklusa.

Mednieki nosēdēja divas bezgala garas minūtes, kad viņā lauka galā izdzirda vaukšķienus un tad Turka skaļo riešanu, kas lika Jena sirdij notrīsēt.

—   Medījums izcelts, — Sems klusu noteica.

—       Bet es izdzirdēju pirmais, — Gajs iepīkstējās.

Jena pirmā doma bija pa galvu pa kaklu drāzties sunim pakaļ. Viņš ne vienu reizi vien bija lasījis, ka mednieki sekojot suņu riešanai, taču Keilebs viņu atturēja.

—       Pag, puis, laika vēl diezgan. Kas to lai zina, ko viņš tur uzgājis.

Viņi ilgi un pacietīgi gaidīja, kad atkal ieriesies Turks. Pēc brīža kaut kas nočabēja, un suns, pieskrējis pie Keileba, nogūlās zemē.

—   Uz priekšu, Turk, meklē!

Bet suns pat nepakustējās.

—       Uz priekšu! — Keilebs atkal iesaucās un viegli uzsita sunim ar stibu.

Suns atgāja sāņus un, smagi elpodams, atkal nogūlās zemē.

—   Kas noticis, mister Klārk? — Jens jautāja.

—       Tik tiešām nezinu. Varbūt sadūries uz siekstas. No jenotu medībām šovakar nekas nesanāks. Esam atnākuši pārāk agri, un sunim ir par karstu.

—        Pāriesim pāri upei, — Dzenis ierosināja, — un tur, Boila mežā, mums varbūt laimēsies.

—       K.ā jūs varat pēc suņa riešanas noteikt, kāds ir medījums? — vaicāja Jens.

—       Arī tu varēsi noteikt, ja pazīsi apvidu, medījumu un savu suni. Protams, divu līdzīgu suņu.

nav, un katram savs suns jāpazīst, tad tas daudz ko var cilvēkam iemācīt.

Upe bija gandrīz izžuvusi, un tai pāri tikt varēja jebkurā vietā. Viņi piesardzīgi izspraucās caur tumšo mežu un iznāca klajā laukā, tad, šķērsojuši to, nokļuva lielākā mežā. Turks bija pametis viņus jau pie upes un aizskrējis pie dīķa, lai nopeldētos. Suns panāca viņus lielajā mežā; no viņa ūdens tā vien pilēja, tomēr viņš bija gatavs izpildīt jebkuru uzdevumu.

—       Uz priekšu, Turk! — Keilebs uzsauca, taču drīz vien suns atkal atgriezās pie sava saimnieka.

Uzlēca mēness, un pēc drūmās tumsas nakts tagad šķita gaiša.

Mednieki šķērsoja strautu netālu no vecenītes Neviļas būdas, un, kad viņi bija nogājuši kādu gabalu gar strauta malu, Turks negaidot pārstāja ošņāt un, vairākas reizes paskrējies šurpu turpu, aiznesās pie ūdens. Kādu brīdi viņš skaļi rēja.

—        Kas tur ir, Keileb? — Sems iejautājās, aizmirsis, ka viņi tikai nesen iepazinušies.

—   Nezinu, — skanēja strupa atbilde.

—   Varbūt tur ir lapsa? — Jens vaicāja.

Taču Turks atkal ierējās kādus simt jardus tālāk pie žoga, un saruna pārtrūka. Suns, acīm redzot, bija nokļuvis uz svaigām pēdām.

—       Tas varētu būt vai nu jenots, — ierunājās Keilebs, — vai arī mājas kaķis, jo tie vienīgie var tumsā uzrāpties uz žoga.

—       Mēnesnīcā varēja labi saskatīt taku, kur iet, un skaļās, nerimtīgās suņa rejas aizveda medniekus pāri purvājam pie upes.

—       Viss ir skaidrs, — trapers stingri noteica. — Kaķi pie ūdens neuztura^. Tas ir jenots.

Skrienot viņi dzirdēja, ka skaļo riešanu nomaina smilksti un ņurdēšana.

—  Tā viņš allaž dara, ieraugot jenotu.

Keilebs devās tieši uz to vietu.

Turks rēja un lēkāja ap lielo liepu.

—       Jenots vienādiņ rāpjas viskuplākajā lapotnē, — Keilebs sacīja un piebilda: — Kurš no jums prot labi rāpties kokā?

—   Jens, — noteica Sems.

—   Jen, vai tu varētu?

—   Es mēģināšu.

—  Zināt ko, iekursim labāk uguni, varbūt tad ieraudzīsim jenotu, — Dzenis ierosināja.

—   Bijis tas murkšķis, es tūlīt būtu dabūjis to rokā, — sarunā iejaucās Vanagacs, taču viņam neviens nepievērsa uzmanību.

Sems un Jens salasīja žagarus, un drīz vien sārto liesmu mēļu šaudīgā gaisma apspīdēja visus apkārtējos kokus. Viņi nopētīja lielo liepu, bet medījumu nekur neredzēja. Tad Keilebs paķēra degošu zaru un, apgaismojis koku, pamanīja uz mizas svaigas dubļu pēdas. Atgriezušies uz takas, kas veda pie upes, viņi ievēroja pamatīga jenota pēdas.

—  Man liekas — viņš paslēpies kādā dobumā, jo liepās to ir aizvien, cik uziet.

Jens pameta skatienu uz milzīgo stumbru un šaubījās, vai maz varēs tajā uzrāpties.

Keilebs pamanīja zēna apjukumu un sacīja:

—   Pagaidi…

Viņš piegāja pie gara, tieva kociņa, kas auga turpat blakus, nocirta to un atslēja pret liepas apakšējo zaru. Piesējis prāvu rungu pie muguras, Jens veikli uzrāpās pa kociņu augšā. Biezajā lapotnē Jens jutās kā pazudis, taču zēni no apakšas ar lāpām apgaismoja koku no visām pusēm. Sākumā Jens nevarēja atrast ne dobumu kokā, ne jenotu, taču pēc krietnas meklēšanas augšējā zarotnē viņš pamanīja žāklī milzīgu spalvu kamolu un divas zalgojošas acis, kas lika viņam nodrebēt. Jens iekliedzās:

—   Te viņš ir! Esiet uzmanīgi tur lejā!

Jens pierāpās tuvāk un mēģināja zvēriņu nogrūst zemē, bet tas nelikās par zēnu ne zinis. Jens uzlīda vēl augstāk, bet jenots nolēca zemāk.

Jens viņam sekoja. Tie, kas stāvēja lejā, sāka jau uztraukties, jo nekā nevarēja saredzēt un tikai pēc rūkšanas un šņākšanas sprieda, ka Jens cīnās ar jenotu. Jenots lēca aizvien zemāk, kamēr sasniedza koku, kas bija atsliets pret liepu. Ieraudzījis medījumu, Turks ņēmās riet, bet Keilebs, pakāpies sāņus, izvilka revolveri un izšāva. Jenots novēlās zemē beigts. Turks pielēca klāt, lai uzsāktu cīniņu, bet tas vairs nebija vajadzīgs; Keilebs ar mīlestību un lepnumu noslaucīja veco, balto pistoli, lai it kā pateiktos tai par trāpīgo šāvienu.

Jens žigli vien norāpās lejā. Viņš satraukts piesteidzās pie jenota un noglāstīja tā kažoku, nožēlodams, ka dzīvnieks nošauts, un reizē priecādamies, ka tieši viņš to ir izsekojis. Tas bija viņa jenots, un visi to atzina. Sems pacēla jenotu aiz vienas kājas un sacīja:

—  Varu derēt, ka tas sver kādas trīsdesmit mārciņas.

Bet Gajs tikai noteica:

—   Phe! Tas ir uz pusi mazāks par murkšķi, ko es toreiz nošāvu, un jūs nemūžam nebūtu jenotu noķēruši, ja man neienāktu prātā cirvi paņemt līdzi.

Jens gan domāja, ka jenots sver kādas trīsdesmit piecas mārciņas. Keilebam likās — divdesmit piecas (taču vēlāk noskaidrojās, ka tas tikko svēra astoņpadsmit). Kamēr viņi pārsprieda medības, Turks atkal neganti ierējās; tā viņš parasti rēja uz svešinieku; un patiesi — gluži negaidot

viņi ieraudzīja Viljamu Rāftenu. Viņš bija pamanījis mežā uguni un, bīdamies tik sausā laikā no ugunsgrēka, apģērbies un atnācis paraudzīt.

—   Sveiks, tētiņ! Kāpēc tu neguli?

Rāftens izlikās, ka dēlu nedzird, bet izsmējīgi sacīja Keilebam:

—   Vai atkal grasies uz mani šaut, ko? Tikai diez vai ir vērts; šoreiz man skanošā līdzi nav.

—   Paklau, tētiņ, — Sems viņu pārtrauca, pirms Keilebs paspēja ko bilst, — tas nav godīgi. Es zinu tāpat kā tu, ka Keilebs uz tevi nav šāvis, tās ir blēņas. Ja viņš būtu gribējis, viņš būtu t|vi nošāvis. Es redzēju, kā viņš šauj.

—   Ne jau tad, kad ir piedzēris.

—   Pēdējo reizi es biju piedzēris kopā ar tevi, — Keilebs skarbi sacīja.

—   Kāpēc tu zvērējies, ka tev nav revolvera? — Rāftens norādīja uz Keileba ieroci. — Es to redzēju tev jau pirms desmit gadiem. Es nebaidos ne no tevis, ne no tava revolvera, — Rāftens sacīja, redzēdams, ka Keilebs ciešāk satver balto revolveri. — Es nevēlos, ka tu ar savu aitu slaktētāju plušķi klimsti pa manu mežu un dedzini ugunskuru tik sausā laikā.

—   Pie velna, Rāften, esmu pietiekami cietis tevi's dēļ ī

Acumirklī Keileba rokā pazibēja revolveris, un bez vārda runas viņš būtu attaisnojis savu labo slavu, ja vien Sems nebūtu tēvu pagrūdis atpakaļ, nostādamies starp viņiem abiem, un Jens nebūtu pieturējis Keilebu pie labās rokas. Gajs tikmēr — drošs paliek drošs — bija aizstājies aiz koka.

—   Pazūdiet, mazuļi! — Keilebs norūca.

—     Nu kā tad, viņš pārsteidzis mani neapbruņotu, — Rāftens noņirdzās. — Ak tu, nožēloja-

mais zaķpastala! Nost no ceļa, zeņķi, gan es tikšu ar viņu galā!

—   Paklau, tētiņ, kāpēc tu mūždien uzbrūc Keilebam? Viņš nekūra uguni. To izdarījām mēs ar Jenu — un mēs paši atkal to nodzēsīsim. Tu uzbrūc viņam gluži tāpat kā vecmāmiņa Nevila tev, kad viņa pievāca visus tavus atnestos produktus. Tev vajadzētu kaunēties. Tas nav godīgi un vīrieša cienīgi. Ja tu nevari neko pierādīt, ciet labāk klusu!

Rāftens apjuka, redzot, ka visi nostājušies pret viņu. Viņš ne vienu reizi vien bija smējies par vecenītes Neviļas naidu pret viņu, Rāftenu, kurš bija darījis viņai tikai labu. Viņam prātā nenāca, ka viņš varētu rīkoties līdzīgi. Kad pirmās dusmas bija pārskrējušas, viņš par Semu nodomāja: «Tas nu gan ir bezkauņa! Runā kā īsts advokāts un izdarās kā cīkstonis, es piespiedīšu viņu mācīties par advokātu, nevis par zobu dakteri.»

Vētra bija rimusi, jo Keilebs, lai gan ātri iekarsa, taču tikpat ātri nomierinājās. Rāftens, juzdamies sakauts, promejot noburkšķēja:

—   Pielūkojiet, lai uguns tiktu nodzēsta, un sen jau laiks pie miera iet!

Zēni nodzēsa ugunskuru un klusēdami devās uz nometni. Sems un Jens nesa uz pleciem kārti, pie kuras bija piesiets jenots. Keilebs aizgāja uz savu māju, bet zēni tūlīt apgūlās un nakti nogulēja ciešā miegā.

XXIII

Banšī gaudas un milzīgais nakts plēsoņa

Otrā dienā, dīrādami jenotu un visos sīkumos pārrunādami nepatīkamo vakarvakara notikumu, Sems un Jens nosprieda, ka prātīgāk būtu Keilebu neizjautāt par to, arī Gāju viņi piekodināja muti turēt.

Torīt Jens kā parasti nopētīja apmeklētāju grāmatu un atkal ieraudzīja kāda dzīvnieka naga nospiedumu, bet lejā pie dīķa — ļoti liela putna, iespējams, tītara pēdas. Viņš ataicināja Keilebu un visu tam parādīja. Trapers ieminējās, ka tās varētu būt pelēkās dzērves pēdas, bet par naga nospiedumu sacīja:

—   Nav ne mazākās jēgas, kas tā par pēdu, tomēr man nez kāpēc liekas, ka tas varētu būt pamatīga brieža nags, tikai diez vai te kāds būtu ieklīdis, tagad tie atrodami vismaz desmit jūdzes no šejienes — Tālajā tīrelī. Viens naga nospiedums vēl nekā neizsaka.

—   Bet es esmu atradis daudz tādu pēdu — vai katru dienu, taču izsekot tām nav bijis iespējams.

Tovakar, kad Jens tumsā atgriezās nometnē pēc kārtējā sirojuma, viņš izdzirdēja dīvainu, spalgu kliegšanu, kas nāca no dīķa puses un pieauga spēkā, līdz pārvērtās atbaidošā rēcienā. Pēc tam tas ieskanējās kaut kur virs galvas un Jens ieraudzīja milzīgu putnu, kas lēni laidās pāri.

Nākamdien Jenām vajadzēja būt par pavāru. Kad viņš, saulei lecot, devās pēc ūdens, viņš ieraudzīja milzīgu, pelēku dzērvi paceļamies no dīķa malas un smagām spārnu vēdām aizlidojam pār koku galotnēm. Zēns aizgrābtībā noraudzījās putnam pakaļ. Kad tas izzuda skatienam, viņš aizgāja uz vietu, .no kurienes dzērve bija pacēlusies, un ievēroja milzum daudz lielu pēdu — līdzīgu tām, ko viņš jau agrāk bija uzzīmējis. Neapšaubāmi šis bija iepriekšējā dienā redzētais putns.

Kādu vakaru, kad Dzenis vēl rosījās pa āru, viņa ausis uztvēra neparastu skaņu. Tā izklausījās pēc žēlas gaudošanas un kļuva aizvien stiprāka. Tā nerimās, un Sems pasauca draugus.

—    Tur droši vien kliedz kāda cita dzērve, — Jens klusi sacīja.

Kliedzieni kļuva aizvien skaļāki, līdz atgādināja kaķa ņaudēšanu.

Pēkšņi Mazais Bebrs atskārta, ka dzirdējis tādu pašu ņaudēšanu reiz Glenjenā.

—   Puikas, tur ņaud lūsis, — viņš noteica.

Otrā dienā Keilebs apstiprināja Jena vārdus.

Pēc dažām dienām zēni dabūja zināt, ka naktī

no Rāftena ganāmpulka pazudis vēl viens jērs.

No rīta Jens noņēma tamtamu[12], lai drusku pamuzicētu, un redzēja, ka āda kļuvusi mīksta un mikla.

—   Ehē, — viņš iesaucās, — būs lietus!

Keilebs izbrīnījies paskatījās uz viņu.

—  Tu jau runā kā īsts indiānis. Arī viņi allaž saka «Vēl šodien būs lietus!», ja tamtams neskan, pirms nav krietni pie uguns pažāvēts.

Pēcpusdienā mākoņi savilkās, un, saulei rietot, sāka līt. Trapers palika pie zēniem uz vakariņām. Lietus gāza kā no spaiņiem un nemaz nedomāja mitēties. Keilebs izgāja laukā un izraka ap tipi notekgrāvi, kur aizplūst ūdenim. Pēc vakariņām viņi sasēdās tipi ap ugunskuru; sacēlās vējš, un Jenām vajadzēja iziet ārā, lai pagrozītu dūmvada aizvarus, un atkal viņa auss uztvēra žēlo gaudošanu. Viņš ienesa klēpi malkas, un tipi iekšpusē jautri iesprēgājās uguns. Vēja brāzmās brezents neomulīgi sitās gar kārtīm.

