Loftings Hjū

Doktora Dūlitla peldošā sala

Hjū Loftings

Doktora Dūlitla peldošā sala

./

PROLOGS

Visu, ko es agrāk rakstīju par doktoru Dūlitlu, biju dzirdējis no citiem, kas viņu pazinuši, jo patiesi daudz kas bija noticis pirms manas dzimšanas. Bet nu es stāstīšu par to laiku šā dižā cilvēka dzīvē, ko pieredzēju pats un pats arī nodzīvoju kopā ar viņu.

Atļauju to darīt doktors man deva pirms daudziem gadiem. Bet mēs abi tik ļoti bijām aizņemti ar ceļojumiem, piedzīvojumiem un dabaszinātniskiem novērojumiem, ka nekad neatradās pavaļas brīži sēsties pie galda un aprakstīt mūsu gaitas.

Protams, tagad man, jau pavisam vecam vīram, nav vairs nekāda labā atmiņa. Bet, ja es kaut ko īsti neatceros un sāku šaubīties, vienmēr griežos pie papagailienes Polinēzijas.

Šis brīnumainais putns (Polinēzijai nu ir jau divsimt piecdesmit gadi) sēž uz mana galda un dungo matrožu dziesmiņas, kamēr es rakstu šo grāmatu. Un, kā to zinās ikviens, kas viņu jebkad pazinis, Polinēzijai ir visbrīnišķīgākā atmiņa pasaulē. Ja par kādu atgadījumu es neesmu īsti drošs, viņa vienmēr uzved mani uz pareizā ceļa, visos sīkumos izstāstīdama, kur, kad un kā tas noticis. Reizēm man pat liekas — šo grāmatu uzrakstījusi drīzāk Polinēzija, nevis es.

Šā vai tā, sākšu savu stāstu. Tikai vispirms man jāsaka daži vārdi par sevi un iepazīšanos ar doktoru Dūlitlu.

PIRMĀ DAĻA

..

PIRMĀ NODAĻA KURPNIEKA DĒLS

Mani sauca Tomijs Stabinzs, mans tēvs Džeikobs Stabinzs bija Padlebijas kurpnieks, un man bija deviņi ar pusi gadu. Padlebija Purva Malā tolaik bija pavisam maza pilsētiņa. Cauri tai tecēja upe, pāri upei liecās ļoti vecs akmens tilts, ko dēvēja par Karaļa tiltu, vienā galā tiltam bija tirgus laukums, otrā — kapsēta.

Upē nāca burinieki no jūras un noenkurojās netālu no tilta. Es bieži gāju uz krastu un skatījos, kā jūrnieki izkrauj kuģus. Tauvas vilkdami, jūrnieki dziedāja svešādas dziesmas, un es tās iemācījos no galvas. Es sēdēju uz steķiem, šūpoju kājas pār ūdeni, dziedāju vīriem līdzi un izlikos, it kā arī būtu jūrnieks.

Jo es vienmēr biju ilgojies aizbraukt ar kādu no šiem lieliskajiem buriniekiem, kad tie uzgriež ķīli Padlebijas baznīcai un aizslīd atkal lejā pa upi, cauri vientulīgajiem tīreļu klajiem uz jūru. Es ilgojos doties tiem līdzi plašajā pasaulē un meklēt laimi svešās zemēs — Āfrikā, Indijā, Ķīnā un Peru! Kad viņi iegriezās upes līkumā, ūdens vairs nebija redzams, tikai lielās, brūnās buras slējās pāri pilsētiņas jumtiem, lēni virzīdamās uz priekšu — it kā namiem garām nedzirdamiem soļiem ietu labsirdīgi milži. Kādus tikai brīnumus, es prātoju, viņi nebūs pieredzējuši, kad atkal atgriezīsies un izmetīs enkuru pie Karaļa tilta! Un, sapņodams par zemēm, kuras nekad nebiju redzējis, es sēdēju krastmalā un lūkojos kuģiem pakaļ, kamēr tie pagaisa skatienam.

Padlebijā man tolaik bija trīs lieli draugi. Viens bija gliemežu Džo, kas dzīvoja zem tilta mazā būdiņā, pašā ūdens malā. Ko tikai visu šis vecais vīrs neprata iztaisīt! Savu mūžu neesmu redzējis cilvēku ar tik izveicīgām rokām. Viņš vienmēr laboja manus rotaļu kuģīšus, ko es laidu upē, viņš taisīja vējdzirnavas no tukšām kastēm un mucu dēlīšiem un darināja visbrīnišķīgākos pūķus no veciem lietussargiem.

Reizēm Džo ņēma mani līdzi savā gliemežu laivā, un, kad paisums bija noskrējis, mēs aizīrāmies līdz jūrmalai, lai salasītu tirgum gliemežus un jūras vēžus. Un te, purvainā krasta drēgnajos, vientulīgajos klajos, mēs vienmēr redzējām meža zosis lidojam un kuitalas, un tilbītes, un veselus barus citu jūras putnu, kas mitinājās salikorniju puduros un sāļainā dumbrāja garajos grīšļos. Un, kad vakarā, paisumam atgriežoties, mēs īrāmies mājup, mums pretim krēslā mirkšķināja Karaļa tilta uguntiņas, atgādinot, ka nu ir laiks tējai pie silta pavarda.

Mans otrs draugs bija Metjū Mags, Kaķugaļas Vīrs. Viņš bija ērmīgs večuks ar greizām acīm. Šķielēja viņš patiešām briesmīgi, toties cik jauki bija viņā klausīties! Viņš pazina visu Padlebiju, pat katru suni un kaķi. Tajos laikos kaķu gaļas tirdzniecība deva stabilu ienākumu. Gandrīz vai katru dienu varēja sastapt uz ielas vīru, kas staigāja ar pilnu paplāti iesmos uzdurtas gaļas un sauca: «Gaļa! Ga-aļa!» Ļaudis tad vēl pirka gaļu saviem suņiem un kaķiem, nevis baroja viņus ar suņu cepumiem un ēdienu paliekām.

Es sēdēju uz steķiem un šūpoju kajas pār ūdeni.

Man patika staigāt līdzi vecajam Metjū un skatīties, kā, viņa saucienu izdzirduši, suņi un kaķi skrien pie dārza vārtiņiem. Reizēm Metjū ļāva arī man viņus barot, un man tas likās tik lieliski! Metjū labi pazina suņus un, staigājot pa pilsētu, nosauca man katru sugu. Viņam pašam arī bija suņi. Viens bija dzinējsuns, ļoti labs skrējējs, suņu sacīkšu sestdienās Metjū vienmēr saņēma par viņu godalgas, otrs bija terjers, lielisks žurku ķērājs. Kaķugaļas Vīrs pelnījās ne tikai ar gaļas pārdošanu vien, bet arī ar žurku iznīcināšanu dzirnavās un fermās.

Mans trešais draugs bija Ljūks Vientuļnieks. Bet par viņu es pastāstīšu vēlāk.

Skolā es negāju, mans tēvs nebija tik bagāts, lai varētu to atļauties. Bet es ārkārtīgi mīlēju dzīvniekus. Tāpēc es pavadīju laiku, krādams putnu olas un tauriņus, ķerdams zivis, lasīdams pa mežiem kazenes un sēnes un palīdzēdams gliemežu vīram lāpīt tīklus.

Jā, tā bija ļoti jauka dzīve, ko es dzīvoju savās tālajās bērnu dienās — kaut gan toreiz es, protams, tā nedomāju. Man bija deviņarpus gadu, un, kā jau visi zēni, es gribēju būt pieaudzis — neapjēgdams, cik labi klājas, ja nav nekādu rūpju un pienākumu. Es ilgojos vienīgi pēc tā laika, kad es varēšu atstāt tēva māju, uzkāpt uz kāda no šiem brašajiem kuģiem un laisties lejā pa upi cauri miglainajiem tīreļiem uz jūru — meklēt laimi plašajā pasaulē.

OTRĀ NODAĻA. ES DZIRDU PAR LIELO DABASZINĀTNIEKU

Kādā agrā pavasara rītā, kad es biju izgājis no pilsētas un klaiņāju kalnos, es uzdūros vanagam, kas turēja nagos vāveri. Vanags bija nometies uz klints, un vāvere izmisīgi cīnījās par savu dzīvību. Mana pēkšņā parādīšanās vanagu tā izbiedēja, ka viņš palaida nelaimīgo radībiņu un aizlidoja. Es pacēlu vāveri un ieraudzīju, ka divas kājas ir stipri saplosītas. Plaukstās turēdams, es nesu viņu uz pilsētu.

Nonācis pie tilta, es iegriezos gliemežu vīra būdā un jautāju, vai viņš nevarētu kaut kā līdzēt. Džo uzlika acenes un rūpīgi apskatīja kājas. Tad viņš papurināja galvu.

—         Viena kāja tai, nabadzītei, salauzta, — viņš teica,

—    un otra visgarām pušu. Es varu izlabot tavas laiviņas, Tom, bet, lai šī vāvere atkal paceltu buras, — tur man nav ne rīku, ne prašanas. Tas ir ķirurga darbs — un smalka ķirurga pie tam. Es pazīstu tikai vienu cilvēku, kas varētu glābt šitā kustonīša dzīvību. Un tas ir Džons Dūlitls.

—    Kas viņš ir? — es jautāju. — Vai veterinārs?

—   Nē, — atbildēja gliemežu Džo. — Viņš nav nekāds veterinārs. Doktors Dūlitls ir dabas pētnieks.

—    Kas tas ir — pētnieks?

—   Dabas pētnieks, — sacīja Džo, noņemdams acenes un bāzdams pīpē tabaku, — ir tāds vīrs, kas zina visa

par dzīvniekiem un tauriņiem, augiem un klintīm, par visu, ko vien velies. Džons Dūlitls ir ļoti slavens pētnieks. Taisni brīnums, ka tu, būdams vai traks uz visādiem kustoņiem, neesi par viņu dzirdējis. Par gliemežiem viņš zina milzum daudz — to es pats varu apliecināt. Tāds kluss vīrs, lieku vārdu no viņa nedzirdēsi, bet atrodas cilvēki, kas apgalvo, ka viņš esot lielākais dabaszinātnieks pasaulē.

—   Kur viņš dzīvo? — es jautāju.

—         Viņpus pilsētas pie Oksentorpas ceļa. Nezinu īsti, kurā mājā, bet to, man liekas, tev tur pasacīs jebkurš no kaimiņiem. Aizej pie viņa. Tas ir liels vīrs.

Es tad arī pateicos gliemežu vīram, ņēmu savu vāveri un devos uz Oksentorpas ceļu.

Pirmais, ko dzirdēju, tirgus laukumā ieejot, bija sauciens: «Gaļa! Ga-aļa!»

«Tas ir Metjū Mags,» es sevī nospriedu. «Viņš noteikti zinās, kur šis doktors dzīvo. Viņš pazīst visus.»

Es metos pāri tirgus laukumam un panācu viņu.

—         Metjū, — es sacīju, — vai tu pazīsti doktoru Dūlitlu?

—         Vai es pazīstu doktoru Dūlitlu! — viņš atsaucās.

—   Domāju gan! Es pazīstu viņu kā savu paša sievu, dažkārt, man liekas, pat vēl labāk. Tas ir liels vīrs, liels un slavens!

—         Vai tu vari man parādīt, kur viņš dzīvo? — es jautāju. — Es gribētu aiziet pie viņa ar savu vāveri. Tai ir lauzta kāja.

—          Protams, — atbildēja Kaķugaļas Vīrs. — Man tieši jāiet garām viņa mājai. Nāc līdzi, es tev parādīšu.

Un tā mēs gājām abi kopā.

—   Jā, es pazīstu Džonu Dūlitlu jau ilgus, ilgus gadus, — stāstīja Metjū, kad tirgus laukums bija palicis aiz muguras. — Bet viņš droši vien nav vēl mājās. Viņš ir aizceļojis. Tomēr kuru katru dienu viņš var atgriezties. Es parādīšu tev viņa namu, un tu zināsi, kur viņu meklēt.

Visu to Oksentorpas ceļa gabalu Metjū gandrīz bez mitēšanās runāja par savu slaveno draugu doktoru Džonu Dūlitlu. Viņš tā bija aizrāvies ar stāstīšanu, ka aizmirsa pat saukt: «Gaļa!» — līdz beidzot mēs pamanījām, ka mums pakaļ pacietīgi nāk vesela suņu procesija.

—   Uz kurieni doktors šoreiz aizceļojis? — es jautāju, kamēr Metjū dalīja viņiem gaļu.

—   To gan nevaru pateikt, — viņš atbildēja. — Neviens nekad nezina, kurp viņš brauks, kad viņš brauks un kad atgriezīsies. Viņš dzīvo gluži viens, ja neskaita viņa dzīvniekus. Viņš ir bijis daudzos lielos ceļojumos un izdarījis daudz brīnumainu atklājumu. No pēdējā ceļojuma atgriezies, viņš man stāstīja, ka atradis kādu indiāņu cilti, kas dzīvo uz divām salām Klusajā okeānā. Vīri uz vienas salas, sievas uz otras. Viņi dažkārt ir ļoti prātīgi, šie mežoņi. Viņi satiekas reizi gadā, kad vīri aizbrauc pie sievām ciemos uz kādiem lieliem svētkiem — liekas, ziemas svētkiem. Jā, apbrīnojams cilvēks ir šis doktors. Un par dzīvniekiem neviens visā pasaulē nezina vairāk.

—   Kā viņš var tik milzīgi daudz par dzīvniekiem zināt? — es vaicāju.

Kaķugaļas Vīrs apstājās un noliecās man pie auss.

-Dūlitls prot viņu valodu! — viņš aizkritušā, noslēpumainā balsī nočukstēja.

—    Dzīvnieku valodu! — es iesaucos.

—    Pavisam noteikti, — Metjū apstiprināja. — Katram dzīvniekam ir šāda vai tāda valoda. Citi runā vairāk, citi mazāk, bet daži tikai zīmju valodā, kā kurlmēmie. Bet doktors saprot viņus visus — kā zvērus, tā putnus. Bet to mēs abi turam noslēpumā, jo ļaudis tikai smietos, ja viņiem kāds to apgalvotu. Jā, un viņš pat rakstīt prot dzīvnieku valodā! Viņš lasa priekšā saviem mājas dzīvniekiem. Viņš sarakstījis stāstu grāmatas pērtiķu valodā, dzeju krājumu kanāriju valodā un joku dziesmas žagatām, lai viņām arī būtu ko dziedāt. Tā nu tas ir. Pašlaik viņš ķēries pie mīkstmiešu valodas studijām. Tikai tas gan esot grūts darbs — viņš jau vairākkārt ir smagi saaukstējies, turēdams tik ilgi galvu zem ūdens. Jā, viņš ir liels vīrs.

—   Tādam viņam noteikti jābūt, — es piekritu. — Kaut jel viņš būtu mājās un es viņu satiktu!

—   Tepat jau viņa māja ir, skaties, — sacīja Kaķugaļas Vīrs, — redzi, tas mazais namiņš ceļa līkumā, tas tur, kas ir augstāk par citiem un izskatās, it kā būtu pakāpies pāri ielai un notupies uz žoga.

Mēs jau bijām iznākuši pavisam no pilsētas. Namiņš, ko man bija rādījis Metjū, stāvēja nomaļus no citiem. Dārzs tam apkārt izskatījās visai liels; šis dārzs bija augstāk par ielu, un vajadzēja krietni pakāpties pa mūra kāpnēm, līdz nonāca pie vārtiņiem. Varēju noprast, ka dārzā aug skaisti augļu koki, jo vietām pāri mūrim liecās to zari. Tomēr mūris bija tik augsts, ka vairāk neko arī neredzēju.

Kad mēs bijām sasnieguši doktora namu, Metjū kāpa augšā pie vārtiņiem, un es kāpu viņam līdzi. Es domāju, ka viņš grasās iet dārzā, bet vārti bija aizslēgti. No mājas izskrēja suns, viņš paņēma pretim dažus gaļas gabalus, ko Kaķugajas Vīrs pabāza caur vārtu režģiem, un dažas papīra tūtiņas ar graudiem un klijām. Es ievēroju, ka šis suns neapēda gaļu turpat uz vietas, kā to dara parastie suņi, bet aiznesa visu uz māju un vairs nerādījās. Ap kaklu sunim bija savāda, plata siksna, kas spīdēja, it kā būtu no vara vai cita kāda metāla. Mēs gājām atkal projām.

—   Doktors vēl nav atgriezies, — Metjū teica, — citādi vārti nebūtu aizslēgti.

—    Kas bija tajās papīra tūtiņās, ko tu iedevi viņam? — es jautāju.

—   Ā, tur bija pārtika, — teica Metjū, — šis tas dzīvnieku barībai. Doktora māja ir kā bāztin piebāzta ar visādu dzīvu radību. Kad doktors ir projām, es nododu visu ēdamo sunim, un suns sadala to citiem.

—   Un kas tā bija par savādu siksnu viņam ap kaklu?

—   Tā kakla siksna ir no tīra zelta, — sacīja Metjū.

—    To viņam pirms daudziem gadiem uzdāvināja kādā ceļojumā, kad viņš brauca līdzi doktoram. Viņš izglāba cilvēka dzīvību.

—   Cik ilgi viņš pieder doktoram? — es vaicāju.

—   Daudzus, daudzus gadus. Nu Džips jau ir stipri vecs. Tāpēc doktors vairs neņem viņu līdzi ceļojumos. Atstāj viņu sargāt māju. Katru pirmdienu un ceturtdienu es atnesu barību un iebāžu caur režģiem. Viņš nevienam neļauj ienākt dārzā, kad doktors ir projām, pat man ne, kaut gan viņš mani labi pazīst. Toties vienmēr var zināt, vai doktors ir mājās vai nav, — kad ir, tad vārti noteikti vaļā.

Tā es atgriezos savās mājās un noguldīju vāveri koka kastītē uz salmiem. Tur es viņu baroju un kopu, cik labi vien mācēdams, kamēr pārradīsies doktors. Un katru dienu es gāju cauri visai pilsētai uz mazo namiņu lielā dārza vidū un skatījos, vai vārti nav atslēgti. Reizēm pie vārtiem mani sagaidīja Džips. Bet, kaut gan viņš vienmēr luncināja asti un likās priecīgs, mani redzot, dārzā iekšā viņš mani nelaida nekad.

TREŠĀ NODAĻA. DOKTORA NAMS

Uz aprīļa beigām tēvs kādu pirmdienu lika man aiznest izlabotās kurpes pasūtītājam viņā pilsētas galā. Jāiet bija pie pulkveža Belouza, ļoti prasīga klienta.

Es atradu māju un piezvanīju pie parādes durvīm. Pulkvedis atvēra, pabāza spraugā sarkanu seju un noskaldīja:

—    Pa kalpotāju ieeju — no sētas puses! — un aizcirta durvis.

Man tā vien gribējās iesviest viņa tupeles puķu dobē. Bet es nodomāju, ka mans tēvs par to būtu dusmīgs, un neiesviedu. Es gāju apkārt pie sētas durvīm, tur mani sagaidīja pulkveža sieva un paņēma kurpes. Tā bija sīka, iebaidīta sieviņa, rokas viņai bija līdz elkoņiem miltos, it kā viņa patlaban ceptu maizi. Izskatījās, ka viņai briesmīgi bail no sava vīra, ko es pat no šejienes dzirdēju rībināmies kaut kur pa istabām un īgni šķendējamies par manu parādīšanos pie neīstajām durvīm. Sieva čukstus pavaicāja, vai es negribot maizīti un glāzi piena. Un es atbildēju:

—   Jā, lūdzu.

Apēdis maizīti un izdzēris pienu, es pateicos pulkveža sievai un gāju projām. Es nospriedu, ka, pirms došos mājup, aiziešu paskatīties, vai doktors Dūlitls nav atgriezies. No rīta es jau vienreiz biju tur piestaigājis. Bet es nolēmu, ka iešu labāk un paskatīšos vēlreiz. Manas vāveres pušumi nemaz nedzija, un es jau sāku uztraukties.

Tāpēc es izgāju uz Oksentorpas ceļa un devos uz doktora māju. Iedams es pamanīju, ka debesīs savelkas mākoņi un taisās uz lietu.

Es nonācu pie vārtiem un atradu tos vēl arvien aizslēgtus. Nu man pavisam sašļuka dūša. Jau veselu nedēļu es nācu šurp katru dienu. Suns Džips izskrēja pie vārtiem un luncināja asti, kā parasti, iad viņš apsēdās un modri skatījās uz mani, lai es nemēģinātu iekļūt dārzā.

Es jau sāku baidīties, ka vāvere nomirs pirms doktora atgriešanās. Bēdīgs es pagriezos, nokāpu pa kāpnēm, izgāju uz Oksentorpas ceļa un devos atkal mājup.

Es prātoju, vai nav jau vakariņu laiks. Pašam man pulksteņa nebija, bet es ieraudzīju pa ceļu nākam man pretim kādu džentlmeni, kad viņš pienāca tuvāk, es redzēju, ka tas ir pulkvedis Belouzs, kas izgājis vakara pastaigā. Viņš bija varenā mētelī, šallē un košos cimdos. Diena nemaz nebija auksta, bet pulkvedis bija noģērbies tik biezi, ka izskatījās pēc segās ieritināta spilvena. Es pavaicāju, vai viņš nebūtu tik laipns un nepateiktu, cik ir pulkstenis.

Viņš apstājās, ierūcās, nikni noblenza uz mani, un viņa jau tāpat sarkanā seja kļuva vēl sarkanāka. Viņa balss atskanēja kā korķa sprādziens no ingveralus pudeles.

—   Tu gan laikam iedomājies, — viņš sprauslāja, — ka es te sākšu pogāt vaļā visas pogas, lai sacītu katram zeņķim, cik ir pulkstenis?! — Un viņš aizstampāja pa ielu, rūkdams aizvien piktāk un piktāk.

Kādu laiku es stāvēju un skatījos viņam pakaļ, gudrodams, cik vecam man vajadzētu būt, lai viņš papūlētos izvilkt pulksteni. Un pēkšņi, ne saukts, ne gaidīts, sāka gāzt lietus.

Tik briesmīgu lietu es savu mūžu nebiju piedzīvojis.

Satumsa kā nakti. Iekaucās vējš, nogranda pērkons, plaiksnījās zibeņi, un ceļmalas grāvji īsā mirklī pārvērtās palojošās upēs. Tuvumā nebija nevienas vietas, kur meklēt patvērumu, tāpēc es tikai noliecu galvu pret vēja brāzieniem un metos skriet uz māju pusi.

Nebiju vēl nekur tālu ticis, kad mana galva atsitās pret kaut ko mīkstu un es nokritu sēdus uz ietves. Es pacēlu galvu un skatījos, kam esmu uzdrāzies. Un tieši man pretim, gluži tāpat kā es, uz slapjās ietves sēdēja mazs resnītis ar ļoti labsirdīgu seju. Galvā viņam bija noplucis cilindrs un rokā maza, melna soma.

—   Man ļoti žēl, — es sacīju, — bet es skrēju ar noliektu galvu un jūs neredzēju.

Man par lielu brīnumu, mazais vīrs nemaz nesadusmojās, ka notriekts zemē, bet sāka smieties.

—   Ziniet, tas man atgādina līdzīgu ķibeli Indijā, — viņš smējās. — Tur es pērkona lietū uzdrāzos virsū kādai sievietei. Bet viņa nesa uz galvas sīrupa krūzi, un to sīrupu es nedabūju laukā no matiem nedēļām ilgi — mušas lidoja man pakaļ mākoņiem. Vai jūs nesasitāties?

—   Nē, — es atbildēju, — man nekas nekaiš.

—   Redziet, tā jau tikpat bija mana vaina kā jūsējā, — sacīja apaļais vīriņš. — Es arī skrēju, galvu noliecis. Bet, vai dieniņ, mēs taču nevaram te sēdēt! Jūs samirksiet. Es vismaz jau esmu slapjš. Vai jums tālu jāiet?

—   Mana māja ir pilsētas viņā galā, — es atbildēju, kad mēs piecēlāmies.

—   Debestiņ, cik iela ir slapja! — viņš teica. — Un būs vēl trakāk, ka es jums saku. Nāciet līdzi uz manu māju un apžāvēj ieties. Tādi negaisi nav ilgi.

Viņš saņēma rnani aiz rokas, un mēs abi skrējām pa ceļu atpakaļ. Skrienot es lauzīju galvu, kas šis jocīgais, mazais vīriņš varētu būt un kur viņš dzīvo. Es viņam biju pavisam svešs, tomēr viņš veda mani uz savu māju žāvēties. Kāds pretstats vecajam sarkanģīmim pulkvedim, kas negribēja pat atbildēt, cik ir pulkstenis. Pēkšņi mēs apstājāmies.

—    Klāt esam! — viņš sacīja.

Es pacēlu galvu, lai redzētu, kur mēs esam, un ieraudzīju priekšā kāpnes, kas veda uz mazo namiņu lielajā dārzā. Mans jaunais draugs jau bija uzskrējis pa kāpnēm, izvilcis no kabatas atslēgas un slēdza vaļā vārtus.

«Nudien,» es nobrīnījos, «tas taču nevar būt pats slavenais doktors Dūlitls!»

Pēc visa, ko biju par viņu dzirdējis, es iztēlojos viņu par brīnum lielu, plecīgu, diženu vīru. Grūti bija ticēt, ka šis mazais, jocīgais vīriņš ar labsirdīgi smaidošo seju patiešām varētu būt viņš. Un te nu šis vīriņš skrēja pa kāpnēm augšā un slēdza vaļā tos pašus vārtus, kurus es biju uzmanījis dienām un dienām!

Suns Džips izdrāzās no mājas, lēca gaisā un rēja no prieka. Lietus gāzās vēl negantāk kā jebkad.

—  Tad jūs esat doktors Dūlitls? — es iesaucos, kad mēs pa īso dārza celiņu skrējām uz māju.

—   Jā, es esmu doktors Dūlitls, — viņš atbildēja, slēgdams vaļā parādes durvis ar atslēgu no tā paša saišķa.

—   Nāciet iekšā! Kājas varat neslaucīt! Neraizējieties par dubļiem! Ņemiet tos līdzi! Ātrāk zem jumta!

Es spruku iekšā. Doktors ar Džipu man pakaļ. Doktors aizcirta aiz mums durvis.

Negaisa dēļ jau ārā bija stipri tumšs, bet namā ar aizvērtām durvīm bija melns kā nakti. Un tad sākās visērmīgākais troksnis, kādu man gadījies dzirdēt. Izklau-

Labajā pleznā pīle turēja aizdegtu sveci.

sijās, it kā vienlaicīgi brēktu, kviektu un ķērktu visu veidu un pasugu dzīvnieki un putni. Es dzirdēju tos kūleņojam leja pa kāpnēm un drāžamies pa gaiteņiem. Kaut kur tumsā pēkšķināja pīle, dziedāja gailis, dūdoja balodis, ūkšķēja pūce, blēja jērs un rēja Džips. Es jutu putnu spārnus noplandām un aizvēdījam gar vaigu. Visādi radījumi ņudzēja man ap kājām un gandrīz vai gāza gar zemi. Viss priekšnams likās ņudzam no dzīvniekiem. Troksnis kopā ar lietus dārdoņu bija drausmīgs; mani jau mazpamazām pārņēma bailes, kad es jutu doktora roku satveram manējo un izdzirdu viņu iekliedzam man ausī:

—    Neuztraucieties! Nebaidieties! Tie ir tikai daži no maniem mīluļiem! Es biju projām trīs mēnešus, un nu viņi priecājas, ka esmu atkal mājās. Stāviet mierīgi, kur esat, kamēr uzdedzināšu gaismu. Žēlīgā debess, kas par negaisu! Paklausieties vien, kāds pērkons!

Tā nu es stāvēju piķa melnā tumsā, kamēr visādi dzīvnieki, kurus es nevarēju redzēt, trokšņoja un grūstījās man apkārt. Tā bija savāda un jocīga sajūta. Bieži vien, cauri vārtiem skatīdamies, biju prātojis, kāds varētu būt šis doktors Dūlitls un cik interesantai vajadzētu būt mazajai mājai tur iekšā. Bet kaut ko tādu es nekad nebūtu iedomājies. Pēc tam kad biju sajutis doktora rokas pieskārienu savējai, es vairs nejutu bailes, tikai apjukumu. Tas viss man likās kā savāds sapnis, un es jau sāku šaubīties, vai vispār esmu nomodā, kad atkal dzirdēju doktora balsi:

—   Mani sasodītie sērkociņi ir galīgi slapji. Nedeg ne lūdzami. Vai jums nav?

—    Baidos, ka ne, — es atsaucos.

—   Nekas, — viņš sacīja. — Varbūt Pliku-Plaka salūkos mums gaisma.

Tad doktors dažas reizes jocīgi noklikšķināja mēli, es dzirdēju kādu raušamies pa kāpnēm un staigājam pa augšējām istabām.

Labu brīdi mēs gaidījām, bet nekas nenotika.

—         Vai tā gaisma būs ilgi jāgaida? — es jautāju.

—   Kāds guļ man tieši uz kājas, man jau pirksti sāk tirpt.

—    Nē, tikai kādu minūti, — doktors atbildēja. — Viņa tūlīt būs atpakaļ.

To pašu brīdi es ieraudzīju kāpņu augšējā laukumiņā iemirdzamies gaismu. Dzīvnieki uzreiz nomierinājās.

—    Es domāju, ka jūs dzīvojat viens, — es sacīju doktoram.

—    Dzīvoju arī, — viņš teica. — To gaismu nes PlikuPlaka.

Es lūkojos augšup, pūlēdamies saskatīt, kas nes gaismu. Kāpņu laukumiņā neviens nebija redzams, bet no otrā stāva es dzirdēju skanam savādus soļus. Izklausījās, it kā pa kāpieniem kāds lēktu lejā uz vienas kājas.

Gaisma nāca zemāk, kļuva spožāka un meta dīvainas, lēkājošas ēnas uz sienām.

—    A, beidzot! — teica doktors. — Vecā, labā PlikuPlaka.

Un tad man likās — es patiešām sapņoju! Jo tur, pastiepusi kaklu gar margām, pa kāpieniem lejā uz vienas kājas lēca spoži balta pile. Un labajā pleznā viņa turēja aizdegtu sveci!

CETURTĀ NODAĻA. VIF-VAFS

Kad nu es beidzot varēju paskatīties apkārt, es ieraudzīju, ka priekšnams patiešām ir visdažādāko dzīvnieku pilns. Likās, te sapulcējusies vai visa dzīvā radība no mūsu laukiem: balodis, baltā žurka, pūce, āpsis, kovārnis, bija pat mazs veprītis, — nupat kā ienācis no pielijušā dārza, viņš rūpīgi slaucīja nagus kājslauķī, un sveces gaisma atspīdēja uz viņa slapjās, sārtās muguras.

Doktors paņēma no pīles svečturi un griezās pie manis.

—   Un tagad, — viņš sacīja, •— jāvelk nost slapjās drēbes, starp citu, kā jūs sauc?

—   Tomijs Stabinzs, — es atbildēju.

—   Vai jūs neesat kurpnieka Džeikoba Stabinza dēls?

—   Jā, — es teicu.

—         Jūsu tēvs ir lielisks kurpnieks! — sacīja doktors.

—   Vai jūs redzat šos te? — Un viņš pastiepa labo kāju, rādīdams man milzīgu zābaku. — Šos zābakus jūsu tēvs taisīja pirms četriem gadiem, un es tos valkāju vēl šo baltu dienu — patiešām brīnišķīgi zābaki. Bet tagad — nopietni, Stabinz! Jums jāapmaina drēbes — un žigli! Vienu brītiņu, es tikai iedegšu vēl dažas sveces, tad uzkāpsim augšā un sameklēsim kaut ko sausu. Jūs varēsiet apģērbt manu veco uzvalku, kamēr jūsējais izžūs virtuvē pie uguns.

Tiklīdz pa visu māju bija iedegtas sveces, mēs uzkāpām otrajā stāvā, un, kad mēs nonācām guļamistabā, doktors atvēra lielu skapi un izņēma divus vecus uzvalkus. Tos mēs uzvilkām. Tad mēs nonesām slapjās drēbes virtuvē un sakūrām uguni lielā kamīnā. Doktora fraka, ko es biju uzvilcis, bija man tik ļoti par lielu, ka es, palīdzēdams nest no pagraba malku, visu laiku pinos svārku ļipās. Toties jo drīz mums kamīnā dega pamatīga uguns, un mēs sakārām uz krēsliem slapjos apģērba gabalus.

—    Un tagad taisīsim vakariņas, — sacīja doktors.

—  Jūs taču paliksiet pie manis uz vakariņām, vai ne, Stabinz?

Es jau biju paspējis iemīļot šo mazo, jocīgo vīriņu, kas sauca mani par «Stabinzu», nevis «Tomiju» vai «puisīti» (neciešu, kad mani sauc par puisīti!). Šis vīrs no paša sākuma izturējās pret mani tā, it kā es būtu viens no viņa pieaugušajiem draugiem. Un, kad viņš aicināja mani ieturēt kopā vakariņas, es jutos laimīgs un lepns. Bet pēkšņi es atcerējos, ka neesmu sacījis mātei, ka pārradīšos vēlu. Tāpēc es ļoti bēdīgi atbildēju:

—   No sirds pateicos. Es labprāt paliktu, bet baidos, ka māte sāks uztraukties, kur es esmu un kāpēc nenāku mājās.

—    Bet, Stabinz manu dārgo, — doktors sacīja, iesviezdams ugunī vēl vienu pagali, — jūsu drēbes taču nav vēl sausas. Jums tāpat jāgaida, lai izžūst, vai ne? Kamēr tās būs velkamas mugurā, mēs paspēsim sagatavot vakariņas un paēst. Vai jūs neredzējāt, kur es liku savu somu?

—   Manuprāt, tā palika priekšnamā, — es atbildēju.

—  Es iziešu un paskatīšos.

Somu es atradu pie ārdurvīm. Tā bija no melnas ādas un izskatījās ļoti, ļoti veca. Viena sprādze bija salauzta, tāpēc soma bija vidū pārsieta ar auklu.

—   Pateicos, — doktors sacīja, kad biju to atnesis.

—   Vai šajā somā ir visas jūsu ceļa mantas? — es jautāju.

—   Jā, — doktors atbildēja, raisīdams auklu vaļā. — Es neapkraujos ar bagāžu. Tā ir tikai lieka nasta. Dzīve ir pārāk īsa, lai noņemtos ar to visu. Un nav arī nekādas vajadzības. Kur jel es liku tās desas?

Doktors taustījās pa somu. Pirmo viņš atrada svaigas maizes klaipiņu. Tad parādījās stikla trauks ar dīvainu metāla vāciņu. Viņš rūpīgi apskatīja to pret gaismu un tikai tad nolika uz galda; es redzēju, ka tur iekšā peld kāds ērmīgs jūras dzīvnieciņš. Beidzot doktors izvilka mārciņu desu.

—   Nu, — viņš sacīja, — mums vajadzīga vairs tikai panna.

Mēs iegājām trauku kambarītī, kur pie sienas karājās katli un pannas. Doktors nocēla no naglas pannu. Tās iekšpuse bija pavisam pierūsējusi.

—         Apžēliņ, viena vienīga rūsa, — doktors zūdījās.

—   Tā iet, kad ilgi braukā apkārt. Mani dzīvnieki ir ļoti čakli un uztur māju spodru, cik vien tas ir viņu spēkos. Pliku-Plaka ir patiešām brīnišķīga saimniece. Bet ne jau ar visu viņi tiek galā. Nekas, tūlīt izberzīsim. Tur zem izlietnes vajadzētu būt baltajām smiltīm. Pasniedziet man, labi?

Pēc brītiņa panna spīdēja un laistījās, desas cepās, un garda smarža pludoja pa visu virtuvi.

Kamēr doktors cepa desas, es piegāju pie galda, lai labāk apskatītu mazo ērmu, kas peldēja stikla traukā.

—    Kas tas ir par dzīvnieku? — es jautāju.

—   Ā, tas, — sacīja doktors atskatīdamies, — tas ir vif-vafs. Tstā vārdā hippocampus pippitopitus. Bet iedzimtie viņu sauc par vif-vafu, — laikam pēc viņa astes šaudīšanās, kad viņš peld. Šajā pēdējā ceļojumā es devos tieši tāpēc, lai viņu dabūtu. Redziet, patlaban es pūlos iemācīties mīkstmiešu valodu. Kaut kāda valoda viņiem noteikti ir, par to es esmu pārliecināts. Es mazliet runāju haiziviski un delfīnu dialektā. Bet mīkstmiešu valodu man gribētos iemācīties par visu vairāk.

—    Kāpēc? — es jautāju.

—   Redziet, cik mums zināms, mīkstmieši ir paši vecākie dzīvnieki uz zemes. Mēs atrodam klintīs viņu pārakmeņotās čaulas, kas ir gadu tūkstošiem vecas. Tāpēc esmu pārliecināts, ka, prazdams viņu valodu, es ļoti daudz uzzinātu par pasauli, kāda tā bijusi pirms seniem, seniem gadsimtiem. Saprotat?

—   Vai tad citi dzīvnieki to nevar pastāstīt?

—    Nedomāju vis, — doktors atbildēja, bakstīdams ar dakšiņu desas. — Protams, Āfrikas pērtiķi, ar kuriem man savā laikā gadījās sastapties, varēja daudz ko pastāstīt, bet viņu atmiņa nesniedzas tālāk par kādiem tūkstoš gadiem. Man nav ne mazāko šaubu, ka pasaules aizvēsture izdibināma no mīkstmiešiem — un vienīgi no viņiem. Jo pārējie, kas tajos laikos dzīvojuši, jau sen kopš nav uz zemes sastopami.

—   Jūs jau kaut ko zināt no viņu valodas? — es jautāju.

—    Nē. Esmu vēl tikai pašā sākumā. Šo īpašo adatzivju sugu es meklēju tāpēc, ka tā ir kaut kas vidējs starp parastu zivi un mīkstmiesi. Es braucu viņai pakaļ uz pašu Vidusjūras austrumu galu. Bet baidos, ka nekāda lielā labuma man no viņas nebūs. Vaļsirdīgi runājot, viņas āriene liek man par to šaubīties. Viņa neizskatās sevišķi gudra, vai ne?

—   Neizskatās gan, — es piekritu.

—   Ā, — doktors iesaucās, — desas ir gatavas! Nāciet ar savu šķīvi, es jums uzlikšu.

Mēs apsēdāmies pie virtuves galda un ieturējām krietnu maltīti.

Kas viņam bija par jauku virtuvi! Pēcāk es te ēdu ne vienu reizi vien, un nekādas ēdamzāles pasaulē, lai cik greznas būtu, nespēja tai līdzināties. Tā bija tik omulīga, mājīga un silta. Un parocīga arī. Ēdienu varēja ņemt karstu tieši no uguns, likt galdā un ēst. Buljonu dzerot, varēja ar vienu aci pieskatīt maizītes uz restēm, lai tās neapgruzd. Un, ja bija piemirsies uzlikt galdā sāli, tam nevajadzēja skriet pakaļ uz citu istabu, pietika pastiepties pēc lielās koka sālnīcas turpat aiz muguras, uz virtuves skapīša. Un kamīns — tik lielu kamīnu jūs gan nebūsit redzējuši — bija kā krietna istaba. Tur varēja ieiet iekšā arī tad, kad pagales vēl dega, apsēsties krēslos pie uguns un cept uzēdām kastaņus, klausīties tējas katliņa sīkšanā, stāstīt visādus notikumus vai skatīties bilžu grāmatas uguns gaismā. Tā bija brīnum jauka virtuve. Tā bija kā doktors pats — omulīga, prātīga, draudzīga un krietna.

Kamēr mēs kāri ēdām, durvis pēkšņi atvērās un iesoļoja Pliku-Plaka ar Džipu, viņi vilka tīrus palagus un spilvendrānas pa spodro flīžu grīdu. Doktors, manu pārsteigumu redzēdams, paskaidroja:

—   Viņi nes manu gultasveļu izvēdināt pie kamīna. Kā saimniece Pliku-Plaka ir īsta pērle — neko viņa neaizmirst. Agrāk saimniecību vadīja mana māsa (nabaga Sara! Es bieži domāju, nez kā viņai klājas. Kur tie gadi, kopš neesam redzējušies!). Bet viņa nebija ne pustik laba saimniece kā Pliku-Plaka. Vai vēl kādu gabaliņu desas?

Doktors pagriezās un pateica sunim un pīlei dažus vārdus dīvainu skaņu un zīmju valodā. Varēja redzot, ka viņi to lieliski saprot.

—   Vai jūs protat ari vāveru valodu? — es jautāju.

—    Jā. Ļoti viegla valoda, — doktors atbildēja. — Arī jūs to varētu iemācīties bez sevišķām pūlēm. Kāpēc jūs jautājat?

—         Tāpēc, ka man mājās ir slima vāvere, — es sacīju.

—   Es viņu atņēmu vanagam. Bet abas kajas viņai stipri savainotas, un man gribētos, lai jūs viņu, ja iespējams, izmeklētu. Varbūt es drīkstētu rīt viņu atnest?

—    Ja kājai ir smags lūzums, labāk būtu paskatīties jau šovakar. Citādi var izrādīties, ka ir jau par vēlu. Es aiziešu jums līdzi uz mājām un apskatīšu viņu.

Mēs paraudzījām pie uguns izžautās drānas un nospriedām, ka manējās ir jau pietiekami sausas. Es uznesu tās guļamistabā un pārģērbos, kad nonācu lejā, doktors jau gatavs gaidīja mani, turēdams rokā melno somiņu ar zālēm un pārsienamiem.

—    Ejam, — viņš sacīja. — Lietus arī pārgājis.

Ārā atkal bija gaišs, un vakara debesis blāzmoja saulrietā; kad mēs vērām vārtiņus, lai izietu uz ceļa, dārzā svilpoja strazdi.

PIEKTĀ NODAĻA. POLINĒZIJA

—   Es nekad neesmu redzējis tik interesantu māju kā jūsējā, — es sacīju, kad mēs jau soļojām uz pilsētas pusi.

—  Vai es nedrīkstētu atnākt pie jums arī rīt?

—   Protams, — teica doktors. — Nāciet jebkuru dienu, kad vien vēlaties. Rīt es parādīšu jums dārzu un savu personīgo zvēru dārzu.

—   Jums ir zvēru dārzs arī? — es brīnījos.

—   Jā. — viņš sacīja. — Lielākajiem dzīvniekiem mana māja ir par mazu, tāpēc esmu iekārtojis viņiem dārzu. Mana kolekcija nav sevišķi plaša, bet savā ziņā interesanta.

—   Tam gan jābūt brīnišķīgi, — es teicu, — runāt visās dzīvnieku valodās! Kā jums liekas, vai es arī varētu iemācīties?

—   Noteikti, — doktors sacīja, — vajag tikai ievingrināties. Un jābūt arī ļoti pacietīgam. Sākumam ļoti noderētu Polinēzija. Viņa man pasniedza pirmās stundas.

—    Kas tā par Polinēziju? — es jautāju.

—   Polinēzija bija Rietumāfrikas papagailis. Viņa vairs nedzīvo pie manis, — doktors skumji piebilda.

—    Kāpēc … vai mirusi?

—   Nē, nē, — doktors atbildēja. — Viņa ir sveika un vesela, es ceru. Bet, kad mēs aizbraucām uz Āfriku, viņa bija tik laimīga, ka atgriezusies dzimtenē. Viņa raudāja

no prieka. Un, kad man vajadzēja braukt atpakaļ, man sirds neļāva aizvest viņu no šīs saulainās zemes, kaut gan viņa pati piedāvājās braukt man līdzi. Es viņu atstāju Āfrikā. Ko lai dara! Man tik ļoti viņas trūkst. Kad mēs šķīrāmies, viņa raudāja atkal. Bet man liekas, es rīkojos pareizi. Viņa bija viens no vistuvākajiem draugiem manā mūžā. Un viņa pirmā iedvesa man domu mācīties dzīvnieku valodu un kļūt par dzīvnieku ārstu. Bieži es domāju, vai viņa tur Āfrikā ir laimīga un vai es kādreiz vēl redzēšu viņas veco, jocīgi nopietno seju. Vecā, labā Polinēzija! Ārkārtīgi gudrs putns! Jā, jā . . .

Tajā pašā brīdī mēs dzirdējām kādu skrienam mums pakaļ un atskatījušies ieraudzījām Džipu, kas brāzās pa ceļu, ko kājas nes. Viņš izskatījās ārkārtīgi satraukts un, klāt pieskrējis, riedams un smilkstēdams kaut ko doktotoram stāstīja. Nu satraucās arī doktors un runāja ar suni savādās skaņās un zīmēs. Beidzot viņš pievērsās man, viņa seja staroja priekā.

—   Polinēzija atgriezusies! — viņš iesaucās. — Iedomājieties tikai! Džips stāsta, ka viņa nupat pārlaidusies mājās. Piecus gadus neesmu viņu redzējis! Atvainojiet uz brītiņu!

Viņš pagriezās, lai ietu atpakaļ. Bet Polinēzija jau lidoja mums pretim. Doktors sita plaukstas kā bērns, kas dabūjis jaunu rotaļlietiņu; bet zvirbuļu bari, uz ceļmalas žogiem sēdēdami, spurinājās vien aiz sašutuma un šķendējās ka traki, — tāds pelēki sarkans papagailis Anglijas laukos viņiem bija kā dadzis acī.

Nu Polinēzija bija klāt, nometās doktoram uz pleca un sāka viņam gari un aizrautīgi kaut ko stāstīt man nepazīstamā valodā. Runājamā viņai, likās, sakrājies milzum daudz. Jau pēc brīža doktors bija aizmirsis mani, manu vāveri, Džipu un visu pasauli, līdz putns beidzot kaut ko nepārprotami jautāja par mani.

—         Vai, piedodiet, lūdzu, Stabinz! — doktors iesaucās.

—   Es biju aizrāvies, klausīdamies savā vecajā draudzenē. Mums jāiet un jāizmeklē jūsu vāverīte. Polinēzija — tas ir Tomass Stabinzs!

Papagailis, uz doktora pleca sēdēdams, cienīgi pamāja un, man par brīnumu, ierunājās skaidrā angļu valodā:

—   Labdien! Es atceros to nakti, kad jūs piedzimāt. Bija neganta ziema. Jūs bijāt ārkārtīgi neglīts bērns.

—   Stabinzam ļoti gribētos iemācīties dzīvnieku valodu, — sacīja doktors. — Kad atskrēja Džips un pateica, ka tu esi atgriezusies, es tieši stāstīju viņam, kā tu mani mācīji.

—    Es doktoru mācīju gan, — papagailis atbildēja, pievērsdamies man, — bet nekad to nebūtu varējusi, ja doktors vispirms nebūtu mani iemācījis saprast, ko es saku, kad runāju angliski. Jo, redziet, daudzi papagaiļi var runāt cilvēku valodā, bet retais saprot, ko pats runa. Viņi tikai pļāpā — viņiem liekas, tas ir ļoti smalki, un vēl viņi zina, ka par pļāpāšanu dabūs kādu kārumu.

Mēs jau bijām pagriezušies uz manas mājas pusi, Džips skrēja mums pa priekšu, un Polinēzija sēdēja doktoram uz pleca. Papagailis stāstīja bez mitēšanās, galvenokārt par Āfriku; bet tagad aiz pieklājības pret mani runāja angliski.

—    Kā klājas princim Bumpo? — doktors apvaicājās.

—   Vai, labi, ka tu atgādināji, — Polinēzija teica. — Es gandriz būtu aizmirsusi. Vari iedomāties? Bumpo ir Anglijā!

—   Anglijā! Ko tu saki! — iesaucas doktors. — Kas tad viņam te darāms?

—   Viņa tēvs, karalis, atsūtīja Bumpo te uz vienu vietu mācīties — kā jel to vietu sauca, Buļļforda, vai?

—    Buļļforda, Buļļforda! — doktors nomurmināja.

—   Nav gan dzirdēts… Skaidrs, tu laikam domāji Oksfordu?1

•— Pareizi, pareizi, Oksforda! — atsaucās Polinēzija.

—   Kaut kas no ragu lopiem tur bija. Tātad princis tagad skolojas Oksfordā.

—   Ak tā gan, — doktors sevī nosmējās. — Derētu redzēt, kā Bumpo studē Oksfordā. Tā gan.

—    Kad viņam vajadzēja doties ceļā, Džolidžinkijā gāja tā, it kā pati elle būtu pasprūdīta vaļā. Princis bija pārbijies līdz nāvei. Kā ne — pirmais, kas no viņu zemes brauca uz ārzemēm! Viņš domāja, ka baltie kanibāli šo noteikti apēdīšot vai vēl nezin ko izdarīšot. Tu jau zini, cik tāds nēģeris var būt tumsonīgs. Bet nekā. Tēvs viņu piespieda. Visi melnie karaļi sūtot savus dēlus uz Oksfordu. Tā esot tagad pieņemts, un šim jābraucot. Bumpo gribēja ņemt līdzi savas sešas sievas. Bet arī to karalis viņam neļāva. Nabaga Bumpo aizbrauca raudādams — un kas vēl par raudāšanu bija pilī! Vai jumtu cēla nost!

—    Un Erkšķrozīti viņš vēl gāja meklēt? — doktors jautāja.

—    Kā tad! — teica Polinēzija. — Otrā dienā pēc tavas aizbraukšanas. Un labi vien bija; karalis uzzināja, ka viņš palīdzējis tev aizbēgt, un spēra vai zemes gaisā.

—   Un Erkšķrozīti viņš atrada?

—    Viņš pārveda kaut kādu būtni un sacīja, ka šī nu esot Ērkšķrozīte. Man gan liekas, tā bija balta nēģeriete. Mati sarkani un kājas tik lielas, ka ne iedomāties nevar. Bet Bumpo bija laimīgs bez sava gala un sarīkoja

1 Ox (angl.) — vērsis.

varenas kāzas. Septiņas dienas svinēja. Viņa tagad ir prinča galvenā sieva un tiek godināta par kroņprincesi Bumpā, ar uzsvaru uz pēdējās zilbes.

—   Jā, un saki, lūdzu, — viņš palika balts?

—         Tikai kādus trīs mēnešus, — Polinēzija atbildēja.

—  Pēc tam viņa seja pamazām atguva savu parasto krāsu. Un labi vien bija. Pārlieku ērmīgi viņš izskatījās, kad gāja peldēties, — pats melns, seja balta.

—   Un Čī-Čī? Kā viņam klājas? Čī-Čī bija mans pērtiķis, — doktors paskaidroja. — Arī viņu es atstāju Āfrikā, kad braucu atpakaļ.

Polinēzija sadrūma.

—    Neteikšu, ka Čī-Čī būtu laimīgs. Pēdējos gados mēs satikāmies it bieži. Viņš briesmīgi skumst pēc tevis, vecās mājas un dārza. Jocīgi, bet man pašai arī tā bija. Tu atceries, cik laimīga es jutos, kad atgriezos dzimtenē? Un Āfrika patiešām ir brīnišķīga zeme, lai saka katrs, ko grib. Sākumā man likās, nu gan es dzīvošu kā pa augstiem svētkiem. Bet — nezinu pati, kāpēc, — pagāja dažas nedēļas, un man apnika. Es nevarēju un nevarēju iedzīvoties. īsi sakot, vienā jaukā vakarā es nolēmu laisties atpakaļ pie tevis. Uzmeklēju veco labo Čī-Čī un izstāstīju viņam visu. Viņš sacīja, ka neko nevarot man pārmest, viņam ap sirdi esot taisni tāpat. Salīdzinājumā ar dzīvi pie tevis Āfrika bija tik garlaicīga! Viņš ilgojās pēc stāstiem, ko tu lasīji mums priekšā no savām dzīvnieku grāmatām, un pēc jaukās tērzēšanas ziemas vakaros pie kamīna. Āfrikas dzīvnieki izturējās pret mums ļoti sirsnīgi, nav vārdam vietas. Un tomēr šie mīļie, lādzīgie radījumi man likās diezgan aprobežoti. Čī-Čī sacīja, ka viņš arī esot to pamanījis. Man gan šķiet, ka ne jau viņi bija mainījušies, bet mēs paši kļuvuši citādi. Kad es laidos projām,

nabaga vecais Čī-Čī krita pie zemes un raudāja. Viņš bēdājās, ka nu viņu pametot vienīgais draugs, kas viņam bijis, kaut gan, kā tu pats zini, viņam tur ir milzums radinieku. Un vispār tas neesot godīgi, ka es varot aizlidot atpakaļ, kad vien gribot, bet viņš netiekot nekur. Bet piemini manus vārdus — es nemaz nebrīnītos, ja kādā jaukā dienā viņš būtu klāt. Čī-Čī ir velna puika, tu jau zini.

Tikmēr mēs bijām nonākuši pie manas mājas. Tēva darbnīca bija ciet, un slēģi aizvērti, bet māte stāvēja durvīs un skatījās laukā uz ielas.

—    Labvakar, Stabinza kundze, — doktors sacīja. — Tā ir mana vaina, ka jūsu dēls atgriežas tik vēlu. Es liku viņam paēst vakariņas, kamēr drēbes izžūst. Viņš bija izmircis līdz ādai un es arī. Mēs saskrējāmies negaisā uz ielas, un es uzstāju, ka viņam jāpatveras no lietus manā mājā.

—         Es jau sāku uztraukties, — mana māte atbildēja.

—  Mīļš paldies, ser, ka jūs par viņu parūpējāties un atvedāt viņu mājās.

—   Nav par ko, nav par ko, — atsaucās doktors. — Mēs ļoti interesanti patērzējām.

—   Un ar ko man tas gods runāt? — mana māte jautāja, blenzdama pelēkajā papagailī uz doktora pleca.

—   Ar Džonu Dūlitlu. Jūsu vīram, liekas, vajadzētu mani atcerēties. Viņš apmēram pirms četriem gadiem uztaisīja man lieliskus zābakus. Patiešām, brīnišķīgus zābakus, — doktors piebilda, dziļā apmierinājumā pamezdams acis uz savām kājām.

—   Doktors atnāca izārstēt manu vāveri, māmiņ, — es teicu. — Par dzīvniekiem viņš zina visu, visu!

—   Ak vai, — sacīja doktors, — kur nu visu, Stabinz, visu jau nekādā ziņā ne.

—    Cik jūs bijāt laipns, nākdams tādu gaisa gabalu Toma vāveres dēļ, — sacīja mana māte. — Toms vienmēr nes mājās visādus ērmīgus kustoņus no mežiem un laukiem.

—   Patiešām? — doktors jautāja. — Varbūt no viņa dienās iznāks dabas pētnieks. Kas to var zināt!

—   Vai jūs neienāktu? — māte jautāja. — Māja gan nav diez cik kārtīga, es vēl neesmu pabeigusi pavasara tīrīšanu. Bet viesistabā jau iekurts kamīns.

—   Paldies, — doktors sacīja. — Kas jums par jauku mājiņu!

Un ļoti, ļoti rūpīgi noberzis kājslauķī savus milzīgos zābakus, slavenais vīrs gāja iekšā.

SESTĀ NODAĻA. IEVAINOTĀ VĀVERE

Viesistabā pie kamīna mans tēvs cītīgi spēlēja fleiti. To viņš darīja katru vakaru, kad dienas darbi bija galā.

Doktors tūlīt sāka tērzēt ar viņu par fleitēm, pikolo un fagotiem, un mans tēvs pēkšņi sacīja:

—         Droši vien jūs pats arī muzicējat, ser. Varbūt jūs mums kaut ko uzspēlētu?

—         Labprāt, — doktors atbildēja. — Es gan ļoti sen neesmu ņēmis instrumentu rokā. Bet es pamēģināšu. Vai drīkst?

Tad doktors paņēma mana tēva fleiti un spēlēja, spēlēja, spēlēja. Tas bija brīnišķīgi. Tēvs un māte sēdēja nekustīgi kā statujas un skatījās griestos, it kā viņi būtu baznīcā, un pat man, kas no mūzikas instrumentiem atzina labi ja mutes ermoņikas, sirds kļuva tāda bēdīga un pa muguru lodāja aukstas skudriņas, un gribējās, kaut es būtu bijis labāks un paklausīgāks zēns.

—         Man tas likās debešķīgi! — nopūtās mana māte, kad doktors bija beidzis.

—         Jūs esat liels mūziķis, ser, — teica mans tēvs,

—   ļoti liels mūziķis. Vai jūs nevarētu uzspēlēt mums vēl kaut ko?

—         Nu protams, — doktors atbildēja. — Vai, bet es taču pavisam aizmirsu vāveri!

—         Es jums viņu tūlīt parādīšu, — es teicu. — Viņa ir augšā, manā istabā.

Es tad nu vedu doktoru uz savu guļamistabu pašos mājas bēniņos un parādīju viņam vāveri, kas gulēja kastītē uz salmiem.

Dzīvnieciņš, kas no manis parasti ļoti baidījās, lai gan es nežēloju pūliņus, lai viņš justos labi, piecēlās sēdus, tiklīdz doktors ienāca istabā, un sāka šmaukšķināt. Doktors tieši tāpat šmaukšķināja pretim, un vāvere, kad viņu izcēla no kastītes un izmeklēja viņas kāju, likās drīzāk priecīga nekā nobijusies.

Es turēju sveci, kamēr doktors iesēja vāveres kāju tā saucamajās šinās, ko viņš iztaisīja, pāršķeldams sērkociņus ar kabatas nazi.

—    Es domāju, ka nu kāja sadzīs ļoti ātri, — sacīja doktors, aizvērdams somu. — Vismaz divas nedēļas neļauj viņai skraidīt apkārt, tomēr turi viņu svaigā gaisā un, ja naktis kļūst aukstas, apsedz viņu ar sausām lapām. Viņa sacīja, ka jūtoties šeit ļoti vientuļa un raizējoties par vīru un bērniņiem. Es iegalvoju viņai, ka tu esi cilvēks, uz ko var paļauties, bez tam es aizsūtīšu to vāveri, kas dzīvo manā dārzā, uzzināt, kā klājas viņas ģimenei, un tā atnāks pastāstīt. Galvenais ir par katru cenu uzturēt viņā dzīvesprieku. Vāveres pēc dabas ir jautras un darbīgas. Viņām ir ļoti grūti -tā gulēt un neko nedarīt. Bet nebēdā neko. Viņa drīz būs vesela.

Tad mēs atgriezāmies viesistabā, un mani vecāki atkal lika doktoram spēlēt fleiti, kamēr pulkstenis jau bija pāri desmitiem.

Lai gan maniem vecākiem doktors briesmīgi iepatikās no pirmā acu uzmetiena un viņi bija ļoti lepni, ka viņš ciemojas pie mums un spēlē fleiti (jo mēs patiešām bijām šausmīgi nabadzīgi), viņi tomēr tad vēl neapzinājās, par kādu slavenību viņam dienās jākļūst. Protams, tagad, kad visā pasaulē neatrast cilvēku, kas nebūtu dzirdējis par doktoru Dūlitlu un viņa grāmatām, jums vajag tikai uzmeklēt mazo namiņu Padlebijā, kur manam tēvam bija kurpniekdarbnīca, un jūs redzēsiet virs veclaicīgajām durvīm akmens plāksnīti ar uzrakstu: «D20NS DŪLITLS, SLAVENAIS DABASZINĀTNIEKS, SPĒLĒJA FLEITI ŠAJĀ NAMĀ 1839. GADĀ.»

Es bieži atceros šo vakaru no manas tālās, tālās bērnības. Man vajag tikai aizvērt acis un krietni piedomāt, un es atkal redzu mūsu viesistabu, kāda tā bija tovakar: mazs, jocīgs vīriņš ļipainā frakā, ar apaļu, mīlīgu seju spēlē fleiti pie kamīna, mate sēž viņam vienā pusē, tēvs otrā, viņi klausās aizturētu elpu un pievērtām acīm; mēs abi ar Džipu notupušies uz paklāja pie viņa kājām un blenžam kvēlojošajās oglēs; Polinēzija, apmetusies uz kamīna malas blakus viņa vecajam, samurcītajam cilindram, svinīgi šūpo galvu mūzikas taktī. Es redzu to visu tik skaidri, it kā tas patlaban būtu manu acu priekšā.

Un vēl es atceros, kā, izvadījuši doktoru pa parādes durvīm, mēs atgriezāmies viesistabā un vēl ilgi, ilgi runājām par viņu, un pat tad, kad es jau biju aizgājis gulēt (vispār tik vēlu es savu mūžu nebiju palicis augšā), man sapnī rādījās doktors un dīvainu, gudru zvēru orķestris, kas pūta fleites, spēlēja vijoles un sita bungas visu cauru nakti.

SEPTĪTĀ nodaļa. MĪKSTMIEŠU VALODA

Lai gan tovakar tik vēlu aizgāju gulēt, nākamajā rītā es pamodos briesmīgi agri. Pažobelēs vēl tikai sāka čiepstēt pirmie miegainie zvirbuļi, kad es jau pielēcu no gultas un steigšus uzrāvu drēbes.

Es nevarēju vien sagaidīt brīdi, kad būšu atkal namiņā ar lielo dārzu un redzēšu doktoru un viņa zvērus. Pirmo reizi mūžā brokastis man pat prātā neienāca; uz pirkstu galiņiem es nozagos lejā pa kāpnēm, lai neuzmodinātu tēvu un māti, atvēru durvis un izskrēju tukšajā, klusajā ielā.

Nonācis pie doktora vārtiem, es pēkšņi iedomājos, ka vēl laikam ir par agru iet pie kāda ciemos, un es lauzīju galvu, vai doktors jau varētu būt augšā. Es ieskatījos dārzā. Tur neviens nebija redzams. Klusītēm es atvēru vārtus un gāju iekšā.

Nogriežoties pa kreisi, kur taciņa ievijās starp diviem dzīvžogiem, man pie pašas auss atskanēja kāda balss:

—    Labrīt! Cik tu agri!

Es atskatījos — uz dzīvžoga sēdēja pelēkais papagailis Polinēzija.

—   Labrīt! — es atsaucos. — Man arī liekas, ka esmu atskrējis par agru. Vai doktors vēl guļ?

—   Kur nu, — teica Polinēzija. — Viņš jau stundas pusotras kā augšā. Tepat mājā viņam jābūt. Durvis ir vaļā. Ej vien droši iekšā. Vai nu viņš virtuvē taisa brokas-

tis, vai strādā savā kabinetā. Ej tikai iekšā. Es gaidu, kad uzlēks saule. Bet, goda vārds, man liekas, viņa to būs aizmirsusi. Ir nu gan te riebīgs klimats! Ja mēs ap šo laiku būtu Āfrikā, tur saulīte jau ripotu pa zemes virsu. Paskaties, kāda migla staipās pa kāpostu dobēm. No tāda skata vien jau var dabūt reimatismu. Draņķis no klimata, īsts draņķis! Es nesaprotu, kā jel viens dzīvs radījums, atskaitot vardes, var paciest Angliju. Labi, labi, nekavēšu tevi. Ej vien meklēt doktoru!

—    Paldies, — es teicu. — Paskatīšos, kur viņš ir.

Jau durvis atverot, man nāsīs iesitās cepta speķa smarža, tāpēc es gāju uz virtuvi. Uz pavarda vārījās liels katls, bet uz pavarda malas bija šķīvis ar ceptu speķi un olām. Man likās — speķis karstumā apkaltīs. Tāpēc es pavilku šķīvi nostāk no uguns un gāju uz istabām meklēt doktoru.

Beidzot es viņu atradu kabinetā. Toreiz es nemaz nezināju, ka to sauc par kabinetu. Pirotams, tā bija ļoti interesanta istaba, ar teleskopiem un mikroskopiem un visādām dīvainām lietām, no kurām es nekā nesapratu, bet būtu gan gribējis saprast. Gar sienām karājās dzīvnieku un putnu attēli, dīvaini augi, olu un gliemežvāku kolekcijas stiklotās kastēs.

Doktors rītasvārkos stāvēja pie lielākā galda. Sākumā man likās — viņš mazgā muti. Viņam priekšā bija četrstūraina stikla kaste ar ūdeni. Vienu ausi viņš turēja ūdenī, otru bija aizsedzis ar kreiso roku. Man ienākot, viņš atlieca muguru.

—    Labrīt, Stabinz, — viņš sacīja. — Izskatās, ka būs jauka diena, vai ne? Es nupat klausījos vif-vafu. Un esmu ļoti vīlies, ļoti.

