Čukovskis Kornejs

Doktors Aikāsāp

Kornejs Čukovskis

Doktors Aikāsāp

.

PIRMĀ DAĻA. CEĻOJUMS UZ PĒRTIĶU ZEMI

.

1. Doktors un vina zvēri

Reiz dzīvoja doktors. Viņš bija ļoti labs. Viņu sauca par Aikāsāp.

Un viņam bija ļauna māsa, kuru sauca par Bertu.

Vairāk par visu pasaulē doktors mīlēja zvērus. Viņa istabā dzīvoja zaķi. Skapī mitinājās vāvere. Uz dīvāna gulēja ežuks. Lādē tekalēja baltās pelītes.

Tomēr visvairāk no visiem saviem zvēriem doktors Aikāsāp mīlēja pīli Kiku, suni Vavu, sivēnu Ruk-Ruku, papagaili Kakadu un pūci Umbu.

Doktora ļaunā māsa Berta ļoti dusmojās uz brāli par to, ka viņam istabā tik daudz zvēru.

—    Dzen viņus tūdaļ prom! — viņa kliedza. — To vien dara, kā piemēslo istabas. Es nevēlos dzīvot kopā ar šiem pretīgajiem zvēriem un putniem!

—    Nē, Berta, viņi nav pretīgi! —doktors sacīja. — Esmu ļoti priecīgs, ka viņi dzīvo pie manisj

No malu malām pie doktora nāca ārstēties slimi gani, slimi zvejnieki, meža cirtēji, zemnieki, un ikvienam viņš deva zāles, un ikviens tūdaļ kļuva vesels.

Tiklīdz kāds lauku zēns apdauzīja kāju vai saskrāpēja degunu, viņš tūdaļ skrēja pie doktora Aikāsāp — un, raugi, pēc desmit minūtēm, itin kā nekas nebūtu noticis, spirgts un vesels viņš jau spēlē paslēpes ar papagaili Kakadū un pūce Umba viņu cienā ar ledenēm uri āboliem.

Kādu dienu pie doktora ieradās ļoti skumīgs zirgs ur sacīja viņam klusā balsī:

—    Lama, bonu, fifi, kuku!

Doktors uzreiz saprata, ka zvēru valodā tas nozīmē:

«Man sāp acis. Dodiet man, lūdzu, brilles.»

Doktors jau sen bija iemācījies runāt zvēru valodā. Viņš sacīja zirgam:

—    Kapuki, kanuki!

Zvēru valodā tas nozīmē:

«Lūdzu, sēdieties.»

Zirgs apsēdās. Doktors uzlika viņam brilles, un acis zirgam pārstāja sāpēt.

—    Caka! — zirgs teica un, pamājis ar asti, izskrēja laukā.

«Čaka» zvēru valodā nozīmē «paldies».

Drīz vien visi zvēri, kas labi neredzēja, saņēma no doktora Aikāsāp brilles. Zirgi sāka nēsāt brilles, brilles valkāja govis, kaķi un suņi. Pat vecas vārnas neizlidoja no ligzdas bez brillēm.

Ar katru dienu pie doktora ieradās aizvien vairāk zvēru un putnu. Nāca bruņurupuči, lapsas un kazas, atlidoja dzērves un ērgļi.

Doktors Aikāsāp ārstēja visus, bet naudu neņēma ne no viena, jo kāda gan nauda var būt bruņurupučiem un ērgļiem.

Drīz vien mežā uz kokiem parādījās šādi paziņojumi:

Zvērus un putnus Slimnīca gaida. Dziedina visus, Sāpēs kas vaida.

Šos paziņojumus izlīmēja kaimiņu bērni Jānītis un Anniņa, kuriem doktors Aikāsāp kādreiz bija izārstējis šarlaku un masalas. Viņi ļoti mīlēja doktoru un labprāt palīdzēja tam.

2. Pērtikītis Čiki

Reiz vakarā, kad visi zvēri gulēja, pie doktora durvīm kāds pieklauvēja.

—    Kas tur? — doktors noprasīja.

—    Tas esmu es, — atbildēja klusa balss.

Doktors atvēra durvis, un istabā ienāca pērtikītis, ļoti vājš un netīrs. Doktors nosēdināja viņu uz dīvāna un pajautāja:

—    Kas tev sāp?

—    Kakls, — pērtikītis atteica un sāka raudāt.

Tikai tagad doktors ieraudzīja, ka pērtiķītim ap kaklu ir resna aukla.

—    Es aizbēgu no niknā leijerkastnieka, — pērtikītis sacīja un atkal sāka raudāt. — Leijerkastnieks mani sita, mocīja un visur vilka sev līdzi aiz auklas.

Doktors paņēma šķēres, pārgrieza auklu un iesmērēja pērtiķītim kaklu ar tādu brīnumainu ziedi, ka kakls tūdaļ pārstāja sāpēt. Pēc tam doktors nomazgāja pērtiķīti vannā, pabaroja viņu un sacīja:

—    Dzīvo pie manis, pērtiķīt. Es negribu, ka tev dara pāri.

Pērtikītis bija ļoti priecīgs. Bet, kad viņš sēdēja pie galda un grauza lielus riekstus, ar kuriem doktors viņu cienāja, istabā iebruka niknais leijerkastnieks.

—    Atdod man pērtiķi! — viņš kliedza. — Tas ir mans!

—    Neatdošu! — doktors atbildēja. — Neparko neatdošu! Es negribu, ka tu viņu moki.

Leijerkastnieks pārskaities grasījās sagrābt doktoru Aikāsāp aiz rīkles.

Taču doktors viņam mierīgi sacīja:

—    Lasies tūlīt prom! Ja palaidīsi rokas, es pasaukšu suni Vavu, lai viņš tevi paplucina.

Vava ieskrēja istabā un draudīgi sacīja: — Rrrr . . .

Zvēru valodā tas nozīmē: «Bēdz, ja ne, ieklupšu stilbos!»

Leijerkastnieks pārbijās un aizlaidās, atpakaļ neatskatījies. Pērtiķītis palika pie doktora. Zvēri drīz vien iemīļoja viņu un nosauca par Čiki. Zvēru valodā «čiki» nozīmē «drosminieks».

Tiklīdz Anniņa un Jānītis ieraudzīja pērtiķīti, viņi reizē iesaucās:

t— Ak, cik viņš ir jauks! Cik mīļš! Un tūdaļ sāka ar pērtiķīti spēlēties gluži kā ar savu labāko draugu. Viņi spēlēja paslēpes un dzenāja bumbu, pēc tam visi trīs sadevās rokās un aizskrēja pie jūras uz liedagu, un tur pērtiķītis iemācīja abiem bērniem jautru pērtiķu deju, kuru zvēru valodā sauc par «tkelu».

3. Doktors Aikasap darba

Katru dienu pie doktora Aikāsāp ieradās ārstēties zvēri. Lapsas, truši, roņi, stirnas, kamielīši — visi slimnieki bija mērojuši tālu ceļu. Dažam sāpēja vēders, citam — zobi. Visiem viņiem doktors deva zāles, un vini tūdaļ kļuva veseli.

Kādu dienu pie doktora Aikāsāp atnāca bezastains kazlēns, un doktors piešuva viņam asti.

Pēc tam no tāla meža, asarās mirkdama, ieradās lācene. Viņa žēli vaidēja un knukstēja: ķepā viņai bija iedūrusies milzīga skabarga. Doktors izvilka skabargu, izmazgāja brūci un iezieda ar savu brīnumsmēri. Sāpes lāču mātei tūdaļ mitējās.

—    Čaka! — lāču māte iesaucās un priecīga aizsteidzās uz mājām — uz savu alu pie saviem lācēniem.

Pēc tam pie doktora atnāca slims zaķēns, kuru suņi bija gandrīz vai saplosījuši. Pēc tam ieradās slims auns, kas bija stipri saaukstējies un kāsēja vienā kāsēšanā. Pēc tam divi cālēni atveda tītaru, kas bija saēdies indīgas sēnes. Un ikvienam doktors deva zāles, un visi tūdaļ kļuva veseli, un ikviens sacīja savam glābējam «Čaka».

Un tad, kad visi slimnieki bija aizgājuši, doktors Aikāsāp sadzirdēja aiz durvīm tādu kā švīkoņu.

—     Ienāciet!—doktors uzsauca.

Un ielaidās istabā taurenīts kāds, Kam spārniņš bij liesmās apdedzināts. — Tu vienīgais palīdzēt vari, Aikāsāp, Jo nabaga spārniņš man vai kā sāp!

Doktoram Aikāsāp bija žēl taurenīša. Viņš saņēma to ar diviem pirkstiem, uzlika uz delnas un ilgi pētīja apdegušo spārniņu. Pēc tam pasmaidīja un priecīgā balsī sacīja taurenītim:

Bēdā šai līdzēt es varu, Visu ja prātīgi daru: Spārniņu šūšu tev jaunu, Tādu, kas nedara kaunu, — Smalkākā zīda, Debesu zila. Lidot lai vari, Ceļi kad gari!

Un doktors aizgāja uz otru istabu un iznesa no turienes dažnedažādas lupatiņas — samta, atlasa, batista, zīda. Lupatiņas bija visādās krāsās: zilas, zaļas, melnas. Doktors ilgi tajās rakņājās, līdz beidzot izraudzījās

vienu — gaiši zilu ar sarkaniem punktiņiem. Un izgrieza no tās ar šķērēm brīnišķīgu spārniņu, kuru tūdaļ piešuva taurenītim.

Taurenīts, atplaucis smaidā, Aizlaidās debesu klaidā, Pāri pār ziedošām pļavām Kopā ar draudzenēm savām.

Aikāsāp priecīgi sauca, Taurenīts projām kad trauca: — Steidzies nu lidot un līksmoties, Vairies tik liesmiņām tuvoties!

Tā doktors noņēmās ar saviem slimniekiem līdz vēlam vakaram.

Jau tumsā viņš apgūlās uz dīvāna un iemiga saldā miegā, un sapnī viņš redzēja baltos lāčus, briežus un roņus.

Te pēkšņi pie durvīm atkal kāds pieklauvēja.

4. Krokodils

Tai pilsētā, kur dzīvoja doktors, atradās cirks, un cirkā dzīvoja liels Krokodils. Tur viņu par naudu rādīja cilvēkiem.

Krokodilam sāpēja zobi, un viņš atnāca pie doktora Aikāsāp ārstēties. Doktors iedeva viņam brīnumzāles, un zobu sāpes mitējās.

— Cik pie jums jauki! — Krokodils sacīja, aplaidis skatienu apkārt un aplaizījies. — Cik daudz zaķīšu, putniņu, pelīšu! Un visi tik trekni un garšīgi! Atļaujiet man palikt pie jums uz visiem laikiem. Es negribu atgriezties pie cirka saimnieka. Viņš mani slikti baro, sit un izsmej.

—    Paliec, — doktors sacīja. — Laipni lūdzu! Tikai ielāgo: ja tu apēdīsi kaut vienu zaķīti, kaut vienu zvirbuli, es aiztriekšu tevi prom.

—    Labi, — Krokodils nopūzdamies sacīja. — Es apsolos jums, doktor, ka neēdīšu ne zaķīšus, ne putniņus.

Un Krokodils sāka dzīvot pie doktora.

Viņš bija kluss un lēnīgs. Nevienu neaizskāra, gulēja savā nodabā zem gultas un visu laiku domāja par saviem brāļiem un māsām, kas dzīvoja kaut kur tālajā un karstajā Āfrikā.

Doktors iemīlēja Krokodilu ūn bieži sarunājās ar viņu. Turpretī ļaunā Berta necieta Krokodilu ne acu galā un uzstāja, lai doktors dzen viņu prom.

—    Negribu viņu ne redzēt! — viņa kliedza. — Viņš ir tik pretīgs, tik zobainu rīkli. Un visu sabojā, kam vien tiek klāt. Vakar apēda manus zaļos brunčus, kurus biju atstājusi uz palodzes.

—    Un labi izdarīja, — doktors atteica. — Drēbes jāglabā skapī, nevis jānomet uz palodzes.

—    Šī pretīgā Krokodila dēļ, — Berta nerimās, — cilvēki baidās pie mums rādīties. Nāk vienīgi nabagie, un tu neņem no viņiem maksu, un tagad mēs esam nonākuši tādā nabadzībā, ka nav vairs par ko nopirkt maizi.

—    Kam man nauda, — Aikāsāp atbildēja. — Man arī bez naudas klājas labi. Zvēri pabaros gan mani, gan tevi.

5. Draugi palīdz doktoram

Bertai bija taisnība: doktors bija palicis bez maizes. Trīs dienas viņš dzīvoja neēdis. Viņam nebija naudas.

Zvēri, kas dzīvoja pie doktora, redzēdami, ka saimniekam nav ko ēst, sāka viņu barot. Pūce Umba un sivēns

Ruk-Ruks iekopa pagalmā dārzu: sivēns ar šņukuru raka vagas, un Umba stādīja kartupeļus. Govs katru dienu rītos un vakaros cienāja doktoru ar savu pienu. Vista dēja viņam olas.

Arī pārējie sāka rūpēties par doktoru. Suns Vava slaucīja grīdu, Anniņa un Jānītis kopā ar pērtiķīti Čiki nesa viņam no akas ūdeni.

Doktors nevarēja vien nopriecāties:

—    Nekad manā mājā nav valdījusi tāda tīrība. Paldies jums, bērni un zvēri, par jūsu čaklumu.

Bērni priecīgi smaidīja, bet zvēri visi kā viens atbildēja:

—    Karabuki, marabuki, bu!

Zvēru valodā tas nozīmē:

«Kā lai mēs nekalpotu tev? Tu taču esi mūsu labākais draugs.»

Bet suns Vava, nolaizījis doktoram vaigu, sacīja:

—    Abuzo, mabuzo, bah!

Zvēru valodā tas nozīmē:

«Mēs nekad tevi neatstāsim un paliksim tev vienmēr uzticīgi.»

6. Bezdelīga

Kādu vakaru pūce Umba sacīja:

—    Kas tur skribinās aiz durvīm? Vai tik nav pele?

Visi ieklausījās, taču dzirdēt nekā nesadzirdēja.

—    Aiz durvīm neviena nav, — doktors teica. — Tev tikai būs licies.

—    Nē, nekas nav licies, — pūce iebilda. — Es dzirdu, ka aiz durvīm kāds skribinās. Tā ir pele vai putns. Man jūs varat ticēt. Mēs, pūces, dzirdam labāk nekā cilvēki.

