Baiža Atis

Dižkoku meklētāja gaitās. Kā nakšņo ceļinieks

Atis Baiža

Dižkoku meklētāja gaitās

Rīga Liesma 1989

..

KĀJĀMGĀJĒJS

Ir cilvēki, kuriem pal divus Iris kilometrus noiet kājām jau liekas par grūtu. Pie visur brauc automašīnās. Viņi daudz kur ir bijuši, taču maz ko pa īstam redzējuši. (1 ik nu la, garām braucot, var pamanīt . . . Šīs grāmatas autors ir kājāmgājējs. Noiet divdesmit trīsdesmit kilometrus dienā — tas priekš viņa nav nekas sevišķs.

Atis Baiža dzimis 1936. gada Cēsīs. Jaunībā viņš vēlējas kļūt par ārstu. Es domāju, ka ārsts no viņa būtu iznācis lielisks, jo viņš ir ļoti labsirdīgs, izpalīdzīgs cilvēks. Bet dzīves apstākļi iegrozījās la, ka studijas Medicīnas institūtā viņam nācās pārtraukt. Lielāko daļu sava darba mūža Atis Baiža nostrādājis zemes ierīcībā mērnieka gaitās krustu šķērsu izstaigājis Latviju, bijis arī tālākās ekspedīcijās. Labi iepazinis un cieši iemīlējis dabu. Šis vīrs ir uzsūcis sevī tik daudz dabas krāsu, smaržu un skaņu, ka labprat tas dava arī ciliem — saviem lasītājiem un klausītajiem.

Par literatūru Atis Baiža interesējas jau kopš skolas laikiem. Viņam ir labi izkopta literārā gaume, spēja vērtēt literārus darbus, taču pats rakstīt viņš sācis vēlu. Periodikā vairākkart drukāti viņa dzejoļi un angļu tautasdziesmu atdzejojumi. Bet 1986. gada «Liesma» izdeva bērniem nelielu, glītu Ala Baižas grāmatiņu «Kā nakšņo ceļavīrs». Ilustrācijas tai, tāpat kā šai grāmatai, darinājis Arvīds Būmanis. Par to, ka Atis Baiža kļuva par dižkoku meklētāju un ko tādās meklētāja gaitās viņam nācies pieredzēt, jūs uzzināsiet, izlasot šo grāmatu.

JĀNIS BALTVILKS, ari kājāmgājējs

ALGA PAR SUŅA AUKLĒŠANU

Jurim ir suns Sambo. Kad Juris brauc apciemot radus, nav neviena, kas suni pieskata. Juris lūdz — vai es nevarot. Es varu.

Sambīti pieskatīt nav grūti. Sambītis ir gudrs. Vajag tikt ara — pieiet pie durvīm, skrāpē tās ar ķepu, smilkst. Grib ēst — rej un skatās uz ledusskapi. Ciemiņiem pienes čības. Laiž dzīvoklī tikai tad, kad ielas apavi novilkti.

Arī pats, ieskrējis no ara, Sambītis uzreiz istaba neiet. Stāv koridorā. Gaida, lai ar lupatu noslauka viņam ķepas. Sambītis ir ļoti gudrs.

Istabā viņš guļ uz paklaja vai, uzlicis priekšķe-pas uz palodzes, vēro, kas pagalmā notiek. Pamanījis kaķi, satraukumā dreb. Spalva uz muguras saslienas. Reiz izlēca pa atvērto logu. Uztrieca kaķi koka. Pusi dienas pie koka notupēja . . .

Kamēr Sambītis snauž un varbūt sapņos uzskrien pakaļ kaķim visaugstākā koka, es apskatu Jura grāmatas. Grāmatu Jurim lērums. Trīs sienas no grīdas līdz griestiem piekrāmētas. Un pērk viņš aizvien jaunas klat.

Izvelku no plaukta grāmatu cietos, zaļos va kos— «Latvijas dižkoki un retie koki». Uz vaka žuburots ozols. Tālumā zili meži. Sarakstījis Staņislavs Saliņš. Mežkopis.

Šķirstu grāmatu. Skatos koku fotogrāfijas. Pētu tabulas. Ozoli, liepas; vīksnas un gobas; egles un priedes; oši, kļavas, melnalkšņi, paegļi. Laikam visi dižākie Latvijā. Arī Kīgā desmit minēti — divas priedes un astoņi ozoli. Viens ozols pie ceturtās vidusskolas. To es zinu. Kad gāju skolā, nemaz tik dižs nelikās. Ozols kā ozols. Trīs rokās saķērušies zēni viegli varēja apņemt.

Domās no jauna pārstaigāju skolas gados veik tos pārgājienus. Tad mūs, puikas, visvairāk interesēja klintis, ūdenskritumi, pilsdrupas, pilis, alas, avoti un arī lieli koki. Paņemu papīra lapu. Pierakstu — kur tik kads koks atmiņa uzpeld. Skatu ozolus Vidzemes pakalnos, tīrumos un pie lauku sētām, Abavas senlejā un vecos Kurzemes parkos. Atceros milzu egles Amatas augštecē, ķeburainu priedi blakus zvanu tornim mazā lauku kapsētiņā, ošu gatves, liepu alejas. Iznāk garš saraksts. Koki, koki, koki.

Mēģinu dižkoku grāmatā sazīmēt kādu no saviem kokiem. Vienu otru izdodas, bet maz. Pārliecība, ka grāmatā ierakstīti visi Latvijas dižkoki, sašķobās. Būs kaut kad vasarā jāaizbrauc, jānomēra . . .

Pie durvīm zvana. Sambītis uztrūkstas no snauda, paķer zobos čību, aizstiepj līdz durvīm un rej. Juris pārbraucis.

Rādu viņam grāmatu. Smejos, lai atdod par suņa auklēšanu.

Juris saka:— Ņem.

Stāvu kā sastindzis. Neticu savām ausīm.

— Ņem, ņem, — Juris atkārto.

Paķeru grāmatu. Nokliedzos: — Sveiks! — Uz augšu palēkdamies, izmetos pa durvīm.

(irāmalā ir koku adreses. Varēšu tos viegli sameklēt un apskatīt. Varbūt man palaimējas atrast milzeni, kuru neviens nezina. Kāpēc gan ne?

MŪSU PAGALMA KĻAVA

Pagalmā starp māju un garāžu aug liela div-žuburu kļava. Es tajā iekāru trīs putnu būrīšus. Divos mitinās strazdi. Trešā dzīvo zvirbuļi.

Nolīcis kļavas zars stiepjas pāri mājas jumtam. Vējainā laikā pieskaras bēniņu logam. Bēniņos ir maza, neapkurināma jumta istabiņa. Uzzied kļava — es ievācos istabiņa un dzīvoju tur līdz pirmajām rudens salnām.

Vasarā tēvs iznes ārā galdu un noliek zem kļavas. Te viņš mēdz pusdienot un lasīt avīzes. Mani māsaspuikas Didzis un Uģis, kad atnāk ciemos, viens otru ķerstīdami, skraida apkārt kļavai. Kad skraidīšana apnīk, viņi mēģina uzkāpt kokā. Augstāk par stakles vielu zēniem pagaidām nav izdevies tikt.

Sētniekam kļava nepatīk. Piebārsta ielu ar lapām. Bruģi nemaz neredz. Jāslauka vienā slaucīšana. Nepalīk kļava arī garāžas saimniekam. Viņš baidās, ka vējaina laikā nenolūst kāds zars un neielauž garāžai jumtu.

Interesanti, cik mūsu kļava ir resna?

Līdz šim neesmu nevienu koku mērījis. Esmu, liepā iekāpis, lasījis liepu ziedus vai arī zem liepas, zālē atlaidies, tvēries 110 pusdienas tveices; glābies no lietus zem kuplam eglēm; gājis pa simtgadīgu koku gatvēm; lasījis zīles, kastaņus, čiekurus; vācis pīlādžogas; riekstojis; tecinājis bērzu sulas; lauzis ievu ziedus, nesis tos mājās sev un dāvinājis meitenēm. Nav man licies sevišķi svarīgi, cik kurš koks resns. Svarīgi tas ir zinātniekiem. Viņi noteikuši resnuma robežu, no kuras koku sak uzskatīt par dižu.

Paņemu diegu. Mērlentes man nav. Apņemu apkārt kļavai. Pēc tam diegu nomēru ar centimetru mēru, kas glabajas mātes šujammašīnā. Iznāk trīs metri trīsdesmit divi centimetri. Pietrūkst nieka astoņpadsmit centimetru, lai mūsu kļava skaitītos dižā.

Mani pārņem mērīšanas azarts. Nomēru mūsu ieliņā visus resnākos kokus. Dižo nav. Gribu iet uz kaimiņielu, bet nav laika. .lāsteidz krāvāt koferi. Rīt darba darīšanās jābrauc uz Lie-Pāju.

Kad pēc divām nedēļām atgriežos un, koferi pie rokas turēdams, tuvojos mājai — jūtu, kaut kā trūkst. Pirmā brīdi nesaprotu, kā. It ka debesīs kas pazudis, it ka tukša vieta. Vai tas var būt? Nav kļavas.

Kļavu nolauza rudens vētra. Pērna rudenī vējš izgaza trotuāra mala augošu gobu. Goba sar-gaja kļavu. Vējam nebija kur ieskrieties. Šoruden vētra atrada kļavu neaizsargātu.

Man kļavas ļoti pietrūkst. Nākot mājās, acis vienmēr to meklē.

Kļavas vietā saglabājies liels celms. Uz celma mīl tupēt mūsu šunelis Suksenieks. No turienes labāk var pārredzēt, vai pagalmā nav ielavījies kaķis. Patīk uz celma nostāties ari Didzim un Uģim. Viņi tēlo pieminekļus.

ES PĀRSTAIGĀJU SAVU TUVĀKO APKĀRTNI

Neapnicis es pētu dižkoku grāmatu. Prātoju, kuru koku pirmo apciemot. Liels ir kārdinājums braukt pie visdižākajiem. Tomēr nebraukšu. Ir rudens. Dienas īsas. Bieži līst. Tālu dzīties nav jēgas.

Kā pirmo apskatu ozolu pie ceturtās vidusskolas, tad pie Mikrobioloģijas institūta, tad pie Kleistu muižiņas. Viss. Ja var ticēt grāmatai, vairāk dižozolu Pārdaugavā nav.

Māte prasa, vai lielā liepa Lucavsala pie kuģīšu pieturas grāmatā esot. Nē, nav. Grāmatā nav nevienas Rīgas liepas.

Mums Lucavsala ir ģimenes dārziņš. Pa ceļam uz dārziņu es liepu apmēru. Piecarpus metru! Pikai viens no visiem astoņiem Rīgas dižozoliem ir resnāks par Lucavsalas liepu.

Atklājums mani spārno. Katru dienu pievakarē — pēc darba — es pārstaigāju kadu nelielu Pārdaugavas stūrīti. Pārlūkoju parkus un skvērus, izložņāju pagalmus. Ielu pēc ielas, ieliņu pēc ieliņas, kvartālu pēc kvartāla.

Es tagad daru to pašu, ko gribēju, kad biju mazs, — es izstaigāju visas Rīgas ielas. Puika

būdams, paguvu izbraukāt tikai tramvaju līnijas. Visas! No viena gala līdz otram. Tramvaji bija zilā krāsā, vaļējām platformām un skaļi zvanīja. Tajos varēja viegli ielēkt un tikpat viegli izlēkt . . .

Sākumā mēru katru resnāku koku. Drīz uztre-nēju acumēru un varu viegli bez mērīšanas pateikt, ir dižkoks vai nav. Parasti es, nekā neatradis, tikai izstaigājos. Dižkoki jau neaug ka senes ļ)ēc lietus.

Eju. Vēroju lietas un notikumus.

Mājas. Divstāvu, vienstāva, reti kāda trīsstāvu, lielāko tiesu — koka, visādas krasas un nokrāsās, cita tikko svaigi krāsota, cilai krāsa atlupusi. Bruņas mājas pagalmā puikas, sadalījušies divās komandās, nūjām rokas spēlē musketierus, paukojas; viens mazāks zellis neiztur uzbrukumu, nomet nūju, laiž vaļā ļekas, veikli kā kaķis nozūd pa caurumu sēta. Pelēkas mājas pagalma tevs skalda malku, dēli saskaldīto nes šķūnītī, krauj grēdā; garāžas priekšā kāds vīrs grabinās ap vecu mos-kviču — kaul ko skrūvē, kaut ko kraso. Zaļas mājas dārzā uz sola sēž vecmāmiņa, ada zeķes; blakus viņai — bērnu ratiņi; mazais cilvēciņš ieraudas — vecmāmiņa ratiņus viegli pašūpo.

Mājas ar verandām, kuram mazi, krasaini stikliņi, mājas, kuru durvis un logu slēģus grezno kokgriezumi, mājas ar jocīgiem tornīšiem. Tornīšu spicēs vējarādītāji. Uz vējarādītājiem gada-skaitļi— 1904, 1911, 1908. Vēju tie nerāda, rāda, kad māja celta.

Sāku uzmanīgi vērot. Tiešām. Jo lālak es gāju uz jūras pusi, jo straujāk Doms tuvojās Pēterim. Pienāca tam klat. nostājās priekšā, gandrīz Pe-teri aizsegdams. Tikai pali spice ar Pēterbaznī-cas gaili stāvēja pari Domam. Izskatījās, ka abi mērītos augumiem.

Nomērījušies tie aizgaja katrs uz savu pusi, apmainījās vietām. Nu jau vidu bija Pēteris. It ka aicinādams — nāc, nomērīsimies mēs arī! — viņš strauji tuvojās Jēkabam.

Jēkabs mērīties negribēja un noslēpās aiz divdesmit četru stāvu nama. Pēteris neatlaidās. Gāja Jēkabu meklēt. Jāpaskatās, ko šie tur dara, domāja Doms un nāca tuvāk.

Vai visi trīs būtu norunājuši aiz lielā nama satikties? Nē. Viens parādās nama otrā malā, un tas ir Pēteris. Pēc mirkļa izlien Jēkabs. Tagad torņi sarindojušies pavisam citāda secībā: vidū ir Jēkabs, Pēteris no tā pa kreisi, Doms pa labi.

Un tad pēkšņi viņi visi nozūd aiz grantskal-niem, kas Ķīpsalā savesti un sabērti garā grēdā gar Daugavas malu. Sarkanas saules apmirdzētas, ķērkdamas riņķo vārnas un kaijas.

— Kur tu tik ilgi biji? — man, mājās pārnākušam, prasa mate.

— Ķīpsala, mammuk. Es skatījos, ka Rīgas torņi staigā.

ES APCIEMOJU STAŅISLAVU SALIŅU

* *

Uz ziemas beigām Pārdaugava bija izstaigāta. Dižkokus es galvenokārt atradu veco muižiņu tuvumā. Nemaz nezināju, ka senāk to Pārdaugavā bijis tik daudz. Demtnes muiža, Bišu muiža, Ebeļmuiža, Kleistu muiža, Anniņmuiža, Balta muiža . . . Un nosauktās vel nebūt nav visas.

Daudziem atrastajiem kokiem klājas slikti. Cil-vēki tos nesaudzēja, pat postīja.

Atradu ozolu ģimenes dārziņa malā — saknes sakapātas, miza noplēsta. Dārziņa kopējs to tik vien gaida, ka koks nokaltis.

Saprotu jau, saprotu — ozols atņem zemei spēku, zem ta nekas prātīgs neaug. Bet vai tad koks vainīgs, ka dārziņš tam iedalīts tik tuvu? Aizbēgt taču nespēj.

Dižkokus meklēdams, redzēju stumbros iedzītas dzelzs tapas, cemmes, naglas, izolatorus. Bija šķūnīšos iebūvēti koki, bija būvgružiem apbērti koki. bija koki ar izdedzinātiem dobumiem. Nozāģēti zari arī nebija nekāds retums.

Izvilku vienu otru naglu. Vairāk palīdzēt kokiem es nespēju.

Man šķita — jāmeklē kāds vīrs ar vārdu un

teikšanu, tāds, kani ir svars. Nopelniem bagātais mežkopis, lauksaimniecības zinātņu kandidāts, dižkoku grāmatas autors Staņislavs Saliņš likās būs īstais.

Aizrakstīju viņam vēstuli. Atbilde pienāca drīz. Staņislavs Saliņš velējās mani redzēt. Tūlīt uz karstām pēdām devos pie viņa.

Durvis vēra apaļš, možs cienīga izskata vīrs. Seja — sārta, labsirdīga, mati — balti, balli. Izskatās pēc rūķa, nodomāju, trūkst tikai bārdas.

Kolēģi, nāciet dziļāk. Piesēdiet, lūdzu, — laipni aicināja rāma balss. — Pastāstiet, ka lad jūs sadomājāt meklēt dižkokus!

— Pie tā esat vainīgs jūs, Saliņtēv, — nogo-dāts par kolēģi, es mazliet apmulsis atbildēju.

Izlasīju jūsu grāmatu. Man likās — tajā visu dižkoku nav. Sāku pārbaudīt.

Ak tā, — nomurmināja zinātnieks, tad paskatījās man acīs un jautāja:—Nu, kas lad ir uz sirds?

Izstāstīju viņam par sabendētajiem kokiem.

Saliņtēvs nopūtās:—Nevaram tak pie katra koka milici pielikt. — Pēc tam. elpu ievilcis, enerģiski turpināja: — Cīnīsimies. Darīsim, ko varēsim. Dabas aizsardzībā jāiesaista plašaka sabiedrība. Mobilizēsim dabas draugus. Organizēsim zaļās patruļas. Cilvēki ir jāaudzina. Jums, kolēģi, paldies par darbu.

Par ko jūs man pateicaties? — es brīnījos.

Ozolam no tā ne silts, ne auksts, ka es viņu apmēru un paziņoju, kur tas atrodas.

Ta vis nesakiet, kolēģi. Tā vis nesakiet, iebilda Saliņtēvs. — Lai mēs varētu ozolus sar-gat, mums jāzina to atrašanās vietas. Esmu ļoti pateicīgs visiem, kas man sūtījuši ziņas. Lūdzu, paskatieties!

To teicis, viņš izņēma no rakstāmgalda at-vilktnes vēstuļu sainīti. Tās nākušas no visām Latvijas malām. Tajās ir ziņas par dižkokiem. Dažs labs rakstītajs pievienojis vēstulei koka fotogrāfiju. īsā brīdī manā priekšā izauga fotogrāfiju kalns.

Saliņtēvs rādīja, stāstīja, skaidroja. Es šo to pavaicāju, bet mani vairs ne dzirdēja, ne redzēja. Saliņtēvs sarunajās ar ozoliem.

Es piecēlos un klusi izslīdēju pa durvīm. Domas visiem Saliņtēva skanīgajiem tituliem pievienoju vel vienu — Ozolu rūķis.

GĀJIENS UZ SALU

Babītes ezers ir tuvu Lielupei. Upi no ezera šķir tikai paris kilometrus piala zemes strēmelē. Šo strēmeli šķērso Gāle un Spuņņupe, savienodamas Lielupi ar ezeru. Treju upju un Babītes ezera apskalota, vidu paliek vairakus kvadrātkilometrus liela sala.

Ja palu laika pie Slokas rodas ledus sastrēgumi, Lielupe savus palu ūdeņus un ledus suta uz jūru pa apkārtceļu. Caur Gāti, Babītes ezeru un Spuiinupi tie lejpus sastrēguma atkal ienāk Lielupē.

Ja, bet vidū paliek sala.

Uz salas var sagaidīt visādus brīnumus. Braukdams pa Kalnciema šoseju, es aiz Babītes ezera redzēju lielu koku galotnes. Varbūt tie ir dižkoki. Kāda ķeburaina priede, kāds apsūnojis melnalksnis. Sala mani vilina, sala mani sauc.

Visērtāk tur nokļūt ziemā, kad Lielupe aizsalusi. Aizbrauc ar elektrisko vilcienu līdz Slokai un soļo pāri.

Pašlaik ir pavasaris. Labo, stipro ziemas ledu esmu nogulējis. Upes malas uz ledus jau ūdens, bet vidū bļitkotāji tup. Bez gumijas zabakiem te nav ko darīt.

Ieāvies garos zvejnieku zābakos, nākošajā diena es pie upes atkal klāt. Ūdens ir cēlies. Un — cik vien tālu var redzēt — nav neviena bļitkotāja. Prāts saka — uz ledus nedrīkst iet.