—   Kapec? — es jautāju. — Vai viņam vispār nav nekādās valodas?

—    Ne gluži, — doktors atbildēja. — Valoda viņam ir. Bet ļoti nabadzīga valoda, tikai daži vārdi, kā «jā» un «nē», «karsts» un «auksts». Vairāk neko viņš nemāk pateikt. To es nebiju gaidījis. Jo, redzi, viņš patiešām pieder pie divām dažādām zivju dzimtām. Es cerēju, ka viņa valoda man ārkārtīgi noderēs. Ko lai dara!

—   Droši vien viņš nav arī diez cik gudrs, — es piebildu, — ja viņa valodā ir tikai divi trīs vārdi.

—   Tā izskatās. Varbūt tur vainīgs viņa dzīves veids. Šie vif-vafi tagad sastopami ārkārtīgi reti, un tāpēc viņi ir ļoti vientuļi. Viņi dzīvo okeāna visdziļākajās vietās, tāds vif-vafs klejo pa dziļumiem viens pats, vienmēr un visur viens pats. Un tāpēc viņam nav daudz ko runāt.

—   Varbūt lielākie mīkstmieši runā vairāk? — es ieminējos. — Šis jau galu galā ir ļoti maziņš.

—   Jā, — doktors piekrita, — tev taisnība. Man nav ne mazāko šaubu, ka ir sastopami arī ļoti runīgi mīkstmieši! Tikai lielos mīkstmiešus — tos patiesi lielos ir ārkārtīgi grūti noķert. Viņi mitinās jūras visdziļākajās dzelmēs, nekādi peldētāji nav un staigā turpat pa jūras dibenu, tāpēc tīklos gandrīz nekad nav noķerami. Kaut es varētu izgudrot, kā nokļūt jūras dibenā! Tur gan es patiešām daudz ko uzzinātu! Bet mēs esam aizmirsuši brokastis! Vai tu jau esi ēdis brokastis, Stabinz?

Atzinos, ka tas man pavisam nebijis prātā, un doktors tūlīt veda mani uz virtuvi.

—   Jā, — viņš runāja, liedams karsto ūdeni no katliņa tējkannā, — ja cilvēks varētu nokļūt jūras dibenā un padzīvot tur kādu laiciņu, viņš atklātu tādus brīnumus, kādi mums ne sapņos nav rādījušies!

-    Vai tad cilvēki tur nenokļūst? — es brīnījos.

-     Ūdenslīdēji un nirēji, piemēram?

—  Protams, protams, — doktors atsaucās. — Ūdenslīdēji tur nolaižas gan. Es pats esmu nolaidies jūras dibenā ūdenslīdēja tērpā. Bet — ak vai! — tas iespējams tikai seklās vietās. īstā dziļumā ūdenslīdēji nevar nolaisties. Bet man vajadzētu nokļūt pamatīgās dzelmēs, kur ūdens ir jūdzēm dziļš! Nekas, gan jau ar laiku radīsies padoms, un es tur nokļūšu! Vēl vienu krūzi tējas, jā?

ASTOTĀ NODAĻA. VAI TEV IR VĒRĪGA ACS?

Tieši tajā brīdī virtuvē ielaidās Polinēzija un pateica doktoram kaut ko putnu valodā. Es, protams, ne vārda nesapratu. Bet doktors tūlīt nolika nazi un dakšiņu un izgāja no virtuves.

—    Kauns un negods, vairāk nekas! — iesaucās Polinēzija, kolīdz doktors iziedams bija aizvēris durvis. — Nepaspēj viņš ne lāgā mājās pārrasties, kad visai apkārtnei tas jau zināms, un, cik vien jūdzēm tālu ir slimu kaķu un kraupainu trušu, tie ir klāt jau pirmajā dienā, lai šos ārstē! Tagad pie sētas durvīm tup liela, resna zaķene ar spiedzošu mazuli. Vai šī, lūdzu, nevarot runāt ar doktoru? Mazajam esot krampji! Man gan liekas, viņas knauķis ir tikai ieēdis driģenes, kas tur cits varētu būt. Dzīvnieki reizēm ir tik neapdomīgi, īpaši jau mātes! Un tad nu viņi nāk, pa dienām rauj doktoru nost no galda, pa naktīm rauj laukā no gultas. Es nesaprotu, kā viņš to var izturēt, patiešām nesaprotu. Tam nabaga cilvēkam taču nav miera nevienu brīdi! Es viņam esmu teikusi neskaitāmas reizes, lai viņš nozīmē dzīvniekiem noteiktas pieņemamās stundas. Bet viņš jau ir tik šausmīgi labs un atsaucīgs. Viņš nekad neatteiks slimniekam, ja gadīsies kaut kas nopietns. Steidzamos gadījumos slimnieku vajagot izmeklēt uz vietas, tā viņš saka.

—   Kāpēc dzīvnieki nevarētu griezties pie citiem ārstiem? — es jautāju.

Vērīga acs ir ārkārtīgi svarīga

—   Žēlīgā debess! — Polinēzija iebrēcās, nicīgi noskurinādama galvu. — Taču jau tāpēc, ka nav neviena cita dzīvnieku ārsta, vismaz īsta ārsta nav! Protams, ir tādas personas, ko sauc par veterināriem. Bet, apžēliņ, kāds no viņiem labums? Viņi nesaprot dzīvnieku valodu, un tāpēc tur nekas nevar iznākt. Padomā pats, kas būtu, ja tu vai tav% tēvs aizietu pie ārsta, kas nesaprastu ne vārda, ko jūs viņam sakāt, nedz arī varētu jūsu valodā pateikt, kas jums jādara, lai izārstētos! Veterināri, kā tad! Tu pat iedomāties nevari, cik viņi ir dumji! Uzliec labāk doktora šķīvi uz pavarda, lai ir silts, kad viņš nāks atpakaļ.

—   Kā tev liekas, vai es arī varētu iemācīties dzīvnieku valodu? — es jautāju, nolikdams šķīvi siltumā.

—         To tā uzreiz nevar pateikt, — sacīja Polinēzija.

—   Kā tu skolā mācies, labi?

—   Nezinu, — es nokaunējies atbildēju. — Es nekad neesmu skolā gājis. Mans tēvs ir pārāk nabadzīgs, lai sūtītu mani skolā.

—    Nekas, — atteica Polinēzija. — Nedomāju, ka tu esi daudz ko zaudējis, spriežot pēc tiem skolas puikām, ko man gadījies redzēt. Galvenais, vai tev ir vērīga acs? Vai tu proti visu redzēt un ievērot? Pieņemsim, ka tur ābelē sēdētu divi strazdi un tu tikai reizi tā kārtīgi uz viņiem paskatītos, vai tu nākamajā dienā varētu viņus pazīt un atšķirt vienu no otra?

—    Nezinu, — es atbildēju. — Nekad neesmu mēģinājis.

—    Šo spēju, — sacīja Polinēzija, notrausdama ar kreiso kāju dažas maizes drupačas no galda stūra, — sauc par novērošanas dāvanām — jāprot pamanīt visus sīkumus pie putniem un dzīvniekiem: kā viņi iet, kustina galvu, cilā spārnus, kā ošņā gaisu, rausta ūsas, vicina asti. Visus šos sīkumus jāprot saskatīt, ja gribi iemācīties dzīvnieku valodu. Jo redzi, ļoti daudz ir dzīvnieku, kas ar muti nerunā tikpat kā nemaz, viņi izsakās ar elpu, ar asti vai ar kāju. Tas ir tāpēc, ka vecos laikos, kad lauvu un tīģeru vēl bija daudz, mazākajiem dzīvniekiem vajadzēja ļoti piesargāties, lai plēsīgie zvēri viņus nesadzirdētu. Putniem, protams, bija maza bēda, viņi vienmēr varēja pacelties spārnos un aizlidot. Bet pirmkārt un galvenokārt tev jāzina: vērīga acs ārkārtīgi svarīga tam, kas grasās mācīties dzīvnieku valodu.

—    Izklausās, ka tas ir ļoti grūti, — es nopūtos.

—   Vēl būs vajadzīga milzu pacietība, — Polinēzija turpināja. — Paies ilgs laiks, pirms tu varēsi kādu vārdu pareizi izsacīt. Bet, ja tu nāktu bieži, es pati varētu tev pasniegt dažas stundas. Un, kad tu būsi iesācis, tu pats brīnīsies, cik ātri tas iet! Būtu patiešām labi, ja tu iemācītos dzīvnieku valodu. Tad tu varētu doktoram šo to palīdzēt — es domāju tādus vienkāršākus darbus kā pārsiešana vai zāļu došana. Jā, jā, tā ir lieliska ideja. Tad jel tam nabaga cilvēkam būtu kāds, kas palīdz, un atliktu pa brītiņam arī atpūtai. Jo tas jau ir ārprāts, kā viņš pārpūlas! Neredzu iemesla, kādēļ tu nevarētu viņam krietni vien palīdzēt, — protams, ja tev patiešām patīk dzīvnieki.

—   Es būtu laimīgs! — es iesaucos. — Vai tu domā, ka doktors man ļautu?

—   Noteikti, — sacīja Polinēzija, — tiklīdz būsi iemācījies šo to no ārstniecības. Es pati ar viņu parunāšu. Tss! Viņa soļi! Liec nu žiglāk šķīvi uz galda!

DEVĪTĀ NODAĻA. SAPŅU DĀRZS

Kad brokastis bija paēstas, doktors izveda mani dārzā. Ja jau pati māja bija interesanta, tad dārzs simtreiz vairāk. No visiem mūžā redzētajiem dārziem šis bija brīnišķīgākais, šis bija īsts burvju dārzs. Sākumā pat nevarēja saprast, cik tas ir liels. Šķita, ka dārzam vispār nav ne gala, ne malas. Kolīdz sāka likties, ka nupat jau būs, vajadzēja tikai pamest skatienu pāri dzīvžogam, pagriezties ap stūri vai uzkāpt pa dažiem pakāpieniem, un atkal pavērās jaunas, pavisam negaidītas dārza daļas.

Tur bija viss, kas vien dārzā var būt vai jebkad bijis. Tur bija plaši zālāji ar zaļi nosūnojušiem kalta akmens soliem. Pār zālājiem liecās sēru vītoli, un skaraino zaru pušķi ik vēja pūtienā slaucīja samtaini līdzeno zāli. Takas bija izliktas ar sirma akmens plāksnēm, gar abām pusēm tām slējās augsti, apcirpti īvju dzīvžogi, tāpēc šīs takas izskatījās pēc kādas senatnīgas pilsētas šaurajām ieliņām, vietām zaļajās sienās bija arī durvis un pāri durvīm no dzīviem kokiem griezti pusmēneši, pāvi un vāzes. Bija arī jauks marmora baseins, kur dzīvoja zelta zivtiņas, lielas, zaļas vardes un ziedēja gaišzilas ūdensrozes. Sakņu dārza augstais ķieģeļu mūris bija noaudzis ar sārtiem un zeltainiem firziķiem, kas brieda saulē. Dārzā auga arī milzu ozols ar tik lielu dobumu vidū, ka tur varētu paslēpties četri vīri. Vēl bija vairākas lapenes, gan koka, gan akmens, viena bija pilna ar grāmatām, ko palasīties.

Kādā stūrī, starp klinšu bluķiem un papardēm, bija ugunskura vieta, kur doktors cepa aknas vai speķi, kad viņam ienāca prātā ieturēt pusdienas svaigā gaisā. Te bija ari tahta, liekas, doktors uz tās gulēja siltās vasaras naktis, kad lakstīgalas dzied viskrāšņāk; tahta bija uz ritenīšiem, lai to varētu pabīdīt zem tā koka, kurā viņas tobrīd dziedāja. Bet par visu vairāk man patika būdiņa augstas gobas galotnē, kurā varēja nokļūt pa virvju kāpnēm. Doktors sacīja, ka tur viņš parasti skatoties teleskopā uz mēnesi un zvaigznēm.

Tas bija dārzs, pa kuru varēja staigāt dienām, pētīt dienām, vienmēr atrast kaut ko jaunu un vienmēr priecāties par atkal uzietām vecām vietām. Pirmo reizi ieraugot doktora dārzu, es biju tā apburts, ka man gribējās apmesties tur uz visiem laikiem un nekad vairs neatstāt to. Jo šajās sienās bija viss, kas vajadzīgs laimei, jaukai dzīvei un mierīgam prātam. Tas bija Sapņu Dārzs.

Vienu īpatnību es pamanīju tūlīt, pirmo soli dārzā sperdams, proti, ka tur ir milzums putnu. Katrā kokā bija vismaz divas trīs lizdas. Arī cita dzīvā radība te mudžēja un ņudzēja. Sermuļi, bruņurupuči un susuri te jutās kā mājās un nebaidījās ne no viena. Dažādu krāsu un lielumu krupji lēkāja pa zālāju, it kā tas piederētu tieši viņiem. Zaļās ķirzakas (kuras Padlebijā reti sastopamas) gozējās saulē uz akmeņiem un blisināja acis uz mums. Bija redzamas arī čūskas.

—    Nebaidies no viņām, — doktors sacīja, pamanījis, kā es satrūkos, kad mums priekšā pār taciņu aizlocījās liela, melna čūska. — Sīs te nemaz nav indīgas. Un viņas arī pasargā manu dārzu no daudziem kaitēkļiem, tātad dara svētīgu darbu. Pa vakariem es dažkārt spēlēju fleiti. Viņām tas ļoti patīk. Izslienas uz astēm stāvus gaisā un klausās tā, kamēr vien es spēlēju. Taisni jocīgi, kā viņām patīk mūzika.

—    Kāpēc viņi visi apmetušies te uz dzīvi? — es jautāju. — Nekad neesmu redzējis dārzu, kurā būtu tik daudz visādu dzīvnieku.

—    Laikam jau tāpēc, ka te viņi atrod tādu barību, kas viņiem pa prātam, un te viņus neviens netraucē. Un, protams, viņi pazīst mani. Ja saslimst kāds mana dārza iemītnieks, tam ir ļoti ērti nokļūt pie ārsta. Skaties! Vai tu redzi to zvirbuli, kas sēž uz saulespulksteņa un lamājas ar melno strazdu? Tas zvirbulis jau gadiem ilgi pavada šeit vasaras. Viņš ir no Londonas. Mūsu lauku zvirbuļi vienmēr viņu ķircina, ka viņš čirpstot ar briesmīgu kokneja[1] akcentu. Ērmīgs putnelis — ļoti drošsirdīgs, bet nekaunīgs arī. Nekas viņam nav mīļāks par ķildu, un uz beigām viņš vienmēr kļūst rupjš. Viņš ir īsts pilsētas putns. Londonā viņš dzīvo pie Svētā Pāvila katedrāles. Mēs viņu saucam par Čīpsaidu.

—    Vai pārējie putni ir no laukiem? — es jautāju.

—    Lielākā daļa, — doktors atbildēja. — Bet ir ari daži reti viesi, kas citādi nemaz nerādās Anglijai tuvumā. Piemēram, tas mazais, skaistais putniņš, kas tur lidinās ap lauvmutītes ziedu, ir. rubīna kolibri. No Amerikas. Patiesību sakot, viņam šis klimats galīgi neder. Tas ir par vēsu. Pa naktīm es viņam lieku gulēt virtuvē. Tad vēl katru gadu tā ap augusta pēdējo nedēļu mani apciemo purpura paradīzes putns, kas lido šurp visu tālo ceļu no Brazīlijas. Ai, kads tas ir skaistulis! Pašlaik, protams, viņa te vēl nav. Bet ir daudzi citi silto zemju putni, kas iegriežas pie manis vasaras mēnešos. Bet iesim labāk apskatīt manu zvēru dārzu.

DESMITĀ NODAĻA. PERSONISKAIS ZVĒRU DĀRZS

Man nelikās, ka šajā dārzā vēl būtu palicis kaut kas neredzēts. Bet doktors saņēma mani aiz rokas un veda lejā pa šauru taciņu, kas griezās, vijās, meta visādus līkumus, līdz kamēr mēs nonācām pie mazām durtiņām augstā akmens mūrī. Doktors atgrūda tās vaļā.

Iekšā bija vēl viens dārzs. Es biju iedomājies, ka tur būs krātiņi un krātiņos zvēri. Neko tamlīdzīgu te neredzēja. Izklaidus pa visu dārzu slējās nelieli mūra namiņi, un katram namiņam bija logs un durvis. Kad mēs ienācām dārzā, daudzas durvis atsprāga vaļā un mums pretim skrēja dzīvnieki, droši vien gaidīdami barību.

—   Vai tad viņu durvis nav aizslēdzamas? — es jautāju doktoram.

—    Ir gan, — viņš atbildēja, — katrām durvīm ir aizbīdnis. Tikai manā zvēru dārzā durvis slēdz no iekšpuses, nevis no ārpuses. Ja kāds nevēlas, lai citi dzīvnieki vai dārzā ienākušie cilvēki viņu traucētu, viņš aizbultē savas durvis. Ikviens šī dārza iemītnieks dzīvo te tāpēc, ka viņam te patīk, nevis tāpēc, ka ir spiests.

—         Viņi visi izskatās tik priecīgi un tīri, — es teicu.

—  Vai jūs nepasacītu, kā te kuro sauc?

—    Protams. Nu tad skaties, tas ērmīgais radījums ar plākšņoto muguru, kurš tur rakņājas gar ķieģeli, ir Dienvidamerikas bruņnesis, bet mazais dzīvnieciņš, kas ar viņu runājas, ir Kanādas murkšķis. Viņiem abiem tur mūra apakšā ir alas, vai redzi? Tie divi zvēriņi, kas met kūleņus pa dīķi, ir krievu ūdeles, ak jā, ka tikai es neaizmirstu, vēl no rīta jāaiziet uz pilsētu pēc si]ķēm, šodien veikaliem īsā diena. Un tur pašlaik no savas mājiņas nāk ārā antilope — viena no mazākajām Dienvidāfrikas antilopēm. Apiesim apkārt šiem te krūmiņiem, un es tev parādīšu vēl kaut ko.

—   Vai tie divi ir brieži? — es jautāju.

—   Brieži? — doktors nobrīnījās. — Kurus tu domāji?

—   Tos tur, — es parādīju ar roku, — kas ēd zāli gar dobes malu. Abus divus.

—    Redzu, redzu, — doktors plati smaidīja. — Tur nav divi, bet viens ar divām galvām — vienīgais divgalvainais dzīvnieks pasaulē. Viņu sauc grūdmūs-velcjūs. Es viņu atvedu no Āfrikas. Viņš ir ļoti rātns un pilda šeit naktssarga pienākumus. Jo viņš guļ tikai ar vienu galvu — tas ir ļoti parocīgi, otra var palikt visu nakti nomodā.

—   Vai jums tīģeri un lauvas arī ir? — es vaicāju, kad mēs gājām tālāk.

—    Nē, sacīja doktors, — viņus te nekādi nav iespējams turēt, un es neturētu, ja arī būtu iespējams. Ja tas būtu manā varā, Stabinz, nekur visā pasaulē neviens tīģeris vai lauva nedzīvotu gūstā. Viņi nekad nepierod. Nekad nav priecīgi nebrīvē. Nekad nesamierinās. Viņi visu laiku domā par tālajām zemēm, no kurām nākuši. To jau var viņiem no acīm nolasīt, kā viņi skumst un skumst pēc savas dzimtenes plašajiem klajumiem, skumst pēc dziļajiem, tumšajiem džungļiem, kur mātes viņus mācījušas dzīt pēdas briedim. Un ko cilvēki viņiem tā vietā var piedāvāt? — doktors apstājās un jautāja gluži sarkans no dusmām. — Ko viņi var dot pret Āfrikas saullēktu krāšņumu, pret mijkrēšļu klusumu, kad tikai vējš čabinās palmu galotnēs, pret zaļo pakrēsli zem mežavīna stigām, pret dzestrajām, zvaigžņotajām tuksneša naktīm, pret ūdenskrituma vēsajām šļakatām, kad grūtas medības ir galā? Ko, es prasu, mēs varam viņiem piedāvāt? Būri ar tērauda restēm, sasmakušas gaļas gabalu, ko pasviež reizi dienā, muļķu baru, kas stāv pie būra un ar vaļējām mutēm blenž uz viņiem. Nē, Stabinz. Lauvas un tīģeri, šie dižie mednieki, nekad, nekad nedrīkstētu mitināties zooloģiskajos dārzos.

Doktors bija kļuvis briesmīgi nopietns, pat bēdīgs. Bet pēkšņi viņa garastāvoklis mainījās, viņš saņēma mani aiz rokas un uzsmaidīja savu parasto gaišo smaidu.

—    Mēs taču vēl neesam redzējuši ne tauriņu mājas, ne akvārijus! Ejam! Ar savām tauriņu mājām es patiešām lepojos.

Mēs gājām atkal tālāk, līdz nonācām dzīvžogu norobežotā pļaviņā. Es ieraudzīju lielas būdas, kas bija sapītas no smalkām stieplītēm, kā putnu būrīši. Zem stiepļu pinuma saulē gozējās visvisādas skaistas puķes, pār kurām lidinājās tauriņi. Kādas būdas galā doktors parādīja virkni mazu kastīšu ar caurumiem.

—         Te viņi šķiļas no oliņām, — doktors paskaidroja.

—    Un te es turu dažādu pasugu kāpurus. Un, tiklīdz viņi pārvērtušies taurenīšos, viņi atrod barību šajā puķu dārzā.

—    Vai tauriņiem ir valoda? — es jautāju.

—    Domāju gan, ka ir, — doktors sacīja, — un vabolēm arī. Bet man vēl nav izdevies iepazīties ar kukaiņu valodām. Pēdējā laikā esmu pārāk aizrāvies ar mīkstmiešu valodu. Tomēr es ceru kādreiz runāt arī ar kukaiņiem.

Šajā brīdi mums pievienojās Polinēzija un teica:

—    Doktor, pie sētas durvīm sēž divas jūrascūciņas. Viņas aizbēgušas no sava saimnieka, tas puika mērdējis viņas badā. Prasa, vai tu viņas nepieņemšot.

—   Lai notiek, — doktors atsaucās. — Ved viņas iekšā. Ierādi viņām to mājiņu, kur dzīvoja sudrablapsa, nu, to, kas pa kreisi no vārtiem. Paskaidro, kādi mums šeit ir noteikumi, un parūpējies, lai viņām dod krietni paēst! Stabinz, mēs iesim tagad uz akvārijiem. Un pirmais, ko tev parādīšu, būs mans lielais stikla mīkstmiešu baseins!

VIENPADSMITĀ NODAĻA. POLINĒZIJA KĻŪST PAR MANU SKOLOTĀJU

Jūs gan paši varēsit iedomāties, ka nepagāja neviena' diena, kad es nebūtu paciemojies pie sava jaunā drauga. Pareizāk sakot, es tur dzīvoju no rīta līdz vakaram. Kādu vakaru māte pa jokam apvaicājās, vai es neņemšot līdzi arī savu gultu un nepārvākšoties pie doktora Dūlitla pavisam.

Ar laiku es kļuvu par itin krietnu palīgu doktoram Dūlitlam — baroju dzīvniekus, palīdzēju celt jaunas mājiņas un žogus viņa zvēru dārzā, asistēju, kad viņš pieņēma slimos dzīvniekus, vispār darīju visu, ko nu kuro reizi vajadzēja. Man pašam tas sagādāja milzīgu prieku (es it kā dzīvoju pavisam jaunā pasaulē), un man pat liekas,, arī doktoram manis pietrūktu, ja es nenāktu tik bieži.

Polinēzija lidinājās man visur pa pēdām, mācīdama man putnu valodu un izskaidrodama zīmes, ar kurām sarunājas dzīvnieki. Sākumā likās, es nekad mūžā nespēšu to iemācīties — tas izskatījās tik grūti. Bet vecā papagailiene bija apbrīnojami pacietīga, lai gan es skaidri redzēju, cik grūti viņai dažkārt novaldīt dusmas.

Pamazām es sāku saprast putnu ērmīgo tērzēšanu un jokus, ar kuriem apmainījās suņi. Pa vakariem, gulēt aizgājis, es pūlējos saprast peles skribināšanos zem grīdas dēļa, Padlebijas tirgus laukumā vēroju baložus, ieskatījos kaķos uz jumtiem.

Dienas lidot lidoja — kā jau vienmēr, kad cilvēks ir laimīgs; dienas krājās nedēļās, nedēļas — mēnešos, un drīz jau rozēm doktora dārzā apbira ziedlapiņas, un zaļajā maurā krita dzeltenas lapas. Vasara gandrīz bija pagājusi.

Kādu dienu mēs ar Polinēziju sēdējām bibliotēkā un runājāmies. Tā bija skaista, gara zāle ar milzīgu kamīnu. No grīdas līdz griestiem slējās grāmatu plaukti, un kādu tur tikai nebija grāmatu! Gan stāsti un romāni, gan grāmatas par dārzkopību un medicīnu, gan par ceļojumiem — tās man patika skatīties — un kur tad vēl doktora lielais atlants ar visu pasaules zemju kartēm!

Todien Polinēzija man rādīja grāmatas par dzīvniekiem, kuras bija sarakstījis pats doktors Džons Dūlitls.

—   Apžēliņ, — es teicu, — ir nu gan doktoram daudz grāmatu! Visas sienas pilnas! Kaut es mācētu lasīt! Tas būtu tik lieliski! Vai tu proti lasīt, Polinēzija?

—   Tikai mazlietiņ, — Polinēzija teica. — Šķir uzmanīgāk, ieplēsīsi lapu! Kaut kā nav iznācis laika daudz lasīt. Šis burts, piemēram, ir «k», un tas ir «b».

—    Un ko nozīmē vārds zem šī attēla? — es jautāju.

—         Parādi! — viņa sacīja un sāka lasīt pa burtiem:

—   P-A-V-I-Ā-N-S — tās ir tāds pērtiķis! Lasīt nav nemaz tik grūti, kā rādās, vajag tikai pazīt burtus.

—   Polinēzija, — es ieminējos, — es gribētu tev pajautāt kaut ko ļoti svarīgu.

—   Un kas tas būtu, manu zēn? — viņa vaicāja, piegludinādam’a spalvas uz labā spārna. Polinēzija ļoti bieži runāja ar mani aizbildnieciskā tonī. Bet es to ļaunā neņēmu. Galu galā viņai bija jau gandrīz divsimt gadu, bet man tikai desmit.

—    Manai mātei liekas, — es sacīju, — ka nav labi nākt ciemā uz visām ēdienreizēm. Kā tu domā, ja es strādātu un palīdzētu doktoram vēl daudz, daudz vairāk, vai es nevarētu nākt un dzīvot te pavisam? Jums tad nevajadzētu tērēties, algojot dārznieku vai puisi, es strādātu par ēdienu un pajumti jūsu mājā. Kā tu domā?

—   Tu gribētu pa īstam iestāties darbā pie doktora? Vai ne? Par asistentu?

—         Jā. Liekas, asistents bija tas vārds, — es atbildēju.

—    Tu pati kādreiz sacīji, ka es varētu būt viņam |oti noderīgs.

Polinēzija brīdi padomāja.

—< Kāpēc gan ne? Un tu patiešām gribētu kļūt par dabaszinātnieku, kad būsi liels?

—   Jā, — es teicu, — tā esmu nolēmis. Nekas cits pasaulē man tik labi nepatiktu.

—   Hm! Iesim un aprunāsimies ar doktoru pašu, — sacīja Polinēzija. — Viņš ir tepat blakusistabā, savā kabinetā. Durvis ver vaļā ļoti klusi — varbūt viņš strādā un nevēlas, lai viņu traucē.

Es klusītēm pavēru durvis un ieskatījos pa spraugu. Pirmais, ko ieraudzīju, bija milzīgs, melns medību suns, kas sēdēja uz paklāja un, ausis izslējis, klausījās, kā doktors skaļi lasa no papīra lapas.

—    Ko doktors dara? — es čukstus pavaicāju Polinēzijai.

—    Suns saņēmis vēstuli no savas saimnieces un atnesis, lai doktors to izlasa viņam priekšā. Tas ir viss. Viņš pieder tādai mazai, jocīgai meitenei, kas dzīvo pilsētas otrā malā. Vārdā viņai Minnija Dūleja un biželes kā peļu astes. Viņa ar brāli aizbraukusi pa vasaru uz jūrmalu, un vecais suns beidzas vai nost aiz bēdām, viņus neredzēdams. Tāpēc viņi raksta sunim vēstules — angļu valodā, protams. Vecais suns tās nevar saprast un nes -doktoram, lai doktors pārtulko suniski. Minnija laikam i)ūs atrakstījusi, ka brauc mājās, citādi suns tik ļoti neuztrauktos. Skat, kā luncinās!

Patiešām, suni bija pārņēmusi spēja sajūsma. Kad doktors bija vēstuli izlasījis, vecais suns sāka pilnā kaklā riet, mežonīgi vicināt asti un lēkāt pa kabinetu. Viņš paķēra vēstuli zobos un metās laukā no istabas, elsdams pūzdams un pie sevis murminādams.

—    Skrien sagaidīt diližansu, — čukstēja Polinēzija.

—    Es gan nesaprotu, ko viņš tajos bērnos atrod! Tā pati Minnija! Savu mūžu neesmu redzējusi tik uzpūtīgu knīpu! Ja vēl viņa pēc kaut kā izskatītos! Bet nē! Šķielē ar abām .acīm!

DIVPADSMITĀ NODAĻA. MANA LIELĀ IDEJA

Doktors pēkšņi pacēla galvu un ieraudzīja mūs abus pie durvīm.

—   A, nāc iekšā, Stabinz, — viņš sacīja. — Vai tu gribēji man ko teikt? Nāc iekšā un apsēdies!

—    Doktor, — es teicu. — Man arī gribētos kļūt par dabaszinātnieku, kad es būšu liels.

—         Patiešām? Skat, skat, — doktors murmināja.

—    Hm … jā … ko tu neteiksi… Jā, jā! Vai tu, hm, esi jau runājis par to ar saviem vecākiem, ar māti un tēvu?

—    Nē, vēl neesmu, — es sacīju. — Es gribēju lūgt, lai jūs ar viņiem parunājat. Jums tas iznāktu labāk. Es vēlētos būt jūsu palīgs — asistents, ja jūs būtu ar mieru. Vakar vakarā māte sacīja, ka viņa nevar mani vairs laist pie jums, ka nav labi tā visu laiku ēst pie citu galda. Es par to domāju un domāju. Vai es nevarētu atstrādāt to, ka ēdu jūsu mājā un guļu arī!

—    Mīļo Stabinz! — doktors sāka smieties. — Manis pēc tu vari te ēst trīs reizes dienā visu cauru gadu! Es tikai priecāšos tevi redzēt. Un tu jau tāpat ļoti daudz strādā. Būtu taisnīgāk, ja es maksātu tev algu. Ko mēs, pēc tavām domām, varētu vēl nospriest?

—    Varbūt jūs atnāktu pie mums, — es sacīju, — un pavaicātu manai mātei un tēvam, vai viņi neatļautu man strādāt un dzīvot pie jums, bet jūs par to iemācītu man rakstīt un lasīt. Manai mātei tik ļoti gribas, lai es mācētu lasīt un rakstīt! Un bez tā nemaz nevar kļūt par dabaszinātnieku, vai ne?

—    Kā to ņem, — doktors atbildēja. — Protams, ir ļoti jauki, ja prot lasīt un rakstīt. Bet visi dabaszinātnieki nav vienādi. Piemēram, tas jaunais puisis Čārlzs Darvins, par kuru tagad tik daudz runā, ir beidzis Kembridžas universitāti un attiecīgi prot gan lasīt, gan rakstīt. Arī Kivjē — viņš bija profesors augstskolā. Bet klausies un brīnies: pasaules lielākais dabaszinātnieks, kuram viņi nevar ne līdzināties, neprot parakstīt pat savu vārdu un nepazīst nevienu ābeces burtu.

—    Kas viņš ir? — es jautāju.

—   Noslēpumaina persona, — sacīja doktors, — ļoti noslēpumaina persona. Viņu sauc Garā Bulta, Zelta Bultas dēls. Viņš ir indiānis.

—   Vai jūs viņu pazīstat? — es vaicāju.

—    Nē, — doktors teica. — Nekad neesmu viņu redzējis. Neviens baltais cilvēks nav ar viņu ticies. Misters Darvins droši vien pat nezina, ka tāds indiānis Garā Bulta dzīvo pasaulē. Viņu redz tikai dzīvnieki un indiāņu ciltis Peru kalnos. Viņš nekad nepaliek ilgi vienā vietā. Staigā no cilts uz cilti, kā indiāņu klaidonis.

—         Kā jūs varat tik daudz par viņu zināt, — es jautāju,

—  ja nekad neesat viņu redzējis?

—   Man par viņu stāstīja purpura paradīzes putns Miranda, — doktors atbildēja. — No viņas es uzzināju, cik brīnumains un nepārspējams dabas pētnieks ir šis indiānis. Kad Miranda te pagājušo reizi bija, es sūtīju viņam ziņu. Kuru katru dienu Mirandai jāatgriežas. Nevaru vien sagaidīt, kādu vēsti viņa man atnesīs. Vispār viņa kavējas — ir jau augusta pēdējā nedēļa. Ceru, ka viņai ceļā nav atgadījies kaut kas slikts.

—    Bet kāpēc tad slimie zvēri un putni nāk pie jums? — es jautāju. — Kāpēc ne pie Garās Bultas, ja viņš ir tik gudrs kā neviens cits?

—   Liekas, manas ārstniecības metodes ir modernākas, — teica doktors. — Bet, cik varu spriest no purpura paradīzes putna stāstījuma, Garās Bultas zināšanas ir neaptveramas. Viņa specialitāte ir botānika — zāles, puķes un tā tālāk. Bet arī par putniem un dzīvniekiem viņš zina ārkārtīgi daudz. It sevišķi par kukaiņiem — bitēm un vabolēm. Un tomēr, Stabinz, saki — vai tu patiešām gribi kļūt par dabaszinātnieku?

—   Jā, — es atbildēju, — pavisam nopietni.

—   Vai tu zini, ka šis darbs tev nekādu lielu peļņu nedos? Galīgi nekādu. Kārtīgs dabaszinātnieks vienmēr ir nabags. Viņa nauda aiziet tauriņu tīkliem, kolekciju kastēm un visādām citādām darba vajadzībām. Ilgus gadus esmu bijis dabaszinātnieks un tikai tagad sāku saņemt mazliet naudas par savām grāmatām.

—    Es negribu naudu. Gribu būt dabaszinātnieks. Vai jūs, lūdzu, nevarētu atnākt pie mums ceturtdien uz vakariņām? Es jau mātei un tēvam sacīju, ka taisos jūs uzaicināt. Un tad jūs ar viņiem parunātu. Jo ir jāapspriež ne tikai dzīvošana — kad es piederēšu pie jūsu saimes un mājas, man taču vajadzēs braukt jums līdzi, kad jūs nākošo reizi dosities ceļojumā, vai ne?

—   Pareizi, pareizi, — doktors iesmējās. — Ak tad ceļojumā gan, ko? Ahā!

—   Man ļoti gribētos pavadīt jūs visos ceļojumos. Jums pašam arī būtu vieglāk, ja kāds nestu jūsu tauriņu tīklus un piezīmju grāmatas. Vai tad ne?

Doktors ilgi domāja, bungodams ar pirkstiem pa galda malu, bet es degu nepacietībā, gaidīdams, ko viņš atbildēs.

Beidzot viņš paraustīja plecus un piecēlās.

—   Labi, •— viņš sacīja. — Nākošo ceturtdien es iešu un parunāšu ar taviem vecākiem, Stabinz. Un tad jau redzēsim. Tad redzēsim. Sveicini māti un tēvu un saki, ka es pateicos par ielūgumu. Labi?

Es drāzos mājās kā vēja plēsts paziņot mātei, ka doktors solījies atnākt.

TRĪSPADSMITA NODAĻA CEĻOTĀJS PĀRNĀK MĀJĀS

Otrā dienā, tēju padzēris, es sēdēju uz doktora dārza mūra un p|āpāju ar Pliku-Plaku. Biju jau pietiekami iemācījies no Polinēzijas, lai bez sevišķām grūtībām sarunātos ar daudziem putniem un vienu otru dzīvnieku. PlikuPlaka bija veca, jauka un sirsnīga pīļumāte, viņa man ļoti patika, lai gan nebija tik gudra un interesanta kā Polinēzija. Pliku-Plaka jau ilgus gadus vadīja doktora saimniecību.

Jā, kā jau minēju, mēs ar krietno pīļu māti tovakar sēdējām uz mūra un skatījāmies lejā uz Oksentorpas ceļu. Mēs laiski nolūkojamies, kā zemnieki dzen aitas uz Padlebijas tirgu, un Pliku-Plaka stāstīja man par doktora piedzīvojumiem Āfrikā. Jo tajā senajā ceļojumā viņa bija doktoru pavadījusi.

Pēkšņi es dzirdēju tālumā savādu troksni, kas šķita veļamies no pilsētas puses. Izklausījās, it kā svilptu un klaigātu ļaužu pūlis. Es uzslējos kājās uz mūra, lai redzētu, kas tur notiek. Ceļa līkumā parādījās aurojošs skolēnu bars, kas vajāja noskrandušu ērmīga izskata sievieti.

—   Kas tas par tādu neradījumu? — iesaucās PlikuPlaka.

Bērni smējās un klaigāja. Sieviete, kam viņi skrēja pakaļ, bija patiešām neredzēti jocīga. Rokas viņai bija ļoti garas, un tik slīpus plecus arī es nevienam nebiju redzējis. Galvā viņai bija šķībi uzmaukta salmu cepure ar magonēm, kleita pārāk gara un vilkās pa zemi kā balles tērpa trēns. Seju es nevarēju saskatīt, to aizsedza cepures platās malas. Bet, kad viņa bija pienākusi tuvāk un bērnu brēka kļuvusi skaļāka, es pamanīju, ka rokas viņai ir ļoti tumšas un spalvainas kā raganai.

Pliku-Plakas brēciens man blakus atskanēja tik negaidīti, ka es satrūkos.

—   Čī-Čī! Tas ir viņš! Beidzot mājās! Ko tie knauķi klaigā! Es viņiem rādīšu, tā ņirgāties!

Un viņa metās no mūra taisni puiku barā, šaušalīgi ķērkdama un cirzdama ar knābi pa plikajiem stilbiem un rokām. Puiku bars pašķīda un metās atpakaļ uz pilsētu, ko kājas nesa.

Dīvainā parādība salmu cepurē pagriezās un kādu brīdi noskatījās viņiem pakaļ, tad gurdeni nāca uz vārtiem. Ar roktura nospiešanu būtne sevi neapgrūtināja, tā pārkāpa vārtiem pāri kā nejauši ceļā nosviestai lietai. Un tad es pamanīju, ka vārtu režģos būtne ieķeras tā, it kā viņai būtu četras rokas. Tomēr man vēl vajadzēja ieskatīties sejā zem platās cepures, lai saprastu, ka tas patiešām ir pērtiķis.

Čī-Čī — jo tas -bija viņš — aizdomīgi pašķielēja uz mani no vārtu režģiem, it kā domādams, ka tūlīt arī es sākšu par viņu smieties kā citi puikas un skuķi. Tad viņš nolēca dārzā un steidzīgi rāva nost drēbes. Salmu cepuri viņš pārplēsa uz pusēm un pārsvieda pāri mūrim. Blūzi un svārkus viņš nosvieda zemē, lēkāja pa tiem un mežonīgi spārdīja tos pa mauriņu.

Arī no mājas puses atskanēja spalgs ķērciens. Pa durvīm izlidoja Polinēzija, viņai pakal skrēja doktors un Džips.

Ceļotājs pārnāk majas.

—    Čī-Čī, Čī-Čī! — brēca papagailis. — Beidzot tu esi klāt! Esmu vienmēr sacījusi doktoram, ka gan jau tu atradīsi iespēju! Kā tev tas izdevās?

Mājnieki saskrēja ap viņu, spieda visas četras viņa rokas, smējās un uzdeva simtiem jautājumu reizē. Tad visi pagriezās uz mājas pusi.

—    Uzskrien augšā manā guļamistabā, Stabinz, — doktors griezās pie manis. — Tur man naktsskapīša atvilktnē ir turziņa zemesriekstu. Tos es taupīju gadījumam, ja Čī-Čī kādu dienu negaidīti ierastos. Pagaidi, ieskaties vēl arī pieliekamajā kambarī, varbūt Pliku-Plakai tur aiztaupījies kāds banāns. Čī-Čī žēlojas, ka neesot ēdis banānus nu jau divus mēnešus.

Kad es nokāpu lejā virtuvē, visi jau bija tur un, elpu aizturējuši, klausījās, kā pērtiķis stāsta par savu ceļojumu no Āfrikas.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA. ČĪ-ČĪ CEĻOJUMS

Izrādījās, ka pēc Polinēzijas aizlidošanas Čī-Čī sācis arvien vairāk un vairāk ilgoties pēc doktora un jaukā narna Padlebijā. Beidzot viņš nolēmis, lai tur lūst vai plīst, sekot Polinēzijas piemēram. Kādu dienu viņš iznācis jūras krastā un ieraudzījis veselu baru cilvēku, baltu un melnu, kāpjam kuģī, kas taisījies ceļā uz Angliju. Viņš ;irī mēģinājis tikt uz kuģa, bet padzīts. Pēkšņi viņš pamanījis kādu ērmīgu ģimeni kāpjam pa trapu. Viens no šīs ģimenes bērniem bijis ārkārtīgi līdzīgs Čī-Čī māsīcai, kurā viņš savās jaunības dienās bijis iemīlējies. Un viņš nospriedis: «Ja šī meitene var tik Joti izskatīties pēc pērtiķa, tad es tikpat labi varu izskatīties pēc meitenes! Ja vien dabūtu kaut ko mugurā velkamu, es varētu pievienoties kādai no šīm ģimenēm un mani noturētu par meiteni! Lieliska doma!»

Turpat netālu bijusi pilsēta, Čī-Čī aizskrējis uz pilsētu, ielēcis pa atvērtu logu kādā istabā un atradis uz krēsla nomestus svārkus un blūzi. Tie piederējuši kādai melnai modes dāmai, kura patlaban bijusi vannā. Čī-Čī apģērbies. Atlicis vienīgi iet atpakaļ uz ostu, iejukt pūlī un uzlavīties uz lielā kuģa. Tomēr viņš uzskatījis, ka prātīgāk būtu paslēpties, lai cilvēki nevarētu viņu aplūkot pārāk cieši. Un viņš slēpies visu laiku, kamēr kuģis peldējis uz Angliju, — tikai pa naktīm, kad visi gulējuši, iznākdams no savas paslēptuves, lai pameklētu kaut ko ēdamu.

Kad viņš bija sasniedzis Angliju un taisījies nokāpt no kuģa, matroži beidzot pamanījuši, ka tas ir tikai apģērbts pērtiķis, nevis meitene, un gribējuši viņu noķert. Viņam tomēr laimējies izbēgt. Krastā viņš iejucis ļaužu pūlī un pazudis. Tomēr līdz Padlebijai vēl atlicis šķērsot Angliju visā tās platumā.

Tas bijis briesmīgs gājiens! Kolīdz viņam vajadzējis iet cauri kādai pilsētai, bērni bariem skrējuši viņam pakaļ un ņirgājušies, visādi muļķi mēģinājuši viņu noķert, vajadzējis rāpties laternu stabos un skursteņos, lai izvairītos. Pa naktīm bijis jāguļ grāvjos, šķūņos vai kur nu gadījies, jāpārtiek no ogām un riekstiem, ko laimējies atrast dzīvžogos un birzīs. Beidzot pēc daudziem piedzīvojumiem un briesmām viņš ieraudzījis Padlebijas baznīcas torni un sapratis, ka nu viņa vecās mājas ir klāt.

Pabeidzis savu stāstu, Cī-Ci apēda sešus banānus vienā paņēmienā un uzdzēra virsū veselu bļodu piena.

—   Ak vai, — viņš nopūtās, — kāpēc man nav spārnu kā Polinēzijai, lai atlidotu pa gaisu? Jūs nevarat iedomāties, cik drausmīgi man apriebās tā cepure un brunči! Savu mūžu nebiju cietis tādas mocības! Visu ceļu no Bristoles līdz šejienei yai nu cepure krita nost un aizķērās katrā zarā, vai brunči kaut kur aptinās un iepinās. Nesaprotu, kāpēc sievietes to visu velk mugurā. Cik es biju priecīgs, kad, uzkāpis kalnā pie Belabija fermas, ieraudzīju veco Padlebiju!

—   Tava gulta uz trauku kambara augšējā plaukta ir saklāta, — sacīja doktors. — Mēs turējām to vecajā kārtība, lai tev būtu kur atpūsties, ja tu pārnāktu.

—   Jā, — Pliku-Plaka piebilda, — un vari dabūt arī doktora veco smokingu, ar ko tu parasti sedzies vēsākās naktīs.

Paldies, — Čī-Čī teica. — Cik jauki būt atkal mājās! Viss ir tāpat, kā bija, man aizbraucot, — vienīgi šis te lirais dvielis pie durvīm ir jauns. Vajadzēs patiešām iet ; Vil Iet. Man ļoti nāk miegs.

Mēs visi pavadījām Cī-Ci no virtuves trauku kambarī un noskatījāmies, kā viņš uzrapjas augšēja plauktā — tik izveicīgi kāpj mastā pieredzējis jūrnieks. Uz plaukta viņš saritinājās, apsedzās ar doktora veco smokingu un pēc brīža jau saldi krāca.

—    Vecais labais Čī-Čī, — doktors nočukstēja. — Man prieks, ka viņš atgriezies.

—   Jā, vecais labais Čī-Čī, — atbalsoja Pliku-Plaka un Polinēzija.

Uz pirkstu galiņiem mēs izgājām no trauku kambara un klusi, klusi pievērām durvis.

PIECPADSMITĀ NODAĻA. ES KĻŪSTU PAR DOKTORA ASISTENTU

Pēc lieliem uztraukumiem mūsu mājā ceturtdienas vakars bija klāt. Māte jau laikus bija iztaujājusi mani, kādi ir doktora iemīļotie ēdieni, un uzzinājusi, ka cūku ribiņas, marinētas bietes, apcepta baltmaize, garneles un augļu torte. Vakaram pienākot, visi šie gardumi jau bija galdā, un māte vēl šaudījās pa māju, skatīdamās, vai tikai viss ir kārtībā un gatavs viesa uzņemšanai.

Beidzot pie durvīm atskanēja klauvējiens, un, protams, tas biju es, kas izskrēja viņam pretim pirmais.

Šoreiz doktors bija paņēmis līdzi arī savu fleiti. Pēc vakariņām (kas viņam ļoti garšoja) galdu novāca, traukus iznesa virtuvē un atstāja turpat izlietnē, lai mazgātu nākamajā rītā. Tad doktors un mans tēvs sāka spēlēt duetus.

Viņi tā iegrima muzicēšanā, ka es jau sāku baidīties, vai par mani viņi vispār iedomāsies parunāt. Beidzot doktors sacīja:

—   Jūsu dēls man teica, ka ļoti vēlētos kļūt par dabaszinātnieku.

Un tad sākās gara saruna, kas ievilkās vēlu naktī. Uzreiz vis tēvs un māte nepiekrita, viņi vēl arvien uzskatīja manu aizraušanos par bērna iegribu, kas pāries ļoti drīz. Bet, kad jautājums bija apspriests no visām pusēm, doktors griezās pie mana tēva ar tādu priekšlikumu:

—   Varbūt mēs vienotos, mister Stabinz, ka jūsu dēls nāktu pie manis uz diviem gadiem — kamēr viņam būs divpadsmit gadu. Gan jau divos gados redzēsim, vai apniks vai neapniks. Es no savas puses apsolu pa šo laiku iemācīt viņam lasīt un rakstīt, un varbūt arī mazliet rēķināt. Ko jūs par to sakāt?

—    Patiešām nezinu. — Tēvs kratīja galvu. — Jūs esat tik laipns, doktor, un jūsu priekšlikums tik jauks. Bet man gan liekas — Tomijam vajadzētu mācīties kādu amatu, lai viņš var sev maizi nopelnīt.

Tad sarunā iejaucās mana māte. Lai gan viņai bija pilnas acis asaru, iedomājoties, ka man, tik mazam, vajadzēs atstāt māju, viņa iebilda tēvam, ka nedrīkst laist garām lielisku iespēju tikt pie izglītības.

—   Padomā vien, Džeikob, — viņa sacīja, — cik daudzi mūsu pilsētas puikas beidz pamatskolu četrpadsmit piecpadsmit gadu vecumā. Kāpēc lai mēs neatļautu šos divus gadus Tomija izglītībai? Pat ja viņš iemācītos tikai lasīt un rakstīt, laiks nebūtu velti zemē nomests. Lai gan sirds vai lūst, — viņa sacīja, izvilkdama mutautu asaru slaucīšanai, — kad es iedomājos, cik tukša būs māja bea viņa!

—   Es parūpēšos, lai viņš varētu jūs apciemot kaut vai katru dienu, misis Stabinz, — doktors mierināja. — Viņš taču nebūs necik tālu!

Galu galā tēvam vajadzēja vien padoties; mēs norunājām, ka es stājos pie doktora darbā uz diviem gadiem, par to viņš dod man maizi un pajumti, kā arī apņemas iemācīt man lasīt un rakstīt.

—   Protams, — doktors piebilda, — Tomijs saņems arī drēbes, ja vien man būs nauda. Man, ziniet, nauda ienāk, kā pagadās, citreiz daudz, citreiz atkal nemaz.

—   Jums gan ir laba sirds, doktor, — mana māte, asaras slaucīdama, sacīja. — Jāsāk vai ticēt, ka Tomijs dzimis zem laimīgas zvaigznes.

Bet es, bezsirdīgais zeņķis, kas domāja tikai par sevi, pieliecos pie doktora auss un iečukstēju:

—    Lūdzu, neaizmirstiet pasacīt par ceļojumiem!

—   Ak jā, starp citu, — Džons Dūlitls teica, — mans darbs reizēm saistīts ar ceļojumiem. Vai jums nav iebildumu, ka jūsu dēls mani pavadīs?

Mana nabaga māmiņa acis vien iepleta, jau gluži nelaimīga un nobažījusies — bet es stāvēju aiz doktora krēsla, un sirds man vai kāpa pa muti laukā, gaidot, ko nu sacīs tēvs.

—   Nē, — viņš pēc brītiņa lēni noteica. — Ja reiz esam vienojušies, tad nevar būt iebildumi arī pret darbu, kas vajadzīgs — vajadzīgs.

Tik laimīgs kā es tajā brīdi gan laikam nav bijis neviens puika pasaulē! Es lidoju, es staigāju kā pa mākoņiem! Es tik tikko valdījos, lai nesāktu lēkāt un dejot, pa istabu! Mans karstākais sapnis sāka piepildīties! Beidzot man pavērās ceļš uz piedzīvojumiem, es devos meklēt laimi! Jo es ļoti labi zināju, ka doktors kuru katru brīdi var doties jaunā ceļojumā. Polinēzija man bija atklājusi, ka ilgāk par sešiem mēnešiem doktors nekad uz vietas nenodzīvojot. Tātad, vēlākais, pēc divām nedēļām doktors dosies atkal ceļā. Un es, es, Tomijs Stabinzs, braukšu viņam līdzi! Neiedomājami! Pāri jūrām uz svešām zemēm, apkārt pasaulei!

OTRĀ DAĻA

..

PIRMĀ NODAĻA «ZĪRIŅŠ» MEKLĒ KOMANDU

No šī brīža es pilsētas acis biju stipri cēlies. Es vairs nebiju tikai nabaga kurpnieka dels. Ar degunu es vai mākoņus stūmu, kad gāju pa Lielo ielu un blakus man soļoja Džips sava zelta kaklasiksnā, un vīzdegunīgie puišeļi, kas agrāk mani nicināja par to, ka nebiju pietiekami bagāts, lai ietu skolā, nu rādīja mani saviem draugiem un čukstēja: — Paskaties uz to zenu! Viņam ir tikai desmit gadu, bet viņš jau ir doktora asistents!

Bet viņu acis no brīnumiem ieplestos vēl platāk, ja viņi zinātu, ka mēs ar suni, kas nāca man blakus, varam sarunāties un saprotam viens otru.

Pāris dienu pēc vakariņām mūsu mājā doktors ļoti bēdīgi sacīja, ka no cerības iemācīties mīkstmiešu valodu laikam būšot jāatsakās, vismaz pašreizējā momentā.

—   Es neredzu nekādas iespējas, Stabinz, galīgi nekādas. Esmu izmēģinājies ar visiem gliemežiem, austerēm un moluskiem, ar septiņām jūras vēžu un visām omāru pasugām. Vajadzēs uz kādu laiku mest visu pie malas un tad vēlāk sākt atkal no gala.

—    Ko jūs domājat tikmēr darīt? — es vaicāju.

—   Vajadzētu ta kā braukt kādā ceļojuma, Stabinz. Nu

jau sen neesmu nekur bijis. Un sakrājies daudz darbu, kas darāmi citās zemēs.

—    Kad mēs dosimies ceļā? — es jautāju.

—   Vispirms man vajadzētu sagaidīt purpura paradīzes putnu Mirandu. Gribas zināt, kādu vēsti Miranda man atnesīs no Garās Bultas. Viņa kavējas. Nu jau pagājušas desmit dienas, kopš viņai vajadzēja būt klāt. Kaut jel nu viņai ceļā nebūtu noticis nekas ļauns!

—   Varbūt pa to laiku mēs varētu sameklēt kuģi? — es sacīju. — Kuru katru brīdi viņa būs klāt, un tad visi gatavošanās darbi sanāks reizē, un laika būs maz, vai ne?

—   Jā, patiešām, — doktors piekrita. — Vajadzēs aiziet pie tava drauga Džo. Viņam, kā jau gliemežu vīram, par kuģiem būs vairāk zināms.

—   Es arī gribu iet līdzi, — teica Džips.

—   Kāpēc ne, nāc vien, — doktors atbildēja, un mēs aizgājām.

Džo sacīja, ka viņš pats mums varētu dot kuģi, nupat esot nopircis, bet, lai ar to ietu jūrā, vajadzīgi vismaz trīs vīri. Mēs sacījām, ka viņa kuģi gribam redzēt šā vai tā.

Gliemežu vīrs veda mūs lejup gar upi, un drīz mēs ieraudzījām visjaukāko, vispiemīlīgāko kuģīti, kāds vien jebkad redzēts uz ūdeņiem. Kuģa vārds bija «Zīriņš». Džo teica, ka varētu mums to pārdot pavisam lēti. Vienīgā nelaime, ka kuģim vajadzīgi trīs vīri, bet mēs bijām tikai divi.

—         Es, protams, ņemšu līdzi arī Čī-Čī, — doktors teica.

—  Viņš ir veikls un apķērīgs, vienīgi spēka viņam nav tik daudz kā cilvēkam. Mums patiešām vajadzīgs vēl viens vīrs, lai tiktu galā ar šo kuģi.

Es pazīstu vienu labu jūrnieku, doktor, — Džo sacīja. — Vecs jūras vilks, viņš būs tikai priecīgs, ka atkal ticis pie darba.

Vai, paldies, Džo, nevajag, — doktors Dūlitls iesauras. — Tikai ne jūrnieku! Jūrniekam es nevaru samaksāt. Un bez tam uz kuģa man šie vecie jūras vilki ir tīrā sodība! Vienmēr viņiem visu vajag darīt tā, kā uz jūras pieņemts, bet es gribu darīt tā, kā man pašam patīk. Jāpadomā, ko mēs varētu ņemt līdzi.

—   Metjū Magu, Kaķuga|as Vīru, — es sacīju.

—   Viņu gan ne. Metjū ir lāga cilvēks, bet viņš pārāk daudz runā un galvenokārt par savu reimatismu! Jābūt ļoti piesardzīgam, kad izvēlas biedru tālam ceļam.

—   Tad varbūt Ljūku Vientuli? — es vaicāju.

—   Spoža ideja, lieliska ideja! Ja tikai viņš būs ar mieru. Iesim un pajautāsim tūlīt pat!

OTRĀ NODAĻA LJŪKS VIENTULIS

Kā jau minēju, Ljūks Vientulis mums bija vecs draugs. Viņš patiešām bija ļoti savāds cilvēks. Viņš dzīvoja tālu tīreli viens savā būdelē, ja neskaita viņa rūskaino buldogu. Neviens nezināja, no kurienes viņš te uzradies un kāds ir viņa īstais vārds. Ļaudis bija iesaukuši viņu par «Ljūku Vientuli» — un viss. Viņš nekad nerādījās pilsētā, un neizskatījās, ka viņam būtu kaut vai mazākā vēlēšanās runāt ar kādu cilvēku. Viņa suns padzina katru, kas nāca būdiņai tuvumā. Padlebijā varējāt vaicāt, kam gribat, kas viņš ir vai no kā pārtiek savā purva būdā, atbilde bija tikai viena: «Ā, Ljūks Vientulis? Tur kaut kas slēpjas! Neviens tikai nezina, kas. Bet tur kas slēpjas. Neejiet labāk ne tuvumā. Viņš jums uzrīdīs suni!»

Tomēr bija divi cilvēki, kas itin bieži aizstaigāja uz mazo būdiņu purvā, — doktors un es. Un buldogs Bobs nekad nerēja uz mums. Jo mēs bijām pieķērušies Ljūkam un Ljūks — mums.

To pēcpusdienu, ejot pāri tīrelim, mums pretim pūta dzestrs austrenis. Tuvojoties būdiņai, Džips saslēja ausis un teica:

—   Jocīgi gan!

—    Kas ir jocīgi? — jautāja doktors.

—   Ka Bobs nav iznācis mūs sagaidīt. Viņam jau sen vajadzēja mūs sadzirdēt vai saost. Kas tā par savādu skaņu?

Izklausās, it kā čīkstētu vārtiņi, — doktors sacīja.

Varbūt tas ir Ljūka durvis, mes tikai no šejienes neredzam, jo durvis ir būdiņas otra pusē.

Cerēsim, ka Bobs nav slims, — teica Džips un ierejas, lai redzētu, vai draugs neatsauksies. Bet vienīgā atbilde bija vēja kaucieni pāri sāļaina dumbrāja plašumiem.

Mēs metamies uz priekšu, jo visi trīs bijām ļoti uztraukušies.

Sasnieguši būdiņu, mēs ieraudzījām, ka durvis ir vaļā un, izmisīgi čīkstot un vaimanājot, svaidās vējā. Mēs palūkojamies iekšā. Tur neviena nebija.

—   Vai tad Ljuks nav mājās? — es brīnījos. — Varbūt viņš izgājis pastaigāties?

—   Viņš vienmēr ir mājās, — doktors atbildēja, domīgi saraucis pieri. — Un, pat ja viņš būtu izgājis pastaigāties, viņš nebūtu atstājis durvis vēja vaļā. Te kaut kas nav kārtībā. Ko tu tur iekšā dari, Džip?

—    Neko sevišķu, par to nav vērts pat runāt, — murminaja Džips, pamatīgi -izošņādams visu būdiņas grīdu.

Panāc šurp, Džip! — doktors barga balsi uzsauca.

—   Tu kaut ko no manis slēp! Tu redzi kādas zīmes un kaut ko zini vai vismaz nojaut! Kas noticis? Saki! Kur ir Vientulis?

—    Es nezinu, — atbildēja Džips, izskatīdamies ļoti vainīgs un nelaimīgs. — Es nezinu, kur viņš ir.

—   Gan jau kaut ko zini. To es tev no acīm varu nolasīt. Kas tas ir?

Bet Džips neatbildēja.

Doktors pratināja viņu kādas desmit minūtes. Bet suns neteica ne vārda.

—    Negribi, nevajag, — doktors beidzot sacīja. — Bet tad mums nav te ko saldēties aukstā vējā. Vientulis ir projām. Un viss. Iesim labāk uz māju pusdienās.

Kad mēs aizpogājām mēteļus un gājām pa purvu uz mājas pusi, Džips skrēja mums labu gabaliņu pa priekšu, izlikdamies, ka dzen pēdas ūdensžurkām.

—         Viņš noteikti kaut ko zina, — doktors čukstus sacīja.

—  Man pat liekas, viņš zina visu, kas noticis. Savādi tikai, ka viņš negrib man to teikt. Viņš nekad tā nav darījis, ne reizi visos vienpadsmit gados. Viņš no manis neko nav slēpis. Savādi, ļoti savādi!

—   Vai jūs domājat, ka viņš zina pat Vientuļa lielo noslēpumu, par ko ļaudis te visādi spriedelē?

—    Es nebrīnītos, ja Džips to zinātu, — doktors domīgi atbildēja. — Viņš izskatījās tik savāds, kad mēs atradām durvis vaļā un būdiņu tukšu. Un kā viņš ošņāja grīdu! Gan jau grīda viņa degunam kaut ko pateica. Viņš redzēja zīmes, ko mēs nespējām saskatīt. Nesaprotu tikai, kāpēc viņš man negribēja sacīt. Jāpajautā vēlreiz! Džip, Džip! Kur tas suns palicis? Vai tad viņš neskrēja mums pa priekšu?

—   Man arī tā likās, — es sacīju. — Nupat vēl viņš te bija. Es viņu redzēju skaidrāk par skaidru. Džipu — Džipu — Džipu — Džip!

Džips bija pazudis. Mēs saucām un saucām. Aizgājām pat atpakaļ uz būdu. Bet Džips bija kā ūdenī iekritis.

—   Nekas, — es sacīju. — Viņš droši vien būs aizskrējis mājās mums pa priekšu. Jūs jau zināt, ka viņš bieži tā dara. Gan jau mājās mēs viņu atkal ieraudzīsim.

Bet doktors, savilcis ciešāk mēteļa apkakli un saliecies pret vēju, murmināja:

—   Jocīgi. Vairāk nekā jocīgi!

TREŠĀ NODAĻA. DŽIPS UN NOSLĒPUMS

Tiklīdz mēs ienācām mājas priekšnamā, doktora pirmais jautājums Pliku-Plakai bija:

—   Vai Džips jau pārnācis?

—         Nē, — Pliku-Plaka atbildēja. — Neesmu gan redzējusi.

—         Tiklīdz viņš pārrodas, lūdzu, tūlīt pasaki man, labi? — sacīja doktors, kārdams cepuri uz vadža.

—         Pasacīšu, pasacīšu, — atteica Pliku-Plaka. — Rokas mazgājiet ātri, pusdienas ir jau galdā.

Tikko mēs bijām apsēdušies virtuvē pie pusdienu galda, aiz parādes durvīm sacēlās liels troksnis. Es metos atvērt durvis. Iedrāzās Džips.

—          Doktor! — viņš kliedza. — Nāc ātrāk uz kabinetu. ,Man tev kaut kas jāsaka. Nē, Pliku-Plaka, pusdienas var pagaidīt! Lūdzu ātrāk, doktor! Nedrīkst zaudēt ne brīdi! Un neviens cits lai nenāk, tikai tu un Tomijs!

—         Apgriez atslēgu, — viņš sacīja, kad mēs bijām aizvēruši kabineta durvis, — un paskaties, vai kāds nenoklausās aiz loga!

—         Viss kārtībā, — doktors sacīja. — Te neviens nedzirdēs, ko mēs runājam. Kas noticis?

—         Klausies, doktor, — teica Džips (no lielās skriešanas viņš bija gluži bez elpas), — es zinu Vientuļa noslēpumu. Jau ilgus gadus zinu. Tikai nedrīkstēju tev sacīt.

—    Kāpēc? — jautāja doktors.

—   Jo es biju devis vārdu nevienam to neizpaust. Viņa suns Bobs man visu izstāstīja. Un es viņam zvērēju, ka noslēpumu glabāšu.

—    Un tagad tu taisies man to atklāt?

—   Jā, mums vajag viņu glābt, — Džips teica. — Kad es no jums tīrelī aizbēgu, es gāju pa Boba pēdām. Un es viņu atradu. Un es viņam prasīju: «Vai nu drīkst,» es prasīju, «pateikt doktoram? Varbūt viņš var palīdzēt?» Bobs sacīja: «Tagad jā,» viņš sacīja, «jo tagad . . .»

—         Ātrāk, ātrāk, dieva dēļ! — doktors steidzināja.

—   Nevis ko tu teici Bobam un ko Bobs teica tev, bet kas noticis? Kur Ljūks ir?