Umba nebija alojusies.

Atvēris durvis, pērtiķītis ieraudzīja uz sliekšņa bezdelīgu.

Bezdelīga — ziemā! Tavu brīnumu! Bezdelīgas taču nepanes salu un, ziemai tuvojoties, aizlido uz karsto Āfriku. Nabadzīte, cik viņai auksti! Tup sniegā un drebinās.

—    Bezdelīga! — doktors uzsauca. — Nāc iekšā un sasildies pie krāsns.

Sākumā bezdelīga baidījās ienākt. Viņa redzēja, ka istabā guļ Krokodils, un domāja, ka tas viņu apēdīs. Taču pērtiķītis Čiki pateica bezdelīgai, ka šis Krokodils ir ļoti labsirdīgs. Tad bezdelīga ielaidās istabā, notupās uz krēsla atzveltnes un, aplaidusi skatienu apkārt, vaicāja:

—    Čiruto, kisafa, mak?

Zvēru valodā tas nozīmē:

«Sakiet, lūdzu, — vai šeit dzīvo slavenais doktors Aikāsāp?»

—    Aikāsāp esmu es, — doktors sacīja.

—    Man pie jums liels lūgums, — bezdelīga turpināja. — Jums tūlīt jābrauc uz Āfriku. Es speciāli atlidoju no Āfrikas, lai aicinātu jūs uz turieni. Tur, Āfrikā, dzīvo pērtiķi, un tagad viņi ir slimi.

—    Kas viņiem kaiš? — doktors jautāja.

—    Viņiem sāp vēders, — bezdelīga atbildēja. — Viņi guļ uz zemes un raud. Pasaulē ir tikai viens cilvēks, kas var viņus glābt, — tas esat jūs. Ņemiet līdzi zāles, un braucam tūdaļ uz Āfriku! Ja jūs nebrauksiet uz Āfriku, visi pērtiķi nomirs.

—    Ak vai, — doktors sacīja, — es ar lielāko prieku brauktu uz Āfriku! Es mīlu pērtiķus, un man žēl, ka viņi ir slimi. Bet man nav kuģa. Lai aizbrauktu uz Āfriku, ir vajadzīgs kuģis.

17

16

—    Nabaga pērtiķi! — Krokodils nopūtās. — Ja doktors neaizbrauks uz Āfriku, viņi visi nomirs. Vienīgi Aikāsāp var viņus izārstēt.

Un Krokodils nobirdināja tik lielas asaras, ka pa grīdu sāka tecēt divas straumītes.

Pēkšņi doktors Aikāsāp iesaucās:

—    Un tomēr es braukšu uz Āfriku! Un tomēr es izdziedināšu slimos pērtiķus. Nupat atcerējos, ka manam paziņam jūrniekam Robinsonam, kuru es kādreiz izdziedināju no ļauna drudža, pieder lielisks kuģis.

Un, uzlicis platmali, viņš devās pie Robinsona.

—    Labdien, jūrniek Robinson! — viņš sacīja. — Esi tik mīļš un aizdod man savu kuģi. Es gribu aizbraukt uz Āfriku. Tur, netālu no Sahāras tuksneša, atrodas brīnišķīgā Pērtiķu zeme.

—    Labi, — atbildēja jūrnieks Robinsons. — Es labprāt aizdošu tev kuģi. Tu izglābi man dzīvību, un es priecājos izdarīt tev pakalpojumu. Tikai atgādā kuģi atpakaļ, jo tas ir mans vienīgais kuģis.

—    Atgādāšu! Atgādāšu! — doktors apsolīja. — Neraizējies. Man tikai jāaizbrauc uz Āfriku.

—    Vari ņemt! — Robinsons atkārtoja. — Tikai pielūko, ka neuzbrauc virsū zemūdens klintīm!

—    Nebaidies, neuzbraukšu, — doktors sacīja, pateicās jūrniekam Robinsonam un aizsteidzās uz mājām.

—    Zvēri, pošaties ceļam! — viņš uzsauca. — Rīt braucam uz Āfriku!

Zvēri aiz prieka sāka lēkāt pa istabu un sist plaukstas.

Par visiem vairāk priecājās pērtiķītis Čiki:

Braucu es uz Āfriku,

Zemi skaistāko!

Āfrika, ai, Āfrika!

Mana dzimtene!

—    Visus zvērus uz Āfriku es neņemšu, — doktors

Aikāsāp sacīja. — Ežiem, sikspārņiem un trušiem jāpaliek

šepat, manā mājā. Kopā ar viņiem paliks arī zirgs. Līdzi

es ņemšu Krokodilu, pērtiķīti Čiki un papagaili

Kakadū, jo Āfrika ir viņu dzimtā puse: tur dzīvo viņu

vecāki, brāli un māsas. Bez tam es ņemšu līdzi Vavu, Kiku, Umbu un Ruk-Ruku.

—    Bet mūs?! — iesaucās Annina un Jānītis. — Vai tiešām mēs paliksim šeit bez tevis?

—    Jā! — doktors sacīja un cieši paspieda viņiem rokas. — Uz redzēšanos, mīļie draugi! Jūs paliksiet šeit, sargāsiet māju un kopsiet dārzu. Mēs drīz atgriezīsimies. Un es atvedīšu jums no Āfrikas brīnišķīgu dāvanu.

Anniņa un Jānītis nodūra galvu, taču, mazliet padomājuši, sacīja:

—    Neko darīt: mēs vēl esam mazi. Laimīgu ceļu! Uz redzēšanos! Bet, kad mēs paaugsimies, mēs noteikti ceļosim kopā ar tevi.

—    Protams! — doktors Aikāsāp sacīja. — Jums tikai mazliet jāpaaugas.

7. Uz Āfriku!

Zvēri drīz vien sasaiņoja mantas un devās ceļā. Mājās palika vienīgi zaķi, truši, eži un sikspārņi.

Iznākuši jūras krastā, zvēri ieraudzīja lielisku kuģi. Turpat uzkalnā stāvēja jūrnieks Robinsons. Jānītis un Anniņa kopē ar sivēnu Ruk-Ruku un pērtiķīti Čiki palīdzēja doktoram uznest uz kuģa čemodānus ar zālēm.

Visi zvēri uzkāpa uz kuģa un gribēja jau doties ceļā, kad doktors pēkšņi skaļi iesaucās:

— Pagaidiet, pagaidiet, lūdzu!

—    Kas noticis? — Krokodils jautaja.

—    Pagaidiet! Pagaidiet! — doktors sauca. — Es taču nezinu, kur atrodas Āfrika! Vajag aiziet un paprasīt kādam.

Krokodils sāka smieties:

—    Nekur neej! Nomierinies! Bezdelīga tev parādīs ceļu. Viņa bieži bijusi Āfrikā. Bezdelīgas lido uz Āfriku ik ziemu.

—    Protams! — bezdelīga sacīja. — Es ar lielāko prieku parādīšu tev ceļu uz Āfriku.

Un bezdelīga lidoja kuģim pa priekšu, rādīdama doktoram Āikāsāp ceļu. Viņa lidoja uz Āfriku, un doktors Āikāsāp stūrēja kuģi aiz viņas. Kur bezdelīga, tur arī kuģis. Naktī kļuva tumšs un bezdelīga nebija saredzama. Tad bezdelīga paņēma knābī aizdegtu lukturīti un lidoja ar lukturīti, tā ka doktors arī naktī varēja redzēt, kurp vadīt kuģi.

Tā viņi brauca, brauca, līdz pēkšņi redz — viņiem pretī lido dzērve.

s — Sakiet, lūdzu, — vai jūsu kuģī brauc slavenais doktors Āikāsāp?

—    Jā, — atbildēja Krokodils. — Slavenais doktors Āikāsāp brauc mūsu kuģī.

—    Palūdziet doktoru, lai viņš brauc ātrāk, — dzērve sacīja, — jo pērtiķiem kļūst aizvien sliktāk un sliktāk. Viņi gaida un nevar vien sagaidīt doktoru.

—    Neraizējieties! — Krokodils sacīja. — Mēs traucamies pilnās burās. Pērtiķiem nebūs ilgi jāgaida.

To uzzinājusi, dzērve priecīga lidoja atpakaļ, lai pavēstītu pērtiķiem, ka doktors Āikāsāp vairs nav tālu.

Kuģis ātri šķēla viļņus. Gulēdams uz klāja, Krokodils pēkšņi ieraudzīja, ka pretī kuģim peld delfīni.

—    Sakiet, lūdzu, — delfīni vaicāja, — vai šajā kuģi brauc slavenais doktors Aikāsāp?

—    Jā, — atbildēja Krokodils. — Slavenais doktors Aikāsāp brauc šajā kuģī.

—    Esiet tik labs un palūdziet doktoram braukt ātrāk, jo pērtiķiem kļūst aizvien sliktāk un sliktāk.

—    Neraizējieties! — Krokodils atbildēja. — Mēs traucamies pilnās burās. Pērtiķiem nebūs ilgi jāgaida.

Nākamajā rītā doktors sacīja Krokodilam:

—    Kas tur priekšā? Kaut kāda liela zeme. Manuprāt, tā ir Āfrika.

—    Jā, tā ir Āfrika! — Krokodils iesaucās. — Āfrika! Āfrika! Drīz mēs būsim Āfrikā! Es redzu strausus. Es redzu degunradžus! Es redzu kamieļus! Es redzu ziloņus!

Āfrika, ai, Āfrika!

Zeme skaistākā!

Āfrika, ai, Āfrika!

Mana dzimtene!

8. Vētra

Pēkšņi sacēlās vētra. Lietus! Vējš! Zibens! Pērkons! Viļņi kļuva tik lieli, ka uz tiem bija bail skatīties.

Te pēkšņi — blac-bladāc! Atskanēja briesmīgs krakšķis, un kuģis sasvērās uz sāniem.

—    Kas tas? Kas tas? — doktors vaicāja.

—    A-vā-ri-ja! — kliedza papagailis. — Mūsu kuģis uzskrējis uz zemūdens klints un cietis avāriju! Mēs slīkstam. Glābjas, kas var!

—    Bet es neprotu peldēt! — Čiki iesaucās.

—    Es arī neprotu! — Ruk-Ruks piebalsoja.

Un viņi šāka rūgti raudāt. Par laimi, Krokodils uzsēdināja viņus uz savas platās, varenās muguras un peldēja pāri viļņiem uz krastu.

Urrā! Visi izglābušies! Visi laimīgi sasnieguši Āfriku. Bet viņu kuģis aizgājis bojā. Tam virsū uztriecies milzīgs vilnis un sašķaidījis to šķembu šķembās.

Kā viņi pārbrauks mājās! Cita kuģa viņiem taču nav. Un ko viņi teiks jūrniekam Robinsonam?

Iestājās nakts. Doktoram un visiem viņa zvēriem ļoti nāca miegs. Viņi bija izmirkuši līdz kaulam un gaužām noguruši. Taču doktors pat nedomāja par atpūtu.

— Ātrāk, ātrāk uz priekšu! Mēs nedrīkstam kavēties! Mums jāglābj pērtiķi! Nabaga pērtiķi ir slimi, viņi gaida un nevar vien sagaidīt, kad es viņus izārstēšu!

9. Doktors nokļūst nelaimē

Te pēkšņi doktoram uz pleca nolaidās pūce Umba un sacīja satrauktā balsī:

—    Klusāk, klusāk! Kāds nāk! Es dzirdu solus!

Visi apstājās un ieklausījās.

No meža iznāca pinkains vecis ar garu, sirmu bārdu un sauca:

—    Ko jūs šeit darāt? Kas jūs tādi esat? Un kāpēc šeit ieradāties?

—    Es esmu doktors Aikāsāp, — doktors sacīja. — Es atbraucu uz Āfriku, lai izdziedinātu slimos pērtiķus . . .

—    Ha-ha-ha!—pinkainais vecis iesmējās.— Izdziedināt slimos pērtiķus! Bet vai jūs zināt, kur jūs esat nokļuvuši?

—    Kur tad? — doktors vaicāja.

—    Pie laupītāja Barmaleja!

—    Pie Barmaleja! — doktors iesaucās. — Barmalejs ir pasaulē ļaunākais cilvēks! Bet mēs labāk mirsim nekā padosimies laupītājam! Bēgam ātrāk pie mūsu slimajiem pērtiķiem . . . Viņi raud, viņi gaida, un mums viņi jāizārstē.

—    Nē! — pinkainais vecis sacīja un sāka smieties vēl skaļāk. — Nekur projām no šejienes jūs netiksiet! Barmalejs nogalina ikvienu, kas nonāk viņa rokās.

—    Bēgam!—doktors skubināja. — Bēgam! Mēs varam izglābties! Un mēs izglābsimies!

Tad viņu priekšā iznāca pats Barmalejs un, vicinādams zobenu, kliedza:

—    Hei, jūs, mani uzticamie kalpi! Ņemiet ciet šo dumjo doktoru ar visiem viņa dumjajiem zvēriem un ietupiniet cietumā aiz restēm! Rīt es izrēķināšos ar viņiem!

Atsteidzās Barmaleja kalpi, saņēma ciet doktoru, saņēma ciet Krokodilu, saņēma ciet pārējos zvērus un aizveda visus uz cietumu. Doktors varonīgi turējās pretī laupītājiem. Zvēri koda, skrāpēja, rāvās laukā no rokām, taču ienaidnieku bija daudz un ienaidnieki bija spēcīgi. Viņi iestūma savus gūstekņus cietumā, un pinkainais vecis aizslēdza aiz viņiem durvis.

Bet atslēgu atdeva Barmalejam. Barmalejs to paņēma līdzi un paslēpa savā gultā zem spilvena.

—    Ak, mēs nelaimīgie! — Čiki gaudās. — No šī cietuma mēs nekad netiksim laukā. Sienas šeit biezas, durvis apkaltas ar dzelzi. Mēs vairs nekad neredzēsim sauli, puķes un kokus. Ak, mēs nelaimīgie!

Sivēns sāka rukšķēt, suns riet. Bet Krokodils sāka birdināt tik lielas asaras, ka uz grīdas drīz vien satecēja liela peļķe.

.

10. Papagaiļa Kakadu varoņdarbs

Tad doktors sacīja zveriem:

—    Mīļie draugi, mēs nedrīkstam zaudēt dūšu! Mums jātiek laukā no nolāpītā cietuma — mūs taču gaida slimie pērtiķi! Beidziet raudāt! Padomāsim labāk, kā izglābties.