Pūš spirgts vējš, saule silda, sala gandrīz vai ar roku aizsniedzama — netīk mājās braukt. Eh, kas būs, būs! Mēģināšu.

Sameklēju krastā garu, platu dēli (to paņemu drošības labad) un brienu ūdenī. Ūdens gandrīz vai zābakos smeļas.

«Griezies atpakaļ!» prāts brīdina vēlreiz. Bet es neklausu.

Pārbridis pāri ūdens joslai, iemaucu kājas mednieku slēpēs— īsas, pialās, ļoti noderīgās brišanai pa sniegu. Tās esmu paņēmis, lai ātrāk apbraukātu salu.

Dēlis manās rokās ir likpal ka buras. Pēc mirkļa es jau upes vidū.

Paskatos uz ledu. Pa augumu pārskrien tirpas. Pavasara saule ledus izkurtējis caurs ka siets. Atpakaļ! Ātrāk atpakaļ!

Nekas neiznāk. Ar dēli rokās es nespēju pret vēju paiet. Ari saule pretī. Asaro acis. Vējš 1111 saule dara mani aklu. Gribi, negribi—jāiet uz salu.

Jo tālāk, jo trakak. Ledū parādās prāvi caurumi. Caurumu grupas, caurumu rindas, caurumu joslas. Esmu iebraucis vieta, kur upei visstiprākā straume.

Sviedīšu dēli prom. Tad varbūt izdosies noturēties pret vēju un es likšu atpakaļ.

Pirms izšķiros par tādu soli, pārbaudu ledus stiprumu, vieglītiņām uzsitot pa to ar dēļa galu. Aiziet kā sviestā. Dēli prom sviest nedrīkst. .Ja-turpina vien iet uz salu.

Pēkšņi mana priekšā ledu atveras plaisa. Pārlieku tai pari dēli. Lāčoju pāri.

Otrpus plaisas ledū caurumu nav. Grūtības no jauna sakas salas tuvumā, kur mani gaida meldru josla. No pieredzes zinu — meldros iet nedrīkst. Ap katru stiebriņu ledus ir saules atkausēts. Ielūzīšu. Bet vējš dzen mani taisni meldros.

Nosviežu dēli. Nu vairs neesmu akla vēja vara — kurp nes, turp jaiet. Virzos paralēli meldriem, lidz atrodu tajos spraugu. Par ūdeni pie krasta es daudz nebēdāju. Brienot piesmeļu za-bakus, bet laimīgi iznāku krastā.

Malā ticis, nokrītu sniega. Ķermenis trīc. Tālāk iet nav spēka.

Atskatos uz upi. Plaisa upes vidū kļūst arvien platāka un platāka. Ledus ir atvēries.

I'ikai tagad saprotu, kadam nevajadzīgām briesmām biju sevi pakļavis. Drebu aiz uztraukuma.

Pūš spirgts vējš. Saule silda. Es raudu.

NOTIKUMS PARKĀ

Ap skolu pletās vecs, labi kopts parks. Celiņi grantēti, puķu dobes izravētas, zālieni nopļauti, kaltušie zari kokiem izzāģēti. Arī par putniem bija domāts — gandrīz vai katrs trešais koks dižojās ar būrīti.

Parka visresnākajā ozola es ieraudzīju lielu, laikam pūcēm domātu būri. Pūce tur nedzīvoja — dzīvoja vāverīte. Šodien viņa savus divus bērneļus pirmo reizi izveda ārpus bura.

Izlīduši lauka, abi devās pa stumbru uz leju. Mazākais, nogājis pāris sprīžu, ieķērās ar ķepiņām mizā un apstājās. Lielākais droši nonāca zemē zālītē.

Šinī brīdī atskanēja zvans. No skolas izbira bērni. Viņi čalodami skraidīja pa parku, spēlēja «sunīšus», skrēja «pēdējo pāri», meta kūleņus. Ieraudzījuši vāverītes, cieša lokā saskrēja ap ozolu un, galvas atgāzuši, ziņkārīgi skaūjās.

Māte Vāvere bija pie skolēniem pieradusi, bet pašlaik tie tikai traucēja. Viņa veikli paķēra koka palikušo vāverēnu aiz čupra, aizstiepa uz būri un. nolikusi drošā vietā, lūkojās pēc otra. Tas sabijies šaudījās pa zāli un, galīgi apjucis, joza

prom no ozola. Bet it visur priekšā bija bērni.

Puikas gribēja palīdzēt. Kopīgiem spēkiem viņi apjukušo zvēriņu noķēra. Tad viens puika pieliecas, otrs uzrausās tam uz pleciem, trešais otrajam padeva vāverēnu. Tas lielo ceļotāju palaida vaļa uz stumbra. Zvēriņš nekustējās. Pieplaka pie stumbra ka pielīmēts.

Māte Vāvere šaudījās riņķī apkārt, uz augšu, uz leju, bet savam bērnam klāt negāja. Laikam atbaidīja svešā smaka, pēc kuras tagad oda vāverē ns.

Zoli pīkstēdams, bērns sauca mati.

Māte pārvarēja bailes. Viņa apstājās, it ka koncentrējās, tad pieskrēja klāt, paķēra vāverēnu aiz čupra — un prom uz buri.

Bērni ap ozolu brīdi gaidīja. Tad izklīda.

Vāverēni nerādījās. Šodien viņi Lielo pasauli bija redzējuši diezgan.

ATTAPĪGĀ KAĶU MĀTE

Es mēru lielceļa mala augošu ozolu. Garām iet vīrs. Padod labdienu, apstājas un prasa: — Ko labu dari?

Redzi taču — mēru, cik koks resns, — es, labdienu atņēmis, atsaku.

Vai tu maz zini — zem tā ozola Pēteris Pirmais ir pusdienas ēdis, — saka vīrs un turpina ceļu.

Es pasmaidu. Tādas runas dzirdu ne jau pirmo reizi. Pilna Latvija ar ozoliem, zem kuriem Pēteris Pirmais pusdienojis. Var domāt, ka krievu cars pie mums to tik vien darījis — sēdējis zem ozoliem un iestiprinājies.

Neticamo ziņu tomēr pierakstu. Nomērīt koka resnumu var visi, kam nav slinkums. Ar kokiem saistītus nolikumus un nostāstus kurš katrs vis nezina. Zinošus cilvēkus labprāt uzklausu.

Šito ozolu vecaistēvs ieaudzēja no zīles, sešgadīgs puika lepni rada mazu ozoliņu, kuram es nedodu vairāk gadu ka pašam rādītājam.

Vai tagad vairs ir ozoli!—vecs vīrs nicīgi saka. — Kad es augu, tad gan bija. Uz celma trīs pāri |H)lku varēja lekt.

— Zem tās liepas es savas kazas dancoju, atceras astoņdesmitgadīga vecmāmiņa.

Kad jautāju, vai atmiņā vēl nav kas aizķēries, viņa daudz lūgties neliek.

Bija mums kaķene — melna kā nakts. Katru gadu dzima kaķēni. iMēs tos nesām aiz meža — uz «jūrskolu». Tur ir ezers.

Reiz pirms radībām kaķene pazuda. Domāju kaimiņu suns nokodis. Vienu rītu eju govis slaukt — klausos — zvirbuļi liepa skandālu taisa. Ieraugu mūsu Murrīti.

Liepā bija ievilkusies. Āre, pa to caurumu zarā. Gudriniece, zināja, kur līst, — liepai viducis tukšs.

Visus bērnus paglāba. Nekadigi klāt netikām. Par zvērēniem izauga. Rokā nedevās neviens.

Pie manis Murrīte nāca tikai ēdienreizēs. Trinās gar kājām. Prasīja pienu. Visu citu ēdamo stiepa liepā — bērniem.

Stāsts apraujas. Es, aizņemts ar pierakstīšanu, nemanu, ka stāstītāja iegājusi istaba un iznesusi ģimenes albumu. Taisās rādīt savas kāzu bildes.

Muzikanti spožām taurēm, jaunais vīrs uz-skrullētām ūsām . . . Viņam pie sāniem stāvošajā baltā kleitā tērptajā sievietē ar grūtībām sazīmēju stāstītājas vaibstus. Daudz līksmu, man svešu seju.

Pazīstu liepu, zem kuras jaunais paris nofotografējies. Stāv liepa bildē tāda pati ka pagalmā. Pat caurums, pa kuru kaķene dobuma ielīdusi, labi redzams.

.

KAD MEŽSARGS PIE MIKROFONA

Zvana. Tik tikko beid/u runāties (nopļāpājos tā, ka auss notirpa), kad jauns telefona zvans aicina ņemt klausuli.

Vai dzirdēji? — satraukti sauc Valdemārs.

Ko tad?—es sapīcis atņurdu.

Par ozolu. Tu laikam radio nemaz neklausies.

— Par kādu ozolu? Stāsti!

Atbildes nav. Klausulē dzirdu: pī, pī, pī, pī . . . Saruna ir pārtrūkusi.

Centīgi griežu telefona ripu. Aizņemts un aizņemts. Valdemārs, nopietns cilvēks būdams, veltīgi nezvanīs. Cits nekas neatliek kā braukt pie viņa.

Lieta tāda: Valdemāra sieva Skaidrīte «Mikro-fonā-83» skaidri dzirdējusi — Jēkabpils pusē, Lēmaņu ciemā, augot tūkstošgadīgs ozols, kuru knapi seši viri varot apņemt. Stāstījis pensionēts mežsargs Podnieks. Mežsarga māju vārdu Skaidrīte paguvusi pierakstīt — Znotiņi.

Viena vīra roku tvēriens ir apmēram metru astoņdesmit. Sešreiz metru astoņdesmit—oi, oi, oi! Tik resns ozols nav manā ceļā gadījies.

Liekas neticami. Bet kā gribas ticēt! Mācīts mežsargs zina, ko runā. Neies melot.

Kadā jaukā vasaras dienā sēžamies Valdemāra žigulī. Es ar savu Ilzi aizmugurē, Valdemārs ar Skaidrīti priekšā. Meklēsim ozolu, apciemosim Bebrenē senu Ilzes draudzeni. Ja laiks atliks, izmetīsim likumu pa Augšzemi. Tomēr pirmais un svarīgākais uzdevums — sameklēt ozolu.

Taujājam pēc ciema izpildu komitejas priekšsēdētāja. Kurš cits par viņu labāk zinās! Priekšnieku meklējam — priekšnieci atrodam. Priekšniece dakšo no ores sienu un prasa: — Ko vajag?

Vajag Znotiņus, vajag Podnieku, vajag ozolu. Znotiņus zina. Podnieku zina, ozolu nezina. Iesaka braukt līdz centram, tur paprasīt.

Kolhoza centrā pie piecstāvu kastītes sēž pulciņš sievu. Prasi ko prasīdams — nekā nezina. Viena pasauc Oskaru. Varbūt Oskars zinās. Oskars saka: — Jā, ja. Dzirdēts ir. Tepat kaut kur jābūt. Brauciet pa ceļu uz priekšu un kadam uzprasiet.

Braucam un prasām. Jāgriež atpakaļ uz centru, tad divarpus kilometru pa kreisi, viens kilometrs taisni, garām pamestai mājai, nākošā māja bīīs.

Ceļa zinātājs iespiežas starp mani un Ilzi. Mēs viņu aizvedam līdz veikalam. Viņš parāda ceļa sākumu. Kā saka — uzved uz pareizā ceļa.

Pameslā māja ir. Liepu ēnā nostājies moskvičs. Cilvēku nemana. Nākošās mājas nav. Vismaz redzama nav. Garam pamestai mājai iet vairāki izdangāti, alkšņiem aizauguši ceļi. Bedru bedrēs.

Ar žiguli te nav ko domāt izbraukāt. Talak — kājiņām.

Izveļamies ceļu, uz kura manami motocikla riepu nospiedumi. Ticami, ka mežsargam ir motocikls. Ceļš ved mežā. Tad klajumiņš. Mežiņš klajumiņš, mežiņš—klajumiņš. Klajumiņos pa kādai panīkušai ābelei, savrup augošam ozolam vai liepai, pa ceriņu krūmam.

— Zemenes! — gavilē Ilze. Mēs visi kā pilsētas negaušas klūpam zemenēs. Valdemārs saklausa balsis. Nākošajā klajumiņā laikam būs māja. Nekā. Tādi paši zemeņu ēdēji kā mēs. Divas sievietes, divi bērneļi un vīrieša cilvēks. Jau gudrojam, vai labāk neiet atpakaļ, kad simtu pirmajā klajumiņā ieraugām māju, kurai kūp skurstenis.

— Vai dieviņ, ka jūs te iekūlāties? Ak Znoti-ņus meklējat? Pamesto māju redzējāt? Tur vajadzēja griezties pa labi.

Ilzi skubinādami — viņa tak nevar paiet garām nevienai zemenītei —, atgriežamies pie žiguļa. Valdemārs vairs ne dzirdēt negrib par kājām iešanu. — Stūmēji ir, — viņš saka, — izstums. — Braucam pa tādām bedrēm, ka mati ceļas stāvus. Ceļš izbeidzas pēkšņi — pļavā. Valdemārs laiciņu stūrē bez ceļa, lidz žigulis apstājas dziļa grāvja priekšā.

Redzu māju, — ziņo Ilze. Tiešam — caur koku un krūmu zariem mežmalā manāms balts skaidu jumts. Mēs ar Valdemāru ejam. Skaidrīte un Ilze paliek. Viņām galvā iesēdušās zemenes.

Divi ķēdē piesieti suņi nikni vaukš. Mājas durvis aizslēgtas, logs vaļā. Cilvēkiem tepat kaut kur jābūt. Bet nav neviena ne kūtī, ne pļavā.

Pagalma vidū aug kupla, metrus trīsdesmit augsta, skaista goba. Darza malā — dūšīgs ozols. Starp resnajiem zariem ozolā iestiprināta bišu mājiņa. Abi koki noteikti ir dižkoki, redzams bez mērīšanas. Bet pašlaik, kad meklējam ozolu, kuru var apņemt seši vīri, tie mums liekas sīkumi.

Kaimiņu mājās dzird mūziku. Spēlē Paula gabalus. Izskatās, ka notiek godības. Nebūtu brīnums, ja mežsargs būtu tur.

Mums gan neveicas — nav! Aizbraucis uz kongresu. Būšot vakarā vēlu. Bet māja ar aizslēgtajām durvīm un vaļa logu ir īsta. Labi, atbrauksim rīt.

Minēdami, uz kādu kongresu mežsargs varētu būt aizbraucis (partijas? dabas? mežsaimnieku?), ejam atpakaļ. Mūs panāk kāds vīrs. Tā kā kaut kur redzēts. Nūja — no tās kompānijas, kas lasīja meža zemenes. Vai mēs neesot redzējuši sarkanu moskviču? Moskvičs stāvot pie pamestas mājas. Viņš pats gribējis iziet taisnāk, atšķīries no savējiem — un nomaldījies.

Parādām pareizo virzienu. Vīrs netic. Saka:

— Nevar būt.

Valdemārs saka:—Var, var. Nāc tik līdzi! Aizvedīsim.

Mums ar Ilzi jāsarūmējas. Taisnā ceļa meklētājs sēž man blakus un brīdi pa brīdim kā apmāts murmina: — Šitā pazaudēt savu sievu, sievasmāti un mašīnu! Šitā pazaudēt! Nekad neticētu. Nekad. — Ieraudzījis moskviču, viņš ir tik priecīgs, ka aizmirst pat paldies pateikt.

Līdz Bebrenei braucam bez pieturām. Ilze savu draudzeni sen nav redzējusi. Nepacietīgi skaita kilometrus. Skatās pulkstenī un prasa:

— Vai drīz?

Mārīte mūs viesmīlīgi uzņem. Cep un vāra, ciena ar lauku pienu, izrāda dārzā puķes, kurina pirti, klāj gultas. Pagūst vēl ar Ilzi pārrunāt notikumus no studentu laikiem. Savukārt mēs viņai sīki izstāstām šīsdienas piedzīvojumus. Kā meklējām Znotiņus, kā maldījāmies, ka mežsargu Podnieku neatradām, jo viņš, luk, aizbraucis uz kongresu. Nevar saprast, uz kādu.

Mārītei lielu lielie smiekli. Podnieku ģimeni viņa labi pazīst. Ar mežsarga dēlu Māri kopa skola gājusi. Meita mežsargam dzīvojot PSKP XXV kongresa sovhozā. Neviens tik gari nerunājot. Jātaupot mēle. Visi sakot vienkārši Kongress.

Skaidrs — mežsargs aizbraucis uz Kongresu pie meitas.

Izguldīti un pabaroti no rīta pošamies ceļa. Mārīte atvadoties iespiež Ilzei rokās ķiršu groziņu. Visa ģimene nak mūs izvadīt. Mārīte ar savu lielo Jani, dēliem Kasparu un Jāniti, meitām Ilzīti un Lienīti. Pat astoņdesmitgadīgā vecmāmiņa iznākusi. Stāv viņi rindiņā pie akas un māj ar abām rokām. Visilgāk redzu Mārīti. Cili pagaisuši skatam. Tad Mārīti aizsedz akas vinda.

Viņa it kā saplūst ar aku. Mēs pazūdam aiz likuma.

Znotiņiem durvis ciet. Logs arī. Laba zīme. Kāds vismaz ir mājās bijis. Kur citur lai meklējam kā pie kaimiņiem? Pieceļam mežsargu no viesību galda. Lai rāda savu brīnumozolu!

— Manā majā bijāt? — viņš prasa. — Dārza malā pie dīķīša ozolu redzējāt? Tas pats ir.

Stāvam kā ūdeni mutē ieņēmuši. Pa radio Skaidrīte labi dzirdēja — ozolu varot apņemt seši vīri; to tur pie dīķīša pavisam viegli apķertu vīri trīs. Gaidām, ko mežsargs teiks.

Viņš ved mūs uz savu māju un stāsta. Viņu, Podnieku, dzimta jau ceturlaja paaudzē esot mežkopji. Tēvs mežsargs, vectēvs mežsargs. Viņš gājis tēva pēdās. Dēls izsities augstāk. Izskolojies. Strādājot Mežsaimniecības problēmu institūtā. Zinātnieks. Pa ārzemēm braukājot.

Viņam pašam šogad liela jubileja. Septiņdesmit pieci gadi. Piederīgie gribējuši svinīgi apsveikt. Aizrakstījuši uz radio. Lūguši, lai par godu viņam kādu dziesmu nodzied.

No radio atbraukusi jaunkundzīte. Viņš šo pa mežu izvadājis. Rādījis egles, kuras pirms piecdesmit gadiem stādījis, nodziedājis dziesmu par veco mežsargu. Trīs pantus. Pa radio gan atskaņots tikai viens.

Par ozolu viņam misējies. Pirmo reizi runājis mikrofonā. Gribējis teikt, ka varot apņemt četri mazbērni; pateicis, ka seši vīri. Tas viss. Lai atvainojot viņu, vecu vīru.

Ilzei mežsargs prasa:— Vai jūs kadi zinātnieki?

Ilze pretī: Vai tad nav redzams?

Abi smejas. Mežsargs paķer Ilzi un Skaidrīti zem rokas. Aizved pie puķēm. Tieši no dobes nogriež pa rozei un galanti pasniedz. Mums viņš palūdz, lai ozolu apmērām. To var. Četri metri sešdesmit trīs centimetri. Un mēs Kīga domājām — būs desmitmetrnieks, Latvijas rekordists.

Pie mums pienāk mežsargs un prasa: — Cik tad bija? Nu. vai es daudz sameloju?

KĀPĒC LAPSA LĒCA GAISĀ

Mežs ir zvēru mājas. Brieži un stirnas, vāveres, caunas un lūši. vilki un zaķi. lapsas un āpši, jenoti, lāči, mežacūkas visi viņi dzīvo mežā. Zvēri ir uzmanīgi. Redzēt tos izdodas reti. Tomēr, kad tā biežāk iznāk būt mežā, sastapties gadās.

Par vienu tādu tikšanos pastāstīšu.

Reiz pavasarī es gāju pa meža ceļu. Gaisā lidoja pirmie tauriņi. Balti un dzelteni. Dzelteno vairāk. Viens pat man uz pleca nolaidās.

Pēkšņi ceļu pārskrēja lapsa. Es jau nodomāju, ka lapsu vairs neredzēšu, taču pēc brītiņa lapsa atkal iznāca uz ceļa un tekaleja pa to.