—   Kur ir enkura aukla? — trapers jautāja.

Sems pastiepa brīvo auklas galu; otrs gals bija,

kā nākas, piestiprināts pie kārtīm augšā. Laiks pieturējās jauks, un pēc auklas līdz šim nebija nekādas vajadzības, bet tagad Keilebs iedzina zemē pamatīgu mietu un piesēja pie tā enkura auklu, tad izgāja ārā un iesita dziļāk visus mietiņus. Cilts varēja justies droša vētrā.

Veco traperu paša būda vairs nesaistīja. Viņa mantinieki bija aizmirsuši, ka viņam arī vajag ēst. Vecajam vīram patika cilvēku sabiedrība, tāpēc viņš bija tik viegli pierunājams palikt pa nakti.

Smagi dūmu'mutuļi karājās pie tipi griestiem un sāka lēni slīdēt lejup, kļuva neciešami smacīgi.

—   Jen, pacel tipi pārsegu,vēja pusē!

Pamatīga vēja brāzma ielauzās iekšā, sagriezdama dūmus un pelnus vērpetēs.

—  Jums vajadzīga odere. Iedodiet to brezenta gabalu, tas lieti noderēs.

Keilebs piesēja oderi pie trim kārtīm tā, ka paceltā brezenta mala palika virs oderes. Caurvējš vairs inevilka zēniem uz muguras, dūmi ātri

vien izklīda, bet lietus lāses, kas nejauši bija iekļuvušas tipi pa dūmvadu, nopilēja uz oderes.

—  Uz šīm oderēm indiāņi attēlo savus varoņdarbus un piedzīvojumus. Totēmus pa lielākai daļai zīmē uz pārsega.

—   Mazo Bebr, nu tev būs darbiņš, — Sems ierunājās. — Mūsu piedzīvojumus attēlo iekšpusē un totēmus ārpusē.

—   Man liekas, — Jens ierosināja, — mums vajadzētu ciltī uzņemt arī misteru Klārku. Vai jūs gribētu būt mūsu Burvis?

Keilebs, acīm redzot, bija ar mieru, jo klusu iegrudzinājās.

—   Tagad man vajadzēs zīmēt četrus totēmus,— noteica Jens un sadabūja zilos mālus, kas izžūstot kļuva balti, dzeltenos mālus, kas apdedzinot kļuva sarkani, un piedevām vēl ogli; pamatu viņš noklāja ar jenota taukiem un priedes sveķiem tieši tā, kā rīkojās indiāņi.

—   Keileb, — iečiepstējās Gajs, — pastāsti mums par indiāņiem un viņu drošsirdību. Man visvairāk patīk drošsirdība. Atceros brīdi, kad vecais murkšķis rēkdams nāca man virsū … Saderu, ka viens otrs zellis būtu tā pārbijies …

—   Cst! — Sems viņu pārtrauca.

Keilebs klusēdams sūca pīpi. Lietus aizvien vēl bungāja pa brezentu, vējš raustīja pārsegu. Neviens nebilda ne vārda. Tad atskanēja šaušalīga kaukoņa. Zēni satrūkās; ja būtu bijuši vieni, viņi līdz nāvei pārbītos.

—   Tas ir… tas ir Banšī[13], — Sems pačukstēja.

Keilebs strauji pavērsa skatienu uz augšu.

—   Kas tur ir? — vaicāja Jens. — Mēs to rie » vienu reizi vien esam dzirdējuši.

Keilebs klusēdams pakratīja galvu un pagriezās pret suni. Turks gulēja pie uguns un, izdztrdis kliedzienu, tikai paslēja galvu, paskatījās lielām, skumjām acīm uz saimnieku un atkal apgūlās.

—   Turks pat ausis nekustina.

—   Suņi nekad nedzird Banšī, — Sems iebilda,

— un neredz arī garus. Tā vismaz saka vecmāmiņa Nevila.

Suņa izturēšanās zēnus nenomierināja.

—   Vanagacs, — iesāka Dzenis, — tu esi visdrošsirdīgākais no mums visiem. Vai tu negribētu iziet ārā un Banšī nošaut? Es iedošu tev lazdas/ bultu. Ja tu trāpīsi, mēs piešķirsim tev grand coup spalvu. Tu taču teici, ka tev drošsirdība patīk par visu vairāk.

—   Esat gan jūs gatavie stulbeņi, — Gajs sacīja. — Man pat runāt ar jums negribas. Keileb, pastāsti mums kaut ko par indiāņiem.

—   Indiāņiem visvairāk patīk drošsirdība, — noteica Burvis, aci pamirkšķinājis, un Jens un Sems iesmējās — pavisam klusu, jo paši baidījās, kaut tikai viņiem šonakt nevajadzētu pierādīt savu drošsirdību.

—   Es labāk iešu gulēt, — bilda Gajs.

Jens drīz vien sekoja Gaja piemēram, bet Sems, kas jau bija iemācījies kūpināt pīpi, palika ar Keilebu vēl augšā. Tikai kad atskanēja Gaja šņākšana un Jena vienmērīgie elpas vilcieni, kas liecināja, ka viņi abi aizmiguši cietā miegā, Sems izmantoja sengaidīto izdevību un pēkšņi ierunājās:

—   Keileb, es negrasos nostāties pret tētiņu, taču es pazīstu viņu tikpat labi kā viņš mani. Tētiņš ir taisnīgs un godīgs cilvēks, un dziļi krūtīs viņam paslēpta laba sirds. Ja viņš dara cilvēkiem ko labu, viņš dara to bez liekiem vārdiem, un neviens to nepamana. Bet, ja viņš kādu apved ap stūri, par to runā visa pasaule. Es zinu, ka viņš tur ļaunu prātu uz jums — tāpat kā jūs uz viņu, un to visu vajadzētu vērst par labu.

Sems allaž bija prātīgi uz'vedies, bet tagad viņš runāja un izturējās gluži kā pieaudzis cilvēks, nevis piecpadsmit gadus vecs zēns.

Keilebs kaut ko norūca un sūca pīpi tālāk, tāpēc Sems turpināja:

—   Pastāstiet, kas toreiz notika; tad mēs ar māmiņu pierunātu tēvu un viss labi nokārtotos.

Sems bija pareizi rīkojies, pieminēdams māti. Keilebs pazina misis Rāftenu, kad viņa vēl bija

jauna meitene. Viņa vienmēr bija ticējusi Keilebam — arī pēc strīda un bez kavēšanās darīja to viņam zināmu.

—   Ko tur daudz stāstīt, — rūgti noteica Keilebs. — Viņš apveda mani ap stūri tai zirgu tirgū un steidzināja nokārtot parādu, tā ka es biju spiests pārdot auzas par sešdesmit centiem, bet viņš pusstundas laikā pārdeva tās tālāk par septiņdesmit pieciem centiem. Turpat uz vietas starp mums abiem notika vārdu maiņa, un man liekas — es pateicu, ka gan viņš to pieminēs. Todien es agri devos prom no pilsētas. Viņam kabatā bija kādi trīssimt dolāri — mani trīssimt dolāri. Bija jau vēls, un noguldīt bankā viņš tos vairs nevarēja; kad viņš gāja ar visu naudu caur mežu, kāds uz viņu šāva. Otrā rītā tai vietā tika atrasts mans tabakas maks un dažas man adresētas vēstules. Protams, viņš vainoja mani, bet toreiz man vairs nebija šaujamā rīka; manu balto revolveri kopā ar vēstulēm pirms kādas nedēļas nozaga. Vēstules bija nomestas tai vietā, lai aizdomas kristu uz mani. Daudzi cilvēki runāja, ka tā jau bijusi pārcenšanās. Pēc tam tavs tētiņš sakūdīja Diku Pougu pret mani un es zaudēju fermu — tas arī ir viss.

Sems brīdi sadrūmis pīpēja, tad turpināja:

—  Tas viss ir taisnība — gan par parādu, gan auzām, gan par zirgu tirgu — tā tētiņš varētu rīkoties, bet par Diku Pougu — tas nav tiesa, tētiņš nemūžam neielaistos tik negodīgā darījumā.

—   Tici vai netici — tā tava daļa.

Sems neko neatbildēja, bet pēc brīža nolika roku uz Turka galvas; tas ierūcās.

Keilebs atkal uzņēma valodu:

—   Visiem ir zobs uz mani un manu suni. Pougs saka — suns nokožot aitas, un visi ir ar mieru tam ticēt. Nekad neesmu dzirdējis, ka suns nobeidz aitas, pie tam aitas tiek nobeigtas pat tais reizēs, kad Turks kopā ar mani sēž būdā.

—   Bet kurš suns tad to dara?

—   Diez vai suns maz vainīgs. Runā, ka vienmēr tiek pamesta puse aitas neapēsta. Drīzāk gan vainīga būs lapsa vai lūsis, nevis suns.

Iestājās klusums, bet tad ārā atskanēja tas pats kauciens, no kura mati bailēs var saslieties stāvus. Suns nepievērsa tam ne mazāko uzmanību, lai gan trapers un zēns satrūkās un izbijās.

Viņi sakūra spožāku uguni un likās gulēt.

Aizvien vēl lija, un vēja brāzmas laiku pa laikam drebināja tipi. Bija sākusies Banšī stunda, un divas vai trīs reizes, laižoties snaudienā, viņi dzirdēja šaušalīgās vaimanas, kas lika viņu sirdīm bailēs notrīsēt.

Keilebs piecēlās pirmais un no jenota gaļas, pievienojot klāt cūkas gaļu, kartupeļus, maizi un sīpolu, pagatavoja prērijas sacepumu. Mielojoties ar šo karalisko maltīti, pēc kuras tika iedzerta kafija, viņi aizmirsa pagājušās nakts šausmas.

Lietus bija mitējies, bet vējš vēl ne. Tas dzenāja pa debesīm milzīgus, tumšus mākoņus. Jens izgāja ārā, lai apskatītu pēdas, bet nevienu neredzēja.

Zēni visu dienu pavadīja nometnē, taisot bultas un krāsojot tipi.

Keilebs atkal neatteicās palikt pa nakti nometnē. Tonakt Banšī kliedza tikai vienu reizi, bet pēc stundas ārā kaut kas pavisam klusu iepīkstējās. Zēni tik tikko to dzirdēja, bet Turks, spalvu sabozis, rūkdams izlīda pa durvju apakšu ārā un riedams aizskrēja uz mežu.

—   Viņš dzenas kādam pakaļ, — sacīja Turka saimnieks un, kad suns sāka smilkstēt, piebilda: — Tagad uztriecis to kokā.

—   Viņš uzdzinis kokā Banšī! — Jens iesaucās un izdrāzās ārā tumsā.

Pārējie viņam sekoja. Viņi ieraudzīja, ka Turks rej, atslējies pret lielu dižskābardi, taču, kas tur kokā tup, viņi nevarēja noteikt. Viņi atgriezās nometnē, nespēdami vien nobrīnīties, kāpēc Turks tik mežonīgi trūkstas, izdzirdot smalkos pīkstienus, bet neliekas ne zinis, kad atskan briesmīgā kaukoņa.

Nākamajā rītā netālu no tipi Jens atrada parasta kaķa pēdas un nosprieda, ka tas ir bijis nakts klaidonis, ko suns uzdzinis kokā. Aizvien vēl pūta stiprs vējš, un, kad Jens noliecās, lai pamatīgi nopētītu pēdas, viņš gaišā dienas laikā izdzirda drausmīgo čīkstēšanu. Tagad šī čīkstēšana nešķita tik baismīga kā naktī, un, pametis skatienu uz augšu, Jens ievēroja, ka divi resni zari, vēja brāzmām uznākot, viens gar otru beržas. Tas bija Banšī, kas viņus visus nobiedējis.

Tikai Gajs nekādi nebija pārliecināms. Viņš joprojām domāja, ka apkārt lampatā lāči.

Vēlu naktī abus virsaišus pamodināja Gajs.

—       Ei, Sem, Jen, celieties! Es jau jums teicu, ka te ir lācis, bet jūs man neticējāt.

Ārā kāds čāpstināja, šad tad ierūcās un noņurdēja.

—       Tur noteikti kāds ir, Sem. Kaut tagad ar mums kopā būtu Turks un Keilebs!

Zēni drusciņ pavēra durvis un palūkojās ārā. Blāvajā zvaigžņu gaismā viņi samanīja milzīgu, melnu dzīvnieku, kas uzlasīja ēdiena atliekas no atkritumu bedres un kašņāja ārā konservu kārbas. Šaubu vairs nebija. Gajs atkal varēja triumfēt, un viņš būtu to pilnam darījis, ja vien viņu nemāktu bailes no briesmoņa, kas klimta ārpusē.

—   Ko lai mēs darām?

—       Ar bultām labāk nešaut. Tas viņu jo vairāk saērcinās. Gaj, uzpūt ogles, lai liesmo ugunskurs!

—   Ai, kāpēc mums nav šautenes?

—       Paklau, Sem, kamēr Zaļknābis, tas ir, Vanagacs, kurs uguni, mēs abi apšaudīsim lāci ar neasām bultām, ja tas sadomās tuvoties tipi.

Viņi sagatavojās apšaudei, bet Gajs izbīlī mētājās ap ugunskuru un lūdza viņus nešaut.

—   Kāpēc vajag viņu kaitināt?

Gajam nekādi neveicās ar uguni, bet lācis, ošņādams un šņakstinādams zobus, nāca arvien tuvāk. Kad briesmonis pacēla galvu, zēni ieraudzīja viņa lielās ausis.

—   Kad viņš nāks tuvāk, šausim.

To dzirdot, Gajs pameta uguns kuršanu un uzrāpās augšā uz šķērskoka, uz kura tika kārts katliņš. Viņš izplūda asarās, ieraudzījis, ka Sems un Jens uzvelk lokus.

—   Viņš ienāks iekšā un apēdīs mūs!

Lācis tomēr nāca tuvāk, un abi zēni aizlingoja tomahaukus. Dzīvnieks uzreiz apgriezās un, skaļi kviekdams, metās prom. Nu vairs nebija nekādu šaubu, ka tā ir cūka — Bērnsu cūka, jo jaunais

Bērnss kārtējo reizi bija aizmirsis aizdarīt vārtus, lai cūka netiktu laukā no fermas.

Gajs veikli norāpās lejā, lai izsmietos kopā ar pārējiem zēniem.

—   Puikas, es taču jums teicu nešaut. Man jau tā likās, ka tas ir mūsu vecais vepris. Es nevaru valdīt smieklus, domājot, kā ārdīsies papus, kad dabūs to zināt.

—   Laikam jau tāpēc tu uzrāpies uz šķērskoka, lai redzētu, vai papus nenāk, ko?

—   Nē, viņš uzrāpās augšā tāpēc, lai parādītu savu drošsirdību.

Otrā rītā atklājās vēl viens noslēpums: pēdas, kas bija iemītas zemē un ko Jens noturējis par brieža pēdām, bija tikai Bērnsu vepra nagu nospiedumi.

XXIV

Vanag"acs pieprasa vēl vienu grand coup

Reiz agri no rīta otrais kara virsaitis spodrināja nažus, durot tos zemē, un stāstīja:

—   Zināt ko, puikas, vecos laikos karavīri devās katrs uz savu pusi meklēt piedzīvojumus, pēc tam norunātajā laikā atkal satikās. Izdarīsim šodien arī mēs tāpat, tad redzēsim, kas mums katram būs atgadījies.

—  Vilksim salmiņus, — Dzenis ierosināja.

—   Tikai šoreiz es tos turēšu, — Gajs ātri nobēra. — Citādi jūs izdarīsiet tā, ka man vajadzēs iet uz mājām.

—   Labi. Tu turēsi trīs salmiņus — garo Dzenim, vidējo man un īso — sev. Un tagad ļauj, lai tie krīt zemē.

Salmiņi nokrita zemē, un Jens un Sems ieaurojās, pamanījuši, ka Vanagacs salmiņš norāda tieši uz Bērnsu fermu.