—    Nē, dārgais doktor! — Krokodils sacīja un sāka raudāt vēl gaužāk.— Izglābties mēs nevaram. Mēs esam pagalam! Mūsu cietuma durvis ir no dzelzs. Vai tad mūsu spēkos uzlauzt šīs durvis? Rīt mazā gaismiņā pie mums ieradīsies Barmalejs un apslaktēs mūs visus līdz pēdējam!

Pīle Kika šņukstēja. Čiki smagi pūta. Bet doktors pielēca kājās un smaidīdams iesaucās:

—    Un tomēr mēs tiksim laukā no cietuma!

Doktors aicināja papagaili Kakadū un iečukstēja tam kaut ko ausī. Iečukstēja tik klusi, ka itin neviens, izņemotpapagaili, to nedzirdēja. Papagailis pamāja ar galvu, iesmējās un noteica:

—    Labi!

Bet pēc tam pieskrēja pie restēm, izspraucās cauri dzelzs stieņiem laukā un aizlidoja pie Barmaleja.

Barmalejs, cieši aizmidzis, gulēja savā gultā, bet zem spilvena viņam bija paslēpta milzīga atslēga — tā pati, ar ko bija aizslēgtas cietuma dzelzs durvis. Papagailis klusītēm pielavījās pie Barmaleja un izvilka atslēgu no spilvena apakšas. Ja laupītājs būtu pamodies, viņš noteikti nosistu bezbailīgo putnu. Bet laupītājs gulēja ciešā miegā, un papagailis, satvēris atslēgu knābī, laidās, cik ātri varēdams, atpakaļ uz cietumu. Ai, cik smaga bija atslēga! Kakadū pa ceļam to gandrīz vai izmeta. Tomēr aizlidoja līdz cietumam, tieši pie doktora Aikāsāp loga. Cik ļoti gan priecājās doktors, redzēdams, ka papagailis atnesis viņam cietuma atslēgu!

—    Urrā! Mēs esam glābti! — viņš sauca. — Bēgsim ātrāk, kamēr Barmalejs nav pamodies.

Paņēmis atslēgu, doktors atslēdza durvis un izskrēja laukā no cietuma. Bet aiz viņa — visi viņa zvēri. Brīvība! Brīvība! Urrā!

—    Paldies tev, drosmīgais Kakadu! — Aikāsāp sacīja. — Tu izglābi mūs no nāves. Nebijis tevis, mēs būtu pagalam. Bet reizē ar mums aizietu bojā arī slimie pērtiķi.

—    Nē! —Kakadū atbildēja. — Tu pats pateici man, kas jādara, lai izkļūtu no cietuma.

—    Ātrāk, ātrāk pie slimajiem pērtiķiem! — doktors skubināja, skriedams uz meža biezokni.

Bet aiz vina — visi vina zvēri.

11. Pa pērtiķu tiltu

Kad Barmalejs uzzināja, ka doktors Aikāsāp izbēdzis no cietuma, viņš briesmīgi pārskaitās, acis viņam zvēroja, viņš dauzīja kājas pret zemi.

— Hei, jūs, mani uzticamie kalpi! — Barmalejs kliedza. — Tūdaļ dzenieties pakaļ doktoram! Notveriet viņu un atvediet šurp!

Kalpi aizsteidzās uz meža biezokni un sāka tur meklēt doktoru Aikāsāp. Tikām doktors Aikāsāp ar visiem saviem zvēriem devās cauri Āfrikai uz Pērtiķu Zemi. Viņš gāja ļoti ātri. Sivēns Ruk-Ruks, kuram bija īsas kājas, netika viņam līdzi. Un doktors nesa sivēnu uz rokām.

Sivēns bija smags, un doktors briesmīgi piekusa.

—    Kā man gribētos atpūsties! — viņš sacīja. — Kaut ātrāk mēs sasniegtu Pērtiķu Zemi!

Čiki uzrāpās augstā kokā un sauca no turienes:

—    Es redzu Pērtiķu Zemi! Pērtiķu Zeme tepat tuvumā! Drīz mēs būsim Pērtiķu Zemē!

Laimīgi iesmējies, doktors pielika soli.

Slimie pērtiķi, jau iztālēm ieraudzījuši doktoru, sāka aiz prieka sist plaukstas.

—    Urrā! Pie mums atbraucis doktors Aikāsāp! Doktors Aikāsāp mūs izdziedēs, jau rīt mēs būsim veseli!

Bet tad no meža biezokņa izskrēja Barmaleja kalpi un metās doktoram pakaļ.

—    Turiet vinu! Turiet! Turiet! — vini kliedza.

Doktors skrēja, cik spēka. Te pēkšņi viņa priekšā upe. Tālāk vairs netiek. Upe tik plata, ka pārpeldēt to nav ko domāt. Barmaleja kalpi tūlīt viņu notvers! Kas gan nekaitētu, ja būtu tilts, doktors pārskrietu tam pāri un

tūdaļ nokļūtu Pērtiķu Zemē.

—    Ak, mēs nelaimīgie! — sivēns Ruk-Ruks vaimanāja. — Kā mēs tiksim viņā pusē? Negantie laupītāji mūs panāks un atkal ietupinās cietumā.

Tad viens no pērtiķiem iesaucās:

—    Tiltu! Tiltu! Būvējiet tiltu! Ātrāk! Nekavējieties ne mirkli! Būvējiet tiltu! Tiltu!

Doktors aplaida skatienu apkārt. Pērtiķiem nebija nedz tērauda siju, nedz akmens bluķu. No kā viņi uzbūvēs tiltu?

Bet pērtiķi uzbūvēja tiltu nevis no tērauda sijām, nevis no akmens bluķiem, bet gan no dzīviem pērtiķiem. Upes krastā auga koks. Pie šī koka pieķērās viens pērtiķis, bet otrs pērtiķis satvēra šo pērtiķi aiz astes. Tā visi pērtiķi nostiepās garā ķēdē starp augstajiem upes krastiem.

—    Lūk, tilts gatavs, skrieniet pāri! — pērtiķi sauca doktoram.

Paņēmis rokās pūci Umbu, doktors Aikāsāp skrēja pa pērtiķiem: pa viņu mugurām, pa viņu galvām. Aiz doktora— visi viņa zvēri.

—    Ātrāk! — pērtiķi mudināja. — Ātrāk! Ātrāk!

Iet pāri dzīvajam pērtiķu tiltam bija grūti. Zvēri baidījās paklupt un iekrist ūdenī. Bet nekas tamlīdzīgs nenotika, tilts bija izturīgs, pērtiķi cieši turējās cits aiz cita — un doktors ar visiem saviem zvēriem viegli sasniedza otru krastu.

—    Ātrāk! Ātrāk uz priekšu! — doktors sauca. — Kavēties nedrīkst ne mirkli. Citādi mūs panāks ienaidnieki. Redziet: arī viņi skrien pa pērtiķu tiltu . . . Tūlīt viņi būs klāt! Ātrāk! . . .' Ātrāk! . . .

Bet kas tas? Kas noticis? Skatieties: pašā tilta vidū viens no pērtiķiem atlaida pirkstus, tilts iegruva, pajuka, un Barmaleja kalpi no liela augstuma kūleņu kūleņiem ielidoja tieši upē.

—    Urrā!—pērtiķi gavilēja. — Urrā! Doktors Aikāsāp ir glābts! Tagad viņam vairs nav no kā baidīties! Urrā! ienaidnieki viņu nenotvēra! Tagad viņš izdziedinās mūsu slimniekus! Viņi ir šepat, pavisam tuvu, viņi raud!

12. Mulka zvēri

Doktors Aikāsāp aizsteidzās pie slimajiem pērtiķiem.

Viņi gulēja uz zemes un žēli vaidēja. Viņi bija ļoti slimi. Doktors sāka ārstēt pērtiķus. Katram pērtiķim vajadzēja iedot kādas zāles: vienam — pilienus, otram — tabletes. Katram pērtiķim vajadzēja uzlikt uz galvas aukstu kompresi, bet uz muguras un krūtīm — sinepju plāksterus. Slimo pērtiķu bija daudz, bet doktors vions pats. Vienam ar šādu darbu galā netikt.

Kika, Krokodils, Kakadū un Čiki palīdzēja doktoram cik spēdami, bet viņi drīz nogura, nu doktoram bija vajadzīgi vēl citi palīgi.

Un doktors Aikāsāp devās uz tuksnesi, kur dzīvoja lauva.

—    Vai jūs būtu tik laipns, — viņš sacīja lauvam, — un palīdzētu man ārstēt pērtiķus?

Lauva bija varen cienīgs. Viņš bargi paskatījās uz doktoru Aikāsāp:

—    Bet vai tu zini, kas es esmu? Es esmu lauva, es esmu zvēru karalis! Un tu uzdrošinies prasīt man, lai es ārstētu kaut kādus draņķa mērkaķus!

Tad doktors devās pie degunradžiem.

—    Degunradži, degunradži! —viņš sacīja. — Palīdziet man ārstēt pērtiķus! Viņu ir daudz, bet es esmu viens. Vienam ar šādu darbu galā netikt.

Degunradži tikai pasmējās:

—    Nenāk ne prātā tev palīdzēt! Saki vēl paldies, ka neesam tevi nobadījuši ar saviem ragiem!

Doktors ļoti apskaitās uz ļaunajiem degunradžiem un aizsteidzās uz citu mežu, kur dzīvoja svītrainie tīģeri.

—    Tīģeri, tīģeri! Palīdziet man ārstēt pērtiķus!

—    Rrr! — svītrainie tīģeri atbildēja. — Lasies prom, kamēr vēl esi dzīvs!

Doktors aizgāja no tīģeriem ļoti noskumis.

Taču drīz ļaunie zvēri tika bargi sodīti.

Kad lauva atgriezās mājās, lauvene viņam sacīja:

—    Mūsu mazais dēliņš ir saslimis — visu dienu raud un vaid. Cik žēl, ka Āfrikā nav slavenā doktora Aikāsāp! Viņš tik brīniškīai ārstē. Ne velti visi vinu loti mīl.

Viņš izdziedētu arī mūsu dēlu.

—    Doktors Aikāsāp ir šeit, — lauva sacīja. — Tur aiz tām palmām, Pērtiķu Zemē. Es nupat runāju ar viņu.

—    Kāda laime! — lauvene iesaucās. — Skrien labi ātri un aicini viņu pie mūsu dēla!

—    Nē, — lauva atteica,—pie viņa es neiešu. Viņš neārstēs mūsu dēlu, tāpēc ka es viņu apvainoju.

—    Tu apvainoji doktoru Aikāsāp! Ko gan mēs tagad iesāksim? Vai tad tev nebija zināms, ka doktors Aikāsāp ir vislabākais, visizcilākais zvēru ārsts? Vienīgi viņš no visiem cilvēkiem prot runāt zvēru valodā. Viņš ārstē tīģerus, krokodilus, zaķus, pērtiķus un vardes. Jā, jā, viņš ārstē pat vardes, tāpēc ka viņš ir ļoti labs. Un tādu cilvēku tu apvainoji! Un apvainoji tieši tad, kad tev pašam saslimis dēls! Ko gan tu tagad iesāksi?

Lauva nodūra galvu. Viņš nezināja, ko atbildēt.

—    Tūlīt dodies pie doktora Aikāsāp, — lauvene uzstāja, — un saki viņam, ka tu lūdz piedošanu! Palīdzi viņam kā varēdams. Dari visu, ko viņš liks, un pierunā viņu, lai viņš izdziedina mūsu nabaga dēliņu!

Neko darīt, lauva gāja pie doktora Aikāsāp.

—    Labdien, — viņš sacīja. — Es atnācu, lai palīdzētu jums . . . Esmu ar mieru dot pērtiķiem zāles un likt viņiem visādas kompreses.

Un lauva sāka palīdzēt doktoram Aikāsāp. Trīs dienas un trīs naktis viņš kopa slimos pērtiķus, bet pēc tam piegāja pie doktora Aikāsāp un kautri sacīja tam:

—    Man saslimis dēliņš, kuru es loti mīlu . . . Lūdzu, esiet tik mīļš un izdziediniet nabaga lauvēnu!

—    Labi!—doktors sacīja. — Ar lielāko prieku! Šodien pat es izdziedināšu jūsu dēlu.

Un viņš aizgāja uz lauvas alu un iedeva mazajam lauvēnam tādas zāles, ka tas pēc stundas bija vesels.

Lauva ļoti priecājās, un viņam kļuva kauns, ka viņš apvainojis krietno doktoru.

Bet pēc tam saslima degunradžu un tīģeru bērni. Doktors Aikāsāp tūdaļ izdziedināja arī viņus. Tad degunradži un tīģeri sacīja:

—    Mums ļoti kauns, ka esam jūs apvainojuši!

—    Nekas, nekas, — doktors atteica. — Nākamajā reizē būsiet prātīgāki. Bet tagad nāciet šurp un palīdziet man ārstēt pērtiķus.

13. Dāvana

Zvēri tik labi palīdzēja doktoram, ka slimie pērtiķi drīz bija veseli.

—    Paldies doktoram, — viņi sacīja. — Viņš paglāba mūs no briesmīgas slimības, un mums par to jāuzdāvina viņam kas ļoti vērtīgs. Uzdāvināsim viņam tādu zvēru, kādu cilvēki nekad nav redzējuši. Kāds nav atrodams nedz cirkā, nedz zooloģiskajā dārzā.

—    Uzdāvināsim viņam kamieli! — sauca kāds pērtiķis.

—    Nē, — Čiki iebilda, — kamielis viņam nav vajadzīgs. Kamieļus viņš ir redzējis. Visi cilvēki redzējuši kamieļus. Gan zooloģiskajos dārzos, gan uz ielām.

—    Tad uzdāvināsim strausu! — sauca cits pērtiķis.

— Mēs uzdāvināsim viņam strausu, strausu!

—    Nē, — Čiki iebilda, — arī strausus viņš ir redzējis.

—    Bet vai viņš ir redzējis velcergrūdeļus? — jautāja trešais pērtiķis.

—    Nē, velcergrūdeļus viņš nekad nav redzējis, — Čiki atbildēja. — Vēl nav bijis tāds cilvēks, kas būtu redzējis velcergrūdeļus.

— Norunāts, — pērtiķi sacīja.—Tagad mes zinām,

ko doktoram dāvināt: mēs uzdāvināsim viņam velcergrūdeli.