Paskrien, paskrien — apstājas. Paskrien, paskrien— apstajas. Ošņa zemi. Un — tavu brīnumu!— lec gaisa. Vienreiz! Otrreiz! Trešoreiz!

Skatos un lauzu galvu — pēc ka lapsa lec? Putnu nemana, mušu vēl nav; nospriežu — lapsa ķer tauriņus.

Mājās pārbraucis, redzēto izstāstu Didzim, savam krustdēlam. Puikam acis spīd. Viņš lūdzas, lai nākošreiz, kad braukšot, ņemot viņu līdzi. Es apsolu.

Didzis stāsta tālāk skolā puikām — krusttēvs redzējis— lapsa ķer tauriņus. Un vēl palielās — nākošreiz viņš braukšot man uz mežu līdzi. Puikas visi piesakās — viņi arī gribot.

Sestdienas vakarā pie manis ienāk kaimiņu Fredis. Viņš ir liels mednieks un labi pazīst zvēru dzīvi. Freda dēls mācās ar Didzi vienā klasē.

— Ko stāsti puikām pasakas!—Fredis man pārmetoši saka. — Zini, kāpēc lapsa lēca gaisā? Tricināja zemi, lai izbaidītu no alam peles.

Es Freda skaidrojumam nepiekrītu. Man pašam savas domas. Lidoja balti un dzelteni tauriņi. Sprāga pumpuri. Lapsa lēca gaisā aiz prieka par pavasari.

OZOLKALNU SAIMNIECES STĀSTS

Ozolu ieraudzīju pa lielu gabalu. Stāvēja viņš augsta kalna galā.

Kad, pārbridis divas upītes un šķērsojis trīs alkšņiem aizaugušas gravas, no stāvā kāpienā sirdij stipri dauzoties, es tuvojos ozolam, no dobuma izskrēja četras aitas, kas tur bija patvērušās no pusdienas tveices. Milzīgs dobums ozolam bija!

Es nogāzos zale. Mazdrusciņ atpūtos. Tad ķēros pie darba. Mērīju augstumu, resnumu, vainaga platumu. Fotografēju. Aprakstīju koka izskatu. Bet, lai par atradumu varētu ziņot Dabas un pieminekļu aizsardzības biedrībai, jāzina rajons, ciems, kolhozs — viena vārdā sakot, adrese.

Kalna dienvidu nogāzē ir māja. Skurstenis kup. Tur es visu uzzināšu.

Raibs, pinkains suns mani laiski rej. Piegrūž pie biksēm purnu, aposta, draudzīgi luncina asti. Tā riešana vairāk kārtības labad. Vau, vau — tāds darbs! Vau, vau — tāds darbs!

— Ami, mierā! —suni apsauc saimniece. Viņa mājas priekšā ravē puķes. Lai nebīstoties. Suns nevienu neaiztiekot.

Esmu iegājis Ozolkalnos. Kolhoza vārdu sieviete lagā nezina. Vardi bieži mainījušies. Kad vēl fermā strādājusi, saukuši «Padomju ceļš». Tagad laikam «Ļeņins» esot. Ik pēc gada kāds kolhozs pievienots klat. «Līdums», «Laime», «Zelta vārpa», «Sarkanais stars» — tie visi pievienoti. Traki liels kolhozs esot. Uz tā zemes agrāk divi pagasti bijuši.

Majas viņa viena pati dzīvojot. Lai es pasēžot, paciemojoties. (Jriboties parunāties. Ar ķiļķeniem mani uzcienāšot.

Vīrs izgājušā gadā miris. Berili pilsētā. Nākot palīga kartupeļus sastādīt un sienu sapļaut. Viņa goviti turot.

Vienreiz nedēļā aiz upes — tur labāks ceļš un vairak māju — atbraucot autoveikals. Pari upei viņa tiekot pa laipām. Pavasarī laipas aiznestas. Kamēr ūdens nokrities, bi jis jāizliek bez maizes.

Meita aicinot pie sevis, uz pilsētu. Negribolies. Ne gaisa, ne klusuma, kā attaisi durvis akmeņi. Dzīve tikai līdz slieksnim viņai nepatīkot. Vajagot plašuma. Tepat esot labi. Te mūžu nodzīvojusi, te gribot nomirt.

Ķiļķenus varot dabūt vēl. Ja garšojot, viņa ieliešot. Nē? Nu, ka es veļoties. Pats par savu vēderu esot kungs.

Pūlēdamies valodas novirzīt uz kokiem, uzprasu, kas to lielo caurumu ozola stumbrā izkala.

Caurumu? To — vīrs. Kā citādi lai bites izņem? Tās tur vienu vasaru iemetušās. Pēcāk vīrs

ozolā stropu uzvilcis. Domājis — vēl kāds spiets ielidos. Nekā. Stropā bites nav gājušas.

Ozols esot ļoti vecs. Mēra laikus būšot piedzīvojis. Kad viņa gājusi ganos — tas bijis tikpat liels kā tagad. Tēvs arī teicies ozolu tādu pašu atceramies. Tāpat vecaistēvs.

Piektajā gadā revolucionāri ozolā sarkano karogu uzvilkuši. Tēvs stāstījis. Viņa tad vēl pasaulē neesot bijusi. Varasvīri puikām rubli solījuši — lai karogu noņem. Šie teikuši — galva reibstot. Uradņiks pats dabūjis kokā kapt.

Ļaudis melšot, ka zem ozola zviedri lādi ar sudraba dālderiem norakuši. Varbūt taisnība, varbūt ne — nevarot zināt. Tas gan esot droši — zem ozola viens vācietis guļot. Kad pāri gājusi fronte, vācieši ozolā artilērijas novērošanas punktu ierīkojuši. Krievi drīz sapratuši, kas par putnu ozolā sēž. Gāzuši virsū. Vācietis nonācis zemē kopā ar galoūii. Kur kritis, tur aprakts.

Viņas dēli, puikas būdami, ozola zaros būdu uzcēluši. Tēvs atvēlējis kārtis un vecus dēļus. Jānis, tas vecāks un stiprāks, kāpis kokā. Nolaidis zemē striķi. Ansis dēļus un kārtis sējis striķa galā. Jānis vilcis augšā.

Kad būda sameistarota — vel pāris nastiņu siena izlūgušies. Un tad stundām ilgi būdā dzīvojuši. Kā neliek pie darba — tā būdā. Ko tur visu dienu var sadarīt, viņai neesot saprotams.

Indiāņu spēlēšanas laiks pagājis. Dēli sākuši iet uz ballēm. Ar meitenēm staigājuši. Būda stāvējusi pamesta un vienā jaukā dienā sagāzusies. Tad — no puikām noskatījies, vai, — būvēties ozolā sācis stārķis. Zaru pa zariņam sanesis. Uz kara laikā nolauztās galotnes ligzdu uzcēlis.

Stārķim te labi. Visapkārt pļavas un purvi. Vardes mudžēt mudžot. Vienīgi uz Jāņiem līgotāji stārķi patraucējot.

Jāņi — visi, visi, cik vien viņas mūžā bijuši, zem ozola nolīgoti, vainagi — no ozola zariem darināti. Tēvs bijis Jānis, vīrs Jānis . . . Būšot jāaiziet uz kapiem apraudzīt. Vecākais dēls Jānis, kaut tagad pilsētnieks, Jāņu vakara braucot pie viņas. Citur līgot neesot jāiet.

VIESNĪCA, KO MILJONS GADU NEVIENS NEATRADĪS

Jau Irešo dienu es gāju gar Oļupīti, mērīdams pļavās augošos ozolus. Tad pļavas beidzās. Upītei klāt pienāca mežs. Tur, kur mežs ar pļavu satikās, pāri upītei bija tilts. Uz satrunējušajiem, zaļu sūnu apaugušajiem baļķiem es nolikos atpūsties. Skatījos zivtiņas, klausījos ūdens čalošanā un aizmigu. Miegā dzirdēju — kāds prasa: — Onkulīt, ko tu te dari?

Izberzēju acis, paskatījos visapkart — neviena nebija.

— Tu mani neredzi, es tevi redzu! — smējās bērna balss. Un tad jau parādījās arī pats runātājs. No tillapakšas izlīda gaišmatains puika ar loku un bultām rokās.

Bet ko tu zem tilta dari? — izbrīnījies vaicāju es.

— Taisu bunkuru, — puikiņš atbildēja.

Ciema puikas «spēlējot karu. Viņš un vēl seši

mazāki esot baltie, pārējie — sarkanie. Baltie mežā noslēpjoties, sarkanie meklējot.

Kad es atgūlies uz tilta, Jānītis, tā sauca mazo karavīru, domājis — sarkano izlūks atnācis. Tupējis klusu ka pelīte. Gaidījis, kas nu būs. No ne-kustēšanās notirpušas rokas un kājas. Palūrējis pa šķirbu. Ieraudzījis mani — sapratis — briesmas nedraud. Līdis lauka.

Mežā mums ir tādas slēptuves — miljons gadu var meklēt — neatradīs, — lielījās Jānītis.

— Tad taču tu mežu labi pazīsti. Vai lieli ozoli mežā ir?

Atbildes nesagaidīju. Jānītis raustīja mani aiz rokas un teica: — Onkulīt, skaties, kā es protu šaut!

Viņš noskaitīja trīsdesmit soļus, nomērķēja un iešāva bultu priedē. Deva ari man pamēģināt. Es netrāpīju. Atvadoties uzdāvināju Jānītim kompasu. Viņš palīda zem tilta, es devos meža.

Virzījos gausi. Nesen bija plosījusies vētra. Elsdams pūzdams kāpelēju pa krustu šķērsu sagāztajiem kokiem, te līzdams pa apakšu, te rausdamies pāri, skatoties, kur vieglāk.

Pievakarē uzskrēju virsū ļoti vecam ozolam, kurš atgādināja skursteni. Stumbrs tikpat kā bez zariem, galotne nolūzusi.

Blakus ozolam auga kupla egle. Piecus soļus nostāk — vēl divas egles. Tuvāk vai tālāk — ozolam visapkārt auga egles, un ieraudzīt to bija grūti.

Kad es pēc acumēra pūlējos noteikt ozola augstumu, manu uzmanību saistīja četri pie stumbra pašā augšā pienagloti šķērsīši. Tie sākās tur. kur egle atgāja nost no ozola. Šķērsīši, saprotams, kāpšanai. Bet kāpēc jākāpj?

Manī pamodās pētnieka gars. No egles viegli varēja pārkāpt uz ozolu. Bērnībā biju veikls koka kāpējs. Atstāju mugursomu zemē, palēcos, pie-vilkos pie apakšējiem zariem un tusnīdams kāpu augšā. Saplēsu bikses. Saskrāpēju rokas. Zari tik biezi, ka grūti cauri izspraukties. Pēdējā piepūle— viens, divi, trīs, četri! — es ozola galā.

Mani gaidīja pārsteigums — ozola dobumā veda virvju kāpnes.

Nolauzu mazu zariņu. Iemetu. Aizgāja kā aka. Mēģināju iekāpt — kapa tumsa. Ka liels korķis es aizsprostoju ieeju. Gaisma iekšā netika. Ceļu ar kājām taustīdams, nošļuku no pakāpieniem un paliku karājamies rokās.

Neko darīt — nācās atgriezties zem egles pie mugursomas paņemt kabatas bateriju. Un tad vēlreiz pa to pašu ceļu, caur egļu zariem, līdz atkal sēdēju ozola galā.

— Uz priekšu, Ati! — es sevi mudināju un pazudu melnajā caurumā.

Šaurākās vietās gandrīz iesprūdu. Mani pleci lāga negāja cauri. Grozījos, grozījos, kamēr izgrozījos.

Apmēram pusozola augstumā dobuma siena bija divi uz pretējām pusēm vērsti caurumi. Viens — maziņš, maziņš, izurbts ar urbi, otrs — maķenīt lielāks, dabisks, izlūzuša zara vietā. Lielākajam caurumam blakus uz naglas karājas teātra binoklis. Pēc ta nu lielas vajadzības nebija (vismaz man tā likās). Nekur tālu redzēt nevarēja. Skatu aizsedza egles.

Dobums beidzās ar paplašinājuiņu. Šito darbu! Izkal lies cauri saknēm, izgrābt zemi, sastiept dēļus un iekārtot telpu. Pie sienas lāviņa. To var pacelt un nolaist. Gultasmaiss, piebāzts ar sienu, palags, sega, spilvens. Kaktā galds, domājams, sanaglots tepat uz vietas. Uz galda alumīnija pudele (tādas redzēju kara laikā karavīriem), maisiņš ar sausiņiem, petrolejas lampa, paciņa Jaungada svecīšu, grāmatas.

Ko tad te lasa? Mains-Rīds—«Jātnieks bez galvas»; Džeks Londons—«Baltais ilknis»; Marks Tvens — «Haklberija Fina piedzīvojumi»; Džeimss Kūpers—«Pēdējais mohikānis»; Arkādijs Gaidars— «Sniega cietokšņa komandants»; Jānis Poruks— «Kauja pie Knipskas».

Zem galda — bultu noliktava, septiņi loki un — kaut kas traks! — šautene. īsta, sarūsējusi, diezin no kurienes izvilkta vācu šautene.

Atcerējos pēckara laikus. Meži pilni ar vāciešu pamestajiem ieročiem un munīciju. Es Kāju ganos. Atradu kasti ar raķetem. Sakuru uguni. Iemetu raķetes ugunskurā. Gaidīju, ka sprāgs.

Un sprāga arī. Šņākdamas gaisā gāja baltas, zaļas, sarkanas raķetes. Visas izsprāga. Viena ne. To nebiju iemetis tieši ugunskurā. Kad es ar koku mēģināju raķeti iebakstīt oglēs, tā sprāga. Briesmīgs sitiens pa kāju — un es, ceļgalu saķēris, vārtījos zemē. Pirmajā mirklī sāpes nejutu. Tad sākās. Māsa, kas uguņošana piedalījās ka skatītāja, ievainojumu apsaitēja. Klibodams kaut kā izturēju ganu dienu līdz beigām. Mājās mātei mānījos — teicu, ka kritu un sasitos. Nakti sacēlās temperatūra, pāri par četrdesmit. Tad atzinos. Pie gultas sēdēja māte un raudāja. Ārsts teica: mazliet velak — un būtusākusies asinssain dēšanās.

Es ilgi kliboju. Neiemācījos dejot. Rēta kaja palikusi uz visu mūžu.

Puisīši, mīļie! Par jūsu bunkuru es neteiktu nekā. bet par to plinti es ziņošu milicijai.

Šautenes laidē izlasīju ar nazi iegrieztus septiņus vārdus: Jānis Ūdris, Ilgonis Zīdenis, Mārtiņš Priedītis. Andris Grīslis. Vilis Zirnītis. Juris Šiliņš, Imants Krastiņš.

Ņemdamies ar šauteni, nebiju pamanījis, ka sienā zem lāviņas pie pašas grīdas ir caurums. Iebāzu galvu. Jauns pārsteigums. Ta bija ala.

Kad jau, tad jau! — es teicu un līdu alā.

Matos bira smiltis. Uznāca bailes, ka neiegrūst griesti un neaprok. Es priecājos, kad ieraudzīju dienas gaismu.

Ala pēc pieciem sešiem metriem izgāja Oļupī-tes krastā zem izgāztas egles stumbra. Ieeja bija rūpīgi nomaskēta ar zariem.

Rietēja saule. No Oļupītes cēlas migla. Es nolēmu nakšņot zēnu slēptuvē. Aizgāju, paņēmu mugursomu un. to ar galvu stumdams, līdu pazemē.

Nakts pagāja bez starpgadījumiem. Neparastā viesnīca netraucēja man gulēt dziļā miega.

No rīta. kravājot mugursomu, nejauši piesitu ar kāju pie sienas. Skaņa liecināja — aiz dēļiem ir tukšums. Izrādījās, ka divus apakšējos dēļus var izņemt. Un es atklāju vēl otru alu. Tā gaja

4(i

uz pretējo pusi, bet — tavu brīnumu! — arī izgāja Oļupītes krasta. Tur tai priekšā bija aizvelts pamatīgs akmens.

Ozols auga uz pussalas mazā uzkalniņā. Nespēdama izgrauzties kalniņam cauri. Oļupīte tam aptecēja gandrīz apkart. Tāpēc, kaut gan abas alas gaja katra uz savu pusi, — visviens beidzas tas Oļupītes krastā. Zem zemes šķērsām pussalai bija izrakta eja.

Nu ko, — es teicu, — laiks norēķināties par viesnīcu. — Izņēmu no somas divas bundžas «Tūristu brokastis», klaipiņu rupjmaizes, paciņu graudu cukura un, visu to atstājis slēptuvē uz galda, līdu laukā.

STĀSTA CEĻA BIEDRI

Tam te ozolam ir visgardākās zīles. Mežacūkas vispirms viņa zīles apēd, tikai tad iet pie citiem, — saka mežsargs.

Gaidu, ka teiks vēl ko. Nesaka. Nav no runīgajiem.

— Vai mednieki to zina? — es mēģinu mežsargu iekustināt uz stāstīšanu.

— Zina, — viņš atbild un klusē.

iMēs ejam pa biezu lapukoku mežu gar Eglonas upi. Mežsargs izrāda savā apgaitā augošos diž-ozolus. Kaut gan diena ir saulaina, līdz mums nenonāk neviens saules stariņš. Mežā valda krēsla.

Vēl trīs ozolus mežsargs parāda. Tad saka:

— Viss. Vairāk nav. Ja gribi tikt uz lielceļa, turies pa saulei, līdz iziesi pļavā. Tur jau kāda risa atradīsies.

Risa? Tādu vārdu dzirdu pirmo reizi. Eju un domāju — ko tas varētu nozīmēt? Pie skaidrības nāku pļavā, brizdams pa zāli un klupdams uz ciņiem. Risa — tā taču taciņa.

Zāli rokām šķirdams, eju pa risu, kamēr lielceļš klāt. Tad labu laiku pa lielceļu. Dūc lele-fona stabi. Saceldamas putekļu mākoņus, garām joņo mašīnas.

Aug ēnas. Saule laižas aiz kokiem. Noskatu sausu, priedēm apaugušu kalniņu. Tur izritinu guļammaisu.

Odi mani daudz nemoka. Laba zīme — lietus nav gaidāms. Iedomājos paskatīties pulkstenī. Apstājies. Rādītāji sastinguši stāv divdesmit minūtes pāri deviņiem. Esmu aizmirsis uzvilkt pulksteni.

Vējš pierimst. Laikam, tāpat kā es, taisās uz gulēšanu.

Pa lielceļu iet puisis un dzied:

— Un, kad reizi kājāmgājējs Pats pie sava auto tiek,

Tad no lielā auto prieka Diez kas pāri nepaliek.

— Ei, kājāmgājēj, — es uzsaucu, — lūdzu, pasaki, cik pulkstenis!

— Divdesmit divi un trīspadsmit minūtes, — nemaz nebrīnīdamies, ka meža vidū kāds prasa, cik pulkstenis, puisis atbild. Griež nost no ceļa, nāk pie manis, noņem no pleciem somu, sniedz roku, saka: — Labvakar! Mani sauc Andris. — Un prasa: — Vai tu teltī neguli?

Saku, ka vasarā sen jau telti līdzi nenēsāju. Lieks smagums. Lietus laikā tveros zem polietilēna plēves.

Viņš gan guļol leitī. Ja man neesot nekas pretī, tepal uzsliešot. Es arī varēšot pārgulēt.

Labi. Lai notiek!

Andris nāk no Daugavpils. Otru dienu ceļa. Grib aiziet līdz Liepājai. Vidusskolnieks. Rudenī iešot vienpadsmitajā klasē. Anglenē un ķīmija trijnieki. Citur visur četri un pieci. Šodien bijis Tadenavā, Raiņa dzimtenē. Rit gar Daugavu iešot uz Jēkabpili.

— Bet ko tu te dari? — stāstījumu Andris nobeidz ar jautājumu.

Izstāstu, ka meklēju dižkokus, ka šodien mežsargs man parādīja ozolu, kuram visgaršīgākās zīles.

— Vai saldas? — grib zināt Andris.

— Nezinu. Prasi mežacūkām, — es jokojos.

— Vai mednieku stāstus mežsargs nestāstīja?

— Tur tā lieta — nestāstīja. Būs jaizdoinā pašiem.