—   Noteiksim virzienu labāk pēc salmiņa otra gala, — Gajs pikti noteica un pastāvēja uz to, ka jāiet pretējā virzienā.

—  Tagad visi iesim taisni uz priekšu, līdz kaut ko atradīsim, un satiksimies atkal šeit, kad saules stari apspīdēs šo tipi kārti.

Kamēr saules stars, ko zēni uzskatīja par savu indiāņu pulksteni, aizslīdēja no vienas kārts līdz otrai, pagāja divas stundas; tātad zēnu rīcībā bija četras stundas.

Sems un Jens atgriezās gandrīz vienlaicīgi, pēc tam ieradās Gajs un tūlīt pat nepacietīgi iesaucās:

—   Zināt ko, puikas, es gan esmu īsts velna pulveris! Saderam, ka es …

—  Klusu! — Dzenis uzbrēca. — Tu atnāci pēdējais.

—   Labi jau, labi! Varu derēt, ka es jūs visus esmu pārspējis. Saderam uz miljons dolāriem.

—   Sāc, virsaiti Dzeni!

Sems ņēmās stāstīt:

—   Es gāju tikai taisni uz priekšu, kā norādīja salmiņš. Nenogriežos ne pa kādiem sānceliņiem. — Ar savām šaurajām acīm viņš skumji paraudzījās uz Gāju. — Es gāju tikai taisni uz priekšu, līdz nonācu pie izžuvušas upes gultnes, bet arī šeit es nenogriežos. Gāju vien tālāk, līdz nonācu pie lapseņu pūžņa. Tam es apgāju apkārt, jo būtu cietsirdīgi samīt veselu lērumu nevainīgu, mazu lapsenīšu. Gāju atkal tik tālāk, līdz izdzirdu kādu klusi rūcam, es paskatījos augšup, bet neko neredzēju. Tad rūkšana kļuva skaļāka, un es ieraudzīju izbadējušos burunduku, kas grasījās lēkt man virsū. Kad es izvilku bultu ar kaula uzgali, viņš man nekaunīgi vaicāja: «Vai tavs vārds ir Dzenis?» Es tā nobijos, ka pirmo reizi mūžā 'samelojos. Es viņam atbildēju: «Nē, es esmu Vanagacs.» Jums vajadzēja viņu redzēt! Izdzirdīs šo vārdu, viņš pēkšņi nobālēja, visas svītras uz viņa muguras izzuda, un viņš paslēpās dobā baļķī. Tad es kā jucis ņēmos viņu dzīt ārā, bet, kad piejozu pie baļķa viena gala, viņš aiznesās uz otru; tā mēs abi skraidelējām, kamēr es biju izminis taku baļķa ārpusē, bet viņš — baļķa iekšpusē. Pēkšņi man kas ienāca prātā, un es iesaucos: «Es zinu, ko darīt!» Noāvu zābaku un stulmu iebāzu baļķa vienā galā. Pats pieskrēju pie baļķa otra gala un

sāku kulstīt pa iekšu nūju. Pavisam drīz izdzirdu, ka viņš ieskrien zābakā. Tad es ar auklu aizsēju stulma galu ciet un pārnesu burunduku ar visu zābaku mājās.

—   Izlaidīsim viņu ārā, — ierosināja otrais virsaitis.

Zēni pārgrieza auklu, un burunduks izspruka laukā, lai uzmeklētu drošāku patvērumu.

—   Nu, dēls, — sacīja Sems, kad burunduks bija pazudis, — ko tu par to teiksi?

—   Nieki! Kas tas par piedzīvojumu? Uzklausiet, ko es …

—   Apklusti, Vanagacs! Mazais Bebrs runās nākamais!

—   Es neko sevišķu nepiedzīvoju. Gāju taisni cauri mežam, kur salmiņš norādīja, un uzdūros uz liela, nokaltuša stumbeņa. Tas bija pārāk vecs un satrunējis, un putni tur šai laikā vairs neligzdo. Es sadabūju rungu, nogāzu stumbeni zemē, un manam skatienam atklājās šā stumbeņa iemītnieku dzīves stāsts. Vispirms šeit bija apmeties dzenis; tas bija ieradies pirms vairākiem gadiem, uztaisījis jauku ligzdu un varbūt izmantojis to divus vai trīs gadus no vietas. Kad dzenis aizlaidās, ziemas migu sev iekārtoja vāverīte, jo es tur pamanīju vāverītes astes spalvas. Nākamais iemītnieks bija strazds, par to liecināja kaudze dubļiem aplipušu saknīšu. Citugad koka dobumā ligzdu sev uztaisīja sīlis, jo es uzgāju sīļa olu čaumalas. Vēl pēc kāda gada, man liekas, tur ieradās zvirbuļvanagu pāris un, novijis ligzdu, izperēja mazuļus. Un tad kādu dienu šis drosmīgais plēsoņa pārnesa saviem mazuļiem cirslīti.

—   Kas tas tāds ir?

—  Cirslītis ir līdzīgs pelei un tomēr nav pele, — Sems paskaidroja.

—   Atgadījās, — Jens turpināja, — varbūt pirmoreiz miljons gadu laikā, ka mazie zvirbuļvanadzēni nebija izsalkuši. Cirslītis netika uzreiz notiesāts un, lai gan bija ievainots, tomēr mēģināja mukt, tiklīdz atbrīvojās no veco putnu nagiem. Vispirms viņš paslēpās zem mazajiem putnēniem,

tad izrakās cauri zvirbuļvanagu ligzdas spalvām un tālāk cauri visu iepriekšējo iemītnieku ligzdām, kamēr nokļuva līdz cietā koka pamatam. Šai vietā spēki cirslīti pameta, un tas beigts nogulēja tur daudzus gadus, kamēr ierados es un pāršķēlu stumbeni, kas man pavēstīja šo skumjo un bēdīgo stāstu, kura varbūt nemaz nav bijis. Es uzzīmēju visus šā stumbeņa iemītnieku mājokļus un mazo cirslīti arī.

Sems vērīgi klausījās, bet Gajs pat nepūlējās slēpt savu nicinājumu.

•— Phe! Vai tas ir kāds piedzīvojums! Tagad es pastāstīšu, kā man gāja. Es …

—   Paklau, Vanagacs, — Sems viņu pārtrauca, — tikai, lūdzams, nestāsti neko briesmīgu: es šodien neesmu labā omā. Pataupi visu baigo rītdienai.

—   Es devos taisni vien uz priekšu un ieraudzīju murkšķi, kas rosījās mazliet tālāk no mana ceļa, tāpēc es sev teicu: «Nē, lai tas paliek citai dienai. Es ar tiem pārāk viegli tieku galā.» Tad es ieraudzīju vanagu, kas nesa prom cālēnu, bet tik tālu aizšaut es nevarēju. Es redzēju bez sava gala vecu stumbeņu un veselu lērumu burunduku, taču nelikos par tiem ne zinis. Tad es nonācu līdz kādai fermai, apmetu tai apkārt līkumu, lai suns mani nepamanītu, un gandrīz jau sasniedzu pilsētu, kad pēkšņi izspurdza irbe, tik liela kā tītars, ar trīsdesmit vai četrdesmit cālēniem. Viens nosēdās uz koka tik augstu, ka jūs, puikas, to nebūtu varējuši saskatīt. Es vienā mierā uzvilku loku, un putniņš rokā man bija. Es mērķēju tieši acī, un, rau, kur es trāpīju! Ķurš tagad saņems grand coup?

Vanagacs izvilka no azotes sarkankrūtīti ar strupu astīti.

—   Ak, tāda ir tava irbe! Es to saucu par sarkankrūtīti, — sacīja pirmais virsaitis, lēni uzsvērdams katru vārdu. — Tu esi pārkāpis likumu un nošāvis dziedātājputnu. Mazais Bebr, saņem ciet šo noziedznieku!

Taču Vanagacs tik mežonīgi turējās pretī, ka vajadzēja viņam sasiet rokas un kājas, kamēr tika

sasaukta padome un izspriesta tiesa. Viņa,negantā pretošanās pierima, kad viņš redzēja, cik nopietni izturas padomnieki. Galu galā viņš atzinās, ka ir vainīgs, un viņam tika piespriests trīs dienas valkāt melnu spalvu par apkaunojošo rīcību un baltu spalvu par gļēvulību, turklāt veselu nedēļu mazgāt traukus. Soģi gribēja piespiest viņu būt par pavāru visu atlikušo laiku, taču, par nelaimi, no pieredzes viņi zināja, kādi ir Gaja gatavotie ēdieni.

—       To es nedarīšu — un cauri, — izaicinoši noteica Gajs. — Es iešu uz mājām.

—       Un kaplēsi dārzu? Man liekas — es jau tagad tevi tur redzu.

—   Nē, nedarīšu. Labāk lieciet mani mierā!

—       Mazais Bebr, kā indiāņi rīkojas, ja kāds nepakļaujas padomei?

—       Atņem viņam visus apbalvojumus. Vai tu atceries, kā mēs sadedzinājām dēlīti, uz kura bija uzrakstīts «Zaļknābis»?

—       Tas ir ko vērts! Sadedzināsim jauno vārdu «Vanagacs» un atdosim viņam atpakaļ veco.

—       Nē, tā jūs vis nedarīsiet, jūs, pretīgie smerdeliī Jūs apsolījāt, ka nekad vairs nesauksiet mani tai vārdā. Es esmu Vanagacs. Es varu saredzēt vistālāk… — Un Gajs izplūda asarās.

—   Vai tu pakļausies padomei?

—       Jā, bet es nevalkāšu baltu spalvu, es esmu drošsirdīgs.

—   Labi. Tomēr visu pārējo tev vajadzēs pildīt.

—   Vai es joprojām būšu Vanagacs?

—   Jā.

—   Labi. Tad es darīšu visu.

XXV

Klaidonis četrpirkstis

Bils Henards, turīga kolonista dēls, bija plecīgs, drūms, parupjš puisis. Viņš bija mantojis labiekārtotu fermu, bet aiz sava pārliekā slinkuma to izputinājis un sācis staigāt noziedzīgus ceļus. Bils bija paguvis pabūt ne vienā vien cietumā. Apkārtnē viņš bija plaši pazīstams. Ar viņu saistījās milzums sīku zādzību, un ļaudis pilnīgi atklāti runāja, ka, nebijis viņam kāda bagāta un gudra labvēļa, viņš jau sen atrastos labošanas iestādē. Viens otrs pat melsa, ka viņa sabiedrotais ir kāds pārticis sengerietis, daudzu fermu īpašnieks, ka viņam ir arī ģimene — sieva, dēls un maza meita, — viņa vārds ir Viljams un uzvārds sākas ar burtiem «Rā …». «Tikai, dieva dēļ, nevienam ne pušplēsta vārda par to,» — tā cilvēki cits citam piekodināja. Protams, tādas valodas līdz ieinteresēto personu ausīm nenonāca.

Iepriekšējā vakarā Henards bija pametis pilsētu un, vairīdamies no ceļiem, devies cauri mežam pie sava labvēļa ar svarīgām ziņām, kas bija jo sevišķi svarīgas viņam pašam. Viņš bija krietni vien iereibis, kad devās prom no pilsētas, nakts ari bija tumša, un pēc ilgās klīšanas viņš galīgi nomaldījās un apgūlās zem koka pārlaist nakti. Otrā rītā laiks bija apmācies un viņš devās ceļā, necerēdams atrast draugu. Necik ilgi, un viņš uzdūrās takai, kas veda uz Sengeras indiāņu nometni. Viņš bija neganti izsalcis un pārskaities. Viņš piegāja pie tipi tobrīd, kad Mazais Bebrs cepa gaļu. Izdzirdis soļus, Jens pagriezās, domādams, ka ieradies kāds no draugiem, bet ieraudzīja atbaidoša * milzīga auguma klaidoni.

—   Kas ir, dēliņ? Vai pusdienas jau gatavas? Es labprāt tev pievienotos, — glaimīgi smaidīdams, sacīja svešinieks.

Viņa izturēšanās bija pretīga, lai gan viņš centās runāt pieklājīgi.

—   Kur ir tavi piederīgie, dēliņ?

—   Seit viņu nav, — bailīgi atbildēja Jens, atcerējies klaidoņus Glenjenā.

—   Vai tu šeit viens esi apmeties?

—   Pārējie puikas atgriezīsies pēcpusdienā.

—   Cik jauki! Priecājos, to dzirdot. Padod man to koku, — viņš sacīja, norādīdams uz Jena loku. Tagad klaidoņa izturēšanās vairs nebija pieglaimīga, drīzāk pavēlnieciska.

—   Tas ir mans loks! — Jens iesaucās bailēs un sašutumā.

—   Divreiz es neatkārtošu — padod man to koku, citādi dabūsi kāvienu.

Jens pat nepakustējās. Svešais paspēra soli uz priekšu, satvēra loku un iebelza zēnam divas vai trīs reizes pa muguru un kājām.

—   Ei, kucēn, dod pusdienas, bet veicīgi, citādi salauzīšu tev sprandu.

Tagad Jens aptvēra, kādas briesmas viņam draud no šā cilvēka un cik neprātīgi viņi bija rīkojušies, neuzklausīdami Rāftena padomu turēt nometnē lielu suni. Jens pameta skatienu visapkārt un jau dzīrās mukt prom, kad klaidonis sagrāba viņu aiz apkakles.

—   Nekā nebija, dēliņ! Tu darīsi tā, kā es gribēšu.

Klaidonis nogrieza loka stiegru un, nogāzis Jenu gar zemi, sasēja tam kājas tā, ka tas varēja paspert pavisam sīkus solīšus.

—   Pasteidzies ar pusdienām, es esmu izsalcis. Tikai nesabojā, un, ja tu mēģināsi auklu pārgriezt, es tevi nositīšu. Vai redzi šito? — Un viņš izvilka briesmīga izskata dunci.

No bailēm un sāpēm asaras ritēja pa Jena vaigiem, kad viņš klibodams pildīja neģēļa pavēles.

—   Kusties mazliet žiglāk! — Un klaidonis vēlreiz Jenām pamatīgi iezvēla. Ja klaidonis paskatītos uz taciņu, viņš būtu ieraudzījis, ka zēns linu dzelteniem matiem apcērtas apkārt un aizjož, ko nagi nes, prom.

—   Vai jūs gribat mani nosist? — Jens izdabūja pār lūpām.

—   Nezinu, varbūt arī nositīšu, kad būšu ar visu ticis te galā. Es ēdīšu vēl gaļu, tikai par daudz nesacep. Kur ir cukurs kafijai? Tagad atnes tabaku!

Jens ieklumburoja tipi un paņēma Sema tabakas maku.

—   Kas tā par kasti? Nes to ārā!

Klaidonis rādīja uz kasti, kurā zēni glabāja drēbes.

—   Attaisi vaļā!

—       Es nevaru. Tā ir aizslēgta, un atslēga ir pie Sema.

—       Ak tev nav atslēgas? Toties man ir atslēga, ar kuru var kasti atvērt.

Klaidonis sacirta vāku, tad izrakājās pa visām kabatām, pievāca Jena veco sudraba pulksteni ar ķēdi un izvilka divus dolārus no Sema bikšu kabatas.

, — Ha, ha! Tieši tas man ir vajadzīgs, dēliņ.— Klaidonis visu iestūķēja savās kabatās. — Liekas, ugunij vajadzīga malka, — viņš piezīmēja, pamanījis Jena bultu maku, un ar kāju visas bultas iespēra ugunī. — Dēliņ, ko tu skaties uz mani tik bargi, es varu tev rīkli pārgriezt un pašu iegrūst akacī, lai tu nemelstu pasakas.

Jens patiesi bija nobijies par savu dzīvību.

—       Atnes galodu, — neģēlis pavēlēja, — un kafiju arī.

Klaidonis ņēmās trīt savu lielo nazi, un Jens ieraudzīja kaut ko tādu, kas iespiedās viņam atmiņā: mednieka nazi ar misiņa briedi uz spala un roku, kurai bija četri pirksti.

—   Kas tai otrā kastē ir iekšā?