14. Velcergrudelis

Cilvēki nekad nav redzējuši velcergrūdeļus, tāpēc ka velcergrūdeļi baidās no cilvēkiem: tiklīdz pamana cilvēku — tā tūlīt krūmos!

Citus zvērus var noķert, kad viņi iemieg un aizver acis. Jūs pieejat zvēram no mugurpuses un satverat viņu aiz astes. Bet pie velcergrūdeļa jūs nevarat pieiet no mugurpuses, jo mugurpusē velcergrūdelim gluži tāda pati galva kā priekšpusē.

Jā, velcergrūdelim ir divas galvas: viena priekšpusē, otra pakaļpusē. Kad zvēram gribas gulēt, tad vispirms guļ viena galva un tikai pēc tam otra. Viss velcergrūdelis vienlaikus nekad neguļ. Viena galva guļ, bet otra skatās apkārt, lai nepielavās kāds mednieks. Tāpēc nevienam medniekam nav izdevies noķert velcergrūdeļi, tāpēc nevienā cirkā, nevienā zooloģiskajā dārzā šis zvērs nav atrodams.

Pērtiķi nolēma notvert doktoram Aikāsāp vienu velcergrūdeļi. Pērtiķi aizskrēja uz meža biezokni un uzgāja tur vietu, kur uzturējās velcergrūdelis.

Ieraudzījis pērtiķus, viņš metās bēgt, bet pērtiķi ielenca viņu no visām pusēm, satvēra aiz ragiem un sacīja:

— Mīļais Velcergrūdeļi! Vai tu vēlētos kopā ar doktoru Aikāsāp aizbraukt uz tāltālu zemi un dzīvot viņa mājā kopā ar citiem zvēriem? Tur tev klāsies labi, tu būsi paēdis un nekad negarlaikosies.

Velcergrudelis papurinaja abas galvas un atbildēja ar abām mutēm:

—    Nē!

—    Doktors Aikāsāp ir ļoti labs, — pērtiķi sacīja. — Viņš baros tevi ar medus raušiem un, ja tu saslimsi, izārstēs jebkuru slimību.

—    Tik un tā! — Velcergrūdelis atteica. — Es gribu palikt šepat.

Trīs dienas pērtiķi runāja viņam apkārt, līdz beidzot Velcergrūdelis sacīja:

—    Parādiet man šo izslavēto doktoru. Es gribu viņu redzēt.

Pērtiķi aizveda Velcergrūdeli uz namiņu, kur dzīvoja doktors Aikāsāp. Piegājuši pie durvīm, viņi pieklauvēja.

—    Ienāciet, — Kika sacīja.

Čiki lepni ieveda istabā divgalvaino zvēru.

—    Kas tas tāds? — doktors pārsteigts vaicāja.

Savu mūžu viņš nebija redzējis tādu brīnumu.

v — Tas ir Velcergrūdelis, — Ciki atbildēja. — Viņš grib iepazīties ar tevi. Velcergrūdelis ir visretāk sastopamais Āfrikas mežu iemītnieks. Paņem viņu sev līdzi uz kuģa, un lai viņš dzīvo tavā mājā.

—    Bet vai viņš gribēs braukt pie manis?

—    Pie tevis es labprāt palikšu, — Velcergrūdelis negaidīti sacīja. — Es uzreiz redzēju, ka tu esi labs: tev ir tik labsirdīgas acis. Zvēri tevi mīl, un es zinu, ka arī tu mīli zvērus. Bet apsoli man, ja man pie tevis būs garlaicīgi, tu atlaidīsi mani atpakaļ uz mājām.

—    Protams, ka atlaidīšu, — doktors sacīja.—Taču pie manis tev būs tik labi, ka diez vai tu gribēsi braukt prom.

—    Tiesa, tiesa! Tā būs! — čiki iesaucās. — Mūsu doktors ir tik jautrs un tik drosmīgs! Viņa mājās dzīve mums labu labā! Un turpat kaimiņos dzīvo Anniņa un Jānītis — un viņi abi, gan redzēsi, iemīlēs tevi no visas sirds un kļūs tev vistuvākie draugi.

—     Ja tā, tad esmu ar mieru, es braucu! — Velcergrūdelis priecīgi sacīja un ilgi māja doktoram Aikāsāp brīžam ar vienu, brīžam ar otru galvu.

15. Pērtiķi atvadās no doktora

r

Tad pie doktora Aikāsāp atnāca pērtiķi un uzaicināja viņu uz pusdienām.

Tās bija ļoti brīnišķīgas atvadu pusdienas: āboli, medus, banāni, dateles, aprikozes, apelsīni, ananasi, rieksti, rozīnes.

—     Lai dzīvo doktors Aikāsāp! — pērtiķi sauca. — Viņš ir pasaulē labākais cilvēks!

Pēc tam pērtiķi aizskrēja uz mežu un atvēla no turienes milzīgu, smagu akmeni.

—     Šis akmens, — viņi sacīja, — stāvēs tai vietā, kur doktors Aikāsāp ārstēja slimniekus. Tas būs piemineklis labajam doktoram.

Doktors Aikāsāp pacēla cepuri, paklanījās pērtiķiem un sacīja:

—     Uz redzēšanos, mīļie draugi! Paldies par mīlestību, ko jūs man parādījāt. Drīzumā atbraukšu pie jums atkal. Bet līdz tam laikam es atstāju pie jums Krokodilu, papagaili Kakadū un pērtiķīti čiki. Viņi ir dzimuši Āfrikā — un lai arī paliek Āfrikā. Seit dzīvo viņu brāļi un māsas. Uz redzēšanos!

—    Nē, nē! — Krokodils, Kakadū un Čiki reizē iesaucās. — Mēs mīlam savus brāļus un māsas, bet mēs negribam no tevis šķirties!

—    Arī man būs skumji bez jums, — doktors sacīja.— Bet jūs jau nepaliksiet šeit uz mūžīgiem laikiem! Pēc trim četriem mēnešiem es atbraukšu šurp un aizvedīšu jūs atpakaļ. Un mēs atkal dzīvosim un strādāsim visi kopā.

—    Ja tā, tad mēs paliekam, — zvēri atbildēja. —Tikai brauc ātrāk atpakaļ!

Sirsnīgi atvadījies no visiem, doktors sparīgu soli devās ceļā. Pērtiķi viņu pavadīja.

Ikviens pērtiķis katrā ziņā gribēja paspiest doktoram Aikāsāp roku. Bet, tā kā pērtiķu bija ļoti daudz, tad viņi spieda doktoram roku līdz pašam vakaram. Doktoram pat roka sāka sāpēt.

Bet vakarā notika nelaime.

Tiklīdz doktors Aikāsāp bija ticis pāri upei, viņš atkal nokļuva negantā laupītāja Barmaleja zemē.

—    Tss! — Umba čukstēja. — Runājiet, lūdzu, klusāk! Ka tik mēs atkal nekrītam gūstā.

16. Jaunas bēdas un prieki

Tiklīdz Umba bija izteikusi šos vārdus, no tumšā meža izskrēja Barmaleja kalpi un metās virsū doktoram Aikāsāp. Viņi jau sen gaidīja šeit doktoru.

— Ha!—viņi kliedza. — Beidzot tu esi mums rokā! Nu vairs neizspruksi!

Ko darīt? Kur paslēpties no briesmīgajiem naidniekiem?

Taču doktors neapjuka. Vienā mirklī viņš uzlēca mugurā Velcergrūdelim, un tas aizaulekšoja kā visātrākais zirgs. Barmaleja kalpi — viņam pakaļ. Bet, tā kā Velcergrūdelim bija divas galvas, viņš koda katram, kas mēģināja uzbrukt viņam no mugurpuses. Bet dažu labu viņš paņēma uz ragiem un iemeta asajos, dzelkšņainajos krūmos.

Protams, Velcergrūdelis viens pats nebūtu ticis galā ar visiem ļaundariem, ja doktoram palīgā nenāktu viņa uzticamie draugi. Kur bijis, kur nebijis, atsteidzās Krokodils un ieklupa laupītājiem kailajos stilbos. Suns Vava metās laupītājiem virsū, draudīgi rūkdams, nogāza viņus zemē un iekodās ar zobiem viņiem rīklē. Pa koku zariem joņoja pērtiķītis Čiki un apmētāja laupītājus ar lieliem riekstiem.

Laupītāji krita gar zemi, brēca aiz sāpēm un galu galā bija spiesti atkāpties.

Viņi apkaunoti iebēga meža biezoknī.

—    Urā! — doktors Aikāsāp sauca.

—    Urā! — sauca zvēri.

Bet sivēns Ruk-Ruks sacīja:

—    Tagad mēs varam atpūsties. Apgulsimies šepat zālītē. Mēs esam noguruši. Mums gribas gulēt.

—    Nē, mani draugi!—doktors iebilda. — Mums jāsteidzas. Ātrāk! Ātrāk! Citādi mēs esam pagalam!

Un viņi skrēja, cik jaudas, uz priekšu. Drīz Velcergrūdelis iznesa doktoru jūras krastā. Tur pie augstas kraujas stāvēja liels un skaists kuģis. Tas bija Barmaleja kuģis.

—    Mēs esam glābti! — doktors nočukstēja.

Uz kuģa nebija neviena cilvēka. Doktors Aikāsāp ar visiem saviem zvēriem ātri un klusi iekāpa kuģī, uzvilka buras un dzīrās doties atklātā jūrā. Bet, tiklīdz

kuģis sa ka attāl inaties no krasta, pēkšņi liedaga izskrēja pats Barmalejs.

—    Stāt! — viņš kliedza. — Stāt! Pagaidi! Kur tu dzen manu kuģi! Tūlīt pat brauc atpakaļ!

—    Nē! — doktors sauca laupītājam. — Nenāk ne prātā atgriezties pie tevis. Tu esi ļauns un nežēlīgs. Tu mocīji manus zvērus. Tu iemeti mani cietumā. Tu gribēji mani nogalināt. Tu esi mans ienaidnieks! Es ienīstu tevi! Un es atņemu tev tavu kuģi, lai tu vairs nelaupītu uz jūras! Lai tu vairs nesagrābtu miermīlīgus kuģus, kas brauc garām šiem krastiem.

Barmalejs briesmīgi pārskaitās: viņš skraidelēja šurpu turpu pa krastmalu, vicināja dūres, skaļi lādējās un meta nopakaļ kuģim milzīgus akmeņus.

Bet doktors Aikāsāp tikai smējās par viņu. Viņš vadīja Barmaleja kuģi taisnā ceļā uz savu zemi un pēc dažām dienām piestāja pie dzimtā krasta.

17. Velcergrūdelis un Berta

Vava, Umba, Kika un Ruk-Ruks ļoti priecājās, ka beidzot atgriezušies mājās. Krastā viņi ieraudzīja Anniņu un Jānīti, kas aiz prieka lēkāja. Viņiem blakus stāvēja jūrnieks Robinsons.

—    Esi sveicināts, jūrniek Robinson! — doktors Aikāsāp sauca viņam no kuģa.

—    Esi sveicināts, doktor Aikāsāp! — jūrnieks Robinsons atbildēja. — Kā labi izbraukāji? Vai izdevās izārstēt slimos pērtiķus? Un saki, lūdzams, — kur tu liki manu kuģi?

—    Ak, — doktors atbildēja,—tavs kuģis gāja bojā! Uzskrēja uz zemūdens klintīm pie paša Āfrikas krasta.

Bet es atvedu tev jaunu kuģi, vēl labāku, vēl izturīgāku par tavējo.

—    Par to paldies! — Robinsons sacīja. — Tas ir lielisks kuģis. Arī mans bija labs, bet šis ir vēl labāks: tik liels un skaists!

Atvadījies no Robinsona, doktors uzkāpa mugurā Velcergrūdelim un jāja cauri pilsētai tieši uz savu māju. Ikvienā ielā viņam pretī iznāca truši, zosis, kaķi, tītari, suņi, sivēni, govis, zirgi, un visi skaļi sauca:

—    Malakuča! Malakuča!

Zvēru valodā tas nozīmē:

«Lai dzīvo doktors Aikāsāp!»

No visām pilsētas malām salaidās putni; riņķoja virs doktora galvas un jautri čivināja.

Doktors Aikāsāp bija ļoti priecīgs, ka atgriezies mājās.

Doktora kabinetā joprojām dzīvoja eži, zaķi un vāveres. Sākumā viņi nobijās no Velcergrūdeļa, bet pēc tam pierada un iemīlēja viņu.

Anniņa un Jānītis, ieraudzījuši Velcergrūdeli, aiz sajūsmas sāka spiegt, smieties un skaļi plaukšķināt. Jānītis apkampa Velcergrūdelim vienu kaklu, bet Anniņa — otru. Veselu dienu viņi glāstīja un apmīļoja jauno draugu. Bet pēc tam sadevās rokās un sāka dejot «tkelu» — jautru zvēru deju, ko viņiem bija iemācījis

Ciki.

—    Redziet nu, — doktors Aikāsāp sacīja bērniem, — esmu izpildījis savu solījumu: atvedu jums no Āfrikas brīnišķīgu dāvanu, kāda nav dāvināta vēl nevienam bērnam. Ļoti priecājos, ka tā jums iepatikusies.

Sākumā Velcergrūdelis vairījās no cilvēkiem, nolīda uz bēniņiem vai pagrabā. Pēc tam pierada un iznāca dārzā, un viņam pat iepatikās, ka cilvēki sanāk no malu malām viņu apskatīt un sauc viņu par «Dabas Brīnumu».

Nepagāja ne mēnesis, kad Velcergrūdelis jau droši pastaigājās pa pilsētas ielām kopā ar Anniņu un Jānīti, kuri nekad nešķīrās no jaunā drauga.

Pie Velcergrūdeļa skrēja bērni un lūdza, lai viņš pavizina. Velcergrūdelis nekad neatsacīja. Viņš tūdaļ nometās uz ceļiem, zēni un meitenes uzrāpās viņam uz muguras, un viņš vizināja bērnus pa visu pilsētu, līdz pat jūrai, jautri šūpodams abas galvas.

Anniņa un Jānītis iesēja Vel'cergrūdelim krēpēs

skaistas, krāsainas lentes un uzkāra viņam katrā kaklā pa sudraba zvaniņam. Zvaniņi bija ļoti skanīgi, un, kad Velcergrūdelis soļoja pa pilsētu, jau iztālēm varēja dzirdēt: dzin-dzin, dzin-dzilin! Un, dzirdēdami šīs skaņas, visi pilsētnieki izskrēja uz ielas, lai vēlreiz palūkotos uz brīnumaino zvēru.