Guļam teltī un pa abiem mēģinām iztēloties, ka uzmanīgi, gaisu ošņādamas, nak mežacūkas; kā, zīles ēzdamas, labsajūta rukš; kā mednieki no slēpņa šauj; cūkas kviekdamas beg; viena, pati lielākā, paliek zālē guļam; ozols — pakš, pakš! birdina zīles.

Es arī zinu interesantu ozolu. Gribi — pastāstīšu,— Andris iedegas uz stāstīšanu.

— Vecos laikos divi saimnieki — īgņāts un Donāts — nākuši mājā no kroga. Abi ta pavairāk iesiluši. Vai negribi pirkt manu ozolu?—īgņāts prasījis Donālam. — Cena — desmit latu. Bet ja-pērk tūliņ. Rīt vairs nepārdošu.

Donāts izpīpējis vienu pīpi, izpīpējis otru pīpi, kad trešā pīpe gājusi uz beigām, izvilcis maku. Par zīmi, ka darījums noslēgts, paspieduši viens otram roku un šķīrušies. Ignats gājis atpakaļ uz krogu, Donāts uz mājām rīkot puišus, lai gatavojas rīt ozolu zāģēt.

Gaismiņai svīstot, šie pie ozola klāt. Neviens zāģis nav bijis tik garš, lai ozolu veiktu. Sa-niekojuši tikai.

Nu Donāts gājis atprasīt Ignatam naudu. Šis smejies—kas līgts, tas līgts! Gribi — zāģē, gribi — atstāj, es naida neturēšu, ja tavs ozols mana daļa staves.

No ši brīža ozols dabūjis vārdu — Pārdotais ozols.

Ln tagad tava karta stāstīt. — uzstāj Andris.

Es atrunājos. Saku — laiks gulēt. Tomēr Andris ir uzvedinājis mani uz citām domām. It ka nevilšus atceros, ka mēs, četri draugi, pēc devītās klases beigšanas ar velosipēdiem apceļojam Kurzemi.

Prasu Andrim:— Vai Ēdolē esi bijis?

Izrādās— uz rietumiem tālāk par Rīgu Andris nav bijis.

Izkārto savu iešanu uz Liepāju caur Ēdoli. Aizej gan! — es aģitēju. — Ēdoles parka ir savāds ozols. Patiesībā no ozola maz kas pāri palicis. Pāris metru augsts stumbenis bez vienas

J- f)l mizas strēmelītes. Tas pats izdedzināts. Bet no nedzīvā stumbra kā tāds brīnums ārā nāk dzīvs, zaļojošs zars. Tautā ir ticējums — kad zars nolūzīšot, Ēdoles pils grimšot. Par ozolu ir teika. Klausies!

Sensenos laikos Ēdoles pilī dzīvojusi grāfiene Sibilla. Reiz viņa vērpdama viena pati sēdējusi pilī. Ienācis mazs, mazs vīriņš. Tas bijis rūķītis. Lūdzis, lai nākamajā naktī atvēlot viņu ķēniņam pilī kāzas nosvinēt. Bet jāapsoloties, ka neviens cilvēks to nedabūs redzēt. Labi. Sibilla ar mieru.

Pusnaktī, kad rūķīši svin kāzas, no medībām atgriežas Sibillas vīrs Johans. Izdzirdis mūziku, iet raudzīties. Rūķīši acumirklī pazūd. Johans modina sievu. Stāsta, ko redzējis. Sibilla šausmīgi pārbīstas. Vaimanādama izsaka, ko rūķīšiem apsolījusi.

Pēc paris dienām, kad Johans parkā jājis, rūķīši nobaidījuši zirgu. Slēpušies aiz ozola un pēkšņi izlēkuši zirgam ceļā. Zirgs sācis trakot. Izsviedis jātnieku no segliem. Johans atrasts pie ozola miris.

No tā laika ozolu, aiz kura rūķīši slēpušies, sauc par Rūķīšu ozolu.

Kā tu domā, vai Rūķīšu ozolu kāds ir stādījis vai viņš pats ieaudzis? — Andris pārsteidz mani ar negaidītu jautajumu.

Droši vien dārznieks iestādīja, kad veidoja Ēdoles pils parku. Bet tas tikai minējums. Zināms nekas nav.

— Kā tu domā. Rūķīšu ozols ilgi vēl slavēs? — Andris nebeidz tincināt.

— Kā tu doma — gulēt nevajadzētu? — es viņa jautājumiem pielieku punktu.

No rīta šķiroties iedodu Andrim savu adresi. Viņš solās rakstīt, ko Kurzemē piedzīvojis.

Rudeni saņēmu vēstuli. Ēdoles pils stāvot, ka stāvējusi. Rūķīšu ozolam zars nolūzis. Teiku par Rūķīšu ozolu Andris noklausījies vēl trīs reizes.

ES PIEVĒRŠOS PAEGĻIEM

Krišjānis Barons kraja tautasdziesmas, Ansis Lerhis- Puškaitis — tautas pasakas, Ernilis Meln-gailis pierakstīja tautas melodijas. Vai nemēģināt ari man kaut ko sakrāt?

Koka izskatu no apraksta vien grūti iztēloties. Kā būtu, ja es pamēģinātu savakt visu Latvijas dižkoku fotoattēlus?

Pec divien gadiem, novērtējot padarīto, secināju — tādam darbam mans mūžs par īsu.

Tomēr ļoti gribējās padarīt kaut ko no sākuma līdz beigām. I n es sāku domāt, vai nepamēģināt sakrāt vienas atsevišķas sugas dižkoku fotogrāfijas.

Ko krāt? Varbūt melnalkšņus? Saliņteva grāmatā «Latvijas dižkoki un retie koki» uzradīti tikai divi. Es esmu atradis vēl divus. Visa Latvijā droši vien nebūs vairāk par divdesmit. Stai-gāšu gar līčloču strautiņiem un upītēm, kur rāmi plūstoša ūdens malā melnalkšņi stāv garās rindās ka godasardzē.

Pārdomas iztraucē krustdēls Didzis. Viņš. atgriezies no pārgājiena, ziņo — uzgājis lielu pa-

Melnalkšņi aizmirstas. Didzis it kā pasaka priekšā—jākrāj dižie paegļi. Tautas ticējumos paeglis ir koks, ar kuru var aizdzīt velnu.

Visdižākais paeglis salīdzinājumā ar gluži parastu ozolu tāds nieks vien ir. Bet apbrīnu diž-paegļi izraisa lielāku. Ļaužu vairums tos nemaz nav redzējuši. Viņi domā, ka paeglis var būt likai krūms vai sīks, pamežā augošs kociņš. Retais zina, ka paeglis var izaugi garāks par desmit metriem, būt tik resns kā telefona stabs. Rādu tādu paegļu fotogrāfijas. Visiem brīnums. Man pašam arī. Visu laiku domājām — mazs, ne prāta neienāca, ka var būt liels. Osis — jā. Ozols — ja. Paeglis? Nevar būt!

Un cik daudz vārdu vienam kokam! Ērča, ērcetis, ērkšķis, kadiģis, kadegs, kadiķis, paegle, paeglis. No tiem izplatītākie — kadiķis un paeglis.

Man bieži jauta — kurš labaks, pareizaks?

— Abi labi, — es saku. — Mīļam bērnam daudz vārdu.

īsts kurzemnieks vienmēr teiks: kadiķis. Man, dzimušam Vidzemē, tuvāks paegļa vārds. Tomēr ļaudīm Kurzemē es prasu:—Kur te aug kāds dižāks kadiķis?

Sākumā man dižie paegļi likās tāds retums, ka necerēju kādu nezināmu atrast. Pirmos apmeklēju Saliņtēva grāmatā minētos. Tad izlasīju grāmatu par Latvijas parkiem. Tur melns uz balta rakstīts — Zentenes parka aug liels paeglis.

Trīs dienas vietējos klaušināju. Rādiju profesora Andreja Švirksta grāmatu. vSkatieties — te taču rakstīts! Līdz atradās zinātājs, kas profesoru pazina personiski un pateica — par paegļiem Andrejs Švirksts saucot īves.

īves vārda viņš neatzīstot. Pēc viņa domām — tas vācu vārds. Senais, pareizais vārds īvei esot paeglis. Savus apgalvojumus profesors pamatojot ar to, ka īves vārds neesot minēts latviešu tautasdziesmās.

Kā man to bija zināt? Zinātnieks neesmu. Nudien, ar ko vien man gadījies runāt, īvi Latvijā visur sauc par īvi.

Par tautasdziesmām profesoram taisnība īves vārdu tur nesameklēt. Bet īves aug tajās vietas, kur senatnē dzīvoja lībieši.

Pasmējos. Liku grāmatas miera. Sāku paegļus meklēt pats.

VIENA DIENA KOPĀ AK JĀNI

Ati. ko tu darīsi svētdien? — prasa man

Jānis.

Iešu meklet Vecā Auziņu dzirnavu dambja paegli.

Ņem mani līdzi. Gribu izstaigāties.

Nāc, — es saku. — Bet vai tu varēsi tik agri uzcelties? Apdoma labi. Autoosta jābūt sešos.

Kad grib. tad var. Pussešos Jānis klauvē man pie loga.

Par braukšanu autobusa nav daudz, ko stāstīt. Jānis snauž. Es pētu karti. Kaļu plānus, ka vislabāk nokļūt pie paegļa. Pa ceļu iet nav vērts. Liels līkums. Iesim taisni. Priekš ka tad mums

kompass?

Virzienu uzņemu ar tadu aprēķinu, lai mēs pie upes nonāktu pa labi no dzirnavām.-Pa azimutu ejot. mērķi reti kad izdodas sasniegt bez novirzīšanās. Sevišķi tad. ja ejams lielāks gabals. Aizej līdz upei — brīnies — dzirnavu nav. Vajadzētu būt. bet nav. Un nevar saprast, uz kuru pusi meklēt. Tāpēc labāk tīši paņemt virzienu uz vienu vai otru pusi no dzirnavām. Mēs paņēmām pa labi. Nonākuši pie upes, zināsim — dzirnavas jāmeklē pa kreisi. Un, lai būtu pilnīgi droši, visus šķēršļus — ezeriņus, paugurus, mazus pu-riņus, eglīšu biezokņus — centīsimies apiet pa labi, neaizmirstot šad tad paskatīties kompasa. Ja nekontrolē virzienu ar kompasu, var gadīties, ka piesitas vadātājs. Pa labi. pa labi, pa labi kamēr atpakaļ tai pašā vietā.

Man acis vēl nav apradušas ar rīta krēslu, kad .Jānis pēkšņi apstājas. Sastingst un rāda man ar roku, lai daru tapat. Viņš ir kaut ko ieraudzījis. Redzu, redzu! Lapsa. Mudīgi tek pa arumiem. Meklē peles.

Pukojos uz sevi. Ka varēja notikt, ka Jānis lapsu ieraudzīja pirmais? Redze man laba. Un neesmu arī, ta teikt, pirmo reizi ar pīpi uz jumta.

Izskaidrojums Jāņa acīgumam vienkāršs viņš ir putnu pētnieks. Pieradis vērīgi skatīties. Un putni taču daudz, daudz mazāki par lapsu.

Jāni. paklau. Jāni. lūdzu, parādi kādu nepazīstamu putnu!

Kādus tad tu pazīsti?

Vārna, silis, žagata, kaija, stārķis, zīlīte, lakstīgala, bezdelīga, ķīvīte, cielaviņa, grieze, cīrulis, dzeguze, irbe. — es atri noberu.

(Jrieze. tu teici — grieze. Pastāsti, kāda viņa izskatās! — tincina Jānis.

Palieku atbildi parada. Nemāku pastāstīt. Labi. ka neprasīja, kada izskatās dzeguze vai lakstīgala. Tie ir putni, kurus vairums ļaužu pazīst pec balss un ne pēc izskata.

Vai zeltgalvīšus zini? — jauta .Jānis.

Es purinu galvu. Jānis solās paradīt.

Zeltgalvīši ir zaru galu putns, ligzdas taisa nokarenos egļu zaros; Latvijā redzami cauru gadu; mūsu vismazākais putniņš; pāri galvai stiepjas dzeltena svītra; balss smalka, — Jānis stāsta kā no grāmatas.

Manas acis šaudās uz visām pusēm. Pārmeklē egļu zaru galus, pēta priežu galotnes, pārslīd pazarēm. Nav.

Jānis saka:—Vajag klausīties.

Es zeltgalvīšu balsi nepazīstu. Klausīties nav nozīmes. Labāk skatīšos, ko dara Jānis. Vei pieiet pie nokaltuša priedes stumbeņa, pēta tajā izkaltas dziļās renes.

— Laikam dzenis, — es ieminos.

— Tā ir melnā dzilna. Dižraibais dzenis tādas dobes nekaļ. — Jānis mani atspēko. — Vai melno dzilnu esi redzējis?

— Nē.

Smuks putns. Diezgan liels. Viss melns. Galvas virsa sarkana. Un jauka balss. Garš, skaists sauciens, — Jānis dažos vārdos uzbur melnās dzilnas portretu.

Mēs ieejam grava. Te aug milzu egles. Es aizmirstu Jāni un putnus. Apmetu dažām resnākām eglēm apkart mērlenti. Dižegles tomēr neatrodu.

Skaties, — Jānis rāda aiz atlupušas mizas. — re. kur mizložņas ligzda. M izložņā ir stumbra putns. Viegli var pazīt pēc pārvietošanās.

Viņš sāk no zemes. Dodas pa stumbru uz augšu. Meklē ēdamo. Ar galvu uz leju viņš neiet. Uzgājis augšā, lido zemē pie cita koka. Un atkal pa stumbru uz augšu. Un atkal pikē lejā.

Stāstīdams Jānis ir atsēdies uz resna, vējā izgāzta egles stumbra. Atsēžos ari es.

Dzirdi? — Jānis pēkšņi iesaucas. — Zeltgalvīši.

Ne dzirdu, ne redzu. Sēžu klusi. Pūlos saklausīt. Jā! Tāda kā smalka čiepstēšana, kā pīkstēšana. Nemāku izstāstīt. Jādzird pašam.

Jānis rāda ar roku. Skatos rokas virzienā. Ieraugu mazu putniņu. Tad vēl vienu. Nu jau vesels bars. Lido no zara uz zaru, no koka uz koku. Tālus pārlidojumus netaisa. Tik tuvu gan neviens nepielaižas, lai saskatītu dzelteno svītru uz galvas.

Ceļu aizšķērso dziļš, plats grāvis. Pārlēkt nevar. Es paeju uz vienu pusi, Jānis uz otru pusi. Meklējam šaurāku vietu vai pār grāvi pārkritušu koku. Nekā piemērota neatrodam. Nospriežam lēkt ar kārti. Kurš lēks pirmais?

— Lec tu! — mudina Jānis.

Pārsviežu mugursomu. Ieskrienos, atsperos — skaļš krakšķis — blāc! — es plunčojos ūdenī. Tā iet, kad paķer pirmo kārti, kas pagadās.

Jāni mana neveiksme nenobaida. Tikai kārti viņš izvēlas rūpīgāk.

Kamēr es izķepurojos no grāvja un rauju nost slapjās drēbes, Jānis veiksmīgi ticis grāvim pāri un iekūris ugunskuru. Deg rūkdams.

Veicīgi, veicīgi jāžāvējas. Nav jau vasara, ir decembris. Drēgns. Bez sala, lx*z sniega.

Pa abiem izgriežam slapjas drēbes, pa abiem žāvējam. Jānis novelk savu kamzoli un dod man.

Visgrūtāk izžāvējamas ir bikšu staras un kreklu piedurknes. Drēbe salīp. Kļūst it kā divtik bieza. Es lajas iebāžu zariņus ( perpendikulāri vienu pret otru) . Kad bikses un kreklu tada veidā patur virs uguns, siltais gaiss skrien pa starām un piedurknēm ka pa skursteni. Žūst gan no iekšpuses, gan no ārpuses. Un izžūst ļoti atri.

Pēc negaidītās peldes mēs soļojam naigak. Pieliekam soli. lai sasildītos.

Mežs beidzas. Izejam plašā, līdzena klajumā. Gluži pliks klajums nav. Sur tur pa krūmam, pa kokam vai koku pudurim. Pamalē, gandrīz pie apvaršņa, redzama krūmu josla. Tur jābūt upei.

Mēs noskatām kādu koku un ejam uz to. Pirms sākam iet, mēģinām noteikt, kas tas par koku. Uz priedēm, bērziem un eglēm neejam. Tos noteikt nav nekāda māksla.

— Ozols, — saka Jānis.

Aizejam. Jā, ozols ir.

— Osis, — saku es.

Aizejam. Osis ir.

Jānis nosaka kļavu, es — vīksnu. Jānis — melnalksni, es — vītolu. Neviens no mums nekļūdās.

Man ta spēlīte sāk apnikt. Pūlos saskatīt ko neparastāku un Jāni iegāzt. Neizdodas.

Ābele, — saka Jānis bez šaubīšanās.

Es jūtu pret Jāni cieņu. Kokus viņš pazīst tikpat labi kā putnus.

Pie ābeles apstājamies. Es pārbaudu virzienu. Spudūc! Gandrīz krūtīs ielec zaķis. Ptū velns, kā nobaidīja! Vecs mednieks man reiz stāstīja — zaķis augšā lecot tikai tad, ja tā tuvumā apstājoties. Tad viņš domājot, ka ir pamanīts. Ja nebūtu apstājušies — zaķis nekust. Mēs aizietu garām, pat nenojautuši, kads zvērs zalē zem ābeles guļ. Spēlēdami spēlīti «Pasaki, kas tas par koku», lielo lauku esam pārgājuši ka rotaļādamies. Krūmos ieaugusi, rāmi plūst upe. Taisna kā grāvis. Dziļa. Prāviem alkšņiem un kārkliem apaugušie uzbērumi krastos liecina, ka upe kādreiz senāk bagarēta.

Dzirnavas atrodam viegli. Tās vairs nedarbojas. Dambja vietu sazīmējam. Paegli gan nekur neredz.

Ieraugu upmalā večuku cērtam alkšņus. Eju prasīt, kur tas paeglis.

Dēliņ, tev vēl bišķi japaietas. Sitās ir jaunās dzirnavas. Vecās bija tālāk. Ej tik pa šiten to taciņu gar upi uz augšu. Minūtes desmit. Paeglim garam tacu nepaiesi. Smuks kā pīķa dūzis.

Vietumis taciņa ved gar pašu ūdensmalu, vietumis attālinās. Mes uzticamies taciņai. Krūmos bez ceļa tīšu prātu nelienam. Divās vietas izbai dam mežapīles. Tas pēkšķinādamas aizlido.

Un tad es ieraugu paegli. Stumbrs īss. Vainags atgādina trīsstūri, kuram noapaļoti stūri. Veču-kani taisnība — izskatās pēc pīķa dūža. Bet paeglis ir otrā krastā. Ko nu?

— Meklē labi garu kārti, — zobojas Jānis.

Es kasu pakausi. Nosaukums «Vecā Auziņu

dzirnavu dambja paeglis» ir mani maldinājis. Biju iedomājies — ja dambis, tad varēs pāriet. Un nevienam neprasīju, kurā krastā paeglis aug.

Nekāda dambja nav. Ir dambja paliekas, pār kurām putodams gāžas ūdens.

— Ko nelec? Pašlaik lēkšanai izdevīgs vējš. Pūš no muguras, — Jānis nerimstas.

Lejpus dambja upe sekla. Es apņēmīgi paskatos uz Jāni un izģērbjos. Sabāžu apģērbu mugursomā un, to virs galvas turēdams, iebrienu upē. Ja ūdens nesniedzas augstāk par krūūm, es aukstuma nebaidos.

Tā, tā, tā. Tikai nepakrist! Brienu lēni, uzmanīgi ar kājām taustīdams akmeņus. Uh! Pāri gan! Izkāpju otrā krastā sarkans kā vēzis. Uzrauju bikses. Uzrauju kamzoli. Paskraidu, palēkāju — nomēru paegli. Nekāda tīksmināšanās par skaisto koku neiznāk. Salti. Paskraidu, palēkāju — nofotografēju paegli no visām pusēm. Brienu atpakaļ, lai neizšķirtos ar Jāni. Kur tad viņš palicis? Būs aizgājis ūdensstrazdus lūkoties.

Dzirdu Jāni aiz upes līkuma skaļi smejamies. Smieklus pārvarēdams, viņš kliedz:— Nāc šurp!