—   Tur ir mūsu pārtika.

—       Nemelo! — Un atkal runga nolaidās uz Jena muguras. — Velc ārā!

—   Es nevaru.

—   Velc ārā — vai arī es tevi nožņaugšu!

Lai kā Jens pūlējās, tomēr smago kasti nespēja ne no vietas izkustināt.

—   Stiep ārā, tu draņķa kucēn!

Tad klaidonis pats iegāja tipi un tā pagrūda Jenu, ka tas nostiepās zemē garšļaukus.

Zēns pamatīgi sasitās, taču tūlīt pat ieraudzīja savu vienīgo glābiņu. Lielais nazis gulēja turpat blakus. Viņš paķēra to, pārgrieza auklu, ar ko bija sasietas kājas, aizsvieda nazi tālu purvā un pats

kā briedis aiznesās prom. Klaidonis kliegdams un lādēdamies izdrāzās no tipi. Iespējams, kā Jens būtu izmucis, nebūtu viņš tik nežēlīgi sadauzīts, bet tagad nelietis viņu drīz vien panāca. Skrienot pa taku prom, Jens tālumā starp kokiem pamanīja pazīstamu stāvu un, kliegdams, cik spēka: «Keileb! Keileb!» — nesamaņā nokrita zālē.

Tas bija galēja izmisuma kliedziens. Keilebs steidzās palīgā, un pēc mirkļa viņi abi ar klaidoni jau cīnījās uz dzīvību un nāvi. Tā kā Turks nebija atskrējis saimniekam līdzi un klaidonis bija pazaudējis nazi, izraisījās tuvcīņa. Drīz vien kļuva skaidrs, kurš būs uzvarētājs. Keilebs bija vecs un vārgs, toties klaidonis jauns un spēcīgs, un pēc dažiem saņemtajiem sitieniem trapers, sāpēs locīdamies, novēlās zemē. Neatradis nazi, klaidonis paķēra pamatīgu akmeni, un dievs zin kā viss būtu beidzies, ja uz takas pūzdams un elsdams neparādījies Viljams Rāftens un viņam pa pēdām Gajs. Akmens, kas bija domāts Keilebam, tika aizlingots uz Viljamu, kurš, izvairījies no tā, metās klaidonim virsū. Ja klaidonim būtu bijis nazis, Rāftenam klātos slikti, bet dūru cīņā fermerim bija zināmas priekšrocības, un pēc brīža klaidonis jau gulēja zemē.

—   Pie joda, ko tas nozīmē?

—   Es visu pastāstīšu, mister Rāften, — iečiepstējās Gajs, izlīdis no drošas slēptuves.

—   Ak tu šeit esi, Gaj? Žigli aizteci uz nometni pēc virves …

Tiklīdz virve bija atnesta, Rāftens sasēja klaidonim rokas.

—   Liekas, šito roku jau esmu kur redzējis, — Rāftens piezīmēja, ieraudzījis roku ar četriem pirkstiem.

Jens bija uzslējies sēdus un truli blenza sev apkārt. Rāftens piegāja pie sava vecā pāziņas Keileba un jautāja:

—   Keileb, vai tu esi ievainots? Tas esmu es — Bils Rāftens.

Keilebs paskatījās uz visām pusēm.

Tad pienāca Jens un noliecās pie Keileba.

—   Vai jums kas.kaiš, mister Klārk?

Keilebs papurināja galvu un norādīja uz krūtīm.

—  Viņam aptrūcis elpas, — Rāftens paskaidroja. — Ģan pēc pāris minūtēm atgūsies. Gaj, atnes ūdeni!

Jens visu izstāstīja, un Gajs papildināja.

Viņš bija atgriezies nometnē ātrāk, nekā paredzēts, un dzirdējis, ka klaidonis sit Jenu. Pirmajā mirklī viņš gribējis skriet pēc tēva, bet tad nospriedis, ka prātīgāk būtu pasaukt spēcīgo misteru Rāftenu.

Klaidonis sēdēja un kaut ko nikni buldurēja.

—   Tevi, puis, mēs aizvedīsim atpakaļ uz nometni, bet pēc tam uz tuptūzi. Gads karcerī tev nāks tikai par labu. Gaj, še striķi un ved viņu uz nometni, es palīdzēšu Keilebam.

Gajs nezināja no laimes, kur dēties. Klaidonim vajadzēja iet pa priekšu, bet Gajs, raustīdams striķi kā grožus, sauca:

—   Nū, nū, zirdziņ!

Viljams palīdzēja vecajam Keilebam ar tādu pašu maigumu, kā toreiz, sen pagājušos laikos, Keilebs bija palīdzējis viņam, kad viņu tikko nenosita zemē nogāzies koks.

Nometnē viņi satika Semu. Viņš bija pagalam pārsteigts, ieraudzījis neparasto gājienu, jo viņam nebija ne vismazākās jausmas par dienas notikumiem.

Keilebs aizvien vēl izskatījās bāls un vārgs, tāpēc Rāftens sacīja:

—   Sem, aizskrien uz māju un pasaki mātei, lai iedod drusciņ degvīna!

Sems atgriezās pēc pusstundas.

—   Iedzer, Keileb, — sacīja Viljams, — tev kļūs labāk.

Kad torīt Sems gāja uz māju, viņa nolūki bija pilnīgi skaidri. Viņš taisnā ceļā devās pie mātes un pastāstīja tai visu, ko zināja par revolveri un nesaskaņām ar Keilebu, pēc tam viņi ilgi runāja par to ar tēvu. Saruna beidzās ar galīgu Rāftena sakāvi, kuru viņš nekādā gadījumā negribēja atzīt. Sems atgriezās nometnē vīlies, bet tagad ieraudzīja to, pēc kā tā bija centies, — tēvs un Keilebs, kas vēl pirms divām stundām tika uzskatīti par nāvīgākiem ienaidniekiem, bija kļuvuši atkal draugi.

XXVI

Fermas atgūšana

Ai, kādu burvību slēpj sevī nometnes ugunskurs! Tā liesmās sadeg viss ļaunais. Cilvēki, kas satiekas pie viena un tā paša ugunskura, kļūst tuvāki cits citam, labāk saprotas un sadraudzējas.

Pirms divdesmit gadiem izirušās draudzības saites bija atkal atjaunotas, pateicoties ugunskuram, kas Rāftenu mežā tika aizdegts pirms mēneša. Ak, šī svētā uguns! Kāds trāpīgs nosaukums!

Lai gan Viljams un Keilebs draudzīgi sēdēja pie uguns, tomēr zināma neveiklības sajūta tos vēl nebija pametusi.

Rāftens bija miertiesnesis. Viņš aizsūtīja Semu pēc policista, lai tas atnāk un aizved apcietināto. Jens savukārt aizgāja uz māju pēc pārtikas un misis Rāftenas. Gajs tikmēr aizjoza pie savējiem,, lai pavēstītu tiem savu pēdējo slaveno varoņdarbu. Klaidonis bija piesiets pie koka. Keilebs gulēja tipi iekšpusē. Rāftens uz pāris minūtēm iegāja pie viņa, bet, kad iznāca ārā, klaidonis bija jau pazudis. Auklas bija atsietas vaļā. Kā viņš bija varējis bez citu palīdzības atbrīvoties?

—   Nekas, — noteica Rāftens, — to četrpirksti nebūs grūti dabūt rokā. Keileb, vai tas nebija Bils Henards?

—   Man arī tā liekas.

Keilebs un Rāftens vēl ilgi runājās. Keilebs pastāstīja, ka revolveri pazaudējis, kad dzīvojis kopā ar Pougiem, un tagad to atkal atradis. Viņi abi atcerējās, ka Henards bija stāvējis turpat tuvumā, kad viņi, zirgus mijot, sastrīdējās. Daudz kas bija noskaidrojies, un daudz kas bija palicis noslēpumā tīts.

Taču viens gan bija skaidrs — Keilebam tika izkrāpts viss, kas viņam jebkad piederējis, un pēc dažām dienām Pougs, neklausīdams Sarianai, liks Keilebam aizvākties pavisam prom.

Labu brīdi Rāftens sēdēja, prātā visu pārlikdams, un tad ierunājās:

—   Keileb, dari tieši tā, kā es teikšu, un tu dabūsi fermu atpakaļ. Pirmām kārtām es tev aizdošu tūkstoš dolāru uz vienu nedēļu.

Tūkstoš dolāru!!! Keilebs acis vien iepleta, bet, ko ar tiem darīt tālāk, nedabūja zināt, jo atgriezās zēni un saruna pārtrūka. Mazliet vēlāk vecais trapers tika, kā nākas, informēts.

Kad misis Rāftena par to izdzirdēja, viņa jutās kā triekas ķerta. Tūkstoš dolāru Sengerā bija tas pats, kas simttūkstoš dolāru lielā pilsētā. Tā likās neaptverama bagātība, un misis Rāftenai no pārsteiguma vai elpa aizrāvās.

—       Tūkstoš dolāru, Viljam! Vai tu pārlieku neriskē?

—        Es neesmu nedz augļotājs, nedz kāds āmurgalva. Šito naudu es viņam aizdošu, — viņš sacīja un izņēma žūksni viltotu banknošu, kas viņam, miertiesnesim, bija nodotas pagaidu glabāšanā.

—   Šeit ir kādi pieci vai seši simti dolāru, ar to gandrīz vai pietiks.

Otrā dienā Keilebs devās pie Pouga, pieklauvēja pie durvīm un iegāja iekšā.

—       Labrīt, tēv! — sacīja Sariana, jo pret tēvu aizvien vēl juta sirsnību.

—   Ko tev šeit vajag? — Diks nikni noprasīja.

—   Nepietiek, ka tu šeit dzīvo, tu vēl ne dienu, ne nakti nedod mums miera.

—   Apklusti, Dik, tu esi aizmirsis …

—       Aizmirsis — es neko neesmu aizmirsis, — uzkliedza Diks, pārtraukdams sievu pusvārdā.

—   Viņam vajadzētu palīdzēt man mājas darbos, bet viņš nedara nekā, domā man uz kakla dzīvot.

—       Es jūs ilgi neapgrūtināšu, — Keilebs skumji sacīja un pieklinkāja pie krēsla. Seja viņam bija bāla, un viņš izskatījās slims un savārdzis.

—   Kas noticis, tēv?

—       Jūtos pagalam nelāgi. Ilgi vairs nevilkšu. Drīz jau no manis tiksiet vaļā.

—   Ir gan liels zaudējums! — norūca Diks.

—       Es … es jums atdevu savu fermu un visu, kas man bija …

—   Aizveries! Apnicis jau klausīties.

—        Gandrīz… visu. Es… es… netiku gan neko sacījis par … naudu, ko esmu sakrājis. Es … •es… — Sirmgalvis drebēja pie visām miesām.

—   Man ir tik salti.

—   Dik, iekur uguni, — Sariana sacīja.

—   Ir nedomāju muļķoties. Arā .ir tik karsts, ka var vai izcepties.

—   Naudas nav daudz, — turpināja vecais vīrs, — tikai pus … pusotra tūkstoša dolāru. Te viņi ir … — Un viņš izvilka žūksni naudas.

PUSOTRA TŪKSTOSA DOLĀRU! Divreiz vairāk . . . nekā ir vērta ferma un visi lopi vel piedevām! Dikam acis no pieres vai izsprāga laukā, bet Keilebs piesardzīgi bija pabāzis ārā arī baltā revolvera spalu.

—   Ak, tēv, — Sariana iesaucās, — tu taču esi slims! Es atnesīšu tev degvīnu, ko iedzert. Dik, iekur uguni! Tēvam rokas ir aukstas kā ledus.

Diks sarosījās, un drīz vien pavardā sprēgāja uguns un istabā kļuva neciešami karsts.

—   Še, iedzer, tēv, — tagad Diks runāja pavisam citā balsī. — Varbūt iedot drusku hinīna?

—   Nekas, man kļūst labāk. Es jau teicu, ka man atlikušas dažas dienas, ko dzīvot, un, tā kā man nav neviena likumīga tuvinieka … visa nauda nonāks valdības rokās. Es runāju ar advokātu, un viņš teica, ka man tikai jāpieraksta daži vārdi aktā par fermas dāvināšanu… un jūs noteikti dabūsiet arī naudu. — Veco Keilebu kratīja drebuļi no galvas līdz kājām, un viņš šausmīgi klepoja.

—   Tev, ļauj man aiziet pēc daktera, — sacīja Sariana, un Diks vārgā balsī piemetināja: — Patiesi, tēv, es pasaukšu dakteri.

—   Nē, nē, nekas. Gan kļūs labāk. Vai dāvinājuma akts jums ir?

—   Jā, Dika lādē.

Diks aiztrāuca pēc dokumenta.

Vecais vīrs drebošiem pirkstiem ņurcīja naudu, it kā to pārskaitīdams. ,

—   Jā … tieši… puso'tra … tūkstoša, — viņš nomurmināja, kad Diks ar dokumentu rokās klumburoja pa kāpnēm lejā.

—   Vai jums ir … spalvaskāts … un tinte? …

Diks aizgāja pēc tintēs pudelītes, bet Sariana —

pēc spalvaskāta. Keilebam stipri trīcēja rokas, kad viņš paņēma dokumentu, lai uzmanīgi nopētītu to, — jā, tas bija papīrs, kas viņu bija pārvērtis par nicināmu ubagu. Viņš žigli pārlaida skatienu visapkārt. Diks un Sariana atradās istabas viņā galā. Viņš uztrausās kājās, paspēra soli uz priekšu un iemeta dokumentu liesmās. Turēdams revolveri labajā rokā un biguli kreisajā, viņš nostājās taisni un stingri; ari agrākais vārgums pazuda, kā nebijis; acīm kvēlojot, viņš nokomandēja «Stāti» un pacēla pistoli, kad Diks steidzās glābt dokumentu. Pāris mirkjos tika iznīcinātas Pouga tiesības uz fermu.

—   Nu, — Keilebs ieaurojās, — ārā no manas mājas! Un neuzdrīkstieties neko no manām mantām ņemt!

Tad Keilebs skaļā balsī iesaucās «E-ei!» un trīs reizes uzsita pa galdu. Arā bija dzirdami soļi, un tūdaļ istabā ienāca Rāftens un vēl trīs vīri.

—  Miertiesnesi Rāften, lūdzu, atbrīvojiet manu māju no šiem kontrabandistiem!

Keilebs deva Dikam dažas minūtes laika savākt drēbes, un Pougi kājām devās uz pilsētu.

Keilebs atkal bija kļuvis par fermas īpašnieku. Vīri ar skaļiem smiekliem apsveica Keilebu, un Rāftens atprasīja aizdoto naudu.

—   Še, ņem, Bil. Neesmu to pat pārskaitījis un tūkstošreiz pateicos. Ja tev kādreiz vajadzīgs draugs, iegriezies pie manis.

Rāftens nosmējās, pārskaitīja naudu un piebilda:

—  Viss kārtībā!

Pēc nedēļas pie vecā trapera ieradās Sariana un īsumā pastāstīja savu bēdu stāstu. Diks bija apprecējis Sarianu, lai dabūtu fermu, bet, tā kā ferma tika zaudēta, viņam Sariana vairs nebija vajadzīga.

Pougs bija pazudis. Ļaudis melsa, ka viņš de-^ vies uz Savienotajām Valstīm. Arī klaidonis četr-' pirkstis nebija manīts, un par zādzībām šai apvidū nekas vairs netika dzirdēts.

XXVII

Pretinieku cilts

Pēc sengeriešu parašas fermas atgūšanu vajadzēja nosvinēt. Mielastā piedalījās Rāfteni, Bērnsi un Boili pilnā sastāvā. Indiāņu cilts bija lielā cieņā, jo Keilebs saprata, ka, tikai pateicoties tai, atgadījies šis priecīgais notikums.