Arī ļaunā Berta gribēja padižoties ar Velcergrūdeli. Viņa uzrāpās tam mugurā un sāka to zvetēt ar lietussargu.

—    Skrien ātrāk, divgalvainais ēzeli!

Velcergrūdelis apskaitās, uzskrēja augstā kraujā un iemeta Bertu jūrā.

—    Palīgā! Glābiet! — Berta kliedza.

Bet neviens negribēja viņu glābt. Berta sāka slīkt.

—    Vava, Vava, mīļais Vava! Palīdzi man izkļūt

krastā,—vina sauca.

Vava atbildēja: — Rrr! . . . Zvēru valodā tas nozīmē:

«Negribu tevi glābt, jo tu esi ļauna un neganta!» Garām savā kuģī brauca vecais jūrnieks Robinsons. Viņš pameta Bertai tauvas galu un izvilka viņu no ūdens.

Tieši tobrīd krastmalā pastaigājās doktors Aikāsāp ar saviem zvēriem. Viņš uzsauca jūrniekam Robinsonam: — Aizved viņu kaut kur labi tālu. Es nevēlos, lai viņa dzīvotu manā mājā un sistu manus zvērus!

Un vecais jūrnieks Robinsons aizveda ļauno Bertu tālu, tālu — uz neapdzīvotu salu, kur viņai nebija neviena, kam darīt pāri.

Bet doktors Aikāsāp laimīgi dzīvoja savā mājā un ārstēja no agra rīta līdz vēlam vakaram putnus un zvērus, kas atlidoja un atnāca pie viņa no visām pasaules malām.

OTRA DAĻA. PĪTS UN JŪRAS laupĪtĀji

..

1. Ala

Doktoram Aikāsāp patika pastaigāties.

Katru vakaru pēc darba viņš paņēma lietussargu un kopā ar saviem zvēriem devās uz mežu vai laukiem.

Viņam blakus soļoja Velcergrūdelis, pa priekšu tecēja pīle Kika, nopakaļ — suns Vava un sivēns Ruk-Ruk, bet uz pleca doktoram tupēja vecā pūce Umba.

Aizklīda viņi ļoti tālu, un, kad doktors Aikāsāp nogura, viņš kāpa mugurā Velčergrūdelim, un tas līksmi auļoja pa kalniem un lejām.

Reiz pastaigājoties viņi uzgāja jūras krastā alu.

Viņi gribēja tajā ieiet, bet ala bija aizslēgta. Durvīm priekšā karājās liela slēdzene.

—    Kā jūs domājat, — Vava sacīja, — kas gan varētu būt paslēpts šajā alā?

-— Droši vien medusrauši, — ieminējās Velcergrūdelis, kam par visu vairāk pasaulē garšoja saldie medusrauši.

—    Nē, — sacīja Kika.—Tur paslēpti rieksti un ledenes.

—    Nē, — iebilda Ruk-Ruks. — Tur ir āboli, ozolzīles, bietes, burkāni . . .

—    Vajag dabūt atslēgu, — sacīja doktors. — Ejiet un sameklējiet atslēgu.

Zvēri izklīda uz visām pusēm un sāka meklēt atslēgu, ar ko atslēgt alas durvis. Viņi palūkojās zem katra akmens, zem katra krūma, taču atslēgas nekur nebija.

• Tad viņi atkal sapulcējās pie aizslēgtajām durvīm un mēģināja ieskatīties alā pa spraugu. Taču alā bija tumšs — un viņi neko neredzēja. Pēkšņi pūce Umba sacīja:

—    Klusāk, klusāk! Man šķiet, ka alā ir kāda dzīva radība. Vai nu cilvēks, vai zvērs.

Visi sāka klausīties, bet neko nesaklausīja.

Doktors Aikāsāp sacīja pūcei:

—    Manuprāt, tu esi kļūdījusies. Es neko nedzirdu.

—     Kur nu! — pūce atteica. — Tu nemaz nevari dzirdēt. Jums visiem dzirde ir sliktāka par manējo. Tss, tss! Dzirdiet? Dzirdiet?

—    Nē, — zvēri atbildēja. — Mēs neko nedzirdam.

—    Bet es dzirdu, — pūce sacīja.

—    Ko tu dzirdi? — doktors Aikāsāp vaicāja.

—    Es dzirdu: kāds cilvēks iebāž roku kabatā.

—    Zili brīnumi!—doktors sacīja. — Es nemaz nezināju, ka tev ir tik izcila dzirde. Paklausies vēlreiz un pasaki, ko tu dzirdi.

—    Es dzirdu, ka šim cilvēkam pār vaigu rit asara.

—    Asara!—doktors iesaucās. — Asara! Vai tiešām tur aiz durvīm kāds raud? 5im cilvēkam vajag palīdzēt. Droši vien viņam ir lielas bēdas. Man nepatīk, ja kāds raud. Dodiet man cirvi. Es izlauzīšu šīs durvis.

2. Pīts

Velcergrūdelis aizauļoja uz mājām un atnesa doktoram asu cirvi. Doktors atvēzējās un zvēla no visa spēka pa aizslēgtajām durvīm. Vienreiz! Otrreiz! Durvis atsprāga vaļā, un doktors iegāja alā.

Ala bija tumša, auksta un mikla. Un cik pretīgi tajā smakoja!

•Doktors iededza sveci. Ak, cik šeit nemājīgi un netīri! Ne galda, ne sola, ne krēsla! Uz klona klēpis sapuvušu salmu, bet uz salmiem sēž mazs zēns un aizgūtnēm raud.

Ieraudzījis doktoru un visus viņa zvērus, zēns nobijās un sāka raudāt vēl gaužāk. Bet, kad viņš redzēja, cik labsirdīga doktoram seja, viņš pārstāja raudāt un sacīja:

—    Jūs, liekas, neesat pirāts?

—    Nē, nē, es neesmu pirāts, — doktors iesmējās. — Es esmu doktors Aikāsāp, nevis pirāts. Vai tad es izskatos pēc laupītāja?

—    Nē! — zēns sacīja. — Lai arī rokā jums cirvis, es no jums nebaidos. Labdien! Mans vārds ir Pīts. Vai jūs nezināt, kur atrodas mans tēvs?

—    Nezinu, — doktors atbildēja. — Kur gan varētu būt tavs tēvs? Kas viņš tāds ir? Izstāsti.

—    Mans tēvs ir zvejnieks, — Pīts sacīja. — Vakar mēs izbraucām jūrā zvejot. Laivā mēs bijām divi, es un tēvs. Pēkšņi mūsu laivai uzbruka jūras laupītāji un saņēma mūs gūstā. Ļaundari gribēja, lai tēvs kļūtu par pirātu, lai viņš laupītu kopā ar tiem, lai viņš uzbruktu miermīlīgiem kuģiem un gremdētu tos. Bet tēvs negribēja kļūt par pirātu. «Es esmu godīgs zvejnieks», viņš sacīja, «un nevēlos nodarboties ar laupīšanu.» Tad pirāti briesmīgi pārskaitās, sagrāba tēvu un aizveda nezin kurp, bet mani ieslodzīja šai alā. Kopš tā laika tēvu neesmu redzējis. Kur viņš ir? Ko pirāti ar viņu izdarījuši? Droši vien iemetuši viņu jūrā — un viņš noslīcis!

Zēns sāka atkal raudāt.

—    Neraudi! — doktors sacīja. — Kāda jēga asarām?

……………………………………………………………………………………….. 'untumi

Labak padomasim, ka izglābt tavu tevu. Pastasti man —

kāds viņš izskatās?

— Viņam ir rudi mati un ruda bārda, ļoti gara. Doktors Aikāsāp pasauca pīli Kiku un iečukstēja

tai ausī:

—    Čari-bari, čava-čam!

—    Čuka-čuk! — Kika atbildēja. Dzirdēdams šādu sarunu, zēns sacīja:

—    Cik jocīgi jūs runājat! Es nesaprotu ne vārda.

—    Es sarunājos ar saviem zvēriem zvēru valodā. Es protu zvēru valodu, — doktors Aikāsāp paskaidroja.

—    Ko jūs pateicāt savai pīlei?

—    Es palūdzu, lai viņa ataicina delfīnus.

3. Delfīni

Pīle aizskrēja uz jūras krastu un sauca skaļā balsī:

—    Delfīni, delfīni, peldiet šurp! Jūs aicina doktors Aikāsāp!

Delfīni tūdaļ piepeldēja pie krasta.

—    Labdien, doktor!—vini sauca. — Ko tu vēlies?

—    Notikusi nelaime, — doktors sacīja. — Vakar no rīta pirāti uzbrukuši kādam zvejniekam, piekāvuši viņu un, šķiet, iemetuši jūrā. Baidos, ka viņš būs noslīcis. Pārmeklējiet, lūdzu, visu jūru. Vai tik viņš neguļ dzelmē?

—    Bet kāds viņš izskatās? — delfīni vaicāja.

—    Rudmatis,—doktors atbildēja. — Viņam ir rudi mati un gara, ruda bārda. Lūdzu, atrodiet viņu!

—    Labi, — delfīni atbildēja. — Mēs labprāt palīdzēsim mūsu mīļajam doktoram. Mēs pārmeklēsim visu jūru, mēs izvaicāsim visus vēžus un zivis. Ja rudmatainais zvejnieks noslīcis, mēs atradīsim viņu un rīt pat paziņosim tev.

Delfīni aizpeldēja jūrā un sāka meklēt zvejnieku. Viņi pārmeklēja krustām šķērsām visu jūru, viņi nolaidās visdziļākajās dzelmēs, viņi palūkojās zem katra akmens, viņi iztaujāja visus vēžus un zivis, taču noslīkušu rudmati nekur neatrada.

Nākamajā rītā viņi piepeldēja pie krasta un sacīja doktoram Aikāsāp:

—    Tavu zvejnieku mēs nekur neatradām. Mēs meklējām visu nakti, bet jūras dzelmē viņa nav.

Pīts ļoti priecājās, dzirdēdams, ko teica delfīni.

—    Tātad mans tēvs ir dzīvs! Dzīvs! Dzīvs! — viņš sauca un sita plaukstas.

—    Protams, ka dzīvs! — doktors sacīja. — Un mēs noteikti vinu atradīsim!

Doktors Aikāsāp uzcēla zēnu Velcergrūdelim mugurā un ilgi vizināja pa smilšaino liedagu.

4. Ērgļi

Tomēr Pīts joprojām bija noskumis. Pat vizināšanās uz Velcergrūdeļa muguras viņu neizklaidēja. Beidzot viņš vaicāja doktoram:

—    Bet kā tu atradīsi manu tēvu?

—    Es pasaukšu talkā ērgļus, — doktors atbildēja. — Ērgļiem ir asa redze, viņi redz ļoti tālu. Lidinoties padebešos, viņi redz katru kukainīti, kas rāpo pa zemi. Es palūgšu viņiem pārlūkot visu zemi, visus mežus, visas ielejas un kalnus, visas pilsētas, visus ciemus — lai meklē visur tavu tēvu.

—    To tu esi gudri izdomājis, — Pīts iesaucās. — Ataicini ērgļus ātrāk!

Doktors pasauca ērgļus, un ērgļi atlidoja pie viņa.

—    Labdien, doktor! Kas tev vajadzīgs?

—    Lidojiet uz malu malām, — doktors sacīja, — un atrodiet rudmatainu zvejnieku ar garu bārdu.

—    Labi, — ērgļi sacīja. — Mūsu mīļā doktora labā mēs darīsim visu, ko varēsim. Mēs lidosim augstin augstu un pārlūkosim visu zemi, visus mežus un laukus, visus kalnus, pilsētas un ciemus un pacentīsimies atrast tavu zvejnieku.

Un ērgļi lidoja augstin augstu virs mežiem, virs laukiem, virs pilsētām. Un katrs ērglis vērīgi raudzījās, vai nav kaut kur redzams rudmatains zvejnieks ar garu bārdu.

Nākamajā dienā ērgļi atlaidās pie doktora un ziņoja:

—    Mēs pārlūkojām visu zemi, bet zvejnieku nekur neatradām. Bet, ja jau mēs viņu neredzējām, tas nozīmē,

ka uz zemes vina nav!

5. Suns Vava mekle zvejnieku

—    Ko nu lai iesākam? — Kika jautāja. — Zvejnieks ir jāatrod: Pīts ļoti skumst pēc tēva.

—    Bet kā lai viņu atrod! — Velcergrūdelis sacīja. — Pat ērgļi viņu neatrada. Tātad neviens neatradīs.

—    Nav tiesa! — Vava iebilda. — Ērgļi, protams, ir gudri putni un acis viņiem ir ļoti redzīgas, bet sameklēt cilvēku prot vienīgi suns. Ja jums jāsameklē cilvēks, tad palūdziet sunim — un viņš noteikti atradīs.

—    Kāpēc tu noniecini ērgļus? — Vavam iebilda Ruk-Ruks. — Domā, viņiem bija viegli vienā dienā aplidot visu zemi, pārlūkot visus kalnus, mežus un laukus? Tu tikmēr slaistījies, vārtījies smiltiņās, bet viņi strādāja, cītīgi meklēja.

—    Kā tu uzdrīksties saukāt mani par slaistu? — Vava noskaitās. — Ja vēlies zināt, man vajag tikai gribēt — un es atradīšu zvejnieku trīs dienās.

—    Tad gribi! — Ruk-Ruks sacīja. — Kāpēc tad tu negribi? Gribi taču! . . . Neko tu neatradīsi, tu tikai lielies!

Un Ruk-Ruks sāka smieties.

—    Tātad, pēc tavām domām, es esmu lielībnieks?! — Vava dusmīgi iesaucās. — Nu labi, gan redzēsim!

Un suns aizskrēja pie doktora.

—    Doktor! — viņš sacīja. — Palūdz Pītam, lai viņš iedod tev kādu mantu, ko turējis rokās viņa tēvs.

Doktors aizgāja pie zēna un sacīja:

—    Vai tev nav kāda manta, ko turējis rokās tavs tēvs?

—    Še būs, — zēns sacīja un izvilka no kabatas lielu, sarkanu mutautu.

Suns pieskrēja pie mutauta un sāka to alkaini ostīt.