Kad es līdz likumam aizskrienu, ieraugu — pāri upei ir tilts.

.

KĀ ES MEKLĒJU LĪMENU PAEGLI

Es un mans mērnieks, gudrā vārda — inženieris topogrāfs, esam Jēkabpilī komandējumā. Šefs (tā es godāju mērnieku) slāv pie instrumenta, es staigāju ar latu.

Laiks ir labs. Par laiku žēloties nevar. Darbs mums steidzams. Tāpēc labā laikā strādājam arī sestdienās, svētdienās. Bet es gaidu sliktu laiku. Tad man būs brīvdiena. Varēšu braukt meklēt Līmeņu paegli — trešo resnāko Latvijā.

Otrās nedēļas beigās rietumu vējš sapūš lietu. Strādāt uz lauka neejam. Šefs sēž viesnīcā pie galda. Zīmē plānus. Es steidzos uz autoostu.

Braucot turu acis vaļā. Ja pamanu lielāku koku, pierakstu tuvākās pieturas nosaukumu, skaitļus uz kilometru staba, māju vārdus uz ceļarādī-tāja vai citu kādu zīmīgu orientieri. Neciešu pieturas uz pieprasījumu. Tās nepalīdz koku atrast. Pierakstīt nav jēgas. Kā saprast, kur koku meklēt, ja gandrīz uz katra trešā ceļastaba rakstīts — uz pieprasījumu!

Izkāpju Ļaudonā pie pienotavas. Tur stāv piena mašīna. Ap cisternu grozās šoferis. Viņš, pienu savākdams, braukā pa visām mājam. Droši vien zinās Līmeņus.

Stāstu par paegli. Nezina vis. Parāda mežsarga māju. Lai prasot mežsargam.

Mežsargmājas durvis atver sieviete. Sasveicinos. Atvainojos par traucējumu. Saku, ka esmu no Rīgas, meklēju dižkokus, gribu satikt mežsargu.

Varēšot. Mežsargs esot mājās. Viņa pasaukšot. Un ieved mani istabā. Lai uzgaidot.

Kad jāgaida, tad jāgaida. Es, laiku īsinādams, aplūkoju telpu. Galds. Četri krēsli. Uz galda žurnāli «Lauku Dzīve», «Dārzs un Drava», laikraksti, grāmatas par mežkopību. Pie sienām aļņu ragi un pašā redzamākajā vietā — godaraksts.

Pēc minūtēm piecpadsmit durvīs parādās apaļš vīrs pusmūža gados. Formas svārkos, formas cepurē, stulma zābakos. Cienīgi sniedz man roku. Prasa: — Ar ko man tas gods? Kā varu pakalpot ?

Sejas izteiksme saspringta. Laikam viņš domā, ka es no kādas iestādes. Nevajadzēja sievietei teikt, ka esmu no Rīgas.

Stāstu — es meklēju dižkokus; brīvā laikā; tā teikt — dižkoku meklēšana man vaļasprieks. Nc iestādēm neesmu. Pārstāvu pats sevi.

Mežsargs iesmejas. Saspringtība izzūd. Viņš domājis — es no ministrijas. Iesmejos arī es. Vīrs kļūst laipns, omulīgs, gatavs palīdzēt. Līmeņus tomēr nezina. Un domā, ka Ļaudonas ciemā tādas mājas nemaz nav. Pasauc sievu. Tā ir tā pati sieviete, kas mani ielaida. Sieva arī nezina. Un nezina neviens no mājas ļaudīm.

Kāds varbūt zina, kas Ļaudonas ciemā vāc ziņas par dižkokiem? Mežsarga meita zina — ar dižkokiem noņemoties bioloģijas skolotāja Raudina.

Skolotāja jādabū rokā. Prasu, kur viņa dzīvo. Saka — tālu. Kilometri seši uz Madonas pusi. Es domāju, ka tas nav tālu. Mežsargs iznāk ārā. Parāda taciņu. Un drīz vien man zem kājām balts lielceļš — līkumu līkumos, aizvijas — te augšā, te lejā.

Skolotāja Raudiņa uz lauka ārda mēslus. Stāstu atkal — es no Rīgas un interesējos par dižkokiem. Viņa kļūst bažīga. Vai tad kaut kas neesot kartībā? Pamanīta kāda kļūda? Revolucionāru priede, kas tepat aiz mājas kalnā augot, varbūt gluži tik resna neesot, kā uzdots. Priedei mērīšanas vietā liels puns. Viņa mērījusi pāri tam. Varbūt tā nevajadzējis darīt.

Saprotu — arī skolotāju esmu nobaidījis, pieminēdams Rīgu. Skaidroju, ka netaisos viņu kontrolēt. Ne man tāda vara, ne tiesības. Gribu tikai zināt, kur meklēt Līmeņu mājas.

Līmeņi? Tādus viņa nezinot. Kas tur tāds sevišķs esot? Ak paeglis? Viņai zināms viens dižpa-eglis. Tas augot pie Ļimaniem. Puse paeglim nolūzusi. Bet apkārtmērs pusotra metra esot. Par to viņa galvojot. Man jābraucot atpakaļ uz Ļaudonu. Tālāk ar to pašu autobusu līdz Beļavai. Autobuss drīz iešot. Nē, nē. Tā viņa mani nelaidīšot. Jāpaēdot. Un cienā ar kartupeļiem, kotletēm, rūgušpienu.

Eh! Steigā aizmirsu uzprasīt, kā cēlies nosaukums — Revolucionāru priede. Uzvilkts karogs? Notikušas slepenas sanāksmes? Apglabati 1905. gada brīvības cīnītāji? Varu tikai minēt.

Kaut arī aizsargajamo dabas objektu sarakstā melns uz balta rakstīts: Līmeņi, es ticu skolotājai — jāineklē Ļimani. Nav pirmā reize, kad saraksts mani piemāna. Meklēju Gailumus — atradu Gailonas, meklēju Jēčus — patiesībā izrādījās Ēči.

Kad biju mazs puika, man negāja rakstīšana. Aizmirsās uzlikt garumzīmes. Arī komatus liku ne tur, kur vajag. Tēvs apskaitās. Uzrakstīja teikumu: «Nošaut ne apžēlot.» Ielika komatu pirms «ne» un lika man lasīt. Nosvītroja. Ielika komatu pēc «ne» un atkal lika lasīt. Tad teica: «Tu saproti, kāda starpība? Komatam ir dzīvības vērtība. Un garumzīmes, tu domā, smukuma pēc? Skaties!» Viņš uzrakstīja vārdu «dūmi». Tad pārsvītroja garumzīmi.

Es pie sevis murminu: — Dūmi, dumi . . . — Šoferis uzsauc: — Kas prasīja Beļavu? Jākapj ārā.

Dodos dekā. Nav saprašanas, kā tikšu atpakaļ. Autobuss, ar kuru atbraucu, šodien ir pēdējais. Un drīz sāks krēslot.

Apkārtne mežaina. Egļu ielokā stāv māja. Iegriežos. Prasu ceļu uz Ļimaniem.

Ko es meklējot? Neviens tur nedzīvojot. No mājas pamati vien palikuši. Paegli? Jā, paeglis lejiņa augot. Taisni, taisni pa lielceļu. Divi kilometri. Tad meža ceļš pa labi. Ceļi dalīsies. Atkal pa labi. Pa kreisi, pa labi ... pa kreisi, pa labi . . . Es vairs neklausos. Pārāk daudz to «pa kreisi, pa labi», lai atcerētos. Pūlos tik iegaumēt, kur jānogriežas no lielceļa. Jāiet visu laiku pa mežu. Nebūs, kam paprasīt.

Nosoļojis pāris kilometru, palēninu gaitu. Drīz jābūt ceļam pa labi. Pretī brauc motocikls. Paceļu roku. Braucējs aptur. Stāstu visu to pašu, ko mežsargam un skolotajai. Paegli man vajag kā ēst. Tik talu braukts! Visu dienu meklēts!

Braucējs saprotoši māj ar galvu un prasa: Akmeni tev nevajag? Ozolu negribi?

Nepaspēju atbildēt, ka gribu, ka vajag, — viņš jau izlēmis: — Nu, ko lai ar tevi dara! Sēdies! Aizvedīšu.

Akmens — tā nekas, trīs četru siena stirpiņu lielumā. Apsūnojis koši zaļš. Nobiris dzeltenam lapām. Ieaudzis alkšņos un bērzos piekalnītē. Vārdā Teterakmens. Varētu domāt — izlīdis no kalna paraudzīties, kas labs pasaulē notiek. Klikš-klakš! Steidzīgi nofotografēju. Ar un bez motobraucēja. Drāžam uz ozolu. Klikš-klakš! Nofotografēju. Ar un bez motobraucēja. Drāžam uz paegli.

Jā, paeglis lejiņā ir. Puse nolūzusi, kā stāstīts. Apkārtmērs metru piecdesmit — mats matā. Tikai diža tur nekā vairs nav. Izskatās pēc kropļa. Liekas galīgi aplam, ka tāds skaitās aizsargājams. Ne tur ko sargāt, ne skatīties.

Nu, ko? Sitam pa federi? — prasa motorizētais. — Aizraušu līdz autobusam.

Kalna galā viņš mazliet piebremzē. Parada māju. Nosaka: —Te es dzīvoju. Nāc katrā laika! — Pēc neilgas drebināšanās, slēpjoties no vēja aiz braucēja muguras, esmu Ļaudonā. Šķiroties vedējs uz lapiņas uzkricelē adresi un vārdu Jāzeps Skudra, nokliedz: — Atsūti bildes! — izgaist tumsā.

Paegļa fotogrāfija neizdevās. Jābrauc vēlreiz. Gribējās parādīt citiem, kādam nevajadzētu būt aizsargājamam dabas piemineklim.

IJn tā pēc diviem gadiem es atkal Ļaudonas pusē soļoju pa lielceļu.

Uzreiz paegli neatrodu. Mazlietiņ pamaldos. Nevaru un nevaru atcerēties, kur mani Jāzeps vadāja. Toreiz viss notika tik zibenīgi.

Atradis ilgi neuzkavējos. Fotografēšu rit. Tagad iešu pie Jāzepa. Pārgulēšu. Parādīšu viņam savu dižpaegļu kolekciju. Esmu paķēris līdzi.

Paga, paga! Kā nu bija? Uz kuru pusi tad Jāzepa majas? Atminos — no kalna varēja redzēt. Kāpju kalnā. Kad pienāku mājai tuvāk,saprotu — tur neviena nebūs. Durvis vaļā, logi izņemti. Māja ir pamesta.

Eju iekšā. Gluži pamesta tomēr nav. Kaktā sabīdītas šādas tādas mantas. Arī gulta. Pašlaik man nekā vairāk nevajag. Izkrāmēju mugursomu. Uzēdu maizi ar sieru. Izstiepjos gultā. Pa

tumšajiem logu caurumiem veros zvaigznēs. Aizmiegu.

Mani atmodina motocikla pukšķi. Troksnis pieņemas. Pirmā doma — brauc Jāzeps. Nu gan viņš būs pārsteigts. Ka nesabīstas!

Uzspīdinu kabatas bateriju. Paskatos pulkstenī — pusē četri. Braucējs jau pie mājas. Kad viņš nāk iekšā, es gaismas staru pagriežu pret sevi un saku: — Nebaidies. Te viens guļ.

— Es nebaidos. Bet kā tu te gadījies?

Tā nav Jāzepa balss. Jāzepam balss smalka. Sitam dobjš bass. Samiegojies juceklīgi skaidroju — kas, kā, kāpēc. Tiklīdz pieminu Jāzepa vārdu, vīrs iesmejas: — Tas tak mans kaimiņš! Ha! Ha! Ha! Tu esi sajaucis mājas. Nūja — mājas mums līdzīgas, abiem baltas. Es tikko no Jāzepa. Svinējām dzimšanas dienu. Kas ir — laižam pie viņa!

— Negribu. Cilvēks guļ. Nav labi traucēt.

— Tad es tev viņu atvedīšu. Viņš vēl negulēs, — bass uzlec motociklā.

Atgriežas tomēr viens. Jāzeps neticot. Bet nu gan man jābraucot. Viņi saderējuši.

Jāzeps mūs sagaida, iznācis uz sliekšņa. Priecīgi berzē rokas. Jau pa gabalu sauc: -—Tas tik ir notikums! — Aicina dziļāk, sapazīstina ar māti, kura piekopj svinību galdu.

Ieminos, ka man somā ir diapozitīvi un rādāmais aparātiņš.

— Jauki. Stellē augšā! — Jāzeps komandē. — Kas tev vajadzīgs? Palags? Būs. Kas vēl?

Ķeblītis. Še. Vai viss? Kontakts — sienā pie loga!

Kamēr es sarīkojos, Jāzeps pūlas uzmodināt tēvu:—Fāter, celies! Rādīs ķinīti.

Tēvs norūc: — Nemuldies! — Grozās un kunkst — viņam nekādu ķinīti nevajagot. Gribo-ties gulēt.

Rādīšanai viss sagalavols. Skatītāji sēž rindiņā uz dīvāna un gaida. Sēž traktorists Jāzeps. Sēž, rokas klēpī pūtinādama, viņa māte. Sēž kaimiņš — pagaidām vēl kaimiņš — mežstrādnieks Donats, kam piešķirts dzīvoklis jaunā mājā centrā. Visi viņi diapozitīvus skatīsies pirmo reizi.

Ieceļu Jāzepu par ugunsdzēsēju (viņš sēž vistuvāk slēdzim). Uz palaga parādās attēli: paegļu noras, paegļi gar ceļmalām, labības laukos, dārzos, māju pagalmos, ezeru krastos, purvmalās, grantskalniņos, kapsētās. Kurzemē, Vidzemē, Latgalē.

Saucu vietu nosaukumus. Minu, cik kurš resns, cik vecs, cik augsts.

— Vai, kur smuks! — iesaucas Jāzepa māte.

— Rādi lēnāk! — pieprasa Jāzeps.

— Netrako. Kur tev jāskrien! — rūc Donāts.

Es apjēdzu — skaitļi viņus neinteresē. Galvenais — skaistums. Pēc noskatīšanās Jāzepa māte brīdi dzīvo redzētā iespaidā, tad saka: — Tikpat jauki kā daiļslidošana.

Iesim gulēt. — Jāzeps vairs nav ugunsdzēsējs, bet saimnieks. — Tu kā ciemiņš uz dīvāna.

— Bet tu pats?

Mēs ar Donātu otrā istabā. Gulta ir.

Vai Jāzepa māte gulēja vai ne — nezinu. Pamodies dzirdu rosās virtuvē. Pamanījusi, ka esmu augša, aicina mani brokastīs.

Prasu — kur Jāzeps? Vel guļot. Lai neceļot. Rīt grūta darbadiena. Lai izguļoties kārtīgi. Citādi vēl pie stūres aizmigšot.

Pēc brokastīm man izrada ģimenes albumus. Tur iekšā ari manas bildes. Stav Jāzeps pie akmens, krūtis izgāzis, stāv — pie ozola piespiedies.

Būtu ta kā laiks iet. Priekšā tais atceļš. Jā-pagust paegli nofotografēt, uz Teterakmens pasēdēt. Māte mani vēlreiz lūdz nemodināt Jāzepu. Lai ejot neatvadījies. Miegs svarīgāks. Jāzeps ļaunā neņemšot. Es varot atbraukt ogu laikā. Ogu te mežos — biezs.

Klusītēm paveru durvis uz otru istabu. Kaut vai ar skatu gribu atvadīties no Jāzepa. Jāzeps ir mani piešmaucis. Nekādas gultas viņam otrā istabā nav. Abi ar Donātu guļ uz grīdas noklātiem puskažociņiem, pārsegušies svītrainām segām. Donāts guļ uz muguras un krāc. Jāzeps guļ uz sāniem, vienu roku palicis zem galvas.

Ceļā uz Teterakmeni liekas — mugursoma kļuvusi smagāka nekā vakar. Attaisu — pilna ar āboliem.

CEĻŠ UZ FEĻTOPU PAEGLI

Priekšniek, sūti mani uz Daugavpili. Esi cilvēks, aizsūti! —es dīcu.

Kas tev tur deg? Brūte, vai? Nav man darba Daugavpilī. Paskaties plānos pats. Nav.

Degt nedeg nekas. Bet pašā tālākajā Augšzemes stūri kolhozā «Iskra» aug dižs paeglis, pie kura neesmu bijis. Tas ir tik ļoti tālu no Rīgas. Grūti aizkļūt. Bulu mums, mērniekiem, kas mērāms Daugavpilī, brīvākā brīdi iesēstos autobusā un — viens rūciens — pie paegļa. Tāpēc jau laužos uz Daugavpili.

Komandējumu izraksta uz Jēkabpili. Apnikusi man ta Jēkabpils. Kā tik kāds darbiņš — mani uz Jēkabpili. Pagajušaja gada pa turieni vien dzīvoju. Tagad atkal jābrauc.

Priekšnieks vēl nosmejas: Pils paliek pils. Vai tev nav vienalga, uz kādu pili braukt! — Un, redzēdams manu skābo ģīmi, piebilst: — Jēkabpils taču paeglim uz pusi tuvāk nekā Rīga. Padari darbu, saruna ar Juri — skrien, meklē savu paegli!

Juris, mans ilggadējs darbabiedrs (kopā ar viņu apbraukāta vai puse Latvijas), apsola pe-

dējāsvētdienāpirmsatgriešanās Rīga palaist mani uz Daugavpili. Strādāju un nepacietīgi gaidu. Skaitu dienas, Gluži ka puikas gados gaidīju vārdadienu vai dzimšanasdienu. Vēl nedēļa. Vēl trīs dienas. Divas . . . Viena . . . Braucu!

Riteņi ritmiski klaudz. Garām skrien lauki, mājas, birzis. Blakus eglīšu dzīvžogam — gandrīz pašādzelzceļamalā — ganās četras stirnas. Viena paceļ galvu. Pārējās pat nepaskatās. Zina — vilciens nav ne suns, ne cilvēks, skrien tikai pa sliedēm — nav ko bīties; telefona staba gala stārķa ligzda. Stārķi ieraugu staigājam pa tikko nopļautu labības lauku; pie pārbrauktuves stāv no sarga būdas iznākusi sieviete. Izstieptā roka dzeltens karodziņš, pie otras rokas pieķēries puikiņš. Viņš māj skrejošajam vilcienam «atā». Es atmāju. Vīriņš ierauga un māj vēl sparīgāk. Ata, atā! Atā!

Līvānos sakāpj pulka ļaužu. Man pretī atsēžas meitene. Izņem no somiņas dziesmu kladi un sāk šķirstīt. Šķirsta un smaida. Es nododos pārdomām.

Daugavpilī būšu 6.45. Uz «Iskru» autobuss iet 7.50. Nopirkšu biļeti, ieiešu kafejnīcā pabrokastot. Pēc tam — tad jau redzēs.

Oi, kas par drūzmu pie kasēm! Nekada kafijas dzeršana neiznāks. Labi ja paspēšu stundas laikā izstāvēt garo rindu. Varētu jau nestāvēt, cerēt, ka biļetes pārdos autobusā, bet virs katras kases lodziņa biedinošs uzraksts: «Bez biļetes autobusā neielaidīs».

Ieņemu rindu. Pirms manis stāv salicis tantuks. Aiz manis nostājas dūšīgs tēvainis, apkrāvies saiņiem un somām. Piesaku viņam, ka nākšu atpakaļ, aizeju apskatīties, no kuras pieturas autobuss aties. Un atnācis stāvu atkal, iespiests starp tēvaiņa somām un tantuka tīkliņu, pilnu ar rupjmaizes kukulīšiem.

Laiks skrien. Rinda virzās gausi. Brīdi pa brītiņam raugos pulkstenī, zīlēdams — paspēšu vai nepaspēšu? Kad līdz autobusa atiešanai palikušas trīs minūtes, biļete man kabatā. Priecīgu prātu jožu uz pieturu.

Kas tad tas? Neticu savām acīm. Autobuss jau piebraucis. Un pilns. Tik pilns, ka durvis neiet ciet. Motors strādā. Šoferis, izkāpis no kabīnes, pūlas aizspiest durvis, bez kādām ceremonijām stumdīdams un grūstīdams uz kāpnītēm stāvošos. Pats es varbūt iespiestos. Bet mugursoma? Ta noteikti paliks ārpusē.