—   Viņš ir apcietināts, — Džips atbildēja. — Viņš ir Padlebijas cietumā.

—   Cietumā!

—   Jā.

—    Kāpēc? Ko viņš izdarījis?

Džips pieskrēja pie durvīm un paostīja grīdu ap durvju spraugu, lai pārliecinātos, ka ārā neviens nenoklausās. Tad viņš uz pirkstgaliem pienāca pie doktora un nočukstēja:

—    Viņš nogalinajis cilvēku!

—   Dievs, stāvi mums klāt! — doktors iesaucās, smagi atkrita krēslā un noslaucīja ar mutautu pieri. — Kad viņš to izdarīja?

—    Pirms piecpadsmit gadiem kadā Meksikas zelta raktuve. Tāpēc viņš visus šos gadus tik vientuļi dzīvojis. Viņš nodzinis bārdu, apmeties šajā tīrelī un turējies tālu no cilvēkiem, lai viņu kāds nejauši nepazītu. Bet viņnedēļ pilsētā ieradušies kaut kādi jaunas modes policisti, un šiem tad nu nācis ausīs, ka tīreļa būdā dzīvojot kāds svešs vīrs, kas nevienam nerādoties. Viņiem radušās aizdomas. Jo visas pasaules policija jau sen meklējusi vīru, kas pirms piecpadsmit gadiem izdarījis slepkavību Meksikas zelta raktuvēs. Tad šie policisti aizgājuši uz tīreļa būdu un pazinuši Ljūku pēc dzimumzīmītes uz rokas. Un aizveduši viņu uz cietumu.

—         Saki nu vienam cilvēkam, — murmināja doktors.

—   Kas to būtu domājis? Ljūks, filozofs Ljūks! Un pēkšņi slepkava. Es tam nespēju ticēt.

—   Diemžēl tā ir patiesība, — Džips teica. — Ljūks to ir izdarījis. Bet viņš nav vainīgs. Ta saka Bobs. Un Bobs bija tur klāt un visu redzēja. Viņš toreiz bija pavisam jauns, gandrīz vēl kucēns. Ljūks tur neko nav varējis darīt, tā saka Bobs. Viņš bijis spiests!

—    Kur patlaban ir Bobs? — doktors jautāja.

Sēž pie cietuma. Es gribēju, lai viņš nāk man līdzi pie tevis, bet viņš teica, ka neiešot projām no cietuma, kamēr Ljūks tur būšot iekšā. Viņš sēž aiz cietuma kameras durvīm un nekust ne no vietas. Un need, lai ko viņam nepiedāvātu. Vai mēs nevarētu aiziet uz turieni, varbūt tu spēsi kaut ko līdzēt? Tiesa būs divos pēc pusdienas. Cik tagad ir pulkstenis?

—    Desmit pāri vieniem.

—   Bobs domā, ka viņi nogalinās Ljūku, ja pierādīs, ka viņš to izdarījis, vai vismaz liks viņam sedet cietumā visu mūžu. Ludzu, nāc! Varbūt, ja tu parunātu ar tiesnesi un pastāstītu, cik labs ir Ljuks, viņi palaistu to vaļā?

—    Protams, es iešu, — teica doktors un piecēlās, lai ietu. — Baidot tikai, ka neko nevarēšu viņam līdzēt. — Viņš pagriežas uz durvju pusi un bažīgi apstājās.

—   Un tomēr, ja es varētu . ..

Tad viņš atvēra durvis un izgāja laukā, un mēs ar Džipu cieši viņam pa pēdām.

CETURTĀ NODAĻA. BOBS

Pliku-'Plaka šausmīgi uztraucās, kad ieraudzīja, ka mēs taisāmies aiziet bez pusdienām; viņa lika mums vismaz piebāzt kabatas ar pīrāgiem, lai mēs tos pa ceļam apēstu.

Kad mēs nonācām pie Padlebijas tiesas zāles (nākošās durvis aiz cietuma), tur priekšā jau drūzmējās liels pūlis.

Notika zvērināto tiesas sesija, un kaut kas tads atgadījās reizi pa trim mēnešiem, kad bija salasījies pietiekami daudz kabatas zagļu un citu noziedzīgu personu, lai augstais tiesnesis mērotu tālo ceļu no Londonas. Tāpēc Padlebijā katrs, kam nebija tobrīd nekas īpaši darāms, parasti nāca uz tiesu klausīties iztiesāšanu.

Bet šodien bija pavisam kas cits. Te nebija salasījušies tikai atsevišķi dīkdieņi. Pūlis bija milzīgs. Visus apkārtnes laukus un ciemus bija apskrējusi ziņa, ka Ljūku Vientuli šodien tiesās par slepkavību un tik ilgi neizdibinātais noslēpums beidzot nācis gaismā! Miesnieks un maiznieks bija aizslēguši savus veikalus un paņēmuši brīvdienu. Visi apkaimes zemnieki, visi pilsētnieki, uzcirtušies labakajās drānās, meģinaja dabūt sēdvietas tiesas zalē un, ja neizdevās, čukstus pārcilāja baumas turpat ārpusē. Lielā iela bija tik pilna cilvēku, ka nebija gandrīz iespējams paiet uz priekšu. Pirmo reizi mūžā es redzēju veco, mierīgo pilsētu tādā satraukumā. Jo tik nopietna zvērināto tiesa nebija Padlebijā notikusi kopš 1799. gada, kad Fer-

dinands Fips, draudzes mācītāja vecākais dēls, aplaupīja banku.

Ja es neietu līdzi doktoram, es noteikti netiktu cauri milzīgajam pūlim, kas drūzmējās gar tiesas nama durvīm. Bet es tikai gāju viņam pakaļ, pie frakas ļipām turēdamies, un beidzot mēs sveiki un veseli aizkļuvām pie cietuma.

—    Es gribētu apciemot Ljūku, — doktors pie cietuma durvīm uzrunāja visai dižena izskata vīru zilā mundierī ar spožām vara pogām.

—    Griezieties pēc atļaujas inspektora kantorī, — sacīja virs. — Taisni uz priekšu pa gaiteni, trešās durvis labajā pusē.

—    Kas tas bija par cilvēku, ar ko jūs runājāt, doktor? — es jautāju, kad mēs gājām pa gaiteni.

—    Tas bija policists.

—    Kas tie policisti tādi ir?

—    Policisti? Viņiem jāuzskata, lai ļaudis ievēro kārtību. Policiju izgudroja un nodibināja sers Roberts Pīls. Ne, kādos brīnišķos laikos mēs dzīvojam! Vienmēr kaut kas jauns! Šis pats laikam būs inspektora kantoris!

Kantorī mums piekomandēja atkal citu policistu, kas mūs pavadīja.

Pie Ljūka viennīcas durvīm mes ieraudzījām buldogu Bobu, kas apsveicināja mūs, skumīgi asti paluncinādams. Vīrs, kas mūs pavadīja, izvilka no kabatas milzīgu atslēgu saišķi un atslēdza durvis.

>

Līdz tam es vēl nekad nebiju redzējis īstu cietuma kameru, un man pārskrēja šermuļi pār kauliem, kad policists izgāja un aizslēdza no ārpuses durvis, atstādams mūs šajā krēslainajā, mazajā akmens kambarī. Pirms iziešanas viņš mums vēl pateica — tiklīdz mēs būšot izrunājušies ar savu draugu, mums vajagot pieklauvēt pie durvīm no iekšpuses, un viņš atnākšot un mūs izlaidīšot.

Sākumā es gandrīz neko nevarēju saredzēt, tik tumša bija šī telpa. Pēc brīža acis aprada, un pie sienas zem mazā, restotā lodziņa es saskatīju zemu lāviņu. Uz lāviņas, galvu rokās sažņaudzis, sēdēja Ljūks Vientulis un nekustīgi blenza uz grīdas plankumiņu starp savām kājām.

—    Sveiks, Ljūk! — doktors laipnā balsī viņu uzrunāja. — Pārāk daudz gaismas viņi jums nav te atvēlējuši, vai ne?

Lēni, ļoti lēni Vientulis pacēla skatienu no grīdas.

—    Sveiks, Džon Dūlitl! Kā jūs te gadījāties?

—    Nācu jūs apraudzīt. Būtu izdarījis to jau ātrāk, bet tikai pirms īsa brīža uzzināju, ka esat cietumā. Biju aizgājis uz jūsu būdiņu aicināt jus līdzi ceļojumā, un, kad atradu būdiņu tukšu, man nebija ne jausmas, kur jūs esat. Man ļoti žēl, ka jums tik slikti izgājis. Es nācu paskatīties, vai nevaru jums kaut kā palīdzēt.

Ljūks pakratīja galvu.

—   Nē, nespēju pat iedomāties, ko te kāds varētu līdzēt. Beidzot viņi mani ir noķēruši. Un, kā noprotu, ar mani nu ir cauri.

Viņš stīvi uzslējās kājās un sāka staigāt turp un atpakaļ pa šauro kameru.

—    Es gandrīz priecājos, ka nu tas ir galā, — viņš sacīja. — Visus šos gadus man tāpat nebija miera, es dzīvoju nepārtrauktās bailēs, ka nākuši man uz pēdām, neuzdrīkstējos runāt ne ar vienu cilvēku. Šā vai tā, reiz viņiem vajadzēja mani noķert. Labi, ka tas nu ir cauri.

Uz lāviņas sēdēja Ljuks Vientulis.

Doktors runaja ar Ljūku kādu pusstundu, mēģinādams viņu uzmundrināt, bet es skatījos apkārt un lauzīju galvu, ko labu varētu pateikt, karsti vēlēdamies kaut kā palīdzēt.

Beidzot doktors sacīja, ka nu viņš gribot redzēt Bobu; mēs pieklauvējām pie durvīm, un policists mūs izlaida.

—          Bob, — gaitenī doktors sacīja lielajam buldogam,

—    iznāc man līdzi uz lieveņa. Gribu tev kaut ko pajautāt.

—    Kā viņš jūtas, doktor? — Bobs vaicāja, kad mēs bijām iznākuši lievenī.

—    Ljūkam nekas nekaiš. Viņš, protams, ir ļoti nelaimīgs, bet citādi viņam nekas nekaiš. Bet tagad saki man, Bob, — tu taču redzēji, kā tas notika, vai ne? Tu biji klāt, kad to vīru nogalināja?

—   Jā, biju, doktor, — Bobs atbildēja, — un es varu pastāstīt.

—    Pagaidām pietiek, — doktors viņu pārtrauca. — Vairāk man šobrīd nekas nav jāzina. Mums man laika runāt. Tūlīt sāksies tiesa. Tiesnesis, advokats un prokurors jau nak augšā pa kāpnēm. Klausies uzmanīgi, Bob! — Es gribu, lai tu nac man līdzi tiesas zalē. Un dari visu, ko es tev likšu. Saprati? Netaisi nekādus skandalus. Nekod nevienam, lai ko kurais sacītu par Ljūku. Tev jābūt mierīgam, ļoti savaldīgam un pareizi jāatbild uz visiem jautājumiem, ko es tev uzdošu. Saprati?

—    Saprast jau sapratu. Bet vai jūs tiešām domājat, ka jums izdosies viņu glābt, doktor? — Bobs vaicāja. — Viņš ir labs cilvēks, doktor. Ļoti, ļoti labs. Labāku nemaz pasaulē nav.

—   Gan jau redzēsim, Bob, gan jau redzēsim. Es gribu izmēģināt līdz šim kaut ko nepiedzīvotu. Neesmu pārliecināts, ka tiesnesis atļaus. Bet gan jau redzēsim, gan redzēsim. Nu mums jāiet iekšā, ir laiks. Tikai neaizmirsti, ko es tev sacīju! Galvenais, nesāc kost, citādi mūs izraidīs no tiesas zāles, un viss būs pagalam.

PIEKTĀ NODAĻA. MENDOZA

Tiesas zālē viss bija tik svinīgs un neparasts. Tā bija plaša un augsta. Zāles dziļumā slējās paaugstinājums ar tiesnešu galdu, un aiz tā jau sēdēja tienesis pats — vecs, skaists vīrs milzīgā, sirma, sprogota parūkā un melnā apmetnī. Zemāk bija vel viens galds, plats un garš, pie kura sēdēja citi tiesas vīri baltās parūkas. Viss kopā atgādināja man kaut ko vidēju starp baznīcu un skolu.

—    Tie divpadsmit vīri, — čukstēja doktors, — kas sēž tur malā, tādā kā baznīcas solā, ir tā saucamie zvērinātie. Viņiem vajadzēs izlemt, vai Ljūks ir vainīgs slepkavībā vai nav.

—   Re, kur pats Ljūks, — es iesaucos, — tur, it kā kancelē, un policists katrā pusē. Un tur pretī, otrā pusē, ir vel viena kancele, tikai tukša.

—   Tukša ir domāta lieciniekiem, — doktors paskaidroja. — Tagad es iešu,parunāties ar vienu no tām baltajam parūkām, un tu, lūdzu, paliec tepat un aizņem man vietu. Bobs paliks pie tevis. Pieskati viņu vai, vēl labāk, turi aiz siksnas. Es būšu projām tikai kādu minūti, ne

' vairāk.

To pateicis doktors iejuka pūlī, kas jau bija piepildījis zāli.

Tad es redzēju tiesnesi paceļam mazu, ērmīgu koka veserīti un uzsitam ar to pa galdu. Izrādījās, ka ar to var uzturēt zālē kārtību, pūlis nomierinājās, dūkoņa un pļa-

pāšana apklusa, un visi sāka ļoti godbijīgi klausīties. Tad piecēlās cits vīrs melnā apmetnī un sāka lasīt no papīra, ko viņš turēja rokā.

Viņš murmināja un murmināja, it kā skaitītu pie sevis lūgšanu un viņam nebūtu nekādas daļas, vai viņa lūgšanas vārdus citi dzird un saprot vai nesaprot. Tomēr dažus vārdus man brīžiem izdevās saklausīt:

—    Bizz — bizz — bizz — zzz — pazīstams arī kā Ljuks Vientulis — bizz — bizz — bizzz — par sava kompanjona nogalināšanu — bizz — bizz — bizzz — zzz — bijis pazīstams kā Zilbārža Bils — vakarā — bizz — bizz — bizz — Meksikā. Tāpēc Viņas Karaliskās Augstības — bizz — bizz — bizz.

Sajā brīdī es jutu, ka mani no mugurpuses kāds saņem aiz elkoņa, un atskatījies es ieraudzīju, ka atgriezies doktors ar vienu no vīriem baltajās parūkās.

—    Stabinz, šis ir misters Persijs Dženkinss, — doktors teica. — Viņš ir Ljūka advokāts. Viņa pienākums ir panākt, lai Ljūku attaisno, ja tas iespējams.

Misteram Dženkinsam bija apaļa, gluda seja, viņš izskatījās ārkārtīgi jauns, pavisam vēl pēc zēna. Viņš paspieda man roku, bet tūlīt pievērsās doktoram un runāja ar viņu.

—         Man liekas, ta ir lieliska ideja! — viņš sacīja.

—   Protams, suni vajag pielaist par liecinieku, viņš taču bija vienīgais, kas redzēja, kā viss notika. Es ļoti priecājos, ka jūs esat ieradušies! Kaut ko tādu es neparko negribētu palaist garām! Deviņi pērkoni! Tiesai nu reiz paliks mute vaļā! Šīs zvērināto tiesas taču vienmēr ir tik garlaicīgas. Bet nu mēs uzmodināsim zvērinātos no miega! Buldogs — aizstāvības liecinieks! Ceru, ka zālē ir arī preses pārstāvji. Kā tad — viens zīmē apsūdzēto!

Ar šo prāvu es kļūšu slavens! Kunkulis par to būs tikai priecīgs! Deviņi pērkoni!

Viņš aizspieda muti ar plaukstu, lai nepaspruktu smiekli, un acis viņam palaidnīgi spīdēja.

—    Kas tas par Kunkuli? — es jautāju doktoram.

—    Tss! Viņš runā par pašu tiesnesi, Viņa Gaišību seru Jūstesu Kankliju.

—   Un tagad, — misters Dženkinss sacīja, izvilkdams piezīmju grāmatiņu, — pastāstiet man vēl kaut ko par sevi, doktor. Medicīnas zinātņu doktora grādu jūs ieguvāt Daremā, ja nemaldos? Kā sauca jūsu pēdējo grāmatu?

Vairāk neko es nevarēju sadzirdēt, jo viņi runāja čukstus, un es sāku atkal skatīties apkārt.

Protams, es nespēju saprast visu, kas notika, lai gan tas likās ļoti interesanti. Cilvēki pa kārtai stājās kancelē, ko doktors bija nosaucis par liecinieku solu, un tiesas viri no garā galda uzdeva viņiem jautājumus par «divdesmit devīto novembri». Kurš bija atbildējis, tas kāpa lejā, un viņa rietā nāca cits, kam atkal tika uzdoti jautājumi.

Viens no tiesas vīriem (doktors pēc tam sacīja, ka tas esot bijis prokurors) likās pūlamies visiem spēkiem, lai sagādātu Ljūkam vairāk nepatikšanu, un uzdeva jautājumus tā, lai izklausītos, ka Ljūks jau no dzimšanas bijis ļoti slikts cilvēks. Viņš bija pretīgs — šis prokurors ar garo degunu.

Tomēr gandrīz visu pārējo laiku es tikpat kā nenovērsu acis no Ljūka, kas sēdēja starp abiem policistiem un nekustīgi blenza grīdā, it kā šī tiesa viņu galīgi neinteresētu. Vienīgais liecinieks, kam viņš uz mirkli pievērsa uzmanību, bija sīks, melnīgsnējs virs ar ūdeņaini blāvām, šaudīgām ačelēm. Bobs zem mana krēsla ierūcās, tikko šis cilvēks parādījās tiesas zālē, bet Ljūka acīs iedegās naids un nicinājums.

Šis vīrs paziņoja, ka viņa vārds esot Mendoza un ka viņš toreiz atvedis meksikāņu policiju uz raktuvēm, kurās nogalināts Zilbārža Bils. Un pēc katra vārda, ko viņš sacīja, Bobs zem krēsla rūca:

—   Tie ir meli! Meli! Es noplēsīšu viņam degunu! Tie ir meli!

Mums ar doktoru par abiem tik tikko pietika spēka noturēt suni zem sēdekļa.

Tad es pamanīju, ka mūsu mistera Dženkinsa vairs nav doktoram blakus. Bet tūlīt ieraudzīju viņu nostājamies pie garā galda, lai grieztos pie tiesneša.

—   Jūsu Godība! — viņš sacīja. — Es vēlos izvirzīt jaunu aizstāvības liecinieku — doktoru Džonu Dūlitlu, dabaszinātnieku. Vai jūs, doktor, nebūtu tik laipns un nenāktu liecinieku solā?

Kad doktors virzījās cauri pūlim uz priekšu, pār zāli pārskrēja satraukta dūkoņa un es pamanīju, ka pretīgais tiesas vīrs ar garo degunu noliecas pie kāda drauga auss un kaut ko čukst, smīnēdams tik derdzīgi, ka man gribējās viņam iekniebt.

Tad misters Dženkinss uzdeva doktoram veselu virkni jautājumu par viņu pašu un lika atbildēt skaļā balsī, lai visi varētu dzirdēt. Viņš beidza izvaicāšanu ar vārdiem:

—   Tātad jūs, doktor Dūlitl, varat zvērēt, ka saprotat suņu valodu un spējat pats runāt suņu valodā tā, ka viņi saprot jūs. Vai tā ir?

—   Jā, — doktors atbildēja, — tā ir.

—   Un kāds, ja atļauts vaicāt, — klusā, cienīgā balsī ierunājās tiesnesis, — tam visam ir sakars ar Zilbārža Bila nogalināšanu?

—    Tāds, Jūsu Godība, — misters Dženkinss atbildēja tik augstā stilā, it kā stāvētu uz skatuves dēļiem, — ka šajā tiesas zālē atrodas buldogs, kas bija vienīgais dzīvais aculiecinieks brīdī, kad tika nogalināts Zilbārža Bils! Ar tiesas atļauju es lūgšu suni ieņemt liecinieku solu, kur es izvaicāšu viņu ar izcilā zinātnieka doktora Džona Dūlitla starpniecību.

SESTĀ NODAĻA. TIESNEŠA SUNS

Pirmajā brīdī iestājās nāves klusums. Tad pūlī sākas čukstēšanās un smiekli, un drīz visa tiesas zale dūca kā milzīgs bišu strops. Daudzi likās pārsteigti, citi — uzjautrināti, bet daži pat saniknoti.

Pēkšņi pielēca kājās nejaukais tiesas vīrs ar garo degunu:

—   Es protestēju, Jūsu Godība! — viņš kliedza, mežonīgi vicinādams rokas pret tiesnesi. — Es protestēju! Tiek aizskarta tiesas cieņa! Es protestēju!

—   Par tiesas cieņu atbildu vienīgi es, — teica tiesnesis.

Tad misters Dženkinss atkal piecēlās. (Ja lieta nebūtu tik nopietna, šī tiesa drīzāk atgādinātu leļļu teātri: visu laiku kāds šaujas augšā un cits atkal metas lejā.)

—   Ja ir kaut mazākās šaubas, vai mēs spējam izdarīt to, ko uzņemamies, tad Jūsu Godība, ceru, neliegs doktoram atļauju demonstrēt savas zināšanas, pierādot, ka viņš patiešām saprot dzīvnieku valodu?

Es pamanīju tādu kā smieklu dzirkstelīti paspīdam vecā tiesneša acīs, kamēr viņš domāja, ko atbildēt.

—   Nē, — viņš beidzot sacīja, — neliegšu vis. — Tad tiesnesis griezās pie doktora.

—   Vai jūs noteikti domājat, ka varat to izdarīt?

—   Pavisam noteikti, Jusu Godība, — doktors Dūlitls atbildēja. — Pavisam noteikti.

—   Ļoti labi, — tiesnesis teica. — Ja jūs mums ticami pierādīsiet, ka spējat saprast suņa liecību, šis buldogs tiks pielaists par liecinieku. Kāpēc gan mēs šajā gadījumā lai atsacītos viņu uzklausīt? Bet es jūs brīdinu, ka tiksiet smagi sodīts, ja mēģināsiet padarīt tiesu par izsmiekla objektu.

—   Es protestēju! Es protestēju! — bļāva gardegunis prokurors. — Tas ir skandāls, apvainojums advokatūrai!

—   Sēstieties! — ļoti bargā balsī sacīja tiesnesis.

—   Ar kādu dzīvnieku Jūsu Godība pavēlēs man runāt? — doktors vaicāja.

—   Es gribētu, lai jūs parunājat ar manu suni, — tiesnesis teica. — Viņš ir tepat ģērbtuvē. Es likšu viņu ievest, un tad mēs redzēsim, ko jūs varat darīt.

Kāds izgāja laukā un ieveda tiesneša lielo krievu aitusuni. Tas bija skaists un lepns dzīvnieks ar slaidām kājām un pinkainu kažoku.

—   Vai esat jau kādreiz šo suni redzējis? — tiesnesis jautāja. — Neaizmirstiet, ka esat devis zvērestu un stāvat liecinieku solā.

—   Nē, Jūsu Godība, nekad neesmu viņu redzējis.

—    Ļoti jauki, varbūt tad jums labpatiktos viņam pajautāt — ko es vakar ēdu vakariņās? Viņš sēdēja man pie kājām un skatījās, kā es ēdu.

Tad doktors ar suni sāka sarunāties skaņu un zīmju valoda, un viņi tērzēja jau krietnu laiku. Tad doktors sāka smieties un tā aizrāvās ar sarunu, ka likās aizmirsis gan tiesu, gan tiesnesi un visu pārējo.

—   Ko viņš tur tik ilgi ņemas, — es dzirdēju kādu resnu sievu priekšā čukstam. — Viņš jau tikai izliekas.

Buldogs sēdēja un, drūmi saviebies, skatījās uz zvērinātajiem, kas blenza viņa ieplestām mutēm.

Protams, viņš to nevar izdarīt. Kas jel kādreiz būtu dzirdējis, ka suņi runā? Viņš mūs uzskata par bērniem, vai?

—   Vai nebūsit jau beidzis? — tiesnesis jautāja. — Nevajadzētu nemaz tik daudz laika, lai pajautātu, ko esmu ēdis vakariņās.

—   Nē jau, Jūsu Godība, — doktors atbildēja. — To man suns sen kā pateicis. Bet tad viņš sāka stāstīt, ko jūs darījāt pēc vakariņām.

—   Nav vajadzīgs, — tiesnesis teica. — Pasakiet labāk, ko viņš atbildēja uz manu jautājumu.

' — Viņš atbildēja, ka jūs apēdāt jēra karbonādi, divus ceptus kartupeļus, marinētu valriekstu un izdzērāt glāzi alus.

Viņa Godībai Jūstesam Kanklijam nobālēja pat lūpas.

—    Izklausās pēc burvju mākslas, — viņš nomurmināja.

—  Man ne sapņos nebūtu nācis …

—    Un pēc vakariņām, — doktors turpināja, — jūs esot noskatījies boksa maču, tad līdz divpadsmitiem naktī spēlējis kārtis uz naudu un mājup ejot dziedājis: «Lai neķer mūs uz muļķa .. .»

—    Pietiks, pietiks, — tiesnesis viņu aprāva. — Jūs esat pierādījis, ka varat izdarīt to, ko solījāt. Apsūdzētā suns tiek pielaists par liecinieku.

—   Es protestēju! Es iebilstu! — ķērca prokurors.

—  Jūsu Godība, tas ir .. .

—   Sēstieties! — nodārdināja tiesnesis. — Es teicu, ka suns tiks uzklausīts. Un cauri! Vediet liecinieku uz viņa solu!

Un tā pirmoreiz Anglijas nopietnajā vēsturē uz Viņas Karaliskās Augstības Zvērināto tiesas liecinieku sola nosēdās suns. Un tas biju es, Tomijs Stabinzs (kad doktors bija devis man zīmi no zāles viņa gala), kas lepni vedu Bobu pa celiņu cauri izbrīnītajam pūlim, garām sprauslājošam gardegunim prokuroram un ērti ierīkoju augstajā liecinieku solā, kur vecais labais buldogs sēdēja un, drūmi saviebies, skatījās pāri reliņiem uz zvērinātajiem, kas blenza viņā ieplestām mutēm.

SEPTĪTĀ NODAĻA. PATIESĪBA NĀK GAISMĀ

Pēc tam tiesas prāva virzījās uz priekšu pavisam citā ātrumā. Misters Dženkinss lūdza, lai doktors pajautā Bobam, ko viņš redzējis «divdesmit devītā novembra vakarā», un, kad Bobs bija izstāstījis visu, ko redzējis, un doktors savukārt to pārtulkojis angļu valodā, lai saprastu tiesnesis un zvērinātie, suņa liecība skanēja šādi:

—     1824. gada divdesmit devītā novemba vakarā mēs ar saimnieku Ljūku Ficdžonu (sauktu ari par Ljūku Vientuli) un diviem viņa kompanjoniem — Manuelu Mendozu un Viljamu Bogzu (sauktu arī par Zilbārža Bilu) bijām viņu zelta raktuvēs Meksikā. Jau ilgu laiku šie trīs vīri kopā meklēja zeltu un bija izrakuši zemē ļoti dziļu bedri. Divdesmit devītā novembra rītā viņi šīs bedres dibenā atrada milzum daudz zelta. Visi trīs, mans saimnieks un viņa abi biedri, bija ļoti laimīgi, jo nu bija kļuvuši bagāti. Bet Manuels Mendoza pasauca Zilbārža Bilu, lai nākot ar viņu pastaigāties. Es jau no paša sākuma jutu, ka šie abi ir ļoti slikti cilvēki. Pamanījis, ka viņi aiziet divi vien, bez mana saimnieka, es zagšus viņiem sekoju, lai uzzinātu, kas viņiem padomā. Dziļā kalnu alā viņi nosprieda nogalināt Ljūku Vientuli, lai viss zelts paliktu viņiem un nevajadzētu dalīties.

Šajā brīdī tiesnesis jautāja:

—    Kur ir liecinieks Mendoza? Policist, pielūkojiet, ka viņš neaiziet no tiesas.

Bet mazais, blēdīgais vīrelis ar ūdeņainajām acīm jau bija sagaidījis brīdi, kad neviens uz viņu neskatījās, lai izlavītos no zāles, un kopš tā brīža Padlebijā vairs nebija redzēts.

—   Tad, — Bobs turpināja savu liecību, — es skrēju atpakaļ pie sava saimnieka un darīju visu, ko vien spēju, lai viņš saprastu, ka viņa biedri ir ļoti bīstami cilvēki. Bet viss bija veltīgi. Viņš nesaprata suņu valodu. Tāpēc es darīju vienīgo, kas man atlika: vai diena, vai nakts, es sekoju viņam pa pēdām un ne mirkli neizlaidu no acīm.

Tagad viņu izraktā bedre jau bija tik dziļa, ka nolaisties tas dibenā vai uzkļūt augšā varēja tikai ar virves galā iesietu toveri: tā šie trīs vīri laida cits citu lejā un vilka atkal augšā. Arī zeltu cēla laukā tāpat — ar toveri. Tovakar, tā ap septiņiem, mans saimnieks stāvēja pie bedres, vilkdams augša Zilbārža Bilu, kas stāvēja*1 toverī. Kad Bils jau bija labi augstu, es ieraudzīju Mendozu iznākam no būdas, kurā mēs visi dzīvojām. Mendoza domāja, ka Bils aizgājis uz veikalu pēc ēdamā. Bet nebija vis — Bils stāvēja toverī. Mendoza, redzēdams, ka Ljūks velk virvi, nodomāja, ka spainī ir zelts. Tāpēc viņš izvilka no kabatas revolveri un zagās no mugurpuses klāt, lai nošautu Ljūku.

Es rēju kā traks, lai brīdinātu saimnieku no briesmām, bet viņš bija tik ļoti aizņemts ar vilkšanu (Bils bija liels, resns vīrs), ka nelikās par mani ne zinis. Es sapratu, ka tūlīt kaut kas jādara, citādi Manuels vii.iu nošaus. Un es izdarīju to, ko nekad mūžā nebiju darījis: no visa spēka es pēkšņi iecirtu zobus saimniekam kājā. No tik briesmīgām un negaiditām sāpēm Ljūks satrūkās un izdarīja taisni to, ko es gribēju panākt: palaida virvi vaļā un apsviedās apkārt. Ar lielu blīkšķi Bils nogāzās bedres dibenā un pagalam bija.

Kamēr saimnieks mani rāja, Mendoza iebāza revolveri kabatā, smīnēdams pienāca klāt un ieskatījās bedrē.

«Žēlīgais dievs!» viņš sacīja Ljūkam. «Tu esi nositis Zilbārža Bilu! Es eju ziņot policijai!» Jo, redziet, viņš cerēja, ka zelta bedre nu paliks viņam vienam pašam, ja Ljūku ieliks cietumā. Tad viņš uzlēca zirgā un aizauļoja.

Nu mans saimnieks patiešām izbijās: viņš saprata, ka Mendozam vajag policijā tikai sameloties un tad izskatīsies, it kā viņš būtu Zilbārža Bilu nogalinājis tīšām. Un tāpēc mēs, kamēr Mendoza bija projām, slepus aizbēgām un pārbraucām Anglijā. Te viņš nodzina bārdu un sāka dzīvot kā vientulis. Un visus piecpadsmit gadus kopš tā brīža mēs pavadījām savā slēptuvē. Tas ir viss, kas man bija sakāms. Un zvēru, ka viss, ko teicu, ir patiesība līdz pēdējam vārdam.

Kad doktors bija beidzis lasīt Boba garo vēstījumu, divpadsmit zvērināto satraukums bija nudien neiedomājams! Viens no viņiem, pavisam vecs un sirms vīrs, sāka skaļi raudāt, iedomādamies, kā Ljūkam gluži nevainīgam bijis jāslēpjas purvā veselus piecpadsmit gadus. Un visi pārējie čukstējās un māja cits citam ar galvu.

Šī sajukuma vidū atkal pielēca kājās tas briesmīgais prokurors un plātījās ar rokām tik zvērīgi kā vēl nekad.

—   Jūsu Godība! — viņš auroja. — Es noraidu šo liecību! Tā nav objektīva! Protams, neviens suns neliecinās pret savu saimnieku! Es iebilstu! Es protestēju!

—   Bet lūdzu, — tiesnesis atsaucās. — Jums arī ir tiesības liecinieku papildus nopratināt un pierādīt, ka viņa liecība ir nepareiza. Tas ir pat prokurora pienākums. Te

Ir suns. Varat uzdot viņam jebkādu jautājumu, ja jūs neapmierina tas, ko viņš jau pateicis.

Man likās, ka gardegunis uzsprāgs gaisā. Zvērojošām .u iiii viņš paskatījās uz suni, tad uz doktoru, tad tiesnesi, tad vēlreiz uz suni, kas, drūmi saviebies, sēdēja liecinieku solā. Viņš iepleta muti, gribēja kaut ko sacīt, bet nespēja izspiest ne vārda. Viņš vēlreiz savicināja rokas. Viņa seja kļuva arvien sarkanāka un sarkanāka. I’.eidzot, galvu saķēris, viņš vārgi atšļuka sēdeklī, un divi draugi, zem rokām turēdami, izveda viņu no tiesas zāles. Kad viņu pusnešus stīvēja laukā par durvīm, viņš vēl arvien vājā balsī murmināja:

—    Es protestēju … es iebilstu … es protestēju . ..

ASTOTĀ NODAĻA . lai DZĪVO!

Tālāk tiesnesis uzrunāja zvērinātos, viņa runa bija ārkārtīgi gara; un, kad tā beidzot bija galā, divpadsmit zvērinātie piecēlās un izgāja blakusistabā. Nu atgriezās arī doktors, vezdams līdzi Bobu, un apsēdās man blakus.

—    Kāpēc zvērinātie izgaja? — es jautāju.

—    Tā viņi vienmēr aiziet sēdes beigās, — viņiem ir jāizlemj, vai apsūdzētais ir izdarījis noziegumu vai nav.

—   Vai jūs ar Bobu nevarētu iet viņiem līdzi, lai viņi tur neizlemtu aplam? — es jautāju.

—   Nē, tas nav atjauts. Viņiem jāapspriežas pilnīgā slepenībā. Reizēm tas prasa . . . apžēliņ, jau nāk atpakaļ! Ātri gan viņi tikuši galā!

Zālē iestājās pilnīgs klusums, kamēr divpadsmit vīri iesoļoja iekšā un sasēdās savās vietās uz zvērināto sola. Galvenais no viņiem — maza auguma vīrs — piecēlās un pagriezās pret tiesnesi. Visi līdz pēdējam aizturēja elpu — mēs ar doktoru it īpaši —, lai dzirdētu, ko viņš sacīs. Adata nevarētu nepamanīti nokrist šajā brīdī, kad visa tiesas zāle jeb, pareizāk, visa Padlebija ar izstieptiem kakliem un pagrieztām ausīm gaidīja izskanam svarīgos vārdus.

—   Jūsu Godība, — mazais virs sacīja. — Zvērinātie pieņēmuši lēmumu: NAV VAINĪGS.

—   Ko tas nozīmē? — es jautāju, pagriezdamies pret doktoru.

Bet es ieraudzīju doktoru Džonu Dūlitlu, slaveno dabaszinātnieku, uz krēsla lēkājam uz vienas kājas kā skolaspuiku.

Tas nozīmē, ka brīvs! — viņš kliedza. — Ljūks ir

brīvs!

—   Tad jau viņš varēs braukt mums līdzi ceļojumā, vai

ne?

Bet doktora atbildi es nedzirdēju, jo visa zāle likās salekusi uz krēsliem, tāpat kā doktors. Pūlis pēkšņi bija kā sajucis prātā. Visi smējās, kliedza, māja Ljūkam, lai izrādītu savu prieku par viņa atbrīvošanu. Troksnis bija tāds, ka vai ausis krita ciet.

Tad tas aprima. Atkal iestājās klusums, ļaudis piecēlās un godbijīgi stāvēja kājās, kamēr tiesnesis izgāja no zāles. Jo Ljūka Vientuļa tiesāšana, ši slavenā prāva, par kuru Padlebijā runā vēl šobaltdien, bija galā.

Klusumā, ar kuru ļaudis pavadīja tiesnesi, pēkšņi atskanēja spalgs kliedziens. Izstiepusi rokas pretī Ljūkam Vientulim, durvīs stāvēja kāda sieviete.

—    Ljūk! — viņa kliedza. — Beidzot es tevi atradu!

—   Ta ir viņa sieva, — resnā sieviete man priekšā čukstēja. — Piecpadsmit gadus nav viņu redzējusi, nabadzīte! Mīlošu siržu atkalsavienošanās! Cik labi, ka es atnācu! Kaut ko tik skaistu es negribētu palaist garām ne par kādu naudu.

Tiklīdz tiesnesis bija izgājis, troksnis uzbangoja atkal, nu visi drūzmējās ap Ljūku un Ljūka sievu, spieda viņiem rokas, apsveica viņus, smējās un raudāja.

—   Ejam, Stabinz, — doktors sacīja, saņemdams mani aiz rokas, — ejam, kamēr vēl varam laukā tikt.

—         Vai tad jūs nerunāsiet ar Ljūku? — es brīnījos.

—  Neaicināsiet viņu līdzi ceļojamā?

—   Tas būtu veltīgi, — doktors atbildēja. — Sieva jau atnākusi viņam pakaļ. Un, ja kāda sieva nav savu vīru redzējusi piecpadsmit gadus, tad par ceļošanu viņam nav ko domāt. Ejam! Vismaz uz tējas laiku tiksim mājās. Mēs taču palikām bez pusdienām, vai atceries? Nu mums šis tas ietaupījies. Mēs ieturēsim divas maltītes uzreiz — pusdienas un tēju — ar krešu salātiem un šķiņķi! Lieliska pārmaiņa. Ejam!

Kolīdz mēs bijām izgājuši pa sāndurvīm, es dzirdēju pūli kliedzam:

—   Doktoru! Doktoru! Kur ir doktors? Ljūku pakārtu, ja doktors viņu nebūtu glābis. Lai runā! Lai doktors runā!

Kāds vīrs skrēja mums pakaļ un sacīja:

—   Jūs aicina, ser!

—   Man ļoti žēl, — doktors atbildēja, — bet es steidzos!

—   Pūļa prasību nenoraida, ser, — teica vīrs. — Viņi grib, lai jūs turat runu tirgus laukumā.

—   Palūdziet, lai viņi mani atvaino, un izsakiet visiem manus vislabākos novēlējumus, — doktors sacīja. — Mani gaida mājās — ļoti svarīga tikšanās, ko es nekādi nedrīkstu nokavēt. Lai Ljūks tur runā. Ejam, Stabinz, pa šo koridoru.

—    Sasodīts! — viņš nomurminaja, kad mēs ieraudzījām, ka arī laukā pie sāndurvīm mūs gaida pūlis. — Metamies te pa kreisi, šajā ieliņā! Žigli! Skriešus!

Mēs nu ņēmām kājas pār pleciem, izauļojām cauri dažām blakus ieliņām un laimīgi izbēgām no pūļa.

Tikai izkļuvuši laukā uz Oksentorpas ceļa, mēs atvilkām elpu un gājām lēnāk. Bet arī tad, kad bijām sasnieguši doktora māju un pie vārtiem atskatījāmies uz pilsētu, vakara vējš atnesa līdzi tālu, daudzbalsīgu murdoņu.

—     Viņi vēl arvien brēc pēc jums, — es teicu. — Ieklausieties!

Murdoņa pēkšņi pārauga garā, tālā rēcienā, un, lai gan mēs bijām pusotru jūdzi no turienes, varēja skaidri saklausīt vārdus:

—     Lai dzīvo Ljūks Vientulis! Urrā! Lai dzīvo Ljūka buldogs! Urrā! Lai dzīvo Ljūka sieva! Urrā! Lai dzīvo doktors Dūlitls! Urrā! Urrā! Urrā!

DEVĪTĀ NODAĻA. PURPURA PARADĪZES PUTNS

Polinēzija sagaidīja mūs uz lieveņa. Viņa izskatījās vai plīstam no jaunām, svarīgām ziņām.

—   Doktor, — viņa sacīja, — atlidojis purpura paradīzes putns!

—   Beidzot! — doktors iesaucās. — Es jau sāku baidīties, ka notikusi nelaime. Kā Miranda jūtas?

No tā satraukuma, kādā doktors taustījās pa kabatām, meklēdams atslēgu, es nopratu, ka arī tagad no tējas dzeršanas tik drīz vis nekas neiznāks.

—    No paša sākuma, tikko atlidojusi, viņa jutās pavisam labi, — Polinēzija atbildēja, — nogurusi, protams, no tālā ceļa, bet citādi nekas. Un ko tu domā? Tas negantības pilnais zvirbulis Čīpsaids apvainoja viņu jau tūlīt, kad viņa parādījās dārzā. Kamēr es paspēju iejaukties, Miranda bija vienās asarās un gribēja jau griezties atpakaļ un šovakar pat izlidot uz Brazīliju. Nebija vieglais darbs viņu pierunāt, lai sagaida vismaz tevi pārnākam. Viņa ir kabinetā. CīpSaidu es ieslēdzu grāmatu skapī un teicu, ka pastāstīšu visu, kā bijis, tiklīdz tu būsi mājās.

Doktors sarauca pieri un klusiem, žigliem soļiem steidzās uz kabinetu.

Kabinetā dega sveces, jo dienasgaisma jau bija gandrīz izdzisusi. Pliku-Plaka modri stāvēja sardzē pie stiklotā grāmatu plaukta, kurā bija ieslodzīts Cīpsaids. Kad mēs ienācām, mazais, trokšņainais zvirbulis aizvien vēl sašu* tumā kūla spārnus pret stiklu.

Lielā galda vidū, uz tintnīcas uzmeties, sēdēja visskaistākais putns, kādu man savā mūžā gadījies redzēt. Krūtis bija tumši violetas, spārni sarkani un garā, garā aste plūda kā zelta straume. Putns bija neiedomājami skaists, bet izskatījās drausmīgi noguris. Pabāzusi galvu zem spārna, Miranda vieglītēm šūpojās uz tintnīcas, kā jau putns, kas ļoti ilgi un tālu lidojis.

—   Tss! — Pliku-Plaka čukstēja. — Miranda ir aizmigusi. Un te man tup tas mazais neģēlis Cīpsaids. Lūdzu, doktor, dzen viņu projām, kamēr viņš nav vēl kaut ko izdarījis. Neko citu, vienīgi nepatikšanas mēs no viņa piedzīvosim. Kā mēs te visi nomocījāmies, pierunādami Mirandu palikt! Vai tēju ienest te, vai arī tu nāksi uz virtuvi, kad būsi galā?

—   Mēs iesim uz virtuvi, Pliku-Plaka, — doktors atbildēja. — Un, pirms tu aizej, izlaid, lūdzu, Cīpsaidu.

Pliku-Plaka atvēra grāmatplauktu, un Cīpsaids iznāca ārā, no visiem spēkiem pūlēdamies izskatīties nevainīgs.

—   Cīpsaid, — doktors bargi viņu uzrunāja, — ko tu teici Mirandai, kad viņa ieradās?

—    Neko es viņai neteicu, doktor, galīgi neko. Tas ir — neko sevišķu. Es knābāju drupačas uz celiria, kad šī izgorījās dārzā, deguns mākoņos, un uzpūtusies tā, it kā šai piederētu visa pasaule — tāpēc vien, ka šai ir kāds vīkšķis raibu spalvu! It kā šī būtu nezin kas labāks par kārtīgu Londonas zvirbuli. Man tādi štrunta ārzemnieki bijuši nebijuši! Kāpēc viņi nevar dzīvot paši savās zemēs?

—    Bet ko tu viņai pateici tādu, par ko viņa apvainojās?

—    Es tikai sacīju: «Nez ko tādi, kam vajadzētu tupēt cepuru veikala logā, plātās pa angļu dārziem.» Tas bija viss.

—    Kā tev nav kauna, Cīpsaid! Miranda nolidojusi tūkstošiem jūdžu, lai apciemotu mani, un nepaspēj ne lāgā sasniegt manu dārzu, kad tu ar savu rupjo muti viņu apvaino! Kā tev tas vispār varēja ienākt prātā? Ja viņa būtu aizlidojusi atpakaļ pirms manas pārnākšanas, es tev to nekad mūžā nebūtu piedevis. Laukā no istabas!

Visai muļķīgā izskatā, tomēr mēģinādams izlikties, it kā viņam tas būtu vienalga, Cīpsaids izlēca gaitenī, un Pliku-Plaka aizvēra durvis.

Doktors piegāja pie skaistā putna uz tintnīcas un viegli noglāstīja tā muguru. Putna galva uzreiz iznira no spārna apakšas.

DESMITĀ NODAĻA. GARĀ BULTA, ZELTA BULTAS DĒLS

—   Miranda mīļā, — doktors sacīja. — Man ļoti žēl, ka tā noticis. Bet neļaunojies uz Cīpsaidu, viņš neko labāku nav redzējis. Viņš ir pilsētas putns, kam vienmēr bijis sūri grūti jāplēšas par katru maizes drusciņu. To vajag saprast un piedot. Viņš neko labāku nav redzējis.

Miranda gurdeni izstaipīja krāšņos spārnus. Tagad, kad viņa bija uzmodusies un kustējās, es ievēroju, cik cēla ir viņas iznešanās un cik smalkas manieres. Acīs viņai bija asaras, un knābis drebēja.

—   Es jau arī nemaz tik ļoti neapvainotos, — viņa sacīja dzidrā, sudrabainā balsī, —I ja nebūtu tik ārkārtīgi pārgurusi. Nogurums un vēl kas cits, — viņa ar aizžņaugtu elpu izdvesa.

—   Vai ceļš bija ļoti grūts? — doktors jautāja.

—   Grūtāka man nav bijis, — sacīja Miranda. — Vētras un vispār . . . Bet vai tas nav vienalga? Klāt es tomēr esmu.

—   Pastāsti, lūdzu, — doktors ierunājās tik nepacietīgi, it kā jau sen būtu gaidījis iespēju tikt pie vārda, — ko atbildēja Garā Bulta uz manu vēsti.

Miranda nokāra galvu.

—   Nu man jāsaka ļaunākais, — viņa nopūtās. — Patiesībā man nemaz nebija ko lidot šurp! Es nevarēju nodot tavu vēsti. Es nekur nevarēju viņu atrast. Garā Bulta, Zelta Bultas dēls, ir pazudis bez vēsts!

—   Pazudis bez vests! — doktors iesaucas. — Ka tad tā? Kas būtu noticis?

—   To nezina neviens, — atbildēja Miranda. — Es jau esmu tev stāstījusi, ka arī agrāk viņš mēdza uz kādu laiku pazust, tā ka pat indiāņi nevarēja pateikt, kur viņš ir. No indiāņiem, protams, var noslēpties, taču ne no putniem. Vienmēr gadījās kāda pūce vai bezdelīga, kas zināja man pavēstīt, kur viņš atrodas, ja vien es to gribēju. Taču šoreiz nekā. Tāpēc jau es aizkavējos veselas divas nedēļas: es meklēju un taujāju kur vien spēdama. Krustām un šķērsām izlidoju visu Dienvidameriku. Bet neviena dzīva dvēsele nevarēja man pateikt, kur viņš ir.

Kad Miranda bija to pateikusi, istabā iestājās skumīgs klusums; doktors bēdīgi rauca pieri, un Polinēzija kasīja pakausi.

—   Vai melnajiem papagaiļiem tu prasīji? — jautāja Polinēzija. — Viņi parasti visu zina.

—    Protams, prasīju, — Miranda teica. — Un, kad man neko neizdevās izdibināt, es biju tik satraukta, ka, dodamās ceļā uz Angliju, nemaz nepavēroju laika zīmes. Es pat neiedomājos, ka Azoru salās man vajadzētu atpūsties, bet laidos vien taisni uz Gibraltāru, it kā būtu jūnijs vai jūlijs. Un tad, protams, pašā Atlantijas okeāna vidū mani pārsteidza drausmīga vētra. Tāda, ka es vairs nemaz necerēju to pārdzīvot. Par laimi, kad viesulis bija mazliet pierimis, es ieraudzīju ūdenī peldam kādu bojā gājuša kuģa gabalu, uz tā es nometos un mazliet pagulēju. Ja man nebūtu lemta šī atelpa, es te nesēdētu un nerunātu ar jums.

—   Nabaga Miranda! Cik grūti tev klājies! — doktors sacīja. — Bet saki, lūdzu, — vai tev neizdevās vismaz uzzināt, kur Garā Bulta redzēts pēdējo reizi?

Ko vēl es varu domāt?

—    Izdevās. Kāds jauns albatross man teica, ka redzējis viņu Zirnekļpērtiķu salā.

—   Zirnekļpērtiķu sala? Tas ir kaut kur pie Brazīlijas krastiem?

—   Jā, turpat netālu. Protams, es tūlīt aizlidoju uz turieni un izvaicāju visus salas putnus — un tā ir liela sala, kādas simt jūdzes garumā vien. Liekas, Garā Bulta apciemojis tos savādos indiāņus, kas tur dzīvo, un tad aizgajis kalncfs meklēt kaut kādas retas ārstniecības zāles. To es uzzināju no medību vanaga, ko indiāņu vadonis tur irbju ķeršanai. Par maniem pūliņiem mani gandrīz noķēra un ielika būrī. Tā ir skaisto spalvu ēnas puse: spalvas var maksāt dzīvību, ja pagadies cilvēkam acīs. Cilvēks tad iesa'ucas: «Ak, cik skaisti!» — un ietriec bultu vai lodi krūtīs. No visiem cilvēkiem pasaulē tu un Garā Bulta bijāt vienīgie, kam esmu uzdrīkstējusies rādīties tuvumā.

—   Un neviens vairs nav redzējis viņu atgriežamies no kalniem?

—    Nē. Pēc tam viņš vairs nav ne redzēts, ne dzirdēts. Es izprašņāju visus krastmalas putnus, vai viņš nevarētu būt aizbraucis laivā. Bet neviens neko nezināja pateikt.

—   Vai tu domā, ka ar viņu notikusi kāda nelaime? — baiļu pilnā balsī jautāja doktors.

—    Baidds, ka tā, — Miranda bēdīgi nošūpoja galvu.

—    Nekad mūžā neredzēties ar Garo Bultu, — Džons Dūli’tls lēni runāja, — tā būtu smagākā vil'šanās manā dzīvē. Un ne tikai tas .. . Cik smags zaudējums tas būtu zinātnei un cilvēcei vispār! Spriežot pēc tā, ko tu man esi par viņu stāstījusi, par d^īvo dabu viņš zināja vairāk nekā mēs visi citi kopā. Ja viņš ir gājis bojā, tā ka neviens nav paspējis pierakstīt viņa atklājumus, kas dotu labumu visai pasaulei, cik drausmīgi tas būtu! Bet vai tu patiešām domā, ka viņš ir miris?

—    Ko vēl es varu domāt, — jautāja Miranda, izplūzdama asarās, — ja veselus sešus mēnešus viņu nav redzējis ne zvērs, ne zivs, ne putns!

VIENPADSMITĀ NODAĻA. CEĻOJUMS UZ LABU LAIMI

Ļaunā vēsts par Garo Bultu lika mums visiem noskumt. Un no klusā domīguma, kādā doktors dzēra tēju, es varēju noprast, cik ļoti viņš ir satriekts. Ik pa brīdim viņš vispār aizmirsa ēdienu un nekustīgi blenza virtuves galdauta plankumos, it kā viņa domas būtu aizklīdušas tālu projām, un tad Pliku-Plaka, rūpēdamās, lai viņš kārtīgi paēstu, sāka klepot un šķindināt mazgājamos traukus.

Es visādi izmēģinājos uzmundrināt viņu, atgādinādams, cik daudz laba viņš šo pēcpusdienu izdarījis Ljūkam un Ljūka sievai. Bet, kad arī tas neko nelīdzēja, es ierunājos par mūsu gatavošanos ceļojumam.

—    Viss jau būtu labi, Stabinz, — viņš sacīja, kad mēs piecēlāmies no galda, ko Pliku-Plaka un Čī-Čī tūlīt sāka novākt, — ja es zinātu, kurp nu lai mēs braucam. Mirandas atnestā vēsts galīgi izsitusi mani no sliedēm. Šo ceļojumu es biju iecerējis, lai satiktos ar Garo Bultu. Jau veselu gadu es domāju par šo satikšanos. Man likās, viņš varētu man palīdzēt mīkstmiešu valodas apgūšanā — vai atrast iespēju nolaisties jūras dibenā. Bet tagad? Viņa vairs nav. Un līdz ar Garo Bultu gājušas bojā viņa neizmērojamās zināšanas.

Un tad viņš atkal aizsapņojās.

—         Iedomājies vien kaut ko tādu! — viņš murmināja.

—  Mēs ar Garo Bultu kopīgās studijās . .. Lai gan nekad neesmu viņu redzējis, man vienmēr bijusi sajūta, it kā

mēs būtu tuvi draugi. Jo viņš bez kādām skolām visu mūžu pūlējies panākt to pašu, ko panākt pūlējos es . . . Nu viņš ir pagalam! Vesela pasaule mūs šķīra … Un tikai putni pazina mūs abus!

Mēs atgriezāmies kabinetā. Džips atnesa doktoram viņa čības un pīpi. Kad pīpe iedegās un dūmi sāka viļņot pa telpu, vecais vīrs likās pamazām atžirgstam.

—    Bet jūs taču tik un tā dosieties kādā ceļojumā, doktor, vai ne? — es jautāju. — Pat ja jūs nevarētu atrast Garo Bultu?

Viņš vērīgi ieskatījās man sejā un laikam redzēja, cik ļoti man gribas braukt. Jo pēkšņi viņa lūpās atplauka parastais, puiciskais smaids, un viņš sacīja:

—   Jā jau, jā, Stabinz. Neuztraucies. Mēs brauksim. Mēs nedrīkstam pamest darbu un pētījumus, kaut arī Garā Bulta ir pazudis. Jautājums tikai — kurp? Uz kurieni mēs varētu braukt?

Pasaulē bija tads milzums viētu, kur man gribējās nokļūt, ka es tā uzreiz nemaz nevarēju atbildēt. Un, kamēr es lauzīju galvu, doktors uzslējās taisni savā atzveltnes krēslā un sacīja:

—    Es zinu gan, ko mēs darīsim, Stabinz: mēs spēlēsim to spēli, ko es spēlēju, kad biju jauns — vēl pirms Zara apmetās pie manis. Es to saucu par ceļojumu uz labu laimi. Katru reizi, kad man gribējās doties ceļojumā un es nezināju, uz kurieni, es ņēmu atlantu un atšķīru to vaļā aizvērtām acīm. Neskatīdamies es savicināju zīmuli un cirtu tajā lappusē, kas man bija uzšķīrusies. Tad es atvēru acis un skatījos. Tāds ceļojums uz labu laimi ir ļoti aizraujoša spēle. Jo, spēli sākot, ir svinīgi jāzvēr noteikti braukt uz to vietu, kur zīmulis pieskarsies, lai kur tas arī būtu. Vai saspēlēsim?

—   Ja, jā! — es gandrīz vai spiedzu. — Cik vareni! Kaut tā būtu Ķīna — vai Borneo — vai Bagdāde!

Vienā mirklī es jau biju augšā pie grāmatplaukta, nostiepis lejā milzīgo atlantu un nolicis doktoram priekšā uz galda.

Katru šī atlanta lappusi es zināju no galvas. Cik dienu un cik vakaru es nebiju kavējies pie šīm vecajām, izbalējošajām kartēm, izsekodams upju zilajiem vijumiem no kalniem līdz jūrām, mēģinādams iztēloties, kā patiesībā izskatās sīkās pilsētiņas, un cik plati varētu būt ķeburainie ezeri! Kads jauks laika kavēklis man bija šis atlants, kad es pa to domās apceļoju visu pasauli! Kā toreiz es redzu to acu priekšā: pirmajā lappusē nebija kartes, tur bija rakstīts tas, ka atlants iespiests Edinburgā 1808. gadā, un vēl visādas ziņas par šo grāmatu. Nākamajā lappusē bija Saules sistēma, kas rādīja sauli, planētas, zvaigznes un mēnesi. Trešajā lappusē bija Ziemeļpola un Dienvidpola kartes. Tālāk nāca puslodes, okeāni, kontinenti un valstis.

Kamēr doktors asināja zīmuli, man kaut kas iešāvās prātā.

—   Ja zīmulis trāpīs Ziemeļpolā, — es jautāju, — vai mēs brauksim?

—    Nē. Spēles noteikumos minēts, ka nav jābrauc uz vietu, kur jau būts. Tad drīkst mēģināt vēlreiz. Es esmu bijis Ziemeļpolā, — viņš mierīgi pabeidza, — tāpēc uz turieni mums nebūs jābrauc.

No pārsteiguma es gandrīz nevarēju parunāt.

—   Jūs esat bijis Ziemeļpolā! — es beidzot ar mokām izdvesu. — Un es domāju, ka tas vēl nemaz nav atklāts! Kartē parādītas visas vietas, cik tālu pētnieki nonākuši, mēģinādami sasniegt polu. Kāpēc nav uzrādīts jūsu vārds, ja esat Ziemeļpolu atklājis?

—    Es solīju šo noslēpumu neizpaust. Un arī tev tagad jādod vārds, ka nevienam to tālāk nestāstīsi. Jā, es atklāju Ziemeļpolu 1809. gada aprīlī. Bet, tiklīdz biju tur ieradies, pie manis atnāca visi leduslāči, cik nu viņu tur bija, un pavēstīja man, ka zem šī sniega esot milzīgi akmeņogļu slāņi. Viņi bija dzirdējuši, ka akmeņogļu dēļ cilvēki dzīsies vienalga uz kurieni un darīs vienalga ko, lai tiktu tām klāt. Tā.pēc viņi lūdza, lai es klusēju. Jo, kad cilvēki ierastos Un sāktu rīkot ogļraktuves, viņu baltā valstība ietu bojā, un nekur visā pasaulē baltie lāči vairs nevarētu tik labi justies. Protams, es apsolīju klusēt. Pienāks laiks, kad to kāds tomēr atklās. Bet lai baltajiem lāčiem paliek viņu jaukie ledus lauki vismaz tik ilgi, cik iespējams. Un es klusībā ceru, ka tas būs diezgan ilgi, jo uz Ziemeļpola ir ellišķīgi grūti nokļūt. Nu, vai esam gatavi? Labi! Ņem zīmuli un nostājies cieši pie galda. Kad grāmata atvērsies, sagriez zīmuli trīsreiz gaisā un cērt lejā. Vai gatavs? Kārtībā. Acis ciet!

Kas tās bija par saldām šausmām, kas gan par uztraukumu! Mēs abi cieši aizmiedzām acis. Es dzirdēju, kā atlants ar smagu būkšķi atveras. Kāda lappuse tur varēja būt — Anglija vai Āzija? Ja tā būtu Āzijas karte, cik daudz kas būtu atkarīgs no vietas, kurā pieskartos zīmuļa gals! Es apmetu gaisā trīskārtēju loku. Tad laidu roku lejā. Zīmuļa gals pieskārās lappusei.

—    Darīts! — es iesaucos.

DIVPADSMITĀ NODAĻA. LIKTEŅA LĒMUMS

Mēs abi atvērām acis, un pieres mums sasitās kopā, ka noblīkšķēja vien, tik nepacietīgi mēs liecāmies skatīties, kurp mums būs jābrauc.

Atlants bija uzšķīries lappusē ar uzrakstu Atlantijas okeāna dienviddaļas karte. Mans zīmuļa gals bija atdūries niecīgas saliņas pašā vidū. Saliņas nosaukums bija iespiests tik sīkiem burtiem, ka doktoram vajadzēja uzlikt savas visstiprākās acenes, lai to izlasītu. Es trīcēju no uztraukuma.

—   Zirnekļpērtiķu sala, — viņš lēni nolasīja. Tad klusi caur zobiem iesvilpās. — Kaut kas neiedomājams! Tu esi trāpījis tieši tajā salā, kur pēdējo reizi savā mūžā redzēts Garā Bulta! Dīvaini gan … Jā, jā … Neparasta sagadīšanās.

—    Un mēs brauksim turp, doktor, vai ne? — es jautāju.

—    Protams, brauksim. Pēc spēles noteikumiem mums jābrauc.

—    Cik brīnišķīgi, ka tā nebija Oksentorpa vai Bristole, — es sacīju. — Kāds varens ceļojums! Cik milzīgai jūrai būs jābrauc pāri! Vai tas prasīs ilgu laiku?

—   Nē, — doktors atbildēja, — ne pārāk. Ja kuģis krietns un ceļavējš labs, tad kādas četras nedēļas. Bet vai tas nav īsts brīnums? Ar aizvērtām acīm no visām pasaules iespējamām vietām trāpīt tieši tajā! Zirnekļpērtiķu

sala, ko tu neteiksi! Un savs labums arī būs. Es tur beidzot dabūšu kādu džebizri vaboli.

—    Kas tā tāda par īpašu vaboli?

—   Džebizri ir ļoti reta vaboļu suga, un tām ir īpatnēji' paradumi. Es gribētu tās papētīt. Pasaulē ir tikai trīs zemes, kur tās vispār sastopamas. Un Zirnekļpērtiķu sala ir viena no tām. Bet arī tur džebizri vaboles ir liels retums.

—   Un kāpēc aiz salas nosaukuma ir šī jautājuma zīme? — es jautāju, rādīdams kartē.

—    Tas nozīmē, ka salas atrašanās vieta okeānā nav īsti precīzi zināma, zināms tikai, ka ap to vietu. Iespējams, ka ziņas par to saņemtas vienīgi no garāmbraucošiem kuģiem. Varbūt mēs būsim pirmie baltie, kas spers kāju uz šīs salas. Mums tikai var rasties grūtības ar pašu salas atrašanu.

Cik ļoti tas viss izklausījās pēc sapņa! Te nu mēs abi sēdējām pie lielā rakstāmgalda, dega sveces, dūmi no doktora pīpes vijās pret krēslainajiem griestiem — mēs abi sēdējām un apspriedām, kā atrast salu okeānā un ka mēs būsim pirmie baltie cilvēki, kas spers uz tās kāju!

—         Saderam, ka tas būs lielisks ceļojums, — es teicu.

—    Uz kartes šī sala izskatās tik jauka. Kas tur dzīvo? Vai nēģeri?

—   Nē. Tur dzīvo kāda īpaša sarkanādaino indiāņu cilts, tā vismaz Miranda stāstīja.

Šajā brīdī nabaga paradīzes putns uztrūkās no miega. Mēs bijām tā aizrāvušies, ka sākām runāt skali.

—   Mēs taisāmies braukt uz Zirnekļpērtiķu salu, Miranda, — doktors sacīja. — Tu taču zini, kur tā ir, vai ne?

—    Es zinu, kur tā bija, kad es to pēdējo reizi redzēju, — Miranda atbildēja. — Bet, vai tā arī tagad vēl ir turpat, nemāku pateikt.

—   Kā tad tā? — doktors brīnījās. — Salai taču vienmēr jābūt savā noteiktajā vietā.

—    Nepavisam ne, — Miranda teica. — Vai tad tu to nezināji? Zirnekļpērtiķu sala ir peldoša sala. Tā peld pa okeānu, kā pagadās, — parasti gan turoties netālu no Dienvidamerikas dienvidu krastiem. Bet, ja tu vēlies uz turieni braukt, es tev to salu katrā laikā uzmeklēšu.

Šis jaunums tad nu bija pēdējais piliens manas savaldīšanās kausā. Man vajadzēja ar kādu dalīties, citādi es ietu bojā. Gavilēdams es izdejoju no kabineta meklēt Čī-Čī.

Durvīs es paklupu pār Pliku-Plaku, kas nesa uz spārniem šķīvju kaudzi, un nogāzos garšļaukus uz grīdas.

—   Vai tas puika ir dulls? — pīle iebrēcās. — Kur tu trencies?

—   Uz Zirnekļpērtiķu salu! — es kliedzu, pielēkdams kājās un mezdams kūleņus. — Uz Zirnekļpērtiķu salu! Urrā! Un tā ir peldoša sala!

—    Drīzāk jau nu gan uz trakomāju! — krietnā saimniece šņāca. — Mani labākie porcelāna šķīvji ir pagalam!