—    Ož pēc tabakas un siļķēm, — viņš sacīja. — Viņa tēvs smēķēja pīpi un ēda labas holandiešu siļķes. Neko vairāk man nevajag . . . Doktor, pasaki zēnam, ka nepaies ne trīs dienas — un viņa tēvs būs atrasts. Es uzskriešu tur, tai augstajā kalnā, un paostīšu, kāds vējš pūš.

—    Bet tagad ir tumšs, — doktors sacīja. — Tu taču nevari meklēt tumsā!

—    Nekas, — suns atbildēja. — Es zinu, pēc kā zvejnieks ož, un nekas cits man nav vajadzīgs. Saost es varu arī tumsā.

Suns uzskrēja augstajā kalnā.

—    Šodien vējš pūš no ziemeļiem, — viņš sacīja. — Paostīsim, pēc kā tas ož. Sniegs . . . slapjš kažoks . . .

vēl viens slapjš kažoks . . . vilki, mazi vilcēni . . . ugunskura dūmi . . . bērzi : . .

—    Vai tiešām tu saod tik daudz vienā vējā? — doktors vaicāja.

—    Protams, — Vava atbildēja. — Ikvienam sunim ir apbrīnojama oža. Jebkurš kucēns saož tādus smārdus, kādus jums nekad nesaost.

Un suns atkal sāka ostīt gaisu.

Viņš ilgi nebilda ne vārda, līdz beidzot sacīja:

—    Ķieģeļi . . . jauna govs . . . skārda jumts . . . mazas sēnītes mežā . . . ceļš . . . putekļi, putekļi un . . . un . . . un . . .

—    Medusrauši? — Velcergrūdelis jautāja.

—    Nē, rauši tie nav, — Vava atbildēja.

—    Rieksti? — Kika minēja.

—    Nē, rieksti tie nav, — Vava atbildēja.

—    Āboli? — Ruk-Ruks noprasīja.

—    Nē, arī āboli tie nav, — Vava atbildēja. — Tie nav nedz rieksti, nedz medusrauši, nedz āboli, tie ir egļu čiekuri . . . Tātad ziemeļos zvejnieka nav. Pagaidīsim, kad vējš iegriezīsies dienvidos.

—    Es tev neticu, — Ruk-Ruks sacīja. — Tu visu izdomā. Neko tu nesaod, tikai mels visādas blēņas.

—    Rimsties, — Vava uzsauca, — ja ne, nokodīšu tev asti!

—    Klusāk, klusāk!—doktors Aikāsāp viņus apsauca. — Beidziet ķildoties! . . . Tagad es redzu, mans mīļais Vava, ka tev patiešām ir apbrīnojama oža. Pagaidīsim, kamēr mainīsies vējš. Bet tagad laiks doties mājās. Pasteigsimies, Pīts raud. Viņš dreb aiz aukstuma. Viņam ļoti gribas ēst. Vajag viņu pabarot. Nu, Velcergrūdeli, notupies. Pīt, kāp mugurā! Vava un Kika, nāciet man īdzi!

6. Vava turpina meklēt zvejnieku

Nākamajā dienā agri no rīta Vava atkal uzskrēja! augstajā kalnā un sāka ostīt gaisu.

Vējš pūta no dienvidiem. Vava ilgi ostīja un beidzot! pavēstīja:

—    Ož pēc papagaiļiem, palmām, pērtiķiem, rozēm, vīnogām un ķirzakām. Bet pēc zvejnieka neož.

—    Paosti vēlreiz! — Umba sacīja.

—    Ož pēc žirafēm, bruņurupučiem, strausiem, karstām smiltīm, piramīdām… Bet pēc zvejnieka neož.

—    Tu nekad neatradīsi zvejnieku! — Ruk-Ruks iesmējās. — Nevajadzēja velti lielīties.

Vava neatbildēja. Bet nākamajā dienā agri no rīta atkal uzskrēja augstajā kalnā un līdz pat vakaram ostīja gaisu.

Vēlu vakarā suns atdrāzās pie doktora, kas gulēja kopā ļ ar Pītu.

—    Celies augšā! — Vava sauca. — Celies! Es atradu zvejnieku! Celies taču! Pietiek gulēt! Vai dzirdi—es atradu zvejnieku! Es atradu, es atradu zvejnieku! Es saodu viņu. Jā, jā! Vējš ož pēc tabakas un siļķēm.

Doktors pamodās un skrēja sunim līdzi.

—     No jūras pūš rītenis, — suns sauca, — un es saožu zvejnieku! Viņš atrodas jūras viņējā krastā. Ātrāk, ātrāk turp!

Vava tik skaļi rēja, ka visi zvēri joza uz augsto kalnu. Un visiem zvēriem pa priekšu — Pīts.

—    Skrien ātrāk pie jūrnieka Robinsona, — Vava sacīja doktoram, — un palūdz, lai viņš iedod tev kuģi! Ātrāk, citādi būs par vēlu!

Doktors tūdaļ aizsteidzās uz piestātni, kur atradās jūrnieka Robinsona kuģis.

—    Labdien, jūrniek Robinson!—doktors sauca. — Esi tik labs un aizdod man savu kuģi! Man atkal jābrauc jūrā ļoti svarīgās darīšanās.

—    Lūdzu, — jūrnieks Robinsons sacīja.—Tikai sargies no pirātiem! Pirāti ir briesmīgi ļaundari un laupītāji! Viņi saņems tevi gūstā, bet manu kuģi nodedzinās vai nogremdēs.

Bet doktors neklausījās jūrnieka Robinsona vārdos. Ātri iekāpis kuģī kopā ar Pītu un visiem zvēriem, viņš devās atklātā jūrā.

Vava uzskrēja uz klāja un sacīja doktoram:

—    Zaksara! Zaksara! Ksu!

Sunu valodā tas nozīmē:

«Skaties uz manu degunu! Uz manu degunu! Kurp pagriezīšu degunu, turp vadi savu kuģi.»

Doktors uzvilka visas buras, un kuģis aiztraucās vēl straujāk.

—    Ātrāk, ātrāk! — suns sauca.

Zvēri stāvēja uz klāja un raudzījās uz priekšu — vai nav redzams zvejnieks.

Bet Pīts neticēja, ka viņa tēvs atradīsies. Viņš sēdēja nodurtu galvu un raudāja.

Pienāca vakars. Satumsa. Pīle Kika sacīja sunim:

—    Nē, Vava, zvejnieku tev neatrast! Zēl nabaga Pīta, bet ko lai dara — jābrauc vien atpakaļ uz mājām.

Pēc tam Kika uzrunāja doktoru:

—    Doktor, doktor! Griez apkārt savu kuģi! Braucam atpakaļ. Zvejnieku šeit neatradīsim.

Pēkšņi pūce Umba, kas tupēja mastā un skatījās uz priekšu, iesaucās:

—    Es redzu priekšā lielu klinti, rau, tur, tāltālu!

—    Ātrāk uz turieni! — suns ierējās. — Zvejnieks ir tur, uz klints! Es viņu saožu . . . Viņš ir tur!

iiiiiuuiiiumuuuill

Drīz visi ieraudzīja klinti, kas pacēlās no jūras. Doktors vadīja kuģi tieši uz klinti.

Taču zvejnieks nekur nebija redzams.

—    Es jau zināju, ka Vava zvejnieku neatradīs! — Ruk-Ruks iesmējās. — Nesaprotu, kā doktors varēja noticēt tādam lielībniekam.

Doktors uzkāpa uz klints un sāka saukt zvejnieku.

Taču neviens neatsaucās.

—    Gin-gin! — klaigāja Umba un Kika.

«Gin-gin» zvēru valodā nozīmē «aū».

Vienīgi vējš auroja pār ūdeņiem un viļņi dārdēdami sašķīda pret akmeņiem.

7. Atrada

Zvejnieka uz klints nebija. Vava nolēca no kuģa un sāka skraidelēt pa klinti šurpu turpu, apostīdams katru plaisu. Te pēkšņi suns sāka skaļi riet.

«— Kinedele! Nop!—viņš sauca. — Kinedele! Nop!

Sunu valodā tas nozīmē:

«Šurpu, šurpu! Doktor, nāciet man līdzi!»

Doktors sekoja sunim. Blakus klintij atradās neliela saliņa. Vava metās turp. Doktors neatpalika ne soli. Vava skraidīja šurpu turpu un pēkšņi ielēca kādā bedrē. Bedrē valdīja melna tumsa. Doktors nokāpa bedrē un iededza savu lukturīti. Un ko viņš ieraudzīja? Bedrē uz kailas zemes gulēja kāds rudmatains cilvēks, briesmīgi vājš un bāls. Tas bija Pīta tēvs.

Satvēris viņu aiz rokas, doktors sacīja:

— Celieties, lūdzu, augšā! Mēs tik ilgi jūs meklējām! Jūs esat mums ļoti, ļoti vajadzīgs!

Nodomājis, ka tas ir pirāts, rudmatainais vīrs sažņaudza dūres un sacīja:

—    Ej prom, laupītāj! Es aizstāvēšos līdz pēdējai asins lāsei.

Ruk-Ruks stāvēja malā un smagi pūta.

—    Piedod man, Vava, — viņš sacīja, — ka smējos par tevi un apsaukāju par lielībnieku.

—    Labi, — Vava atbildēja, — es piedodu tev. Bet, ja vēlreiz darīsi man pāri, nokodīšu tev asti.

Doktors aizveda rudmataino zvejnieku un viņa dēlu uz mājām — uz ciemu, kur viņi dzīvoja.

Kad kuģis piestāja pie krasta, doktors ieraudzīja, ka krastā stāv kāda sieviete. Tā bija Pīta māte. Divdesmit dienas un naktis viņa bija sēdējusi jūras krastā un visu laiku skatījusies tālumā: vai nebrauc mājup viņas dēls? Vai nebrauc mājup viņas vīrs?

Ieraudzījusi Pītu, viņa metās tam klāt un sāka to skūpstīt. Viņa skūpstīja Pītu, viņa skūpstīja rudmataino zvejnieku, viņa skūpstīja doktoru; viņa bija tik ļoti pateicīga Vavam, ka gribēja noskūpstīt arī to.

Bet Vava ieskrēja krūmos un dusmīgi norūca:

—    Kādas muļķības! Nevaru ciest skūpstīšanos. Ja viņai tā gribas, lai noskūpsta Ruk-Ruku.

Taču Vava tikai izlikās dusmīgs. Patiesībā arī viņš bija ļoti priecīgs.

Vakarā doktors sacīja:

—    Palieciet sveiki! Mums laiks doties mājup.

—    Nē, nē, — zvejnieka sieva iesaucās, — jums jāpaliek pie mums paciemoties! Mēs sazvejosim zivis, izcepsim pīrāgus un pabarosim Velcergrūdeli ar saldiem raušiem.

—    Es labprāt paliktu kādu dienu, — Velcergrūdelis sacīja, smaidīdams ar abām mutēm.

—    Es arī! — Kika sauca.

—    Es arī! — Umba piebalsoja.

—    Ļoti jauki!—doktors sacīja.—Tādā gadījumā arī es paciemošos kopā ar viņiem.

Un doktors Aikāsāp ar visiem saviem zvēriem devās ciemos pie zvejnieka un viņa sievas.

8. Vava saņem davanu

w

Doktors iejāja ciemā uz Velcergrūdeļa muguras. Kad viņš jāja pa galveno ielu, visi sveicināja viņu un sauca:;

—    Lai dzīvo labais doktors!

Ciema laukumā viņu sagaidīja skolēni un uzdāvināja viņam brīnišķīgu puķu pušķi.

Pēc tam iznāca pundurītis un, paklanījies doktoram, sacīja:

—    Es gribētu redzēt jūsu Vavu.

Pundurīti sauca par Bambuko. Viņš bija visvecākais gans šai ciemā. Visi mīlēja un cienīja viņu.

Vava pieskrēja pie pundurīša un paluncināja asti.

Bambuko izvilka no kabatas ļoti skaistu kakla siksnu.

—    Dārgais Vava! — viņš svinīgi sacīja. — Mūsu ciema iedzīvotāji dāvina tev šo lielisko kakla siksnu par to, ka tu atradi zvejnieku, ko bija nolaupījuši pirāti.

Paluncinājis asti, Vava sacīja:

—    Caka!

Jūs droši vien atceraties, ka zvēru valodā tas nozīmē: «Paldies!»

Visi ar ziņkāri apskatīja kakla siksnu. Uz tās lieliem burtiem stāvēja rakstīts:

«Vavam — visgudrākajam un visdrosmīgākajam sunim.»

Trīs dienas doktors Aikāsāp ciemojās pie Pīta tēva un mātes.

Laiks pagāja gluži nemanot. Velcergrūdelis no agra rīta līdz vēlam vakaram gremoja saldos medusraušus, Pīts spēlēja vijoli, bet Ruk-Ruks un Umba dejoja. Beidzot pienāca šķiršanās brīdis.

—    Uz redzēšanos! — doktors sacīja zvejniekam un viņa sievai, uzkāpa mugurā Velcergrūdelim un aizjāja uz savu kuģi.

Viss ciems viņu pavadīja.

—    Būtu labāk palikuši pie mums! — pundurītis Bambuko sacīja doktoram.—Tagad jūrā siro pirāti. Viņi uzbruks tev un saņems tevi gūstā kopā ar visiem taviem zvēriem.

—    Es nebaidos no pirātiem!—doktors viņam atbildēja. — Mans kuģis ir ļoti ātrs. Es uzvilkšu visas buras, un pirāti mūs nepanāks.

To pateicis, doktors attauvojās no krasta.

Pavadītāji māja viņam ar lakatiņiem un sauca «urā».

9. Pirāti

Kuģis ātri šķēla viļņus. Trešajā dienā ceļotāji saskatīja tālumā kādu vientuļu salu. Uz salas neredzēja ne kokus, ne zvērus, ne cilvēkus — tur bija vienīgi smiltis un milzīgi akmeņi. Bet aiz akmeņiem slēpās briesmīgie pirāti. Ja kāds kuģis brauca garām viņu salai, pirāti uzbruka šim kuģim, aplaupīja un nogalināja cilvēkus, bet kuģi nogremdēja. Pirāti ļoti dusmojās uz doktoru par to, ka viņš bija atņēmis tiem rudmataino zvejnieku un Pītu, un sen jau izsekoja viņu.

Pirātiem bija liels kuģis, kuru viņi slēpa aiz augstas klints.