Rādu šoferim biļeti. Saku — man divdesmit septītais numurs. Sēdvieta. Viņš nemaz neklau-sas. Noņemas ar durvju aizspiešanu. Es lūdzu, lai sauc dispečeru. Biļete taču man ir. Uz «Iskru» jāliek. Naku tikko no kases. Nevar būt, ka visiem tiem, kas ietikuši autobusā, ir kasē pirktas biļetes. Velns parāvis, kas ta par kārtību!

Kamēr runāju, šoferim izdodas aizspiest priekšējas durvis. Viņš paņem manu biļeti. Paskatās. Uzbrēc:

Nevajadzēja gulēt! — ielec mašīnā un sak braukt.

Nav ko gaidīt! Ar runāšanu var paliki kājniekos. Jārīkojas.

Pakaļējās durvis vaļa. Es uzlecu uz kāpnītēm. Abām rokam iekrampējos durvīs. Atbalstu jūtu tikai kreisajai kājai. Labā brīvi šūpojas. Augums un plecos lēkājošā mugursoma atrodas autobusa ārpusē.

Šoferis strauji nobremzē, Cilvēki krīt un klūp. Autobuss krakšķ un brakšķ. Raud bērns.

Šoferis izlec no kabīnes. Norauj mani no kāpnītēm. Durvis aizkrīt. Bremzējot cilvēki sablīvējušies. Ka apdullis noskatos aizejošā autobusā.

Tici nu uzrakstam «Bez biļetes autobusā neielaidis»! Taisni otrādi — nelaida ar biļeti. Ne, ta es to neatstāšu. Es sūdzēšos!

Eju pie dispečera. Pirmo reizi mūžā prasu sūdzību grāmatu. Man jautā: kāpēc? Rokas pa gaisu mētādams, juceklīgi skaidroju. Dispečere, sieviete pusmūža gados, uzmanīgi klausās. Un, kad es apklustu, sniedz sūdzību grāmatu bez vārda runas. Vēl piekodina, lai sīki jo sīki visu uzrakstot. Apsola, ka tā pati brigāde ar nākošo reisu mani aizvedīšot. Nopirktā biļete derēšot.

Galva nestrādā. Nevaru nekā sakarīga ierakstīt. Šis laikam ir tas gadījums, par kuru saka trūkst vārdu.

Uz «Iskru» nākošais autobuss ies vienpadsmitos. Laika līdz tam atliku likām. Varētu ieēst, bet negribas. Es bezmērķīgi klimstu pa pilsētu.

Pieturā ierodos laikus, minūtes piecpadsmit pirms autobusa atiešanas. Pieripo autobuss. Jā, šoferis tas pats. Naidīgi lūr caur pieri. Kasiere, trausls meitēns, sauc visus iekšā kārtīgi pēc saraksta. Tikai mani nesauc. Es iekāpju pēdējais, neaicināts. Biļeti man neprasa. Tātad zina — es las sūdzības rakstītājs.

Braukdams šoferis nemitīgi lādas. Runa skaļi, ta, lai es dzirdētu: Brauc te visādi kolhoznieki! Blandās apkārt! Laikam nav ko darīt. Par daudz gudri kļuvuši — rakstīt māk! Eh, butu man vara — es viņiem parādītu!

Neiztur arī kasiere. Vaimanā — kas nu būs, kas nu būs? Prēmija nost. Trīspadsmitā alga nost. Kāpēc, kāpēc man vajadzējis rakstīt to sūdzību?

Pasažieri spicē ausis. Aizdomīgi mani nopēta. Tādā neomulīgā atmosfērā grūti braukt, kur nu vēl kādam prasīt Feļlopu parku (tajā aug meklējamais paeglis)!

Vietā, kur ceļi dalās, es, nevienam nekā nevaicājis, izkāpju. Izkāpju — ka saka — uz labu laimi. Pirmajam pretimnācējam prasu — kur te tas Feļtopu parks? Man rada uz to pašu pusi. kurp eju. Būšot kilometri desmit, piecpadsmit. Autobusa tik drīz nebūšot. Lai mēģinot nobalsot kādu gadījuma mašīnu.

Nē, mašīnas es nebalsošu. Paiešos kājām. Nomierināšos. Sakārtošu domas. Atgūšos no autoostas jezgas.

Pēkšņi man blakus nobremzē pasta mašīna.

Sēdies! Aizvedīšu. Nebūs jārij putekļi, — aicina šoferis un jauki smaida.

Smaids kā ar burvja mājienu izgaisina visu manu sarūgtinājumu.— Lai noliek!—es saku un kāpju kabīnē.

Paklau — vai tu nezini, kur ir Feļtopu parks? — pēc ilgāka klusuma brīža ieprasos.

Nezinu. Es braucu tikai pirmo mēnesi. Biju armija. Nesen ka demobilizējos. Paprasīsim pastā.

Lielbornes sakaru nodaļā ieejam abi.

Labdien, meitenes!—sveicina šoferis.

Palīdziet! Te cilvēks meklē Feļtopu parku.

Visi skatieni pievēršas man. Esmu nokļuvis uzmanības centra. Speru vaļā, ka meklēju lielu paegli, man stāstīts — augot Feļtopu parkā.

Pasta priekšniece pieceļas. Ar rokas mājienu aicina mani līdzi. Atver durvis un rāda ceriņu krūmu. Tajā krūmā viens paeglis esot. Cita viņa nezinot.

Neticīgi skatos, vai tik nav dzīvībaskoks. Nē, paeglis. Nudien paeglis! Pa gabalu pēc skujam pazīstu. Bet kur te tas parks? Tādi apstādījumi vien ir kā pie katras vecākas lauku mājas. Varbūt nejauši esmu uzskrējis virsū kādam citam paeglim?

Šaubu mākts, prasu paegļa rādītājai, vai tiešām te ir Feļtopu parks.

Ja, — viņa saka un ieiet atpakaļ pastā.

Brīnīdamies par savādo parku, lienu ceriņkrū-mā apskatīt paegli tuvāk. Iztramdu vistas. Tās kladzinādamas aizskrien.

Fotoaparats šoreiz paliek neizņemts. Paeglis, pilnīgi ieaudzis ceriņkrūmā, fotografēties neļaujas. Ar to cekulu, kas virs ceriņkrūmā, man ir par maz. Jaatbrauc ziemā, kad nebūs lapu. Tad varbūt pa kādu spraudziņu izdosies stumbru saskatīt. nofotografēt paegli visa augumā.

Ceļu somu plecos un eju uz autobusu.

Autobuss jagaida ilgi. Izņemu no somas grāmatu. Atsēžos nojumItē uz soliņa un lasu.

Atnāk vēl viens braucējs, jauns puisis, un, ka jau laukos pieņemts.saka man: — Labdien! — Es pārtraucu lasīšanu. Gaidīdami autobusu, mēs abi lēnā gaita staigājam pa lielceļu šurpu turpu un sarunājamies.

Kad neveicas, tad neveicas. Aizrāvies sarunās, es aizmirstu nojumītē mugursomu. Attopos pēc pusstundas, sēdēdams autobusā.

Neko darīt — jākuļas atpakaļ. Pasaku šoferim, kas par lietu. Viņš tūlīt nobremzē. Izlaiž mani no autobusa, nemaz nebraukdams līdz pieturai. Puisis, mierinādams mani, izliecas pa autobusa logu un saka, lai neuztraucoties. Viņa puses cilvēki somu neaiztikšot.

Kad atkal ieraugu somu, atviegloti nopūšos. Uz Daugavpili neviens autobuss vairs neiet. Stāvēt uz ceļa un balsot mašīnas negribas. Nav izredžu, ka tumsā kāds mani ņems.

Nopļauta auzu lauka malā es nolūkoju lielu, garusalmu kaudzi. Uzraušos kaudzes gala. Izklāju guļammaisu.

Mēness mans liecinieks—es gulēju labi.

MANA KOKU KOLEKCIJA

Esmu savācis ziņas par 743 dižkokiem. Sarakstītas uz papīra kartītēm, glabāju las garā koka lādītē. Katram kokam sava kartīte, katrai kartītei savs numurs. Pirmā kartīte uzrakstīta 1975. gada rudenī.

Krāju es arī koku fotogrāfijas. To gan ir krietni mazāk neka kartīšu, jo ne jau visas fotogrāfijas izdodas.

Ziemas vakaros labprāt skatos dižkoku diapozitīvus. Skalos pats un rādu visiem, kas vēlas redzēt.

Re, ozols ar varen platu vainagu. Bet ne jau vainaga dēļ es to tik labi atceros. Kad, nekā ļauna nenojautis, gāju ozolu mērīt, no dobuma izdrāzās nikns suns un iekoda man kājā. Vai es varēju iedomāties, ka ozola dobumā suņubūda?

Re, cūkozols! Sev par nelaimi, aug pie fermas. Vēl nesen ap koku ganījušās cūkas. Ēdušas zīles un izrakņājušas saknes. Ozols sācis nīkuļot. Nu cilvēki atjēgušies. Uzbēruši uz saknēm zemi. Pārcēluši setu talak, lai ozols nav cūku aplokā. Bet, kas par vēlu, tas par skādi. Zari kalst. Diez vai ozols vairs atkopsies.

Nākošajā kadrā redzama priede. Galotnē stārķa ligzda. Zemnieki priedi atstājuši lauka vidū smukuma pēc. Lauks akmeņains. Vairākas zemnieku paaudzes, zemi kopdamas, vākušas akmeņus un nesušas zem priedes.

Pašlaik priede ir teļu aplokā. Ap to ganās pusotra simta teļu. Bet tie nekādu ļaunumu priedei nodarīt nespēj. Pat muguru pie stumbra paberzēt netiek. Akmeņi neļauj.

— Mūsu stārķis bērnus nenes, viņš nes teļus,— sataisījušas nopietnus ģīmjus, man stās-tīja teļu kopējas.

Tā tur ir sešgalotņu egle. Izskatās pēc liela svečtura.

Tā — deviņžuburu liepa. Zari līdz zemei. Zem liepas avots. No avota iztek strautiņš.

Tas ir ozols, zem kura apglabāti Pirmajā pasaules karā kritušie karavīri. Krievi un vācieši. Visi vienā kapā.

Zem tā ozola guļ padomju karavīri.

0! Tas ir brīnumkoks. Pīlādzis ozolā. Ozols bijis vecs, ar cauru vidu. Galotne nolūzusi. Palicis tikai stumbrs. Droši vien vējš vai putns kāds ienesis ozola dobumā pīlādža sēklu. Izaudzis liels pīlādzis. Tik resns kā mana kaja.

Man ļoti gribējās pīlādzi nofotografēt ogu laikā. Kas tā būtu par bildi! Stāv pļava pīlādzis, pilns sarkaniem čemuriem, ielikts liela ozolkoka vāzē.

Aizbraucu. Visiem citiem pīlādžiem ogas. šim — nekā. Nolasītas. Jo visvieglāk tikt klāt.

Stāv uz vāzes malas, turas pie pīlādža zariem un šķin tik ogas kurvī.

Tālāk nāk mana dižpaegļu kolekcija. Ar to es ļoti lepojos. Desmit gadu darbs.

Re — Jauntiliku paeglis. Aug pļavā, kur Gauja tek gar Igaunijas robežu. «Tēvs vēlēja, lai viņam no paegļa uztaisa kapa krustu,» stāstīja siena vācēji. «Neuztaisījām. Bija žēl cirst.»

Un tas ir Aizpurvu paeglis. Kad brauc ar vilcienu no Rīgas uz Daugavpili, to var redzēt dzelzceļa kreisajā pusē tūlīt aiz Trepes stacijas. Melioratori gribējuši izraut. Aizpurvu māju saimnieks ar cirvi rokās aizgājis, nostājies zem paegļa un teicis: «Kamēr es dzīvošu, tas nenotiks.»

Un šis ir Neteicu paeglis. Atšķirībā no iepriekšējā šo melioratori paši saudzējuši. Viņi par skaisto koku ziņojuši Staņislavam Saliņam.

«Man 1922. gadā piešķīra jaunsaimniecību. Te visapkart bija koki un krūmi. Gāzu kokus. Lauzu celmus. Paeglītis bija rokas resnumā, cilvēka augumā. Jau lad bija smuks. Nenocirtu. Un tā viņš tur aug,» stāstīja Neteicu māju saimnieks.

Tas te ir Jaunsveķu paeglis. Fotogrāfija slikta, bet labakas man nav un nebūs. Paeglis neauga gluži vertikāli. Vienu ziemu to nolauza sniegs. Bija iestādīts ābeļdārza pirms septiņdesmit pieciem gadiem. No visiem redzētajiem — visskaistākais.

Bet šis vēl jāmeklē. Fotogrāfiju man uzdāvināja darbabiedrs. Viņš pirms divdesmit gadiem nospraudis trasi elektrolīnijai. Tuvumā bijis liels paeglis. Viņš pie tā nofotografējies.

Es nostaigāju visu garo elektrolīniju no viena gala līdz otram. Paegli neatradu. Nospriedu, ka. elektrolīniju būvēdami, celtnieki nocirtuši. Tomēr paradīju fotogrāfiju Staņislavam Saliņam. Viņš — to tālāk mežzinim, kas tajā apvidu dzīvo. Mežzinis atrakstīja vēstuli. Paeglis sveiks un vesels augot, tikai pie citas elektrolīnijas. To meklēšu nākamo vasaru.

SATURS

Kājāmgājējs 3

Alga par suņa auklēšanu &

Mūsu pagalma kļava 8 Es pārstaigāju savu tuvāko apkārtni 1 1 Gandrīz vai pasaka 15 Es apciemoju Staņislavu Saliņu 17 Gājiens uz salu 20 Notikums parkā 23 Attapīgā kaķu māte 25 Kad mežsargs pie mikrofona 28 Kāpēc lapsa lēca gaisa 35 Ozolkalnu saimnieces stāsts 37 Viesnīcā, ko miljons gadu neviens neatradīs 42 Stāsta ceļabiedri 48 Es pievēršos paegļiem 55 Viena diena kopa ar Jāni 58 Ka es meklēju līmeņu paegli (>(i Ceļš uz Feļtopu paegli 75 Mana koku kolekcija 83

Лтис Вайжа

РАССКАЗЫ ИСКАТЕЛЯ ДЕРЕВЬЕВ

Jaunāka skolas vecuma herniem

Atis Baiža

dižkoku mi:ki,i:ia.ia (i.\i r.\s

redaktors Vidvuds Medenis

Mākslinieciskais redaktors Andris Lamsters IVhniska redaktore Maija Jaun/enie Korektore Irēna Kalniņa

Nodota salikšanai 24.03.88. Parakstīta iespiešanai ‘J4.0U.89. Formāts 60X84/16. Olscta papīrs .V» 1. Bodoni garnitūra. Oisetspiedums. .’>.11 iiz.sk. iespiedi.: 10.68 u/sk. krasu nov.: 2,93 izdevu. I Metiens 50 000 eks. Pasūt. .V> 881. Cena 20 kap. l/.devuieelba Liesma . 2262o6 Rīga. Padomju bulv. 14. I/ devu. Ai* 10/33000/В-1 Oao. lespiesla LKP ( К i/devnieeil>as tipogrāfija. 220081 Rigā. Balasta «lanil>i 3.

ATIS BAIŽA KĀ NAKŠŅO CEĻAVĪRS

I

STĀSTIŅŠ PAR GULĒŠANU

Vecāmāte mūžīgi žēlojās: — Nevaru sveša vieta gulēt. Nekādi neizdodas aizmigt.

Jūļonkulis par tādu runu smējās: — Es, vecs karavīrs, varu gulēt visur — ugunī, ūdenī. Kur krītu — tur guļu.

Ugunī? Ūdenī? Man likās, .Jūļonkulis stāsta blēņas.

Uzprasīju: — Kur ta tu ugunī gulēji?

Sibīrijā, ziemā. Gājām pa taigu. Sniegs līdz padusēm. Uznāca nakts. Nomīdījām sniegu. Sakūrām uguni. Pagaidījām, kamēr izdeg. Izgrābām pelnus un gulējām uz siltas zemes. Sev apkart uzkūrām tris jaunus ugunskurus. Nu vai neiznāk tikpat ka ugunī?

— Bet ūdenī?

Mēs, divi strēlnieki, gājām izlūkos. Bri-dām pa purvu. Ne gala, ne malas. Ūdens līdz ceļiem. Un nakts nāk virsū. Noskatījām divas tuvu augošas priedītes ar resniem apakšējiem zariem. Katrai pretī iedzinām staklainu mietu.

Zini, lādu kā ugunskura žākliti. No žākliša uz priedīti pa kārtij. Sitām divām kārtīm pāri pārlikām kārli pie kārts. Virsū priežu zarus. Guli ka lielskungs.

Gulēl jamak. Vislabāk jau tomēr ir mājās, savā gulta.

Savā gultā? Nu nē! Tur man nemaz nelikās interesanti. Pie vecātēva — tur gan. Viņš stāstīja par veciem laikiem. Pie tēva — tēvs vakaros dziedāja. Pie mātes — māte zināja pasakas un vienmēr priecājās, ka es jau iepriekš biju ielīdis viņas gulta. Apmīļoja mani un teica: «Ak tu, mans gultas sildītājs! Taisi nu acis ciet.»

Mamm, kāpēc cilvēkam jāguļ?

Jāalpūšas. Jāuzkrāj spēki, lai var strādāt. Guli nu, guli. Saulīte arī. visu dienu nostrādājusi, naktī atpūšas.

Izaugu liels. Strādāju dažādus darbus. Biju mežstrādnieks, ģeologs, mērnieks. Braukāju pa pasauli. Gulēju vilcienos, autoostās, lidostas, lauku mājās, viesnīcās, mežā. Bieži jo bieži no rīta vel nezināju, kur vakarā gulēšu. Jūļonkulim taisnība — gulēt arī jāmāk. Gultā gulēt māk visi. Ārā ne. Lietus un sniegs, aukstums un karstums, un vējš, un odi . . . Kas gan viss netraucē labi izgulēties!

Un taisnība ir mātei — izgulēties vajag. Reiz. mežā strādājot, aptrūka ēdamā. Trīs dienas strādājām neēduši. Grūti bija, tomēr strādāt varēja.

Bet reiz naktī sākās viesuļvētra. Mitinājāmies dēļu būdā. Būda krakšķēja un brakšķēja. Visapkārt lūza koki. Negulējām nemaz. Nakts pagāja vienās bailēs, ka tikai neaizlidojam pa gaisu ar visu būdu. Otrā dienā darbs nevedās. Acis krita ciet.

Gulēšana jaunā vieta man joprojām ir liels piedzīvojums, tapai kā toreiz, kad mani, mazu puiku, paņēma līdzi uz tālajām Stagarlejas pļāvām 1111 es kopā ar pieaugušajiem gulēju siena šķūnī. Siens līda aiz krekla. Es teicu: «Siens kož.»

MEŽA DARBOS

Nekas nav redzams. Tumšs kā elle. Mēs ar brāli ari spēlējam elli, palīduši zem segām. Spiedzam, smejamies, badām viens otru. Mēs esam velni.

Ellē kļūst smacīgi. Izbāžam galvas ārā. Ieelpojam nakts gaisu un 110 velniem pārvēršamies par puikām. Bet rokas zem segām turpina velna darbus.

Tēvs uzsauc: — Vai neliksieties mierā!

Mēs pieklustam.

Guļam skuju būdā, ko dienā uzcēlām. Tēvs ar māti gar malām, es ar brāli vidū.

Būdas priekša kuras ugunskurs. Zem kuplas jo kuplas egles, pie ragavām piesiets, mūsu zi rgs ēd sienu.

Tēvs ar māti pārspriež rītdienas darbus. Mes, puikas, runājam par vilkiem.

Dienā tēvs sniegā radīja zvēru pēdas. Redzējām stirnas, caunas, lapsas un zaķa pēdas. Vienīgi vilka pēdu nebija. Tomēr bail, ka lik vilks neatnāk. Ko tad?

Tēvs gan saka — vilki baidoties uguns un pirmais tos noteikti jutīšot zirgs, un vel piebilst:

Ir nu gan velni, ja baidās no vilka. Labāk padziedāsim.

Un tēvs dzied:

Mežā zinām mājiņu,

Neredzējām ari.

Lai ar kādi vēji pūš,

Visi pārpūš pāri.

Kļūst vēss. Lienam atkal zem segām un, klausīdamies dziesmu, aizmiegam.