Bija ieradušies četri zēni, kurus Mazais Bebrs redzēja pirmo reizi: Veslijs Boils, melnīgsnējs, kustīgs zēns Sema vecumā, viņa brālis Pīters, apmēram divpadsmit gadu vecs mūsains resnītis, viņu brālēns Čārlzs Boils, labsirdīgs, smieklīgs zēns, un Sairuss Digbijs, kas bija ieradies no pilsētas apciemot radus. Šiem zēniem ļoti iepatikās Sengeras indiāņu nometne, un viņi nosprieda dibināt savu cilti.

Tā kā vairums šo cilts locekļu bija Boili un apmetušies viņi bija Boilu mežā, tie nosauca sevi par boileriem. Veslijs kļuva cilts vadonis. Līkā deguna un melno matu un acu dēļ viņu nosauca par Melno Vanagu. Skaļo, laisko zēnu no pilsētas nosauca par Zilo Sīli. .Pīters Boils dabūja iesauku Tilbīte, un Čārlzs par savu īpatnējo ķiķināšanu un diviem lielajiem priekšzobiem tika iedēvēts — Rudā Vāvere.

Viņi uzcēla tādu pašu nometni, kāda bija sengeriešiem, un pārņēma arī viņu parašas. Jau no pirmās dienas starp abām nometnēm radās sīva konkurence. Sengeriešiem likās — viņi ir senāki un pieredzējušāki meža iemītnieki. Boileri domāja, ka viņi zina tikpat daudz un vēl vairāk, bez tam skaita ziņā viņi pārspēja sengeriešus. Galu galā starp abām nometnēm sākās kara darbība. Pirmā bija vispārēja dūru cīņa, kas beidzās neizšķirti. Tad starp vadoņiem notika divkauja, kurā uzvarēja Melnais Vanags, iegūdams Dzeņa skalpu. Boileri no sajūsmas trakoja. Viņi bija nodomājuši ieņemt sengeriešu nometni, bet abu cilšu tuvcīņa beidzās neizšķirti. Gajs atzīmēja uzvaru pār Čārlzu un ieguva viņa skalpu.

Pēc tam Mazais Bebrs' nosūtīja izaicinājumu Melnajam Vanagam. Tas tika nicīgi pieņemts. Boileru virsaitis atkal kļuva par uzvarētāju un ieguva vēl vienu skalpu, turpretim Mazais Bebrs dabūja zilu aci un pamatīgu kāvienu.

Bonertonā Jens allaž tika uzskatīts par kautru zēnu. Dzīvodams Sengerā, viņš bija krietni vien mainījies. Ģimenes galva izturējās ar cieņu pret viņu, un tas iedvesa viņā pašpārliecinātību. Dzīve mežā padarīja viņu pašpaļāvīgāku un drosmīgāku, un tā nākamajā dienā, kad pretinieks parādījās pilnā skaitā, visi bija pagalam pārsteigti, kad Jens atkal izaicināja Melno Vanagu. Tas patiesi prasīja no Jena lielu piespiešanos, jo izaicināt zēnu, kuru viņš var uzvarēt, ir viens, bet izaicināt tādu, kas pirms dienas uzvarējis viņu, ir pavisam kas cits.

Skaidrs, ka pirms gada Jenām ne prātā nebūtu ienācis izaicināt kādu uz cīņu, bet tagad viņš to darīja tikai tāpēc, ka Melnais Vanags bija kreilis un viņš gribēja to izmantot. Visi bija pārsteigti par šo izaicinājumu, bet vēl jo vairāk pēc tam, kad Mazais Bebrs izcīnīja pārliecinošu uzvaru.

Šās uzvaras iedvesmoti, sengerieši padzina boilerus no kaujas lauka, un Sems un Jens katrs ieguva pa skalpam.

Sengerieši noturēja padomi, un pēc tam ap ugunskuru tika sarīkota deja ar skalpiem. Sais svinībās piedalījās arī Burvis.

Pēc dejas virsaitis Bebrs, izkrāsojis seju, lai noslēptu zilumu zem acs, noturēja runu. Viņš paziņoja, ka boileri noteikti meklēs palīgspēkus un dosies jaunos uzbrukumos, tāpēc arī sengeriešiem vajag palielināt savas rindas.

—   Es jebkurā brīdī varu pievārēt Čārlzu, — lepni iečiepstējās Gajs un pašūpoja skalpu, ko bija ieguvis cīniņā.

Taču Burvis sacīja:

—   Ja es būtu zēns, es noslēgtu mieru ar viņiem. Jūs esat uzvarētāji, jums jāuzaicina viņi uz lielo sapulci.

Abu cilšu locekļi, kara krāsās izkrāšļojušies, sanāca uz draudzīgām pārrunām.

Virsaitis Dzenis pirmais uzrunāja boilerus: * — Zināt ko, brāļi virsaiši … es gribēju sacīt, ka nav nekādas jēgas strīdēties. Būsim draugi un apvienosimies vienā ciltī. Lielā barā vienmēr iet jautrāk.

—   Labi, — sacīja Melnais Vanags, — bet cilti nosauksim par boileriem, jo mūsu ir vairāk, un par galveno virsaiti atstājiet mani.

—   Tā nu gan nebūs! Mums ir vislabākā nometne, mums ir dīķis, kur peldēties, un mēs esam visvecākā cilts.

Patiesību sakot, dīķis izšķīra visu. Boileri balsoja par pievienošanos sengeriešiem. Jautājumu, kā tiks nosaukta cilts, izlēma Mazais Bebrs._

—   Boileru karotāji,'— viņš iesāka, — indiāņiem ir paradums dalīt cilti klanos. Mēs būsim sengerješu klans, bet jūs — boileru klans. Tā kā mēs dzīvojam Sengerā, mēs visi būsim Sengeras indiāņi.

—   Kurš būs galvenais virsaitis?

Melnajam Vanagam ne prātā nenāca pakļauties Dzenim, kuru viņš bija pievārējis, Dzenis savukārt nepieņemtu virsaiti no pakļautās cilts. Kāds ierosināja par virsaiti ievēlēt Mazo Bebru, bet tas aiz draudzības jūtām pret Dzeni atteicās.

—   Izlemiet to labāk pēc pāris dienām, kad būsiet cits citu iepazinuši, — Burvis deva padomu.

Šī diena un arī nākamā tika aizvadīta nometnē. Boileri cēla tipi un iekārtoja guļvietas. Sengerieši palīdzēja, un likās, it kā mežā būtu sarīkota talka.

XXVIII

Sengeras indiāņu spēles

Melnais Vanags izgudroja jaunu spēli, kuru nosauca par minēšanu.

«Cik tālu no šejienes līdz tam kokam?» viņš mēdza jautāt, un, kad katrs bija uzrakstījis savu skaitli un attālums izmērīts, izrādījās, ka Dzenis vai Melnais Vanags ir vistuvāk patiesībai. Gajs arī turpmāk paturēja virsroku rotaļā «Kurš var tālāk redzēt?».

Sekodams Melnā Vanaga ierosinājumam, arī Jens izdomāja jaunu spēli.

—  Vai jūs varētu, — yiņš vaicāja, — noteikt suņa lielumu pēc tā ķepas nospieduma?

—   Nē, neviens to nevar noteikt, — skanēja nicīga atbilde.

—   Bet es varu. Izmēri, cik collu garš ir priekšķepas nospiedums, pareizini ar astoņi — un tu dabūsi suņa augstumu līdz plecam. Pamēģini — un tu redzēsi.

—   Tu domā, ka visi suņi ir astoņas pēdas augsti? — Sems šaubīdamies novilka.

Bet Jens turpināja:

—   Pēc ķepas nospieduma var noteikt ari suņa svaru. Pareizini nospieduma platumu ar garumu, dabūto skaitli pareizini vēl ar pieci — un tu uzzināsi suņa aptuveno svaru mārciņās. Es to izmēģināju ar veco Ķepu. Viņa ķepa ir trīsarpus reiz trīs collas liela, tas ir desmit ar pusi; ja to pareizina ar pieci, iznāk piecdesmit divas ar pusi mārciņas.

1 — Izstādē es redzēju suni, kuram šitāda rēķināšana neder, — Sems novilka. — Suns bija tik garš kā manas abas rokas kopā, ķepas tik lielas kā lācēnam, bet pats nebija augstāks par ķieģeli.

—   A, tu domā taksi. Tas ir neparasts suns. Tādu rēķināšanu var attiecināt uz meža iemītniekiem — vilkiem, lapsām un citiem. — Tad, mainījis sarunu tematu, Bebrs turpināja: — Vai koka augstumu var noteikt pēc tā ēnas?

—   Nekad neesmu par to domājis. Kā to dara?

—   Jāgaida brīdis, kad cilvēka ēna ir tikpat gara, cik viņš pats; tas parasti ir vai nu ap astoņiem no rīta, vai četriem pēcpusdienā; šai laikā jāizmēra koka ēna, un augstums būs rokā.

—  Tā var nogaidīt vai visu dienu, un to nevar izdarīt ne mežā, ne arī tad, kad laiks apmācies, — iebilda Melnais Vanags. — Es to labāk daru uz labu laimi.

—   Saderu ar savu skalpu pret tavējo, ka, neuzkāpjot kokā, noteikšu tā augstumu precīzāk nekā tu, — sacīja Mazais Bebrs.

—  Nē, uz skalpiem es nederēšu, bet lai zaudētājs mazgā traukus!

—   Labi! Vai noteikt, cik augstu ir līdz galotnei?

—   Nē, labāk līdz tam zaram, jo galotnē mēsnevarēsim uzrāpties. Ei, Dzeni, tu būsi tiesnesis! * — Nē, es arī gribu piedalīties.

Melnais Vanags cītīgi nopētīja zaru un uzrakstna — trT^Hp^mit astoņas pēdas.

—   Melnais Vanag, — ierunājās Sems, — zeme nav līdzena. Es gribētu zināt īsto vietu, no kuras mērīt. Vai tu neiedzītu mietiņu?

Melnais Vanags iedzina baltu mietiņu, un Dzenim radās iespēja salīdzināt viņa augumu ar koka augstumu. Dzenis zināja, ka Melnais Vanags ir drusku garāks par piecām pēdām, Sems uzrakstīja — trīsdesmit piecas pēdas.

Tagad pienāca Jena kārta noteikt koka augstumu. Viņš to darīja pēc savas metodes. Nocirtis tieši desmit pēdas garu kārti, viņš iestiprināja to zemē divdesmit jardu attālu no koka, tad pats nogūlās zemē tā, lai viņa acs atrastos vienādā līmenī ar koka apakšu un vienā līnijā ar kārts galu un koka zaru. Šās līnijas sākuma punktā viņš iedzina mietiņu.

Attālums no mietiņa līdz desmit pēdu garajai kārtij bija trīsdesmit viena pēda. No mietiņa līdz kokam — astoņdesmit septiņas pēdas. Skaitlis 31 attiecas pret 10 tāpat kā 87 pret koka augstumu; tātad koks ir divdesmit astoņas pēdas augsts. Viens no zēniem uzkāpa kokā un nomērīja to. Attālums līdz zaram līdzinājās divdesmit deviņām pēdām. Jens kļuva par uzvarētāju.

Indiāņi piešķīra Jenām coup. Bet Rāftens, kas visu bija noklausījies, sajūsmā iesaucās: «Nu tas ir kas nedzirdēts!» — un nomierinājās tikai tad, kad Jenām tika piešķirts grand coup.

—   Saki, Bebr, — Sems aizvien vēl nelikās mierā, — ja suņa priekšķepa ir trīsarpus collas gara un trīs collas plata, kādā krāsā tam ir astes gals?

—   Baltā, — Jens uzreiz atbildēja, — jo suns ar tādām ķepām visdrīzāk ir jauktenis un jauktenim astes gals parasti ir balts.

—   Neuzminēji vis, jo aste tam tika nocirsta jau bērnībā.

XXIX

Talais tīrelis

Ciltī tomēr nekāda labā saskaņa vis nevaldīja. Melnais Vanags nebija no pakļāvīgajiem. Viņš nevarēja saprast, kā sīkāks un jaunāks zēns spēj viņu nogāzt zemē, tāpēc vēlējās atkal uzsākt cīniņu. Jens jo dienas kļuva spēcīgāks. Viņš bija veikls un lunkans. Pirmajā kaujā, kad viņi cīnījās tikai ar dūrēm, Jens zaudēja; otrreiz turpretim viņš uzvarēja, jo lietoja savu paņēmienu. Melnais Vanags palika neapmierināts un dažas dienas pēc noslēgtā miera izteica vēlēšanos biedriski pacīkstēties uz skalpiem.

—   Tikai bez dūrēm!

Tā vēlējās Bebrs, un lielākais zēns nolidoja zemē.

—   Ja kāds no boileriem gribētu pamēģināt, es ar lielāko prieku tam pakalpotu, — sacīja Jens, mazlietiņ aizelsies, un izslēja otru skalpu, ko bija ieguvis no Melnā Vanaga.

Jenām par pārsteigumu, Zilais Sīlis izaicinājumu pieņēma, un Jens bija vēl vairāk pārsteigts, kad šis pilsētnieks notrieca viņu zemē.

Jens tagad zināja, ka viņam atradies līdzvērtīgs pretinieks.

Viņi vēlreiz mērojās spēkiem, šoreiz Jens bija pati uzmanība. Zilais Sīlis pūta un elsa, un Jens to gluži viegli nolika gar zemi.

Tomēr jautājums par vadoni palika neatrisināts, un, kad Burvis to dabūja zināt, viņš deva padomu:

—   Zēni, ja jums rodas šaubas par to, kurš būs virsaitis, sarīkojiet vēlēšanas!

Mazais Bebrs atteicās no savas kandidatūras.' Pzenis ieguva trīs balsis, Melnais Vanags — četras un Gajs — vienu (pats savu). Sengerieši nebija ar mieru atzīt šo lēmumu.

—   Pēc grūtā pārgājiena redzēsim, kuram būs tiesības kļūt par virsaiti, — ierosināja Mazais Bebrs, cik spēdams pūlēdamies Dzeņa labā, jo šo trīs dienas ilgo pārgājienu uz Tālo tīreli bija apsolījis Keilebs.

Tīrelis aptvēra milzu platības un atradās kādas desmit jūdzes uz ziemeļiem no Sengeras. Tikai

daļa tīreļa bija dumbraina, sausākajās vietās gluži kā salas pacēlās klinšaini uzkalni. Tos klāja neauglīga zeme, un kokus, kas vietām slējās, bija daļēji iznīcinājusi uguns.

Ļaudis runāja, ka tur redzēti brieži, šad tad arī lāči un lūši, ziemās pat manīti vilki. Protams, tur mitinājās lapsas, irbes, zaķi. Upītēs dzīvoja bebri un ūdri. Vasarās nekādu īstu ceļu nebija — vienīgi tik tikko iezīmētas takas. Zēni gribēja, lai Keilebs viņus aizved uz šo apvidu.

Beidzot viņi devās īstā indiāņu pārgājienā izpētīt nezināmo un, iespējams, kaut ko piedzīvot.

Gaismai austot, Jens pabungoja tamtamu. Augstā, vibrējošā skaņa liecināja, ka diena būs saulaina.

Pulksten septiņos no rīta viņi izgāja no nometnes un pēc triju stundu gājiena sasniedza neapdzīvotu apvidu — milzīgas akmeņainas zemes platības, kur rēgojās nomelnējuši koki un stumbeņi, bet vietumis zaļoja jaunu papeļu vai drebošu apšu audzes.

Indiāņi jau grasījās turpat apmesties, bet Burvis sacīja:

—   Nē, iesim tālāk, mums jāatrod ūdens.

Nogājuši vēl vienu jūdzi, viņi sasniedza purvu.

—   Apmetīsimies šeit! — iesaucās Keilebs, un indiāņi ķērās katrs pie sava darba. Sems salasīja žagarus ugunskuram, bet Melnais Vanags un Zilais Sīlis devās meklēt ūdeni.

Bebrs jutās mazliet vīlies, redzēdams, ka Burvis aizkur uguni ar sērkociņu. Viņš tik gauži būtu vēlējies darīt visu tā kā indiāņi, bet trapers piezīmēja:

—   Labi, ja mežā ir līdzi posa, tomēr sērkociņi ir parocīgāki. •

Melnais Vanags un Zilais Sīlis atgriezās ar diviem spaiņiem netīra, rāvaina ūdens.