Doktors neredzēja nedz pirātus, nedz viņu kuģi. Viņš pastaigājās pa klāju kopā ar saviem zvēriem. Laiks bija brīnišķīgs, pie debesīm spoži spīdēja saule. Doktors jutās ļoti laimīgs.

Pēkšņi Ruk-Ruks sacīja:

—    Paskatieties—kas tas par kuģi?

Doktors paskatījās un ieraudzīja, ka, melnu buru dzīts, viņiem tuvojas kāds kuģis — melns kā tinte, kā sodrēji.

—    Man nepatīk šīs buras! — sacīja sivēns. — Kāpēc tās ir melnas, nevis baltas? Vienīgi pirātu kuģiem ir melnas buras.

Ruk-Ruks bija uzminējis: zem melnajām burām traucās ļaunie pirāti. Viņi gribēja panākt doktoru Aikāsāp un nežēlīgi atriebties par to, ka viņš atņēmis tiem zvejnieku un Pītu.

—    Ātrāk! Ātrāk! — doktors sauca. — Uzvelciet visas buras!

Taču pirāti nemitīgi tuvojās.

—    Viņi panāks mūs! — sauca Kika. — Viņi jau pavisam tuvu. Es redzu viņu briesmīgās sejas! Cik viņiem ļaunas acis! … Ko lai darām? Ko lai darām? Kurp lai bēgam? Tūlīt viņi mūs panāks, sasies un iemetīs jūrā!

—    Paskaties, — Vava sacīja, — kas tur stāv uz pīķa? Vai tiešām nepazīsti? Tas ir viņš, negantais Barmalejs! Vienā rokā viņam zobens, otrā — revolveris. Viņš grib mūs pazudināt, nošaut, iznīcināt!

Bet doktors pasmaidījis sacīja:

—    Nebaidieties, mīļie draugi, tas viņam neizdosies! Man padomā labs plāns. Vai redzat bezdelīgu, kas lido virs viļņiem? Viņa palīdzēs mums izglābties no laupītājiem.

Un doktors sauca skala balsī:

t

—    Na-za-se! Na-za-se! Karaču! Karabun!

Zvēru valodā tas nozīmē:

«Bezdelīga, bezdelīga! Mums pakaļ dzenas pirāti. Viņi grib mūs nogalināt un iemest jūrā!»

Bezdelīga nolaidās pie doktora uz kuģa.

—     Paklau, bezdelīga, tev jāpalīdz mums! — doktors sacīja. — Karafu, marafu, duk!

Zvēru valodā tas nozīmē:

«Lido labi ātri un pasauc dzērves!»

Bezdelīga aizlidoja un jau pēc brīža atgriezās kopā ar dzērvēm.

—    Labdien, doktor Aikāsāp! — dzērves klaigāja. — Pagaidi, mēs tūlīt tevi izglābsim!

Doktors piesēja virvi pie kuģa priekšgala, dzērves ;atvēra virvi un vilka kuģi uz priekšu.

Dzērvju bija daudz, viņas traucās uz priekšu ļoti ātri in vilka aiz sevis kuģi. Kuģis šāvās kā bulta. Doktors >at satvēra ar roku platmali, lai tā neielidotu ūdenī.

Zvēri atskatījās — pirātu kuģis ar melnajām burām >ija palicis tālu aiz muguras.

—   Paldies jums, dzērves! — doktors sacīja. — Jūs zglābāt mūs no pirātiem. Nebūtu jūs palīdzējušas, mēs ļulētu jūras dzelmē.

10. Kāpēc aizbēga žurkas

Dzērvēm nebija viegli vilkt aiz sevis smago kuģi. Pēc ažām stundām viņas bija tā pārgurušas, ka gandrīz vai jkrita jūrā. Tomēr dzērves aizvilka kuģi līdz krastam, tvadījās no doktora un aizlidoja uz savu dzimto purvu.

Doktors ilgi māja dzērvēm nopakaļ.

Tad pie viņa pienāca pūce Umba un sacīja:

—    Paskaties turp! Uz klāja pilns žurku! Tās lec no kuģa tieši jūrā un peld uz krastu cita aiz citas!

—    Ļoti labi!—doktors noteica. — Žurkas ir kaitīgi dzīvnieki, un es tās neciešu.

—    Nē, tas ir ļoti slikti! — Umba nopūtās. — Žurkas dzīvo apakšā, tilpnēs, un, tiklīdz kuģa korpusā rodas sūce, tās pamana šo sūci agrāk par visiem, lec ūdenī un peld uz krastu. Tas nozīmē, ka mūsu kuģis nogrims. Paklausies pats, ko runā žurkas.

Tieši tobrīd no tilpnes izrāpās divas žurkas — jauna un veca. Un vecā žurka sacīja jaunajai:

—    Vakar vakarā es eju uz savu alu un redzu, ka kuģī pa spraugu gāžas ūdens. Man uzreiz skaidrs, ka jābēg. Rīt šis kuģis nogrims. Bēdz arī tu, kamēr nav par vēlu.

Un abas žurkas ielēca ūdenī.

—    Jā, jā, — doktors iesaucās, — atcerējos! Pirms kuģa bojāejas žurkas vienmēr laižas prom! Mums kuģis tūdaļ jāatstāj, citādi mēs nogrimsim kopā ar to! Zvēri, aiz manis! Ātrāk! Ātrāk!

Doktors savāca savas mantas un ātri nokāpa krastā. Zvēri viņam sekoja. Viņi ilgi gāja pa smilšaino liedagu un ļoti nogura.

—    Apsēdīsimies un atpūtīsimies, — doktors sacīja. — Un padomāsim, ko darīt tālāk.

—    Vai tiešām mums būs šeit jāpaliek uz visiem laikiem? — Velcergrūdelis sacīja un sāka raudāt.

Lielas asaras viņam ritēja no visām četrām acīm.

Un visi zvēri sāka raudāt kopā ar viņu, tāpēc ka viņiem visiem ļoti gribējās atgriezties mājās.

Te pēkšņi atlidoja bezdelīga.

—    Doktor, doktor! — viņas sauca. — Notikusi liela nelaime: tavu kuģi sagrābuši pirāti!

Doktors pietrūkās kājās.

—    Un ko viņi dara uz mana kuģa? — viņš jautāja.

—    Pirāti grib to izlaupīt, — bezdelīga atbildēja.

—    Skrien ātrāk turpu un padzen viņus projām!

—    Nē, — doktors jautri pasmaidīja, — dzīt projām viņus nevajag, lai brauc ar manu kuģi. Nekur tālu viņi netiks, gan redzēsi! Labāk iesim un, kamēr viņi nav pamanījuši, paņemsim savējā vietā viņu kuģi. Ejam ieņemt pirātu kuģi.

Un doktors aizskrēja pa liedagu. Aiz viņa — Velcergrūdelis un pārējie zvēri.

Lūk, arī pirātu kuģis. Uz tā nav neviena cilvēka. Visi pirāti pārkāpuši doktora Aikāsāp kuģī.

—    Klusāk, klusāk, netrokšņojiet! — doktors sacīja.

—    Uzkāpsim uz pirātu kuģa tā, lai neviens mūs neredzētu.

11. Nelaime nelaimes galā

Zvēri uzkāpa uz kuģa, uzvilka melnās buras un klusi sāka slīdēt pār viļņiem. Pirāti neko nemanīja.

Te pēkšņi notika liela nelaime.

Viss sākās ar to, ka sivēns Ruk-Ruk saaukstējās. Viņam piemetās iesnas. Un tieši tobrīd, kad doktors centās nedzirdami pabraukt garām pirātiem, Ruk-Ruks skaļi nošķaudījās. Vienreiz, otrreiz, trešoreiz.

Pirāti sadzirdēja: kāds šķauda. Viņi izsteidzās uz klāja un ieraudzīja, ka doktors sagrābis viņu kuģi.

— Stāt! Stāt! — pirāti kliedza un sāka dzīties pakaļ.

Doktors uzvilka visas buras. Nupat, nupat pirāti panāks viņu kuģi, bet kuģis traucās uz priekšu aizvien ātrāk, un pirāti pamazām sāka atpalikt.

—    Urā! Mēs esam glābti! — doktors sauca.

Bet tad galvenais pirāts Barmalejs pacēla savu revolveri un izšāva. Lode trāpīja Velcergrūdelim krūtīs. Velcergrūdelis sazvārojās un iekrita ūdenī.

—    Doktor, doktor, palīdziet! Es slīkstu!

—    Mīļais Velcergrūdeli! — doktors sauca. — Noturies vēl brītiņu virs ūdens! Tūlīt nākšu tev palīgā.

Doktors nolaida buras, apturēja kuģi un pameta Velcergrūdelim virvi.

Velcergrūdelis ieķērās virvē ar zobiem. Doktors izvilka ievainoto dzīvnieku uz klāja, pārsēja viņam brūci un atkal devās ceļā. Taču bija par vēlu: pirāti tuvojās pilnās burās.

—    Beidzot mēs dabūsim tevi rokā! — vini kliedza.

r

— Gan tevi, gan visus tavus zvērus! Tur mastā tup burvīga pīlīte! Drīz mēs to izcepsim. Ha-ha, tas tik būs paēdiens! Arī sivēnu mēs izcepsim. Mēs sen neesam ēduši sivēna gaļu! Šodien vakariņās mums būs kotletes. Ho-ho-ho! Bet tevi, dakterīt, mēs sasiesim striķos un iemetīsim jūrā — par barību haizivīm.

Izdzirdis šādus draudus, Ruk-Ruks sāka raudāt.

—    Ak, es nabadziņš! — viņš knukstēja. — Es negribu, lai pirāti mani izceptu un apēstu!

Arī Vava sāka raudāt — viņam bija žēl doktora.

—    Es negribu, lai haizivis viņu aprītu!

12. Doktors ir glābts

Vienīgi pūce Umba nenobijās no pirātiem. Viņa mierīgi sacīja Vavam un Ruk-Rukam:

— Kādi jūs muļķīši! No kā jūs baidāties? Vai tad jūs nezināt, ka kuģis, ar kuru pirāti dzenas mums pakaļ, drīz nogrims? Atcerieties, ko sacīja žurka? Viņa sacīja, ka šodien kuģis noteikti noies dibenā. Kuģis dabūjis sūci, un tilpnes ir pilnas ar ūdeni. Un kopā ar kuģi noslīks arī pirāti. Kas jums ko baidīties? Pirāti noslīks, bet mēs paliksim sveiki un veseli.

Ruk-Ruks tomēr nemitējās raudāt.

—    Kamēr pirāti noslīks, viņi pagūs izcept ir mani, ir Kiku! — sivēns nerimās.

Tikmēr pirāti nāca aizvien tuvāk un tuvāk. Kuģa priekšgalā stāvēja galvenais pirāts Barmalejs. Viņš vicināja zobenu un skaļi kliedza:

—    Hei, tu, pērtiķu doktor! Ilgi tu vairs neārstēsi savus pērtiķus — drīz mēs iemetīsim tevi jūrā! Tur tevi aprīs haizivis!

Doktors sauca viņam pretī:

—    Piesargies, Barmalej, ka tikai haizivis neaprij tevi pašu! Tavs kuģis dabūjis sūci un drīz noies dibenā.

—    Tu melo!—Barmalejs kliedza.—Ja mans kuģis taisītos grimt, tad no tā bēgtu žurkas!

—    Žurkas jau sen aizbēgušas, un drīz tu atradīsies jūras dzelmē kopā ar visiem saviem pirātiem!

Tikai tagad pirāti pamanīja, ka viņu kuģis lēnām grimst. Viņi sāka skraidelēt pa klāju, raudāt un vaimanāt:

—    Glābiet!

Bet neviens negribēja viņus glābt.

Kuģis grima aizvien dziļāk un dziļāk. Drīz pirāti atradās ūdenī. Viņi spirinājās viļņos un nepārtraukti kliedza:

—    Palīgā, palīgā, mēs slīkstam!

Barmalejs piepeldēja pie kuģa, uz kura stāvēja doktors, un sāka rāpties pa virvi uz klāja. Taču suns Vava

atieza zobus un draudīgi sacīja: «Rrr! . . .» Barmalejs pārbijās un iekliedzies ielidoja ar galvu uz leju atpakaļ jūrā.

— Palīgā!—viņš kliedza. — Glābiet! Izvelciet mani no ūdens!

13. Vecie draugi

Un tad ūdenī parādījās haizivis. Milzīgi briesmoņi ar asiem zobiem un plaši ieplestām rīklēm. Haizivis metās virsū pirātiem un drīz vien aprija tos līdz pēdējam.

—    Dabūja, ko pelnījuši! — doktors noteica. — Viņi taču aplaupīja, mocīja un nogalināja pilnīgi nevainīgus ci Ivēkus.

Doktors ilgi kuģoja pa vētraino jūru. Te pēkšņi viņš izdzirda kādu saucam:

—    Boen! Boen! Baraven! Baven!

Zvēru valodā tas nozīmē:

«Doktor, doktor, apstādini savu kuģi!»

.Doktors nolaida buras. Kuģis apstājās, un visi ieraudzīja papagaili Kakadū. Viņš ātri lidoja virs jūras.

—    Kakadū! Tas esi tu? — doktors iesaucās. — Kā es priecājos tevi redzēt! Lido taču, lido šurp!

Kakadū pielidoja pie kuģa, nolaidās uz augstākā masta un iesaucās:

—    Paskaties, kas peld aiz manis! Rau, tur, pie paša apvāršņa, rietumos!

Doktors paskatījās uz jūru un ieraudzīja, ka tāltālu jūrā peld Krokodils. Un Krokodilam uz muguras tup pērtiķītis Čiki. Viņš māj ar palmas lapu un smejas.

Doktors tūdaļ vadīja savu kuģi pretī Krokodilam un Čiki un nolaida viņiem no klāja virvi.

Viņi uzkāpa pa virvi uz klāja, pieskrēja pie doktora un sāka viņu skūpstīt uz lūpām, uz vaigiem, uz bārdas.

—    Kā jūs nokļuvāt jūras vidū? — doktors jautāja.

Viņš bija laimīgs, ka atkal sastapis savus vecos

draugus.