Bet es biju pārāk laimīgs, lai uzklausītu viņas šķendēšanos, dziedādams es joņoju uz virtuvi un atradu tur Čī-Čī.

TREŠĀ DAĻA

..

PIRMĀ NODAĻA TREŠAIS VĪRS

To pašu nedēļu mēs sākām gatavoties ceļojumam.

Gliemežu Džo bija izvedis «Zīriņu» upes grīvā un pietauvojis pie steķiem, lai mums būtu vieglāk kuģi piekraut. Un veselas trīs dienas mēs nesām lejā pārtikas krājumus un krāvām sava jaunā, skaistā kuģa tilpnē.

Es biju ļoti pārsteigts, redzot, cik plaša un ērta ir kuģa iekšiene. Te bija trīs maps kajītes, salons (jeb ēdamistaba) un zem tā visa liela kravas telpa pārtikai,, rezerves burām un citām nepieciešamām lietām.

Man likās, Džo bija paspējis apziņot visu pilsētu par mūsu gaidāmo ceļojumu, jo, lai ko mēs nestu un krautu, mūs novēroja veseli dīkdieņu bari. Un, protams, agri vai vēlu vajadzēja parādīties arī Metjū Magam.

—   Ka tevi dieviņ, Tomij, — viņš teica, noskatīdamies, kā es stiepju miltu kules, — kāds skaists kuģītis! Uz kurieni ta doktors šoreizīt brauks?

—   Mēs braucam uz Zirnekļpērtiķu salu, — es lepni atbildēju.

—    Un tu esi vienīgais, ko doktors ņem līdzi?

—   Viņš runāja gan, ka būtu vajadzīgs vēl kāds vīrs, — es sacīju, — bet pagaidām nekas nav izlemts.

Metjū nokrekstējās un pašķielēja uz «Zīriņa» slaidajiem mastiem.

—    Tu jau zini, Tomij, — viņš teica, — ka man ir reimatisms, citādi es gandrīz vai būtu gatavs braucējs. Kad es redzu kuģi, kas taisās pacelt buras, mani pārņem nemiera un dēku gars. Un kas jums tur tajās kannās?

—   Sīrups, — es atbildēju. — Divdesmit mārciņas sīrupa.

—   Ak dievs, — viņš nopūtās un bēdīgs pagriezās, lai ietu. — Vēl jo vairāk man gribas doties jums līdzi! Bet mans reimatisms ir tik negants, ka es diez vai. ..

Tālāko es nedzirdēju, jo Metjū, pie sevis murminādams, jau bija aizgājis un iejucis pūlī, kas slaistījās ap steķiem. Padlebijas baznīcas pulkstenis nosita dienas vidu, un es savas cieņas un darbīguma apziņā atkal ķēros pie kraušanas.

Bet nepagāja ilgs laiks, kad parādījās atkal kāds un iztraucēja mani darbā. Tas bija milzīgs, drukns tēvainis ar rudu bārdu un visā garumā tetovētām rokām. Viņš noslaucīja muti ar delnas virspusi, divreiz iespļāva no mola upē un jautāja:

—    Puika, kur ir kapteinis?

—    Kapteinis? Ko jūs ar to domājat? — es jautāju.

—   Tak jel kapteini. Šitā te kuģa kapteini! — viņš sacīja, rādīdams uz «Zīriņu».

—   Ā, jūs domājat doktoru, — es attapos. — Viņa pašlaik te nav.

Bet šajā brīdī parādījās doktors, apkrāvies ar piezīmju grāmatiņām, tauriņu tīkliem un citiem dabaspētnieka rīkiem. Dūšīgais vīrs paspēra soli viņam pretī un ar cieņu pacēla pirkstus pie cepures.

Puika, kur ir kapteinis?

—    Labrīt, kapteini — viņš sacīja. — Dzirdēju, ka jums ceļojumā vajadzīgs cilvēks. Mani sauc Bens Bačers, vecs jūras vilks.

—   Priecājos ar jums iepazīties, — doktors atbildēja.

—  Diemžēl es nevaru atļauties lielāku komandu.

—   Nu vai ziniet, kaptein, — vecais jūras vilks iesaucās,

—   jūs taču netaisāties iet jūrā un vētrā vienīgi ar šo te knēveli — un tik lielu kuģi!

Doktors atbildēja, ka taisās gan, bet vīrs negāja projām. Viņš staigāja mums apkārt un strīdējās. Viņš stāstīja mums, cik daudzi kuģi aizgājuši bojā tāpēc vien, ka bijis par maz cilvēku. Viņš izvilka papīrus, kuros bija ierakstīts, kāds varens matrozis viņš ir, un ne jau sevis, bet mūsu dzīvības vārdā lūdza ņemt viņu līdzi.

Bet doktors cieši palika pie sava — bija pieklājīgs, taču nelokāms, un beidzot vīrs noskumis aizgāja, sacīdams, ka viņš gan necerot mūs dzīvus ieraudzīt.

Visu to priekšpusdienu mūs traucēja dažādi apmeklētāji. Doktors nebija ne lāgā paspējis noiet lejā un nolikt savas piezīmju grāmatiņas, kad uz trapa parādījās vēl viens ciemiņš. Tas bija tiešām neparasta izskata melns vīrs. Līdz tam es biju nēģerus redzējis vienīgi cirkos, un tur viņi valkāja spalvu pušķus, kaulu kaklarotas un līdzīgus grabuļus. Bet šis bija tērpies modernā frakā un platā, spilgti sarkanā kaklasaitē. Galvā viņam bija salmu cepure ar raibu lentu, bet virs galvas — milzīgs zaļš lietussargs. Viņš bija elegants no visām pusēm, ja neskaita kājas. Tās bija basas.

—   Atvainojiet, — viņš uzrunāja mani, smalki paklanīdamies, — vai šis, lūdzu, ir ārsta Dūlitla kuģis?

—   Jā, — es atbildēju. — Vai jūs vēlaties viņu satikt?

—   Vēlos, ja tas nav neērti, — viņš teica.

—    Ko lai es piesaku?

—    Bumpo Kabobo, Džolidžinkijas kroņprincis.

Es metos lejā pasaukt doktoru.

—    Vai, cik jauki! — doktors iesaucās. — Mans vecais draugs Bumpo! Ko tu neteiksi! Viņš studē Oksfordā, tu jau zini. Un devies tik tālā ceļā, lai mani satiktu, lāga dvēsele! — un viņš traucās augšā pa kāpnēm sagaidīt viesi.

Doktoram parādoties, dīvainais melnais vīrs izplūda sajūsmā un sirsnīgi kratīja viņam roku.

—    Pie manis atlidoja vēsts, — viņš sacīja, — ka jūs taisāties celt buras tālam kuģojumam. Es traucos sastapt jūs, pirms pametat šos krastus. Esmu augstākā mērā ekstazēts, ka paspēju vēl jūs sastapt.

—   Viegli varēja gadīties, ka nesastaptu, — doktors sacīja. — Mēs esam aizkavējušies tikai tāpēc, ka mums nepietiek cilvēku uz kuģa. Vienīgi tas mūs aiztur, citādi mēs jau trīs dienas, kopš būtu ceļā.

—   Cik vīru jūsu kuģa komandai vēl vajadzīgs? — Bumpo jautāja.

—   Tikai viens, — doktors atbildēja. — Bet šo vienu īsto ir tik grūti atrast.

—   Man domāt, te saskatāma Likteņa pirksta parādīšanās, — Bumpo teica. — Vai es jums derētu?

—    Pat ļoti! — doktors iesaucās. — Bet kā tad jūsu studijas? Jūs nevarat aizbraukt, kad jums ienāk prātā, un pamest mācības augstskolā?

—   Man vajadzīgas brīvdienas, — Bumpo sacīja. — Šī semestra beigās es tāpat būtu taisījis trīs mēnešu pārtraukumu, pat ja es nebrauktu jums līdzi. Bez tam. pavadīdams jūs ceļojumā, es nebūt neatstātu novārtā savu izglītību. Pirms aizbraucu no Džolidžinkijas, mans augstais tēvs — karalis piekodināja man droši doties ceļojumos. Jūs esat dziļas izglītības vīrs. Apskatīt pasauli jūsu sabiedrība ir iespēja, kas nav peļama. Nebūt ne!

—   Un kā jums patīk dzīve Oksfordā? — doktors jautāja.

—   Pieņemami, pieņemami, — atsaucās Bumpo. — Man patīk viss, izņemot algebru un kurpes. Algebra nelien man galvā, kurpes nelien man kājās. Kurpes es pārsviedu pāri sētai jau šorīt pat, tiklīdz biju laukā no koledžas sienām, un algebru es, par laimi, aizmirstu ļoti ātri. Man labāk patīk Cicerons. Jā, man liekas, Cicerons ir lielisks, tik simultāns! Starp citu, man sacīja, ka viņa dēls pārstāvēšot mūsu koledžu nākošā gada airēšanas sacīkstēs, — brīnišķīgs puisis!

Doktors kādu brīdi domīgi lūkojās lejā uz melnā vīra milzīgajām, plikajām pēdām.

—   Jums, Bumpo, ir zināma taisnība, — viņš lēni noteica, — izglītību var smelties tikpat labi plašajā pasaulē, kā koledžā. Un, ja jūs patiešām esat pārliecināts, ka gribat braukt līdzi, mēs jūs ņemsim ar vislielāko prieku. Jo, taisnību sakot, man liekas, tieši jūs esat tas vīrs, kas mums vajadzīgs.

OTRĀ NODAĻA. PALIECIET SVEIKI!

Vēl pēc divām dienām viss bija gatavs aizbraukšanai.

Džips tik ļoti lūdzās, lai viņu ņem līdzi šajā ceļojumā, ka doktors beidzot padevās un sacīja, ka viņš var braukt. No pārējiem dzīvniekiem brauca vienīgi Polinēzija un Čī-Čī. Pliku-Plakai vajadzēja palikt un pieskatīt māju, un arī visu pārējo dzīvnieku saimi mēs atstājām viņas gādībā.

Protams, kā jau vienmēr, kad jādodas ceļā, mēs tikai pēdējā brīdī sākām atcerēties visādas lietas, ko līdz tam bijām aizmirsuši, un, kad mēs beidzot noslēdzām durvis un devāmies pa kāpnēm lejā uz ceļu, mēs bijām apkrāvušies ar visdažādākām mantām.

Pusceļā uz upi doktors pēkšņi atcerējās, ka atstājis lielo katlu vārāmies virtuvē uz uguns. Par laimi, mēs ieraudzījām gaisā melno strazdu, kas dzīvoja mūsu dārzā, un doktors palūdza viņu aizlaisties atpakaļ un pateikt to Pliku-Plakai.

Upmalā pie steķiem jau drūzmējās vesels bars cilvēku, kas bija nākuši mūs pavadīt.

Pie paša trapa stāvēja mans tēvs un māte. Es cerēju, ka viņi neuzrīkos nekādu skandālu, nesāks skaļi raudāt vai tamlīdzīgi. Bet jāatzīst, ka viņi uzvedās pavisam labi, cik nu to var prasīt no vecākiem. Māte runāja kaut ko par piesargāšanos, lai kājas netiek slapjas, tēvs tikai tā

pašķībi smaidīja, plakšķināja mani pa muguru un vēlēja laimīgu ceļu. Atvadas vispār ir kaut kas muļķīgi neveikls, un es biju tikai priecīgs, kad tās bija gala un mēs sakāpām uz kuģa.

Bijām mazliet pārsteigti, ka neredzējām pūlī Metjū Magu. Mēs noteikti cerējām viņu satikt, jo doktors vēl gribēja dot viņam sīkākus norādījumus par barības piegādāšanu dzīvniekiem, kas bija palikuši mājās.

Beidzot pēc ilgas stiepšanas un vilkšanas enkurs bija pacelts un tauvas atraisītas. Tad «Zīriņš» līdzi bēgumam sāka viegli slīdēt pa upi lejā, bet palicēji krastā kliedza «urrā!» un vicināja mutautiņus.

Kad bijām izkļuvuši straumē, mēs uzskrējām virsū vienai vai divām laivām, bet kādā upes līkumā pat uzsēdamies uz sēkļa. Lai gan pūlis krastā šķita par to varen uztraucamies, doktors pats nepavisam nelikās apjucis.

—    Tādi sīki negadījumi notiek pat visrūpīgāk ievadītajos ceļojumos, — viņš sacīja, liekdamies par bortu un ķeksēdams laukā savus sēkļa dūņās iestigušos zābakus, kas bija tur palikuši, kad mēs stūmām kuģi nost no sēkļa. — Burāšana ir daudz vieglāka atklātā jūrā. Tur nav visādu muļķīgu laiveļu un sēkļu, kam skriet virsū.

Man tas bija liels un brīnumains pārdzīvojums — šī iziešana atklātā jūrā, kad upes grīvas mazā bāka palika aiz muguras un zeme vairs nebija redzama. Viss bija tik jauns un neparasts: pāri galvai vienīgi debesis, apakšā vienīgi jūra. Šis kuģis, kam vajadzēja uz ilgam jo ilgām priekšdienām būt mūsu namam un mūsu ielai, mūsu mājas pavardam un mūsu dārzam, likās tik bezgala sīciņš šajos ūdens plašumos — tik sīciņš, tomēr mājīgs, uzticams un drošs.

Es paskatījos apkārt un dziļi ievilku elpu. Doktors stāvēja pie stūres rata un vadīja kuģi, kas nu rāmi šūpojās, celdamies un grimdams līdzi ar viļņiem. (Sākumā es baidījos, ka man būs jūrasslimība, bet drīz, sev par lielu sajūsmu, redzēju, ka nebūs vis.) Bumpo bija nosūtīts lejā uz virtuvi, lai sagatavotu mums pusdienas. Čī-Čī kuģa pakaļgalā tina tauvas un salika rituļus glītā kaudzē. Man bija uzdots nostiprināt visu, kas atrodas uz klāja, lai tad, kad būsim jau tālāk no krastiem un jūra kļūs nemierīgāka, nekas neveltos un neripotu pa kājām. Džips, ausis saslējis un degunu pret vēju pagriezis, stāvēja kuģa priekšgalā tik nekustīgi, ka atgādināja drīzāk statuju nekā dzīvu suni, un viņa vecās, modrās acis lūkojās, lai kuģa ceļā negadītos peldošs vraks, sēklis vai citas briesmas. Katram no mums bija savi pienākumi, daļa kopīgajā kuģošanas darbā. Pat vecā Polinēzija mērīja ūdens temperatūru ar doktora vannas termometru, ko bija iesējusi garā auklā, lai būtu pavisam droši, ka tuvumā nav kāds leduskalns. Klausīdamies, kā Polinēzija pusbalsī pie sevis lamājās, nespēdama dziestošajā dienas gaismā saskatīt izbalējušos ciparus, es sapratu, ka nu ceļojums patiešām ir sācies un ka drīz būs nakts — mana pirmā nakts uz jūras.

TREŠĀ NODAĻA. MŪSU NEPATIKŠANAS SĀKAS

Pirms pašām vakariņām no kambīzes izkāpa Bumpo un gāja taisni pie doktora, kas stāvēja pie stūres.

—    Kravas telpā ir zaķis, ser, — viņš lietišķi ziņoja pieredzējuša jūrasbraucēja tonī. — Es viņu nupat atradu aiz miltu maisiem.

—   Ka tevi piķis! — iesaucās doktors. — Cik nepatīkami! Stabinz, ejiet abi ar Bumpo lejā un atvediet viņu šurp. Es pašlaik nevaru atstāt stūri.

Tā nu mēs ar Bumpo nogājām kravas telpā un tur aiz miltu maisiem, balts no galvas līdz kājām, tupēja kāds vīrs. Noslaucījuši ar slotu miltu lielumu, mēs ieraudzījām, ka tas ir Metjū Mags. Viņš šķaudīja vien, kad mēs viņu vedām augšā pie doktora.

—   Apžēliņ, tas taču Metjū! — Džons Dūlitls sacīja. — Ko tad jūs te darāt?

—    Kārdinājums bija pāri maniem spēkiem, — Kaķugaļas Vīrs atbildēja. — Atcerieties vien, cik bieži esmu jūs lūdzis ņemt mani līdzi ceļojumā, bet nekad jūs neņēmāt. Nu tad šoreiz, zinādams, ka vēl viens cilvēks jums tāpat vajadzīgs, es nolēmu paslēpties, līdz kuģis izbrauc tālāk jūrā, un tad tikai rādīties jums, lai būtu pie rokas, kad vajadzēs palīga. Bet, kad man stundām vajadzēja čokurā sarautam tupēt aiz miltu maisiem, mans reimatisms sāka plosīties kā traks. Man vajadzēja iegrozīties kaut kā citādi, un, protams, tiklīdz es izstiepu kājas, ienāca tas jūsu melnais pavārs un ieraudzīja gar miltu maisa

stūri manas pēdas. Un cik riebīgi tas kuģis zvalstās! Vai ši vētra vēl ilgi trakos? Jūras drēgnums manam reimatismam nemaz nenāk par labu.

—   Jā, Metjū, jums tiešām neder jūras drēgnums. Jums nevajadzēja braukt. Jūras dzīve jums nemaz nav piemērota. Esmu pārliecināts, ka ilgāks ceļojums jums nesagādātu nekādu prieku. Mēs iegriezīsimies Penzansā un izlaidīsim jūs malā. Bumpo, nokāp, lūdzu, lejā pie manas kojas, rītasvārku kabatā tu atradīsi dažas kartes. Atnes man to mazo, kam augšmalā atzīmēts ar zilu zīmuli. Cik man zināms, Penzansa tepat kaut kur pa kreisi ir. Bet man vispirms jānoskaidro, kādas bākas sastopamas ceļā, lai es varu mainīt kursu un pagriezt kuģi uz ostas pusi.

—   Tiks darīts, ser! — Bumpo braši apgriezās uz papēža un gāja lejā.

—    Un tālāk, Metjū, — doktors sacīja, — no Penzansas jūs ar diližansu aizbrauksiet līdz Bristolei. Padlebija no turienes vai ar roku aizsniedzama. Un neaizmirstiet katru ceturtdienu, kā jau parasti, piegādāt manai mājai pārtiku. Galvenais, atcerieties, ka vajadzīgas svaigās siļķes ūdeļu mazuļiem.

Kamēr doktors gaidīja kartes, mēs ar Čī-Čī iededzinājām lukturus, zaļo kuģa labajā pusē, sarkano — kreisajā un balto mastā.

Beidzot uz kāpnēm atkal ierībējās soļi, un doktors sacīja:

—   Tad nu reiz Bumpo ir atradis kartes.

Mums par lielu brīnumu, tas nebija Bumpo viens pats, kāpņu galā parādījās veseli trīs cilvēki!

—   Dievs, stāvi mums klāt! Kas tad tie tādi? — doktors iekliedzās.

—   Vēl divi zaķi, ser! — atsaucās Bumpo, žirgti panākdamies uz priekšu. — Es atradu viņus jūsu kajītē zem kojas. Viena sieviete un viens vīrietis, ser. Te, lūdzu, kartes.

—   Tas ir par daudz, — doktors vārgā balsī nokunkstējās. — Kas viņi ir? Te ir tik tumšs, es pat neredzu viņu sejas. Uzraujiet sērkociņu, Bumpo!

Jūs nemūžam neuzminētu, kas tie bija! Tie bija Ljūks un viņa sieva. Ljūka kundze izskatījās ļoti nožēlojama un jūrasslimības izvārdzināta.

Viņi paskaidroja doktoram, ka pēc tam, kad viņi abi apmetušies savā tīreļa būdā, visi, kas vien dzirdējuši par slaveno prāvu, nākuši viņus apciemot, un apmeklētāju bijis tik daudz, ka viņu dzīve kļuvusi jau gluži neiespējama. Un tad viņi šādā veidā nolēmuši aizbēgt no Padlebijas — jo citam ceļam viņiem nebijis naudas —, lai sāktu jaunu dzīvi kādā tālā vietā, kur neviens par viņiem neko nezinātu. Bet, kad kuģis sācis šūpoties, Ljūka kundzei kļuvis drausmīgi slikti.

Nabaga Ljūks atvainojās neskaitāmas reizes, ka sagādājis mums tādas nepatikšanas, jo no sākta gala tā esot bijusi viņa sievas ideja.

Kad doktors bija nosūtījis lejā pēc savas zāļu somiņas un iedevis Ljūka sievai mazliet ožamās sāls, viņš sacīja, ka visprātīgāk būšot aizdot Ljūku pārim naudu un izsēdināt viņus krastā reizē ar Metjū. Viņš uzrakstīja arī ieteikuma vēstuli kādam savam draugam Penzansā, lai Ljūks varētu griezties pie viņa un varbūt dabūtu pilsētā darbu.

Kad doktors atvēra maku un izņēma dažus zelta gabalus, Polinēzija, kas noskatījās uz to visu, sēdēdama uz mana pleca, čukstus pie sevis šķendējās:

—    Te jūs viņu redzat… atdod atkal pēdējo peniju … trīs mārciņas desmit… visa mūsu ceļojuma nauda! Nu mēs pat nieka pastmarku nevarēsim nopirkt, nerunājot nemaz par kādu pinti darvas vai enkuru, ja mūsējais pazustu . .. Lūgsim debesis, lai vismaz pārtikas mums pietiek! Kāpēc tad viņš neatdod tiem savu kuģi arī un neiet kājām atpakaļ?

Patlaban, pēc kartēm vadoties, kuģis mainīja kursu un, Ljūka kundzei par lielu atvieglojumu, pagriezās uz ostu un cietzemi.

Es degu nepacietībā redzēt, kā kuģis nakts tumsā atradīs ostu, raugoties tikai pēc kompasa, bākas uguns un nekā cita. Man likās — doktors ļoti lietpratīgi izvairījās no klintīm un sēkļiem.

Mazajā, jaukajā Kornvolas ostā mēs nokļuvām ap vienpadsmitiem vakarā. Doktors aizveda «zaķus» uz krastu mūsu mazajā glābšanas laivā, ko nolaida no «Zīriņa» klāja, un sameklēja viņiem pajumti viesnīcā. Atgriezies viņš pastāstīja, ka Ljūka sieva tūlīt likusies gulēt un viņai kļuvis krietni labāk.

Bija jau pāri pusnaktij, tāpēc mēs nolēmām pārnakšņot ostā un doties tālākā ceļā nākamajā rītā.

Arī es it lābprāt gāju gulēt, lai gan tik vēlu palikt nomodā man likās vesels piedzīvojums! Mana koja atradās virs doktora kojas, es uzrāpos augšā un, kad biju ērti ieritinājies segās, ieraudzīju, ka turpat blakus ir iluminators un, nemaz nepaceldams galvu no spilvena, es varu skatīties ostas ugunīs, kas cēlās un grima līdz ar mūsu noenkurotā kuģa šūpošanos. Uguntiņas likās sapulcējušās, lai ielīgotu mani miegā. Es paspēju vēl nodomāt, ka jūrasbraucēja dzīve man ļoti patīk, un saldi aizmigu.

CETURTĀ NODAĻA. MŪSU NEPATIKŠANAS TURPINĀS

Nākamajā rītā, kad mēs ēdām brokastīs mūsu pavāra Bumpo lieliski sagatavotās nieres ar speķi, doktors man sacīja:

—   Es patlaban domāju, Stabinz, vai mums vajadzētu piestāt Kapablankas salās vai laisties taisni pāri uz Brazīlijas krastiem. Miranda sacīja, ka tagad vismaz kādas četras ar pusi nedējas mēs varot rēķināties ar sevišķi labu laiku.

—   Man liekas, — es atbildēju, ķeksēdams ar karotīti cukuru no kakao tasītes dibena, — labāk būtu braukt taisni pāri okeānam, kamēr laiks ir labs. Bez tam purpura paradīzes putns vēros jūru, mūs gaidīdams, vai ne? Miranda uztrauksies, kas ar mums noticis, ja mēs pēc kāda mēneša neparādīsimies.

—   Taisnība gan, Stabinz, tev patiešām ir taisnība. No otras puses, Kapablankas salas ir joti ērta pieturas vieta mūsu ceļā pār okeānu. Ja mums vajadzētu papildināt pārtikas krājumus vai kaut ko paremorttēt, būtu ļoti parocīgi tur iegriezties.

—   Cik ilgi jābrauc no šejienes līdz Kapablankas salām? — es jautāju.

—    Kādas sešas dienas, — sacīja doktors. — Bet gan jau mēs to vēlāk redzēsim. Sā vai tā, nākamās divas dienas virziens mums būs tas pats, lai ko mēs izlemtu. Ja esi paēdis, kāpsim augšā un posīsimies ceļā.

Augšā es ieraudzīju, ka mūsu «Zīriņu» ietinis vesels kaiju mākonis, kas zibēja un virpuļoja rīta saulē, gaidot ēdiena atliekas, ko kuģi izsviež ostā.

Ap pusastoņiem mūsu enkurs jau bija pacelts un burās pūta krietns ceļa vējš; šoreiz mēs izkļuvām atklātā jūrā, nekam neuzskriedami virsū. Mēs satikām Penzansas zvejniekus, kas atgriezās no naktszvejas, un viņu flotile izskatījās tik kārtīga un glīta, gluži kā kareivju ierinda, sarkanbrūnās buras noliekušās visas uz vienu pusi, un zem andriem vijās baltu ūdens virpuļu ūsas.

Nākamās trīs vai četras dienas viss gāja gludi un nekas neparasts nenotika. Pa šo laiku mēs katrs paspējām iejusties savos ikdienas darbos un pienākumos; brīvajos brīžos doktors apmācīja mūs, kā rīkoties ar stūres ratu, kā turēt kuģi pareizā virzienā un ko darīt, ja vējš pēkšņi mainās. Mēs sadalījām diennakts divdesmit četras stundas trīs maiņās, katrs pa kārtai astoņas stundas gulēja un sešpadsmit bija nomodā. Tā kuģis visu laiku tika labi vadīts, jo divi no mums vienmēr dežurēja.

Bez tam Polinēzija, kas bija vecāka jūras braucēja par mums pārējiem, kopā ņemtiem, un allaž zināja padomu kuģa vadīšanā, liekas, vispār nekad negulēja, varbūt vienīgi kādreiz uz brīdi iesnaudās dienasvidus saulē, uz vienas kājas blakus stūres ratam stāvēdama. Un mēs varējām būt droši, ka nedabūsim gulēt ne mirkli ilgāk par savām astoņām stundām, kamēr Polinēzija ir uz kuģa. Viņa vērīgi uzmanīja kuģa pulksteni un, ja kāds aizgulējās kaut vai par pusminūti, tūlīt nāca lejā kajītē un vieglītēm knābāja sliņķi pa degunu, kamēr viņš uzcēlās.

Ar laiku es arvien vairāk pieķēros mūsu jocīgajam melnajam draugam Bumpo ar viņa augsto runas stilu un milzīgajām pēdām, uz kurām vienmēr kāds uzmina vai paklupa. Lai gan viņš bija daudz vecāks par mani, turklāt mācījies koledžā, viņš nekad neizrādīja savu pārākumu. Smaids viņa sejā likās apmeties uz mūžīgiem laikiem, un viņš gādāja, lai arī mēs citi vienmēr būtu labā garastāvoklī. Es ļoti drīz sapratu, cik gudri doktors darījis, ka ņēmis viņu līdzi, lai gan no burāšanas un kuģniecības viņš nenieka nezināja.

Mūsu ceļojuma sestajā rītā, tieši tajā brīdī, kad es pārņēmu stūri no doktora, parādījās Bumpo un paziņoja:

—    Sālītā gaļa ir jau gandrīz cauri, ser!

—   Sālītā gaļa! — iekliedzās doktors. — Kā? Mēs taču paņēmām līdzi simt divdesmit mārciņas! Mēs nekādi nevarējām tās apēst piecās dienās! Kas būtu noticis ar sālīto gaļu?

—   Es nezinu, ser, tik tiešām nezinu. Katru reizi, kad es noeju pieliekamā, es konstatēju, ka atkal šķēle pazudusi. Ja tās ir žurkas, tad mūsu kuģi apsēduši grandiozu izmēru grauzēji.

Polinēzija, kas nodarbojās ar rīta vingrošanu, kāpelēdama augšā un lejā pa enkura ķēdi, ieteicās:

—   Mums jāpārmeklē kravas telpas. Ja mēs pieļausim, lai gaļa zūd vien tālāk, nepaies nedēļa, kad mums vairs nebūs ko ēst. Nāc man līdzi lejā, Tomij, un mēs paskatīsimies, kas tur ir.

Mēs nokāpām lejā kravas telpās, kur Polinēzija lika mums aizturēt elpu un klausīties. Tā mēs arī izdarījām. Un pēkšņi mēs no kravas telpas tumšākā un dziļākā stūra pavisam skaidri dzirdējām kādu krācam.

—         Aha, es jau tā domāju! — Polinēzija iesaucās.

—   Tur guļ kāds vīrs — un, cik dzirdu, pamatīgs! Kāpiet abi divi tur iekšā un velciet Viņu laukā. Izklausās, it kā viņš būtu tur aiz tās mucas. Ko tu neteiksi! Izskatās, ka mēs vedam līdzi vai pusi Padlebijas! Viņi laikam iedomājas, ka šis ir upeles prāmis — penijs par pārcelšanu, vai ne? Kāda nekaunība! Raujiet viņu laukā!

Tā nu mēs ar Bumpo iededzinājām laternu un kāpām pāri preču krājumiem. Un tur aiz mucas mēs patiešām atradām guļam milzīgu tēvaini, viņš bija cieši aizmidzis un noēdies tā, ka vaigi spīdēja vien. Mēs viņu modinājām.

—    Kasspardessām? — viņš miegaini nomurminaja.

Tas bija Bens Bačers, vecais jūras vilks.

Polinēzija iesprakstējās nikni kā izšauta raķete.

—   Tas bija pēdējais piliens, — viņa šņāca. — No visiem pasaules nekauņām šis mums vismazāk vajadzīgs! Sasper viņu pūce!

—   Vai nebūtu prātīgāk, — Bumpo piedāvājās, — kamēr augšminētais karakalps ir vēl miegains, iesist viņam pa galvu ar kādu smagu priekšmetu un izgrūst pa iluminatoru jūrā?

—    Nē. Mēs iedzīvosimies nepatikšanās, — Polinēzija atteica. — Mēs neesam Džolidžinkijā, mīļo princi, —diemžēl! Bez tam mums nav tik liela iluminatora, kam šis vīrs būtu izbāžams cauri. Vediet viņu augšā pie doktora.

Mēs vedām viņu uz klāja, kur vecais jūras vilks pacēla roku pie cepures, godbijīgi sveicinādams doktoru.

—   Atkal viens zaķis, — Bumpo braši ziņoja.

Izskatījās, ka nabaga doktoru tūlīt ķers trieka.

—    Labrīt, kaptein! — jūrnieks sveicināja. — Vecais jūras vilks Bens Bačers jūsu rīcībā, ser! Es zināju, ka būšu jums vajadzīgs, tāpēc atļāvos slepus iekāpt kuģī, lai gan tāda blēdīšanās ir pret manu sirdsapziņu. Bet es nespēju noskatīties, ka jūs, nabaga sauszemes žurkas, izejat jūrā bez neviena pieredzējuša cilvēka, kas varētu jums palīdzēt. Jūs nekad nebūtu atgriezies mājās dzīvs, ja neierastos es! Paskatieties vien uz savu grotburu! Kas tā sien buru? Viens vēja pūtiens, un viss blāķis būs ūdenī! Bet tas nekas, ja reiz esmu uz klāja! Drīz te sāks izskatīties pēc kuģa!

—   Nekas te nesāks izskatīties pēc kuģa! — doktors atcirta. — Un es nemaz nepriecājos jūs redzēt. Jau Padlebijā es teicu, ka jūs negribu! Jums nebija tiesību kāpt kuģī!

—    Bet, kaptein, — vecais jūras vilks neatlaidās, — bez manis jūs šo kuģi nemaz nevarat vadīt. Jūs nekā nejēdzat no kuģošanas. Paskatieties jel uz savu kompasu — jau par pusotra grāda nost no kursa! Mēģināt vadīt šo kuģi vienam pašam no jūsu puses ir tīrais ārprāts — atvainojiet par izteicienu, ser! Jūs nolaidīsiet savu kuģi dibenā!

—    Klausieties jūs! — doktors teica, un viņa acis kļuva bargas, bargas. — Nolaist kuģi dibenā man neko nenozīmē! Esmu nolaidis dibenā ne vienu kuģi vien, un tas mani neuztrauc nemaz! Ja man ir jānokļūst kādā vietā, es tur nokļūstu. Sapratāt? Es nokļūstu, kur man vajadzīgs, lai gan neko nesaprotu no burāšanas un kuģošanas. Pat ja jūs būtu vislabākais jūrasbraucējs pasaulē, uz šī kuģa jūs esat tikai par traucēkli, pie tam ļoti nepatīkamu traucēkli! Pirmajā ostā, kas būs pa ceļam, es izsēdināšu jūs krastā!

—   Jā, un uzskatiet vēl sevi par laimīgu cilvēku, — Polinēzija piebilda, — ka jūs neieliks cietumā par braukšanu bez biļetes un mūsu gaļas apēšanu!

—   Es nevaru iedomāties, kā lai mēs izkļūstam no šīs ķibeles, — es dzirdēju viņu pačukstam Bumpo. — Mums nemaz nav naudas, lai kaut ko pirktu, un šī sālītā gaļa bija mūsu galvenā pārtika!

—    Vai nebūtu laba politekonomija, — Bumpo tāpat čukstus atvaicāja, — ja mēs iesālītu un apēstu veco jūras vilku? Cik varu spriest, viņš sver vairāk par simt divdesmit mārciņām.

—    Cik reižu man jāatgādina tev, ka mēs neesam Džolidžinkijā! — Polinēzija atcirta. — Uz balto cilvēku kuģiem kaut kas tāds nenotiek… Kaut gan, — viņa, brīdi padomājusi, nomurmināja, — tā būtu visspožākā izeja! Skaidrs, ka neviens viņu nav redzējis uzkāpjam uz kuģa … Bet ak vai! Mums nav tik daudz sāls. Bez tam viņa gaļa noteikti garšotu pēc tabakas.

PIEKTĀ NODAĻA. POLINEZIJAI IR PLĀNS

Tad doktors lika man stāties pie stūres, kamēr viņš uz kartes aprēķinātu, kāds jauns kurss mums tagad uzņemams.

—   Nu es patiešām esmu spiests iegriezties Kapablankās, — viņš sacīja, kad jūrnieks bija pavērsies pret mums ar muguru. — Cik nepatīkami! Bet es drīzāk brauktu atpakaļ uz Padlebiju nekā visu ceļu līdz Brazīlijai klausītos viņa pļāpāšanā.

Šis Bens Bačers bija patiešām briesmīgs radījums. Jūs droši vien domājat, ka cilvēks, kuram skaidri un gaiši pateikts, ka viņš ir nevēlams, vismaz būs tik pieklājīgs, ka turēsies malā. Tikai ne Bens Bačers! Viņš visu laiku grozījās pa klāju un rādīja ar pirkstu visu, kas mums nebija kārtībā. Ja ticēt viņam, uz kuģa neviena lieta nebija īstajā vietā. Enkurs nolikts nepareizi, lūkas veras slikti, buras uzvilktas otrādi, un neviens no mūsu sietajiem mezgliem nav īstais jūrnieku mezgls.

Beidzot doktors sacīja viņam, lai viņš beidz izrunāties un iet lejā. Vecais jūras vilks atteicās, viņš, kamēr vien varēšot nostāvēt uz klāja, neļaušot kaut kādiem sauszemes žurkām noslīcināt sevi kā mazu bērnu!

Mēs sākām justies diezgan neērti. Viņš bija tik milzīgs, ka mēs nezinātu, ko iesākt, ja viņš izrādītu mums nopietnu pretestību.

Mēs ar Bumpo patlaban salonā — ēdamistabā apspriedām šo jautājumu, kad ienāca Polinēzija, Džips un Čī-Čī

un pievienojās mums. Un, kā jau parasti, Polinēzijai bija plāns.

—   Klausieties, — viņa sacīja. — Varu saderēt, ka šis Bens Bačers ir vecs kontrabandists un nelietis. Ņemiet vērā, ka es ļoti labi pazīstu jūrniekus, un šī vīra izskats man nepatīk. Es .. .

—   Vai tu patiešām domā, — es pārtraucu, — ka doktors var droši doties pāri Atlantijas okeānam bez neviena īsta jūrnieka uz kuģa?

Jo, redziet, uzzinājis, cik nepareizi ir viss uz mūsu kuģa un cik aplam mēs visu darām, es sāku nopietni bažīties, kas notiks, ja uznāks vētra. Vai tad Miranda nebija teikusi, ka labs laiks pieturēsies tikai četras nedēļas, un mums atkal un atkal iznāca visur kavēties. Bet Polinēzija tikai nicīgi pakratīja galvu.

—    Ej nu ej, aušīgais puika, — viņa sacīja. — Ar Džonu Dūlitlu tu būsi drošībā vienmēr un visur. To iegaumē. Un neklausies uz to jūrnieku, neko viņš nejēdz. Protams, viņam ir pilnīgi taisnība, ka doktors visu dara aplam. Bet tas viņam neko nekait! Piemini manus vārdus, ceļojot ar Džonu Dūlitlu, tu vienmēr nokļūsi tur, kur tev būs jānokļūst. Esmu braukusi viņam līdzi neskaitāmas reizes un zinu. Vai nu kuģis nonāks galā ar ķīli gaisā, vai sveiks un vesels, tomēr nonāks. Un vēl tev jāzina, — viņa domīgi piebilda, — ka doktoram ir neiedomājama laime. Lai kādā ķibelē viņš būtu, viss tomēr beigsies labi. Es atceros, kā mēs reiz braucām cauri Magelāna jūras šaurumam, un vējš bija tik spēcīgs . ..

—   Bet ko mums iesākt ar Benu Bačeru? — iejaucās Džips. — Tev, Polinēzija, taču bija kāds plāns, vai ne?

—   Jā. Baidos, ka viņš var nogaidīt brīdi, kad doktors neskatās, tad iesist ar kaut ko no mugurpuses viņam pa galvu un pasludināt sevi par «Zīriņa» kapteini. Ļauni jūrnieki dažkārt tā dara. Tad viņi pievāc kuģi un braukā, kur pašiem patīk. To sauc par dumpi uz kuģa.

—    Jā, — teica Džips. — Tāpēc mums ar steigu kaut kas jādara. Kapablankas mēs sasniegsim ne ātrāk kā parīt. Man negribētos ne uz brīdi atstāt viņus ar doktoru divus vien. Es saožu, ka tas ir ļoti nejauks cilvēks.

—    Esmu visu izdomājusi un apsvērusi, — Polinēzija sacīja. — Vai tām durvīm ir atslēga?

Mēs apskatījām salona durvis un atbildējām, ka ir.

—    Tad viss kārtībā, — Polinēzija turpināja. — Tagad Bumpo klās galdu pusdienām, bet mēs citi paslēpsimies. Divpadsmitos Bumpo zvanīs pusdienu zvanu. Bens, to dzirdēdams, tūlīt ies lejā uzkost atkal gaļu. Bumpo paslēpsies ārpusē aiz durvīm. Tiklīdz Bens būs nosēdies pie pusdienu galda, Bumpo aizcirtis durvis un aizslēgs. Un vecais jūrasvilks būs noķerts. Skaidrs?

—    Strateģeniāli! — Bumpo iespurcās. — Kā teicis Cicerons: papagailius cum prātniekus facilime galvius. Tūlīt sākšu klāt galdu!

—    Jā, un, laukā iedams, paķer līdzi Vusteršīras mērces podiņu, kas tev tur uz galda, — teica Polinēzija. — Neatstāj salonā neko ēdamu. Šis tēvainis ir apēdis pietiekami daudz, lai trīs dienas pabadotos. Bez tam Kapablankās, kur mums vajadzēs dabūt viņu malā, viņš vairs nebūs tik jestrs uz kaušanos, jo būs mazliet izkrities miesās.

Mēs izgājām laukā un paslēpāmies gaitenī, lai noskatītos, kas nu būs. Kāpņu galā pie pusdienu zvana pēkšņi parādījās Bumpo un sāka šķindināt kā traks. Nozvanījis viņš metās aiz salona durvīm, bet mēs aizturējām elpu un gaidījām.

Un gandrīz vai tajā pašā brīdī — bums! bums! bums! — pa kāpnēm lejā stampāja Bens Bačers, vecais jūras vilks. Viņš iegāja salonā, nosēdās doktora vietā pie galda, pabāza zem resnā zoda salveti un nepacietīgi nopūtās.

Tad — bliukš! — Bumpo aizcirta durvis un pagrieza atslēgu.

—    Nu mums kādu laiku būs miers no viņa, — Polinēzija sacīja, izlīdusi no paslēptuves. — Lai nu māca kuģošanu bufetei! Patiešām, kāds nekauņa! Es par jūras braukšanu esmu aizmirsusi vairāk, nekā viņš savu mūžu zinājis! Iesim augšā un pateiksim doktoram. Bumpo, nākamās divas dienas tev vajadzēs klāt mums galdu kajītē.

Un, gaviļaini brēkdama jautru norvēģu jūrasbraucēju dziesmu, viņa uzlēca man uz pleca, un mēs kāpām augšā.

SESTĀ NODAĻA. GULTU MEISTARS NO MONTEVERDES

Trīs dienas mēs palikām Kapablankas salās.

Bija divi iemesli, kuru dēļ mēs kavējāmies te tik ilgi, lai gan patiesībā mums vajadzēja ļoti steigties. Pirmais bija milzu robs, ko mūsu pārtikas krājumos bija iecirtuši vecā jūras vilka varenā ēstgriba. Kad mēs nokāpām kravas telpās un izdarījām pārbaudi, atklājās, ka viņš ēdis ne vien vērša gaļu, bet arī milzum daudz citu produktu. Naudas mums nebija, un mēs izmisīgi lauzījām galvu, kā lai atjaunojam krājumus. Doktors izvandīja savu ceļa somu, meklēdams, ko varētu pārdot. Bet viņš atrada tikai vecu, iedauzītu pulksteni bez rādītājiem, un mēs nospriedām, ka par to mēs iegūtu naudu labi ja mārciņai tējas. Bumpo piedāvājās par ielas dziedātāju — viņš varētu uzstāties ar Džolidžinkijas dziesmām. Bet doktoram nelikās, ka šo salu iedzīvotājus varētu interesēt afrikāņu mūzika.

Otrais iemesls bija vēršu cīņas. Sajās salās, kas piederēja Spānijai, vēršu cīņas notika katru svētdienu. Mēs iebraucām piektdienā. Tikuši vaļā no vecā jūras vilka, mēs gājām apskatīt pilsētu.

Tā bija maza, jocīga pilsētiņa, pavisam ne tāda, kā angļu pilsētas, ko es biju redzējis. Ielas locījās līkumu līkumiem un bija tik šauras, ka pa tām varēja izbraukt jeb, pareizāk, izspraukties viens pajūgs. Māju augšējie stāvi bija platāki par apakšējiem un sniedzās pāri ielām,

Doktors sāka tērzēt spāniski ar gultu meistaru.

tā ka cilvēks no bēniņu loga varēja paspiest roku savam pretējās puses kaimiņam. Doktors sacīja mums, ka pilsētiņa esot ļoti, ļoti veca. To saucot Monteverde.

Tā kā mums nebija naudas, mēs nevarējām apmesties viesnīcā vai kādā līdzīgā vietā. Bet nākamajā vakarā, iedami garām gultu meistara darbnīcai, mēs ieraudzījām dažas gatavas gultas, ko meistars bija izlicis ārā uz ietves. Doktors sāka tērzēt spāniski ar gultu meistaru, kas sēdēja uz sliekšņa un sasvilpās ar savu papagaili. Doktors un gultu meistars nogrima draudzīgā sarunā par putniem un visu ko citu. Ap vakariņu laiku meistars jau aicināja mūs pie galda un lūdza vēl paciemoties pie viņa.

Mēs, protams, piekritām ar vislielāko prieku. Kad vakariņas bija galā (ēdieni bija brīnum gardi, lielākoties olīveļļā gatavoti — sevišķi man garšoja ceptie banāni), mēs atkal sēdējām uz ielas un runājāmies līdz vēlai naktij.

Kad beidzot mēs cēlāmies, lai ietu atpakaļ uz savu kuģi, šis jaukais cilvēks ne dzirdēt negribēja par iešanu. Viņš sacīja, ka ostas rajonā ielas esot slikti apgaismotas, un mēnesnīcas tonakt arī nebija. Mēs tur noteikti apmaldītos! Gultu meistars lūdza mūs pārnakšņot pie viņa un iet atpakaļ uz kuģi tikai no rīta.

Mes padomājām un piekritām, un, tā kā mūsu krietnajam draugam nekādu viesistabu nebija, mēs ar doktoru un Bumpo nolikāmies gulēt uz ielas pārdošanai izliktajās gultās turpat darbnīcas priekšā. Nakts bija tik karsta, ka segu mums nevajadzēja. Tas gan bija varens joks — gulēt tieši uz ielas, nolūkojoties garāmgājējos un ielas jautrajā kņadā. Man likās — šie spāņi vispār nekad neiet gulēt. Vēlajā nakts stundā visi mazie restorāni un kafejnīcas bija līdz galam vaļā, pie galdiņiem sēdēja priecīgi cilvēki, dzēra kafiju, smējās un pļāpāja. Iztālēm skanēja ģitāra, tās strinkšķi sajaucās ar trauku šķindoņu un balsa murdoņu.

Šī trauku šķindoņa atsauca atmiņā tēvu un māti tur, tālajā Padlebijā, vakariņas, pēc tam tēva fleites spēlēšanu — parasto mājas soli dienas nogalē. Man bija viņu it kā mazlietiņ žēl par to, ka viņi nebauda neko no mūsu ceļojuma priekiem, viņiem viss atkārtojās, bet mēs pat gulējām citādi. Lai gan — ja viņus aicinātu gulēt uz ielas, darbnīcas durvju priekšā, tas viņiem diezin vai patiktu. Cilvēki jau ir tādi savādi.

SEPTĪTĀ NODAĻA. DOKTORA DERĪBAS

Nākamajā rītā mūs pamodināja varens troksnis. Pa ielu šurp virzījās raiba procesija — priekšā daži vīri ļoti košās drānās, aiz viņiem vesels bars jūsmīgu sieviešu un gavilējošu bērnu. Es jautāju doktoram, kas tie tādi ir.

—   Vēršu cīnītāji, — viņš atbildēja. — Rīt te notiks vēršu cīņas.

—    Kas tās par vēršu cīņām? — es vaicāju.

Man par brīnumu, doktors noskaitās tā, ka pietvīka gluži sarkans aiz dusmām. Tik sarkans kā reiz agrāk, kad mēs runājām par lauvām un tīģeriem viņa paša zvēru dārzā.

—   Vēršu cīņa ir stulba, nežēlīga riebeklība, — viņš teica. — Vispār spāņi ir jauka un sirsnīga tauta. Kā viņi spēj jūsmot par šīm pretīgajām vēršu cīņām, tas ir pāri manai saprašanai.

Un doktors sāka man skaidrot, kā vērsi vispirms visādi kaitina un sanikno, tad izdzen arēnā, kur viņu tracina vīri ar sarkaniem apmetņiem, vicinot tos vērša acu priekšā un skrienot atkal projām. Tad vērsi uzrīda veciem, nodzītiem zirgiem, tos badīdams un plosīdams, vērsis nogurst. Kad vērsis ir jau galīgi nodzinies un bez elpas, iznāk vīrs ar zobenu un nogalina vērsi.

—    Katru svētdienu, — sacīja doktors, — gandrīz katrā lielākā Spānijas pilsētā šādi nogalina sešus vēršus un tikpat daudz zirgu.

—    Bet vai tad negādās, ka vērsis nogalina cilvēku? — es jautāju.

—    Diemžēl ļoti reti, — viņš teica. — Vērsis nemaz nav tik briesmīgs, kā izskatās, pat ja viņu sakaitina, un cilvēkam pietiek ar žiglām kājām un aukstasinību. Šie vēršu cīnītāji ir ļoti veikli un viltīgi. Bet ļaudis, un īpaši jau spāņu dāmas, iedomājas no viņiem nezin ko. Spānijā tāds slavens vēršu cīnītājs (jeb matadors, kā spāņi viņu dēvē) ir varenāks par pašu karali. Skaties vien, gar stūri gāžas vēl vesels bars! Redz, kā meitenes met viņiem gaisa skūpstus! Smieklīgi!

Šajā brīdī paskatīties uz procesiju iznāca arī mūsu draugs — gultu meistars. Kamēr viņš novēlēja mums labu rītu un apvaicājās, kā esam gulējuši, pienāca kāds viņa draugs. Gultu meistars iepazīstināja mūs ar šo vīru, ko sauca par donu Enriko Kardenu.

Dons Enriko, padzirdējis, no kurienes mēs esam, uzrunāja mūs angliski. Viņš bija smalks, krietni izglītots džentlmenis.

—   Jūs, protams, rīt iesiet uz vēršu cīņām? — viņš laipni vaicāja doktoram.

—   Noteikti ne, — Džons Dūlitls cieti atbildēja. — Es neciešu vēršu cīņas, tā ir gļēva un necienīga izprieca.

Dons Enriko gandrīz vai uzsprāga gaisā. Es nekad nebiju redzējis kādu cilvēku tik sašutušu. Doktors noteikti nezinot, ko runājot. Vēršu cīņas esot dižciltīgs sports, un matadori esot visdrošsirdīgākie vīri pasaulē!

—   Blēņas, — sacīja doktors. — Nabaga vērsim taču nedod pat iespēju cīnīties. Tikai tad, kad tas ir novārdzināts līdz nemaņai, jūsu lieliskie matadori uzdrošinās parādīties arēnā un to nokaut.

Spānis bija tik briesmīgi pārskaities, ka likās — nupat sāks ar doktoru kauties. Kamēr viņš sprauslāja un rīstījās, mēģinādams izgrūst kādu vārdu, gultu meistars pavilka doktoru sāņus. Viņš iečukstēja Džonam Dūlitlam ausī, ka dons Enriko esot liels vīrs, tieši viņš no savām audzētavām piegādājot īpašus niknus melnus vēršus visām Kapablankas vēršu cīņām. Viņš esot ļoti bagāts, gultu meistars sacīja, un ārkārtīgi iespaidīga persona. Tādu apvainojumu viņš nepanesīšot.

Kad gultu meistars bija pasacījis savu sakāmo, es ieskatījos doktora sejā un pamanīju, ka viņa acīs uzdzirkst puiciski blēdīgas dzirkstelītes, it kā viņam kaut kas būtu ienācis prātā. Viņš pagriezās pret saniknoto spāni.

—    Don Enriko, — viņš teica, — jūs apgalvojat, ka šie vēršu cīnītāji ir ļoti varonīgi un izveicīgi vīri. Es laikam jūs aizvainoju, sacīdams, ka vēršu cīņas ir nelāgs sports. Kā sauc labāko matadoru, kas uzstāsies jūsu rītdienas izrādē?

—   Pepito de Malaga, — dons Enriko atbildēja, — viens no slavenākajiem vārdiem un drošsirdīgākajiem vīriem visā Spānijā.

—   Lieliski, — sacīja doktors, — man ir priekšlikums. Es nekad savā mūžā neesmu cīnījies ar vērsi. Pieņemsim, ka es rīt izietu arēnā ar Pepito de Malagu un citiem matadoriem pēc jūsu brīvas izvēles, un, ja izrādītos, ka es varu ar vērsi iztaisīt vairāk triku nekā viņi, vai jūs man kaut ko apsolītu?

Dons Enriko atmeta galvu un iesmējās.

—   Cilvēk, — viņš teica, — jūs esat traks! Jūs būsit beigts uz vietas! Lai kļūtu par labu vēršu cīnītāju, jātrenējas gadiem ilgi!

—   Pieņemsim, ka es tomēr riskēju. Jus taču, jādoma,. nebaidāties pieņemt manu priekšlikumu?

Spānis sarauca pieri.

—   Es lai baidītos! — viņš iesaucās. — Ja jūs varat pārspēt arēnā Pepito de Malagu, es apsolu visu, kas vien ir manos spēkos.

—   Jo labāk, — sacīja doktors. — Cik es saprotu, jūs šajās salās esat ļoti iespaidīga persona. Ja jūs gribētu ar parītdienu vispār aizliegt vēršu cīņas šajās salās, jūs to varētu, vai ne?

—   Jā, — dons Enriko lepni atbildēja, — es varētu.

—    Labi, taisni to es gribēju lūgt, ja es derības vinnētu, — Džons Dūlitls teica. — Tātad, ja izrādīsies, ka es ar saniknotiem vēršiem varu izdarīt vairāk nekā Pepito de Alalaga, jūs dosit man vārdu, ka te, Kapablankas salāsr jūsu mūža un ietekmes laikā vairs nenotiks neviena vēršu: cīņa. Norunāts?

Spānis pastiepa roku.

—    Norunāts! — viņš sacīja. — To es jums apsolu. Man tikai jūs jābrīdina, ka jūs velti upurējat savu dzīvību, jo rīt jūs noteikti tiksiet nogalināts. Kaut gan, nosaukdams vēršu cīņas par necienīgu sportu, jūs neko citu neesat pelnījis. Mēs vēl satiksimies rīt no rīta, varbūt jums radīsies vēlēšanās šo to apspriest sīkāk. Uz redzēšanos, ser!

Kad spānis pagriezās un kopā ar gultu meistaru iegāja viņa darbnīcā, Polinēzija, kas, protams, kā parasti bija noklausījusies, uzlaidās man uz pleca un iečukstēja ausī:

—   Man ir ideja! Paņem līdzi Bumpo, un aiziesim uz kādu vietu, kur doktors mūs nedzirdēs. Mums jāapspriežas.

Es parāvu Bumpo aiz elkoņa, mēs pārgājām pāri ielai un izlikāmies, ka skatāmies juveliera veikala logā, bet doktors apsēdās gultā un sēja ciet kurpes, jo vienīgi tās pa nakti bija novilcis.

—   Paklausieties, — Polinēzija sacīja, — es visu laiku lauzīju galvu, kā mēs varētu tikt pie naudas, lai nopirktu pārtiku cejam. Nu es beidzot esmu atradusi!

—    Naudu? — prasīja Bumpo.

—    Nē jel, dumjais! Iespēju, kā tikt pie naudas. Ka doktors derības vinnēs, tas ir tikpat droši, kā mēs te stāvam. Mums atliek vienīgi noslēgt derības uz naudu ar šiem spāņiem — viņi ir traki uz visādām derībām —, un darīts!

—    Derības uz naudu? — es nesapratu.

—         Es gan zinu, kas tas ir! — Bumpo lepni paziņoja.

—   Mēs bieži slēdzām derības, kad Oksfordā bija airēšanas sacīkstes. Es, teiksim, eju pie dona Enriko un saku: «Deru ar jums uz simt mārciņām, ka doktors uzvarēs!» Un, ja tad viņš uzvar, dons Enriko maksā man simt mārciņu, ja viņš neuzvar, es maksāju donam Enriko.

—   Tieši tā es biju domājusi, — Polinēzija teica. — Tikai nesaki simt mārciņu, saki divtūkstoš piecsimt pesetas. Ej meklē ciet to veco donu Rikitikiju un mēģini izskatīties pēc bagāta vīra.

Mēs šķērsojām ielu un iegājām gultu meistara darbnīcā, bet doktors vēl arvien cīnījās ap savām kurpju saitēm.

—   Don Enriko, — sacīja Bumpo, — atļaujiet iepazīties. Esmu Džolidžinkijas kroņprincis Bumpo. Vai jums nelabpatiktos noslēgt ar mani nelielas derības par rītdienas vēršu cīņām?

Dons Enriko paklanījās.

—   Ar vislielāko prieku, — viņš teica. — Tikai brīdinu, ka jūs zaudēsit. Uz cik?

—   Ak, uz tīro nieku, — Bumpo sacīja, — ziniet, tāpat vien, joka pēc. Ko jūs sacītu par trīstūkstoš pesetām?

—   Piekrītu, — spānis paklanījās vēlreiz. — Satiksimies rīt pēc vēršu cīņām.

—   Nu tad viss kārtībā, — Polinēzija teica, kad mēs gājām laukā pie doktora. — Man kā akmens no sirds novēlās!

ASTOTĀ NODAĻA. NEPIEREDZĒTĀ VĒRSU CĪŅA

Nākamā diena Monteverdē bija īsti svētki. Visās ielās plīvoja karogi, koši tērpti ļaudis pulciņiem virzījās uz arēnas pusi, — par arēnu saucās apaļais laukums, kur' notika vēršu cīņas.

Vēsts par doktora izaicinājumu jau bija aplidojusi pilsētu un, likās, ļoti uzjautrinājusi saliniekus. Lai tikai viens iedomājas: kaut kāds ārzemnieks uzdrīkstējies stāties blakus pašam Pepito de Malaga! Tas nu tiešām bija pelnījis, ka vērsis to nobada!

Doktors bija aizņēmies no dona Enriko matadora apģērbu un izskatījās tajā pagalam jocīgs; mēs ar Bumpo gan krietni nopūlējāmies, kamēr dabūjām vesti ciet, bet pogas trūka strinkšķēdamas un sprāga uz visām pusēm.

Kad mēs no ostas devāmies ceļā uz arēnu, mums pakaļ skrēja veseli bari puišeļu, ņirgādamies par doktora apaļo vēderiņu. «Juan llagapoco, el grueso matador!» viņi kliedza, tas spāniski nozīmēja: «Džons Dūlitls, resnais vēršu cīnītājs!»

Tiklīdz mēs bijām ieradušies, doktors sacīja, ka gribētu pirms cīņas redzēt vēršus; un mūs tūlīt aizveda uz aploku, kur aiz augstām restēm nikni skraidīja seši milzīgi, melni vērši.

īsos, steidzīgos vārdos un zīmēs doktors pastāstīja, ko taisās darīt, un sīki paskaidroja, kāda loma šajā priekš.nesumā būs jāpilda viņiem. Uzzinājuši, ka ir cerība tikt

vajā no cīņām uz visiem laikiem, vērši bija ārkārtīgi priecīgi, viņi nosolījās darīt visu tā, kā doktors teicis.

Protams, vīrs, kas mūs atveda, nesaprata, ko mēs darām. Redzēdams, ka doktors rāda zīmes un kaut ko nesaprotamu ar vēršiem runā, viņš tikai nodomāja, ka šis resnais anglis gan ir galīgi traks.

No aplokiem doktors gāja uz matadoru ģērbtuvi, bet mēs ar Bumpo un Polinēziju gājām ieņemt vietas solu rindās ap arēnu.

Skats bija tiešām jauks. Tūkstošiem dāmu un kungu sēdēja savos smalkākajos apģērbos, visi bija priecīgi un staroja no sajūsmas.

Pirms cīņas dons Enriko piecēlās un paziņoja skatītājiem, ka programmas pirmais numurs būs sacensība starp angļu doktoru un Pepito de Malagu. Viņš pateica arī, ko apsolījis, ja doktors uzvarēs. Bet publikai nebūt nelikās, ka doktoram ir kādas cerības uzvarēt. Šis paziņojums izraisīja tikai skalus smieklus.

Kad Pepito iznāca arēnā, pūlis uzgavilēja, dāmas meta gaisa skūpstus, vīrieši sita plaukstas un vicināja cepures.

Pēkšņi arēnas otrā galā atvērās lieli vārti, un aulekšiem ieskrēja viens no melnajiem vēršiem; vārti aiz viņa atkal aizvērās. Matadors uzreiz sarosījās un kļuva modrs. Viņš novicināja sarkanu apmetni, un vērsis brāzās viņam virsū. Pepito veikli palēca sānis, un publika atkal skali uzgavilēja.

Šis joks tika atkārtots vairākas reizes. Bet es pamanīju, ka vienmēr, kad Pepito bija sprukās un vērsis varēja viņam iebadīt, viņa palīgs, kas visu laiku turējās tuvumā, savicināja savu apmetni, lai novērstu vērša uzmanību. Tad vērsis metās uz palīgu, un Pepito bija glābts. Bieži vien, izaicinājis vērsi uz sevi, palīgs metās pie arēnas sētas un pārlēca tai pāri, lai savukārt paglābtos pats. Tā šie matadori bija visu labi apdomājuši, un man nelikās, ka viņiem draudētu lielas briesmas no nabaga lempīgā vērša, ja nu vienīgi kādam paslīdētu kāja un viņš pakristu.

Kad tā bija pagājušas apmēram desmit minūtes, atvērās matadoru ģērbtuves mazās durvis un arēnā iznāca doktors. Ieraugot vien viņa apaļo, debeszilā samtā iespīlēto augumu, publika solos smējās locīdamās.

Juan Hagapoco, kā spāņi viņu sauca, iznāca arēnas vidū un ceremoniāli paklanījās dāmām, kas sēdēja ložās. Tad viņš paklanījās vērsim. Tad viņš paklanījās Pepito. Kamēr viņš klanījās Pepito palīgam, vērsis metās viņam virsū no mugurpuses.

—   Sargās! Sargās! Vērsis! Viņš jūs nobadīs! — brēca pūlis.

Bet doktors mierīgi atlieca muguru. Tad viņš sakrustoja rokas uz krūtīm, pagriezās pret vērsi un, draudīgi saraucis pieri, skatījās vērsim pretī.

Pēkšņi notika kaut kas pavisam savāds: vērsis skrēja aizvien lēnāk. Izskatījās, it kā viņš būtu izbijies no doktora sarauktās pieres. Drīz vērsis apstājās pavisam. Doktors pakratīja pirkstu. Vērsis sāka trīcēt. Beidzot vērsis, asti iemiedzis, apsviedās un metās bēgt.

Pūlis noelsās vien. Doktors skrēja vērsim pakaļ. Elsdami un pūzdami viņi drāzās apkārt arēnai. Skatītāji satraukti čukstējās. Tas nu bija kaut kas vēršu cīņā nepieredzēts: vērsis bēga no cilvēka, nevis cilvēks no vērša. Beidzot, ar lielu lēcienu panācis vērsi, Huans Agapoko, angļu matadors, sagrāba nabaga vērsi aiz astes.

Tad, izvedis savaldīto nezvēru arēnas vidū, doktors lika viņam taisīt visādus trikus: stāvēt uz pakaļkājām, stāvēt

Doktors izpildīja akrobatiskus vingrojumus uz vērša ragiem.

uz priekškājām, dejot, lēkāt, griezties riņķī. Beidzot vērsim vajadzēja nomesties ceļos, un doktors izpildīja akrobātiskus vingrojumus uz viņa muguras un ragiem.

Pepito un viņa palīgs stāvēja, degunu nokāruši. Publika bija viņus galīgi aizmirsusi. Viņi stavēja pie sētas, netālu no vietas, kur sēdēju es, kaut ko savā starpā bubināja un kļuva arvien zaļāki no skaudības.

Beidzot doktors pagriezās pret dona Enriko vietu, paklanījās un skaļā balsī teica: — šis vērsis man vairs neder. Viņš ir nobaidīts un pārguris. Lūdzu, lieciet vest viņu projām!

— Vai kabaljero vēlas jaunu vērsi? — dons Enriko jautāja.

—    Nē, — atbildēja doktors. — Es vēlos piecus jaunus vēršus. Un, lūdzu, laidiet viņus arēnā visus uzreiz.

Pūli pāršalca šausmu kliedzieni. Publika bija pieradusi redzēt matadorus cīnāmies tikai ar vienu vērsi. Bet ar pieciem reizē! Tā bija droša nāve.

Pepito metās uz priekšu un lūdza donu Enriko to nepieļaut, sacīdams, ka tas ir pret visiem vēršu cīņas likumiem. (— Ha! — Polinēzija iesmējās man ausī. — Gluži kā doktora jūrasbraukšana: viņš pārkāpj visus kuģošanas likumus, bet vienmēr nonāk tur, kur gribējis. Lai tikai laiž laukā, doktors parādīs viņiem tādu vēršu cīņu, kādu viņi par savu naudiņu nemūžam nav redzējuši! —) Sākās liela strīdēšanās. Viena daļa skatītāju bija Pepito pusē, otra — doktora pusē. Beidzot doktors pagriezās pret Pepito un paklanījās tik dziļi, ka viņa vestei notrūka pēdējā poga.

—   Protams, ja kabaljero baidās.. — viņš, laipni smaidīdams, iesāka.