—   Cita ūdens šeit nav,V— it kā sevi aizstāvēdami, viņi sacīja.

—   Jen, ej parādi, kā dabūt labu ūdeni! — Keilebs sacīja.

Otrais sengeriešu virsaitis, atcerējies Keileba pamācības, paņēma cirvi, žigli iztēsa koka lāpstu un, aizgājis divdesmit soļu tālāk no purva malas, sāka rakt bedrīti, Tā boileri iemācījās iegūt tīru ūdeni no jebkuras peļķes.

Pēc vienkāršās maltītes Keilebs izklāstija savu nodomu:

—   Nav nekādas jēgas bezmērķīgi klaiņāt apkārt, katram vajag izstrādāt savu rīcības plānu, un, ja jūs gribat ko piedzīvot, dodieties bez pavadoņa. Ja mēs iesim visi astoņi, tikai izbiedēsim šeit dzīvo radību. Labāk sadalieties pa divi. Es palikšu nometnē un sagatavošu visu nakšņošanai.

Sems devās ar Gāju, Jens — ar Tilbīti. Veslijs bija spiests ņemt savā aizgādībā brālēnu Čārlzu.

Zilais Sīlis, palicis viens, nolēma pievienoties Keilebam, jo saprata, ka purvā īstu taku neatradīs.

—   Paklausieties, — sacīja Keilebs, — uz ziemeļrietumiem no šejienes tek Bebrupīte, tā ietek Melnajā upē. Es gribētu, lai kāds no jums dodas uz turieni. Upe ir trīsdesmit vai četrdesmit pēdu plata, un to būs viegli atrast, jo tā ir vienīgā lielākā upe šai apvidū. Tieši uz ziemeļiem plešas klajš līdzenums, kuram cauri tek neliels strautiņš, tā krastos apmetušies indiāņi. Runā, ka ziemeļaustrumu virzienā stiepjoties priedulājs, kurā mītot brieži. Neviena no šīm vietām neatrodas tālāk par desmit jūdzēm, vienīgi varbūt indiāņu nometne. Es gribētu, lai jūs izlūkotu šīs vietas un atgriezušies pastāstītu, ko esat redzējuši. Varat lozēt, kurp katrs pāris dosies.

Jenām iznāca meklēt priedulāju. Viņš gan labprātāk būtu gribējis doties pie indiāņiem. Semam bija jāatrod upe, bet Veslijam indiāņu nometne. Keilebs katram iedeva dažus sērkociņus un šķiroties sacīja:

—   Es palikšu šeit, kamēr jūs atgriezīsieties. Es kuršu ugunskuru, bet, saulei rietot, sametīšu ugunī praulus un zāli, lai būtu augstāks dūmu mākuliš un jūs varētu atrast ceļu atpakaļ. Neaizmirstiet,

'ka vienmēr jāvadās pēc saules; atcerieties tikai galvenos sava ceļa posmus; necentieties ielāgot katru koku un katru dubļu peļķi, bet, ja jūs nomaldīsieties, aizdedziniet divus dūmojošus ugunskurus, gan kāds noteikti atnāks pie jums.

Ap pulksten vienpadsmitiem zēni devās ceļā. Ejot prom, Melnais Vanags nokliedza:

—   Kas pirmais izpildīs savu uzdevumu, iegūs grand coupl

—  Lai visi trīs virsaiši piesien pie mieta savu skalpu, — sacīja Dzenis.

—   Labi. Pirmais, kas pārnāks mājās, dabūs abu pārējo skalpus.

—  Zināt ko, zēni, labāk paņemiet līdzi ēdamo un segas, — Burvis deva vēl pēdējo padomu. — Var gadīties, ka nakts jāpārlaiž ārpus nometnes.

Jens būtu vēlējies iet kopā ar Semu, bet tur neko vairs nevarēja darīt, un izrādījās, ka Tilbīte ir lāga zēns — tikai gauži lēnīgs. Visai drīz viņiem aiz muguras palika kalniene un viņi tuvojās tīrelim — bezgala plašam līdzenumam, kurā šur un tur slējās augstas lapegles. To galotnēs zīdastes ķerstīja mušas. Jo tālāk, jo grūtāk bija atrast taku cauri tīrelim. Zēni grima mīkstajā sūnā aizvien dziļāk, līdz apakšā parādījās ūdens un kājas kļuva slapjas līdz pat ceļgaliem. Jens nogrieza katram pa kārtij, pret ko atbalstīties, lai neiegrimtu slīkšņā. Kad viņi bija nogājuši pāris jūdžu, Tilbīte negribēja vairs tālāk iet, taču Mazais Bebrs viņu nicīgi norāja.

Drīz vien viņi nonāca pie strauta, gar kura krastiem bija sakrājušās sārti dzeltenas putas. Strauts bija dziļš, ar dūņainu dibenu. Jens neuzdrošinājās brist tam pāri, tāpēc zēni devās gar krastu uz priekšu, kamēr ieraudzīja pāri strautam nogāztu koku, pa kuru viņi pārgāja uz otru krastu. Pēc kādas pusjūdzes viņi juta, ka pamats zem kājām kļūst stingrāks. Viņi joprojām virzījās ziemeļrietumu virzienā. Saule karsēja, un Tilbīte ātri vien nogura. Turklāt viņam slāpa, un viņš dzēra rāvaino ūdeni, tiklīdz kur ieraudzīja akaci.

—  Paklau, Tilbīt, nedzer tik daudz; šo ūdeni var lietot vienīgi vārītu.

Bet Tilbīte tikai sūdzēj.ās par briesmīgām slāpēm un dzēra kā negudrs: Pēc divu stundu ilgas iešanas viņš jutās pagalam noguris un gribēja jau griezties atpakaļ. Jens uzmeklēja sausāku saliņu, savāca žagarus ugunskuram, bet izrādījās, ka visi sērkociņi kļuvuši mitri. Tilbīte aplam uztraucās, domājot, ka vajadzēs nakšņot tīrelī.

—  Pagaidi un apskaties, kā būtu rīkojies indiānis, — Mazais Bebrs sacīja.

Viņš uzmeklēja sausu balzama baltegli, nogrieza

nūjiņas, ko berzēt vienu pret otru, un nepagāja necik ilgs laiks, kad liesmoja ugunskurs, Tilbītem par lielu izbrīnu, jo viņš savu mūžu nebija redzējis, kā iegūst uguni ar berzi.

Iedzēris tēju un mazliet iekodis, Pīts atguva drosmi.

—       Mēs esam nogājuši vairāk nekā sešas jūdzes, — sprieda virsaitis. — Vēl kāda stunda, un mēs ieraudzīsim mežu, ja tāds vispār te ir… — Un viņš veda Pītu tālāk.

Pēc stundas viņi nonāca pie saliņas, uz kuras slējās augsts koks ar zariem līdz pat zemei. Jens uzrāpās augšā. Visapkārt pletās tīrelis, vietumis pacēlās saliņas ar retiem kokiem, bet tālu priekšā melnēja sils — droši vien tas pats, ko viņi meklēja.

—       Ei, Pīt, rāpies augšā, — Jens līksmi sauca, — šito skatu ir vērts redzēt!

—       Es labāk gribētu ieraudzīt mūsu pašu pagalmu, — Pīts noburkšķēja.

Starojošu seju Jens norāpās lejā un iekliedzās:

—   Es redzēju priekšā mežu. Tas ir pavisam tuvu!

—   Cik tālu?

—   Augstākais — pāris jūdžu.

—   To tu visu ceļu saki.

—   Šoreiz es to patiesi redzēju — un ūdeni arī.

Pēc pusstundas viņi nonāca pie vītoliem apauguša upes krasta. Tās dziļie, dzidrie, lilijām klātie ūdeņi lēni plūda uz priekšu. Jens bija meklējis dīķi, bet ieraudzīja upi.

Tā bija kādas četrdesmit pēdas plata, bet atrast kārti, pa kuru pāriet pāri, nebija iespējams, tāpēc Jens sasēja mantas sainītī; pārmeta to uz otru krastu, bet pats metās ūdenī peldus. Pītam neatlika nekas cits kā sekot vai palikt vienam.

Tad Jens izdzirdēja pazīstamo «kvek». Viņš paķēra loku un bultu. Pašķīris nelielā līcī meldrus, viņš ieraudzīja trīs mercenes. Viņš izšāva, vienu ķēra bulta, bet pārējās aizlidoja. Ar nūju viņš izvilka beigto putnu krastā un sajūsmināts atgriezās pie Pīta, kurš bija tuvu asarām. Ieraudzījis merceni, Pīts kļuva līksmāks.

Necik ilgi, kad zēni iegāja sausā, brīnum jaukā silā.

—  Mēs esam uzvarējuši, — Jens iesaucās, — tagad mums jātiek atpakaļ.

—  Es esmu līdz nāvei noguris, — sacīja Pīts, — labāk mazdrusciņ atpūtīsimies.

Jens paskatījās pulkstenī.

—   Ir jau četri. Zini ko, pārlaidīsim nakti tepat.

—  Ai nē, es gribu uz mājām! Lietus arī var uznākt.

Tas tik tiešām varēja uznākt, tomēr Jens sacīja:

—   Vispirms paēdīsim.

Viņš vilcinājās, kā vien mācēja, lai tikai varētu pārnakšņot mežā; lietus uznāca tik negaidīti, ka ugunskurs vēl nebija pat aizkurts. Sev par prieku un Pīteram par pārsteigumu, Jens veikli aizdedza uguni un viņi izžāva slapjās drēbes. Jens savāca

egļu zarus un uztaisīja guļvietu. Laiks bija silts, un, sasegušies ar segām, zēni pārlaida nakti.

Rītausmā Jens piecēlās, aizkūra uguni un uzsildīja tējai ūdeni. Maizes viņiem bija palicis maz, bet mercene vēl nebija aiztikta.

Jens noplūca to, aplika ar mitriem māliem un ierušināja kvēlojošās oglēs. Tā rīkojās indiāņi, bet Jens vēl pilnam nebijis apguvis šo māku. Pēc pusstundas viņš pārlauza savu māla pīrāgu, un izrādījās, ka pīle no vienas puses apdegusi, bet no otras ir galīgi jēla. Tomēr vidus bija gluži labi izcepis, tāpēc Jens pasauca draugu brokastīs. Pīts izskatījās bāls un galīgi savārdzis. Viņš bija ne tikai saaukstējies, bet jutās nelāgi no purva ūdens, ko tik daudz bija dzēris iepriekšējā dienā. Viņš ieēda kādu drusku, iedzēra tēju, un viņam kļuva labāk, taču iet todien nevarēja. Tagad pirmo reizi Jenu pārņēma bailes. No pārējiem viņus šķīra divpadsmit jūdzes plašs purvs. Ko lai iesāk ar slimo draugu? Jens noplēsa gabalu nokaltuša koka mizas un uz gludās virsmas ar zīmuli uzrakstīja: «Seit 18. .. gada 10. augustā bija apmetušies Jens Joumens un Pīts Boils.»

Jens iekārtoja Pītu ērtāk pie ugunskura, bet pats uzrāpās augstāk kokā un pārlaida skatienu pār dienvidu pamali cerībā ieraudzīt kur dūmus. Taču neko nemanīja, toties uz ziemeļrietumiem aiz dzeltenīgiem pauguriem viņš ieraudzīja līdzenumu, kas bija kā nosēts ar tumšiem egļu puduriem; no viena cēlās augšā dūmu strūkliņa. Turpat tuvumā vīdēja divi vai trīs balti tipi.

Jens steidzās pie Pīta ar jaunajām vēstīm, bet Pīts neizrādīja ne vismazāko vēlēšanos doties uz indiāņu apmetni. Jens sakūra dūmojošu uguns4 kuru un devās pie indiāņiem viens. Pēc pusstundas viņš nonāca pie divām baļķu būdām un trim tipi. Tuvojoties nometnei, Jens ar roku atgaiņājās no daudzajiem suņiem. Indiāņi, kā parasts, pret baltajiem izturējās bikli. Ar zīmēm, ko bija mācījis Keilebs, Jens mēģināja uzsākt sarunu. Viņš norādīja uz sevi un tad pacēla divus pirkstus — tas nozīmēja, ka viņš nav viens. Pēc tam viņš norādīja uz priežu mežu un ar zīmēm paskaidroja, ka tur guļ viņa biedrs; piespiedis delnu pie vēdera,

viņš lika saprast, ka ir izsalcis. Indiāņu virsaitis piedāvāja viņam brieža mēli un nelikās par viņu vairs ne zinis. Jens pateicās, steigā uzzīmēja nometni un atgriezās pie Pīta, kas jutās daudz labāk, vienīgi bija nobijies, ka Jens tik ilgi nenāk atpakaļ. Tagad Pīts jo ātrāk gribēja doties mājup. Jens, apkrāvies ar mantām, gāja pa priekšu, viņa draugs sapīcis lēni vilkās nopakaļ.

Pulksten trijos viņi ieraudzīja Keileba dūmojošo ugunskuru un četros ar sajūsmas kliedzieniem iebruka nometnē.

Keilebs izšāva no revolvera, un Turks skaļi rēja. Pārējie zēni bija ieradušies iepriekšējā vakarā.

Sems stāstīja, ka nogājis desmit jūdzes, tomēr nekur neredzējis to sasodīto upi. Gajs zvērēja, ka viņi nogājuši četrdesmit jūdzes un neticot, vai tur vispār kāda upe ir.

—   Un ko jūs labu redzējāt?

—   Neko citu kā izdegušu apvidu un klintis.

—  Jūs laikam bijāt aizgājuši pārāk tālu uz rietumiem.

—   Nu, Melno Vanag, pastāsti par sevi Mazajam Bebram, — sacīja Dzenis.

—   Labi, — iesāka boileru virsaitis, — ja Vanagacs nogājis četrdesmit jūdzes, tad mēs esam nogājuši sešdesmit. Mēs devāmies taisni uz ziemeļiem un redzējām tikai tīreli un saliņas ar apdegušiem kokiem, bet indiāni nevienu. Neticu, ka tur vispār kāds dzīvo.

—  Vai smilšu paugurus redzējāt? — vaicāja Mazais Bebrs.

—   Nē.

—   Jums vajā dzeja noiet vel kadu jūdzi.

Tagad Jens darīja visiem zināmus savus piedzīvojumus, bet viņš bija smalkjūtīgs zēns un ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja, ka Tilbīte pinkšķējis. Tāpēc Tilbīte aizgūtnēm stāstīja par Jena meža zināšanām, jo sevišķi pakavēdamies pie viņa mākas iekurt uguni lietū.

Kad zēni bija visu izstāstījuši, Keilebs sacīja:

—   Jen, tu esi uzvarējis un pat vairāk nekā uzvarējis, jo tu atradi zaļojošo mežu, ko meklēji, upi, ko vajadzēja atrast Semam, un indiāņus, kas bija jāatrod Veslijam. Sem un Veslij, dodiet savus skalpus!

XXX

Velreiz lūsis

Maltīte tika ieturēta jautrā noskaņojumā, un pēc vairāku stundu atpūtas ap pulksten deviņiem zēni degtin dega nepacietībā meklēt jaunus piedzīvojumus.

—   Mister Klārk, vai šeit jenoti arī ir?

—       Man šķiet, ka ir. Mežā — netālu no Bidija Begsa mājas.

Zēni to vien bija gaidījuši, jo tā atradās tepat tuvumā. Nakts bija tveicīga un tumša, un no moskītiem nekur nebija glābiņa. Turks kaut ko bija saodis, viņš skaļi laiku pa laikam ierējās.

—   Tur ir jenots! — Jens dedzīgi iesaucās.

Keilebs klusēja.

—   Kā jūs domājat?

Keilebs lēni atbildēja:

—   Nezinu, ko domāt. Suns rej kā traks.

Kad mednieki piesteidzās pie koka, viņi redzēja, ka Turks rej kā negudrs, pavērsis purnu augšup.

—       Vajadzīga gaisma, — ieteicās Dzenis, un zēni pūlējās ātrāk aizdegt lāpas.