Sapņos rādās vilki. Es kliedzu. Māte uzliek roku uz pieres un mierina mani.

Mežā dzīvojam visu ziemas brīvlaiku.

Tas bija pēc kara, Baldones mežos.

(»

BĒGŠANA

Es aizbēgu no skolas. Ivars mani apmeloja, un skolotājs ticēja viņam, memmes-dēliņam.

Nospriedu — skolā nav ko iet. Iešu uz Zilo-kalnu. Man Zilokalnu no Bušpakalnes parādīja tēvs. Tēvam, kad viņš bijis mazs puika, to parādījis vecaistēvs.

Nolemts — darīts. Dodos ceļā.

Lai tiktu uz Zilokalnu, jāiet garām mūsu mājām. Dzīvoju es uz laukiem, skola eju pilsētā.

Pa ceļam ieeju Kazu gravā, paklaiņoju gar Kaunas upi. īsi pirms krēslas klusītēm iemanos Siliņā. Tas ir mežiņš pie mūsu mājām. Siliņa vidū aug varena egle — Lielā egle. Uzkāpju pašā galotnē. Varbūt redzēšu brāļus un māsu.

Kad satumst, neviena nemanīts, iešmaucu šķūnī. Tikai Ripsis, mūsu suns, mani sajutis, atskrien, smilkst, lec man virsū, laiza. Bet pēc brītiņa aizdrāž atpakaļ.

Palieku tumsa viens. Traki gribas ēst. Neka ēdama nav. Skolas maizi apēdu dienā. īsti nezinu, ko iesākt.

Auksts. Ielienu salmos. Apsedzos ar mēteli. Nemanot aizmiegu. Pamostos pārsalis — trīcu, klab zobi. Jāmeklē siltāka vieta.

Šķūnī stāv tukšs bišu strops. Noceļu jumtu, sastūķēju salmus un pats — stropā iekšā. Jumtu uzvelku virsū.

Kamoliņā savilcies, no jauna aizmiegu.

Gulēšana stropā neērta — izstaipīties nevar, tirpst rokas 1111 kājas. Miegā grozos no vieniem sāniem uz otriem. Liekas, nemaz neguļu. Taču aizguļos.

Pamodies dzirdu balsis. Ūjina, sauc mani vārdā, meklē. Ziņa par manu bēgšanu sasniegusi mājiniekus.

Šķūnī raudādama ienāk māte. Ap sirdi kļūst nelāgi. Paceļu vāku un elsodams skrienu pie mātes.

PĀRGĀJIENĀ

Mums jānoiet četrdesmit kilometri. Dienā nespējam visus veikt. Turpinām ceļot tumsā. Nakšņosim pie Raiskuma tilta. Tā paredzēts.

Pirmais iet Aivars, klases vecākais 1111 arī gados vecākais.

Otrais soļo Rullis, īsta vārdā Uldis, bet klasē neviens viņu tā nesauc. Meitenes teica — Ullītis, mēs, puikas, — Bullītis. Un, kad zēns miesās pārauga mūs visus, nokristījām par Bulli. Bullim

ir karte, kompass un daudz visādu makšķeru. Viņa tēvs — Mednieku un makšķernieku biedrības biedrs.

Aiz Buļļa eju es — Atis, saukts Atamans. Ne, es neesmu vadonis. Vadonis ir Aivars. Bullim mans vārds likās par īsu. Viņš uz manām durvīm pie zvana pogas uzrakstīja — Atamans. Un ta tas vārds man pielipa. Es rakstu dzejoļus un parakstos Atamans.

Gājienu noslēdz Juris, īsā auguma dēļ dažkārt dēvēts Mazais. Jurim grūti paiet, kājā iedzēla bite. Viņš ir skolotājas dēls, un viņam klasē vienīgajam pieder futbolbumba.

Oh! Beidzot Raiskuma tilts klāt. Kabatas baterijas spīdinādami, paejam gabaliņu gar Gauju un pie maza strautiņa ietekas sviežam somas zemē.

Bullis kurina uguni un gatavo vakariņas. Aivars cērt vētrā izgāztas egles zarus. Juris tos nes man. Es ceļu būdu. Kad būda uzcelta, izlozējam guļamvietas. Aivaram ar Juri jāguļ malas, man ar Bulli vidū, iznāk tieši tādā pašā kārtībā, kā gājām pa ceļu.

Juris, galīgi pārguris, vakariņas nesagaidījis, aiziet gulēt. Mēs pārējie savas vietas ieņemam pēc ēšanas. Sedzamies ar segām. Toreiz, kad nolika mūsu pārgājiens, guļammaisi un teltis bija retums.

Uz sejām birst skujas. Pa miesu skraida un kož kaut kādi kukaiņi. Grozāmies un knosāmies. Veļamies cils cilam virsu. No Gaujas kāpj migla. Vēsi.

Spiežamies ciešāk un, draugs draugu sildīdami. aizmiegam.

Pamodies jūtu — atkal iekož viens sasodīts kukainis. Noķeru. Apskatos — sarkanā skudra, tādas dzīvo kurmju rakumos, vecos, sapuvušos celmos, zem akmeņiem un kritušiem kokiem. Esam budu uzcēluši blakus skudru pūznim. Zinu nekada gulēšana neiznāks. Lienu laukā. Mans sildītājs Bullis un Aivars jau izbēguši ara. Bullis makšķerē. Aivars guļ saulītē uz segas. Ņemu kladi un zīmuli. Melos Aivaram blakus. Ierakstu svarīgākos notikumus un savus pārdzīvojumus dienasgrāmatā.

Gaismā visas mūsu kļūdas redzamas ka uz delnas. Būda uzcelta uz slīpuma. Tāpēc vēlamies cits citam virsū. Vajadzēja celt augšā uz sen-krasla kraujas. Tad nesaldētu migla. Sildītu rīta saule. Par skudru pūzni i domāt negribas. Visu pārgājienā laiku to tik vien nācās dzirdēt:

«Ke, Alaman, skaties — skudru pūznis!»

Nekas. Nākamreiz būsim gudrāki.

JAUNGADS ZEM TILTA

Mūsu klases puikas gribēja sagaidīt Jaungadu mežā. Lūdzām vecākiem atļauju.

Mans tēvs teica: Esi liels diezgan. Dari. ka gribi.

Jāņa tēvs sacīja: — Ar varu tevi neviens mājās nelur. Brauc.

Pārējie atļauju nedabūja.

Braucam divatā.

Lielām pikām krīt mitrs sniegs, kas pāriet lietū. No kokiem gažas sniega blāķi. īsts slapjdraņķis. Iedegt eglītē svecītes ir veltīgas pūles.

Pabēgam zem kuplas egles. Saskatāmies un nospriežam braukt mājās.

Autobuss aiziet gar degunu. Līdz nākamajam jāgaida krietna stunda. Tas pārpildīts aizdrāžas, nemaz nepieturējis. Skatāmies sarakstā autobuss būs tikai sešos no rīta.

Staigājam pa lielceļu un mēģinām apturēt uz Rīgu braucošas mašīnas. Mūs neņem. Visi steidzas. Un pienāk brīdis, kad neviens vairs nebrauc.

Šajā pusē mums pazīstamu nav. Pie svešiem cilvēkiem liīgl naktsmāju negribas. Skaidro nu katram, kāpēc negaidi Jaungadu mājās.

Bija domāts sakurt mežā ugunskuru, iedegi eglītē svecītes, pamieloties ar pīrāgiem un sagaidīt rītu. Bet mežā ir tik slapjš, ka mēs izmirktu ar visiem guļammaisiem.

Stāvēt neomulīgi un auksti.

Iesim pa ceļu, kamēr pienāks rīts, — saka

Jānis.

Tā ari darām.

Vielā, kur lielceļš šķērso upi, uz tilla apstājamies, taisām sniega pikas un metam ūdenī. Upe trako kā paln laika. Nokāpjam līdz ūdenim. Ieejam patiltē. o! Te nemaz nelīst.

Zini ko, — es saku Jānim, — paliksim te.

Paēdīsim, tad redzēs, — atbild Jānis.

Izklājam guļammaisus, apsēžamies, aizdedzinām dažas svecītes un mielojamies ar mātes dotiem labumiem. Jānim termosa kafija, man tēja. Cienājam viens otru.

Paēduši ielienam guļammaisos. Viela nelīdzena. Jāguļ uz nogāzes. Kājas mums gandrīz pie ūdens, galvas gandrīz pie tilta. Zem guļammaisiem nav nekā, ko paklāt. Aukstā zeme saldē.

Lienam abi viena maisā. Otru paklāsim apakšā, — Jānis iesaka.

Pamēģinām. Pagrozīties gan nevar un jāguļ uz vieniem sāniem, toties siltāk. Guļam ar mugurām kopā. Miegs nenāk.

Mums ir paciņa brīnumsvecīšu. Jānis domā, ka derētu katram mūsu draugam par godu vienu nodedzināt. Pirmā — la Aivaram, otrā — Jurim, tad — Ivaram, Uldim, Ingaram . . .

Brīnumsvecītes ir vēl.

Es saku: — Dedzināsim meitenēm arī.

Un nodeg pa brīnumsvecītei Inesei un Lijai, Dainai un Vitai. Pēdējā brīnumsvecīte izdeg Ilzei.

Uz rīta pusi lielceļš atdzīvojas. Pāri mums aizrūc mašīnas. Klip-klap, klip-klap — aizklipina zirdziņš. Skatāmies pulksteņos — pieci. Kravājam somas un ejam uz autobusu pieturu.

MAN LĪDZI NĀK DIDZIS

Didzis rakņājas zem visiem lieliem akmeņiem. Meklē paslēptu mantu. Prasa man cik ilgi aug ozols, cik ilgi dzīvo skudra, cik augsts Ložmetēj kalns.

Didzis bijis Lielajos kapos, sameklējis Andreja Pumpura kapu. Grib braukt uz Lielvārdi meklēt Lāčplēša kapu.

Mācīsies Didzis trešajā klasē.

Man ir atvaļinājums. Braukšu uz Vidzemes augstieni. Ņemšu Didzi līdzi.

Pirmajā dienā Didzis pie manis nemaz neturas. Aizdrāž pa ceļu tālu priekšā, pārlec grāvi, pēta zālē tārpiņus un vaboles. Pamanījis lielu pūpēdi, ieskrien mežā. Atrod uz ceļa kapeiku un neapnicis jautā:

— Kas tas par putnu?

— Cielaviņa.

— Kas tā par puķi?

— Līmene. Daži cilvēki to sauc par sveķeni.

— Cik ātri mēs ejam?

— Apmēram pieci kilometri stundā.

— Cik dziļš tas ezers?

— Tas ir Palejas ezers. Cik dziļš — nezinu. Es ar’ visu nezinu.

Talejas ezera krastā, ūdens malā ir liels, liels akmens. No ezera iztek upīte. Uz upītes senāk bijušas dzirnavas.

Stāstu Didzim teiku:

«Reiz velns dzirnavām nolīdzis par puisi. Dienā strādājis, nakti dzīvojis ellē. Dzirnavnieks nabaga velnu aplam izkalpinājis. Velnam apte-cējusies dūša. Šis naktī paķēris lielu akmeni. Gribējis iemest dzirnavu rata. Nepaguvis. Iedziedājies gailis. Nometis akmeni Talejas ezera krastā, velns aizskrējis uz elli.»

Izpeldamies. Pie akmens nofotografējamies. Didzis domā — varbūt velns dzirnavās nopelnīto naudu pabāzis zem akmens. Meklē. Zem šī akmens nav.

Pamalē melni mākoņi. liuc pērkons.

Muksim nu. — saku Didzim un ceļu somu

plecos.

Ejam, gar ceļmalām lasīdami meža zemenes. Pēc minūtēm desmit atskatamies — uz ezera gāž baltu.

l<>

Lietus mūs noķer. Un, mazliet uzrasinājis, aiziet garām, visu spēku izgāzis uz ezera. Pēc pusstundas mākoņi savelkas no jauna. Līst. Šoreiz bez pērkona. Iebēgam zārdā. Gaidām, kad pārstās. Ēdam sviestmaizes. Nepārstāj un nepārstāj.

— Kur gulēsim? — prasa Didzis.

Skatos pulkstenī — astoņi.

Gulēsim tepat, lietus laikā neko labāku neatradīsim, — es atbildu.

Izklājam guļammaisus. Ar sienu aizbāžam vienu zārda galu. Uzvelkam plānos treniņtērpus. Didzis ielien maisa. Es pētu karti. Rēķinu, cik kilometru līdz Gaiziņkalnam.

Brīnos — kāpēc Didzis neko nejautā. Skatos vīriņš aizmidzis.

KLĀNOS

Plunkšķ. Upē lēkā zivis. Pēkšķina mežapīle. Aiz upes mauj govis un rej suns. Aiz purva rūc automašīna. Siena kaudzē pikst peles. Man apkart sīc odi.

Ir bezvēja vakars. Labi dzird visus trokšņus tālus un tuvus. Bez trokšņiem vēl jūt smaržas. Smaržo siens, dzērvenes, smaržo ugunskura dūmi.

Es mitinos Lubānas klānos Aiviekstes malā. Klani ir nepārskatāmas, pārpurvotas, retiem

kruinu puduriem aizaugušas pļavas, kas pava saros pārplūst.

Pa dienu purvā lasu dzērvenes. Nakti pārlaižu siena kaudzē, iz roku alu, ielienu guļammaisā un guļu.

Kaduvakar saceļas vējš. Visus trokšņus pārmāc šalkšana. Uzkāpju siena kaudzes galā. Visapkārt viļņojas zāle un krūmi. Debesīs traka ātrumā skrien mākoņi.

Pēc tam katru vakaru, kamēr dzīvoju klanos, kapju siena kaudzē brītiņu pasēdēt, pavērot.

Reiz redzēju lapsu. Lapsa medīja. Kupla aste zale zibēja vien.

UGUNSSARGU TORNĪ .

Ziema vai vasara, saule, lietus vai sniegs, sestdienas un svētdienas es mājās ne sēžu. Parasti dodos uz tādu vietu, kur vel neesmu bijis.

Šodien eju pa Pierīgas mežiem.

Saulaina novembra diena. Kailsals. Pusdiena silti, bet vakara pusē kniebj. Būs auksta nakts.

Dienas otrajā pusē iekuļos nepārskatāmos, pārpurvotos izcirtumos, kur aug sīki bērziņi un priedītes. Pa ledu un sasalušo zemi iet viegli. Bet kur lai guļ? Man mugursomā ir tikai plāna

sega un telts. Būtu lielais mežs — no aukstuma pasargātu koki. Bet te, smalcē, pat malku ugunskuram grūti savākt.

Acis klejo apkārt un meklē piemērotu vietu. Noteikti jāalrod!

Pamalē pamanu meža ugunssargu torni. Zinu — tādus ceļ augstākās vietās. Tur noteikti nebūs slapjš. Steidzos turp.

Tornis sen nav lietots. Sakaru līnijas stabiem vadi norauti. Piebraucamais ceļš aizaudzis. Kāpnes sapuvušas. Katrs trešais vai ceturtais kāpņu šķērslis izlūzis.

Uzmanīgi katru šķērsli taustīdams, kapju tornī.

Torņa smailē ir būda. Dēļu sienas, jumts, grīda saglabājušies labi. Logi gan izsisti.

Saule vel turas virs koku galiem, bet mēness nepacietīgi jau ieņēmis savu vielu. Kaut nezinu, kur gulēšu, — stāvu un priecājos par sauli, mēnesi un mežu.

.la nu es paliktu tornī? Jumts pasargās no rasas. Bet uz plikās grīdas es salšu.

Lejā ap torni aug virši, aizaugušā ceļa mala papardes. Atgriežos uz zemes un sāku darboties. Griežu viršus, papardes. Piebāžu pilnu telti. Uznesu tornī. Uznesu vēlreiz. Trešoreiz. Diezgan. Midzenis gatavs. Telti neceļu, bet izmantoju ka guļammaisu.

Pa logiem redzu tikai mēnesi un zvaigznes.

Liekas — guļu debesīs.

CEĻU MĀJU NO SALMIEM

Es krāju paegļus. Lielos. Man pilns albums ar lielo paegļu fotogrāfijām. Kad tikai kads brīvs brīdis, es uz paegļiem — Kurzemē, Vidzemē, Latgalē.

Visu dienu gāju uz lielo Čiekuru paegli, kas vārdu dabūjis no tuvējām Čiekuru mājām. Paegļos jau čiekuri neaug. Aizgāju krēsliņa. Nofotografēt vairs nevarēju — gaismas par maz. Ir nu gan liels! Mājas augstumā. Stumbrs tik resns ka telefona stabs.

Nekas. Nofotografēšu rīt. Nu steidzīgi jādomā par nakšņošanu.

Skatos — šķūnis, diezgan patālu no mājām. Eju turp. Netieku ne tuvumā — ierejas suns. Rej nikni, nepārtraukti, tik tālu mani sajutis. Labs mājas sargs. Neko darīt — būs vien jaguļ mežā.

Soļoju pa nopļautu auzu lauku uz mežu. Skatos — uz lauka nenovākti guļ presētu salmu kūlīši. Prātā ienāk laimīga doma — celšu māju no tiem.

Savācu vai visu lauku. Māja neiznāk, bet tāda salmu ala ar biezām sienām gan. Guļot bīstami grozīties. Es pagrozos. Viens salmu ķieģelis uzkrīt virsū un sāpīgi iebelž.

Jalien lauka remontēt.

Naktsmītni esmu uzcēlis tuvu lielceļam, vietā, kur tas met līkumu. Alas izeja vērsta pret līkumu. Pa lielceļu braucošās automašīnas spīdina starmešus man taisni acīs. Labi, ka brauc reti.

PIRTIŅA

Stundu līst. Tad pusstundu saule. Atkal līst. Atkal brītiņu saule. Tā augu dienu. Nepagūstu izžūt—jauns lietus mākonis izmērcē mani līdz ādai.

Eju gar Amatu. Pareizāk teikt brienu. Upe sekla. Nevar saprast — upē vairāk akmeņu vai ūdens. Jāuzmanās no zemūdens akmeņiem. Tos duļķainajā ūdeni neredz. I zkāpsi uz tāda — un garšļaukus būsi.

Par lielu neraizējos. Vasara. Bet miera nedod odi un dunduri, kas riņķo bariem. Pievakarē dunduri pazūd. Odu sarodas vēl vairāk. Gulēt mežā to tik ne! Odi apēdīs.

Kreisajā krastā mežs attālinās. Parādās lauki un mājas. Uz krasta pirtiņa. Tai pretī upē liels akmens. Uzraušos uz la un iekožu sviestmaizes.

Skaidrs — gulēšu pirtiņa. Tikko tā nodomāju, atveras durvis. No pirts ar drēbju sainīšiem, bļodām un ķipīšiem rokās nak vīri. Sasveicināmies. Saku vīriem: Tā un tā — gribu pārgulēt pirtī.

Man atbild: — Nejokojies. Nāc uz istabu!

— Ne. Es gribu pirtī.

Guli vesels. Vel mazgāsies sievas. Tik drīz pirtī netiksi.

Brienu uz otru krastu. Mežā saēdos mellenes.

Nogaidījis aizejam pēdējo sievu, es, mellenēm nomūrētu muti, ieeju pirtī. Aizdedzinu sveci. Pielipinu pie lavas. Galiņš sveces man vienmēr līdzi. Ar sveci spēcīgā lietū vieglāk iekurt uguni. Salaužu sīkus, nokaltušus egles zariņus un zem tiem palieku sveci.

Noģērbjos kails. Mitras drēbes pakaru uz naglām. Siltuma tas ātri izžūst. Ieskatos kalla. Līdz pusei tajā ūdens. Iebāžu roku. Silts. Varētu nomazgāties. Tikai nav neviena trauka. Visi aiznesti uz mājām. Kad nav — nav. Iztikšu. Un es pliks iesēžos tieši katla.

Labpatikā plunčājos. Iečīkstas durvis. Sastingstu. Varbūt kāds novēlojies cilvēks nak maz-gālies. Ne. Neviens nenāk. Bailēm lielas acis.

Iedomājos — ja 11u tomēr kāds nāktu. Kāda veca tante. Un ieraudzītu mani katlā kailu. Apkārtnē droši vien izietu runas, ka pats nelabais pirti mazgājies. Un es iesmejos pilna balsī.