—    Baidos? — iebrēcās Pepito. — Es esmu Spānijas lielākais matadors! Uz pasaules nav nekā tāda, no kā es baidītos. Ar šo pašu roku es esmu nogalinājis deviņsimt piecdesmit septiņus vēršus!

—    Ļoti jauki, — doktors sacīja, — redzēsim, kā jūs nogalināsit šos piecus. Laidiet vēršus arēnā! — viņš sauca. — Pepito de Malaga nebaidās!

Lielais amfiteātris sastinga drausmā klusumā, kad vēršu aploka smagie vārti vērās vaļā. Rēkdami arēnā izbrāzās pieci lieli vērši.

—    Niknāk, niknāk! — es dzirdēju doktoru uzsaucam vēršu valodā: — Neizklīst! Turēties cieši kopā! Sagatavoties uzbrukumam! Ņemiet Pepito, kas tajās purpura drānās! Tikai, dieva dēļ, nenogaliniet viņu! Iztrenciet no arēnas — un diezgan. Viens — divi — reizē!

Vērši nolieca pieres un taisnā ierindā kā kavalērijas eskadrons brāzās pāri arēnai tieši uz nabaga Pepito.

Kādu brīdi spānis valdījās un mēģināja izskatīties pēc varoņa. Un tomēr šie pieci pāri asu ragu, kas nāca virsū pilnos auļos, bija par daudz arī varonim. Viņš nobālēja tā, ka pat lūpas kļuva baltas, metās pie sētas un pārlēca tai pāri.

—   Tagad to otro! — doktors nošņāca. Un pēc divām sekundēm arī smalkais matadora palīgs vairs nekur nebija redzams. Huans Agapoko, resnais matadors, palika arēnā viens pret pieciem niknumā trakojošiem vēršiem.

Šo izrādi patiešām bija vērts redzēt! Sākās ar to, ka visi pieci vērši nikni plosījās pa arēnu, trieca ragus sētas dēļos, kārpīja smiltis un meklēja kādu, ko nogalināt. Tad katrs atsevišķi izlikās, ka nu beidzot ir doktoru pamanījis, izgrūda niknuma rēcienu, draudīgi nolieca ragus un kā bulta šāvās pāri arēnai, lai uzsviestu viņu vai pašās debesīs.

Tas bija drausmīgs skats! Pat man, lai gan es zināju, ka tas viss ir iepriekš norunāts, šausmās aizrāvās elpa, kad es redzēju, cik tuvu doktoram ir nikno vēršu ragi. Un tikai pēdējā mirklī, kad asās ragu smailes bija jau divu sprīžu attālumā no debeszilās vestes, doktors veikli pasviedās sānis, un melnie nezvēri aizrībināja garām, un doktors likās atkal par mata tiesu paglābies no nāves.

Tad pieci vērši brāzās viņam virsū uzreiz, aplenkdami viņu no visām pusēm, svaidīja ragus un rēca no dusmām. Pat es nespēju iedomāties, kā viņš tur vidū palika dzīvs. Dažas minūtes viņa apaļais augums nemaz nebija saredzams šajā ragainu galvu, spārdīgu kāju un plandošu astu ņudzeklī. Kā jau Polinēzija paredzēja — šī bija vēl nekad nepieredzēta vēršu cīņa!

Kāda sieviete pūlī, galīgi sajukusi no šausmām, kliedza donam Enriko:

—   Pārtrauciet cīņu! Pārtrauciet cīņu! Tas vīrs ir pārāk drošsirdīgs, lai mirtu! Tas ir dižākais matadors pasaulē! Lai viņš paliek dzīvs! Pārtrauciet cīņu!

Tad pēkšņi doktors iznira no neganto dzīvnieku mutuļa. Ar stingru roku viņš grāba vēršus aiz ragiem un pa vienam vien spējā rāvienā nosvieda plakaniski arēnas smiltīs. Lielie lempji nospēlēja savas lomas patiešām spoži. Tik labi dresētus dzīvniekus es nebiju redzējis pat cirkā. Elsodami viņi gulēja zemē, kur nu kuro doktors bija nosviedis, un izskatījās tik pārguruši, ka ne astes pacelt.

Tad doktors pēdējo reizi paklanījās dāmām, izvilka no vestes kabatas cigāru, aizkūpināja un nesteidzīgā gaitā atstāja arēnu.

DEVĪTĀ NODAĻA. AR STEIGU PROJĀM

Tiklīdz aiz doktora aizvērās ģērbtuves durvis, sacēlās tads troksnis, kādu es savu mūžu nebiju dzirdējis. No vīriešiem gan daži izskatījās dusmīgi (droši vien tie bija Pepito draugi), bet dāmas gavilēja un sauca doktoru atpakaļ arēnā.

Kad viņš beidzot parādījās, sievietes kļuva galīgi trakas no sajūsmas. Meta gaisa skūpstus. Sauca par mīļo un dārgo. Rāva puķes un saktas no krūtīm, gredzenus no pirkstiem, kaklarotas un svieda smiltīs viņam pie kājām. Kaut ko tādu jūs gan nebūsit redzējuši — tas bija īsts ziedu un dārgakmeņu lietus.

Bet doktors tikai uzsmaidīja viņām, vēlreiz paklanījās un kāpās atpakaļ uz durvīm.

—    Un tagad, Bumpo, — sacīja Polinēzija, — skrien lejā un salasi visus grabuļus, lai mēs varam tos pārdot. Tā dara visi lielie matadori — atstāj dārglietas zemē, lai palīgi uzlasa. Ja mums gadījusies izdevība tikt pie naudas, tad jāsataisa krājumiņš nebaltām dienām — ar doktoru ceļojot, jau nekad neko nevar zināt. Rozes vari nelasīt, lai paliek zemē, bet gredzenu gan neatstāj nevienu. Pēc tam aizej pie tā dona Rikitikija un pieprasi savas trīstūkstoš pesetas. Mēs ar Tomiju pagaidīsim ārā un tad ar visiem tiem bimbuļiem dosimies uz juveliera veikalu turpat pretim gultu meistara darbnīcai. Ātrāk! Un tā ka lai doktoram par to ne vārda, skaidrs?

No arēnas iznākuši, mēs iekļuvām milzīgā, ļoti satrauktā pūlī. Apkārt skanēja karsti strīdi. Bumpo izspīlētām kabatām pievienojās mums, un mēs lēnām virzījāmies caur biezo pūli uz matadoru ģērbtuves durvīm. Doktors mūs tur jau gaidīja.

—    Labi nostrādāts, doktor, — sacīja Polinēzija, nolaizdamās viņam uz pleca, — lieliski nostrādāts! Bet paklau, es saožu briesmas! Man liekas, tev tagad vajadzētu cik vien iespējams ātri un nemanīti taisīties, ka tu tiec uz sava kuģa. Pārvelc mēteli šim spožajām drēbēm. Man tas pūlis nepavisam nepatīk. Vairāk nekā puse ir nikni par to, ka tu uzvarēji. Donam Rikitikijam nu jāaizliedz vēršu cīņas, un tu pats zini, kā viņiem tās patika. Baidos, ka arī kāds no šiem matadoriem, kas tagad vai plīst no skaudības, var izspēlēt ar tevi nelāgu joku. Jo ātrāk mēs tiksim projām no šejienes, jo labāk.

—    Man ari šķiet, ka tev ir taisnība, Polinēzija, doktors teica. — Tev parasti ir taisnība. Pūlis izskatās drusku nemierīgs. Es aizlavīšos uz kuģi viens pats — tā būs neuzkrītošāk — un gaidīšu jūs tur. Jūs ejiet pa citu ceļu. Bet žigli, pēc iespējas žigli!

Tiklīdz doktors bija aizgājis, Bumpo uzmeklēja donu Enriko un sacīja:

—    Godātais kungs, jūs esat man parādā trīstūkstoš pesetu!

Ne vārda neteicis, bet gluži šķībs no īgnuma, dons Enriko samaksāja par zaudētajām derībām.

Pa ceļam nolīguši ormani, lai būtu kas aizved pirkumus, mēs devāmies apgādāties ar pārtiku.

Turpat netālu mēs atradām lielu pārtikas veikalu, kur varēja dabūt visu, kas vien ēdams. Mēs iegājām un sapirkāmies tādus krājumus, ka prieks redzēt.

Jāatzīst, ka Polinēzijas paredzējums par mums draudošajām briesmām tiešām bija pareizs. Vēsts par mūsu uzvaru bija zibens ātrumā aplidojusi visu pilsētu. Jo, kamēr mēs gājām laukā no veikala un krāvām ratos iepirktās preces, mēs paspējām pamanīt ne vienu bariņu vien niknu vīru, kas kliegdami, nūjas vicinādami, skraidīja pa ielām.

—    Angļi! Kur ir tie nolādētie angļi, kas aizliedza vēršu cīņas! — Pakārt viņus pie laternu stabiem! — Iemest viņus jūrā! Angļi! — Dodiet šurp tos angļus!

Varat būt droši, ka nu mēs laiku velti nekavējām. Bumpo sagrāba spāņu ormani aiz apkakles un ar zīmēm viņam paskaidroja — ja viņš nebrauks uz ostu, cik ātri vien iespējams, un pa ceļam neturēs muti ciet, tad dzīvs vis nepaliks. Tad mēs salēcām ratos uz saviem pārtikas saiņiem, aizcirtām ekipāžas durvis, aizklājām logus un aizbraucām.

—    Pārdot dārglietas mums gah tagad neiznāks, — ieminējās Polinēzija, kad mēs kratījāmies pa apaļajiem bruģa akmeņiem. — Bet tas nekas, gan jau vēlāk noderēs. Mums vēl ir divtūkstoš piecsimt pesetu no tās derību naudas. Bumpo, nedod ormanim vairāk par divām pesetām piecdesmit! Tā ir pareizā takse, es zinu.

Ostu mēs sasniedzām bez kādiem starpgadījumiem, un liels bija mūsu prieks, redzot, ka doktors atsūtījis mums pretim pie steķiem Čī-Čī ar airu laivu.

Par nelaimi, kamēr mēs krāvām pirkumus no ratiem laivā, ostā iebruka saniknotais pūlis un metās uz mums. Bumpo paķēra lielu baļķi un ar šaušalīgiem afrikāņu kaujas saucieniem sāka griezt to pār galvu. Tas aizturēja pūli, kamēr mēs ar Čī-Čī sasviedām laivā pēdējos produktus un ielēcām paši. Bumpo ieblieza savu baļķi pašā spāņu bara biezumā un arī metās laivā. Mēs atgrūdāmies no krasta un airējām uz «Zīriņu», cik vien ātri spējām.

Pūlis uz steķiem iekaucās niknumā, kratīja dūres, svieda mums pakaļ ar akmeņiem un visu, kas vien gadījās pie rokas. Vecais lāga Bumpo dabūja ar pudeli pa pauri. Bet viņam bija stipra galva, viņš tika cauri ar nelielu punu; pudele — tā gan sašķīda tūkstoš gabalos.

Kad mēs sasniedzām kuģi, doktors jau bija pacēlis enkuru, uzvilcis buras un sagatavojis visu kuģa atiešanai. Pametuši skatienu atpakaļ, mēs ieraudzījām, ka no steķiem atgrūžas niknu vīru pilnas laivas un dzenas mums pakaļ. Mēs nekavējām laiku ar produktu izkraušanu, bet piesējām laivu tauvā un uzlēcām uz klāja.

Vienā mirklī mēs pagriezām «Zīriņu» pa vējam un pilnās burās atstājām ostu, lai dotos tālākā ceļā uz Brazīliju.

—   Ha! — izgrūda Polinēzija, kad mēs beidzot izstiepāmies uz klāja, lai mierīgi atvilktu elpu. — Tas tikai bija ko vērts! Gluži kā manās vecās labās dienās, kad es kuģoju ar kontrabandistiem. Ka tevi kociņ, tā bija dzīve! Par savu pauri nebēdā, Bumpo! Doktors uzliks mazliet arnikas, un būs atkal labi. Padomā tikai, kāds grābiens: vesela krava produktu, pilnas kabatas dārglietu un naudas arī tūkstošiem. Nav ko brēkt, patiešām, nav ko brēkt!

CETURTĀ DAĻA

..

PIRMĀ NODAĻA. ATKAL MIKSTMIEŠU VALODA

Miranda, purpura paradīzes putns, nebija maldījusies, paredzot mums krietnu sprīdi laba laika ceļojumam. Jau trīs nedēļas brangais kuģis «Zīriņš», spēcīga ceļa vēja dzīts, šķēla vēlīgo juru viļņus.

īstiem jūras vilkiem šī ceļojuma daļa droši vien būtu likusies garlaicīga. Man gan ne. Jo tālāk uz dienvidiem un rietumiem mēs virzījāmies, jo mainīgāka kļuva jūras seja — un tā bija katru dienu citādākā. Un visdažādākie ceļa sīkumi, kuri vecam jūras vilkam neliktos ne pamanīšanas vērti, bija brīnumaini manām zinātkārajām acīm.

Kuģus mēs ceļā sastapām reti. Ja kāds gadījās, doktors izvilka savu tālskati, un mēs visi pa kārtai kuģi aplūkojam. Reizēm viņš signalizēja tiem, lai uzzinātu, kas jauns pasaulē, uzvilkdams mastā raibu karodziņu virknes, un otrs kuģis arī atbildēja ar karodziņiem. Doktora kajītē bija grāmata ar šo karodziņu attēliem un paskaidrojumiem, ko kurais nozīmē. Doktors man pastāstīja, ka tā ir jūras valoda, ko saprot visi kuģi, lai kādai zemei — Anglijai, Holandei vai Francijai — tie piederētu.

Pirmo nedēļu lielākais notikums bija sastapšanās ar leduskalnu. Saules staros tas liesmoja visās varavīksnes

krāsās kā dimanta burvju pils brīnumainā pasakā. Tālskati mēs redzējām, ka uz leduskalna sēž balta lāču māte ar mazuli un skatās uz mūsu kuģi. Izrādījās, ka doktors viņu pazīst no tiem laikiem, kad atklāja Ziemeļpolu. Tāpēc viņš piegrieza kuģi pie leduskalna un apvaicājās, vai viņi negribētu braukt kopā ar mums uz «Zīriņa». Bet lāču māte tikai pakratīja galvu pateikdamās, viņa negribēja vis, jo uz kuģa klāja mazulim būtu par karstu, viņam vajadzēja kārtīgu ledu apakšā, lai pēdām būtu vēsi. Diena patiešām bija svelmīga, tomēr leduskalna tuvumā mums vajadzēja uzsist apkakles un vēl tad drebināties no aukstuma.

Pa šīm mierīgajām ceļojuma dienām es ar doktora palīdzību krietni pavirzījos uz priekšu lasīšanas un rakstīšanas mākā. Pat tik tālu, ka doktors uzticēja man kuģa žurnālu. Tā ir liela grāmata, kas atrodama uz katra kuģa, un tajā ik dienas tiek atzīmēts, cik jūdžu kuģis nobraucis, kādu kursu ieturējis un kas pa ceļam atgadījies.

Arī doktors gandrīz katru brīvo brīdi kaut ko rakstīja piezīmju grāmatiņās. Lasīt es tagad mācēju, tāpēc reizēm iemetu tajās acis, bet no doktora rokraksta maz ko varēju saprast. Daudzas no šīm piezīmju grāmatiņām likās domātas jūras vērojumiem. Sešas, ļoti biezas, bija piezīmētas ar jūras zāļu attēliem'un izraibinātas ar pierakstiem, tad bija grāmatiņas par jūras putniem, vēl citas par jūras tārpiem un atkal citas par gliemežiem. Ar laiku tām vajadzēja tikt pārrakstītām, iespiestām un iesietām, kā īstām grāmatām.

Kādu pēcpusdienu mēs ieraudzījām apkārt mūsu kuģim peldam kaut ko siena vāliem līdzīgu. Doktors sacīja, ka tās esot jūraszāles. Gabaliņu tālāk tās kļuva jau tik biezas, ka pārklāja visu ūdeni, cik tālu vien sniedza acs,

Šis svīpelis runā angliski!

un izskatījās, ka «Zīriņš» peldētu pa pļavu, nevis Atlantijas okeānu.

Pa šīm jūraszālēm rāpoja milzums krabju. Tie atgādināja doktoram seno sapni — iemācīties mīkstmiešu valodu. Viņš izzvejoja ar tīklu dažus no šiem krabjiem un ielaida klausāmajā traukā, lai mēģinātu saprast, ko tie runā. Līdzi ar krabjiem viņš bija noķēris arī jocīgu, apaļu zivteli un sacīja, ka to saucot par sudraba svīpeli.

Ilgi un bez kādiem panākumiem klausījies krabjos, viņš ielaida traukā sudraba svīpeli un sāka klausīties to. Man bija šis tas darāms uz klāja, un es atstāju viņu vienu. Pēkšņi es dzirdēju no lejas saucienu, doktors aicināja mani atpakaļ.

—    Stabinz! — viņš iekliedzās, tiklīdz es biju parādījies. — Kaut kas ārkārtīgs! Gluži neticami! Gandrīz vai jādomā, ka es sapņoju! Es neticu pats savām ausīm! Es … es … es .. .

—   Ko jūs, doktor, — es sacīju. — Kas noticis?

—   Svīpelis! — viņš čukstēja, ar drebošu pirkstu rādīdams uz klausāmo trauku, kurā mierīgi peldēja apaļā zivtele. — Sis svīpelis runā angliski! Un .. . nē . . . un . . . saproti, svilpo dziesmiņas! Angļu dziesmiņas!

—   Runā angliski! — es iesaucos. — Svilpo! Tas taču nav iespējams!

—   Un tomēr tā ir, — sacīja doktors, pavisam bāls no uztraukuma. — Tie ir tikai daži atsevišķi vārdi, bez kādas sakarības, sajaukti ar viņa paša valodas vārdiem, kurus es vēl nesaprotu. Bet angļu valoda tā ir, ja vien kaut kas nav noticis ar manām ausīm. Un dziesmiņu viņš svilpo pavisam neapšaubāmi — visu laiku vienu un to pašu melodiju. Paklausies tagad tu un pasaki, ko tu dzirdi. Pilnīgi visu. Ne vārda neizlaižot.

Es piegāju pie galda, uz kura stāvēja stikla trauks, bet doktors paķēra piezīmju grāmatiņu un zīmuli. Pogādams vaļā apkakli, es uzkāpu uz tukšās kastes, uz kuras arī doktors mēdza klausīdamies stāvēt, un iegremdēju labo ausi ūdenī.

Pirmajos mirkļos es nesaklausīju nekā, vienīgi mana auss, kas atradās ārpusē, dzirdēja, cik smagi, nepacielibā sasprindzis, elpo doktors, gaidīdams, ko es teikšu. Beidzot ūdenī atskanēja kaut kas līdzīgs jūdzēm tālai maza bērna dziedāšanai. Tā bija neticami smalka, sīka balstiņa.

—   A, — es teicu.

—   Kas tas ir? — doktors' aizkritušā, drebošā čukstā vaicāja. — Ko viņš saka?

—    Nevaru vēl īsti saprast, — es atbildēju. — Galvenokārt tā ir kāda savāda zivju valoda. Bet pag, vienu brītiņu! Jā … nu ir! … «Nesmēķēt! …» — «Re, cik šī ir jocīga!» — «Riekstus un atklātnes pārdod šeit…» — «Izeja ir tur …» — «Nespļaut uz grīdas!» Kādi dīvaini izteicieni, doktor! Pagaidiet! Jā, nu viņš svilpo!

—    Kas tā ir par dziesmiņu? — noelsās doktors.

—    «Džons Pīls».

—   Aha! — doktors iesaucās. — Man arī tā likās! — Un drudžainā steiga viņš sāka rakstīt piezīmju grāmatiņā.

Es aizvien vēl klausījos.

—    Kaut kas nepiedzīvots, — doktors murmināja, kamēr viņa zīmulis lidot lidoja pār papīru. — Ārkārtēja parādība, satriecoši! Interesanti, kur viņš to .. .

—   Viņš vēl kaut ko saka! — es iesaucos. — Vēl kaut ko angliski. «Lielo baseinu vajag iztīrīt» . .. Viss. Tagad atkal zivju valoda.

—   Lielo baseinu! — pieri saraucis, neizpratnē murmināja doktors. — Kur jel viņš to būtu dzirdējis?

Tad pēkšņi doktors pielēca no krēsla.

—    Nu es zinu! — viņš iebrēcas. — Šī zivs izbēgusi no akvārija! Protams, ka gan citādi! Paklausies vien, ko viņa iemācījusies: «Atklātnes» — tās vienmēr pārdod akvārijos. «Nespļaut uz grīdas!» — «Nesmēķēt!» — «Izeja ir tur» — uzrauga parastās piezīmes. Un tad: «Re, cik šī ir jocīga!» Tā iesaucas cilvēki, skatīdamies akvārijos. Viss saskan. Nav ne mazāko šaubu, Stabinz, ka mums gadījusies zivs, kas izbēgusi no gūsta. Un ir iespējams — protams, ne jau noteikti, tomēr iespējams, — ka ar viņas starpniecību es tuvošos mīkstmiešu valodai. Mums ļoti laimējies!

OTRA NODAĻA. SVĪPEĻA STĀSTS

Protams, ja nu doktors reiz bija atkal uzsēdies mugurā savam vecajam jājamzirdziņam — mīkstmiešu valodai, tad nokāpt no tā viņš netaisījās. Viņš strādāja visu cauru nakti.

Kad nāca pāri pusnaktij, es aizmigu krēslā; ap diviem no rīta pie stūres rata aizmiga Bumpo; un tālākās piecas stundas «Zīriņš» varēja peldēt, kur pašam patīk. Tikai Džons Dūlitls palika nomodā'pie sava darba, visiem spēkiem pūlēdamies saprast svīpeļa valodu un panākt, lai svīpelis saprastu viņu.

Kad es pamodos, bija atkal gaiša diena. Doktors vēl arvien stāvēja pie klausāmā trauka, blisinādams acis kā miegaina pūce, un bija galīgi slapjš. Bet viņa seja staroja lepna un laimīgā smaidā.

—   Stabinz, — viņš sacīja, ieraudzījis, ka esmu pamodies, — tas nu ir darīts! Esmu atradis atslēgu svīpeļu valodai. Tā ir šausmīgi grūta valoda, nekādas līdzības ar citām, kuras es zinu. Ja tā man kaut ko mazliet atgādina, tad varbūt iztālēm senebreju valodu. Mīkstmiešu valoda tā nav, tomēr liels solis uz priekšu šajā virzienā. Un tagad es gribu, lai tu paņem zīmuli un tīru piezīmju grāmatiņu un pieraksti visu, ko es tev diktēšu. Svīpelis man solīja izstāstīt savu dzīvi. Es tulkošu angliski, un tu pierakstīsi. Vai esi gatavs?

Doktors atkal iegremdēja ausi ūdenī, un, kad viņš

ierunājās, es sāku rakstīt. Un te nu seko paša svīpeļa vēstījums.

TRĪSPADSMIT MĒNESI AKVARIJĀ

«Esmu dzimis Klusajā okeānā, netālu no Cīles krastiem. Es biju viens no ģimenes divtūkstoš piecsimt desmit bērniem. Kad tēvs un māte mūs pameta, arī mēs, jaunā paaudze, drīz vien izklīdām. Mūsu ģimene bija sagrauta — to izdarīja valzivju bars, kas mūs vajāja. Mēs ar māsu Klipu (viņa bija mana mīļākā māsa) pa zvīņas tiesu paglābāmies no nāves. Vispār no valzivīm nav pārāk grūti izbēgt, ja prot līkumot un īstā mirklī pašauties sānis. Bet tā, kas piesējās mums ar Klipu, bija īpaši nekrietna. Ik reizes, kad mums laimējās pamukt aiz akmens vai kur citur, viņa griezās atpakaļ un nelikās mierā, kamēr neizdzina mūs atkal klajos ūdeņos. Neredzēti pretīga un uzmācīga būtne!

Beidzot mēs no viņas tomēr atkratījāmies, bet ne ātrāk kā pēc simtiem jūdžu gara moku ceļa uz ziemeļiem, uz pašu Dienvidamerikas rietumu krasta galu. Taču laime todien bija pret mums. Kamēr mēs atpūtāmies un mēģinājām kaut cik atvilkt elpu, garām pabrāzās kāda cita svīpeļu ģimene, kliegdama: «Ātrāk! Glābjas, kas var! Suņu haizivis nāk!»

Un suņu haizivis ir visai kāras uz svīpeļiem. Varētu pat sacīt, ka svīpeļi ir viņu iemīļotākā barība — tāpēc mēs nemitināmies pārāk dziļos un duļķainos ūdeņos. Vel ļaunāk — no suņu haizivīm izbēgt ir grūti, viņas ir zibensātras un viltīgas mednieces. Vajadzēja atkal bēgt, ko spuras nes.

Kad mēs bijām tā noskrējuši kādas simt jūdzes, mēs atskatījāmies un redzējām, ka viņas ir jau tuvu. Tāpēc mēs iesprukām ostā. Šī osta bija Savienoto Valstu rietumu krastā. Mēs cerējām, ka ostā suņu haizivis mums neuzdrīkstēsies sekot. Tā arī notika, viņas pat nepamanīja, ka mēs nogriežamies, aizšāvās tālāk uz ziemeļiem, un mēs viņas nekad vairs neredzējām. Ceru, ka viņas ietriecās Arktikā un tur nosala.

Bet, kā jau es minēju, laime todien bija pret mums. Kamēr mēs ar māsu lēni riņķojām ap kuģiem, meklēdami apelsīnu mizas, kas mums ir īpašs gardums, kaut kas noplīkšķēja, kaut kas noblākšķēja — un tīklā mēs bijām!

Mēs cīnījāmies no visiem spēkiem, bet veltīgi. Tikls bija stiprs un smalkām acīm. Mēs gan sitāmies un spārdījām, bet mūs uzvilka augšā gar kuģa sānu un nogāza uz karsta, pusdienas saulē satveicēta klāja.

Tur pār mums noliecās divi veci, ūsaini vīri acenēs, izgrūzdami dīvainas skaņas. Daži mencu mazuļi arī bija iekļuvuši tīklā reizē ar mums. Viņus vecie vīri izsvieda atpakaļ jūrā, bet mēs ūsaiņiem likāmies ļoti vērtīgi. Mūs rūpīgi ielaida platā krūzē un aiznesa uz krastu, kur vīri iegāja lielā mājā un pārvietoja mūs no krūzes stikla kastēs ar ūdeni. Šī māja stāvēja ostas stūrī, cauri mūsu stikla baseinam visu laiku tecēja jūras ūdens straumītes, lai mēs varētu pienācīgi elpot. Protams, mēs vēl nekad nebijām dzīvojuši stikla sienās, sākumā mēs mēģinājām izpeldēt tām cauri, bet tikai sāpīgi apdauzījām degunus, pilnā sparā triekdamies pret stiklu.

Tad nāca nedēļām un nedēļām ilga, gurdena garlaicība. Cilvēki apgājās ar mums labi, kā nu viņi to prata un spēja. Vecie vīri, ar savu ieguvumu lepodamies, nāca mūs apraudzīt divreiz dienā, pārbaudīja, vai mums dod piemērotu barību, vai gaisma laba, vai ūdens nav par aukstu vai par karstu. Bet ai, cik garlaicīga bija šī dzīve! Liekas, mēs bijām izstādīti apskatīšanai. Katru rītu noteiktā stundā lielās durvis atvērās, un visi, kam vien tobrīd pilsētā nebija nekā cita, ko darīt, nāca iekšā un blenza uz mums. Gar šīs telpas sienām stiepās stikla baseini ar visdažādākajām zivīm. Un ļaudis gāja no baseina uz baseinu un skatījās cauri stiklam, mutes papletuši kā dumjas plekstes. Mums tas tik ļoti apriebās, ka mēs, viņus mēdīdami, arī ieplētām mutes, un tas viņiem likās ārkārtīgi jocīgi.

Kādu dienu māsa jautāja: «Kā tu domā, brālīt, vai tie ērmīgie radījumi, kas mūs noķēruši, arī var runāt?»

«Noteikti,» es atbildēju. «Vai tu pati neesi pamanījusi, ka daži runā tikai ar mutēm, daži ar visu seju un vēl citi — ar rokām? Kad viņi pienāk tuvu stiklam, var pat viņus dzirdēt. Paklausies!»

Šajā brīdī ražena sieva, lielāka un resnāka par visiem citiem, piespieda degunu pie stikla, parādīja uz mani ar pirkstu un sacīja savam puikam: «Re, cik ši ir jocīga!»

Un tad mēs ievērojām, ka tā saka gandrīz katrs, kas uz mums paskatās. Un ilgu laiku domājām, ka tas mazumiņš arī ir viss, ko tāda cilvēciska būtne var pateikt. Lai kaut cik īsinātu bezgala garo laiku, mēs iemācījāmies no galvas: «Re, cik šī ir jocīga!» Bet mēs nekad neuzzinājām, ko tas nozīmē. Tomēr dažus citus teikumus mēs sākām saprast, mēs pat iemācījāmies mazliet lasīt cilvēku valoda. Pie sienām bija piesprausti lieli uzraksti, un, kad mēs redzējām, kā uzraugi aizrāda cilvēkiem, kas smēķē vai spļauj, un nikni lasa tos priekšā, mēs nopratām, ka tie nozīmē — «Nesmēķēt!» un «Nespļaut uz grīdas!».

Pa vakariem, kad pūlis bija aizgājis, vienmēr parādījās vecs vīrs ar koka kāju un slotu rokās un saslaucīja no grīdas riekstu čaumalas. Slaucīdams viņš savā nodabā vienmēr svilpoja kādu dziesmiņu. Sī melodija mums iepatikās, mēs iemācījāmies no galvas arī to, domādami, ka tā ir daļa no cilvēku valodas.

Ta mums šajā nožēlojamā vietā pagāja vesels dzīves gads. Citos baseinos palaikam ielaida jaunas zivis, bet vecās aiznesa projām. No sākuma vēl cerējām, ka arī mēs te nebūsim ilgi, ka cilvēki būs diezgan uz mums izskatījušies un palaidīs mūs atkal brīvajā jūra. Bet pagāja mēnesis pēc mēneša, mēs palikām, kur bijuši, mūsu sirdis kļuva smagas šajā stikla cietumā, un mēs sarunājāmies arvien retāk.

Kadu dienu, kad pūlis lielajā zālē bija sevišķi biezs, kāda resna, sarkana sieva no karstuma paģība. Es skatījos caur stiklu un redzēju, ka citi cilvēki ir ļoti uztraukušies, — man gan nelikās, ka te būtu par ko īpaši uztraukties. Viņi uzlēja sievietei aukstu ūdeni un iznesa viņu laukā, svaigā gaisā.

Šis notikums stipri nodarbināja manas domas, un tad pēkšņi pār mani nāca lielā ideja.

«Māsiņ,» es sacīju Klipai, kas bēdīga gulēja mūsu cietuma dibenā, cenzdamās paslēpties aiz akmens no dumjā bērnu bara, kas drūzmējās pie mūsu baseina, «kā būtu, ja mēs arī izliktos slimi? Varbūt viņi tad iznestu mūs laukā no šīs smacīgās mājas?»

«Brālīt,» Klipa gurdeni atbildēja, «iznest jau viņi iznesīs gan, bet izsviedīs mūs kādā atkritumu kaudzē, kur mēs nobeigsimies no saules karstuma.»

«Kāpēc lai viņi meklētu atkritumu kaudzi,» es iebildu, «ja tepat blakus ir osta? Kad mūs toreiz nesa šurp, es ievēroju, ka cilvēki met atkritumus tieši ūdenī. Ja viņi iemetīs ūdenī arī mūs, mēs jau pēc brīža būsim atkal jūrā.»

«Jūra,» nomurmināja nabaga Klipa, skatīdamās manī ar neko neredzošām acīm (viņai bija ļoti skaistas acis — manai māsai Klipai). «Tas jau skan kā sapnis — jūra! Ai, brālīt, vai tu domā, ka mēs vēl kādreiz peldēsim pa jūru? Katru nakti es guļu nomodā uz šī smirdīgā cietuma grīdas, un ausīs man dzied jūras mīļā šalkoņa. Kā es ilgojos pēc jūras! Tikai reizi vēl just šos brīnišķos dzimtos plašumus! Tikai reizi uzlēkt Atlantijas viļņa galotnē, uzgavilēt pasāta šļakatās un atkal ienirt zili zaļajā virpulī! Medīt garneles vasaras vakarā, kad saulrieta debesis ir sarkanas un to blāzma sārtojas ūdens putās! Gozēties uz ūdens bezvēja dienās un sildīt vēderu tropu saulē! Plecu pie pleca peldet pa Indijas okeāna milzīgo ūdenszāļu biezokņiem, meklējot gardās poppopa sēkliņas. Spēlēt paslēpes Spāņu jūras koraļļu pilīs ar pērļu un jašmas logiem! Rotaļāties Dienvidjūras anemoņu zemūdens dārzos, dūmakaini zilos un mēļi pelēkos! Mest kūleņus Meksikas līča atsperīgajās sūkļu gultās! Lodāt pa nogrimušiem kuģiem un minēt, kādus noslēpumus un dēkas tie glabā! Un tad, kad ziemas naktīs ūdeņus sāk plosīt ziemeļrietumu vēji, nirt arvien dziļāk un dziļāk, kur ūdens ir silts un tumšs, lejā, lejā, lejā, kamēr tālumā uzmirdz uguns zuša acu dzirkstelītes, nolaisties mājīgā dzelmē, kur pulcējas mūsu draugi un radi, apspriež jūras jaunumus un, ai, brālīt, jūras tenkas … Ai…»

Viņa sāka raudāt un sašļuka pavisam.

«Izbeidz!» es teicu. «Tu uzdzen man sēras pēc mājām. Klausies: izliksimies, ka mēs esam slimi vai, vēl labāk, beigti, un paskatīsimies, kas no tā iznāks. Ja arī viņi mūs izsviedis atkritumu kaudzē un mēs izcepsimies saulē, tas nebūs daudz ļaunāk nekā nīkt šajā pretīgajā cietumā. Ko tu domā? Esi ar mieru riskēt?»

«Labprāt,» viņa sacīja.

Tā nu nākamajā rītā uzraugs redzēja, ka pa mūsu baseina virsu ar vēderiem gaisā peld divi beigti svīpeļi. Mēs lieliski nospēlējām beigtas zivis — vismaz par sevi es to varu droši teikt. Uzraugs aizskrēja un atveda abus vecos vīrus ar ūsām un acenēm. Ieraudzījuši mūs, viņi šausmās pacēla rokas pret debesīm. Tad uzmanīgi izcēla mūs no ūdens un noguldīja uz slapja audekla. Tas bija visgrūtākais numurs. Ja tu esi zivs un tevi izvelk no ūdens, tad jāplāta mute, lai kaut neilgu laiku vēl noturētos pie dzīvības. Bet mums vajadzēja palikt stīviem kā koka gabaliem un elpot caur nekustīgi puspavērtām mutēm.

Vecie vīri mūs grozīja, spaidīja un knaibīja tik ilgi, ka likās — tas nekad nebeigsies. Tad viņi uzgrieza mums muguru, un tajā brīdī uz galda uzlēca kāds draņķa runcis un gandrīz mūs aprija. Par laimi, vecie vīri laikā atskatījās un runci aizdzina. Varat būt droši, ka mēs krietni ierāvām gaisu, kamēr viņi neredzēja, un tikai tas mūs paglāba no nosmakšanas. Es gribēju pačukstēt Klipai, lai viņa turas līdz pēdējam. Bet es nevarēju pat to — jūs jau zināsit, ka zivju valoda dzirdama tikai zem ūdens — gaisā veltīgi pat kliegt.

Kad mēs jau taisījāmies padoties un rādīt, ka esam dzīvi, viens no vecajiem vīriem bēdīgi nošūpoja galvu, paņēma mūs un iznesa no zāles.

«Tagad vai nekad,» es nodomāju. «Nu izšķirsies mūsu liktenis: brīvība vai atkritumu bedre.»

Ārā iznācis, viņš, man par neizsakamām šausmām, gāja taisni uz pelnu mucu, kas stāvēja pie sienas pagalma otrā pusē. Bet, kamēr viņš gāja pāri pagalmam, mums par laimi, iebrauca ar zirgu un ratiem ļoti netīrs vīrs un aizvāca pelnu mucu. Droši vien tā muca piederēja viņam.

Tad vecais ūsainis sāka skatīties apkārt, kur mūs nomest. Likās jau, ka viņš metīs tepat zemē. Bet, acīm redzot, viņš pārdomāja, lai nepiegružotu pagalmu. Saspīlējums bija drausmīgs. Viņš izgāja laukā pa vārtiem, un atkal man bailēs pamira sirds, redzot, ka viņš grib mūs iesviest notekā. Taču (laime todien bija ar mums!) pēdējā bridi viņu aizkavēja kāds liels vīrs zilos svārkos ar spožām pogām. Spriežot pēc runas, ko, īsu, resnu nūju vicinot, sacīja lielais vīrs, beigtas zivis mest pilsētas ielās nebija atļauts.

Tad, mums par neizsakāmu prieku, vecais vīrs pagriezās un gāja uz ostas pusi. Viņš gāja tik lēni, kaut ko pie sevis murminādams un šķielēdams uz zili pogaino vīru, ka man gribējās iekost viņam pirkstā, lai viņš pasteidzas. Jo mēs ar Klipu patiešām varējām tūlīt izlaist garu.

Beidzot viņš nonaca krastmalā, pēdējo reizi uz mums bēdīgi paskatījās un iesvieda mūs ostas ūdenī.

Nekad mūžā mēs nebijām izjutuši tādu satraukumu kā brīdī, kad saļais ūdens'sakļāvās pār mūsu galvām. Ar vienu astes vēzienu mums atgriezās dzīvība. Vecais vīrs bija tik pārsteigts, ka arī iegāzās ūdenī, gandrīz vai taisni mums virsū. No ūdens viņu izvilka jūrnieks ar ķeksi, un aizpeldot mēs vēl redzējām, ka zili pogotais vīrs, atkal rādamies,' stiepj viņu aiz apkakles projām. Droši vien arī ostas ūdeņos nebija atļauts mest beigtas zivis.

Bet mēs? Mums nebija ne laika, ne vēlēšanās domāt par viņa nepatikšanām. Mēs bijām brīvībā! Zibenīgiem lēcieniem, brāzmainiem kūleņiem, trakiem līkločiem, sajūsmā kliedzot un gavilējot, mēs traucāmies uz savām dzimtajām mājām — atklāto jūru!

Tas ir viss mans stāsts, un tagad, kā jau vakar jums solīju, es papūlēšos atbildēt uz jūsu jautājumiem par jūru ar vienīgo noteikumu, ka jūs pēc tam palaidīsiet mani vaļā.»

Doktors. Vai jūrā ir kāda vieta vēl dziļāka par tā saukto Nerona dziļumu pie Guamas salas?

Svīpelis. Protams, ir. Daudz dziļāka vieta ir netālu no Amazones ietekas. Bet tā ir maza un grūti atrodama. Mēs saucam to par «Dziļo bedri». Un tad vēl pie Antarktikas arī ir.

Doktors. Vai tu pati proti kādu no mīkstmiešu valodām?

Svīpelis. Nē, neviena vārda. Mums, īstajām zivīm, nav nekā kopīga ar mīkstmiešiem. Mēs uzskatām viņus par zemāku šķiru.

Doktors. Bet, kad tu esi tuvumā, vai tu dzirdi, ko viņi runā, kaut arī nesaproti, ko tas nozīmē?

Svīpelis. Vienīgi, ja runā lielākie. Mīkstmiešiem ir tik sīkas un klusas balsis, ka tikai paši mīkstmieši var tās sadzirdēt. Ar lielajiem ir pavisam citādi. Viņu valoda sastāv no skumjām, dunošam skaņām, it kā dauzītu ar akmeni pa dzelzs cauruli, — protams, ne tik skaļi. Doktors. Man ārkārtīgi gribētos nokļūt jūras dibenā un daudz ko tur izpētīt. Bet mēs, zemes dzīvnieki, — un to tu, bez šaubām, būsi pamanījis — nespejam elpot zem ūdens. Vai tu nezini kādu padomu?

Svīpelis. Es domāju, ka abas šīs grūtības jūs varētu atrisināt, uzmeklējot Lielo Stikla Jūras Gliemezi. Doktors. Un kas tas ir par tādu Lielo Stikla Jūras Gliemezi?

Svīpelis. Milzīgs sālsūdens gliemezis, no spirālgliemežu dzimtas, bet tik liels kā augsta māja. Viņš runā ļoti skaļi — ja vispār runā, bet tas gadās reti. Viņš var staigāt pa visām jūrām jebkura dziļumā, jo jūrā nav neviena radījuma, no kura viņam vajadzētu baidīties. Viņa čaula ir no smalka perlamutra, tā ka tai var redzēt cauri, un tomēr ļoti cieta un stipra. Kad viņš izlien no čaulas un nes to uz muguras, tajā pietiktu vietas divzirgu orei. Ceļodams viņš tur iekrauj pārtikas krājumus.

Doktors. Liekas, šis gliemezis ir taisni tas radījums, ko es meklēju. Viņš varētu uzņemt mani un manu asistentu savā čaula, un mēs pilnīgā drošībā izpētītu jūras dibenu. Kā tu domā, vai tu varētu viņu man uzmeklēt? Svīpelis. Diemžēl nē. Es būtu laimīgs, ja varētu, bet parastās zivis viņu tikpat kā nekad neredz. Viņš dzīvo Dziļās bedres dibenā un ļoti reti nāk laukā. Un Dziļās bedres apakšējos slāņos ūdens ir tik duļķains, ka mazas zivis, tādas kā es, neuzdrīkstas tur peldēt iekšā. Doktors. Ak vai! Kāda drausmīga vilšanās! Vai jūrā ir daudz šīs sugas gliemežu?

Svīpelis. Nav gan. Viņš vispār ir vienīgais, kopš mirusi viņa otrā sieva, un tas bija ļoti, ļoti sen. Viņš ir pēdējais Milzu Gliemezis. Viņš atlicis no tiem aizsenajicrn laikiem, kad vaļi vēl bija zemes dzīvnieki un tā tālāk. Stāsta, ka viņš esot vairāk nekā. septiņdesmit tūkstošu gadu vecs.

Doktors. Zehga debess, cik brīnumainas lietas viņš varētu izstāstīt! Kā man gribētos viņu sastapt! Svipelis. Vai jums ir vēl kādi jautājumi? Ūdens šajā traukā ir jau tik silts, ka man kļūst nelabi. Lūdzu, laidiet mani atpakaļ jūrā, tiklīdz varat bez manis iztikt.

Doktors. Vel tikai viens jautājums: kad Kristofors Kolumbs šķērsoja Atlantijas okeānu 1492. gadā, viņš iemeta jūrā divus savas dienasgrāmatas eksemplārus aizzīmogotās muciņās. Viena no tām vēl nav atrasta. Tai jābūt nogrimušai. Es ļoti vēlētos to iegūt savai bibliotēkai. Vai tu nezini, kur tā atrodas?

Svipelis. Zinu gan. Arī Dziļajā bedrē. Kad muciņa nogrima, straume aiznesa to lejā pa tā saucamo Orinoko Nogāzi un beidzot ieskaloja Dziļajā bedrē. Ja tā būtu jebkurā citā jūras vietā, es jums to atgādātu, bet no turienes es nevaru.

Doktors. Liekas, tas arī bija viss. Man žēl laist tevi jūrā, jo, tiklīdz būšu to izdarījis, man ienāks prātā simtiem jautājumu, ko es būtu varējis tev uzdot. Taču solīts paliek solīts. Vai tu nevēlētos mazliet iestiprināties pirms aiziešanas? Diena ir tik vēsa. Sausiņa drupačas vai ko citu?

Svipelis. Nē, es nekavēšos. Viss, ko es patlaban vēlos, ir svaigs jūras ūdens.

Doktors. Kā lai tev pateicos par visām ziņām, ko tu man sniedzi? Tu biji tik izpalīdzīgs un pacietīgs! Svipelis. Nav vērts par to runāt. No sirds priecājos, ka varēju izlīdzēt slavenajam Džonam Dūlitlam. Jūs, protams, zināsit, cik plaši jūsu vārds tiek daudzināts zivju labākajā sabiedrībā. Ardievu! Lai jums labi veicas,

jusu plāni lai piepildās, un jusu kuģim laimīgu ceļa vēju!

Doktors aiznesa klausāmo trauku pie iluminatora, atvēra to un izlēja jūrā.

—    Ardievu! — viņš nomurmināja, kad no āra atskanēja kluss šļakstiens.

Es noliku zīmuli uz galda un uzelpodams atlaidos krēslā. No lielās rakstīšanas manus pirkstus bija sarāvuši krampji, likās — es nekad vairs nevarēšu tos atliekt. Bet es vismaz biju nakti gulējis. Toties nabaga doktors bija tā pārguris, ka nepaspēja ne lāgā nolikt klausāmo trauku uz galda, kad jau nokrita krēslā, aizvēra acis un sāka klusītēm krākt.

Gaiteni atskanēja saniknots Polinēzijas ķērciens. Es piecēlos un ielaidu viņu.

—    Nu gan vienreiz iet augsti! — viņa brēca. — Kas šeit galu galā ir? Kuģis varbūt? Tas melnais tur augšā krāc zem stūres rata, doktors krāc te lejā, tu sēdi un skribelē piezīmju grāmatiņā! Jūs laikam iedomājaties, ka kuģis aizbrauks uz Brazīliju pats no sevis? Jau tā mēs esam aizkavējušies par veselu nedēļu, un tagad vēl mētājamies pa jūru kā tukšā pudele. Kas jums visiem uznācis?

Viņa bija tik nikna, ka ķērca pilnā kaklā. Bet nu gan vajadzētu krietni lielāku troksni, lai pamodinātu doktoru.

Es rūpīgi ieliku piezīmju grāmatiņu atvilktnē un gāju augšā pie stūres rata.

TRESA NODAĻA. LAIKS MAINĀS

Tiklīdz biju iegriezis «Zīriņu» atkal pareizā kursā, es pamanīju kaut ko savādu: mēs vairs nevirzījāmies uz priekšu tik ātri kā līdz šim. Mūsu krietnais ceļa vējš likās pavisam nostājies.

Sākumā mēs par to īpaši neuztraucāmies, domādami, ka pēc brīža tas pūtīs atkal. Bet pagāja visa diena, tad divas dienas, tad nedēļa, tad beidzot desmit dienas, bet vējš nepieņēmās spēkā. «Zīriņš» ķepurojās uz priekšu kā bērns, kas mācās staigāt.

Nu es redzēju, ka arī doktors kļūst nemierīgs. Viņš ik pa brīdim ņēma laukā sekstantu (tas ir tāds instruments, ar ko nosaka, kurā okeāna vietā atrodas kuģis) un taisīja aprēķinus. Tad vēl viņš skatījās kartēs un mērīja attālumus. Vai simtreiz dienā viņš pētīja tālskatī tālos jūras apvāršņus, kas pletās ap mums.

—    Bet, doktor, — es sacīju kadu pēcpusdienu, kad viņš bažīgi kaut ko murmināja par miglas plēvi debesīs, vai tad ir tik briesmīgi, ka mūsu ceļojums mazliet ieilgst? Pārtikas uz kuģa tagad ir pietiekami, un purpura paradīzes putns taču sapratīs, ka mūs aizkavējuši kādi apstākļi, kurus mēs nevaram grozīt.

—         Saprast jau sapratīs, — doktors domīgi atbildēja.

—   Bet man ir nepatīkami, ka lieku Mirandai gaidīt. Šajā gadalaikā viņa parasti uzturas Peru kalnos — tas ir nepieciešams viņas veselībai. Bez tam labais laiks, ko

viņa paredzēja, var kuru katru dienu beigties, un tad mūsu aizkavēšanās ieilgs vēl vairāk. Ja mēs virzītos uz priekšu kaut vai vidējā ātrumā, es neko neteiktu. Bet mani uztrauc ši vilkšanās un gandrīz pilnīgais bezvējš. Ā! Kā vēju piemin, tā vējš klāt! Nekāds stiprais nav, bet varbūt pieaugs.

Vantīs iedziedājās spirgta ziemeļaustrumu brīze, un mēs atplaukām cerību pilnā smaidā, noskatoties, kā sasveras «Zīriņa» masti.

—   Mums atlikušas vēl tikai simt piecdesmit jūdzes līdz Brazīlijas krastiem, — sacīja doktors. — Ja šis vējš pieturēsies, jau rīt mēs redzēsim zemi.

Bet vējš pēkšņi mainījās, pārsviedās uz austrumiem, tad atpakaļ uz ziemeļaustrumiem, tad spēji uz ziemeļiem. Tie bija niķīgi brāzieni, it kā vējš nevarētu izdomāt, kādā virzienā pūst, un man vajadzēja grozīt stūri no visiem spēkiem, lai noturētu «Zīriņu» pareizā kursā, par spīti vēja untumiem.

Pēkšņi no masta, kurā sēdēja Polinēzija, izlūkodama zemes vai garāmejoša kuģa parādīšanos, atskanēja ķērciens:

—   Vētra nāk! Šī vēja svaidīšanās ir ļauna zīme! Skatieties uz austrumiem! Vai redzat to zemo, melno švīku? Lai es par sauszemes žurku palieku, ja tas nav negaiss! Un viesuļvēji šajās jūrās ir neganti — plēš buras kā papīru. Doktor, ņemiet stūri pats: ja tā patiešām būs vētra, stūrmanim jābūt ar stiprām rokām. Es iešu modināt Bumpo un Čī-Čī. Neko labu es neparedzu. Visprātīgāk būtu ar steigu novākt buras, kamēr nav zināms, cik stipri pūtīs vējš.

Debesis, patiešām izskatījās arvien draudīgākas. Melnā švīka austrumos kļuva tumšāka un strauji tuvojās. Pār jūru pārskrēja dobjš, čukstošs gārdziens. Ūdens, vēl pirms brīža tik zils un smaidīgs, kļuva netīri pelēks. Un pa tumstošām debesīm kā vēja plēstas raganas no vētras bēga izspūruši mākoņi.

Jāatzīstas, ka man bija bail. Jo līdz šim es jūru biju redzējis tikai draudzīgā noskaņā; reizēm rāmu un laisku, reizēm smejošu, nerātnu un vieglprātīgu, reizēm domīgu un dzejisku, kad mēnesnīca meta pār viļņiem sudraba tīklus un balti, aizsapņojušies nakts mākoņi slēja debesīs pasaku pilis. Bet par jūras drausmīgo spēku un neprātīgo niknumu man līdz šim nebija ne jausmas.

Un, kad vētra beidzot uzbrāzās, nabaga «Zīriņš» nokrita plakaniski uz sāna, it kā neredzams milzis būtu iecirtis tam pļauku.

Viss tālākais risinājās tik strauji un mežonīgi, ar vēju, kas aizcirta elpu, ar ūdensblāķiem, kas aizcirta acis, ar troksni, kas aizcirta ausis, ka man vēl tagad nav īsta priekšstata, kā gāja bojā mūsu kuģis.

Es atceros buras, ko mēs mēģinājām satīt uz klāja, bet vējš tās izrāva mums no rokām un aizpūta pa gaisu kā bērnu baloniņus, gandrīz aiznesot līdzi arī nabaga Čī-Čī. Kā pa miglu atminos Polinēzijas brēcienu, lai kāds noiet lejā un aizver iluminatorus.

Kaut gan mūsu masti nu bija kaili, mēs milzīgā ātrumā šāvāmies uz dienvidiem. Bet ik pa brīdim milzīgs, pelēki melns vilnis izauga zem kuģa sāna, kā murgu lietuvēns tas brieda un kāpa, kamēr uzgāzās mums virsū un nospieda atpakaļ jūrā, un nelaimīgais «Zīriņš» ķepurojās uz vietas pa pusei ūdenī, rīstījās un laida burbuļus kā slīkstošs sivēns.

Kad es, sīksti kā ērce ar rokām un kājām pie reliņiem tverdamies, virzījos uz stūres pusi, lai redzētu, kas notiek ar doktoru, kāds no šiem milzīgajiem viļņu kalniem atrāva man rokas, pietrieca rīkli ar ūdeni un nosvieda garšļaukus uz klāja. Mana galva ar lielu blīkšņi atsitās pret durvīm. Un tad es zaudēju samaņu

CETURTĀ NODAĻA. VIENS PATS OKEĀNĀ

Es pamodos ar ļoti neskaidru galvu. Debesis bija zilas un jūra mierīga. Sākumā es nodomāju, ka esmu aizsnaudies saulē uz «Zīriņa» klāja. Un, baidīdamies nokavēt savu kārtu pie stūres rata, es mēģināju celties kājās. Izrādījās, ka es to nemaz nevaru izdarīt, — manas rokas bija pie kaut kā aiz muguras piesietas ar virvi. Pagriezis galvu atpakaļ, es redzēju, ka tas ir nolauzta masta stumbenis. Un tad es aptvēru, ka nemaz neesmu uz kuģa, bet sēžu uz kāda no kuģa pārpalikuša gabala. Mani pārņēma šķebīgas bailes. Saspringušām acīm es pārskatīju apvārsni, bet, vai es skatījos uz ziemeļiem vai dienvidiem, rietumiem vai austrumiem, nekas nebija redzams — ne kāds kuģis, ne zeme. Es biju viens pats okeānā!

Pamazām, sprīdi pa sprīdim, mana sāpošā galva sāka atcerēties, kas noticis: vispirms vētras sākumu, tad pāri bortam lidojošās buras, tad milzīgo vilni, kas aiztrieca mani pret durvīm. Bet kas noticis ar doktoru un pārējiem? Un vai ir vēl šodiena, vai arī jau cita diena? Un kāpēc es sēžu uz šī vienīgā kuģa gabala?

Iedabūjis roku kabatā, es uztaustīju nazīti un pārgriezu virvi, ar ko biju piesiets. Tas atsauca man atmiņā kādu gliemežu Džo stāstu par kuģa bojā eju, kur kapteinis tā bija piesējis pie masta savu dēlu, lai vētra nenoskalotu viņu no klāja. Droši vien doktors tāpat bija izdarījis ar mani.

Bet kur nu bija doktors?

Man ienāca prātā drausmīga doma, ka doktors un pārējie laikam gan noslīkuši, jo nekādi citi kuģa gabali virs ūdens nebija redzami. Es piecēlos kājās un atkal skatījos jūrā, kas pletās ap mani. Nekā, nekā — tikai ūdens un debesis.

Pēkšņi es pamanīju tālumā mazu, tumšu putnu, kas lidoja zemu pār viļņiem. Kad tas pielaidās tuvāk, es redzēju, ka tas ir vētrasputns. Es mēģināju uzrunāt viņu cerībā, ka viņš varēs man kaut ko pastāstīt. Bet diemžēl es vēl tikpat kā nepratu jūras putnu valodu, un man neizdevās pievērst pat viņa uzmanību, kur nu vēl likt saprast, ko es no viņa gribu.

Laiski, gandrīz spārnus nepakustinādams, viņš apmeta divus lokus ap manu plostu. Un, lai gan es biju izmisis, tomēr domāju, kā viņam izdevies pārlaist pagājušo nakti, kā viņš vai cita dzīva būtne izturējusi drausmīgo vētru? Es sāku saprast, cik milzīga starpība ir starp dažādiem dzīviem radījumiem — lielums un spēks vēl nebūt nenozīmēja visu. Šim putnam, sīkam spalvu kamoliņam, daudz mazākam un vājākam par mani, jūra nevarēja padarīt neko, vienīgā viņa atbilde uz jūras niknumu bija laisks, vīzdegunīgs spārnu vēziens! Ja kāds tiešām varēja saukties par īstu jūras vilku, tad tikai viņš. Jo gan trakojošā vētrā, gan saulainā rāmumā šie ūdens plašumi bija viņa mājas.

Aplidojis jūru man apkārt (es nospriedu, ka viņš meklē kaut ko ēdamu), vētrasputns pazuda tajā pašā pusē, no kuras bija parādījies. Un es atkal biju gluži viens.

Es sāku just izsalkumu — un slāpes arī. Un nogrimu visādās bēdīgās domās, kādas piemeklē cilvēku, ja viņš ir vientuļš un nav dabūjis brokastis. Kas tagad notiks

Es biju viens pats okeānā.

ar mani, ja doktors un pārējie ir noslīkuši? Es nomiršu no bada un slāpēm. Tad saule paslēpās aiz mākoņiem, un man kļuva auksti. Cik simtiem vai tūkstošiem jūdžu tālumā es biju no zemes? Un ja nu uznāk vēl kāda vētra un sašķaida arī šo mazo plostu, uz kura es stāvu?

Tā es lauzīju galvu labu laiku, kļūdams arvien drūmāks un drūmāks, bet tad pēkšņi iedomājos Polinēziju. «Ar doktoru tu būsi drošībā vienmēr un visur,» viņa bija teikusi. «Viņš nokļūs tur, kur gribējis. Iegaumē to!»

Es noteikti nebūtu mocījies ar tik melnām domām, ja doktors būtu man blakus. Tikai tāpēc, ka biju pavisam viens, man nāca raudiens. Bet vētrasputns taču arī bija viens! Esmu gan zīdainis, — es norāju sevi, — ka taisos raudāt no vientulības! Galu galā es taču biju drošībā — vismaz patlaban. Džons Dūlitls gan nebūtu nobijies n© tāda nieka. Viņš uztraucās tikai tad, ja bija izdarījis atklājumu, atradis jaunu vaboli vai kaut ko tādu. Un, ja tas, ko bija teikusi Polinēzija, bija taisnība, tad viņš nevarēja būt noslīcis, un gan jau kaut kā viss nokārtosies.

Es izriezu krūtis, aizpogāju apkakli un sāku staigāt turp un atpakaļ pa mazo plostu, lai sasildītos. Es gribēju būt kā Džons Dūlitls. Nekādā gadījumā neraudāt. Nekādā gadi j u ni ā n e u z t r a u k t i e s.

Nezinu, cik ilgi es ta biju nostaigājis. Bet noteikti krietnu laiku — jo man nebija nekā cita, ko darīt.

Beidzot es noguru un atlaidos guļus, lai atpūstos. Un, par spīti visām manām nelaimēm, drīz vien cieši aizmigu.

Kad es šoreiz pamodos, no skaidrām debesīm manī lūkojās zvaigznes. Jūra vēl arvien bija rāma, plosts zem manis tikai vieglītēm šūpojās. Visa mana lieliskā drosme saplaka, skatoties dziļajā, mēmajā naktī un jūtot, kā manu pakrūti vēl nejaukāk nekā dienā žņaudz slāpes un izsalkums.

—   Vai tu esi pamodies? — man blakus vaicāja dzidra, sudrabaina balss.

Es salēcos, it kā man kāds būtu iedūris ar adatu. Un tur, nometusies mana plosta galā, brīnišķo zelta asti zvaigžņu gaismā mirdzinādama, sēdēja Miranda, purpura paradīzes putns.

Nekad mūžā neesmu bijis tik laimīgs, kādu ieraugot! Es gandrīz iegāzos ūdenī, mezdamies viņu apkampt.

—   Man negribējās tevi modināt, — viņa sacīja. — Pēc visa, kas noticis, tev vajadzēja būt ļoti nogurušam. Neizspied jel man dzīvību no kauliem, nabaga zēn! Es neesmu izbāzta pīle.

—   Miranda, vecā laba Miranda! — es teicu. — Kā es priecājos tevi redzēt! Saki ātrāk — kur ir doktors? Vai viņš ir dzīvs?

—    Protams, dzīvs — un esmu cieši pārliecināta, ka dzīvs viņš būs vienmēr. Viņš ir tepat jūrā, kādas četrdesmit jūdzes uz rietumiem.

—    Un ko viņš tur dara?

—   Sež uz otras «Zīriņa» puses un skujas — vai vismaz skuvās, kad es lidoju šurp.

—         Slava debesim, ka viņš ir dzīvs! — es iesaucos.

—   Un Bumpo? Un dzīvnieki? Arī sveiki un veseli?

—   Jā, viņi visi ir tur. Jūsu kuģis vētrā pārlūza uz pusēm. Doktors piesēja tevi, kad ieraudzīja, ka tu esi bez samaņas. Un tad tā puse, uz kuras biji tu, atšķeļas un aizpeldēja. Tā tik bija vētra! Jābūt vismaz kaijai vai albatrosam, lai kaut ko tadu izturētu! Es nosēdēju klints galotne trīs nedēļas, doktoru gaidīdama, bet pagajušo nakti man vajadzēja iebegt alā, lai vētra neizrautu man asti ar visām saknēm. Tiklīdz es biju atradusi doktoru, viņš sūtīja mūs ar dažiem delfīniem meklēt tevi. Vētrasputns ari pieteicās palīgos. Te bija paredzēta liela jūrasputnu sapulcēšanās, lai godam sagaidītu doktoru, bet negantā vētra izjauca visas norunas un svinīgās apsveikšanas priekšdarbus. Vētrasputns pirmais ieraudzīja tevi un varēja mums pateikt, kur tu esi.

—   Bet kā lai es nokļūstu pie doktora, Miranda? Man nav airu.

—   Nokļūt pie doktora? Auša, mēs jau esam ceļā. Paskaties atpakaļ!

Es atskatījos. No jūras kāpa mēness. Un tad es ieraudzīju, ka mans plosts slīd uz priekšu, bet tik viegli, ka nemaz nebiju to pamanījis.

—    Kas mūs stumj? — es jautāju.

—    Delfīni, — Miranda atbildēja.

Es aizgāju uz plosta pakaļgalu un ielūkojos ūdeni. Cauri ūdens virsmai es ieraudzīju četru lielu delfīnu apveidus. Gludajiem ķermeņiem mēnesnīcā vizuļojot, viņi ar deguniem stūma plostu.

—         Tie ir veci doktora draugi, — Miranda paskaidroja.

—   Džona Dūlitla labā viņi darīs visu. Drīz mēs pievienosimies viņa kompānijai'. Vieta, kur es viņus atstāju, ir jau ļoti tuvu. Jā, tur jau viņi ir! Vai redzi to tumšo apveidu? Nē, tur ne, vairāk pa labi! Vai tu tiešām nevari saskatīt melnu vīrieša stāvu pret debesīm? Nu jau Čī-Čī ir mūs pamanījis. Viņš māj ar roku. Tu vēl arvien neredzi?

Bet es neredzēju — man nebija tik asas acis kā Mirandai. Pēkšņi caur drūmo tumsu es sadzirdēju Bumpo pilnā kaklā dziedam kādu afrikāņu dziesmiņu. Un vēl pēc brīža, cieši lūkodamies skaņas virzienā, zemu uz tumšā ūdens es tomēr saskatīju izlauzīta vraka aprises — visu, kas bija palicis pāri no nabaga «Zīriņa».

Sauciens skanēja pār ūdeņiem. Es tam atbildēju. Un tā mēs turpinājām, mūsu ūjināšana pieskanēja naksnīgo jūras mieru. Un vēl pēc dažām minūtēm mūsu mazā, brašā kuģa puses ar klusu būkšķienu atkal satikās.

Tagad, kad es biju tuvāk un mēness pacēlies augstāk debesīs, es varēju visu labi redzēt. Viņu kuģa puse bija daudz lielāka par manējo.

Tā gulēja gandrīz plakaniski uz sāniem, «Zīriņa» komanda sēdēja uz augstākās malas un grauza sausiņus.

Bet lejāk, pašā ūdens malā, izmantodams mierīgo jūras līmeni par spoguli un sasistas pudeles šķembu par bārdas nazi, Džons Dūlitls mēness gaismā skuvās.

PIEKTĀ NODAĻA. ZEME!

Pārkāpšana no mana kuģa gabala uz viņējo tika sagaidīta ar lielām gavilēm. Bumpo pasniedza man no muciņas brīnišķi svaigu ūdeni, Čī-Čī un Polinēzija, katrs no savas puses, bāza man mutē jūrnieku sausiņus.