Pāris reižu medniekiem likās, it kā viņi redzētu jenota zalgojošās acis.

—   Kurš līdīs augšā? — jautāja Keilebs.

—   Es! Es! — cits caur citu sauca zēni.

—       Jūs gan esat nadzīgi mednieki, bet kas zina pateikt, kāds zvērs tur kokā tup. Varbūt tur uzrāpies pamatīgs jenots, bet visdrīzāk gan kaķis. Nesen šai apvidū manīts arī puma. Ja dzīvnieks uzlīdis kokā, tas vēl nenozīmē, ka tam bail no Turka. Spriežot pēc suņa riešanas, es domāju, ka tam vajag būt bīstamam zvēram. Kurš līdīs kokā?

4 Brīdi neviens nebilda ne vārda. Tad ierunājās Jens:

—   Es līdīšu, ja jūs man aizdosiet revolveri.

—   Es arī, — žigli piebilda Veslijs.

—  Vilksim lozes!

Jenām krita loze rāpties kokā. Šoreiz neviens nejokoja. Ar to šī reize atšķīrās no iepriekšējās, kad Jenām vajadzēja rāpties pēc jenota. Visi cieta klusu, un Jens jutās aizvien baigāk. Kad Jens rā

pās kuplajā liepā, kuras lapotne skatienam aizsedza biedrus, bailes sagrāba viņu aizvien spēcīgāk. Jenu pārņēma nepārvarama tieksme rāpties atpakaļ, un, lai attaisnotu savu atkāpšanos, viņš jau dzīrās iesaukties: «Šeit nekāda jenota nav!» — bet balss viņam iestrēdza kaklā.

Lai notiek kas notikdams, viņš tomēr rāpsies augstāk.

—   Vai kaut ko atradi? — kāds apakšā jautāja.

Jens nepaspēja atbildēt, jo, likās, tuvumā ieņurdējās jenots. Zēns noliecās un kliedza no augšas:

—   Jā, atradu! Tepat jau viņš ir.

Tobrīd pavisam tuvu kāds neganti ierūcās, un Jens ieraudzīja milzīgu zvēru, kas nolēca mazliet zemāk. Plats, spalvām klāts, švīkains purns — tieši tādu pašu viņš redzēja toreiz Glenjenā. Satraukumā Jens izrāva revolveri, izšāva, bet netrāpīja.

—        Lūsis! — Jens iesaucās, un viņa balsī bija jaušams izbīlis.

—   Nepielaid pārāk tuvu! — kliedza Keilebs.

Saņēmis visu savu gribas spēku, Jens izšāva

vēlreiz. Ievainotais zvērs metās zēnam virsū un zobiem iekodās viņam rokā. Jens lūkoja satvert revolveri ar kreiso roku, bet tas izslīdēja laukā. Tagad Jenām bija zudusi jebkura cerība. Taču ievainotais zvērs, lai noturētos uz zara, piepeši palaida Jena roku vaļā un nogāzās zemē. Jens gandrīz vai zaudēja samaņu no prieka.

—        Jen, steidzies šurp ar revolveri! — It kā pa miegam Jens dzirdēja Melnā Vanaga balsi.

—   Man tas izkrita no rokām, — atsaucās Jens.

—   Kur?

Klusēdams Jens norāpās zeme. Tikmēr lūsis bija paguvis pazust un būtu arī.ļzbēdzis, ja vien Turks ļautu tam atkal uzlīst kokā. '

Sems uzgāja revolveri zālē. Keilebs paķēra to, bet Jens klusu sacīja:

—   Dodiet to man! Es pats gribu cīnīties.

Atskanēja šāviens, pēc tam vēl viens, un indiāņi

pieskandināja mežu līksmiem saucieniem. Vienīgi Mazais Bebrs neteica ne vārda un nespēkā noslīga zemē. Keilebs un Sems piesteidzās pie viņa.

—   Kas tev kaiš, Jen?

Keilebs saņēma viņa roku. Tā bija mikla.

—   Asinis!

—       Jā … viņš man iekoda … tur … rokā . .. Es jau nodomāju, ka man ir gals klāt.

Visi apstāja Jenu.

—   Viņš jāaizved pie ūdens!

—   Nometnes aka, liekas, ir vistuvāk.

Keilebs un Sems veda Jenu, bet pārējie stiepa lūsi. Ejot Jens sajutās labāk un izstāstīja, kā viss notika.

—       Ak, es laikam gan būtu prātu zaudējis no bailēm! — sacīja Sems.

—       Es arī, — visai ciltij par izbrīnu, atzinās Keilebs. — Aci pret aci neapbruņotam ar ievainotu zvēru.

—       Es taču no tiesas biju briesmīgi iztrūcies, — Jens sacīja.

Apmetnē jau dzisa ugunskurs. Auksts ūdens bija turpat blakus. Jenām tika apmazgāta roka. Viņam bija mazdrusciņ bail skatīties uz rētu rokā. un asinīm piesūkušos piedurkni. Taču jūsmīgie biedru izsaucieni viņa ausīs skanēja kā mūzika.

Kad viņi sēdēja pie ugunskura, Keilebs sacīja:

—       Es zināju, es jau sen zināju, ka tu esi puika uz goda.

XXXI

Atpakaļ vecajā nometnē

Pelēkais rīts solīja atkal lietu, un indiāņi jau nobažījās, ka viņiem vajadzēs ar smagajām nastām brist pa dubļiem mājās, bet Keilebs viņiem sagādāja patīkamu pārsteigumu.

—        Es satiku kādu paziņu ar ratiem, — teica vecais trapers. — Viņš apsolīja mūs aizvest uz nometni.

Nepagāja ne stunda, kad viņi ieradās vecajā, labajā nometnē pie dīķa.

Lietus bija mitējies, un Keilebs, ejot uz māju, sacīja:

—        Zināt ko, zēni, laiks ievēlēt galveno virsaiti. Es atnākšu rīt ap četriem un pastāstīšu, kā to dara indiāņi.

Tonakt Jens un Sems nakšņoja vieni. Jens ar lepnumu noskatījās uz apsaitēto roku. Sāpes viņš nejuta. Viss bija beidzies laimīgi, pateicoties biezajam kreklam. Jens gulēja kā parasti un pamodās pēc pusnakts, neiedomājamas laimes pārņemts.

Pēkšņi viņš gara acīm skatīja visu savu dzīvi. Viņš atcerējās tēvu, kurš akli centās nomākt viņa sirdī mīlestību uz dabu.

Tad viņam ienāca prātā Rāftens — šis ārēji skaļais, paskarbais cilvēks ar atsaucīgo sirdi un gaišo prātu. Iespējams, ka salīdzinājumā ar Jena tēvu fermeris daudz ko zaudēja, tomēr Jens pēkšņi vēlējās, kaut viņa tēvs bijis Rāftens. Rāftens taču neuzskatīja Jena mīlestību uz mežu un dzīvniekiem par tukšu blēņošanos, bet — tieši otrādi — centās šīs jūtas viņā padziļināt.

Jens atcerējās arī Bonertonu. Viņš zināja, ka ne vēlāk kā pēc gada viņam vajadzēs atgriezties mājās, un zināja arī, ka nekad nepiepildīsies viņa senlolotais sapnis — kļūt par zoologu, jo tēvs bija solījis, tiklīdz radīsies pirmā izdevība, nodot Jenu veikalā. Zēna sirdī modās protesta gars. Varbūt palikt pie Rāfteniem? Izņemdams dēlu no skolas un aizsūtīdams uz fermu, tēvs, acīm redzot, cerēja apslāpēt viņā alkas pēc zināšanām. Taču panāca gluži pretējo.

Lai notiek! Atgriezies mājās, viņš kļūs par izsūtāmo vai vienalga par ko un pelnīs sev maizi, taču brīvajā laikā nodosies tam, kas pilnam pārņēmis viņa prātus. Viņš kļūs par dabas zinātnieku. Dzīve mežā pierādījusi, ka dzīvnieku un putnu pasaule ir viņa pasaule, kuru viņš saprot un kura Viņam ir tuva.

Jens izkliedēja savas šaubas un atkal jutās laimīgs.

Ārpusē kaut kas nočabēja. Tipi durvis pavērās vaļā, un iekšā ienāca milzīgs zvērs. Citā reizē Jens būtu nobijies, bet pašlaik viņš vēl aizvien

atradās domu varā. Zvērs piegāja pie zēna guļvietas, nolaizīja viņam roku un nogūlās blakus zemē. Tas bija Turks. Pirmo reizi vecais suns meklēja glāstus pie zēna.

XXXII

Jaunais kara virsaitis

Keilebs visu dienu nez ko darīja. Viņi abi ar Sarianu rosījās, muguras neatliekuši. Tad Keilebs iegāja pie misis Rāftenas, un arī viņa sāka darboties. Gajs aizjoza pie savas mātes, un drīz vien visa apkārtne pārvērtās it kā sanošā bišu stropā.

Sengerā dažādām saiešanām bija tāda pati nozīme kā klubam vai teātrim lielā pilsētā. Nebija svarīgi, kam par godu saiešana tika rīkota: vai tās bija kristības, kāzas vai bēres, atgriešanās, aizbraukšana, mājas iesvētīšana vai jauna pajūga iegāde — tie visi bija vērā ņemami iegansti.

Ap pulksten trijiem uz nometni virzījās vairāki gājieni: vienu veidoja Bērnsu dzimta, otru — visa Rāftenu ģimene un pēdējo — Keilebs, Sariana un Boilu plašā saime. Katram rokās bija nesamais.

Viesi tika sasēdināti mīkstajā zālē pie dīķa. Keilebs un Sems visus izrīkoja. Svētki sākās ar skriešanās sacīkstēm. Uzvarēja Jens, lai gan viņam bija savainota roka. Otrais bija Zilais Sīlis. Brieža medībās Jens nepiedalījās. Pēc tam Rāftens uzstāja, lai Jens parāda, cik precīzi un ātri prot rēķināt. Jenām vajadzēja piekāpties, un Rāftens bija stāvā sajūsmā.

— Re, Sem, ko nozīmē izglītība! — skali sacjja Rāftens. — Un kad tu varēsi tā rēķināt? Vareni, Jen! Es atnesu tev dāvanu. — Rāftens izvilka no maka piecus dolārus un piebilda: — Draudze tev dāvina to par nošauto lūsi. Bet, ja izrādīsies, ka tas manus jērus vilcis prom, es piemetīšu vēl klāt.

Indiāņi iegāja tipi. Keilebs tikmēr iedzina zemē garu kārti, pie kuras bija piestiprināts ar ādu apvilkts koka vairogs, un apklāja to ar maisu.

Viesi sasēdās ap kārti, kurai vienā pusē bija noliktas Jena nošauto dzīvnieku ādas un divas izbāztas pūces.

Ierībējās tamtams, un, kaujas saucieniem atskanot, no tipi izdrāzās kara krāsās izkrāšļojušies Sengeras indiāņi. Viņi izpildīja kara deju, Melnajam Vanagam rībinot tamtamu. Indiāņi trīs reizes apdejoja apkārt kārtij, un tamtams apklusa. Kad viss bija norimis, Dižais Dzenis teica runu:

—   Dižie virsaiši! Jaunākie virsaiši! Sengeras indiāņu karotāji! Izgadījies, ka mūsu cilts zaudējusi galveno virsaiti. Nekad mūžā ciltij vairs nedabūt līdzīga, tomēr šodien mēs esam salasījušies šeit, lai ievēlētu jaunu.

Atskan saucieni «Hau! Hau!» un Melnā Vanaga rībinātais tamtams.

—   Skaidrs, ka ikvienam no mums ir savas labās īpašības. Bet kurš šai ciltī ir visžiglākais? Mazais Bebrs.

(«Hau! Hau! Hau!» — un tamtama rīboņa.)

—  Mamm, tas ir mans tamtams, — pačukstēja Gajs, aizmirsis, ka jāplaukšķina.

—   Kurš ir vislabākais pēdu pazinējs, un kurš visveiklāk rāpjas kokos? Mazais Bebrs! Kurš izturēja drosmes pārbaudi pie Gārnija kapa? Mazais Bebrs! Kurš iešāva pūcei sirdī un cīnījās aci pret aci ar lūsi, nerunājot nemaz par jenotu? Mazais Bebrs! Kurš var pievārēt ikvienu no mums? Mazais Bebrs!

(— Ar Čārlzu es katrā laikā tikšu galā, — noburkšķēja Gajs.)

—   Kuram ir visvairāk grand coup un skalpu?

—  Tu aizmirsi pieminēt Jena zināšanas, — Rāftens aizrādīja.

—   Kuram ir visvairāk skalpu? — Sems bargi atkārtoja. — Te'ir viens, ko viņš ieguvis, cīnoties ar ienaidnieku! — Dižais Dzenis iedeva skalpu Keilebam, kurš piestiprināja,to pie vairoga.

—   So skalpu viņš ieguva kaujā ar naidīgās cilts galveno virsaiti. — Un Keilebs piestiprināja pie vairoga vēl vienu skalpu.

Tā Dižais Dzenis bija nodevis Keilebam visus sešus slaveno karotāju skalpus.

—  Visvairāk uzvaru ir Mazajam Bebram. Un vēl viņš prot zīmēt, rakstīt dzejoļus, gatavot ēdienu! Vienīgi Mazais Bebrs ir cienīgs būt mums par virsaiti! Un ko teiks pārējie?

Visi iekliedzās:

—   Lai dzīvo Mazais Bebrs!

«Hau! Hau! Hau! Bum! Bum! Bum!»

Keilebs noņēma maisu no kārts, un visi ieraudzīja, ka uz vairoga uzzīmēts balts bifelis, Sengeras ģerbonis, un virs tā — bebrs. Keilebs attina saini, kas gulēja zemē pie kārts, un izņēma ārā no ādas darinātu indiāņu kara kreklu, stulpiņus un mokasīnus, kas bija izšūti ar pērlēm un rotāti zīmējumiem. To visu bija veikusi Sariana Keileba vadībā. Jaunais virsaitis ietērpās šais drēbēs un uzlika galvā brīnum skaisto, spalvām rotāto galvassegu, kas viņam tika piešķirta par pēdējiem varoņdarbiem. Lepns un laimīgs viņš iznāca priekšā. Keilebs noraudzījās viņā ar tēvišķīgu maigumu un sacīja:

—   Es zināju, ka tu esi puika uz goda jau tonakt, kad tu gāji uz Gārnija kapu. Un vēlreiz par to pārliecinājos, kad tu krustu šķērsu izstaigāji Tālo tīreli. Tavos spēkos, Jen, ir izdarīt visu, ko vien cilvēks spēj.

Jens gribēja kaut ko sacīt par atbildi, taču bija pagalam samulsis un nespēja ne vārda pārdabūt pār lūpām. Sems nāca viņam talkā.

—   Lai dzīvo galvenais kara virsaitis! — viņš nokliedza. Kad saucieni un apsveikumi bija rimuši, sākās līksms mielasts. Misters Rāftens, kurš lepojās ar dēla runu, skaņā balsī nozvērējās iztaisīt no viņa advokātu. Kad sarunas bija pieklusušas, Rāftens izmantoja brīdi, lai paziņotu:

—   Zēni, šodien pusdienlaikā beidzas jūsu brīvdienas. Pēc pusotras stundas cūkas lai būtu pabarotas!

PĒCVĀRDS

Kanādiešu rakstnieks Ernests Setons Tompsons savu pirmo stāstu krājumu ar kopēju nosaukumu «Dzīvnieki, kurus es zināju» izdeva pagājušā gadsimta pašā nogalē (1898). Krājumam bija milzīgi panākumi, un īsā laikā tas piedzīvoja vairākus izdevumus. Grāmata atklāja toreizējam lasītājam jaunu, vēl nezināmu pasauli.

Līdz pagājušā gadsimta vidum vairums pat izglītotu cilvēku uzskatīja, ka dzīvnieku pasaule eksistē pati par sevi un cilvēce par sevi. Cilvēkiem likās aizvainojoša vienkāršā doma, ka cilvēkam un dzīvniekam ir kopīga izcelšanās. Tikai lielais Darvins pierādīja šo patiesību un līdz ar to izdarīja pavērsienu cilvēka domāšanā.