—    Ak, doktor! — Krokodils sacīja. — Bez tevis Āfrikā mums bija tik skumji! Skumji bez Kikas, bez Vavas, bez Umbas, bez mīļā Ruk-Ruka! Mums tik ļoti gribējās atgriezties tavā mājā, kur skapī dzīvo vāveres, uz dīvāna — ezītis un kumodē — zaķene ar zaķēniem. Mēs nolēmām atstāt Āfriku, pārpeldēt visas bangainās jūras, aizkļūt līdz tavai pilsētai un apmesties pie tevis uz visiem laikiem.

—    Laipni lūdzu! — doktors sacīja. — Es ļoti priecāšos.

—    Urā! — Umba iesaucās.

—    Urā! — sauca visi zvēri.

Pēc tam viņi sadevās rokās un dejoja apkārt mastam:

Seri beri, revi drevi! šivankapu, šivankāp! Līksmi sveicam atkal tevi, Labais doktor Aikāsāp!

Vienīgi pērtiķītis Čiki sēdēja maliņā un brīdi pa brīdim skumji nopūtās.

—    Kas tev kaiš? — Velcergrūdelis jautāja.

—    Ak, es atcerējos ļauno Bertu! Viņa atkal mūs mocīs un tirdīs!

—    Nebaidies, — Velcergrūdelis iesaucās, — Bertas mūsu mājās vairs nav! Es iemetu viņu jūrā, un tagad viņa

dzīvo vientuļā salā.

—    Vientuļā salā?

—    Jā!

Visi bija ļoti priecīgi — gan Čiki, gan Krokodils, gan Kakadū: Berta dzīvo vientuļā salā!

—    Paldies Velcergrūdelim! — viņi sauca un atkal laidās dejā.

Sivanderta, šivanderta,

Fuminegi, fumigi!

Labi, ka ir projām Berta!

Varam dzīvot laimīgi!

Velcergrūdelis māja viņiem ar divām galvām, un abas viņa mutes smaidīja.

Kuģis traucās pilnās burās, un pievakarē pīle Kika, uzrāpusies augstākajā mastā, ieraudzīja dzimtos krastus.

—    Mēs esam atbraukuši, — viņi sauca. — Vēl stunda, un mēs būsim mājās! . . . Bet kas tad tas? Skatieties, skatieties! Visa pilsēta liesmās! Vai tik nedeg mūsu māja? Ak, kādas šausmas! Kāda nelaime!

Pār pilsētu pacēlās uguns blāzma.

—    Ātrāk uz krastu! — doktors nokomandēja. — Mums jānodzēš uguns. Paņemsim spaiņus un uzliesim liesmām ūdeni!

Bet tad mastā uzlaidās Kakadū. Viņš paskatījās tālskatī uz pilsētu un pēkšņi sāka smieties tik skaļi, ka visi paraudzījās uz viņu ar izbrīnu.

—    Mums nevajag dzēst nekādas liesmas, — viņš sacīja un atkal iesmējās, — tāpēc ka tas nemaz nav ugunsgrēks.

—    Kas tad? — doktors Aikāsāp jautāja.

—    l-lu-mi-nā-ci-ja! — Kakadū atbildēja.

—    Bet ko tas nozīmē? — Ruk-Ruks vaicāja. — Es nekad neesmu dzirdējis šādu vārdu.

—    Tūlīt uzzināsi, — papagailis atteica, — pacieties desmit minūtes.

Pēc desmit minūtēm, kad kuģis piestāja krastā, visi uzreiz saprata, kas ir iluminācija. Pie visām mājām un torņiem, uz piekrastes klintīm, koku zaros — visur mirgoja lukturīši — sarkani, zaļi, dzelteni, bet liedagā dega milzīgi ugunskuri, kuru liesmas iesniedzās gandrīz vai padebešos. Sievietes, vīrieši un bērni, tērpušies skaistās svētku drēbēs, dejoja apkārt ugunskuriem un dziedāja jautras dziesmas.

Tiklīdz viņi ieraudzīja, ka krastā pietauvojas kuģis, ar kuru doktors Aikāsāp atgriezās no sava ceļojuma, viņi sāka sist plaukstas un visi kā viens steidzās apsveikt atbraucēju.

—    Lai dzīvo doktors Aikāsāp! — viņi sauca. — Slava doktoram Aikāsāp!

Doktors bija pārsteigts. Viņš nebija gaidījis tādu sagaidīšanu. Viņš domāja, ka viņu sagaidīs vienīgi Anniņa, Jānītis un, iespējams, vecais jūrnieks Robinsons, bet viņu sagaida visa pilsēta ar mūziku un jautrām dziesmām! Kā to izskaidrot? Kāpēc viņš izpelnījies tādu mīlestību? Kāpēc tik krāšņi tiek svinēta viņa atgriešanās?

Doktors gribēja kāpt mugurā Velcergrūdelim un doties taisnā ceļā uz māju, bet pūlis viņu satvēra un aiznesa uz rokām tieši uz lepnāko laukumu pilsētā.

Pie visiem logiem stāvēja cilvēki un meta doktoram ziedus. Doktors smaidīja, klanījās — un pēkšņi ieraudzīja, ka cauri pūlim pie viņa laužas Anniņa un Jānītis.

Kad bērni bija pienākuši, doktors tos apkampa, noskūpstīja un jautāja tiem:

—    Kā jūs uzzinājāt, ka esmu uzvarējis Barmaleju?

—    Mums pateica to Pīts, — atbildēja Anniņa un Jānītis. — Pīts atbrauca uz mūsu pilsētu un pastāstīja mums, ka tu atbrīvoji viņu no briesmīgā gūsta un izglābi viņa tēvu no laupītājiem.

Tikai tagad doktors ieraudzīja, ka tāltālu uz kāpas stāv Pīts un māj viņam ar tēva mutautu.

—    Esi sveicināts, Pīt! — doktors viņam sauca, bet tieši tobrīd pie doktora smaidīdams pienāca vecais jūrnieks Robinsons, cieši paspieda viņam roku un sacīja tik skaļā balsī, ka dzirdēja viss laukums:

—     Dārgais doktor Aikāsāp! Mēs esam tev ļoti pateicīgi par to, ka tu atbrīvoji jūru no negantajiem pirātiem, kas aplaupīja mūsu kuģus! Līdz šim mēs baidījāmies doties tālos braucienos, jo visus ceļus apdraudēja pirāti. Bet tagad jūra ir brīva — un mūsu kuģi var justies droši! Mēs lepojamies, ka mūsu pilsētā dzīvo tāds drosminieks. Mēs uzbūvējām tev brīnišķīgu kuģi, un atļauj to nodot tev kā dāvanu.

—    Slava tev, mūsu mīļotais, mūsu drosmīgais doktor Aikāsāp! — pūlis skandēja. — Paldies, paldies tev!

Doktors paklanījās pūlim un sacīja:

—     Pateicos par sirsnīgo sagaidīšanu! Es jūtos laimīgs, ka jūs mani mīlat. Bet es nekad, nekad, nekad netiktu galā ar jūras laupītājiem, ja man nebūtu palīdzējuši mani .uzticamie draugi, mani zvēri. Arī tagad viņi ir kopā ar mani — un es gribu viņus sirsnīgi apsveikt un pateikties viņiem par pašaizliedzīgo draudzību!

—    Urā!—pūlis gavilēja. — Slava doktora Aikāsāp bezbailīgajiem zvēriem!

Pēc šīs svinīgās sagaidīšanas doktors uzkāpa mugurā Velcergrūdelim un, zvēru pavadīts, devās uz savu māju.

Cik ļoti gan priecājās par doktora pārnākšanu zaķīši, vāveres, eži un sikspārņi! Taču Aikāsāp nepaguva ne apsveicināties ar viņiem, kad virs mājas atskanēja savāda švīkoņa. Doktors izsteidzās uz lieveņa un ieraudzīja, ka augstu debesīs lido dzērves. Tās nolaidās pie doktora mājas un, nesacīdamas ne vārda, pasniedza viņam lielu

г

grozu ar brīnišķīgiem augļiem: grozā bija dateles, āboli, bumbieri, banāni, persiki, vīnogas, apelsīni!

—    Tas tev, doktor, no Pērtiķu Zemes!

Doktors pateicās par dāvanu, un dzērves tūdaļ aizlidoja atpakaļ.

Bet pēc stundas doktora dārzā sākās lepnas dzīres. Pie gara galda, uz gariem soliem daudzkrāsainu lukturīšu gaismā sasēdās visi doktora Aikāsāp draugi: gan Anniņa un Jānītis, gan Pīts, gan vecais jūrnieks Robinsons, gan bezdelīga, gan Ruk-Ruks, gan Čiki, gan Kika, gan Kakadū, gan Umba, gan Krokodils, gan Velcergrūdelis, gan Vava, gan vāveres, gan zaķi, gan eži un sikspārņi.

Doktors cienāja ar medu, ledenēm un raušiem, kā arī saldajiem augļiem, kas bija atsūtīti no Pērtiķu Zemes.

Dzīres bija izdevušās. Visi jokoja, smējās un dziedāja, pēc tam piecēlās no galda un dejoja turpat dārzā daudzkrāsaino lukturīšu gaismā.

Pēkšņi Pīts ievēroja, ka doktors Aikāsāp vairs nesmaida, bet norūpējies aizsteidzas uz māju.

— Kas noticis? — Pīts jautāja.

Doktors neko neatbildēja. Viņš satvēra Pītu aiz rokas un ātri uzskrēja kopā ar zēnu augšā pa kāpnēm. Priekšnamā pie pašām durvīm sēdēja un gulēja slimnieki: lācis, ko bija sakodis traks vilks, kaija, ko bija ievainojuši palaidņa puikas, un mazs, pinkains briedulēns, kas visu laiku vaidēja, jo viņam bija šarlaks. Viņu atveda pie doktora tas pats zirgs, kuram, ja jūs atceraties, doktors vēl pērngad bija iedevis lielas, brīnišķīgas brilles.

—     Paskaties uz šiem zvēriem, — doktors sacīja, — un tu sapratīsi, kāpēc es tik ātri aizgāju no mūsu svētkiem. Es nevaru priecāties, ja tepat aiz sienas mani mīļie zvēri raud un vaimanā aiz sāpēm.

Doktors ātriem soļiem iegāja kabinetā un tūdaļ ķērās pie zāļu gatavošanas.

—    Atļauj, es palīdzēšu tev! — Pīts sacīja.

—    Lūdzu! — doktors atsaucās.— Izmēri lācim temperatūru un atnes pie manis uz kabinetu briedulēnu. Viņam ir ļoti slikti. Viņš jāglābj vispirms!

Pīts izrādījās labs palīgs. Nepagāja ne stunda, kad doktors bija izārstējis visus slimniekus. Kļuvuši veseli, viņi smējās aiz laimes, pateica doktoram «Čaka» un metās skūpstīt savu glābēju.

Doktors aizveda viņus uz dārzu, iepazīstināja ar citiem zvēriem, pēc tam, iesaucies: «Pašķiras!» — kopā ar pērtiķīti Čiki sāka dejot jautro zvēru deju «tkelu» — un tik braši un ugunīgi, ka pat lācis, pat zirgs nenocietās un laidās dejā kopā ar viņiem.

Saturs

Pirm ā daļa Ceļojums uz Pērtiķu Zemi

1.  Doktors un viņa zvēri .

2.  Pērtiķītis Ciki……………………

3.   Doktors Aikāsāp darbā .

4.   Krokodils…………………………

5.   Draugi palīdz doktoram .

6.   Bezdelīga………………………..

7.   Uz Āfriku!……………………….

8.   Vētra……………………………..

9.   Doktors nokļūst nelaimē .

10.   Papagaiļa Kakadū varoņdarbs

11.   Pa pērtiķu tiltu………………….

12.   Muļķa zvēri……………………..

13.   Dāvana…………………………..

14.  Velcergrūdelis…………………..

15.  Pērtiķi atvadās no doktora .

16.  Jaunas bēdas un prieki .

17.  Velcergrūdelis un Berta .

Otrā daļa

Pits un juras laupītāji

1.   Ala……………………………………

2.   Pīts…………………………………..

3.   Delfīni ……………………………….

4.   Ērgļi …………………………………

5.   Suns Vava meklē zvejnieku .

6.   Vava turpina meklēt zvejnieku .

7.   Atrada……………………………….

8.   Vava saņem dāvanu……………….

9.   Pirāti…………………………………

10.   Kāpēc aizbēga žurkas .

11.   Nelaime nelaimes galā .

1 2. Doktors ir glābts……………………

13. Vecie draugi…………………………

Корней Чуковский

ДОКТОР АИБОЛИТ По мотивам Гью Лофтинга На латышском языке Рига «Лиесма» 1986 Перевод с русского Эвалда Юхневича Художник Ина Воронцова

ИБ № 4413

Pirmsskolas vecuma bērniem Kornejs Cukovskis bOKTORS AIKASAP

Redaktore S, Naumova Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs Tehniskā redaktore A. Šiliņa Korektore A. Giptere

Nodota salikšanai 07.05.85. Parakstīta iespiešanai 20.09.85. Formāts 70X90116. Ofseta papīrs № 1 Žurnālu cirstā garnitūra. Ofsetspiedums. 5,85 uzsk. iespiedi.; 12,20 uzsk. krāsu nov.; 3,87 izdevn. I. Metiens 125 000 oks. Pašūt. № 774. Cena 25 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 229/32169IB-865. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081. Rīgā^ Balasta dambī 3.

Content

Čukovskis Kornejs Doktors Aikāsāp

PIRMĀ DAĻA. CEĻOJUMS UZ PĒRTIĶU ZEMI

1. Doktors un vina zvēri

2. Pērtikītis Čiki

3. Doktors Aikasap darba

4. Krokodils

5. Draugi palīdz doktoram

6. Bezdelīga

7. Uz Āfriku!

8. Vētra

9. Doktors nokļūst nelaimē

10. Papagaiļa Kakadu varoņdarbs

11. Pa pērtiķu tiltu

12. Mulka zvēri

13. Dāvana

14. Velcergrudelis

15. Pērtiķi atvadās no doktora

16. Jaunas bēdas un prieki

17. Velcergrūdelis un Berta

OTRA DAĻA. PĪTS UN JŪRAS laupĪtĀji

1. Ala

2. Pīts

3. Delfīni

4. Ērgļi

5. Suns Vava mekle zvejnieku

6. Vava turpina meklēt zvejnieku

7. Atrada

8. Vava saņem davanu

9. Pirāti

10. Kāpēc aizbēga žurkas

11. Nelaime nelaimes galā

12. Doktors ir glābts

13. Vecie draugi

Saturs