Bet vairāk par visu mani tomēr iepriecināja doktora smaidīgais vaigs un laimīgā apziņa, ka esmu atkal pie viņa. Noskatīdamies, kā viņš rūpīgi noslauka savu stikla bārdas nazi un noglabā turpmākai lietošanai, es domās salīdzināju viņu ar pirmītējo vētrasputnu. Patiešām, tā milzīgā zināšanu bagātība, ko doktors bija uzkrājis, draudzējoties un sarunājoties ar dzīvniekiem, deva viņam spēku paveikt tādas lietas, pie kurām neviens cilvēks pat neuzdrīkstētos ķerties klāt. Kā vētrasputns viņš varēja rotaļāties ar jūru jebkurā tās noskaņojumā. Un nebija nekāds brīnums, ka mežonīgās ciltis, ar kurām viņš sastapās savos ceļojumos, cēla viņam pieminekļus, attēlojot viņu pa pusei kā zivi, pa pusei kā putnu, pa pusei kā cilvēku. Lai cik smieklīgi' liktos, es ļoti labi sapratu, ko domāja Miranda, izsacīdama ciešu pārliecību, ka doktors nekad nemirs. Jau tas vien, ka viņš bija blakus, deva brīnišķīgu miera un drošības sajūtu.

Ja neskaita viņa ārējo izskatu (drānas bija saņurcītas un slapjas, vecais, greizais cilindrs sālsūdens traipos), šī vētra, kas tik šausmīgi bija pārbaidījusi mani, doktoru nebija satraukusi vairāk kā uzsēšanās uz sēkļa Padlebijas upē.

Pieklājīgi pateicies Mirandai, ka viņa tik ātri mani atgādājusi šurp, doktors jautāja, vai tagad viņa nevarētu lidot pa priekšu un rādīt mums ceļu uz Zirnekļpērtiķu salu. Tad viņš lika delfīniem pamest manu veco kuģa gabalu un stumt lielāko pusi turp, kur mūs vadīs paradīzes putns.

Ko vēl, neskaitot bārdas nazi, doktors bija zaudējis, kuģim bojā ejot, es nezināju, bet, liekas gan, visu, arī naudu, ko bija krājis kuģa pirkšanai. Un tomēr viņš smaidīja tā, it kā viņam nekas nebūtu vajadzīgs. Cik varēju spriest, vienīgais, ko viņš bija izglābis — neskaitot ūdens muciņu un kasti sausiņu —, bija viņa dārgās piezīmju grāmatiņas. Kad doktors piecēlās, es redzēju, ka tās viņš bija apsējis sev apkart ar jardiem garu auklu. Kā mēdza sacīt vecais Metjū Mags — doktors bija liels cilvēks. Viņš bija vienreizīgs.

Un tagad jau veselas trīs dienas mēs lēni, bet neatlaidīgi turpinājām ceļojumu uz dienvidiem.

Vienīgā neērtība, no kuras mēs cietām, bija aukstums. Jo tālāk mēs virzījāmies, jo aukstāks kļuva. Doktors sprieda, ka salu no tās parastā ceja novirzījusi drausmīgā vētra un tā droši vien aizslīdējusi uz dienvidiem daudz tālāk nekā parasti.

Trešajā vakarā nabaga Miranda atgriezās galīgi pārsalusi. Viņa sacīja, ka no rīta mēs atradīšot salu jau pavisam blakus, tikai tagad vakara krēslā un miglā tā neesot redzama. Miranda teica, ka viņai ar steigu jāatgriežoties siltākā klimata, bet ka nākamā augustā viņa, kā parasti, apciemošot doktoru Padlebijā.

— Vienu gan neaizmirsti, Miranda, — doktors sacīja, — ja tu dzirdēsi kaut ko par Garo Bultu, sūti man ziņu!

Paradīzes putns solīja to izdarīt. Un, kad doktors bija

vēl un vēlreiz pateicies par visu, ko viņa mūsu labā darījusi, Miranda novēlēja mums laimīgu ceļu un pazuda naktī.

Nākamajā rītā mēs visi pamodāmies ļoti agri, vēl pirms ausmas, nepacietīgi gaidīdami, kad beidzot ieraudzīsim salu, kuras dēļ bijām mērojuši tik tālu ceļu. Un, kad, gaismai austot, debesis austrumos kļuva palsas, tā, protams, bija vecā labā Polinēzija, kas pirmā ieķērcās, ka redz kalnus un palmu galotnes.

Kad kļuva vēl gaišāks, redzējām arī mēs: tā bija gara sala ar augstiem klinšu kalniem vidū — un jau tik tuvu, ka mēs varētu izmest cepuri krastā.

Delfīni atspērās pēdējam grūdienam, un mūsu ērmīgais plosts mīksti atsitās lēzenā krasta smiltīs. Pateikdamies savai laimīgajai zvaigznei par iespēju beidzot izstaipīt notirpušās kājas, mēs mešus metāmies uz zemes — pirmās, lai arī peldošās zemes, uz kuras varēja spert kāju pēc sešām jūras brauciena nedēļām. Kādu saviļņojumu es jutu, manīdams zem kājām Zirnekļpertiķu salu — to pašu punktiņu atlantā, kam bija pieskāries mans zīmulis!

Kad bija jau pavisam gaišs, mēs redzējām, ka salas zāle un palmas ir gandrīz pavisam novītušas. Doktors sacīja, ka tas droši vien esot no aukstuma, ko sala ciešot, pārvietojusies citā klimatiskā joslā. Sie koki un zāles, viņš teica, esot no siltu, tropisku vietu sugām.

Delfīni jautāja, vai esot mums vēl vajadzīgi. Doktors atbildēja, ka tagad gan, jādomā, neesot, vismaz tuvākajā laikā ne, un arī plosts mums vairs neesot vajadzīgs, viņš piebilda, jo tas jau sākot jukt laukā un jūras braukšanai vairs nederot.

Kad mēs jau taisījāmies doties salas iekšienē, lai to izpētītu, mēs pēkšņi pamanījām starp kokiem veselu baru sarkanādaino indiāņu, kas ziņkārīgi mūs vēroja. Doktors gāja uz priekšu, lai ar viņiem aprunātos. Bet saprašanos viņš nepanāca. Velti viņš rādīja ar zīmēm, ka esam ieradušies draudzīgā vizītē. Indiāņiem mēs acīmredzami nepatikām. Viņi vicināja bultas, lokus un garus medību šķēpus ar krama uzgaļiem, likdami saprast — ja doktors spers vēl soli viņiem tuvāk, viņi mūs visus nogalinās. Izskatījās, ka viņi prasa, lai mēs tūlīt atstājam salu. Stāvoklis bija ārkārtīgi neērts.

Beidzot doktoram izdevās kaut kā paskaidrot, ka mes gribam tikai apskatīt un izpētīt šo salu, un tad mēs atkal brauksim projām — kaut gan, kā mēs to izdarīsim bez kuģa vai laivas, bija pāri manai saprašanai.

Kamēr viņi apspriedās, parādījās vēl kāds indiānis — acīm redzot, ar vēsti, ka viņi steidzīgi nepieciešami kāda citā salas vietā. Jo pēkšņi, vēlreiz draudīgi pakratījuši šķēpus pret mums, viņi aizgāja pakaļ atnācējam.

—    Kādi nepieklājīgi pagāni! — Bumpo teica. — Vai jūs vēl kaut kur esat redzējuši tādu neviesmīlību? Pat neapvaicājās, vai mēs brokastis esam ēduši! Tumsoņi!

—   Tss! Viņi aizgāja uz savu ciemu, — sacīja Polinēzija. — Varu saderēt, ka viņu ciems ir tepat aiz šiem kalniem. Klausi manam vārdam, doktor, un taisāmies, ka tiekam projām no šī krasta, kamēr viņi mūs neredz. Aiziesim uz laiku kaut kur augstāk kalnos, lai viņi nezina, kur mēs esam. Varbūt viņi kļūs draudzīgāki, kad pārliecināsies, ka mums nekas ļauns nav padomā. Viņiem ir godīgas, atklātas sejas, man liekas, viņi ir krietni ļaudis. Vainīga tikai nezināšana — iespējams, ka viņi vēl nekad nav redzējuši balto cilvēku.

—    Un tā, juzdamies mazliet vīlušies par tādu uzņemšanu, mēs devāmies kalnu virzienā salas vidienē.

SESTĀ NODAĻA. DŽEBIZRI

Mēs atklājām, ka meži kalnu pakājē ir biezi un brikšņaini, gandrīz vai necaurejami. Klausot Polinēzijas padomam, mēs turējāmies tālāk no iemītām takām, lai pagaidām izvairītos no satikšanās ar indiāņiem.

Bet Polinēzija un Čī-Čī bija labi ceļa vadoņi un lieliski džungļu mednieki; viņi tūlīt ķērās pie darba, lai sagādātu mums pārtiku. īsā laika sprīdī viņi sameklēja daudz dažādu augļu un riekstu — tie garšoja brīnišķīgi, lai gan nevienam mēs nezinājām nosaukumu. Mēs atradām jauku kalnu strautiņu ar dzidru un svaigu ūdeni, tātad mums bija arī ko dzert.

Mēs kāpām gar strauta malu augšā kalnos. Pēc kāda laiciņa meži kļuva retāki, ceļš stāvāks un akmeņaināks. Vietām pavērās brīnišķi skati uz salu un jūras zilo plašumu.

Mēs jūsmojām par kādu sevišķi skaistu ainavu, kad doktors pēkšņi iečukstējās: — Tss! Džebizri! Vai dzirdat?

Mēs ieklausījāmies un dzirdējām kaut kur gaisā neparasti muzikālu dūkoņu — gandrīz kā bites sanēšanu, vienīgi ne tik vienmuļu. Dūkoņa cēlās un krita, uzvijās un atkal noplaka — it kā tur gaisā kāds dziedātu.

—   Tā nedūc neviens kukainis, vienīgi džebizri vabole, — doktors sacīja. — Nez kur viņa ir? Spriežot pēc skaņas, tepat kaut kur tuvumā, varbūt lidinās starp kokiem. Ai, kaut jel man būtu tauriņu tīkls! Kāpēc es nepiesēju sev apkārt ari tauriņu tīklu! Sasodītā vētra: es zaudēšu vienīgo iespēju mūžā noķert pasaules visretāko vaboli! Ai, skatieties! Tur viņa lido!

Milzīga, kā man likās, gandrīz vai trīs collas gara vabole pēkšņi nolidoja gar mūsu deguniem. Doktors ārkārtīgi uztraucās. Viņš norāva cilindru, uzmeta to vabolei kā tauriņu tīklu un noķēra arī. Drausmīgajā steigā viņš gandrīz nogāzās no klintīm bezdibenī, bet par to viņš nepavisam nebēdāja. No prieka smiedamies, viņš nometās ceļos pie cilindra, zem kura sēdēja džebizri vabole. Doktors izvilka no kabatas kārbiņu ar stikla vāku, un ļoti izveicīgi iemānīja vaboli no cepures apakšas kārbiņā. Tad viņš piecēlās laimīgs kā bērns, lai caur stiklu apskatītu savu jauno dārgumu.

Tas tiešām bija ārkārtīgi skaists kukainis. Vēders tam bija gaiši zils, mugura spoži melna, ar lieliem, sarkaniem raibumiem.

—   Pasaulē gan nebūs neviena entomologa, kas šodien negribētu būt manā vietā, — doktors sacīja. — Ehē! Šai vabolei ir kaut kas pie kājas. Pēc dubļu piciņas gan neizskatās. Kas tas varētu būt?

Viņš uzmanīgi, ar pirkstu galiem aiz muguras turēdams, izņēma vaboli no kārbiņas. Vabole lēni kustināja gaisā savas sešas kājas. Mēs saskrējām apkārt skatīties. Ap labās priekškājas vidējo locekli bija aptīts kaut kas sakaltušai lapai līdzīgs un glīti nosiets ar zirnekļa tīmekli.

Bija taisni brīnums, cik izveicīgi doktora strupie, resnie pirksti atraisīja tīmekli un atritināja lapiņu, nenodarīdami nekādu ļaunumu dārgajai vabolei. Džebizri viņš ielika atpakaļ kārbiņā. Tad izgludināja lapiņu un sāka to pētīt.

Varat iedomāties mūsu pārsteigumu, kad izrādījās, ka lapiņa noklāta ar zīmēm un attēliem, tik sīkiem, ka gandrīz vajadzēja palielināmo stiklu, lai tos atšķirtu. Dažas zīmes mēs tomēr nesapratām, bet attēli bija skaidri, tie rādīja galvenokārt cilvēkus un kalnus. Rakstītājs bija lietojis savādu, brūnu tinti.

Dažus brīžus valdīja mēms klusums, apburti un izbrīnīti mēs raudzījāmies dīvainajā lapiņā.

—    Es domāju, ka rakstīts ir ar asinīm, — doktors beidzot sacīja. — Asinis izžūstot maina krāsu. Kāds ir iedūris pirkstā, lai to visu uzzīmētu. Tas ir vecs paņēmiens, ja nav tintes, tikai ļoti nehigiēnisks! Kaut ko tādu atrast uz vaboles kājas! Kaut jel es prastu vaboļu valodu un varētu pajautāt, kur džebizri to dabūjusi!

—   Bet kas tas ir? — es jautāju. — Sīku zīmju un attēlu virknes. Kā jūs to saprotat, dotor?

—   Tā ir vēstule, — viņš atbildēja. — Bilžu vēstule. Visi šie attēli kopā nozīmē kādu ziņu. Bet uzticēt šo ziņu vabolei un vēl džebizri, retākajai vabolei pasaulē? Kaut kas nepieredzēts!

Un viņš murminādams noliecās pār zīmējumiem.

—    Ko jel tas varētu nozīmēt? Cilvēki kāpj kalnā. Cilvēki ieiet kaut kādā kalna alā. Tad nokrīt kalns, starp citu, cik lieliski zīmējumi! Cilvēki rāda uz atvērtām mutēm. Restes, varbūt cietuma restes. Cilvēki lūdz. Cilvēki noguļas — izskatās, it kā viņi būtu slimi. Un pašās beigās tikai kalns — dīvainas formas kalns.

Pēkšņi doktors uzmeta man asu skatienu, gaišs, jūsmīgs saprašanas smaids pārplūda pār viņa seju.

—    Garā Bulta! — viņš iesaucās. — Vai tad tu neredzi, Stabinz? Nu protams! Tikai dabas zinātniekam varētu ienākt prātā doma uzticēt šo vēstuli vabolei, nevis parastai, bet visretākajai, ko citi dabas zinātnieki mēģinātu noķert! Ko tu neteiksi! Garā Bulta! Bilžu vēstule no Garās Bultas! Jo viņš prot rakstīt tikai ar attēliem!

—   Jā, bet kam šī vēstule adresēta? — es jautāju.

—    Ļoti iespējams, ka tieši man. Miranda savā laikā viņam pastāstījusi, ka es taisos kādreiz atbraukt šurp. Un, ja arī ne man, tad kādam, kas vaboli noķers un vēstuli izlasīs. Tā ir vēstule visai pasaulei.

—    Jā, bet kas tajā rakstīts? Ar to vien, ka mēs esam vēstuli saņēmuši, vēl nekas nav iegūts.

—    Ir gan, — viņš sacīja. — Jo redzi, es tagad varu šo vēstuli izlasīt. Pirmais attēls: cilvēki kāpj kalnā — tas ir Garā Bulta ar pavadoņiem; cilvēki ieiet kalnu alā, droši vien meklēdami kādus ārstniecības augus vai sūnas; kalns krīt — kāds vaļīgs klints gabals ir noslīdējis un ieslodzījis viņus alā. Un šī te bija vienīgā būtne, kas varēja iznest ziņu pasaulē — vaboles māk izrakties no zemes. Protams, ļoti vāja bija cerība, ka vaboli kāds noķers un vēstuli izlasīs. Un tomēr cerība tā bija — izmisuma stāvokli cilvēki ķeras pie katra salmiņa. Tiktāl viss skaidrs. Skaties nākošo attēlu: cilvēki rāda uz atvērtam mutēm — viņi ir izsalkuši. Cilvēki lūdz — viņi lūdz palīdzību no tā, kas vēstuli saņems. Cilvēki noguļas — viņi ir slimi vai mirst badā. Šī vēstule, Stabinz, ir viņu pēdējais sauciens pēc palīdzības!

Tiklīdz beidzis, viņš pielēca kājās, izrāva piezīmju grāmatiņu un ielika tajā bilžu vēstuli. Viņa rokas drebēja no uztraukuma un steigas.

—    Ceļā! — viņš sauca. — Kāpsim augšā kalnā visi, visi. Nedrīkst zaudēt ne minūti. Bumpo, paņem līdzi ūdeni un riekstus. Debesis vien zina, cik ilgi viņi jau nīkst pazemē! Mums atliek vienīgi cerēt, ka nebūsim par vēlu.

—   Bet kur jūs viņus meklēsit? — es jautāju. — Miranda sacīja, ka sala esot simt jūdžu gara, un arī kalnu grēda pa vidu nav neko īsāka.

—   Vai tad tu neredzēji pēdējo zīmējumu? — viņš atsaucās, pagrābdams no zemes cilindru un uzmaukdams galvā. — Tas ir dīvainas formas kalns: izskatās pēc vanaga galvas. Tur tad arī mums jāmeklē. Lai tikai viņš būtu vēl dzīvs. Pirmais, kas mums jādara, — jāuzkāpj augstākajā smailē un jāapskatās, kurš no šīs salas kalniem līdzinās vanaga galvai. Saki vienam cilvēkam! Var vēl gadīties, ka galu galā es tomēr satikšos ar Garo Bultu, Zelta Bultas dēlu. Ātrāk ceļā! Kavēšanās var atnest nāvi lielākajam dabas pētniekam, kāds jebkad pasaulē dzimis!

SEPTĪTĀ NODAĻA. VANAGA GALVA

Pēc tam mums visiem vajadzēja atzīt, ka tik smagas darba dienas nevienam no mums nekad vēl mūžā nebija bijis. Es vairākas reizes jutos tik drausmīgi pārguris, ka likās — nupat sabrukšu uz vietas, tomēr gāju un darbojos kā uzvilkts pulkstenis ciešā apņēmībā, ka, lai kas notiktu, es jau nu nebūšu, kas padosies pirmais.

Kad bijām uzrāpušies augstajā smailē, gandrīz vai tajā pašā brīdī ieraudzījām arī dīvaino, vēstulē zīmēto kalnu. Pēc apveidiem — visīstākā vanaga galva un, cik varējām noprast, otra augstākā kalnu galotne šajā salā.

Kaut gan mēs visi bijām bez elpas no stāvā kāpiena, doktors, vanaga galvu ieraudzījis, neļāva mums atpūsties ne mirkli. Pametis skatienu uz sauli, lai noteiktu virzienu, viņš traucās uz priekšu, lauzdamies cauri biezokņiem un brizdams pāri strautiem, ka tikai būtu taisnāk. Par spīti savam resnumam, viņš noteikti bija ātrākais krosa skrējējs, kādu man gadījies redzēt.

Mēs kluburojām viņam pakaļ, cik ātri spēdami. Ar vārdu «mēs» es domāju Bumpo un sevi, jo dzīvnieki — Džips, Polinēzija un Čī-Čī bija labu gabalu priekšā pat doktoram; viņiem tā bija tikai aizraujoša spēle — kā kaķim papīrīša ķeršana.

Beidzot mēs nonācām mums vajadzīgā kalna pakājē un ieraudzījām, ka tas ir ļoti stāvs. Doktors sacīja:

—   Tagad mums jāsadalās un jāmeklē alas. Šajā vietā, kur tagad stāvam, mēs atkal sanāksim kopā. Ja kāds

atradīs kaut ko alai vai plaisai līdzīgu, ko varētu būt aizbērusi zeme vai aizsegusi klints, lai kliedz un sauc pārējos. Ja neatradīsim neko, pēc stundas atkal sapulcēsimies šeit. Vai visi ir sapratuši?

Mēs gājām meklēt katrs uz savu pusi.

Varat nešaubīties, ka ikviens no mums kāroja pirmais atklāt meklējamo vietu. Nav pasaulē kalna, kas būtu tik rūpīgi pārmeklēts. Bet ak vai! Mēs neatradām neko, kas kaut cik atgādinātu aizgruvušu alu. Daudz bija vietu, kur vaļīgs klinšu gabals bija vēlies pa nogāzi, bet neviena neizskatījās tā, ka aiz tās varētu būt kāda ala.

Cits pēc cita noguruši un vīlušies mēs vilkāmies atpakaļ uz tikšanās vietu. Doktors likās sadrūmis un nepacietīgs, bet padoties netaisījās.

—   Džip, — viņš jautāja, — vai tiešām nekur tu nevari saost indiāņus?

—    Nē, — teica Džips, — es apostīju katru plaisiņu kalnā. Baidos, ka mans deguns te nevarēs līdzēt. Jo redzi, viss gaiss ir tik ļoti pārsātināts ar zirnekļpērtiķu smaku, ka'tā pārmāc jebkuru citu smaržu. Un ir arī pārāk auksts un sauss, lai varētu labi saost.

—   Tā patiešām ir, — doktors piekrita, — un kļūst arvien aukstāks. Izskatās, ka sala aizvien vēl virzās uz dienvidiem. Cerēsim, ka tas nevilksies ilgi, jo citādi mums vairs nebūs ne riekstu, ne augļu, ko ēst, un viss uz šīs salas iznīks. Čī-Čī, kā paveicās tev?

—   Nekā, doktor. Es uzkāpu katrā klinšu un akmeņu smailē, ko vien varēju redzēt. Es pārmeklēju katru dobumu un plaisu. Taču neviena vieta neizskatījās tā, it kā aiz tās varētu atrasties cilvēki.

—   Un tu, Polinēzija? — doktors vaicāja. — Vai arī tu neredzēji neko, kas varētu uzvest mūs uz pareizā ceļa?

—   Galīgi neko, doktor. Bet man ir ideja.

—    Brīnišķīgi! — doktors atkal atplauka cerībā. — Ko tu izdomāji? Saki ātrāk!

—    Vai tev vēl ir tā Biz-biz vabole, — Polinēzija vaicāja, — jeb kā nu tu nosauci to draņķa kukaini?

—   Jā, — doktors atbildēja, izvilkdams no kabatas stikloto kārbiņu. — Te tā ir.

—    Ļoti labi. Tagad klausies, — viņa turpināja, — Ja tev liekas, ka Garā Bulta patiešām ieslodzīts kalnā, klinšu bluķim noslīdot, tad šo vaboli viņš droši vien atradis tajā alā, un iespējams, ka vēl daudz citu vaboļu, ko? Viņš taču nebūs nēsājis šito Bi-biz kabatā? Kā tu minēji, viņš meklēja ārstniecības augus, nevis vaboles. Tiktāl man taisnība, vai ne?

—   Jā, — sacīja doktors, — liekas gan.

—    Vēl jo labāk. Tad varam arī pieņemt, ka šīs vaboles miteklis, mājvieta vai ala ir tieši tajā kalna vietā, kur ieslodzīts Garā Bulta ar saviem biedriem, vai ne?

—    Noteikti.

—    Lieliski. Tātad mums atliek tikai palaist vaboli un sekot viņai — agri vai vēlu viņa atgriezīsies savās mājas— Garās Bultas alā. Vai vismaz, — Polinēzija milzīgā pārākumā apziņā piegludināja spalvas, — mēs viņai sekosim, kamēr šī nožēlojamā vabole sāks urķēties pa zemi. Tad viņa mums parādīs, kur šajā kalnā meklēt Garo Bultu.

—   Jā, bet viņa taču var aizlaisties, ja es viņu atbrīvošu, — doktors iesaucās. — Vabole būs pagalam, un mēs paliksim, kur bijuši.

—         Lai jel viņa laižas, — Polinēzija nicīgi iespurcās.

—   Es ceru, ka papagailis var lidot vismaz tikpat ātri kā kaut kāds tur Biz-biz. Ja viņa pacelsies gaisā, varu tev apzvērēt, ka es šo mazo draņķi no acīm neizlaidīšu. Un, ja viņa rāpos pa zemi, tu varēsi sekot viņai pats.

—   Lieliski! — doktors iesaucās. — Polinēzija, tev ir gudra galva! Es palaidīšu viņu tūlīt laukā, un tad redzēsim, kas būs.

Vēlreiz mēs visi saspiedāmies ap doktoru, kas uzmanīgi atbīdīja stikla vāciņu un ļāva lielajai vabolei izrāpties uz sava pirksta.

—         Biz-biz mārīt, mājiņ’ deg, — Bumpo iedūdojās,

—  tavi bērni . ..

—    Beidz! — Polinēzija nikni uzsauca. — Neapvaino viņu. It kā viņai pašai nepietiktu prāta atgriezties mājās, ja tu viņai nepasacītu!

—    Es iedomājos, ka varbūt viņa ir klaidonīgā noskaņojumā, — Bumpo pazemīgi atbildēja. — Ja nu viņai mājas dzīve apnikusi un vajag viņā modināt ilgas? Varbūt es uzdziedāšu viņai «Mans nams, mans tēva nams», kā tev šķiet?

—   Nē. Tad viņai pāries jebkura vēlēšanās atgriezties mājās. Atpūtini savu dziedamo rīkli. Nedziedi, bet seko! Jā, un vēl, doktor, varbūt tu ari piesietu kādu vēstuli viņai pie kājas, lai Garā Bulta zina, ka mēs darām visu iespējamo viņa glābšanai, un nezaudē cerību?

—   Es to darīšu, — doktors teica. Jau nākamajā mirklī viņš norāva no krūma sausu lapiņu un sāka ar zīmuli virknēt sīkus zīmējumus.

Beidzot, ar glīti piesietu pasta somiņu Džebizri kundze norāpās no doktora pirksta zemē un sāka skatīties apkārt. Viņa izstaipīja kājas, ar priekšējo paberzēja degunu un laiski aizrāpās uz rietumu pusi.

Mēs bijām iedomājušies, ka viņa kāps kalnā augšā, bet nē, viņa gāja kalnam apkārt. Vai jūs spējat aptvert, cik ilgi vabole rāpjas kalnam apkārt? Varat man ticēt, ka tas prasa neiedomājami ilgu laiku. Gāja stunda pakaļ stundai, un mēs vēl arvien cerējām, ka beidzot taču vabole uzlidos un Polinēzija varēs ķerties pie darba. Bet viņa neiepleta spārnus pat ne uz īsu mirkli. Nekad es nebūtu iedomājies, cik drausmīgi grūti cilvēkam ir iet tik lēni, lai turētos vienā solī ar vaboli. Tādu mocību es vēl nebiju piedzīvojis. Un, kamēr mēs vilkāmies nopakaļ, urbdamies vabolē ar skatieniem, lai viņa nepazustu zem kādas lapas vai zara, mēs saīgām tik neganti, ka bijām gatavi cits citam galvas noraut. Un, kad vabole vēl ik pa brīdim apstājās, lai nolūkotos dabas daiļumos vai pakasītu degunu, Polinēzija man aiz muguras izgrūda visšaušalīgākos jūraslaupītāju lāstus pasaulē.

Visu dienu vazājusi mūs apkārt kalnam, viņa nonāca atpakaļ tieši tajā vietā, no kuras mēs bijām sākuši, un sastinga kā zemē iemieta.

—   Redzi nu, — Bumpo teica Polinēzijai, — ko tu tagad domā par viņas saprātu? Nepietika tomēr, lai atgrieztos mājas.

—   Turi muti, hotentot! — Polinēzija atcirta. — Vai tu negribētu izstaipīt kājas, ja būtu visu dienu notupējis stikla kastītē? Varbūt viņas māja ir tepat tuvumā — un tieši tāpēc viņa atgriezusies.

—   Bet kāpēc tad viņai vajadzēja vispirms apiet kalnam apkārt? — jautāju es.

Tad mēs visi trīs sākām nikni strīdēties. Pašā ķīviņa karstumā doktors pēkšņi iesaucās:

—    Skatieties, skatieties!

Mēs pagriezāmies un ieraudzījām, ka viņš rāda uz džebizri, kas tagad kāpa kalnā augšā, bet daudz ātrāk un lietišķākā solī.

—    Labi, — gurdeni sacīja Bumpo un apsēdās, — ja viņa tagad, lai izstaipītu kājas, kāps kalnam pāri un nāks atpakaļ, es pagaidīšu tepat uz vietas. Lai iet Čī-Čī un Polinēzija.

Patiešām, vajadzēja būt pērtiķim vai putnam, lai uzkāptu tajā stāvumā, pa kuru tagad rāpās vabole. Šis kalna kraujums bija gluds un stāvs kā siena.

Pēkšņi, kad džebizri bija kādas desmit pēdas virs mūsu galvām, mēs vienā balsī iekliedzamies. Jo mūsu acu priekšā viņa bija pazudusi klintī kā lietus lāse zemē.

—   Viņa pazuda! — brēca Polinēzija. — Te jābūt caurumam!

Vienā mirklī viņa uzlidoja klintī un cieši iegrābās ar nagiem tās virsmā.

—   Jā, — viņa sauca mums lejā. — Beidzot mēs iedabūjām viņu iekšā! Te aiz šī ķērpju pudura ir sprauga, tik plata, ka varētu iebāzt divus pirkstus.

—    Ā, skaidrs, — doktors kliedza. — Šī lielā klinšu plāksne ir noslīdējusi no virsotnes un noslēgusi ieeju kā durvis. Nelaimīgie cilvēki! Kas viņiem bijis jāpārcieš tajā alā! Kaut jel mums vismaz būtu pie rokas laužņi un lāpstas!

—    No laužņiem un lāpstām mums nebūtu nekāda labuma, — sacīja Polinēzija. — Paskaties, cik liela ir šī plāksne: simt pēdu augstumā un apmēram tikpat platumā. Te jau veselai armijai vajadzētu kādu nedēļu strādāt, lai tā sakustētos.

—    Interesanti, cik bieza tā ir, — doktors teica, paņēma lielu akmeni un sāka no visa spēka dauzīt pa klinti. Tā dunēja dobji kā milzu bungas. Mēs stāvējām un mēmi klausījāmies, kamēr pēdējā atbalss pagaisa tālumā.

Un tad man pār muguru pārskrēja aukstas trīsas. Jo no kalna iekšienes atskanēja atbildes sitieni: bumm! . . . bumm! . . . bumm!

Ieplestām acīm mēs skatījāmies cits uz citu, it kā pati zeme būtu sākusi runāt. Svinīgo klusumu pārtrauca doktors.

—   Slava debesīm! — viņš klusā, godbijīgā balsī noteica. — Vismaz kāds no viņiem ir dzīvs!

PIEKTĀ DAĻA

..

PIRMĀ NODAĻA LIELAIS BRĪDIS

Nu mums vajadzēja atrisināt vissmagāko jautājumu: kā nobīdīt malā, nogrūst lejā vai pārplēst pušu šo milzīgo klinšu plāksni? Mēs raudzījāmies, cik diženi tā slienas pār mūsu galvām, un nelikās, ka ar mūsu vājajiem spēkiem būtu jel mazākā cerība kaut ko izdarīt.

Bet dzīvības zīmes kalna iekšienē bija devušas mums jaunu sparu. Un jau nākamajā mirklī mēs sākām rosīties ap klinti, meklēdami kaut jel kādu plaisu vai iedobumu, kur varētu sākt darbu. Čī-Čī uzrāpās pa stāvo sienu izpētīt, kā augšējā mala pieguļ kalnam; es rāvu krūmus un vīteņaugus ar visām saknēm, pārbaudīdams, vai tie neaizsedz kādu spraugu. Doktors paņēma vēl dažas lapiņas un rakstīja bilžu vēstules, ja džebizri paradītos atkal, bet Polinēzija uznesa augšā kādu riekšavu riekstu un citu pakaļ citam bāza vaboles alā, lai gūstekņiem būtu ko ēst.

—    Rieksti ir ļoti barojoši, — viņa sacīja.

Bet tas bija Džips, kas, rakdamies klints pakājē ar īsta āpšu suņa izveicību, izdarīja svarīgo atklājumu un deva mums iespēju klinti pieveikt.

—   Doktor, — viņš, gluži melns noracies, skrēja pie Džona Dūlitla, — tā plāksne balstās tikai uz irdenas zemes. Rakt ir vieglāk par vieglu! Man liekas, ala ir krietni

augstāk, citādi indiāņi paši ar plaukstām vien jau sen būtu izrakušies laukā. Ja mēs zemi no apakšas izraktu, klints noslīdētu zemāk. Indiāņi tad varbūt varētu izrāpties pa augšu.

Doktors skrēja apskatīt vietu, kur Džips bija racis.

—    Jā, patiešām, — viņš sacīja. — Bez tam plāksne stāv tik taisni, ka, izrokot zemi tās priekšā, mēs pat varam panākt, lai tā nokrīt pretējā virzienā. To ir vērts pamēģināt. Žiglāk pie darba!

Mums nebija citu rīku kā vien nūjas un tepat sameklētas akmens šķēpeles. Laikam gan mēs izskatījāmies ļoti jocīgi, tupus rāpus kašņādamies un rakdamies kalna pakājē, kā seši āpši vienā rindā.

Apmēram pēc stundas tādu pūliņu, ka sviedri mums lija aumaļām no visām porām, doktors sacīja:

—    Esiet gatavi zibenīgi lēkt kājās un bēgt, tiklīdz manīsim, ka klints sakustas. No tā, kurš paliks apakšā, iznāks tikai pankūka.

Pēkšņi kaut kas čerkstoši nošņirkstēja.

—    Bēgam! — iebrēcās Džons Dūlitls. — Klints gāžas! Visi projām!

Mēs mukām, ko kājas nesa, uz plāksnes malām. Lielā klints siena lēni noslīdēja kādu pēdu zemāk — apmēram tik, cik bijām norakuši. Kādu brīdi es jutos vīlies, jo nekas nebija mainījies — alas mute augšpusē neparādījās. Bet, ieskatījies ciešāk, es redzēju, ka augšējā mala lēni atdalās no kalna kraujas. Mēs no apakšas bijām laupījuši klints plāksnei atbalstu. Kad tā bija atdalījusies no kalna, aiz klints atskanēja cilvēku gaviļu kliedzieni svešādā valodā. Augšējā mala arvien ātrāk un ātrāk svērās atpakaļ. Un tad ar dobju grandienu, satricinot pat kalnu zem mūsu kājām, plāksne nokrita un pāršķēlās uz pusēm.

Kādiem vārdiem iespējams aprakstīt brīdi, kad satikās lielākie dabas pētnieki, kādus vien pazinusi pasaule, — Garā Bulta, Zelta Bultas dēls, un dabas zinātņu doktors Džons Dūlitls no Padlebijas Purva Malā? Šī aina atkal un atkal ataust manu acu priekšā līdz pēdējam sīkumam, kaut gan pagājuši tik bezgala ilgi gadi. Bet, kad es mēģinu to aprakstīt, vārdi ir nožēlojami nabadzīgi un nespēj izteikt šī brīža diženumu.

Man zināms, ka pats doktors, kura dzīve bija patiešām bagāta ar izciliem notikumiem, indiāņu dabas pētnieka atbrīvošanu uzskatīja par nozīmīgāko darbu, ko viņš savā mūžā veicis. Zinādams, cik daudz šī satikšanās nozīmē viņam, es nepacietībā un gaidās mīņājos kā uz adatām, kad milzīgā akmens plāksne beidzot pērkonīgi nodārdēja pie mūsu kājām, un mēs skatījāmies tai pāri, lai ieraudzītu, kas aiz tās slēpies.

Drūmās melnās alas mute, pilnas divdesmit pēdas augsta, nu bija atsegta. Un šī tumšuma vidū stāvēja milzīgs sarkanādainais indiānis, septiņas pēdas garš. Viņš bija skaists, muskuļots, slaids un pavisam kails, ja neskaitīja ar pērlītēm izšūto gurnu jostu un ērgļa spalvu matos. Viņš turēja plaukstu pār acīm, lai pasargātu tās no žilbinošās saules, ko tik ilgi nebija redzējis.

—   Tas ir viņš! — blakus man iečukstējās doktors. — Es pazīstu viņu pēc lielā auguma un rētas uz zoda.

Un lēniem soļiem viņš gāja pa nokritušo akmens plāksni, pastiepis roku pretim sarkanādainajam vīram.

Pēkšņi indiānis noņēma plaukstu no acīm. Un es redzēju, ka to skatiens ir ciešs un griezīgs kā ērglim — tikai siltāks un laipnāks. Viņš lēni pastiepa labo plaukstu, pats palikdams stings un nekustīgs kā statuja, un paspieda doktora roku. Tas bija liels brīdis. Polinēzija

Tas bija liels bridis.

saprotoši un apmierināti pamāja man. Vecais, labais Bumpo no aizkustinājumi iešņukstējās.

Tad doktors mēģināja runāt ar Garo Bultu. Bet indiānis, protams, nemācēja angliski, un doktors nemācēja indiāniski. Pēkšņi, man par brīnumu, doktors mēģināja ar viņu runāt dažādās dzīvnieku valodās.

—    Sveicināti! — viņš sacīja suņu valodā. — Man prieks ar jums iepazīties, — zirgu zīmēs. — Cik ilgi jūs bijāt ieslodzīts alā? — briežu valodā. Taču indiānis neatsaucās, stāvēja sastindzis un mēms, nesaprazdams ne vārda.

Doktors izmēģinājās vēl dažādos dzīvnieku dialektos. Bet bez panākumiem.

Beidzot viņš ķērās pie ērgļu valodas.

—    Dižais Sarkanādi! — viņš izgrūda niknus ķērcienus un strupus sprakstienus, ar kādiem sarunājas šie lielie putni, — nekad savā mūžā neesmu bijis tik laimīgs kā šodien, atrazdams tevi dzīvu!

Garās Bultas stingā seja atplauka saprašanas smaidā, un viņš ērgļu valodā atbildēja:-

—   Vareno Balto Vīr, esmu parādā tev dzīvību. Līdz mūža beigām esmu gatavs tev kalpot.

Vēlāk Garā Bulta mums pastāstīja, ka ērgļu valoda esot vienīgā no putnu vai dzīvnieku valodām, ko viņam izdevies iemācīties. Bet viņš sen neesot tajā runājis, jo ērgļi neapmeklējot šo salu.

Tad doktors pamāja Bumpo, lai atnes riekstus un ūdeni. Bet Garā Bulta pats neēda un nedzēra. Pateicīgi paklanījies, viņš pieņēma riekstus un ūdeni, pagriezās un ienesa tos alas tumsā. Mēs sekojām viņam.

Iekšā mēs atradām vēl deviņus indiāņus, vīriešus, sievietes un bērnus, bads un slāpes bija viņus tik drausmlgi novārdzinājuši, ka viņi nespēkā gulēja uz akmens klona.

Dažiem acis bija ciet, it kā viņi jau būtu miruši. Doktors žigli apstaigāja visus, izklausīdams sirdi. Viņi tomēr bija dzīvi, tikai viena sieviete bija tik vārga, ka nespēja pati piecelties.

Doktora vārda pietika, lai Čī-Čī un Polinēzija aiztrauktu džungļos pēc svaigiem augļiem un vēl vairāk ūdens.

Kamēr Garā Bulta izdalīja saviem bada nomocītajiem biedriem to, kas pašlaik mums bija pie rokas, mēs pēkšņi dzirdējām troksni pie alas ieejas. Pagriezušies mēs ieraudzījām, ka tur sadrūzmējies to pašu indiāņu bars, kas tik neviesmīlīgi bija sagaidījis mūs krastā.

Sākumā viņi tikai neuzticīgi blenza alas tumsā. Bet, tiklīdz viņi ieraudzīja, ka kopā ar mums te ir arī Garā Bulta un citi indiāņi, viņi skrēja iekšā, no prieka smiedamies, plaukstas sizdami un zibenīgi tarkšķēdami savā valodā.

Garā Bulta paskaidroja doktoram, ka alā atrastie indiāņi ir divas šejieniešu ģimenes, kas pavadījušas viņu kalnos, lai palīdzētu savākt ārstniecības augus. Un, kad viņi vākuši kādas pret vēdergraizēm ļoti derīgas sūnas, kas aug mitrās alās, klinšu plāksne noslīdējusi un iesprostojusi viņus. Tad divas nedēļas viņi pārtikuši no ārstniecības sūnām un tā ūdens mazumiņa, kas lāsojis no alas drēgnajām sienām. Citi salas indiāņi jau domājuši, ka viņi ir pagalam, un apraudājuši viņus kā mirušus, un tagad viņi bija ļoti pārsteigti un laimīgi, redzot, ka viņu tuvinieki ir dzīvi.

Kad Garā Bulta pagriezās pret indiāņiem un pastāstīja visu par balto vīru, kas izglābis viņu un pārējos, indiāņi saspiedās ap Džonu Dūlitlu, visi reizē runādami un sizdami sev pa krūtīm.

Garā Bulta sacīja, ka viņi atvainojoties un ļoti nožēlojot, ka tik nedraudzīgi sagaidījuši doktoru krastā. Viņi vel nekad neesot redzējuši baltos cilvēkus un sabijušies no viņa — īpaši tad, kad ieraudzījuši, ka viņš sarunājas ar delfīniem. Indiāņi noturējuši doktoru par pašu velnu.

Tad viņi izgāja ārā un apskatīja mūsu nogāzto akmens plāksni, plašu kā pļava, krustām šķērsām izstaigājās pa to, nobrīnījās par plīsumu plāksnes vidū un nesaprata, ar kādu burvestību mēs likuši tai nokrist.

Ceļotāji, kas pēc tam apciemojuši Zirnekļpērtiķu salu, zina stāstīt, ka šī akmens plāksne esot kļuvusi par vienu no salas ievērojamākām vietām, ko rādot viesiem. Un indiāņu gidiem, kas viesus uz turieni pavadot, esot sava leģenda par šī akmens izcelšanos. Doktors, redzēdams, ka klintis ieslodzījušas viņa draugu Garo Bultu, esot tā pārskaities, ka ar kailām rokām pārplēsis kalnu uz pusēm un izlaidis Garo Bultu laukā.

OTRĀ NODAĻA . «PELDOŠĀS ZEMES ĻAUDIS»

Kopš tā brīža indiāņi izturējās pret mums pavisam citādi. Mūs ielūdza ciema svētkos, kas tika svinēti par godu pazudušo ģimeņu pārnākšanai. Pagatavojuši no jauniem kociņiem nestuves slimajai sievietei, mēs devāmies lejā no kalniem.

Pa ceļam indiāņi laikam pavēstīja Garajai Bultai kaut ko bēdīgu, jo klausoties viņa seja kļuva ļoti drūma. Doktors jautāja, kas noticis. Un Garā Bulta atbildēja, ka šorīt nomiris cilts virsaitis, astoņdesmit gadus vecs vīrs.

—    Laikam tāpēc, — Polinēzija iečukstēja man ausī,

—   viņi no rīta aizsteidzās atpakaļ uz ciemu, jo ziņnesis bija atnesis šo vēsti. Vai atceries?

—    No kā viņš nomira? — doktors jautāja.

—   Viņš nomira no aukstuma, — atbildēja Garā Bulta.

Un patiešām, tagad, saulei rietot, pat mēs drebējām

no aukstuma.

—   Stāvoklis ir ļoti nopietns, — doktors sacīja man.

—    Sala vēl arvien ir šīs sasodītās straumes varā un neatvairāmi virzās uz dienvidiem. Rīt apskatīsimies, ko te lai dara. Ja neko nevarēs līdzēt, indiāņiem vajadzētu kāpt laivās un pamest salu. Labāk doties ar laivām atklātā jūrā nekā nosalt Antarktikas ledājos.

Nonākot kalnu pārejā, mums pavērās skats uz plašo ieleju salas otrā pusē, un tur mēs ieraudzījām ciemu — veselu čemuru zāļu būdiņu un spilgti krāsainu totēmu stabu jūras malā.

—   Cik mākslinieciski! — doktors iesaucās. — Un vieta arī skaisti izraudzīta. Kā šo ciemu sauc?

—    Popsipetela, — Garā Bulta atbildēja. — Tā sauc arī pašu cilti. Šis vārds viņu valodā nozīmē — «Peldošās zemes ļaudis». Uz salas dzīvo divas indiāņu ciltis —• popsipeteļi šajā galā un bagdžagderagi — otrā.

—    Kura no abām tautām ir lielākā?

—   Pagaidām bagdžagderagi. Viņu pilsēta aizņem divas jūdzes garumā un divas platuma. Bet, — Garā Bulta piebilda, un viņa seja aptumšojās, — dodiet man labāk vienu popsipeteļi nekā simt bagdžagderagu.

Ziņa par laimīgo izglābšanos bija acīmredzami apsteigusi mūs pašus. Jo, tuvojoties ciemam, mēs redzējām, ka mums pretim steidzas veseli bari indiāņu, lai apsveiktu radus un draugus, ko nebija vairs cerējuši šai saulē ieraudzīt.

Kad krietnie cilvēki uzzināja, ka glābējs ir bijis svešais, baltais vīrs, kas šorīt piestājis viņu salas krastā, viņi saskrēja doktoram apkārt, spieda viņam roku, glāstīja viņu un apkampa. Tad viņi pacēla doktoru uz saviem platajiem pleciem un aiznesa pa nogāzi lejā uz ciemu.

Tur mūs sagaidīja vēl jūsmīgāk. Nebēdājot par vakara stundas dzestrumu, ciema ļaudis, kas bija drebinājušies savās būdās, atgrūda durvis un nāca laukā simtiem. Man nebūtu ienācis prātā, ka tik mazā ciemā mīt tāds milzums cilvēku. Viņi drūzmējās ap mums smaidīdami, mādami ar galvām un vicinādami rokas, un, kad Garā Bulta bija sīki izstāstījis, ko mēs esam paveikuši, pūli pāršalca gari, melodiski saucieni — tā laikam bija slavas un pateicības dziesma.

Tad mūs pavadīja uz tikko uzceltu zāļu namu — tas bija tīrs un saldi smaržoja — un pateica, ka nams piederot mums. Seši spēcīgi indiāņu zēni tika nodoti mums par kalpotājiem.

Ejot cauri ciemam, mēs ievērojām galvenās ielas galā kādu māju, kas bija lielāka par citām. Garā Bulta, mums to rādīdams, sacīja, ka tā esot virsaiša mītne, bet nu tā stāvot tukša, kamēr cilts ievēlēšot jaunu virsaiti vecā, nomirušā vīra vietā.

Mūsu jaunajā namā bija sagatavots mielasts no zivīm un augļiem. Kad mēs ienācām, cilts ievērojamākie cilvēki jau sēdēja pie garā dzīru galda. Garā Bulta lūdza mūs ieņemt vietas un ēst.

Tādu aicinājumu mēs uzklausījām ar prieku, jo visi bijām izsalkuši. Bet liels bija mūsu pārsteigums un vilšanās, kad galdā celtās zivis bija — jēlas. Indiāņiem gan tas nepavisam nelikās savādi, viņi ar īstu baudu ēda zivis tāpat.

Vairākkārt atvainodamies, doktors paskaidroja Garajai Bultai — ja klātesošajiem nav iebildumu, mēs savas zivis labprātāk ēstu ceptas.

Iedomājieties mūsu izbrīnu, kad izrādījās, ka Garā Bulta, smalkais un lietpratīgais dabas noslēpumu pētnieks, nezināja, ko nozīmē vārds «cepts».

Polinēzija, kas tupēja uz sola starp mani un Džonu Dūlitlu, paraustīja doktoru aiz piedurknes.

—    Nu es zinu, kas šeit par vainu, — Polinēzija čukstēja, kad doktors noliecās pie viņas, — šie cilvēki nepazīst uguni! Viņi neprot to iegūt! Paskaties laukā: ir jau gandrīz tumšs, bet visā ciemā nav ne gaismas stariņa! Šai tautai nav uguns.

TREŠĀ NODAĻA. UGUNS

Tad doktors jautāja Garajai Bultai, vai viņš zina, kas ir uguns, attēlodams to ar zīmējumiem uz briežādas galdauta. Garā Bulta atbildēja, ka ir tādu liesmu redzējis izlaužamies no vulkānu krāteriem, bet ne viņam, ne popsipetejiem nav zināms, no kā to taisa.

—   Nabaga nelaimīgie pagāni! — murmināja Bumpo.

—    Nav nekāds brīnums, ka vecais vadonis nomiris no aukstuma!

Šajā brīdī pie durvīm atskanēja vaimanas. Mēs atskatījāmies un ieraudzījām, ka tur raud kāda indiāņu māte ar bērnu uz rokām. Ko viņa sacīja indiāņiem, mēs nevarējām saprast, bet Garā Bulta mums paskaidroja, ka bērns esot slims un viņa lūdzot, lai baltais ārsts mēģinot palīdzēt un glābt.

—   Ak dievs! — man pie auss iekunkstējās Polinēzija.

—    Nu jau atkal iet kā Padlebijā, pacienti rauj doktoru no galda nost. Vienīgais labums, ka ēdiens ir jēls, un tāpēc nekas nevar atdzist.

Doktors .izmeklēja bērnu un tūlīt pateica, ka mazais ir smagi saaukstējies.

—   Uguni! Uguni viņam vajag, — viņš sacīja Garajai Bultai. — Un visiem jums vajag uguni. Ja šo bērnu neturēs siltumā, viņš dabūs plaušu karsoni.

—   Ak vai, tev taisnība. Bet kā tikt pie uguns? — Garā Bulta zūdījās. — Kur lai mēs to ņemtu? Šis salas vulkāni ir izdzisuši.

Mēs pārmeklējām kabatas, vai kādam pēc kuģa bojā ejas nav saglabājušies sērkociņi. Mums izdevās sagrābstīt divus veselus un vienu salauztu, bet galviņas visiem trim bija izšķīdušas sāļajā jūras ūdenī.

—    Paklau, Garā Bulta, — doktors sacīja. — Ir vēl divi paņēmieni, kā tikt pie uguns bez sērkociņiem. Viens: ar izliektu stiklu un saules stariem. Bet to mēs nevaram pielietot, jo saule jau norietējusi. Otrs: berzējot cietu koku mīkstā pagalē. Vai dienas gaisma jau pavisam izdzisusi? Ak vai, jā. Baidos, ka mums būs jāgaida rīts, jo mums vajadzīgi ne tikai šie divējādie koki, bet arī veca vāveres ligzda iededzināšanai. Un to jūs bez lukturiem nevarēsit šādā tumsā pa mežu sameklēt.

—    Liels ir tavs prāts un izmanība, Baltais Brāli, — Garā Bulta atbildēja, — bet nu tu esi pret mums netaisns. Vai tad tu nezini, ka visi cilvēki, kam nav uguns, redz arī tumsā? Lukturu mums nav, tāpēc mēs esam spiesti pārvietoties bez gaismas vismelnākajā naktī. Es aizsūtīšu cilvēkus uz mežu, un pēc stundas tu dabūsi savu vāveres ligzdu.

Viņš pavēlēja diviem mūsu zēniem — kalpotājiem, un viņi steigšus aizskrēja. Un varat būt droši, ka visīsākajā laikā vāveres ligzda, cietais koks un mīkstais koks jau bija pie mūsu durvīm.

Mēness vēl nebija uzlēcis, un mājas iekšpusē valdīja piķa melna tumsa. Tomēr es dzirdēju un jutu, ka indiāņi staigā pa istabu tik nepiespiesti, it kā te būtu pilnīgi gaišs. Uguns radīšanas darbu doktoram vajadzēja veikt, paļaujoties tikai uz tausti, un, ja kas tumsā izkrita no rokām, lūgt, lai Garā Bulta vai cits indiānis to atkal atrod. Un tad es izdarīju interesantu atklājumu: tagad, kad tas bija nepieciešami, arī es sāku mazliet redzēt tumsā. Un es

pirmoreiz sapratu, ka dabā nepastāv necaurredzama tumsa, ja vien kaut kur ir durvis vaļā vai debesis virs galvas.

Paprasījis bultu loku, doktors noraisīja auklu, iesēja cieto koku cilpā un sāka griezt cieto puļķi mīkstajā pagalē. Drīz es jutu, ka pagale sāk kūpēt. Tad viņš ik pa brīdim lika kūpošajā vietā pa gabaliņam no ligzdas mīkstā viduča, un man uzdeva pūst labi dūšīgi. Puļķis griezās arvien ātrāk un ātrāk. Istaba pildījās ar dūmiem. Beidzot tumsā uzplauka liesmiņa. Vāveres ligzda sāka degt.

Izbrīnītie indiāņi murmināja un krekstēja. Tad visi metās ceļos un pielūdza uguni. Drīz viņi jau gribēja ņemt to kailās rokās un parotaļāties. Mums vajadzēja viņus pamācīt, kā ar uguni jārīkojas, bet vēl lielāks bija viņu brīnums, ka mēs savas zivis uzspraudām uz nūjām un sākām virs uguns cept. Ar baudu viņi ošņāja gaisu, jo pirmo reizi salas vēsturē pa PopsipeteLas ielām pludoja ceptu zivju smarža.

Tad mēs likām viņiem sanest labi daudz sausu koku un žagaru un sakūrām milzīgu sārtu pašā galvenās ielas vidū. Apkārt tam, jau saprotot, ka uguns arī silda, smaidīdama un brīnīdamās salasījās visa cilts. Tas bija varens skats, viena no tām mūsu ceļojuma ainām, ko es pēc tam visbiežāk atcerējos: līksmi rūcošās liesmas zem melnajām nakts debesīm un indiāņi plašā lokā apkārt, uguns atspulgi mirdzēja viņu bronzas krāsas vaigos, baltajos zobos un spožajās acīs — visa pilsēta sniedzas pie uguns sildīties, ķiķinoties un grūstoties kā skolasbērnu bars.

Pēc kāda laiciņa, kad indiāņi jau bija apraduši ar uguni, doktors parādīja, kā uguni var aiznest uz mājām, ja jumtā iepriekš ierīkots caurums, kur izplūst dūmiem. Un, vēl pirms mēs devāmies pie miera šīs garās, garās nogurdinošās dienas galā, uguns jau dega katrā ciema būdā.

Šie nabaga ļaudis bija tik laimīgi atkal izbaudīt siltumu, ka, likās, nemaz vairs netaisījās iet gulēt. Jau blāzmoja rīta gaisma, bet mazā pilsētiņa vēl arvien dūca un murdēja: popsipeteļi bija nomodā un runāja par brīnumaino bālģīmi un viņa noslēpumaino, jauko dāvanu — uguni!

CETURTĀ NODAĻA. KAS LIEK SALAI PELDĒT

Baudot popsipeteļu viesmīlību, mēs ļoti drīz pamanījām — ja mēs vispār gribam kaut ko izdarīt, mums tas jādara lielā slepenībā. Doktors bija kļuvis tik slavens un visi viņu tik ļoti mīlēja, ka, tiklīdz viņš no rīta parādījās būdas durvīs, pielūdzēju bari, kas bija pacietīgi gaidījuši pagalmā, sadrūzmējās apkārt un sekoja viņam, lai arī kur viņš ietu. Liekas, pēc uguns parādīšanās dzīrēm šī bērnišķīgā tauta iedomājās, ka viņš visu laiku brīnumus vien darīs, un bija nolēmusi nepalaist tos garām neredzētus.

Tikai ar lielām grūtībām mēs izvairījāmies no pūļa pirmajā rītā un Garās Bultas pavadībā netraucēti aizgājām apskatīt salu.

Salas vidienē mēs ieraudzījām, ka no aukstuma cieš ne tikai augi un koki vien, dzīvnieku pasaulei klājās pat vēl grūtāk. Visi zari bija pilni drebošu putnu, spalvas sabozuši, viņi lasījās kopā, lai lidotu uz siltākām vietām. Daudzi jau nosaluši gulēja zemē. Nokāpuši krastā, mēs redzējām, ka zemes krabji veseliem bariem laižas jūrā meklēt labāku patvērumu. Dienvidaustrumu pamalē jau parādījās leduskalni — zīme, ka mēs vairs neesam tālu no Antarktikas drausmajiem klajiem.

Skatīdamies jūrā, mēs ieraudzījām mūsu draugus delfīnus lēkājam pa viļņiem. Doktors pasauca viņus, un delfīni piepeldēja malā.

Viņš jautāja delfīniem, cik tālu mēs vēl esam no Antarktikas robežām.

Delfīni atbildēja, ka apmēram simt jūdzes. Un savukārt pavaicāja, kāpēc mēs gribam to zināt.

—    Tāpēc, ka šī peldošā sala, uz kuras mēs atrodamies, — doktors atbildēja, — visu laiku dreifē pa straumi uz dienvidiem. Un šī ir sala, kas parasti uzturas tropu josla — īstā svelmē ar saulesdūrieniem un visu, kas pie tā piederas. Ja tā nepārstās virzīties uz dienvidiem, dzīvība uz salas aizies bojā.

—   Skaidrs, — delfīni sacīja, — tātad sala jānogādā atpakaļ siltākā klimatā, vai ne?

—   Jā, bet kā to izdarīt? — doktors teica. — Mēs nevaram to aizairēt atpakaļ.

—   Jūs ne, — delfīni piekrita, — bet vaļi gan varētu aizstumt, ja viņu būtu pietiekami daudz.

—   Cik lieliska ideja! Vaļi te patiešām būtu vietā! — doktors iesaucās. — Vai jūs nevarētu mums kādus sameklēt?

—    Protams, — delfīni atbildēja. — Mēs peldējām garām veselam baram, kas blēņojās ledus laukos. Mēs pateiksim, lai viņi stūrē šurp. Un, ja šo pašu nepietiks, mēs sameklēsim vēl kādus. Jo vairāk, jo labāk.

—    Liels paldies, — sacīja doktors. — Jūs esat ļoti laipni. Starp citu, vai jūs nezināt, kāpēc šī sala ir peldoša? Vismaz puse no tās, cik varu spriest, ir klintis un akmeņi. Ļoti savādi, ka tā vispār turas virs ūdens, vai ne?

—    Liekas neparasti, — delfīni teica, — bet atbilde ir ļoti vienkārša. Kādreiz šī sala bija Dienvidamerikas kalnāju stūris, ko viļņi bija izskalojuši no apakšas — tāds neparocīgs gabals, varētu teikt. Senajās leduslaikmeta dienās, pirms daudziem gadu tūkstošiem, stūris atlūza no kontinenta un iekrita okeānā, bet kādas dīvainas nejaušības dēļ tukšajā, izskalotajā apakšpusē ieplūda gaiss. Jūs jau neredzat ne pusi no salas, lielākā daļa ir zem ūdens. Pašā salas vidū zem kalniem ir milzīgs klinšu dobums, pilns ar gaisu. Tas tad ari notur salu virs ūdens.

—    Kāds īpatnējs fenometrs! — iesaucās Bumpo.

—   Jā, patiešām, — doktors piekrita. — To vajag pierakstīt! — Un viņš izvilka no kabatas savu neiztrūkstošo piezīmju grāmatiņu.

Delfīni apsviedās un aizšāvās uz ledus kalnu pusi. Un diezgan drīz mēs ieraudzījām, ka jūra cilājas un mutuļo, — uz mums pilnā sparā traucās liels vaļu bars.

Tie patiešām bija īsti milzeņi, un viņu nebija mazāk par diviem simtiem.

—   Klāt viņi ir! — delfīni paziņoja, izbāzuši degunus no ūdens.

—   Labi! — doktors noteica. — Tagad tikai izstāstiet viņiem, lūdzu, cik nopietni apdraudēta ir visa dzīvā radība uz šīs salas. Un pavaicājiet — vai vaļi nebūtu tik laipni aizpeldēt uz salas viņu galu un aizstumt to ar deguniem pie Brazīlijas dienvidu krastiem?

Delfīniem, acīm redzot, bija izdevies vaļus pierunāt, lai viņi izpilda doktora lūgumu, jo mēs redzējām, ka viņi, ūdeņus putās kuldami, aiztrauca uz salas dienvidu galu.

Mēs nogūlāmies krastā un gaidījām.

Apmēram pēc stundas doktors piecēlās un iemeta ūdenī sprunguli. Kādu brīdi tas šūpojās uz vietas, bet drīz mēs redzējām, ka tas sāk slīdēt gar krastu lejup.

—   Ā, redzi? — doktors iesaucās. — Sala beidzot virzās uz ziemeļiem. Paldies dievam!

Sprungulis attālinājās arvien ātrāk un ātrāk, balto leduskalnu virsotnes debesu malā kļuva sīkākas un tālākas.

Doktors izvilka pulksteni, iemeta ūdenī vēl dažus sprunguļus un sāka aprēķināt.

—   Hm! Četrpadsmitarpus mezglu stundā, — viņš murmināja. — Ļoti labs ātrums. Tā mēs jau pēc piecām dienām būsim kaut kur pie Brazīlijas. Tas nu būs nokārtots. Taisni kā akmens no sirds novēlās. Goda vārds, man jau tagad ir siltāk! Iesim un pameklēsim kaut ko ēdamu.

PIEKTĀ NODAĻA. KARŠ!

Atpakaļceļā uz ciemu doktors sāka apspriest ar Garo Bultu dabas zinātnes jautājumus. Bet viņu interesantā saruna — galvenokārt par augiem — bija tikko sākusies, kad atskrēja aizelsies indiāņu ziņnesis ar kādu vēsti.

Garā Bulta drūmi uzklausīja viņu saraustītos, pavisam bez elpas izgrūstos vārdus, tad pagriezās pret doktoru un sacīja ērgļu valodā:

—    Lielais Baltais Brāli! Popsipeteļus piemeklējusi nelaime. Mūsu dienvidgala kaimiņi, zaglīgie bagdžagderagi, jau sen ar kārām acīm uzglūnējuši mūsu labības krājumiem. Nu viņi iznākuši uz kara takas un ir jau ceļā, lai mums uzbruktu.

—    Patiešām ļauna ziņa, — doktors sacīja. — Bet nesteigsimies nosodīt. Varbūt viņi mirst badu, varbūt sals nokodis viņu labību pat pirms pļaujas laika. Jo viņi taču ir daudz tālāk aukstajā dienvidu pusē nekā jūs.

—   Nemeklējiet attaisnojumu nevienam no bagdžagderagu cilts. — Garā Bulta pakratīja galvu. — Viņi ir slaisti un dienaszagļi. Viņi tikai meklē iespēju, kā tikt pie graudiem bez smagā zemes kopšanas darba. Ja viņu cilts nebūtu daudz lielāka un viņi necerētu spējā uzbrukumā satriekt mūs ar skaitlisku pārspēku, viņi nekad neuzdrīkstētos uzsākt karu ar drošsirdīgajiem popsipeteļiem!

Kad mēs nonācām ciemā, tur jau valdīja milzīgs satraukums. Viri, visi kā viens, darbojās ar šaujamiem lokiem, asināja šķēpus, trina kara cirvjus un gatavoja simtiem bultu. Sievietes cēla ap ciemu augstu žogu no bambusa mietiem. Izlūki un ziņneši nāca un gāja, nesdami vēstis par ienaidnieka pārvietošanos. Visapkārt pauguros un koku galotnēs mēs redzējām sargus, kas nenolaida acis no dienvidu puses kalniem.

Garā Bulta atveda kādu varen plecīgu, bet neliela auguma indiāni un stādīja priekšā doktoram kā Aso Zobu, popsipeteju karavadoni.

Doktors pieteicās aiziet pie ienaidnieka un mēģināt visu nokārtot miera ceļā vēl pirms kaujas, jo karš, viņš sacīja, esot vismuļķīgākā laika nosišana. Bet abi indiāņi tikai pakratīja galvu. Tas esot veltīgi, viņi teica. Kad popsipeteļi iepriekšējā karā aizsūtījuši vēstnesi uz mierīgām pārrunām, ienaidnieki viņu nosituši ar cirvi.

Kamēr doktors izvaicāja Aso Zobu, kā viņš te pie ciema domā atsist uzbrukumu, no sargu vietām atskanēja trauksmes signāli.

—   Viņi nāk! Bagdžagderagi! Kā melni tūkstoši gāžas lejā no kalniem!

—   Neko darīt, — doktors nopūtās, — katra diena nāk ar savu darbu. Es neciešu karus, bet, ja ciemam uzbrūk, mums jāpalīdz to aizstāvēt.

Viņš pacēla no zemes krietnu bozi un izmēģināja pret akmeni tās smagumu.

—    Liekas, itin brangs sitamais, man ar to pilnīgi pietiks. — Un viņš aizgāja pie bambusa žoga un nostājās karavīru rindā.

Arī mēs citi sameklējām šādus vai tādus ieročus, lai palīdzētu mūsu draugiem, drosmīgajiem popsipeteļiem. Es aizņēmos loku un pilnu maku ar bultām; Džips domāja, ka var paļauties uz saviem vecajiem, bet vēl asajiem zobiem; Čī-Čī pielasīja maišeli ar akmeņiem un uzkāpa palmā, lai varētu no augšas mest tos pretiniekiem uz galvām. Bumpo aizsoļoja doktoram paka] pienācīgi bruņots: vienā rokā paprāvs baļķēns, otrā durvju stendere.