Līdz Darvina darbu izdošanai nevienam ir prātā nevarēja ienākt nopietni rakstīt stāstus par dzīvnieku pasauli. E. Setons Tompsons pirmais pasaulē nāca klajā ar stāstiem, kuru varoņi ir zvēri un putni. So varoņu izpētei viņš veltīja savu mūžu un tāpēc labi pazina tos. E. Setons Tompsons ne vien pazina, bet arī saprata un ļoti mīlēja zvērus un putnus. Autobiogrāfijā («Mana džīve») viņš pareizi saka par savu pirmo krājumu:

«Nav šaubu, ka šī grāmata ievadījusi jaunu, reālistisku virzienu literatūrā par dzīvniekiem. Tajā pirmo reizi patiesīgi aprakstīta dzīvnieku izturēšanās. v>

Līdz šim bija zināmas tikai fabulas, pasakas par dzīvniekiem un tādi stāsti, kuros dzīvnieki runā un izturas kā cilvēki, kas pārģērbušies zvēru ādās.»

Tas ir izcilā rakstnieka milzīgais nopelns, ar to arī izskaidrojams, ka viņa grāmatas tik ātri izplatījās visā pasaulē.

Vienmēr ir interesanti dabūt zināt, kāpēc un kā cilvēks kļūst slavens visā pasaulē. Vienmēr interesanta ir Šāda cilvēka biogrāfija.

Ernests Setons Tompsons piedzima 1860. gadā Anglijā. Bet jau pēc sešiem gadiem viņa ģimene pārcēlās uz Kanādu. No tā laika viņš visu labi atcerējās. Pirmajā ziemā Ernests sāka iet skolā.

«Cik bezgala gari vilkās tā ziema,» rakstnieks atceras. «Pēdīgi martā atnāca īsta pavasarīga diena.

Mazs putniņš nolaidās papelē pie mūsu mājas un klusi iedziedājās … Man likās — es redzēju tā zilo muguriņu. Atkal un atkal tas dziedāja savu liego dziesmiņu.

Pats nezinu, kāpēc, bet es sāku raudāt. Šī dziesma satrauca mani līdz pašiem sirds dziļumiem. Kopš tās reizes es katru gadu gaidīju savu zilo putniņu un reizē ar to arī pavasari.»

Kas to lai zina, varbūt tieši šis Zilais putns[14] arī pamodināja viņā tās spēcīgās jūtas, kas vērta viņu par pasaulslavenu rakstnieku.

Ernests bija apdāvināts zēns. Skolotāji sacīja viņa vecākiem, ka viņš ir visspējīgākais zēns skolā. Kad viņam bija seši gadi, viņš izlasīja laikrakstā pirmo rindiņu un tai pašā gadā grieza no koka putnus un zvēriņus.

Ernests bija ne tikai apdāvināts, bet arī neatlaidīgs. Ieraudzījis veikalā grāmatu «Kanādas putni», viņš nosprieda par katru cenu nopirkt to. Grāmata maksāja vienu dolāru. Lai savāktu šo naudu, Ernests pārdeva savus trusīšus, nesa malku kaimiņiem, savāca kādai anglietei kukaiņu kolekciju un veselu mēnesi sacentās ar brāli malkas skaldīšanā, lai nopelnītu pēdējos trūkstošos divdesmit piecus centus. Beidzot kārotā grāmata bija rokā. «No laimes es jutos kā septītajās debesīs,» atceras E. Setons Tompsons un grārņatā «Divi mazi mežonēni» ar mīlestību stāsta lasītā» jiem par šiem bērnības notikumiem.

Putni un zvēri aizrāva viņu par visu vairāk pasaulē, un, jo lielāks viņš auga, jo šī aizraušanās kļuva spēcīgāka. Ne dabaszinātņu grāmatu trūkums, ne bargais tēvs, kas pat dzirdēt negribēja, ka viens no desmit dēliem varētu kļūt par dabaszinātnieku, ne mokošās slimības — nekas nespēja traucēt viņu iet pa to ceļu, pa kuru jau kopš bērnības aicināja iet neremdināmās alkas atklāt visus putnu un zvēru dzīves noslēpumus un mīklas, alkas pastāstīt par šiem noslēpumiem cilvēkiem un parādīt dzīvnieku skaistumu zīmējumos un no koka grieztos tēlos.

E. Setons Tompsons atceras: «… Es devos pa savu izraudzīto taku, nezinādams un nejautādams, vai šis ceļš ir labākais. Es zināju tikai vienu: tas ir mans ceļš.»

Un viņš panāca savu: kļuva par izcilu dabas pētnieku, rakstnieku un mākslinieku. Kanādā viņš tika iecelts valsts dabaszinātnieka postenī, un tas deva viņam iespēju ar sirdi un dvēseli nodoties dzīvnieku pētīšanai.

E. Setons Tompsons uzrakstījis daudz zinātnisku darbu zooloģijā. Par šiem darbiem viņš saņēma augstāko atzinību, ko piešķir Amerikas Savienotajās Valstīs par zinātniskiem darbiem, — zelta medaļu «Eliots».

Amerikā E. Setons Tompsons ar lieliem panākumiem lasīja priekšā savus stāstus plašai auditorijai.

Cita pēc citas iznāca viņa grāmatas: «Vajāto dzīve», «Dzīvnieki varoņi», «Pelēkā lāča dzives gājums», «Aidinieks» un citas.

E. Setona Tompsona zīmējumi uz grāmatu malām ir līdzīgi dabaszinātnieka uzmetumiem, kas izdarīti uz dienasgrāmatas malām. Sie zīmējumi parāda ne vien zvēra vai putna ārējo izskatu, bet arī viņa raksturu, garastāvokli un allaž — autora attieksmi pret tiem, kuru caurstrāvo mīlestība un labsirdīgs humors.

Rakstnieka sieva un draugs Greisa Setona Tompsona daudz darījusi, stāstus literāri apstrādājot un noformējot.

E. Setona Tompsona grāmatas mūs saviļņo, taču tajās izteikta tikai niecīga daļiņa no tā, ko pārdzīvojis, novērojis, uzzīmējis un atklājis autors. Kopš bērnu dienām viņš rūpīgi rakstīja dienasgrāmatu. Mūža nogalē viņam jau bija sakrājusies vesela bibliotēka — piecdesmit ādas vākos iesieti sējumi. «Grāmatu tirgotājs,» E. Setons Tompsons saka, «nebūtu devis par tiem ne plika vērdiņa. Bet es no tiem nešķirtos ne par kādu naudu. Tajos ieguldīti sešdesmit mana mūža, manu meklējumu gadi.»

Tas viss, tā sakot, ir vispārējs apskats darbam, ko rakstnieks veicis savā garajā mūžā (viņš nomira 1946. gadā). Taču nedzirdētie viņa stāstu un zīmējumu panākumi gan pie jaunajiem, gan pieaugušajiem lasītājiem meklējami daudz dziļāk — viņa spēcīgajā mīlestībā uz dzīvi un ticībā tai. Viņš nebaidījās attēlot mežu, kalnu, prēriju dzīvi tādu, kāda tā ir, ar visu tās nežēlību. Bieži vien viņa varoņi dzīvnieki stāsta beigās iet bojā. Bet tāda ir dzīves īstenība, un to nedrīkst slēpt arī no bērniem, lai tie nekļūtu par raudulīgiem mīkstpēdiņiem. Visi šā dzīves priecīgā rakstnieka varoņi ir tik pilnasinīgi, ka, lai cik traģiska ir viņu nāve, tā it kā nogrimst varenās pasaulīgās dzīves vispārējā plūdumā, nekad neatstādama pēc sevis trulu bezcerības sajūtu. To ļoti labi uztver bērni un, pasērojuši par mīluļa bojā eju, tūlīt pat ņemas iztēloties to tādu, kāds tas bija savu spēku un spēju plaukumā, pārvērš to par nemirstīgu savu spēļu varoni.

Lai iespēju robežās apturētu bezjēdzīgo un bezmērķīgo meža dzīvnieku iznīcināšanu, E. Setons Tompsons nodibināja Kanādā «Meža izzināšanas līgu», kuras mērķis bija mācīt jaunatnei dzimtenes dabas un dzīvnieku aizsardzību.

«Es esmu pārliecināts,» saka E. Setons Tompsons, «ka ikviens dzīvnieks ir dārgs mantojums, kuru mums nav tiesību iznīcināt, ja nav galēja nepieciešamība to darīt, un nav tiesību, atdot mūsu bērniem nomocīšanai.»

Pirms pusgadsimta nebija otra tāda rakstnieka, kas ar mīlestību pret dzīvniekiem aizrautu skolēnu un modinātu kaismīgu interesi par tiem miljonos visu zemju lasītāju.

Arī mēs — divu dažādu paaudžu cilvēki, kas sacerējuši šo rakstu par E. Setonu Tompsonu, saglabājam sirdī dziļu pateicību viņam — mūsu spalvaino un pūkaino draugu dziesminiekam. Daudz dziļu jūtu viņš pamodinājis mūsos jau bērnībā.

Vitālijs Bianki un Nikolajs Sladkovs

SATURS

Pirmā daļa. Glenjena

I. Iepazīšanās ar Jenu . …………………………. 7

II. Pavasaris………………………………………… 9

III. Jena brāļi…………………………………………….. 9

IV.  Grāmata……………………. ,………………….. H

V. Svešinieks………………………….. •. . . . 12

VI. Glenjena ………………………………………… 15

VII.  Būda………………………………………………….. 16

VIII.  Iepazīšanās ar meža dzīvi……………………. 17

IX. Pēdas ……………………………………………….. 19

X.  Bidijas gudrības……………………………………. 20

XI. Lūzums……………………………………………… 20

XII. Lūsis……………………………………………….. 21

Otra daļa. Sengerā

I. Jaunā māja…………………………………………. 23

II.  Sems…………………………………………………. 25

III. Vigvams ……………………………………………. 27

IV. Sengeras ragana……………………………………. 34

V.  Keilebs . . . ………………………………………… 39

VI. Tipi uzstadīšana…………………………………… 43

VII. Rāmais novakars…………………………………. 45

VIII. Svētā uguns………………………………………… 49

IX. Loki un bultas…………………………………….. 53

X.  Aizsprosts …………………………………………………. 58

XI. Jens un ,ragana……………………………………. 63

XII. Pusdienas pie raganas . ………………………… 67

XIII. Ienaidnieka spiegs………………………………… 69

XIV. Ķilda………………………………………………. 76

XV. Minija samierinātājasTomā…………………….. 80

Treša daļa. Mežā

I. Beidzot patiesi mežā …………………………….. 85

II. Pirmā nakts un rīts . . . _………………………. 89

III.  Klibais karotājs un viesu gramata dubļos'-. . 92

IV. «Kauja» ar bālģīmjiem……………………………. 97

V.  Brieža medības…………………………………. 100

VI.  Kara cepure, tipi un varoņdarbi………………. 106

VII. Dzīve nometnē . ……………………………….. 112

VIII. Indiāņu bungas……………………………………. 115

IX. Kaķis un skunkss……………………………… 117

X. Notikums ar vāveres ģimeni…………………. 119

XI.  Kā vērot meža iemītniekus…………………… 122

XII.  Indiāņu zīmes un apmaldīšanās…………….. 125

XIII. Ādu miecēšana un mokasīnu šūšana …. 127

XIV. Keileba pārdomas…………………………………. 132

XV. Rāftena apciemojums…………………………. 135

XVI. Kā Jens pazina pīles jau pa gabalu …. 139

XVII. Sema varoņdarbs………………………………… 142

XVIII. Pūces……………………………………………… 144

XIX. Rakstura stingrības pārbaude……………….. 145

XX. Baltais revolveris……………………………… 152

XXI. Gaja uzvara…………………………………….. 156

XXII. Jenota medības…………………………………… 163

XXIII. Banšī gaudas un milzīgais nakts plēsoņa . . 169

XXIV. Vanagacs pieprasa vēl vienu grand coup . . 177 XXV. Klaidonis četrpirkstis 182

XXVI. Fermas atgūšana………………………………… 187

XXVII. Pretinieku cilts…………………………………. 190

XXVIII. Sengeras indiānu spēles…………………….. 193

XXIX. Tālais tīrelis . •……………………………… .196

XXX. Vēlreiz lūsis …. -…………………….. 204

XXXI. Atpakaļ vecaja nometnē……………………….. 206

XXXII. Jaunais kara virsaitis…………………………. 208

Pēcvārds…………………………………………………… 211

Ernests Seions Tompsons DIVI MAZI MEZONENI

Redaktors I. Lasmanis. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktore J. Mazure. Korektore B. Vārpa.

Nodota salikšanai 1974. g. 11. septembri. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 20. martā. Tipogrāfijas krita papīrs 80 g, formāts 60 x 84/16. 13,5 fiz. iespiedi.; 12,56 uzsk. iespiedi.; 11,22 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 49 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 150/26987/B-268. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests ofseta tehnikā Rīgas Paraugtipogrāfijā Vienības gatvē 11. Pasīlt. Nr. 2942-D.

6 — 2942

7 — 2942

11 — 2942

[1] pēda — 30,48 cm.

[2] jards — 91,44 cm.

[3] kažokzvēru mednieks Ziemeļamerikā.

[4] savvaļas zirgs amerikas prērijas.

[4] Ziemeļamerikas riekstkoks.

49

[5] tanagras — putnu dzimta, kuras pārstāvjiem ir spilgts apspalvojums; tanagras dzīvo Amerikas tropiskajos mežos.

[6] iru un skotu folklorā — gars, kas ar žēlu gaudošanu rojams angļu gleznotājs.

[7] ticiāns večellio di Kadore (1477—1576) — slavens renesanses laika itāliešu gleznotājs.

[8] rafaēls santi (1483—1520) — slavens itāliešu gleznotājs un arhitekts.

[9] ziemeļamerikas mednieks, kas kažokzvērus medī ar slazdiem.

[10] amerikāņu revolveris, nosaukts izgudrotājā vārdā.

[11] viena mārciņa līdzinās 454,6 g.

[12] primitīvas bungas.

[13] īru un skotu folklorā — gars, kas ar žēlu gaudošanu pareģo nāvi.

[14] zilais putns — laimes simbols.

Content

Setons Tompsons Ernests Divi mazi mežonēni

PIRMĀ DAĻA GLENJENA

Iepazīšanās ar Jenu

Pavasaris

Jena brāļi

4 Gramata

5 Svešinieks

Būda

Iepazīšanās ar meža dzīvi

Pēdas

Bidijas gudrības

Lūzums

XII lūsis

OTRĀ DAĻA SENGERA

Jaunā māja

Sems

Vi gvams

Sengeras ragana

Keilebs

Tipi uzstādīšana

Rāmais novakars

Vm Svētā uguns

IX Loki un bultas

X Aizsprosts

Jens un ragana

Ienaidnieka spiegs

Ķilda

Minija samierinātājas lomā

TREŠĀ DAĻA MEŽA

Beidzot patiesi mežā

Pirmā nakts un rīts

Klibais karotājs un viesu grāmata dubļos

«Kauja» ar bālģīmjiem

Brieža medības

Kara cepure, tipi un varoņdarbi

Dzīve nometnē

Indiāņu bungas

Kaķis un skunkss

Notikums ar vāveres ģimeni

Kā vērot meža iemītniekus

Indiāņu zīmes un apmaldīšanās

Ādu miecēšana un mokasīnu šūšana

Keileba pārdomas

Raftena apciemojums

Kā Jens pazina pīles jau pa gabalu

Sema varoņdarbs

Pūces

Rakstura stingrības pārbaude

Baltais revolveris

Gaja uzvara

Jenota medības

Banšī gaudas un milzīgais nakts plēsoņa

Vanag"acs pieprasa vēl vienu grand coup

Klaidonis četrpirkstis

Fermas atgūšana

Pretinieku cilts

Sengeras indiāņu spēles

Talais tīrelis

Velreiz lūsis

Atpakaļ vecajā nometnē

Jaunais kara virsaitis

PĒCVĀRDS

SATURS