Nomazgājies kapju uz lāvas. Šoreiz nevis pērties, bet gulēt.

PAMESTĀ MĀJA

Es bieži nakšņoju pamestās mājās. Jumts virs galvas. Nav nekāda bēda, ja līst. Labprāt pārguļu bēniņos. Lietus laikā patīk klausīties, kā lāses grabina pa jumtu, saulainā laikā priecājos par stariem, kas pa visām šķirbām un caurumiem laužas iekšā.

Pavasarī un vasarā pažobelēs čiepst putni.

Šonakt atkal gulēšu pamestā mājā. Cilvēki uz ciematu pārvākušies nesen. Visas durvis vēl savās vietās, grīda neizlauzta, krāsns neizjaukta. Vienā istaba kaudzēs sabērti āboli — antonovkas, pepi-ņi, serinkas, sīpoliņi. Otrā istaba apžūšanai izbērti kartupeli, burkāni un bietes.

Istabā, kur apmetos es, atstātas dažas nolietotas mēbeles — klibs galds uz trijām kājām, skapis bez durvīm un ķirmju sagrauzta gulta. Pie sienas vecs pulkstenis. Uzvelku to. Lai tikšķ. Lai modina mani no rīta.

Ābolu un kartupeļu istabām izņemti logi. Vējš sanesis lapas — dzeltenas, sarkanas, brūnas, raibas.

Izritinu gultā guļammaisu un kāpju uz bēniņiem. Bēniņi ir kā vecu nederīgu lietu noliktava. Tur mētājas novalkāti apavi un drēbes, izbalējušas skolas grāmatas un burtnīcas, tukšas pudeles, sen rakstītas vēstules. Tas te paliks kopā ar māju.

Uz avīzēm izklātas zāļu tējas — kumelītes, piparmētras, pelašķi, liepziedi. Aiz spārēm aizbāzti grābekļkāti.

No papīru kaudzes izvelku brāļu Grimmu pasaku grāmatu. To paņemu palasīšanai pirms aizmigšanas.

Paceļu dažas vēstuļu aploksnes. Izlasu māj-vārdu Bajēriņi. Vēstules rakstītas Jānim un Annai Ozoliem. Sūtījusi: Austra Ozola no Bulduru dārzkopības tehnikuma, Uldis Ozols no Aizupes meža tehnikuma.

Izlaižu aploksnes no rokam. Tās krīt atpakaļ papīru kaudzē. Es dodos uz savu istabu.

Atceroties bēniņos redzētos apavu kalnus, prātā nāk pasaka par princesi, kas kāpa pazemē dejot un katru nakti noplēsa kurpju pāri. Šķirstu pasaku grāmatu. Tādu pasaku neatrodu. Grāmatai trūkst sākuma un beigu.

Pieceļos. Atveru durvis uz ābolu istabu. Ābolu smarža aizgūtnēm plūst manā istabā. Liekos uz auss.

Tik lāk, tik tak iet pulkstenis. Bumm, bumm sit stundas. Ir tāda sajūta, it kā es ciemotos Ozolu ģimenē.

MĒS ROKAM LIEPAS

Liepu rakšanu sarunāja Uldis, mans brālis. Viņam palik darbs mežā. Piemēram, izlasījis sludinājumu — vajadzīgs kokā kāpējs priežu polzaru griešanai, viņš teica: — Tas darbs man der.

Tikai aizbrauca par vēlu. Kokā kāpējs bija pieņemts.

Strādāt sākām Vitrupē, kur tek Urga un Ur-dzina.

*

Ar rokas uzsitienu pa stumbru es drīz iemanījos noteikt, kuram kokam ir mietsakne, un tādus nemaz neņēmu. Mietsaknes pievārēšana prasa milzumu pūļu un laika. Kamēr es izroku vienu ar mietsakni, Uldis — piecas bez mietsaknes. Par laimi, mietsakne liepām ir reti.

(irutāk iemācīties cīnīties ar akmeņiem, kuru te daudz. Nedrīkst uzreiz cirsi lāpstu no visa spēka. Vispirms izlūkojot jāizdara daži viegli dūrieni. Bet tik gudrs es kļuvu pēc pirmās salauztās lāpstas. Skola maksā naudu.

Dienas skrēja meklējot, rokot, nesot. Bieži nācās trīt pret cietajiem akmeņiem atdauzītās lāpstas.

Kokiem bira lapas. Zemē nokritušas, tas saguļas blīvā slānī un virsējās ātri zaudēja spožo, dzelteno krāsu. Kļuva brūnas. Staigādami mēs dzeltenās uzvandījām virspusē. Kad noklīdām, viens otru viegli bez saukšanas atradām, iedami atpakaļ pa dzelteno laku.

Nakšņojām mežsarga siena šķūnī.

Jau sāka lidot projām gājputni. Nekur citur debesīs neesmu redzējis tik daudz dzērvju kāsis pēc kāša. Un katru gribas pavadīt ar skatienu. Bet cik ilgi skatīsies. Jāstrādā.

Zosis laidās vakaros. Šķūnī gulēdami, dzirdējām gāgināšanu.

Kad paziņas pēcāk vaicāja: «Kur jūs dzīvojāt?»— atbildējām: «Zem putnu ceļa.»

Šoruden rokam Nīcgalē. Liepu te biezs. Nav jāstaigā un jāmeklē. Izroc vienu un ej pie nākamās. Arī oļu un akmeņu zemē tikpat ka nav.

Viens akmens tomēr ir — Nīcgales Lielais Akmens. To zina visi vietējie iedzīvotāji. Šķūnīša lielumā, plaisu sanos, apsūnojis — guļ meža vidū, stigu krustojumā. Akmenī iecirsti četri pakāpieni. Esot septiņi. Trīs iegrimuši zemē. Tā stāsta veci ļaudis.

Zem līkas liepas, kuras galotne pieskaras zemei, bet zari taisni kā stari (izskatās pēc lecošas saules), uzceļam divas teltis. Vienu pārtikai, traukiem un citiem saimniecības piederumiem, otru — gulēšanai. Ceļam rūpīgi. Ka nekā divus mēnešus dzīvosim. Varētu jau pie cilvēkiem. Bet

tuvākās mājas stundas gājumā. Stundu no rīta, stundu vakarā — par tālu.

Teltij apakša noklājam biezu skuju kārtu. Jumtam pārvelkam polietilēna plēvi. Nometnei apkārt saspraužam nocirstas eglītes, lai nejaušs gājējs uzreiz nepamanītu.

Mūs apciemo mežsargs Pipars, kura daļā mēs strādājam. Pienāk nemanot, bez trokšņa.

Labdien, puiši. Esat ielīduši vilku kvartāla.

Kā tā?

Vilki te apmetas, kad ieklīst.

Pipars par mežsargu strādā visu mūžu. Labsirdīgs. Neesot nošāvis neviena zvēra. Pāris reižu nedēļā eju pie viņa pēc piena. Stirnas ganās blakus mežsargmajai.

Pī pī — mūs sveicina garām braucošais baļķu mašīnas šoferis, kad rītos ar lāpstām pār pleciem ejam uz darbu. Dažreiz viņš pietur. Pastāsta, kas pasaulē jauns, kas labs veikalā.

Paretam saliekam kādu sēņotāju, ogotāju vai ekskursantu uz Lielo Akmeni. No viņiem cilvēki par mums uzzina.

Ar mežu sarodam. Izstrādājās virziena izjūta. Pēc izskata pazīstam atsevišķus kokus, koku pudurus, celmus, jaunaudzes, dumbrājus. Zinām to izvietoj uniu.

Dodam vārdus vietām. Buku Pļaviņa — tur viņi ganās. Satiksmes Sliga — pa to visbiežāk staigājam. Uz Vagoniņa Stigas ir tukšs mežstrādnieku vagoniņš. Upītes Stiga ir tā, kuru septiņas reizes šķērso strautiņš. Aļņu Izcirtuma dzīvo trīs aļņi. Pie mums pieraduši, nebēg. Vienu ritu piegājām tik tuvu. ka redzējām, ka no mugurām kāpj garaiņi. Stāv visi trīs, skalas, kustina ausis un kup.

Traki gāja ar Melno Alni, spalva šim tumšākā neka citiem. Viņš mums abiem lika trūkties. Uldi patrieca no jaunaudzītes. Mani uzdzina koka, kad soļoju pa Satiksmes Stigu pēc piena. Liels, spēcīgs, skaistiem daudzžuburu ragiem — klīst pa visu mežu. Medību dienās — ne čiku, ne grabu, nozūd.

Brokastis gatavoju es, Uldis — vakariņas. Es, dienā strādājot, vairāk nogurstu. Man mazāk spēka. Rītos Uldis mīl pagulēt ilgāk.

Pēc vakariņam uz «elles mašīnas» trinam lāpstas. Tā saucam mazu, ar roku griežamu smirģeli. Dzirksteles skrien tumsā.

Vakari gari. Laika atliku likām. Sēžam pie ugunskura. Lāpām uzplēstās bikses. Klusējam. Uguns dara domīgus.

Uldis pieceļas. Izstaipās. Aiziet gulēt. Viņš telti neguļ, (iuļ stirnu barotavā. Tā atrodas blakus nometnei. Barotavas dēļ sastrīdējāmies. Es arī gribēju tur gulēt. Abiem nav vietas. Atmetu ar roku. Piekāpos.

Stirnu barolava mazliet atgādina malkas za-ģējamo sleķīti. Tikai redeles sānos un virsu jumts. Iekšā siens.

Kādu nakti buks nāca aplūkot siena krājumus. Saodis Uldi, uztraukti trīsreiz dobji ierējās un aizskrēja.

Citu nakti pamostos — dzied. Ieklausos. Dzirdu ratu klaboņu. Eju skatīties. Tas ir mežsargs Tučs, Pipara kaimiņš. Brauc no Kalupes puses un dzied:

Tolu dzīvo muna mīļā,

Es navaru sazalikt.

Stāvu, pie bērza piespiedies, kamēr dziesmu vairs nedzirdu.

Skaidra pilnmēness nakts. Bezvējš. Grāvī ledus kārta pirksta biezumā. Sals nav mūsu draugs. Izraktiem kociņiem cieš saknes. Tādēļ rakšanu pārtraucam.

NAKTS PILSĒTA

Viesnīcā uz lodziņa, aiz kura se/ dežurants, uzraksts — brīvu vietu nav. Cilvēku desmit, no nakts vilciena nākdami, izlasa 11/ rakstu un aiziet. Cits mierīgi, neteicis ne vārda, cits šķendēdamies.

Stāvu un mīņājos, rokās instrumenti. Tie mani darba instrumenti. Esmu mērnieks, atbraucis komandējumā. Gudroju, ko darīt. Sadūšojos. Pieklauvēju pie lodziņa un palūdzu aiz stikla sēdošajai meitenei, vai rīt ir cerības likt viesnīcā. Viņa skatās papīros. Jā. Lai nākot. Pieraksta manu vārdu un laipni atļauj atstāt instrumentus.

Un lodziņš aizkrīt. Aizveras viesnīcas durvis. Esmu uz ielas.

lešu uz staciju. Pasnaudīšu uzgaidāmā telpā. Kaut ka līdz rītam jānonīkst.

Soliņi visi aizņemti. Ar mokām iespiežos kādā kaktiņā. Daža seja liekas redzeta. Atceros. Te salasījušies neveiksmīgie viesnīcas vietu meklētāji.

Iesnaužos. Kāds purina aiz pleca. Milicis. Prasa dokumentus. Parādu pasi un komandējuma apliecību. Milicis paskatās, līdzjūtīgi nopūšas un aiziet.

Pirmā miegā iztraucēts, nevaru aizmigt. Čīkst durvis. Viens gulētājs krāc. Pa sliedēm braukā lokomotīve. Pūš un elš.

Aizveru stacijas durvis. Esmu atkal uz ielas.

Tik daudz māju. Tik daudz logu. Aiz katra loga cilvēks, gulta gulošs, baltos palagos, ar segu apsedzies, galva uz spilvena. Bet man nav kur palikt.

Toties viss parks manā rīcībā (staigāšanai, protams). Aizklīstu līdz Daugavai. Nakts ir silta. Noģērbjos. Iebrienu ūdenī līdz kaklam. Upe sašķeļ pilsētu divās daļās. Krastos mājiņas ka kastītes kārniņu jumtiem. Visi logi tumši. Tiešām visi? Ir! Otrā krastā viens ir gaišs. Diez ko tas cilvēks tur dara? Lasa? Mācās? Strādā neatliekamu darbu? Vai varbūt apgūlies un aizmirsis uguni nodzēst ?

Izbrienu krasta. Noslaukos kreklā un saģērbjos. Krastmalā savestas lielas, garas betona caurules. Ka man domātas. Tur taču var pārgulēt! Nē, uz betona apsaldēšu muguru. Bet dēļi? Vesela kaudze dēļu! Ņemu un cauruli izoderēju. Ieklāju grīdu. Lienu caurulē.

Nav ar ko apsegties. Tāpēc drīz sāku salt.

Sevi mierinādams, atceros stāstu par čigānu, kurš aukstā ziemas vakarā nonācis pie ezera. Meža nav. Māju nav. Malkas nav. Sals tāds, ka acis no pieres sprāgst laukā. Čigāns atrod vecu tiklu un uzceļ būdu. Sēž būdā ar sievu un bērniem, kūpina pīpi. Pats mazākais čigānēns žēlojas: «Auksti. Trakoti auksti.» Vecais čigāns atbild: «Nav jau te diez cik silti. Nav. Izbāz pirkstu laukā. Tad tik tu jutīsi aukstumu!»

NELAIMĒ PALĪDZ CILVĒKI

Greizāsilā zinu spēcīgu avotu. Ūdens izplūst mutuļiem, il kā vārās. No avota līču loču pa mežu aiztek strautiņš un pēc kādiem trīssimt metriem ieplūst lielākā upītē. Lejpus satekas sākas pļavas. Melleņu laikā vecā siena šķūnī tur bieži pārguļu.

Gribu avotu redzēt ziemā. Kravāju mugursomu. Ņemu slēpes.

Ārā divdesmit grādu sals. Tāpēc vispirms nobraucu gar siena šķūni. Paskalos—siens ir. Pārgulēt varēs. Ierakšos sienā.

Pēc sirds patikas krustām šķērsām izbraukājies pa priežu mežu, slēpoju uz avotu. Aļņi un stirnas, lapsas, zaķi un mežacūkas — visi gājuši uz avotu. Pat putni.

Avots kūp. Ūdens daudz siltāks par gaisu.

Atsprādzēju slēpes. Noņemu mugursomu. Padzeršos es arī. Taču izbrūku sniegam cauri un piesmeļu zābakus.

Kamēr pūlos iekurt ugunskuru, kājas sasalušas ragā. Jātiek, cik vien ātri var, pie cilvēkiem. Un es skrienu. Kājas pie zemes nemetas.

Pieklauvēju. Atver vecāks vīrs.

— Labvakar!

Labvakar, labvakar!

Iekritu ūdenī. Piesmēlu zābakus, — aizelsies skaidroju.

— Nāk Iik iekšā. Nāk tik iekša.

Mājasmāte, notikušo uzzinājusi, sasit rokas:

Vai, dēliņ, kā tad tā? Aun tik kājas no. Aun tik no.

Kāju pirksti balti. Berzēju un sildu remdenā ūdenī. Dzīvība atgriežas. Sak sāpēt.

Man piesola sausas bikses, zeķes un čības. Čības paņemu. No biksēm un zeķēm atsakos. Tās mugursomā pašam. Slapjos apģērba gabalus izžauju pie krāsns.

Nac nu vakariņās, — māmuļa aicina. Sastrebjos pupiņu zupu. Pēc tam dzeru karstu, karstu liepziedu tēju ar medu. Pa kauliem izskrien siltums. Pārņem tīkams gurdenums.

Dzer, dzer, ieliešu vēl. Būsi vesels kā rutks. Slimība klāt netiks.

— Paldies! Vairāk nevaru.

Uz skapjaugšas ieraugu dambreti. Ieprasos:

— Kas tad spēlē?

— Tēvs un dēli.

— Kur tad dēli?

Hīga. Visi trīs Rīgā. Mēs abi vien ar tēvu te palikuši.

Māmuļa novāc traukus un aiziet uz kūti. Govs gaidot teliņu. Mēs, vīrieši, spēlējam dambreti. Uzvaram pārmaiņus.

Atgriezusies māmuļa saka:

Beidziet bīdīt kauliņus. Iesim pie miera.

Man ierāda atsevišķu istabu. No sliekšņa līdz gultai noklātas grīdsegas, Gultā trīs lieli spilveni. Gultas galus rotā kokgriezumi.

Guļu dunu pēļos. Un savādi — nevaru aizmigt. Prātā nāk dažādas vietas, kur pārgulēts. Reiz gulēju zem laivas . . . Reiz veca ozola dobumā . . . Reiz dziļā ziemā pārgulēju egļu dzīvžogā. Viss dzīvžogs bija zem sniega. Izsitu sniega caurumu. Ielīdu. Jutos kā pilī. Balts sniega jumts un sienas, egļu stumbri kā melnas kolonnas. Cik nav nakšņots zem kuplām eglēm! Un kas saskaitīs visus šķūnīšus un siena kaudzes, kur pārgulēts!

Pulkstenis aiz sienas nosit divi. Nočīkst durvis. Kāds iziet ārā un ilgi nenāk atpakaļ. Laikam būs atskrējis teliņš.

SATURS

Stāstiņš par gulēšanu 3 Meža darbos 5 Bēgšana 7 Pārgājienā 8 Jaungads zem tilla 12 Man līdzi nāk Didzis 15 Klanos 17 Ugunssargu torni 18 Ceļu māju no salmiem 21 Pirtiņā 22 Pameslā mājā 25 Mēs rokam liepas 27 Nakts pilsēta 32 Nelaimē palīdz cilvēki 35

Redaktors Г. Viiseklis Mākslinieciskais redaklor*. Л. Sprūdžs Tehniska redaktore VI. Jaunzema

Korektore V. Duka

Nodola salikšanai 0f>.00.8.'). Paraksti lu iespiešanai 12.02.80. Formāls <>0X81/IC.. Olseta papīrs Ли I. Bodoni ļ'arnitūra. Ol.selspiedtmis. 2,32 uzsk. iespiedi . .>.IJ» uzsk. krasu novilk.: 1.04 izdevu. I Meliens I.) 000 eks. Pasnl. Ли (432. Cena 1 Г» кар. Izdevniecība Liesma . 22(5017 Bigā. Padomju bulv. 2-1. Izdevn. Ло 07/323 I l/B-808. Iespiesta LKP <’K izdevniecības tipogrāfija. 220081 Biga. Balasla dambi 3.

Content

Baiža Atis Dižkoku meklētāja gaitās. Kā nakšņo ceļinieks

KĀJĀMGĀJĒJS

ALGA PAR SUŅA AUKLĒŠANU

MŪSU PAGALMA KĻAVA

ES PĀRSTAIGĀJU SAVU TUVĀKO APKĀRTNI

ES APCIEMOJU STAŅISLAVU SALIŅU

GĀJIENS UZ SALU

NOTIKUMS PARKĀ

ATTAPĪGĀ KAĶU MĀTE

KAD MEŽSARGS PIE MIKROFONA

KĀPĒC LAPSA LĒCA GAISĀ

OZOLKALNU SAIMNIECES STĀSTS

VIESNĪCA, KO MILJONS GADU NEVIENS NEATRADĪS

STĀSTA CEĻA BIEDRI

ES PIEVĒRŠOS PAEGĻIEM

VIENA DIENA KOPĀ AK JĀNI

KĀ ES MEKLĒJU LĪMENU PAEGLI

CEĻŠ UZ FEĻTOPU PAEGLI

MANA KOKU KOLEKCIJA

SATURS

ATIS BAIŽA KĀ NAKŠŅO CEĻAVĪRS

STĀSTIŅŠ PAR GULĒŠANU

MEŽA DARBOS

BĒGŠANA

PĀRGĀJIENĀ

JAUNGADS ZEM TILTA

MAN LĪDZI NĀK DIDZIS

KLĀNOS

UGUNSSARGU TORNĪ .

CEĻU MĀJU NO SALMIEM

PIRTIŅA

PAMESTĀ MĀJA

MĒS ROKAM LIEPAS

NAKTS PILSĒTA

NELAIMĒ PALĪDZ CILVĒKI

SATURS