Kad ienaidnieks jau bija tik tuvu, ka mēs no savām vietām varējām skaidri to saredzēt, mums elpa aizsitās no pārsteiguma. Kalnu nogāzes mudžēt mudžēja — viņu tur bija tūkstošiem un tūkstošiem. Salīdzinājumā ar viņiem mazā popsipeteļu armija te ciemā bija tikai saujiņa vien, ne vairāk.

—    Lai visi svētie stāv mums klāt! — Polinēzija nomurmināja. — Pret tādiem bariem mūsu pulciņam nenoturēties! Nav ne ko domāt. Laižos pēc papildspēkiem!

Man nebija ne jausmas, uz kurieni viņa laižas un kādus papildspēkus cer dabūt. Tikai viņas vairs nebija man blakus. Bet Džips, kas bija dzirdējis viņas vārdus, pabāza degunu žoga spraugā, lai labāk redzētu ienaidnieku, un sacīja:

—   Jādomā, ka viņa aizšāvās pēc melnajiem papagaiļiem. Cerēsim, ka viņa paspēs laikā. Skaties vien, kā šie pretīgie nekrietneļi gāžas lejā no kalna, tur jau ir vai vesels miljons! Nu gan mēs dabūsim krietni svīst!

Un Džipam bija taisnība. Nepagāja ne stundas ceturksnis, kad mūsu ciemu jau no visām pusēm ielenca mežonīgi aurojošu bagdžaģderagu milzīgie bari.

Tagad stāstā par mūsu ceļojumu atkal sākas posms, kad notikumi risinājās tik zibenīgi cits aiz cita, ka atmiņās par šo kauju man ir diezgan juceklīgs priekšstats. Zinu tikai to — ja nebūtu bijis Briesmīgo Trīs — kā viņus pēc tam ar cieņu dēvēja popsipeteļu vēsture — Garās Bultas, Bumpo un doktora, karš būtu beidzies jau nākamajā brīdī un visa sala piederētu nelietīgajiem bagdžagderagiem. Bet anglis, afrikānis un indiānis atsvēra veselu

Briesmīgie Trīs. A'o kāda indiāņu gravējuma klinti Vanaga Galvas kalnā Zirnekļpērtiķu salā.

armiju, jau viņu dēļ vien ienaidniekam bija bīstami tuvoties pilsētai.

Steigā ap pilsētu uzslietais bambusa žogs nebija nekāds stiprais un jau pašā sākumā, ienaidnieku armijai virsū spiežoties un drūzmējoties, sāka pa gabalam vien krist zemē. Uz apdraudēto vietu tūdaļ metās doktors, Bumpo un Garā Bulta un niknā tuvcīņā atsita uzbrukumu. Kā viņi tika galā ar vienu, tā atskanēja trauksmes brēcieni no nākamā roba nocietinājuma žogā, un visi trīs steidzās turp un cīnījās atkal.

Arī paši popsipeteļi nebija slikti karotāji, bet šo trīs dažādu zemju un ādas krāsas vīru spēks un trieciens, kad viņi stāvēja plecu pie pleca un grieza pār galvām savas milzīgās kara vāles, bija apbrīnas un dievināšanas vērta aina.

Pēc dažām nedēļām ejot vakarā gar indiāņu apmetnes ugunskuru, es dzirdēju dziesmu. Tagad tā ir kļuvusi par vienu no popsipeteļu tautas dziesmām.

DZIESMA PAR BRIESMĪGIEM TRIM

Tad nu klausieties dziesmu par Briesmīgiem Trim!

Tik negantas kaujas nav bijis līdz šim,

Kad zaglīgo kaimiņu uzbrukums Kā lapseņu mākonis gāzās pār mums.

No klintīm un kalniem tie vēlās, ka biezs,

Mums šķita, ka pilsēta bojā jau ies,

Bet debesis glābiņu sūtīja drīz,

Mūsu ierindā nostājās Briesmīgie Trīs!

Tas Melnais tur plēsās kā viesulis traks!

Tas Sarkanais cirta kā panteras nags!

Tas Baltais, kā bitīte apaļš un sīvs,

Kur dzēla, tur ienaidnieks nespruka dzīvs!

Tic trieca un dragāja, galva vai acs!

Pa seši uz cirtiena! Šaušalīgs skats!

Un, kad apnika spārdīt un zvetēt, un kost,

Baltais riekšavām grāba un aizsvieda tos.

Kā pelavas pašķīda naidnieku bars,

Mūsu robežas vairāk tas neaizskars,

Un bērniem, kas vecākus neklausīs,

Par bubuli bargu būs Briesmīgie Trīs!

Cik ilgi šī saule vien apspīdēs mūs,

Tā kauja pie jūras mums piemiņā būs.

Lai stabules dūdo, un bungas lai dim,

Lai mūžam skan dziesma par Briesmīgiem Trim!

SESTĀ NODAĻA. ĢENERĀLIS POLINEZIJA

Bet ak vai, pat Briesmīgie Trīs, lai cik stipri viņi būtu, nespēja ilgi noturēties pret armiju, kam ne gals, ne mala nebija saredzami. Kādā no karstākajiem cīniņiem, kad ienaidniekam bija laimējies izgāzt sevišķi platu robu bambusa žogā, es ieraudzīju Garo Bultu sagrīļojamies un nokrītam ar šķēpu platajās krūtīs.

' Vēl kādu pusstundu Bumpo un doktors cīnījās plecu pie pleca. Es tiešām nespēju saprast, kā viņiem pietika spēka, jo ne uz īsu mirkli viņi neatvilka elpu un nenolaida rokas.

Un doktors — lēnīgais, laipnais, miermīlīgais resnītis doktors! — jūs gan viņu nepazītu, ja ieraudzītu viņu bliežam un cērtam pa labi un pa kreisi tā, ka ik sitienu varēja dzirdēt vai jūdzi tālu.

Bet melnais Bumpo ar balti pārgrieztām acīm un atņirgtiem zobiem izskatījās pēc īsta pekles radījuma. Neviens neuzdrīkstējās pat tuvoties plašajam lokam, ko viņš grieza gaisā ar draudīgo durvju stenderi! Beidzot tomēr veiklas rokas mests akmens trāpīja viņam pa pieri. Tā sabruka otrais no Trim. Džons Dūlitls, pēdējais no Briesmīgajiem, palika viens.

Mēs ar Džipu metāmies pie viņa un stājāmies kritušo vietā. Bet pārāk sīki un vāji bija mūsu spēki, lai mums tas godam izdotos. Nogāzās atkal garš gabals žoga, un bagdžagderagi gāzās pa plato spraugu kā palu straume.

—    Pa laivām! — Jūrā! — kliedza popsipeteļi. — Bēgam, kamēr dzīvi! — Viss pagalam! — Karš zaudēts!

Bet mums ar doktoru pat nebija iespējas bēgt, kamēF bijām dzīvi. Notriekti no kājām, mēs gulējām zemē, un bēdzēju pūlis drāzās mums pāri. Mēs bijām pakrituši, un piecelties mums vairs neizdevās. Man jau likās — nu gan mūs sabradās līdz nāvei.

Bet šajā brīdi, pāri kaujas troksnim un kņadai, mēs dzirdējām visšaušalīgāko skaņu, kāda jebkad plosījusi cilvēka ausis: niknuma ķērcienu, ko izgrūž miljoniem papagaiļu reizē.

Visa debess rietumu pusē kļuva melna no armijas, ko pašā pēdējā brīdī mums palīgā atveda Polinēzija. Pēc tam es viņai jautāju, cik īsti putnu tur bijis, un viņa atbildēja, ka īsto skaitu nezinot, bet kaut kas ap sešdesmit vai septiņdesmit miljoniem. Neiedomājami īsā laikā viņa bija atvedusi tos no Dienvidamerikas kontinenta.

Ja jums gadījies dzirdēt papagaiļa dusmu brēcienu, jūs zināsit, ka tā patiešām ir šaušalīga skaņa, un, ja papagailis ieknābis jums pirkstā, jūs zināsit, cik nejauki tas sāp.

Noskanēja Polinēzijas pavēles ķērciens, un melnie papagaiļi (patiešām viscaur melni, vienīgi knābis — purpura, un pa sarkanai švīkai spārnos un astē) sāka apstrādāt bagdžagderagus, kas jau bija izklīduši pa ciemu, meklēdami laupījumu.

Melno papagaiļu kaujas metode bija ļoti īpatnēja. Viņi darīja tā: uz katra bagdžagderaga galvas uzmetās trīs vai četri papagaiļi un ieķērās ar nagiem matos; tad viņi liecās uz abām pusēm un knābāja ausīs žigli un cītīgi, it kā kniebtu caurumiņus dzelzceļa biļetēs. Tas arī bija viss. Nekur citur kā vien ausīs viņi neknāba. Bet ar to viņi atnesa mums uzvaru.

Ar sirdi plosošiem brēcieniem bagdžagderagi, cits pār citu klupdami un krizdami, metās laukā no ši nolādētā ciema. Nebija vērts pat mēģināt noraut papagaiļus no galvas, jo pār katru galvu gaisā riņķoja vēl četri papagaiļi, nepacietīgi gaidīdami, kad varēs nosēsties.

Dažiem ienaidniekiem laimējās tikt cauri bambusa žogam ar vienu vai diviem knābieniem — aiz žoga papagaiļi tūlīt atstājās un lika mieru. Bet lielākajai daļai, kad papagaiļi bija savu darbu padarījuši, ausis izskatījās kā pastmarku maliņas. Šī apstrādāšana, lai arī ļoti sāpīga, nekādu paliekamu ļaunumu viņiem nenodarīja, ja nu vienīgi kaitēja skaistumam. Ar laiku tā pat kļuva par bagdžagderagu cilts zīmi. Nevienu patiesi elegantu šīs cilts dāmu jūs neredzēsiet staigājam ar vīrieti, kam nebūtu izknābātas ausis, — jo tas bija pierādījums, ka viņš piedalījies Lielajā Karā. Un tāpēc (kaut gan zinātņu vīriem tas vispār nav zināms) šo tautu citas indiāņu ciltis iedēvēja par robausciinajietn bagdžagderagiem.

Tiklīdz naidnieki no ciema bija padzīti, doktors pievērsās ievainotajiem.

Lai gan kauja bija ilga un nikna, izrādījās, ka nopietnu brūču ir apbrīnojami maz. Vissmagāk ievainots bija Garā Bulta. Tomēr, kad doktors bija apmazgājis un pārsējis brūci un nolicis Garo Bultu gultā, viņš atvēra acis un sacīja, ka jūtoties jau labāk. Bumpo bija tikai krietni apdullināts.

Kad šis darbs bija padarīts, doktors pasauca Polinēziju, lai viņa uzdod melnajiem papagaiļiem aizdzīt ienaidniekus atpakaļ uz viņu pašu zemi, palikt tur un apsargāt viņus visu nakti.

Polinēzija izkliedza īsu pavēli, un šie papagaiļu miljoni, visi kā viens putns, atvēra sarkanos knābjus un reizē izgrūda visšaušalīgāko kaujas brēcienu.

Bagdžagderagi negaidīja, lai viņus atkal sāk knābāt, bet pa galvu pa kaklu metās pāri kalniem, no kurienes bija nākuši, bet Polinēzija ar šo uzvarētāju armiju kā melns negaisa mākonis modri viņiem sekoja.

Doktors pacēla savu cilindru, kas cīnoties bija nokritis, rūpīgi nopūta putekļus un atkal uzmauca galvā.

—    Rīt, — viņš sacīja, pakratīdams dūri pret kalniem, — mēs diktēsim bagdžagderagiem miera noteikumus, un miera līgumu mēs noslēgsim viņu galvaspilsētā!

Doktora vārdus sajūsminātie popsipeteļi apsveica ar uzvaras gavilēm. Karš bija beidzies.

SEPTĪTĀ NODAĻA. PAPAGAIĻU MIERS

Nākamajā dienā mēs devāmies ceļā uz salas viņu galu, un mūsu laivas (jo mēs braucām pa jūru) sasniedza to pēc divdesmit piecām stundām. Pašā bagdžagderagu galvaspilsētā mēs nekavējāmies ilgāk, nekā bija nepieciešami.

Kad Popsipetelā doktors metās cīņā, es viņu pirmoreiz mūžā redzēju patiesi niknu. Bet, ja viņš saniknojās, viņa dusmas tik drīz vis nepārgāja. Visu ceļu gar salas piekrasti viņš nevarēja vien beigt šķendēties par šo gļēvulīgo tautu, kas bez kāda iemesla uzbrukusi viņa draugiem popsipeteļiem, tikai lai laupītu labību, jo pati bija par slinku apkopt savu zemi. Un viņš bija nikns vēl arī tad, kad mēs sasniedzām bagdžagderagu galvaspilsētu.

Garā Bulta nevarēja braukt mums līdzi, jo nebija vēl atkopies no ievainojuma. Bet doktors — izcili apdāvināts valodnieks — jau bija iepazinies ar indiāņu valodu. Bez tam starp sešiem popsipeteļiem, kas pavadīja mūs savās laivās, bija kāds zēns, kuram mēs bijām mazliet iemācījuši angļu valodu. Par abiem ar doktoru viņi varēja saprasties ar bagdžagderagiem. Uzvarēto tautu mēs atradām loti drūmā noskaņojumā, jo visi kalni ap viņu akmens galvaspilsētu vēl bija melni no drausmīgajiem papagaiļiem, kas gaidīja tikai pavēli celties spārnos.

Izkāpuši no laivām, mēs gājām pa galveno ielu augšā uz virsaiša pili. Mēs ar Bumpo nevarējām apvaldīt gandarījuma smaidus, noskatīdamies, kā bagdžagderagi, kas

jau gaidīja mūs gar ceļa malām, krita uz vaiga smiltīs, kad mums pa priekšu ar nikni paslietu zodu vēlās doktora mazais, apaļais augumiņš.

Pie pils kāpnēm viņu sagaidīja pats virsaitis un cilts ievērojamākie augstmaņi, pazemīgi smaidīdami un stiepdami pretim rokas par draudzības zīmi. Doktors nelikās viņus ne redzam. Viņš pagāja garām un uzkāpa līdz pils durvīm. Tur viņš apgriezās un bargā balsī uzrunāja bagdžagderagu tautu.

Tādu runu es savu mūžu nebiju dzirdējis — un esmu pārliecināts, ka arī viņi nekad nebija dzirdējuši. No sakuma doktors viņus ilgi lamāja visvisādākos vārdos — par gļēvuļiem, slaistiem, zagļiem, klaidoņiem, liekēžiem, dauzoņām un tā tālāk. Tad viņš sacīja, ka vēl neesot izlēmis, vai labāk nelikt, lai papagaiļi ietriec viņus jūrā un uz mūžīgiem laikiem attīra šo jauko zemi no tik nekrietniem neģēļiem.

Atskanēja izmisīgi kliedzieni pēc žēlastības, un visi, arī virsaitis krita ceļos un kliedza, ka pieņems jebkurus miera noteikumus, lai kādi tie būtu.

Tad doktors lika pasaukt vienu no viņu rakstvežiem — cilvēku, kas prot bilžu rakstu. Un doktors diktēja miera noteikumus un lika šim vīram uzrakstīt tos uz bagdžagderagu pils akmens sienas. Šis miera līgums iegājis vēsturē kā Papagaiļu Miers un atšķirībā no citiem miera līgumiem pasaulē tiek ievērots līdz šai baltai dienai.

Līgums bija ļoti garš. Ar zīmējumiem tika noklāta puse no pils priekšējās sienas, un, kad nabaga pārgurušais rakstvedis beidza savu darbu, bija izlietoti piecdesmit podi krāsas. Līguma galvenais punkts noteica, ka nekad vairs nedrīkst būt kara, ka abām ciltīm svinīgi jāapzvēr sniegt savstarpēju palīdzību neražas gados vai jebkurā citā nelaimē, kas varētu piemeklēt viņu kopējo salu.

Tas ļoti pārsteidza bagdžagderagus. No doktora bargās sejas viņi bija gaidījuši, ka vismaz dažiem simtiem liks uz vietas nocirst galvas, bet pārējos nodos verdzībā līdz mūža beigām.

Bet, kad viņi saprata, ka doktors patiešām grib viņiem labu, viņu briesmīgais izbīlis pārvērtās vētrainā sajūsmā. Un, kad viņš bija beidzis savu garo runu un steidzīgā solī kāpa lejā, lai sēstos atkal laivā un brauktu atpakaļ, bagdžagderagu vadoņi metās viņam pie kājām un kliedza:

—   Paliec, paliec pie mums, Dižais Pavēlniek, un visas bagdžagderagu bagātības lai krīt tavā klēpī! Mūsu kalnos ir zelts, mūsu jūrā ir pērles! Tikai paliec pie mums, lai tavs visuvarenais prāts rāda mūsu vadoņiem un mūsu tautai ceļu uz mieru un labklājību!

Bet doktors ar rokas mājienu lika viņiem apklust.

—   Neviens cilvēks, — viņš sacīja, — nevēlēsies būt bagdžagderagu viesis, kamēr viņi nebūs ar darbiem pierādījuši, ka ir godīgi ļaudis. Esiet tikai uzticīgi miera noteikumiem, tad jūsu valstī tāpat valdīs kārtība un pārticība. Ardievu!

Tad viņš pagriezās un, Bumpo, popsipeteļu un manis pavadīts, žiglā solī devās uz laivu.

ASTOTĀ NODAĻA. ČUKSTOŠĀS KLINTIS

Bet bagdžagderagu nožēla bija patiesi dziļa un nāca no sirds. Doktors bija atstājis lielu iespaidu uz viņiem — daudz lielāku, nekā pats toreiz apzinājās. Man pat bieži vien liekas, ka viņa runai uz pils kāpnēm bija lielāka nozīme Zirnekļpērtiķu salas indiāņu tālākajā dzīvē nekā citiem viņa lielajiem darbiem, kas gan bija patiešām lieli, tomēr tautas mutē stipri sagrozīti un pārspīlēti.

Krastmala, kur stāvēja mūsu laivas, bija nonesta slima meitene. Izrādījās, ka tai bija kāda vienkārša kaite, kam doktors tūlīt atrada zāles. Bet viņa popularitāte no tā pieauga vēl vairāk. Kad mēs sakāpām laivā, pavadītāju pūlis izplūda asarās. Viņi, liekas, nodomāja (vēlāk tā arī izrādījās), ka mēs uz visiem laikiem taisāmies braukt pāri jūrai uz svešajām, noslēpumainajām zemēm, no kurām bijām ieradušies.

Kad mēs grūdāmies no krasta nost, daži no vadoņiem sāka runāt ar popsipeteļiem. Es nesapratu, ko viņi teica, bet vēlāk redzēju, ka vairākas laivas ar bagdžagderagiem godbijīgā attālumā sekoja mums līdz pašai Popsipetelai.

Doktors bija nolēmis atgriezties gar otru krastu, lai mēs būtu apceļojuši salu no visām pusēm.

Drīz pēc iziešanas jūrā, virzīdamies uz salas vistālāko galu, mēs ieraudzījām stāvu krauju, gar kuru putojot vērpās lieli ūdens virpuļi. Pieairējušies tuvāk, mēs pārliecinājāmies, ka tos rada mums draudzīgie vaļi, uzticīgi

spiezdamies ar deguniem pret salas galu un dzīdami to uz ziemeļiem. Aizņemti ar karu, mēs bijām viņus pavisam piemirsuši. Uz brīdi apstājoties un noskatoties, kā viņu varenās astes maļ un kulsta jūras ūdeni, mēs pēkšņi apjautām, ka jau labu laiku neesam jutuši aukstumu. Airēdami no visiem spēkiem, — jo citādi sala aizpeldētu no mums pavisam projām, — mēs virzījāmies uz salas augšgalu; ik pa gabaliņam mēs redzējām krastā kokus, kas bija kļuvuši jau zaļāki un atkopušies. Zirnekļpērtiķu sala atgriezās savā dzimtajā klimatā. Apmēram pusceļā līdz Popsipetelai mēs izkāpām krastā un uz divām vai trim dienām devāmies izpētīt salas vidieni. Indiāņu airētāji aizveda mūs kalnos, kas šajās vietās bija ļoti augsti un stāvi, ar kraujām pār jūru. Un tad viņi parādīja mums tā sauktās Čukstošās klintis.

Aina bija dīvaina un iespaidīga. Klintis izskatījās pēc milzīgas bļodas vai cirka arēnas kalnos, — un pašā vidū uz augstas akmens plaknes stāvēja ziloņkaula krēsls. Kalnu nogāzes ap arēnu veidoja it kā pakāpienus vai teātra solus visā augstumā, izņemot šauru iežmaugu pašā viņēja galā, pa kuru pavērās skats uz jūru. Tā vien likās, ka šī ir sapulču vai koncertu zāle nezināmiem milžiem un akmens plakne vidū ir skatuve vai runātāja tribīne.

Mēs jautājām pavadoņiem, kāpēc šo vietu sauc par Čukstošajām klintīm, un viņi sacīja: — Nokāpiet lejā, mēs parādīsim.

Lielais kauss bija jūdzēm dziļš un jūdzēm plats. Mēs kāpām lejā, un indiāņi mums parādīja — lai cik tālu mēs viens no otra atrastos, pat runātāja čuksts dzirdams jebkurā šī milzu teātra vietā. Tas esot tāpēc, doktors paskaidroja, ka augstās klintis vārdus atbalsojot.

Spiezdamies ar deguniem pret salas galu.

Pavadoņi pastāstīja, ka senos laikos, kad popsipeteļiem vēl piederējusi visa Zirnekļpērtiķu sala, te kronēti karaļi. Ziloņkaula krēsls, kas atradās vidū, esot bijis tronis. Un šai plašajā klinšu teātrī visi salas indiāņi varēja sapulcēties un noskatīties ceremonijā.

Viņi parādīja mums arī milzīgu, pār krātera malu pārkārušos akmeni — un šis krāteris bija salas augstākā virsotne. Lai gan akmens bija ļoti tālu no mums, mēs redzējām to pavisam skaidri — uz krātera malas tas turējās tik nedroši, ka likās no turienes pat ar roku nogāžams. Esot tāds tautas ticējums, stāstīja pavadoņi, ka tad, kad ziloņkaula krēslā tikšot kronēts vislielākais no Popsipetelas karaļiem, šis akmens iegāzīšoties krāterī un iekritīšot pašā zemes viducī.

Doktors sacīja, ka viņam gribētos apskatīt to tuvāk.

Un, kad mēs uzkāpām līdz krātera malai (kāpiens prasīja mums pusi dienas), mēs atklājām, ka akmens ir neiedomājami liels — kā vesela katedrāle. Zem tā pletās vulkāna melnā mute, tik dziļa, ka, likās, tai vispār nav dibena. Doktors paskaidroja, ka vulkānu mutes reizem spļaujot uguni, bet uz šīs peldošās salas visi vulkāni esot izdzisuši.

—   Stabinz, — viņš sacīja, nolūkodamies lielajā akmenī, kas slējās pār mums, — vai tu zini, kas varētu notikt, ja šis blāķis iekristu vulkānā?

—    Nē, — es teicu, — kas tad?

—   Atceries, ko delfīni stāstīja mums par gaisa dobumu salas apakšā?

—   Jā.

—   Redzi, akmens ir pietiekami smags, lai pa vulkāna krāteri ietriektos šajā gaisa telpā. Krizdams tas izspiedīs gaisu, un peldošā sala vairs nevarēs peldēt. Tā nogrims.

Čukstošas klintis.

—   Un tad uz salas visi noslīks, jā? — Bumpo jautāja.

—   Nē, nav teikts. Tas būs atkarīgs no vietas dziļuma, kur sala grims. Sala var sasniegt dibenu jau, teiksim, pēc kādām simt pēdām. Bet arī tad virs ūdens paliks pietiekami daudz zemes, vai ne?

—   Jā, droši vien, — Bumpo piekrita. — Tomēr cerēsim, ka šis smagais fragments nezaudēs ekvilibritāti, jo es kaut kā neticu, ka tas apstāsies zemes vidū, drīzāk izskries tai cauri un pa otru pusi ārā.

Daudzus brīnumus pavadoņi parādīja mums salas vidienē. Bet man ir par maz laika un nav iespējas izstāstīt gluži visu.

Kāpdami lejā uz krastu mēs pamanījām, ka arī šeit kalnos bagdžagderagi ir mums sekojuši un vēro mūs. Bet, kad mēs atkal izbraucām jūrā, viņu laivas īrās mums pa priekšu uz Popsipetelas pusi. Bagdžagderagu laivas bija vieglākas un ātrākas par mūsējām, un, ja viņi devās uz ciemu, tad sasniegs to, acīm redzot, daudzas stundas pirms mūsu atgriešanās.

Doktors kļuva nepacietīgs un sāka bažīties par Garās Bultas ievainojumu, tāpēc mēs pēc kārtas sēdāmies airos un braucām visu garo mēnessnakti.

Popsipetelu mēs sasniedzām rīta svīdumā.

Mums par lielu pārsteigumu, izrādījās, ka ne tikai mēs, bet arī viss ciems pavadījis nakti bez miega. Ap mirušā virsaiša namu drūzmējās milzīgs pūlis. Izkāpjot no laivām krastā, mēs redzējām pa galvenajām durvīm iznākot sirmus vīrus, — tie bija cilts vecākie.

Mēs jautājām, ko tas viss nozīmē, un mums atbildēja, ka šonakt izvēlēts jaunais virsaitis. Bumpo jautāja, kā jauno virsaiti sauc, bet tas laikam vēl bija noslēpums. Izsludināšana notikšot dienas vidū.

Kad doktors bija apmeklējis Garo Bultu un pārliecinājies, ka viņš ir krietni atlabis, mēs devāmies uz savu māju ciema galā. Tur mēs paēdām brokastis un likāmies gulēt.

Kārtīga atpūta mums patiešām bija nepieciešama, jo kopš ierašanās salā mūsu dzīve bija ritējusi nepārtrauktos darbos un sasprindzinājumā. Un vajadzēja tikai mūsu pārgurušajām galvām nolaisties uz spilveniem, lai pēc dažām minūtēm mēs visi būtu jau cieši aizmiguši.

DEVĪTĀ NODAĻA. VĒLĒŠANAS

Mūs pamodināja mūzika. Spoža pusdienas saule lauzās mūsu durvīs, bet aiz durvīm, likās, spēlēja vesels orķestris. Mēs piecēlāmies un paskatījāmies laukā. Ap mūsu māju bija sapulcējušies visi Popsipetelas iedzīvotāji. Mēs jau bijām pieraduši redzēt, ka jebkurā dienas vai nakts stundā doktoru aiz durvīm gaida viņa ziņkārīgie pielūdzēji, bet šoreiz bija citādi. Milzīgais pūlis bija tērpies svētku drānās. Spožās pērlītes, krāsainās spalvas un spilgtās segas piešķīra pūlim priecīgu raibumu. Visi likās ļoti labā omā, dziedāja un spēlēja mūzikas instrumentus — galvenokārt izrakstītas koka stabules un ādas bungas.

Mēs ieraudzījām Polinēziju, kura, atgriezusies no Bagdžagderagas, kamēr mēs gulējām, tagad sēdēja uz vārtu staba un skatījās. Mēs jautājām viņai, kas tie ir par svētkiem.

—         Pasludināti vēlēšanu rezultāti, — viņa atbildēja.

—  Dienas vidū nosauca jauno virsaiti.

—    Un kas tagad būs viņu virsaitis? — doktors jautāja.

—   Tu, — Polinēzija mierīgi atbildēja.

—   Es?! — doktors noelsās vien. — Nu, vai zini!

—   Jā, — viņa apstiprināja. — Tu esi tas izredzētais.

—    Bet es negribu būt virsaitis! — doktors iesaucās.

—    Baidos, ka no tā goda tev nebūs viegli atteikties, — viņa sacīja, — ja nu vienīgi tu labprātīgi ietu atkal jūrā

ar kādu no viņu šaubīgajām laivelēm. Jo redzi: tu esi ievēlēts ne tikai par Popsipetelas virsaiti, bet arī par visas Zirnekļpērtiķu salas karali. Bagdžagderagi, kas tik ļoti gribēja, lai tu valdi pār viņiem, aizsūtīja savus izlūkus un ziņnešus tev pa priekšu; redzot, ka tu naktī jau esi ievēlēts par Popsipetelas virsaiti, viņi bija rūgti vīlušies. Un tad, lai nezaudētu tevi pavisam, bagdžagderagi labāk bija ar mieru atteikties no savas neatkarības, lūdza pievienot viņu zemes Popsipetelai, un lai tu būtu karalis abām ciltīm. Tā ka dimbā tu esi!

—   Ak dievs! — doktors ievaidējās. — Kas par sasodītu entuziasmu! Es negribu būt karalis!

—   Man liekas, doktor, — es sacīju, — ka jums vajadzētu justies priecīgam un lepnam. Es gan gribētu būt karalis!

—    Lieliski jau tas skan, — viņš teica, bēdīgi vilkdams kājās kurpes. — Diemžēl cilvēks nevar uzņemties tādas saistības un saraut tās, kad ienāk prātā. Man ir pašam savs darbs. Kopš es izkāpu šajā salā, man nav bijis gandrīz nemaz laika dabas zinātnēm. Vienmēr man bijis jānoņemas ar kaut ko citu! Ja viņi vēl iztaisīs mani par Popsipetelas karali, tad kā zinātnieks es būšu pagalam. Es būšu aizņemts tikai ar valsts darīšanām. Tad es nebūšu vairs nekas — tikai karalis.

—   Tas tomēr ir kaut kas! — Bumpo iebilda. — Mans tēvs ir karalis, un viņam ir simt divdesmit sievas.

—   Vēl jo ļaunāk, — doktors teica. — Simt divdesmit reizes ļaunāk! Man ir jāstrādā. Es nevēlos būt karalis.

—   Skat, tur jau nāk kāds indiāņu runas vīrs, lai pasludinātu, ka tu esi ievēlēts! — Polinēzija iesaucās. — Aizsien labāk kurpes, pasteidzies!

Pūlis mūsu durvju priekšā pašķīrās, atstājot vidū garu, platu ceļu ļaužu grupai, kas nāca pie mums. Pirmais nāca vecs, skaists vīrs grumbainu seju, nesdams rokās koka kroni — patiešām lielisku, krāšņu kroni, lai arī koka. Tas bija rotāts brīnišķīgiem griezumiem, skaisti krāsots, un priekšpusē bija iespraustas divas gaiši zilas spalvas. Vecajam vīram nopakaļ nāca astoņi raženi indiāņi ar nestuvēm — tas bija krēsls ar gariem rokturiem.

Nometies uz viena ceļgala un noliecis galvu gandrīz līdz pašai zemei, vecais vīrs uzrunāja doktoru, kas stāvēja durvīs, piepogādams apkaklīti un siedams kaklasaiti.

—    Ai, Visuvarenais, — viņš sacīja, — mēs runājam ar tevi popsipeteļu tautas vārdā. Lieli un prātam neaptverami ir tavi darbi, laipna ir tava sirds, un kā jūras dziļums ir tava gudrība. Mūsu virsaitis ir miris. Tauta prasa cienīgu vadoni. Mūsu vecie ienaidnieki bagdžagderagi, pateicoties tev, kļuvuši par mūsu brāļiem un draugiem. Arī viņi grib gozēties tava smaida saulē. Raugies, es nesu tev Popsipetelas Svēto Kroni. Kopš senajiem laikiem, kad šīs zemes bija viena zeme un šīs tautas — viena tauta zem viena valdnieka, Svētais Kronis nav rotājis cita karaļa pieri. Ai, Cēlsirdīgais, tautas vienprātīgā lēmuma skubināti, mēs nākam nest tevi uz Čukstošajām klintīm, lai tur ar visu cieņu un godu kronētu tevi par karali, visas Peldošās Zemes valdnieku!

Krietnajiem indiāņiem laikam nenāca ne prātā, ka Džons Dūlitls varētu atteikties. Un nabaga doktors? Savu mūžu es nebiju redzējis viņu tik apjukušu. Pareizāk sakot, tā bija vienīgā reize, kad es redzēju doktoru galīgā izmisumā.

—    Debestiņ! — es dzirdēju viņu murminām un nelaimīgi skatāmies apkārt, kur lai bēg. — Ko nu lai es daru?

Vai jūs kāds neesat redzējis, kur es liku savu apkakles podziņu? Kā lai es uzlieku apkaklīti bez podziņas? Kas par sasodītu nelaimes dienu! Varbūt tā ir paripojusi zem gultas, Bumpo? Būtu viņi man devuši vismaz kādu dienu laika apdomāties! Kur tas redzēts: izrauj cilvēku no gultas un paziņo, ka viņš nu ir karalis, neļaujot ne muti nomazgāt! Vai tiešām neviens nevar atrast manu podziņu? Bumpo, vai tu nestāvi tai virsū? Pacel kāju!

—    Ko tu uztraucies par nieka podziņu? — Polinēzija sacīja. — Gan jau tevi nokronēs bez apkaklītes arī. Viņi no tādām lietām neko nesaprot.

—    Es jau teicu, ka netaisos kronēties, — doktors saskaitās,— vismaz ar labu jau nu neļaušos. Es noturēšu viņiem runu. Varbūt pietiks ar to pašu.

Durvīs stāvēdams, viņš griezās pie indiāņiem.

—   Mīļie draugi, — viņš sacīja. — Es nepelnu augsto godu, ko jūs man parādāt. Karaļa amatā man nav nekādas pieredzes, es tam nederēšu. Starp jums pašiem noteikti ir krietni vīri, kas daudz labāk pratīs jūs pārvaldīt. Par šo pagodinājumu un uzticību es pateicos jums no visas sirds. Bet tikpat sirsnīgi lūdzu — nelieciet man uzņemties pienākumu, ko es nemaz nespēšu pildīt.

Vecais vīrs skaļā balsī atkārtoja viņa vārdus, lai dzirdētu arī tālāk stāvošie. Viņi stūrgalvīgi kratīja galvu un neatkāpās ne sprīdi. Vecais vīrs griezās pie doktora.

—   Tu esi izredzētais, — viņš sacīja. — Tauta negrib nevienu citu, tikai tevi.

Tad doktora samulsušajā sejā paplauka it kā cerības stariņš.

—   Es aiziešu pie Garās Bultas, — doktors iečukstēja man ausī. — Varbūt viņš zinās padomu, kā man izkulties no šīs ķibeles.

Lūgdams tautas pārstāvjus uz brīdi atvainot, doktors atstāja viņus pie durvīm stāvam un steidzās uz Garās Bultas māju. Es gāju viņam pakaļ.

Mūsu lielais draugs gulēja zāļu gultā savas mājas pagalmā, viņš te bija iznests, lai varētu noskatīties svētkos.

—   Garā Bulta, — doktors ātri ierunājās ērgļu valodā, lai klātesošie nevarētu noklausīties, — man draud lielas briesmas, un es griežos pie tevis pēc palīdzības. Šie cilvēki grib mani iecelt par karali. Ja tas notiks, visi mani lielie pētījumi, ko es biju iecerējis, paliks nepaveikti, jo vai tad uz zemes kāds ir nebrīvāks par karali? Lūdzu, lūdzu, parunā ar viņiem, paskaidro, ka viņu griba gan bijusi laba, bet šī iecere tomēr nekam neder.

Garā Bulta paslējās uz elkoņa.

—    Ai, Cēlsirdīgais, — viņš sacīja (liekas, tā tagad bija kļuvusi doktoram pieņemtā uzruna), — dziļas ir manas bēdas, ka jau tavu pirmo lūgumu nespēju izpildīt! Ak vai! Es neko nevaru līdzēt. Šie ļaudis ieņēmuši galvā kronēt tevi par karali, un, ja es mēģināšu iejaukties, viņi tikai padzītu mani no savas zemes un kronētu tevi tāpat. Par karali tev jākļūst, lai arī ne līdz mūža galam. Tikai valdīšanas darbi jākārto tā, lai tev paliktu diezgan laika arī dabas noslēpumu izdibināšanai. Gan jau vēlāk mums radīsies padoms, kā tevi atbrīvot no karaļkroņa smaguma. Bet pašlaik tev jākļūst par karali. Šī cilts ir ļoti stūrgalvīga un savu vienmēr panāk. Cita ceļa nav.

Skumji doktors novērsās no drauga gultas un paskatījās apkārt. Un viņam aiz muguras atkal stāvēja vecais vīrs ar kroni grumbainajās rokās, un turpat blakus gaidīja karaliskās nestuves. Dziļā godbijībā nesēji paklanījās uz krēsla pusi, aicinot balto vīru apsēsties.

Vēlreiz nabaga doktors izmisīgi paskatījās apkārt, it kā glābiņu meklēdams, bet velti. Vienu brīdi man jau likās — viņš ņems kājas pār pleciem un bēgs. Bet pūlis mums apkārt bija tik biezs, cilvēki stāvēja tik cieši cits pie cita, ka par izlaušanos tam cauri nebija ko domāt. Stabuļu un bungu orķestris sāka spēlēt svinīgu maršu. Doktors vēlreiz atskatījās uz Garo Bultu, tas bija kā pēdējais palīgā sauciens! Bet lielais indiānis tikai pakratīja galvu un, tāpat kā nesēji, norādīja uz karalisko krēslu.

Beidzot, gandrīz vai raudādams, Džons Dūlitls lēni iekāpa nestuvēs un apsēdās. Kad viņš jau bija pacelts nesēju platajos plecos, es dzirdēju viņu vārgā balsī murminām:

—    Piķis un zēvele! Es negribu būt nekāds karalis!

—    Esi sveiks! — nosauca pakaļ Garā Bulta no savas guļvietas. — Un lai vienmēr mīt laime tava troņa pavēnī!

—   Viņš nāk! — Viņš nāk! — murdēja pūlis. — Ceļā! Ceļā! Uz Čukstošajām klintīm!

Un, tiklīdz svinīgais gājiens bija sakārtojies un devās laukā no ciema, pūlis steigšus vien aiztrauca uz kalniem, lai nekādā gadījumā nepaliktu bez vietas lielajā klinšu arēnā, kur vajadzēja notikt kronēšanas ceremonijai.

DESMITĀ NODAĻA. KARAĻA DŽONGA KRONĒŠANA

Savā garajā mūžā esmu redzējis daudzas lieliskas un svinīgas ainas, bet nekas nav mani aizkustinājis ne pustik dziļi kā skats uz Čukstošajām klintīm tajā dienā, kad tika kronēts karalis Džongs. Kad mēs ar Bumpo, Polinēziju, Čī-Čī un Džipu beidzot bijām sasnieguši milzu kausa skurbinoši augsto malu un palūkojāmies lejā, tur viļņoja gandrīz vai nepārskatāms kaparkrāsas seju okeāns, jo amfiteātris bija pilns līdz pēdējai vietai, te bija sapulcējušies visi salas iedzīvotāji — vīri, sievas, bērni, un pat Garā Bulta atnests ar visu savu slimības gultu, lai varētu noskatīties ceremonijā.

Taču ne mazākā skaņa, ne tik kā adatas kritiens, nebija sadzirdama Čukstošo klinšu svinīgajā klusumā. Klusums tiešām bija tāds, ka šermuļi skrēja pa kauliem. Bumpo pēc tam atzinās, ka viņam aizsitusies elpa, viņš nevarējis parunāt, un vēl viņam nekad neesot nācis prātā, ka pasaulē vispār ir tik daudz cilvēku!

Lejā, uz troņa laukuma, bija uzsliets pavisam jauns, spilgti krāsots totēma stabs. Katrai indiāņu ģimenei ir tāds totēms, ko iesprauž pie savas mājas durvīm. Totēms ir kaut kas durvju plāksnītei vai vizītkartei līdzīgs. Totēma griezumi vēsta par attiecīgās dzimtas varoņdarbiem un tikumiem. Un šis skaisti rotātais un par citiem daudz augstākais nu bija Džona Dūlitla jeb, kā viņu kopš kronēšanas sauca, karaļa Džonga totēms. To veidoja tikai dzīvnieku tēli, lai pasvītrotu doktora milzīgās zināšanas

par dzīvo radību. Izvēlēti bija tie dzīvnieki, kurus indiāņi uzskatīja par krietnāko rakstura īpašību pārstāvjiem: briedis nozīmēja žiglumu, vērsis — neatlaidību, zivs — apdomību un tā tālāk. Pašā totēma galā parasti bija tā zīme vai dzīvnieks, ar ko ģimene varēja visvairāk lepoties. Karaļa Džonga staba galā bija milzīgs papagailis par godu slavenajam Papagaiļu mieram.

Ziloņkaula tronis bija nospodrināts ar smaržīgu eļļu un balti mirdzēja saules staros. Tā pakāje bija nokaisīta ar ziediem un zaļumiem, jo tagad, kad sala atradās siltāka klimata joslā, koki visās ielejas atkal zēla un ziedeja.

Drīz mēs ieraudzījām karaliskās nestuves ar doktoru krēslā lēni virzāmies augšup pa troņa laukuma kāpņu līkumiem. Uz laukuma nestuves tika nolaistas, un doktors izkāpa uz ziedu paklāja. Klusums vēl arvien bija tik dziļš, ka es pat tādā lielā attālumā skaidri dzirdēju zariņu noknikšķam zem viņa kājām.

Vecā vīra pavadīts, doktors piegāja pie troņa un apsēdās. Cik sīks izskatījās viņa apaļais augumiņš, ja uz to raudzījās no šī milzīgā augstuma! Tronis bija taisīts karaļiem ar garākām kājām, un, kad doktors tajā iesēdās, viņa kājas nesniedzās līdz zemei, bet karājās kādus sešus sprīžus virs augšējā pakāpiena.

Tad vecais vīrs pagriezās, pacēla skatienu pret tautu un sāka runāt klusā, mierīgā balsī, bet ik vārds, ko viņš sacīja, bija skaidri sadzirdams pat vistālākajā Čukstošo klinšu nostūrī.

Vispirms viņš nosauca visus lielos Popsipetelas karaļus, kas senos laikos bija kronēti šajā ziloņkaula krēslā. Viņš runāja par popsipeteļu tautas diženumu, uzvarām un pārvarētajām grūtībām. Tad, pastiepis roku pret doktoru, sāka stāstīt, ko paveicis tagad kronējamais karalis.

Un man jāatzīst, ka ar saviem darbiem viņš tālu pārspēja visus iepriekšējos kopā ņemtus.

Tiklīdz viņš sāka runāt par to, ko doktors darījis cilts labā, indiāņi, vēl arvien mēmā klusumā, pacēla labo roku un māja uz troņa pusi. Neparasti izskatījās šī plašā arēna: viļņojoša kustība, cik tālu sniedza acs, — un ne skaņas.

Vecais vīrs beidza savu runu, uzkāpa pie troņa un ļoti godbijīgi nocēla doktora veco, saņurcīto cilindru. Viņš jau taisījās likt to zemē, bet doktors steidzīgi to atņēma un paturēja sev klēpī. Tad, pacēlis Svēto Kroni, viņš uzlika to Džonam Dūlitlam galvā. Kronis gan nebija īsti laikā (jo bija taisīts karalim ar mazāku galvu), un, kad vēl uzpūta spirgts vējš no saules piemirdzētās jūras, doktoram bija diezgan grūti to noturēt galvā. Taču kronis izskatījās lieliski.

Vēlreiz pagriezies pret tautu, vecais vīrs sacīja:

—   Raugieties uz savu izvēlēto karali, Popsipetelas ļaudis! Jūsu prāts ir noticis.

Un tad nu beidzot atskanēja tautas balss.

—   DžoNG! DžoNG! — indiāņi sauca. — ILGU MŪ2U KARALIM DžoNGAM!

Skaņa nogranda svinīgajā klusumā kā pērkona dārdi. Šeit, kur pat čuksts aizskanēja jūdzēm tālu, skaļumam bija sitiena spēks. No klints pret klinti triekdamies, sauciens vēlās pa kalniem. Man likās — šīs atbalsis nekad nenorims, tik tālu tās aizrībēja pa visu salu, tās šalca pa ielejām un dunēja krasta aizās.

Pēkšņi es ieraudzīju, ka vecais vīrs, pacēlis roku, rāda uz salas augstāko virsotni, es pavēros pār plecu atpakaļ un paspēju noskatīties, kā milzīgais akmens ieveļas pašā krātera mutē.

—     Raugieties, Peldošās zemes ļaudis! — vecais vīrs iesaucās. — Akmens ir nokritis, un mūsu senais ticējums piepildījies: šodien ir kronēts Diženākais no Karaļiem!

Doktors arī bija redzējis akmeni krītam, viņš piecēlās un cieši skatījās uz jūru.

—   Viņš domā par gaisa kambari, — Bumpo iečukstēja man ausī. — Cerēsim, ka jūra nav pārāk dziļa šajos platuma grādos!

Pēc veselas minūtes (tik ilgi akmenim vajadzēja, lai sasniegtu krātera dibenu) mēs dzirdējām tālu, apslāpētu būkšķienu — un tūlīt pēc tam skaļi iešņācās izspiestais gaiss. Doktors ar bažīgi saspringtu seju nosēdās atpakaļ tronī, bet nenolaida acis no okeāna zilā plašuma.

Drīz mēs jutām, ka sala zem mums lēni grimst. Mēs redzējām, kā jūra kāpj uz salu pāri krasta kraujām, kas pamazām grima, — pēdu, trīs pēdas, desmit pēdas, divdesmit, piecdesmit, simtu. Un tad, paldies dievam, liegi kā taurenis, nosēzdamies uz rozes, apstājās! Zirnekļpērtiķu sala beidzot bija sasniegusi Atlantijas okeāna smilšaino pamatni, un zeme atkal savienojās ar zemi.

Protams, daudzas mājas gar krastiem nu bija zem ūdens. Popsipetelas ciems pavisam pazuda no zemes vaiga. Bet tas nebija svarīgi. Neviens taču nenoslīka, jo visi līdz pēdējai dzīvai dvēselei bija kalnos un noskatījās karaļa Džonga kronēšanā.

Indiāņi paši sākumā laikam neaptvēra, kas noticis, lai gan, protams, juta, ka zeme grimst. Doktors pēc tam paskaidroja, ka milzīgo akmeni izkustinājis gaisa trieciens, kad miljons rīkļu sākušas reizē kliegt. Bet Popsipetelas vēsturē šis notikums atspoguļojās citādi (un indiāņi tam tic vēl šo baltu dienu), proti, kad karalis Džongs nosēdies tronī, viņa svars bija tik varens, ka sala iegrimusi un viņam par godu vairs nekur nepeld.

SESTĀ DAĻA

..

PIRMĀ NODAĻA. JAUNPOPSIPETELA

Džongs vēl nebija valdījis savā jaunajā karaļvalstī neko vairāk par divām dienām, kad man vajadzēja pašos pamatos mainīt savus uzskatus par karaļiem un viņu dzīves veidu. Es biju iedomājies, ka nekas cits karalim nav jādara kā vien jāsēž tronī, lai tauta var ik pa laiciņam nākt un viņam klanīties. Nu es redzēju, ka valdniekam darba tik daudz kā nevienam citam pasaulē, protams, ja viņš savu karaļa amatu pienācīgi pilda.

Sākot ar brīdi, kad viņš cēlās augšā agri no rīta, un beidzot ar brīdi, kad viņš gāja gulēt vēlu naktī — un tā visas septiņas dienas nedēļā —, Džons Dūlitls strādāja, strādāja un strādāja. Vispirms vajadzēja uzcelt jaunu pilsētu. Popsipetelas ciems bija nogrimis, un vajadzēja dot salai galvaspilsētu — Jaunpopsipetelu. Ar vislielāko rūpību tika izvēlēta skaista un ērta vieta pie upes ietekas jūrā. Salas krasti šeit veidoja jauku, plašu līci, kur laivas — un arī kuģi, ja kāds te ienāktu, — varēja izmest enkurus un patverties no vētrām.

Būvējot šo pilsētu, doktors deva indiāņiem daudz jaunu padomu. Viņš parādīja, kā ierīkot pilsētā notekas un kā ik dienas savācami un sadedzināmi atkritumi. Augstu kalnos viņš aizdambēja straumi un izveidoja lielu ezeru.

Doktors skrēja pakaļ tauriņiem ar kroni galvā

Tā bija pilsētas ūdenskrātuve. Neko tādu indiāņi līdz šim nebija redzējuši, un daudzas slimības, no kurām viņi agrāk bija cietuši, tagad novērsa kārtīgā kanalizācija un tīrais dzeramais ūdens.

Tautai, kam nav uguns, nav, protams, arī metālu, jo bez uguns nevar apstrādāt tēraudu un dzelzi. Viens no Džona Dūlitla pirmajiem darbiem bija pārmeklēt kalnus, līdz viņš atrada dzelzs un vara raktuves. Tad viņš ņēmās apmācīt indiāņus, kā šie metāli kausējami un izkaļami par nažiem, arkliem, ūdenscaurulēm un visādām citādām lietām.

Savā valdīšanas laikā doktors sīvi cīnījās pret karaļgalma vecmodīgajām ceremonijām un greznību. Viņš sacīja man un Bumpo — ja reiz viņam jābūt karalim, viņš grib būt īsti demokrātisks karalis, kas ir draudzīgs un sirsnīgs pret saviem padotajiem un neslien degunu gaisā. Viņa zīmētajā Jaunpopsipetelas plānā nekāda pils nebija paredzēta. Mazs namiņš nomaļā ielā bija viss, ko viņš sev atvēlēja.

Bet to nu indiāņi nekādi negribēja pieļaut. Viņi bija pieraduši pie karaļiem, kas valdīja pār viņiem īsti ķēnišķīgā greznībā un varenībā, un pastāvēja, ka Džongam jāceļ pati krāšņākā pils, kāda vien pasaulē redzēta. Visu pārējo doktoram ļāva darīt, kā viņam tīk, bet atkratīties kaut jel no vienas karalim piedienīgas ceremonijas vai parādes — nekad. Viņa pilī dienu un nakti kalpoja tūkstoš sulaiņu. Viņam pienācās arī Karaļa Kuģis — grezna, septiņdesmit pēdu gara pulēta magoņkoka laiva ar perlamutra rotājumiem, un to airēja simt spēcīgāko salas vīru. Pils dārzi pletās jūdzi garumā un jūdzi platumā, un tos apkopa simt sešdesmit dārznieku.

Arī tērpties nabaga vīram vajadzēja vienmēr krāšņās, smalkās un neērtās drānās. Vecais, iemīļotais cilindrs bija ieslēgts skapī, tikai slepus doktors varēja uz to kādreiz paskatīties. Karaļa tērps bija valkājams visos gadījumos. Un, kad doktors laiku pa laikam izlavījās mazā zinātniskā ekspedīcijā, viņš neuzdrīkstējās apvilkt vecās drēbes, bet skrēja pakaļ tauriņiem ar kroni galvā un vējā plīvojošu purpura mantiju plecos.

Nebija ne gala ne malas doktora pienākumiem un jautājumiem, ko viņam vajadzēja atrisināt, — sākot ar zemes un robežu strīdiem un beidzot ar sievas un vīra samierināšanu, ja viņi ķildas karstumā bija metuši viens otram kurpes acīs. Pils austrumu spārnā atradās Tiesas zāle. Te karalis Džongs sēdēja katru rītu no deviņiem līdz vienpadsmitiem un sprieda taisnu tiesu visās lietās, ar kurām cilvēki pie viņa nāca.

Pēcpusdienās viņš strādāja skolā. Bet viņš nemācīja gluži tā, kā pieņemts parastās skolās. Pie viņa nāca ne tikai bērni, bet arī pieaugušie. Jo, redziet, šie indiāņi nezināja daudz tāda, ko pie mums zina baltie bērni, — kaut gan savukārt zināja daudz tāda, par ko pieaugušiem baltajiem nav ne jausmas.

Mēs ar Bumpo palīdzējām viņam skolotāja darbā, kā varējām, — mācīdami aritmētikas sākumus un vēl šo to tikpat vienkāršu. Bet astronomiju, lauksaimniecības zinātnes, pareizo zīdaiņu kopšanu un milzum daudz citu priekšmetu doktors pasniedza pats. Indiāņi bija ārkārtīgi kāri uz mācīšanos, viņi nāca bariem un bariem, tā ka pat zem atklātām debesīm (jo par skolas ēku nevarēja būt ne runas) doktoram vajadzēja viņus sadalīt uz maiņām — pa pieciem vai sešiem tūkstošiem reizē — un lietot megafonu vai tauri, lai visi varētu dzirdēt.

Dienas pārējo daļu aizņēma ceļu ierīkošana, ūdensdzirnavu būve, slimnieku ārstēšana un neskaitāmi citi darbi un darīšanas.

Lai gan par karali Džons Dūlitls bija kļuvis pret savu gribu, viņš — ja reiz kļuvis — bija ļoti labs valdnieks. Var jau būt, ka viņam piemita mazāk diženības nekā citiem vēsturē zināmiem karaļiem, kas visu laiku cēla karus un iepinās romantiskos piedzīvojumos, bet, kad vēlāk, jau pieaugušam vīram, man bija iespēja redzēt un novērtēt dažādas svešu zemju valdības, es bieži domāju, ka Popsipetela karaļa Džonga laikā gan bija vislabāk pārvaldītā valsts pasaules vēsturē.

Doktora dzimšanas diena pienāca, kad mēs jau bijām nodzīvojuši salā sešarpus mēnešu. Indiāņi pārvērta to par lieliem tautas svētkiem ar dzīru galdiem, dejām, uguņošanu, runām un visādām izpriecām.

Uz dienas beigām abu cilšu vecākie sapulcēja indiāņus svētku parādē, kas izgāja pilsētas ielās, nesot pa priekšu ļoti krāšņi izrakstītu desmit pēdas augstu melnkoka plāksni. Tā bija bilžu vēsture, kur, pēc seno Popsipetelas valdnieku parauga, tika atzīmēti karaļa dižākie darbi.

Ar lielām un svinīgām ceremonijām plāksni uzslēja pie jaunās pils durvīm, un visi sanāca to apskatīt. Tur bija seši attēli par piemiņu sešiem lielākajiem notikumiem karaļa Džonga dzīvē, un katru paskaidroja atsevišķs pants. Pantus bija sacerējis Galma Dzejnieks, un tulkojumā tie skanēja šādi.

I

(Viņa ierašanās salā)

Debesu sūtīts,

Savā delfīnu vilktajā laivā No pasaulēm svešām Viņš mūsu krastā kāpa.

Dižākās palmas Zemojās, noliecot galvas,

Pie nākamā karaļa kājām.

II

(Viņš sastop vaboli)

Mēness nakti viņš kalnos Tikās ar putniem un zvēriem.

Biklā džebizri nāca ar ziņu —

Tā bija nelaimes vēsts.

III

(Viņš atbrīvo pazudušās ģimenes) Liels viņa sirdī bija žēlums,

Liels bija spēks viņa rokās,

Skatiet, viņš pārplēsa kalnu uz pusēm. Skatiet, kā zudušās ģimenes traucās No tumsības dienai pretim.

IV

(Viņš rada uguni)

Mūsu zeme no aukstuma mira.

Viņš pacēla roku, un rau!

No skaidrām debesīm zibeņi lēca; i Saule noliecās zemu;

Un piedzima — uguns!

Un, kamēr mēs spiedāmies pulkā Ap tīkamo gaismu, viņš vilka Mūsu aukstumā klīstošo zemi Uz mierīgu mājvietu atpakaļ Saulainās jūrās.

V

(Viņš ved tautu pretim uzvarai) Vienu vienīgu reizi Viņa žēlīgais vaigs Savilkās niknuma grumbās,

Posts tev, ienaidniek ]aunais,

Kas drīkstēja uzbrukt Virsaiša Džonga ciltij!

VI

(Viņš sēž karaļa troni)

Putni līksmojās gaisos,

Jūra smējās un rotājās krastos,

Prieka asaras karstas mēs lējām Tajā dienā, kad viņš sēdās tronī. Viņš ir celtnieks un dziednieks,

Viņš ir skolotājs gudrs un valdnieks, Lai tūkstošu tūkstošiem gadu Viņš dzīvo laimē un priekā Par svētību mūsu zemei.

OTRĀ NODAĻA. ILGAS PĒC MĀJĀM

Karaļa pilī man un Bumpo bija katram savi krāšņi apartamenti, kur mitinājās arī Polinēzija, Džips un Čī-Čī. Bumpo oficiāli ieņēma iekšlietu ministra amatu, bet es biju valsts kases pārzinis. Garajai Bultai te arī piederēja savas istabas, bet viņš ceļoja pa svešām zemēm un mājās nedzīvoja.

Kādu vakaru, kad doktors bija aizgājis uz pilsētu ārsta vizītē pie jaundzimuša bērna, mēs visi sēdējām pie lielā galda Bumpo pieņemamā istabā. Tā mēs sapulcējāmies katru vakaru, lai apspriestu nākamās dienas plānus un dažādas valsts lietas. To varēja saukt par ministru kabineta sēdi.

Bet tovakar mēs runājām par Angliju — un ēšanu. Mums jau bija mazliet apnikuši indiāņu ēdieni. Jo, redziet, neviens no šiem iedzimtajiem neprata gatavot, un galma pavāra apmācīšana bija viens no mūsu rūgtākajiem pārbaudījumiem. Šie indiāņi bija nepārspējami labu produktu sabojāšanā. Bieži mēs bijām tik izsalkuši, ka, nogaidījuši, kamēr visi mūsu pavāri aiziet gulēt, ar doktoru priekšgalā nozagāmies pils virtuvē, lai visā slepenībā uzceptu kādu pankūku dziestošās pavarda oglēs. Doktors pats bija lieliskākais pavārs pasaulē. Diemžēl virtuvi gan viņš tādās reizēs briesmīgi piešķaidīja, un mums vajadzēja visu rūpīgi uzkopt, lai mūs nepieķertu.

Tātad, kā jau es minēju, tovakar ministru kabineta sēdē tika risināts galvenokārt ēšanas jautājums, un

es atgādināju Bumpo, cik gardi savā mājā mūs cienāja Monteverdes gultu meistars.

—    Es tev pasacīšu, ko man pašlaik gribētos, — teica Bumpo. — Lielu tasi kakao ar veselu kaudzi putu krējuma virsū. Mēs Oksfordā mēdzām dzert brīnišķīgu kakao. Sasodīti nelāgi, ka uz šīs salas nav ne kakao koku, ne govju, kas dotu mums krējumu.

—   Kā jums liekas, — Džips jautāja, — kad doktors posīsies projām no šejienes?

—    Vēl vakar es viņam to vaicāju, — Polinēzija sacīja,

—   bet kaut cik apmierinošu atbildi nedabūju. Neizskatās, ka viņš gribētu par to runāt.

Sarunā iestājās klusuma brīdis.

—   Zināt, ko es domāju? — viņa pēkšņi piebilda.

—    Es domāju, ka doktors vairs nemaz netaisās braukt mājās.

—    Debesu dievs! — Bumpo iebrēcās. — Tā gan nevajag runāt!

—   Tss! — Polinēzija uzsauca. — Kas tas par troksni?

Mēs ieklausījāmies, un kaut kur pils garo gaiteņu tālumos skanēja sargkareivju saucieni:

—    Karalis! — Dodiet ceļu! — Karalis!

—   Tas ir viņš… beidzot! — Polinēzija nočukstēja.

—    Vēlu, kā parasti. Nabaga cilvēks, kā viņam jānostrādājas. Čī-Čī, izņem no bufetes pīpi un tabaku un noliec uz atzveltnes viņa rīta svārkus.

Kad doktors ienāca istabā, viņš izskatījās nopietns un domīgs. Viņš gurdeni noņēma kroni un pakāra uz vadža pie durvīm. Tad viņš nometa karalisko mantiju, pārģērbās rītasvārkos, apsēdas uz sava krēsla galda galā, smagi nopūtās un sāka bāzt pīpē tabaku.

—    Kā iet bērniņam? — Polinēzija mierīgi jautāja.

—    Bērniņam? — viņš nomurmināja, un viņa domas likās esam kaut kur pavisam tālu. — Ak, jā .. . viņam ir daudz labāk, paldies … Viņam iznācis otrais zobs.

Tad viņš apklusa atkal, caur tabakas dūmu mākoni sapņaini skatīdamies griestos, bet mēs pārējie klusi sēdējām apkārt un gaidījām.

—    Mēs tieši pirms jūsu pārnākšanas prātojām, doktor, — beidzot es sacīju, — kad jūs brauksiet atkal mājās. Rīt paies jau septiņi mēneši, kopš mēs esam uz šīs salas.

Doktors paslējās uz priekšu krēslā un izskatījās samulsis.

—         Taisnību sakot, — viņš pēc kāda brīža atbildēja,

—   par to es jau pats arī taisījos šovakar runāt. Jā, bet… grūti būs kādam iestāstīt, kāpēc. .. Baidos, ka nebūs iespējams pamest darbu, kas man te darāms … Atceries, kad viņi toreiz tik ļoti gribēja mani par karali, es tev sacīju, ka vēlāk nemaz tik viegli ņebūs atkratīties no pienākuma, ko pats uzņēmies. Šie cilvēki ir pieraduši paļauties uz mani tik daudzos un dažādos gadījumos. Kad mēs te ieradāmies, viņi nezināja nekā no balto cilvēku sasniegumiem. Un mēs, tā sacīt, ievērojami pārmainījām viņu dzīves plūdumu. Bet kādas tautas dzīves veida mainīšana ir visai kutelīga. Un, ja esam to mainījuši, tad esam arī atbildīgi par to, kāds būs iznākums — labs vai slikts.

Viņš brīdi padomāja un piebilda jau klusākā, bēdīgākā balsī:

—    Man gribētos turpināt savus ceļojumus un zinātnisko darbu, un man gribētos atgriezties Padlebijā — tāpat kā jums. Tagad ir jau marts, mūsu zālienā plaukst krokusi .. . Bet tas, no kā es baidījos, ir noticis: nevar nedomāt, kas notiks ar popsipeteļiem, ja es viņus pametīšu un aizbēgšu. Viņi droši vien atgriezīsies pie saviem vecajiem paradumiem: kariem, māņticības, velnu pielūgšanas un citādām blēņām, un tas jaunais, ko mēs viņiem esam iemācījuši, nepareizi pielietots, var atnest vairāk Jauna nekā laba, un viņu stāvoklis var kļūt vēl sliktāks, nekā tas bija, kad mēs te ieradāmies .. . Viņi mani iemīlējuši, viņi man uzticas, viņi nāk pie manis pēc padoma visās bēdās un nepatikšanās. Un kam gan gribas būt negodīgam pret cilvēkiem, kas viņam uzticas? Bez tam es taču viņus arī esmu iemīlējis. Viņi ir it kā mani bērni — jo pašam savu bērnu man nekad nav bijis — un man briesmīgi gribētos pieredzēt, kā viņi izaug. Vai tad jūs to nesaprotat? Vai es varu aizbēgt un pamest viņus nelaimē? . . . Nē. Esmu izdomājies krustām un šķērsām, kā būtu labāk. Un baidos, ka man būs vien jāpaliek pie darba, ko uzņēmos līdzi ar karaļa kroni. Baidos, ka man jāpaliek.

—    Pavisam? Uz mūžu? — Bumpo aizkritušā balsī jautāja.

Kādu brīdi doktors tikai rauca pieri un neko neatbildēja.

—   Nezinu, — viņš beidzot sacīja. — Vismaz pašreizējā brīdī man nav ne mazāko cerību aizbraukt. Tas nebūtu godīgi.

Pēc šiem vārdiem iestājās bēdīgs klusums, ko beidzot pārtrauca klauvējiens pie durvīm.

Padevīgi nopūzdamies, doktors piecēlās, uzlika atkal kroni un uzmeta plecos mantiju.

—   Lūdzu! — viņš uzsauca, nosēzdamies atpakaļ krēslā.

Durvis atvērās, un uz sliekšņa paklanījās sulainis —

viens no tiem simt četrdesmit trim, kas šonakt dežurēja pilī.

—   Ai, Cēlsirdīgais, — viņš sacīja, — pie pils vārtiem stāv ceļinieks un vēlas runāt ar Jūsu Majestāti.

—   Saderam uz šiliņu, ka atkal kādam bērns piedzimis, — nomurmināja Polinēzija.

—   Vai jūs pavaicājāt, kā ceļinieku sauc? — doktors jautāja.

—   Jā, Jūsu Majestāte, — sulainis atbildēja. — Viņš ir Garā Bulta, Zelta Bultas dēls.

TREŠĀ NODAĻA. INDIĀŅU ZINĀTNE

—   Garā Bulta! — doktors iesaucās. — Brīnišķīgi! Vediet viņu tūlīt šurp!

—    Kā es priecājos! — viņš runāja tālāk ar mums, tiklīdz sulainis bija aizgājis. — Es tik ļoti gaidīju viņu! Ar viņu ir ārkārtīgi patīkami būt kopā — pat ja viņš neko daudz nerunā. Paga, cik īsti mēnešu pagājis, kopš viņš aizbrauca uz Brazīliju, — pieci, jā, pieci. Jauki gan, ka viņš atgriezies sveiks un vesels! Lai cik gudrs viņš būtu, bet doties ceļā ar tādu laiviņu ir šausmīgs risks. Nav nekāds joks laisties simtiem jūdžu atklātā okeānā ar divpadsmit pēdu garu smailīti. Kaut ko tādu es negribētu ne mēģināt.

Atkal atskanēja klauvējiens, un, kad durvis pēc doktora aicinājuma pavērās, uz sliekšņa stāvēja mūsu lielais draugs ar platu smaidu skarbajā bronzas sejā. Aiz viņa parādījās divi nesēji ar indiāņu palmu šķiedras pinumos ievīstītām nastām. Kad apsveicināšanās bija galā, Garā Bulta teica nesējiem, lai noliek saiņus zemē.

—   Raugies, ai, Cēlsirdīgais, — viņš sacīja. — Es atnesu, kā biju tev solījis, augu kolekciju, kas bija noglabāta alā Andos. Šie dārgumi lai rāda mana mūža darbu.

Nastas atraisīja, un izrādījās, ka iekšā ir milzums sīku sainīšu un vīstokļu. Tos rūpīgi izlika rindās uz galda.

Sākumā šī izstāde, lai arī plaša, radīja vilšanās sajūtu. Tur bija augi, ziedi, augļi, lapas, saknes, rieksti, pupas,

medus šūnas, sveķi, mizas, sēklas, bites un vēl dažas kukaiņu sugas.

Augu pētīšana jeb tā saucamā botānika bija dabaszinātņu nozare, kas mani nekad īpaši nepievilka. Salīdzinājumā ar dzīvnieku pētīšanu man tā likās ļoti garlaicīga. Bet, kad Garā Bulta pārcilāja kolekcijas atsevišķos priekšmetus un stāstīja par to īpašībām, es aizrāvos arvien vairāk un vairāk. Un viņš vēl nebija galā, kad es jau jutos pilnīgi apburts no visiem šiem augu valsts brīnumiem, ko viņš bija vedis tik tālu ceļu.

—   Šīs, — viņš sacīja, paceldams paciņu ar lielām sēklām, — esmu nosaucis par «smieklu pupām».

—    Kam tās domātas? — Bumpo jautāja.

—    Līksmības radīšanai, — atbildēja indiānis.

Bumpo, izmantodams brīdi, kad Garā Bulta bija pagriezis viņam muguru, paķēra trīs pupas un norija.

—    Nelaimīgais! — iesaucās indiānis, kad ieraudzīja, ko viņš izdarījis. — Ja viņš gribēja izmēģināt šo sēklu spēku, viņam vajadzēja apēst ne vairāk kā ceturtdaļu pupas. Cerēsim, ka viņš nenomirs no smiekliem.

Pupu iedarbība uz Bumpo bija neredzēti spēcīga. Vispirms viņš izplūda platā smaida, tad sāka ķiķināt, līdz beidzot viņa smiekli pārgāja tik briesmīgos rēcienos, ka mums vajadzēja iznest viņu blakus istabā un nolikt gultā. Doktors vēlāk sacīja, ka Bumpo droši vien būtu nomiris no smiekliem, ja viņam nebūtu tik spēcīgs organisms. Visu nakti viņš pa miegam laimīgi kunkstēja. Un nākamajā rītā pamodies izrausās no gultas, vēl arvien smiedamies.

Kad mēs atgriezāmies pieņemamā istabā, Garā Bulta parādīja mums sarkanas saknes, kas, ar cukuru un sāli virumā savārītas, dodot cilvēkam spēju ārkārtīgi strauji un ilgi dejot. Viņš vaicāja, vai mēs nevēlētos pārbaudīt to iedarbību, bet mēs tomēr atteicāmies. Pēc Bumpo dēkas mēs mazliet baidījāmies no tālākiem eksperimentiem, vismaz pašreizējā brīdī.

Nebija ne gala, ne malas dīvainajām un derīgajām lietām Garās Bultas krājumā: kāda vīteņauga sula, kas lika matiem izaugt vienā naktī, apelsīns ķirbja lielumā, ko viņš pats bija izaudzējis savā Peru kalnu dārzā, melns medus (viņš bija atvedis arī bites, kas deva tādu medu, un to puķu sēklas, no kurām medus bija vākts), tējkarote šī medus vakarā lika cilvēkam aizmigt dziļā miegā un no rīta pamosties spirgtam; rieksts, kas darīja balsi skaistāku, ūdens zāle, kas apturēja asiņošanu, sūna, kas paglāba no čūskas kodiena, un ķērpis, kas līdzēja pret jūras slimību.

Doktors, protams, briesmīgi aizrāvās ar to visu. Nakts jau gāja uz rīta pusi, bet viņš tikai ņēmās ar galdā izliktajiem priekšmetiem, taujāja nosaukumus un aprakstīja to izskatu un īpatnības piezīmju grāmatiņā, kamēr Garā Bulta diktēja.

—   Te ir tādas lietas, Stabinz, — viņš sacīja, — kas prasmīgu drogistu rokās radīs veselu apvērsumu pasaules medicīnā un ķīmijā. Domāju, ka šis miega medus vien varētu aizstāt pusi no tām sliktajām zālēm, ko mēs līdz šim esam lietojuši. Garā Bulta ir atklājis pats savu farmakopeju. Mirandai taisnība: viņš ir liels dabaszinātnieks. Viņa vārdu pelnīti varētu rakstīt blakus Linnejam. Kādu dienu es aizvedīšu visu šo bagātību uz Angliju … Bet kad, — viņš skumji piebilda, — atliek vienīgi jautāt: kad?

CETURTĀ NODAĻA. JŪRAS ČŪSKA

Ilgu laiku pēc šīs ministru kabineta sēdes, par kuru es nupat kā pastāstīju, mēs doktoram neko vairs nejautājam par braukšanu uz mājām. Dzīve Zirnekļpērtiķu sala gāja savu gaitu, mēnesis pēc mēneša ritēja rosīgi un patīkami. Naca un pagāja ziema ar visām ziemassvētku svinībām, un vasara atkal bija klāt tā, ka mēs pat nepamanījām.

Laikam ejot, doktors arvien vairāk iegrima rūpēs par savu lielo ģimeni, un stundas, ko viņš atlicināja dabaszinātnēm, kļuva retākas un retākās. Es tomēr zināju, ka viņš bieži domā par savu māju un dārzu Padlebijā, par saviem kādreizējiem plāniem un iecerēm, jo brīžiem, kad kaut kas atgādināja Angliju un viņa agrāko dzīvi tur, doktora seja kļuva domīga un mazliet skumja. Bet viņš par to nekad nerunāja. Un es esmu cieši pārliecināts, ka viņš būtu nodzīvojis savu mūžu Zirnekļpērtiķu sala, ja neiejauktos neparedzēts gadījums — un Polinēzija.

Vecajai papagailienei indiāņi bija apnikuši līdz kaklam, un viņa to nebūt neslēpa.

—    Lai tikai viens padomā, — viņa sacīja man kādu dienu, kas mēs abi staigājam pa jūrmalu, — ka slavenajam Džonam Dūlittam jāaizvada sava mūža dārgās dienas. aprūpējot šos draņķa iedzimtos! Kāda nejēdzība!

Visu rīta cēlienu mēs bijām skatījušies, kā doktors vada Popsipetelas teātra celtniecības darbus — opera un koncertzāle mums jau bija; un Polinēzija, to redzēdama, sa-

pika un noskaitas tik ļoti, ka es uzaicinaju viņu nakt ar mani staigāt.

—   Vai tu patiešām domā, — es jautāju, kad mēs apsēdāmies smiltīs, — ka viņš nekad vairs neatgriezīsies Padlebijā?

—    Nezinu, — viņa atbildēja. — Kādu laiku es biju pārliecināta, ka domas par mājās atstātajiem dzīvniekiem itin drīz aizvedīs viņu atpakaļ. Bet, kopš Miranda pagājušā augustā atnesa viņam vēsti, ka tur viss ir kārtībā, šī cerība pagaisa. Mēnešiem un mēnešiem esmu lauzījusi galvu un mēģinājusi atrast izeju. Ja mums izdotos izdomāt kaut ko tādu, kas atkal pievērstu viņa prātus dabaszinātnēm — es gribu sacīt, — kaut ko pietiekami lielu, kas viņu pa īstam satrauktu, — mēs dabūtu to cauri! Bet kā? — viņa šķebīgi noskurinājās. — Kā? Viņš jau domā vairs tikai par ielu bruģēšanu un iestāstīšanu tiem indiāņu knauķiem, ka divreiz viens ir divi!

Bija īsta Popsipetelas diena — spoža un karsta, zila un dzeltena. Miegaini es raudzījos jūrā, domādams par tēvu un māti. Nez vai viņi jau nesāka uztraukties, ka tik ilgi esmu projām? Blakus man klusi, bet neatlaidīgi šķendējas veca labā Polinēzija, un viņas vārdi pamazām saplūda un sajuka ar viļņu slinko plakšķināšanos pret krastu. Laikam jau ta bija-tieši viņas vienmuļā murmināšana un vēl maigais, smaržīgais gaiss, kas ieaijāja mani miegā. Nezinu. Šā vai tā, man sapnī rādījās, ka sala atkal sākusi kustēties — tikai ne peldus, kā agrāk, bet pēkšņi, ar rāvienu, it kā to būtu pacēlusi un atkal nosviedusi kāda varena milža roka.

Man nebija ne jausmas, cik ilgi biju gulējis. Es pamodos no viegliem knābja cirtieniem pa degunu.

—   Tomij! Tomij! — (Tā bija Polinēzijas balss.)

—   Celies augšā! Piķis, ir gan miegamice, noguļ zemestrīci un pat nepamana to! Tomij, paklau: mūsu stunda ir situsi! Mosties jel augšā, dieva dēļ!

—    Kas noticis? — Es žāvādamies uzslējos sēdus.

—    Tss! Skaties! — čukstēja Polinēzija, rādīdama uz jūru.

Vēl īsti nepamodies, es blenzu jūrā ar miglainām, miega pilnām acīm. Un tur, seklajā ūdeni, ne tālāk par kādiem trīsdesmit jardiem no krasta, es ieraudzīju milzīgu, blāvi sārtenu gliemežvāku. Kā skurbinoši augsts baznīcas kupols tas slēja gaisa varavīkšņotus lokus, bet ap tā pamatni viegli vērpās baltas viļņu putas. Kaut kas tads varēja rādīties tikai visneticamakajā sapnī.

—    Kas tad tas? — es jautāju.

—    To, atčukstēja Polinēzija, — jūrnieki jau gadu simteņiem dēvē par juras čūsku. Es pati to ne vienu reizi vien esmu redzējusi no kuģu klājiem kaut kur tālumā paslienamies pār ūdeni un atkal ierfirstam. Bet tagad, kad redzu to tuvumā un nekustīgu, esmu gandrīz vai pārliecināta, ka šī leģendārā Jūras Čūska nav nekas cits kā lielais stikla jūras gliemezis, par kuru mums stāstīja svīpelis. Un, ja viņš nav vienīgais savas sugas pārstāvis visās septiņās jūrās, Vari saukt mani par vecu vārnu! Tomij, mums ir palaimējies! Mums atliek tikai dabūt doktoru šurp, lai viņš paskatās uz šo reto eksemplāru, pirms tas aizvācies atpakaļ uz Dziļo bedri. Ja mēs paspēsim, tad, tici manam vārdam, mēs tiksim projām no šīs sasodītās salas tūlīt pat! Paliec un uzmani viņu, bet es aizšaušu pēc doktora! Nekusties un nerunā, sargies pat skaļi elpot: viņš var sabīties, šie gliemeži ir ārkārtīgi tramīgi. Tikai skaties uz viņu, es būšu atpakaļ vienā stiepienā!

Polinēzija piesardzīgi aizzagās pa smilšaino krastu līdz krūmiem, kuru aizsegā pacēlās spārnos un aizlidoja uz pilsētas pusi, bet es paliku krastā viens un kā apburts raudzījos uz pasakaino briesmoni, kas zvilnēja seklajā ūdenī.

Milzenis kustējās ļoti maz. Laiku pa laikam viņš pacēla galvu virs ūdens, parādīdams ārkārtīgi garo kaklu un ragus. Reizēm viņš savilkās un atlaidās kā gliemezis, kad taisās iet uz priekšu, bet tūlīt atkal gurdeni noplaka. Šīs kustības lika man domāt, ka viņš ir ievainots, bet apakšējā daļa bija zem ūdens, un es neko nevarēju saskatīt.

Es vēl arvien biju nogrimis milzīgā dzīvnieka vērošanā, kad atgriezās Polinēzija ar doktoru. Viņi parādījās tik klusi un uzmanīgi, ka es nedzirdēju viņus nākam un pamanīju tikai tad, kad viņi notupās man blakus smiltīs.

Jau paskatījies vien uz gliemezi, doktors pilnīgi pārvērtās. Viņa acis dzirkstīja sajūsmā. Tik satrauktu un laimīgu es viņu nebiju redzējis kopš tā brīža, kad viņš pēc mūsu ierašanās Zirnekļpērtiķu salā noķēra džebizri vaboli.

—   Tas ir viņš! — doktors čukstēja. — Lielais stikla jūras gliemezis . . . viņš pats, par to nav ne mazāko šaubu. Polinēzija, ej pa krastu leja uz to pusi un mēģini sadabūt man kādu delfīnu. Varbūt delfīni zinās pateikt, ko gliemezis te dara. Tas ir ļoti savādi, ka viņš iznācis tādā seklumā. Bet tu, Stabinz, aizej uz ostu un atved šurp laiviņu. Tikai esi ļoti piesardzīgs, irdamies šajā līcī. Ja gliemezis sabīsies un aizies dziļumā, mēs viņu nekad vairs neredzēsim.

—   Un ne vārda nevienam no indiāņiem! — Polinēzija čukstus brīdināja, kad es gāju projām. — Mums jāsaglabā noslēpums, citādi te jau pēc piecām minūtēm saskries vesels bars ziņkārīgo. Laime vēl, ka mēs šo gliemezi atradām tik nomaļā līcī!

Nokļuvis osta, es no daudzajām tur piesietajām laivām izvēlējos mazu, vieglu smailīti un, nesacīdams nevienam, kam man tā vajadzīga, īros lejup gar krastu.

Man bija briesmīgi bail, ka gliemezis būs pazudis pirms manas atgriešanās. Varat izteloties manu sajūsmu, kad, apbraucis klinšaino zemes ragu, es ieraudzīju līci un gliemezi vēl arvien turpat.

Es redzēju arī, ka Polinēzija savu uzdevumu paveikusi jau pirms manis un atvedusi divus delfīnus. Viņi jau klusītēm runājās ar Džonu Dūlitlu. Es piestūmu laivu malā un klausījos.

-   Man gribētos zināt, — doktors sacīja, — ka gliemezis nokļuvis šeit. — Man tika stāstīts, ka viņš parasti uzturoties Dziļajā bedrē.un, ja paceļoties virs ūdens, tad tikai okeāna vidū.

—   Kā, vai tad tu nezini? Tu neko neesi dzirdējis? — delfīni brīnījās. — Tu taču aizsedzi Dziļo bedri, kad nogremdēji salu! Tu uzsēdināji to taisni bedrei virsū, uzliki it ka vāku virsū. Zivis, kas tur bija iekšā, visu laiku pūlējās izlauzties. Lielajam Gliemezim izgāja vissliktāk, sala iespīlēja viņa asti, jo viņš tieši tajā brīdī gāja laukā no bedres, lai dotos nelielā vakara pastaigā. Viņš netika vaļā veselus sešus mēnešus un visu šo laiku pūlējās atbrīvoties. Beidzot viņam vajadzēja pacelt visu salas stūri, lai dabūtu asti lauka. Vai tad tu pirms stundas nepamanīji kaut ko zemestrīces grūdienam līdzīgu?

—   Pamanīju' gan, — doktors atbildēja, — tas sagrāva veselu sienu teātrim, ko es patlaban būvēju.

—    To, redzi, izdarīja gliemezis, kad viņš pacēla salu, lai tiktu ārā no bedres, — delfīni sacīja. — Zivis arī izmantoja gadījumu un izbēga, kad viņš pacēla vāku. Laime, ka viņš ir tik liels un spēcīgs. Bet šī drausmīgā piepūle tomēr nepalika bez sekām, viņš sastiepa astes muskuli, un tagad tas ir stipri sapampis. Viņš meklēja kādu mierīgu vietu, kur atpūsties, un, ieraudzījis šo smilšaino piekrasti, atrāpās šurp.

—   Vai dieniņ! — doktors iesaucās. — Cik žēl, ka tā noticis. Man butu gan vajadzējis kaut kā brīdināt, kad sala sāka grimt. Bet, taisnību sakot, mēs paši neko iepriekš nezinājām, tas bija tikai nelaimes gadījums. I<ā jums liekas, vai gliemezis, nabadziņš, ir smagi ievainots?

—    Nevaram droši pateikt, — delfīni atbildēja, — jo neviens no mums neprot viņa valodu. Bet pa ceļam pie tevis mēs appeldējām viņam apkārt, un, likās, nekādu sevišķi nopietnu ievainojumu viņam nebija.

—   Vai tiešām neviens no jūsējiem nesaprot mīkstmiešu valodu? — doktors jautāja.

—   Ne vārda, — viņi sacīja. — Ta ir drausmīgi grūta valoda.

—   Kā jums liekas, vai jūs varētu sameklēt man kādu zivi, kas prastu to? — vaicāja doktors.

—    Nezinām, — delfīni teica. — Pamēģināsim.

—   Es būtu ārkārtīgi pateicīgs, ja jums tas izdotos,— doktors teica. Man ir tik daudz svarīgu jautājumu, ko es gribētu uzdot šim gliemezim. Bez tam es papūlētos izdarīt visu, kas manos spēkos, lai izārstētu viņa asti. Vismaz to, ja ne vairāk. Galu galā, kaut ari netieši, esmu vainīgs pie viņa ievainojuma.

—         Labi, ja tu mūs šeit pagaidītu, — sacīja delfīni,

—  mēs paskatītos, ko varam darīt.

PIEKTĀ NODAĻA. MĪKSTMIEŠU MĪKLA BEIDZOT UZMINĒTA

Un tā doktors ar kroni galvā sēdēja krastā kā ķēniņš Knuts un gaidīja. Veselu stundu delfīni šaudījās šurp un atpakaļ, vezdami līdzi dažādus jūras dzelmju radījumus, lai noskaidrotu, vai kāds nebūs doktoram derīgs.

Viņi atveda daudzas ērmīgas būtnes. Tomēr likās — ļoti grūti būs atrast kādu, kas prastu mīkstmiešu valodu, vienīgi mīkstrniešus pašus. Taču mazs cerības stariņš delfīniem uzspīdēja, kad viņi atrada ļoti vecu jūras ezi (tādu jocīgu bumbuli, viscaur vienās ūsās), kurš sacīja, ka īsto mīkstmiešu valodu gan nezinot, bet kādreiz, agrā jaunībā, varējis itin labi sarunāties ar jūras zvaigznēm. Tas jau bija solis uz priekšu, lai ari ne tik liels, ka būtu ko īpaši gavilēt. Atstājuši pie mums ezi, delfīni aizšāvās pēc jūras zvaigznes.

To viņiem nevajadzēja ilgi meklet, jo jūras zvaigžņu bija daudz šajā piekrastē. Tad, izmantodami ezi par tulku, viņi izjautāja juras zvaigzni. Zvaigzne bija diezgan padumja, tomēr visiem spēkiem pūlējās mums palīdzēt. Pacietīgi viņu izklaušinājuši, mēs ar sajūsmu noskaidrojam, ka viņa var diezgan pieklājīgi runāt mīkstmiešu valodā.

Cerības spārnoti, mēs ar doktoru sēdāmies smailītē un, delfīniem, jūras ezim un jūras zvaigznei peldot blakus, klusītēm īrāmies līcī, kamēr nokļuvām milzu gliemeža čaulas pakājē.

Un tad sākās visērmīgākā saruna, kādu man gadījies piedzīvot. Vispirms jūras zvaigzne uzdevu jautājumu gliemezim, tad pateica gliemeža atbildi jūras ezim, ezis pasacīja to tālāk delfīniem un delfīni beidzot doktoram.

Tāda ceļā mēs ieguvām krietnu informāciju par dzīvnieku pasaules vissenāko laiku vēsturi, tomēr jo daudzi svarīgi punkti gliemeža garākajos teikumos mums pagāja secen gan jūras zvaigznes dumjības dēļ, gan tāpēc, ka sacīto vajadzēja tulkot no vienas valodas otrā.

Kamēr gliemezis runāja, mēs ar doktoru piespiedām ausis pie viņa čaulas sienas, un izrādījās, ka ta mēs pavisam skaidri varam dzirdēt viņa balsi. Balss, kā jau svīpelis mums stāstīja, bija dobja, zvanam līdzīga. Protams, mēs nevarējām saprast ne vārda, ko viņš teica. Tomēr doktoru ārkārtīgi satrauca tas, ka nu viņš ir tik tuvu valodai, ko ilgu laiku pūlējies apgūt. Un pamazām, likdams citām zivīm atkal un atkal atkārtot gliemeža īsākos teicienus, viņš sāka saprast vārdu sakarību. Jo, redziet, viņš zinaja vienu vai divas zivju valodas, un tas viņam mazliet palīdzēja. Kādu laiku tā vingrinājies, viņš noliecās pār laivas malu, iebāza galvu ūdenī un mēģināja sarunāties ar gliemezi pats.

Tas bija ilgs un smags darbs, pagāja stundas, kamēr doktoram izdevās kaut ko panākt. Bet pēc kāda laika doktora laimīgais smaids lika man nojaust, ka mazpamazam viņš sāk ar gliemezi saprasties.

Saule jau bija zemu, un bambusu audzēs saka šalkt vēss vakara vējš, kad doktors beidzot atrāvās no darba un sacīja man:

—   Stabinz, es pierunāju gliemezi, lai viņš iznāk krastā sausumā un ļauj man izmeklēt viņa asti. Vai tu, lūdzu, neaizskrietu uz pilsētu un nepateiktu strādniekiem, ka šodien viņi var pārtraukt darbu pie teātra celšanas? Pēc tam aizteci uz pili un paņem manu medikamentu somu. Man liekas, es to atstāju zem troņa audienču zālē.

—   Un iegaumē, — Polinēzija pačukstēja, kad es pagriezos, lai ietu, — nevienam ne vārda! Ja tev ko jautā, turi muti ciet. Izliecies, ka tev sāp zobi vai vēl kaut kas.

Kad es šoreiz atgriezos krastā, gliemezis jau bija izkāpis sausumā. Redzot viņu visā augumā izlaidušos, bija viegli saprast, kāpēc seno laiku māņticīgie jūrnieki dēvējuši viņu par jūras čūsku. Viņš patiešām bija milzīgs un savā ziņa pat skaists un dižens radījums. Džons Dūlitls apskatīja uzpampušo astes muskuli.

No somas, ko es biju atnesis, doktors izņēma dziednieciskas eļļas pudeli un ierīvēja sastiepumu. Tad viņš savāca visas saites, cik vien somā bija, un piestiprināja citu citai gala. Bet arī tad saite neiznāca diezgan gara, pietika labi ja pusastei. Doktors pastāvēja uz to, ka cieši jānosien viss sapampums. Tāpēc viņš aizsūtīja mani vēlreiz uz pili un lika atnest visus palagus no karaliskā veļas skapja. Tos mēs ar Polinēziju saplēsām strēmelēs pārsējiem. Un beidzot pēc briesmīgiem pūliņiem aste bija nosieta doktoram pa prātam.

Gliemezim tada apkopšana acīmredzami patika, viņš laiski un tīksmīgi izstiepās, kad doktors bija pabeidzis savu darbu. Viņam tā guļot ar tukšo čaulu uz muguras, cauri tās smalkajām sienām varēja redzēt juru un palmas otrā pusē.

—    Es domāju, ka vienam no mums vajadzēs palikt pie viņa visu nakti, — doktors sacīja. — To mēs uzdosim Bumpo, es zinu, ka viņš visu šo dienu ir nogulējis dārza namiņā. Sastiepums ir smags, un, ja gliemezis no.sāpēm nevarēs aizmigt, viņam būs patīkamāk pavadīt laiku kopā ar kādu. Bet citādi, cik varu spriest, viss ir kārtībā, pēc dažām dienām viņš būs vesels. Ja man nebūtu tik sasodīti daudz darba, es paliktu pie viņa pats. Es ļoti to gribētu, man vēl ir bezgala daudz ar viņu kas pārrunājams.

—    Bet, doktor, — iebilda Polinēzija, kad mēs posāmies atpakaļ uz pilsētu, — tev jāņem brīvdienas. Visi karaļi laiku pa laikam ņem brīvdienas, visi kā viens. Karalis Kārlis, piemēram, — protams, Kārlis valdīja sen pirms tevis — viņš . .. ak, — viņš no vienām brīvdienām vien dzīvoja. Neteiksim, ka viņš allaž bija diez kāds priekšzīmīgais karalis. Tomēr viņš bija ārkārtīgi iecienīts. Visi viņu bija iemīlējuši — pat zelta karpas Hemptonkortas dīķī. Personigi es šim karalim varu pārmest tikai vienu — ka viņš izgudroja tos stulbos, lecīgos šuneļus, ko sauc par Karaļa Kārļa spanieliem. Par nabaga Kārli stāsta daudz ļauna, bet tas, manuprāt, ir sliktakais, ko viņš izdarījis. Lai nu ka, tas tagad nav būtiski. Kā jau es teicu, karaļiem pienākas brīvdienas tāpat ka jebkuram citam cilvēkam. Un tev taču kopš kronēšanas nav bijis atvaļinājuma, vai ne?

—   Nav gan, — doktors atbildēja. — Liekas, tev taisnība.

—    Un tagad klausies, kas tev jādara, — viņa turpināja, — tiklīdz tu atgriezīsies pilī, tev jāizsludina karaļa brīvdienas, lai visiem zināms, ka tu taisies pavadīt nedēļu laukos veselības uzlabošanai. Un ka tu dosies turp bez kalpotājiem — ka privāta persona, skaidrs? To sauc par ceļošanu inkognito, kad karalis pazūd viens pats. Tā dara visi karaļi. Jo viņiem jau nav citas iespējas kaut cik cilvēciski izklaidēties. Un visu prombūtnes laiku tu varēsi gozēties krastā ar savu gliemezi. Ko tu par to saki?

—   Man jau gribētos, — doktors teica. — Tas izklausās ļoti kārdinoši. Bet man jāceļ tas jaunais teātris, neviens no mūsu namdariem nepratīs uzlikt spāres, ja es viņiem neparādīšu, kā to dara. Un tad vēl zīdaiņi — šīs indiāņu mātes ir tik šausmīgi nesaprātīgas!

—         Pie joda teātri un zīdaiņus arī! — Polinēzija atcirta.

—   Teātris var nedēļu pagaidīt. Un zīdaiņiem vienīgi vēdergraizes var uznākt. Kā tie zīdaiņi iztika pirms tavas parādīšanās? Ņem brīvdienas. Tev tās ir nepieciešamas.

SESTĀ NODAĻA. MINISTRU KABINETA PĒDĒJĀ SĒDE

Klausoties Polinēzijas runā, es nopratu, ka šī brīvdienu ideja ir daļa no viņas plāna.

Doktors neko neteica, un uz pilsētu mēs gājām klusēdami. Tomēr es redzēju, ka Polinēzijas vārdi atstājuši uz viņu vajadzīgo iespaidu.

Pēc vakariņām viņš pazuda no pils, pat nepasacījis, uz kurieni ies, — kaut ko tadu viņš nekad nebija darījis. Protams, mēs tāpat zinājām, ka viņš aizgājis uz jūrmalu pie gliemeža. Mēs bijām par to pilnīgi droši tāpēc, ka viņš pat neieminējās Bumpo par sēdēšanu pie slimnieka.

Tiklīdz kabineta sēžu zāles durvis bija aizvērtas, Polinēzija uzrunāja ministrus.

—    Redziet, zēni, — viņa sacīja, — mums noteikti un par katru cenu jāpanāk, lai doktors iet brīvdienās, ja mēs negribam palikt šajā sasodītajā salā līdz mūža beigām.

—    Ko tas mums dos, — jautāja Bumpo, — ka viņš ies brīvdienās?

Polinēzija neiecietīgi metās uz iekšlietu ministru.

—    Vai tu neapjēdz, jā? Ja viņš netraucēti varēs veselu nedeju nodoties dabaszinātnēm — savam jūras pētīšanas iecerem, sapņiem par nolaišanos okeāna dibenā un tā tālāk, tad mums jau ir zināma cerība, ka viņš būs ar mieru atstāt šo draņķa salu. Jo, karaļa amatu pildot, viņam nav ne bridi laika padomāt par kaut ko citu kā vien par valdīšanas lietām.

—   Jā, tā ir gan. Viņš ir pārlieku apzinīgs, — Bumpo piekrita.

—    Un bez tam, — Polinēzija turpināja, — tikai pilnīga slepenība var dot viņam iespēju jebkad izkļūt no šejienes. Doktoram jāatstāj sala, kamēr viņš pavada savas brīvdienas inkognito un neviens, izņemot mūs, nezina, kur viņš ir un ko viņš dara. Ja viņš būvētu pietiekami lielu kuģi, lai dotos pāri jūrai, indiāņi visi kā viens būtu to redzējuši un dzirdējuši un prasītu, kāpēc tas kuģis būvēts. Viņi to nepieļautu. Lai tur lūst vai plīst, bet doktoru viņi negribētu zaudēt. Man pat liekas, ja indiāņiem ienāktu prātā, ka doktors taisās bēgt, viņu iekaltu važās.

—   Jā, es arī esmu pārliecināts, ka viņi to darītu, — es piekritu. — Un tomēr es nespēju iedomāties, kā doktors pat vislielākā slepenībā varētu aizbēgt bez kuģa.

—         Nu tad es tev pateikšu — kā, — sacīja Polinēzija.

—  Ja mēs pierunāsim viņu iet brīvdienās, mūsu nākošais solis būs panākt, lai jūras gliemezis apsolās uzņemt mūs visus savā čaulā un aizvest uz Padlebijas upes grīvu. Un, ja gliemezis būs ar mieru, tad tik lielam kārdinājumam Džons Dūlitls nespēs pretoties un dosies ceļā, to es zinu droši — īpaši jau tāpēc, ka tad viņš varēs aizvest Garās Bultas zāļu un augu krājumu Anglijas ārstiem un pie viena vēl apskatīt okeāna dibenu.

—   Cik brīnišķīgi! — es iesaucos. — Tu doma, ka gliemezis patiešām spētu aiznest mūs līdz pašai Padlebijai?

—    Noteikti, — atbildēja Polinēzija. — tas gabaliņš viņam ir tīrais nieks. Viņš rāpsies pa okeāna dibenu, un doktors varēs noskatīties visās zemūdens ainavās. Pavisam vienkārši. Ja, jā, Džons Dūlitls noteikti būs ar mieru, ja vien mums izdosies pierunāt viņu paņemt brīvdienas — un ja gliemezis gribēs mūs izvizināt.

—    Kaut jel viņš gribētu! — Džips nopūtās. — Man šī tropiskā greznība jau sen līdz kaklam — es te tikai kļūstu slinks un nekam vairs nederu. Un te nav nevienas vienīgas žurkas un vispār nekā, ko kārtīgam sunim patrenkāt, — pat ja pietiktu spēka trenkāt. Ak, kāda laime — redzēt atkal veco Padlebiju un dārzu! Un vai Pliku-Plaka nepriecātos, ka mēs beidzot esam mājās?

—    Nākošā mēneša beigās, — piebildu es, — apritēs divi gadi, kopš mēs atstājām Angliju — kopš pacēlām enkuru pie Karaļa tilta un laidāmies lejā pa upi!

—   Un uzsēdāmies uz sēkļa, — piemetināja Čī-Čī sapņainā balsī.

—   Vai atceries, kā visi, mums aizbraucot, māja no krasta? — es jautāju.

—   Jā. Man liekas, pilsētā mūs bieži piemin, — sacīja Džips, — un zīlē, vai mēs esam vēl dzīvi vai pagalam.

—   Beidziet! — Bumpo teica. — Citādi man būs jāraud no sirds dziļumiem.

SEPTĪTĀ NODAĻA. DOKTORA LĒMUMS

Nu jūs varēsit gan iedomāties, cik priecīgi mēs bijām nākamaja rītā, kad doktors, pavadījis visu nakti sarunās ar gliemezi, pateica mums, ka nolēmis iet brīvdienās. Un pilsētas herolds tūlīt devās izsludināt, ka Viņa Karaliskā Augstība dodas septiņdienu atpūtā uz laukiem, bet ka viņa prombūtnes laikā pils un valdības iestādes būs atvērtas kā parasti.

Polinēzija bija bezgala apmierināta. Viņa tūlīt ķērās pie darba, mierīgi sagatavodama visu nepieciešamo mūsu aizbraukšanai — un darīja to ļoti piesardzīgi, lai nevienam nebūtu ne jausmas, kurp mēs dosimies, ko ņemsim līdzi, cikos atstāsim pili un pa kuriem vārtiem iziesim.

Polinēzija, šī veca viltniece, neaizmirsa neko. Un pat mums, doktora pavadoņiem, ne vienmēr bija skaidrs, kas viņai kuro reizi padomā. Viņa slepus man piesacīja, lai es katra ziņā neaizmirstu paņemt līdzi doktora piezīmju grāmatiņas — visas, līdz pēdējai. Garajai Bultai, vienīgajam indiānim, kam mēs bijām uzticējuši slepenos nodomus un kas taisījās pavadīt mūs līdz jūrai un paskatīties uz Lielo Gliemezi, Polinēzija lika noteikti paņemt līdzi ārstniecības augu kolekciju. Bumpo saņēma pavēli nest doktora cilindru — protams, rūpīgi paslēptu zem drēbēm. Gandrīz visus sulaiņus, kas tonakt dežurēja pilī, viņa ar šādiem vai tādiem uzdevumiem aizsūtīja uz pilsētu, lai pec iespējas mazak kalpotāju redzētu mūs aizejam. Un

pusnakts stundu, kad lielākā daļa pilsētas iedzīvotāju gulēja, viņa izvēlējās par mūsu aiziešanas brīdi.

Mēs paņēmām līdzi ari nedēļai aprēķinātu pārtikas krājumu. Kopā ar pārējo bagāžu mēs bijām visai smagi apkrāvušies, kad, pulkstenim sitot divpadsmit, atvērām pils rietumu durvis un klusi, piesardzīgi izgājām mēnesnīcas piespīdētajā dārzā.

—    Inkognito uz pirkstgaliem! — Bumpo nočukstēja, kad mēs klusi pievērām aiz sevis smagās durvis.

Neviens nebija redzējis mūs aizejam.

Stāvot akmens kāpņu pakājē, kas veda no Pāvu terases lejā uz Rožu terasi, kaut kas lika man apstāties un atskatīties uz krāšņo pili, ko mēs bijām uzcēluši šajā dīvainajā, tālajā zemē, kur, izņemot mūs, nebija spēris kāju neviens baltais cilvēks. Pēkšņi es jutu, ka šonakt mēs pametam to uz visiem laikiem un nekad vairs šeit neatgriezīsimies. Un es domāju par citiem karaļiem un ministriem, kas dzīvos šajās greznajās zālēs pēc mums. Nakts bija karsta un klusa — ne skaņas, vienīgi pieradinātie flamingi viegli šļakstinājās, bradādami pa ūdensliliju dīķi. Gar ciprešu dzīvžoga stūri pēkšņi nomirkšķināja naktssarga laterna. Polinēzija parāva mani aiz zeķes un, nikni čukstēdama, skubināja pasteigties, kamēr mūsu bēgšana nav pamanīta.

Nonākuši krastā, mēs uzzinājām, ka gliemezim ir jau krietni labāk un viņš savu asti var kustināt bez sāpēm.

Delfīni (pēc dabas ļoti ziņkārīgi radījumi) slaistījās turpat netālu, gaidīdami, vai neatgadīsies kaut kas ievērības cienīgs. Intrigante Polinēzija, izmantojot laiku, kamēr doktors darbojās ar savu jauno pacientu, pamāja viņiem un paaicināja sānis uz mazu, slepenu sarunu.

—     Tad nu klausieties ar ausīm, — viņa klusi čukstēja. — Jūs zināt, cik daudz Džons Dūlitls darījis dzīvnieku labā, patiesību sakot, atdevis viņiem visu savu dzīvi. Jums nu ir iespēja izdarīt kaut ko viņa labā arī. Dzirdiet: par šīs salas karali viņš kļuva pret savu gribu, skaidrs? Un tagad, kad viņš šo darbu ir uzņemies, viņam liekas, ka nedrīkst to atstāt — šitie indiāņi nekādi nemācēšot bez viņa iztikt, bet tās ir blēņas un iedomas — jūs zināt to tikpat labi kā es. Vai ne? Mēs varam viņu glābt — un šādi: ja gliemezis būtu ar mieru uzņemt doktoru, mūs un mušu mazo bagāžu — tikai kādus trīsdesmit vai četrdesmit saiņus — savā čaulā un aiznest uz Angliju, esmu droša, ka doktors dotos ceļā, jo viņš jau sen ir jucis uz okeāna dibena izpētīšanu. Vēl vairāk — šī viņam ir vienīgā iespēja aizbēgt no salas. Bez tam doktoram ir ārkārtīgi svarīgi atgriezties pašam savā zemē, pašam pie sava darba, kas tik daudz nozīmē visas pasaules dzīvniekiem! No jums mēs lūdzam, lai jūs pasakāt jūras ezim, lai viņš pasaka juras zvaigznei, lai viņa pasaka gliemezim, lai viņš uzņem mūs savā čaula un aizved uz Padlebijas upi. Sapratāt?

—     Kas tur ko nesaprast, — delfīni atbildēja. — Mēs labprāt darīsim visu, kas mūsu spēkos, lai pārliecinātu viņu — jo, kā jau tu sacīji, tas patiešām ir kauns un negods, ka šis lielais cilvēks nosit savu laiku te, kad viņš tik ļoti nepieciešams Anglijā!

—  Un tā — lai doktors nepamanītu, ko jūs darāt! — Polinēzija brīdināja, kad delfīni taisījās peldēt projām.

—   Viņš var iespītēties, ja redzēs, ka tas ir mūsu pirksts! Lai gliemezis pats piedāvājas mūs aizvest. Skaidrs?

Džons Dūlitls, nevērodams neko, vienīgi darbu, kam bija nodevies, stāvēja līdz ceļiem seklajā ūdenī un palīdzēja gliemezim iekustināt apārstēto asti un izmēģināt, vai tā jau pietiekami vesela tālākam ceļam. Bumpo un Garā Bulta ar Džipu un Čī-Čī bija atstiepušies krastā zem palmas kādu gabaliņu augstak. Nu mēs arPolinēziju arī gājām un pievienojāmies viņiem.

Aizritēja pusstunda.

Kā bija paveicies delfīniem, mēs nezinājām, kamēr doktors pēkšņi nepameta gliemezi un, ūdeni šļakstinādams, gluži aizelsies neizbrida krastā pie mums.

—   Vai jūs varat iedomāties? — viņš sauca. Kad es nupat runājos ar gliemezi, viņš piedāvājās pats no sevis aizvest mūs visus atpakaļ uz Angliju savā čaulā. Viņš sacīja, ka viņam tāpat jāklejo pa jūrām, lai uzmeklētu sev jaunu mājvietu, jo Dziļa bedre nu esot ciet. Viņam nebūšot nekāds lielais līkums aizvest mūs uz Padlebijas upi, ja mes vēlētos ceļot viņam līdzi. Debesu dievs, kāda izdevība! Ka man gribētos! Izpētīt okeāna dibenu visa garumā no Brazīlijas līdz Eiropai! To vēl neviens nav izdarījis! Kāds pasakains ceļojums! Kaut jel es nebūtu ļāvies, lai mani iztaisa par karali! Mana mūža vienīga iespēja nu paiet garam!

Viņš pagrieza mums muguru un nokāpa lejāk pa smilšaino krastu, ar skumju ilgošanos lūkodamies uz gliemezi. Viņš izskatījās tik neparasti bēdīgs un vientuļš, stāvēdams tukšajā, mēnesnīcas piespīdētajā liedagā, ar kroni galvā, kā melna ēna pret mirguļojošo jūru.

Blakus man tumsā sakustējās Polinēzija un leni devās pie viņa.

—    Paklau, doktor, — viņa sacīja klusā, pieglaudīgā balsī, it kā runādama ar untumainu bērnu, — tu pats zini, ka šī karaļu būšana nav tavs īstais darbs. Indiāņi neaizies bojā ari bez tevis, protams, varbūt viņi dzīvos mazliet sliktāk nekā ar tevi, bet gan jau viņi tiks galā

Inkognito uz pirkstgaliem, — Bumpo nočukstēja.

tapat kā pirms tavas parādīšanās. Neviens nevarēs teikt, ka tu neesi izpildījis savu pienākumu pret viņiem. Tā bija viņu vaina, ka viņi ievēlēja tevi par karali. Kāpēc nepieņemt gliemeža piedāvājumu, nepamest visu un tūlīt uz vietas nedoties ceļā? Darbs, kas tevi gaida, un jaunie atklājumi, kurus tu pārvedīsi mājās, taču būs daudz vērtīgāki par visu, ko tu varētu darīt šeit.

—    Labā sirds, — doktors bēdīgi atbildēja, to es nevaru. Viņi atgriezīsies pie saviem antisanitārajiem dzīves apstākļiem: slikta ūdens, jēlām zivīm, kanalizācijas trūkuma, vēdera tīfa un tamlīdzīgi . . . Nē. Man jāgādā par viņu veselību un labklājību. Es sāku dzīvi kā cilvēku ārsts, liekas, ar to es arī beigšu. Es nedrīkstu viņus pamest. Varbūt kaut kad vēlāk tas nokārtosies. Bet tagad es nevaru viņus atstat.

—         Te nu tev galīgi nav taisnība, doktor, — viņa iebilda.

—    Tev jādodas prom — taisni tagad vai nekad. Nekas nenokārtosies. Jo ilgāk tu paliksi, jo grūtāk būs aiziet. Tas jādara tūlīt. Šonakt pat.

—   Kā?! Aiziet kā zaglim, nepasakot pat ardievas! Kā tu vari kaut ko tādu iedomāties, Polinēzij!

—   Viņi gan tev dos varenu iespēju pateikt ardievas! — Polinēzija, jau pacietību zaudēdama, nošņācās. — Tici manam vārdam, doktor,'ja tu šonakt atgriezīsies pilī pasacīt ardievas vai vēl kaut ko tādu, tu paliksi te. Tev jādodas ceļā tūlīt un bez kavēšanās.

Ar vecās papagailienes muti runāja patiesība, kādu brīdi doktors stāvēja un domāja.

—   Bet tur ir manas piezīmju grāmatiņas, — viņš pēkšņi ieminējās, — man jāaiziet pakaļ.

—   Es tās jau paņēmu līdzi, doktor, — es sacīju. — Visas līdz pēdējai.

Atkal viņš svārstījās.

—    Jā, bet Garās Bultas kolekcija, — viņš teica. — Man tā arī jāpaņem līdzi.

—    Tā ir jau šeit, ai, Cēlsirdīgais, — no palmas ēnas atskanēja indiāņa dobjā balss.

—    Bet kā tad pārtika? — jautāja doktors, — Proviants ceļam.

—    Murns ir pārtika mūsu brīvdienu nedēļai, — Polinezija atbildēja. — Tās ir pat vairāk, nekā mums vajadzēs.

Jau trešo reizi doktors apklusa un domāja.

—    Tur palika mans cilindrs, — viņš beidzot nīgri iebilda. — Tas izšķir visu: man jāiet atpakaļ uz pili. Es nevaru doties ceļā bez cilindra. Kā lai es parādos Padlebijā ar kroni galvā?

—    Tc būs, doktor, — teica Bumpo, izvilkdams no azotes viņa veco, mīļo, samurcīto cilindru.

Polinēzija tiešām bija parūpējusies par visu.

Tomēr arī tagad mēs redzējām, ka doktors pūlas izdomāt vēl kādus ieganstus.

—    Ai, Cēlsirdīgais, — Garā Bulta sacīja, — kāpēc izaicināt likteni? Tavs ceļš ir skaidrs. Tava nākotne un tavs darbs sauc tevi atpakaļ uz tālo māju pāri jūrām. Un līdzi tev ies zināšanas, ko cilvēcei esmu sakrājis es, — tās aizies uz zemēm, kur tiks pielietotas daudz plašāk, nekā jebkad tiktu pielietotas šeit. Es redzu jau blāzmu rīta pusē. Drīz ausīs diena. Ej, pirms tavi pavalstnieki mostas. Ej, pirms tavs nodoms kļuvis zināms. Patiešām, ja tu nedosies ceļā tūlīt, noteikti aizvadīsi savu mūžu Popsipetelā kā gūstā turēts karalis.

Lielu lēmumu pieņemšana it bieži neprasa vairāk par vienu vienīgu brīdi. Pret blāvojošām debesīm es redzēju doktoru pēkšņi saslienamies. Lēni viņš nocēla svēto kroni un nolika smiltīs.

Un, kad viņš ierunājās, viņa balss bija asaru aizžņaugta.

—   Viņi to atradis te, — doktors murmināja, — kad nāks mani meklēt. Un viņi redzēs, ka esmu aizgājis, Mani bērni, mani nabaga bērni! Vai viņi jebkad sapratīs, kāpēc es viņus pametu . . . Vai viņi jebkad sapratīs un piedos?

Viņš paņēma no Bumpo savu veco cilindru, tad pagriezās pret Garo Bultu un klusēdams saņēma viņa pastiepto roku.

—   Tavs lēmums ir pareizs, ai, Cēlsirdīgais, — teica indiānis, — lai arī neviens tā neskums un neilgosies pēc tevis kā Garā Bulta, Zelta Bultas dēls. Paliec sveiks, un laime lai vienmēr ved tevi aiz rokas!

Tā bija pirmā un vienīgā reize, kad es redzēju doktoru raudam. Neteikdams ne vārda kaut jel vienam no mums, viņš pagriezās, nogāja lejā pa krastu un iebrida jūras seklajā ūdenī.

Gliemezis uzmeta kūkumu un pavēra spraugu starp saviem pleciem. Doktors pakāpās un iegāja iekšā. Pasnieguši bagāžu, mēs sekojām viņam. Sprauga nočāpstēja un aizvērās.

Tad, pagriezies uz austrumiem, jūras milzenis līgani laidās lejā pa piekrastes slīpumu dziļākos ūdeņos.

Brīdi, kad viļņu tumšzaļais mutulis sakļāvās pār mūsu galvām, no okeāna pamales izvēlās liela rīta saule. Un cauri smalkajām perlamutra sienām mēs ieraudzījām zemūdens pasauli uzmirdzam brīnumainās krāsās — tas bija saullēkts jūras dibenā.

Par tālāko mūsu mājupceļā nav daudz ko stāstīt.

Jaunais miteklis mums likās itin jauks. Čaula bija plaša, uz gliemeža muguras mēs varējām ērti sēdēt vat gulēt — labāk nekā uz dīvāna, īpaši, kad pieradām pie tās mitruma un vēsuma. Drīz pēc došanās ceļā gliemezis apvaicājās, vai mums nebūtu nekas pretī novilkt kurpes, jo mūsu naglotie papēži duroties viņam mugurā, kad mēs aizraujoties, skraidīdami no vienas puses uz otru, lai vērotu dažādās zemūdens ainavas.

Kustēšanās ari nebija nepatīkama, tā bija ļoti līdzena un vienmērīga, taisnību sakot, ja garām neslīdētu mainīgas ainavas, no gliemeža gajtas nevarētu manīt, ka mēs vispār kustamies.

Šādu vai tādu iemeslu dēļ man vienmēr bija licies, ka jūras dibens ir līdzens. Nu es redzeju, ka tas ir tikpat nevienāds un mainīgs ka sauszeme. Mēs kāpām pāri lielam kalnu grēdām, kuru smailes slējās cita par citu augstak. Mēs lauzāmies cauri bieziem milzīgu jūras augu mežiem. Mēs šķērsojām plašus smilšainu dūņu līdzenumus — gluži kā tuksnešus, tik lielus, ka visu dienu priekšā un apkārt varēja redzēt tikai tālus, miglainus apvāršņus. Reizēm paveras sūnām noauguši paugurāji, kuru zaļumā acis atpūtās, ka leknas ganībās noraugoties, — tā vien likās, ka nupat ieraudzīsim aitu barus ganāmies šajās zemūdens ielejās. Bet reizēm gliemezis svaidīja mūs ka zirņus pa savu čaulu, kad pēkšņi nira leja pa kādas dziļas aizas stāvajām kraujām.

Šajos dziļākajos slāņos mēs bieži uzdūrāmies bojā gājušu kuģu krēslainajiem vrakiem, kas bija nogrimuši neminami senos laikos; tiem garām aizslīdot, mēs runājam apslāpētos čukstos kā bērni pie baznīcas kapu pieminekļiem.

Te, dziļajos, tumšajos ūdeņos, ērmīgas zivis, kas bija rāmi ganījušās aizās un dobumos, mūs ieraugot, spruka laukā un izbijušās pašķīda tumsā kā bultas. Toties drošākās visneiedomājamāko veidu un krasu būtnes peldēja klāt un blenza uz mums caur gliemeža čaulu.

—    Viņas gan laikam iedomājas, ka mēs te sēžam sanakvārijā, — Bumpo pukojās. — Neparko es negribētu būt zivs.

Tā bija aizraujoša, ik brīdi citada izrāde. Doktors nepārtraukti rakstīja. Jau sen mēs bijām aizpildījuši visas mūsu tīrās piezīmju grāmatiņas. Mēs pārmeklējām kabatas, vai neatradīsies vēl kāds papīra gabaliņš, kur atzīmēt jaunos novērojumus. Tad ņēmām priekšā pa otram lāgam jau pilnās grāmatiņas, rakstot starp rindām un apskribelējot visus vākus no iekšpuses un ārpuses.

Visgrūtāk mums bija tikt pie gaismas. Dziļākajos ūdeņos bija ļoti tumšs. Trešajā dienā mēs sastapām elektrisko zušu bariņu — tie izskatījās pēc lieliem jūras jāņtārpiņiem, un doktors palūdza gliemezi, lai tas sarunā mums -zušus kādu gabaliņu būt par pavadoņiem. Zuši bija ar mieru un peldēja mums blakus; viņu gaisma, lai arī ne pārāk spoža, mums lieti noderēja.

Mums bija brīnums, kā mūsu milzīgais mīkstmiesis prata atrast ceļu šajā plašajā, tumšajā zemūdens pasaulē. Doktors pajautāja viņam, kādi ir viņa kuģošanas paņēmieni un kā viņš zina, ka virzās uz Padlebijas upi. Un gliemeža atbilde tik ļoti satrauca doktoru, ka viņš izplēsa oderi no sava dārgā cilindra un aprakstīja to, jo papīra viņam vairs nebija.

Naktī, protams, vispār neko nevarēja redzēt, un šajās tumsas stundās gliemezis nerāpoja, bet laidās peldus. Un, kad viņš peldēja, kustinādams tikai savu lielo asti, mēs pārvietojāmies drausmīgā ātrumā. Tāpēc mēs ari varējām paveikt savu ceļojumu tik īsā laikā — piecās ar pusi dienās.

Mūsu kambaris visu ceļojuma laiku netika vēdināts, tāpēc gaiss bija ļoti sasmacis un smags, un pirmajās divās ceļojuma dienās mums sāpēja galva. Bet pēc tam mēs pieradām un vairs nekādu neērtību nejutām.

Sestās dienas agrā pēcpusdienā mēs pamanījām, ka slīdam augšup pa garu, nolaidenu slīpumu. Jo augstāk mēs kāpām, jo gaišāks kļuva. Beidzot mēs ieraudzījām, ka gliemezis izlīdis no ūdens pavisam un apstajies uz garas pelēku smilšu sēres.

Aiz mums vējš vērpa jūru sīkos vilnīšos. Pa labi bija bēgumā uztūkusi upes grīva. Un tieši pretim miglā pletās zemes līdzenums — tālu pārskatīt to neļāva migla. Divas meža pīles izstieptiem kakliem aizspurdza mums pāri un kā ēnas pagaisa jūras pusē.

Tāda ainava ļoti atšķīrās no Popsipetelas karstā, žilbinošā saulainuma.

Ar to pašu svelpjošo čāpstienu gliemezis pavēra spraugu, lai mēs varētu tikt laukā. Un, kad mēs izkāpām uz purvainās zemes, tad jutām arī sīka rudens lietus smidzināšanu.

—    Vai šī patiešām būtu Jautrā Anglija? — jautāja Bumpo, blenzdams miglā. — Neizskatās, ka te būtu kāda pazīstama vieta. Varbūt gliemezis nemaz nav atvedis mūs, kur vajag?

—   Jā, — Polinēzija nopūtās, purinādama no spalvām lietus lāses. — Anglija tā patiešām ir. To var redzēt no šī draņķīgā laika.

—    Ko jūs, draugi! — iesaucās Džips, pilnu krūti uzelpodams un ošņādams gaisu. — Toties smaržas — cik jaukas un bagātas smaržas! Atvainojiet uz brītiņu: es redzu ūdensžurku!

—    Tss! Klausieties! — no aukstuma zobus klabinādams, iesaucās Cī-ČI. — Padlebijas baznīcas pulkstenis sit četri! Labāk sadalīsim nesamos un dosimies ceļā. Mums pa šo tīreli ir labs gabals, ko iet.

—   Cerēsim, — es piebildu, — ka Pliku-Plaka iekūrusi virtuvē kārtīgu uguni.

—    Noteikti iekūrusi, — teica doktors, izceldams no saiņu kaudzes savu veco zāļu somiņu. — Saja austrumu vējā viņai jāgādā, lai dzīvniekiem mājā butu silti. Ejam! Turēsimies gar krastu, citādi mēs apmaldīsimies miglā. Ziniet, šim Anglijas nejaukajam laikam ir sava burvība īpaši, ja ceļa galā gaida silts pavards. Pulkstenis ir četri. Ejam! Mēs paspēsim taisni uz tēju!

.

SATURS

Prologs…………………………………………………………………………

PIRMĀ DAĻA

Pirmā nodala. Kurpnieka dēls………………………………………….

Otrā nodaļa. Es dzirdu par lielo dabaszinātnieku

Trešā nodaļa. Doktora nams……………………………………………

Ceturtā nodaļa. Vif-vafs…………………………………………………

Piektā nodaļa. Polinēzija…………………………………………………

Sestā nodaļa. Ievainotā vāvere…………………………………………

Septītā nodaļa. Mīkstmiešu valoda……………………………………

Astotā nodaļa. Vai tev ir vērīga acs?…………………………………

Devītā nodaļa. Sapņu dārzs ………

Desmitā nodaļa. Personiskais zvēru dārzs…………………………..

Vienpadsmitā nodaļa. Polinēzija kļūst par manu skolotāju

Divpadsmitā nodaļa. Mana lielā ideja………………………………..

Trīspadsmitā nodaļa. Ceļotājs pārnāk mājās .

Četrpadsmitā nodaļa. Čī-Čī ceļojums………………………………..

Piecpadsmitā nodaļa. Es kļūstu par doktora asistentu .

OTRA DAĻA

Pirmā nodaļa. Zīriņš meklē komandu………………………………..

Otrā nodaļa. Ljūks Vientulis……………………………………………

Trešā nodaļa. Džips un noslēpums……………………………………

Ceturtā nodaļa. Bobs……………………………………………………..

Piektā nodaļa. Mendoza………………………………………………….

Sestā nodaļa. Tiesneša suns…………………………………………….

Septītā noda]a. Patiesība nāk gaismā .

Astotā nodaļa. Lai dzīvo!……………………………..

Devītā nodaļa. Purpura paradīzes putns . Desmitā nodaļa. Garā Bulta, Zelta Bultas dēls . Vienpadsmitā nodaļa. Ceļojums uz labu laimi . Divpadsmitā nodaļa. Likteņa lēmums .

TREŠĀ DAĻA

Pirmā nodaļa. Trešais vīrs……………………………..

Otrā nodaļa. Palieciet sveiki!…………………………

Trešā nodaļa. Mūsu nepatikšanas sākas . Ceturtā nodaļa. Mūsu nepatikšanas turpinās . Piektā nodaļa. Polinēzijai ir plāns …. Sestā nodaļa. Gultu meistars no Monteverdes . Septītā nodaļa. Doktora derības …. Astotā nodaļa. Nepieredzētā vēršu cīņa .

Devītā nodaļa. Ar steigu projām ….

CETURTĀ DAĻA

Pirmā nodaļa. Atkal mīkstmiešu valoda

Otrā nodaļa. Svīpeļa stāsts……………………………

Trešā nodaļa. Laiks, mainās………………………….

Ceturtā nodaļa. Viens pats okeānā ….

Piektā nodaļa. Zeme!……………………………………

Sestā nodaļa. Džebizri…………………………………..

Septītā nodaļa. Vanaga galva………………………..

PIEKTĀ DAĻA

Pirmā nodaļa. Lielais brīdis…………………………..

Otrā nodaļa. «Peldošās zemes ļaudis» .

Trešā nodaļa. Uguns……………………………………..

Ceturtā nodaļa. Kas liek salai peldēt ….

Piektā nodaļa: Karš!………………………………………………

Sestā nodaļa. Ģenerālis Polinēzija…………………………….

Septītā nodaļa. Papagaiļu miers………………………………..

Astotā nodaļa. Čukstošās klintis……………………………….

Devītā nodaļa. Vēlēšanas………………………………………..

Desmita nodaļa. Karaļa Džonga kronēšana

SESTĀ DAĻA

Pirmā nodaļa. Jaunpopsipetela………………………………….

Otrā nodaļa. Ilgas pēc mājām…………………………………..

Trešā nodaļa. Indiāņu zinātne…………………………………..

Ceturtā nodaļa. Jūras čūska……………………………………..

Piektā nodaļa. Mīkstmiešu mīkla beidzot uzminēta Sestā nodaļa. Ministru kabineta pēdējā sēde . Septītā nodaļa. Doktora lēmums …..

X. Лофтинг ПЛАВУЧИЙ ОСТРОВ ДОКТОРА долитлл Издательство «Лиесма» Рига 1973 На латышском языке Перевод с английского В. БелШевпц Иллюстрации автора Обложка М. Бирзе

Hjū Lof tīrīgs DOKTORA DOLITLA PELDOŠA SALA

Redaktore T. Pētersone. Maksi, redaktors II. Purviņš. Tehn. redaktore D. Reigase.

Korektore I. Giritere.

Nodota salikšanai 1973. g. 15. Janvārī. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 18. aprīlī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2. forniilts 60X84/16. 111 fiz. iespiedi.; 17.67 u/.sk. iespiedi.; 12,32 izdevu. 1. Metiens 45 000 eks. Maksā 5-1 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevu. Nr. 25782-B184. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 723 n.

[1] koknejs — londonas austrumdaļas dialekts.

Content

Loftings Hjū Doktora Dūlitla peldošā sala

PROLOGS

PIRMĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA KURPNIEKA DĒLS

OTRĀ NODAĻA. ES DZIRDU PAR LIELO DABASZINĀTNIEKU

TREŠĀ NODAĻA. DOKTORA NAMS

CETURTĀ NODAĻA. VIF-VAFS

PIEKTĀ NODAĻA. POLINĒZIJA

SEPTĪTĀ nodaļa. MĪKSTMIEŠU VALODA

ASTOTĀ NODAĻA. VAI TEV IR VĒRĪGA ACS?

DEVĪTĀ NODAĻA. SAPŅU DĀRZS

DESMITĀ NODAĻA. PERSONISKAIS ZVĒRU DĀRZS

VIENPADSMITĀ NODAĻA. POLINĒZIJA KĻŪST PAR MANU SKOLOTĀJU

DIVPADSMITĀ NODAĻA. MANA LIELĀ IDEJA

TRĪSPADSMITA NODAĻA CEĻOTĀJS PĀRNĀK MĀJĀS

ČETRPADSMITĀ NODAĻA. ČĪ-ČĪ CEĻOJUMS

PIECPADSMITĀ NODAĻA. ES KĻŪSTU PAR DOKTORA ASISTENTU

OTRĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA «ZĪRIŅŠ» MEKLĒ KOMANDU

OTRĀ NODAĻA LJŪKS VIENTULIS

TREŠĀ NODAĻA. DŽIPS UN NOSLĒPUMS

CETURTĀ NODAĻA. BOBS

PIEKTĀ NODAĻA. MENDOZA

SESTĀ NODAĻA. TIESNEŠA SUNS

SEPTĪTĀ NODAĻA. PATIESĪBA NĀK GAISMĀ

ASTOTĀ NODAĻA . lai DZĪVO!

DEVĪTĀ NODAĻA. PURPURA PARADĪZES PUTNS

DESMITĀ NODAĻA. GARĀ BULTA, ZELTA BULTAS DĒLS

VIENPADSMITĀ NODAĻA. CEĻOJUMS UZ LABU LAIMI

DIVPADSMITĀ NODAĻA. LIKTEŅA LĒMUMS

TREŠĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA TREŠAIS VĪRS

OTRĀ NODAĻA. PALIECIET SVEIKI!

TREŠĀ NODAĻA. MŪSU NEPATIKŠANAS SĀKAS

CETURTĀ NODAĻA. MŪSU NEPATIKŠANAS TURPINĀS

PIEKTĀ NODAĻA. POLINEZIJAI IR PLĀNS

SESTĀ NODAĻA. GULTU MEISTARS NO MONTEVERDES

SEPTĪTĀ NODAĻA. DOKTORA DERĪBAS

ASTOTĀ NODAĻA. NEPIEREDZĒTĀ VĒRSU CĪŅA

DEVĪTĀ NODAĻA. AR STEIGU PROJĀM

CETURTĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA. ATKAL MIKSTMIEŠU VALODA

OTRA NODAĻA. SVĪPEĻA STĀSTS

TRESA NODAĻA. LAIKS MAINĀS

CETURTĀ NODAĻA. VIENS PATS OKEĀNĀ

PIEKTĀ NODAĻA. ZEME!

SESTĀ NODAĻA. DŽEBIZRI

SEPTĪTĀ NODAĻA. VANAGA GALVA

PIEKTĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA LIELAIS BRĪDIS

OTRĀ NODAĻA . «PELDOŠĀS ZEMES ĻAUDIS»

TREŠĀ NODAĻA. UGUNS

CETURTĀ NODAĻA. KAS LIEK SALAI PELDĒT

PIEKTĀ NODAĻA. KARŠ!

SESTĀ NODAĻA. ĢENERĀLIS POLINEZIJA

SEPTĪTĀ NODAĻA. PAPAGAIĻU MIERS

ASTOTĀ NODAĻA. ČUKSTOŠĀS KLINTIS

DEVĪTĀ NODAĻA. VĒLĒŠANAS

DESMITĀ NODAĻA. KARAĻA DŽONGA KRONĒŠANA

SESTĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA. JAUNPOPSIPETELA

OTRĀ NODAĻA. ILGAS PĒC MĀJĀM

TREŠĀ NODAĻA. INDIĀŅU ZINĀTNE

CETURTĀ NODAĻA. JŪRAS ČŪSKA

PIEKTĀ NODAĻA. MĪKSTMIEŠU MĪKLA BEIDZOT UZMINĒTA

SESTĀ NODAĻA. MINISTRU KABINETA PĒDĒJĀ SĒDE

SEPTĪTĀ NODAĻA. DOKTORA LĒMUMS

SATURS