Lu Ērlenns

Doplers

Ērlenns Lu

Doplers

romāns

NOVEMBRIS

Mans tēvs ir miris.

Un vakar es nogalināju aļņa māti.

Ko tur piebilst.

Vai nu es, vai viņa. Es biju izbadējies. Patiesībā esmu sācis novājēt. Iepriekšējā naktī biju nogājis lejā uz Maridāleni un kādā sētā nozagu sienu. Ar savu nazīti atplēsu siena ķīpu un piebāzu pilnu mugursomu. Tad brīdi nosnaudos un pelēkā rītsvīdā devos uz aizu, uz austrumiem no nometnes, un noliku sienu par ēsmu vietā, kur biju nodomājis uzbrukt. Pēc tam apgūlos aizas malā un vairākas stundas gaidīju. Es zināju, ka te ir aļņi. Biju tos redzējis. Viņi pat bija pienākuši pie pašas telts. Slampā apkārt pa uzkalnu, sekodami saviem vairāk vai mazāk racionāliem pamudinājumiem. Aļņi vienmēr ir ceļā. Acīmredzot tic, ka dzīve citur ir labāka. Un varbūt viņiem ir taisnība. Beigu beigās viena ari parādījās. Aiz viņas tenterēja teliņš. Mani tas mazliet samulsināja. Es labāk būtu gribējis alni bez teliņa. Bet mazulis velkas nopakaļus. Un vēja virziens ir ideāls. Es satvēru nazi zobos, ne mazo nazīti, bet lielo, tātad tuteni, un gaidīju. Aļņi klusi tuvojās man. Zelēja viršus un jauno bērziņu lapas lejā, aizā. Un te nu viņa stāv. Tieši zem manis. Pamatīgi noaugusi. Aļņi ir lieli. Viegli piemirst, cik lieli tie ir. Un tad es uzlēcu viņai mugurā. Dabiski, es neskaitāmas reizes biju pārlicis savu plānu. Biju paredzējis, ka viņai tas nepatiks un viņa bēgs prom. Un tā notika. Bet, pirms viņa uzņēma ātrumu, es ietriecu nazi viņai galvā. Ar vienu spēcīgu triecienu tutenis bija izspiedies cauri galvaskausam, iegājis smadzenēs, un no turienes spals nu rēgojās kā dīvaina cepure. Es nolēcu zemē, uzrāpdamies drošībā uz liela akmens, tikmēr aļņu mātes acīm garām slīdēja viņas dzīves ainas: lieliskās dienas, kad ēdiena bija gana, bezrūpīgās, saulainās vasaras dienas, īslaicīgā iemīlēšanās aļņu bullī rudens cēlienā un vēlāk vientulība. Dzemdības un prieks nest tālāk savus gēnus, arī apnicīgie ziemas mēneši iepriekšējos gados un nemiers, nerimstošais elements, no kura atraisoties, cik zinu, varbūt var sajust atvieglojumu. Visa dzīve pavīdēja viņai garām dažās īsās sekundēs, pirms sabruka.

Es paliku stāvam kādu brīdi, lūkodamies uz viņu un teliņu, kas nebija aizskrējis projām, bet mīņājās blakus savai mirušajai mātei un īsti nevarēja saprast, kas noticis. Es pēkšņi jutos nepatīkami un svešādi. Kaut arī šeit dzīvoju jau kādu laiciņu, es nogalināju pirmoreiz, biju noslaktējis milzīgu dzīvnieku, varbūt lielāko Norvēģijā, proti nonācis konfliktā ar savu labo gribu, es biju brutālā veidā aplaupījis dabu un, visticamāk, no tās paņēmis vairāk, nekā spēju tai atdot, vismaz pārskatāmā nākotnē. Tas mani sarūgtināja. Lietu kārtībā taču vajadzīgs sava veida līdzsvars. Bet bads ir bads, un pamazām es ar dabu nokārtošu rēķinus, es nodomāju, nolēcu no akmens un padzinu tālāk teliņu, pirms izrāvu nazi no galvaskausa un uzšķērdu mirušās aļņu mātes vēderu. Iekšas lielā vairumā izvēlās ārā. Es nogriezu gabaliņu no kuņģa un apēdu to jēlu. Turpat uz vietas. Gluži kā indiānis. Tad, ko varēju, sagriezu gabalos, daļu aiznesu uz telti, kur paķēru cirvi, pēc tam aizgāju atpakaļ un sacirtu pārējo. Līdz vakaram es visu ķermeni biju aizvilcis uz nometni. Uz ugunskura izcepu lielus gaļas gabalus un pirmoreiz vairāku nedēļu laikā sātīgi paēdu. Pārējo gaļu pakarināju kūpināšanai virs primitīvas dūmotavas, ko biju sameistarojis pēdējās dienās. Tad es aizmigu.

Un, šodien pamodies, es dzirdēju teliņu mīņājamies pie telts. Un joprojām to dzirdu. Es nevaru saņemties izlīst ārā. Nespēju paskatīties viņam acīs.

Nevaru arī ilgāk valstīties. Man vajadzīgs piens. Vājpiens. Bez tā es nevaru iztikt. Uzbudinos, aizsvilstos. Un es labi zinu, ka pēc piena man jāiet turp, kur ir cilvēki. Tāpēc es to daru tik nelabprāt, bet piens man ir vajadzīgs. Un tad notiek tā, ka es, parasts cilvēks, dodos uz Ullevolas stadiona pusi. Agrāk tas, protams, notika biežāk, lai neteiktu katru dienu, bet, kopš pārvācos uz mežu, kā lai to labāk pasaku kur es tagad patiesībā dzīvoju, es turp dodos aizvien retāk un retāk. Viens no iemesliem ir naudas trūkums. Bet cits negribu satikt cilvēkus. Viņi ir man pretīgi. Aizvien vairāk un vairāk.

Tomēr man vajag pienu. Mans tēvs ari dzēra pienu. Bet tagad viņa vairs nav.

Joprojām dzirdu teliņu mīņājamies pie telts. Tā viņš skaļi un uzmācīgi man pārmet. Mēģina iedarboties uz manu psihi. Bet es ielienu dziļāk guļammaisā un aiztaisu to ciet, tā ka starp mani un pasauli veidojas tikai neliela sprauga. Es nevaru iziet ārā, un pasaule nevar ienākt pie manis, labu brīdi guļu nekādībā, klusi jo klusi kā bērns, un izliekos, ka nekas nenotiek. Taču teliņš neliekas mierā. Mīņājas vienā laidā. Un tad man savajagas čurāt. Dievs tēvs, tas ir tikai teliņš, es sev saku. Kādēļ man, pieaugušam vīrietim, vajadzētu just sirdsapziņas pārmetumus, ja esmu nogalinājis alni? Tada ir daba. To teliņam nāksies saprast, un viņš varēs būt priecīgs, ka viņam to iemācīju es, Doplers, nevis kāds cietsirdīgāks džekiņš, kurš pie reizes varbūt nobeigtu arī viņu.

Es izlienu ārā un eju čurāt. Kā vienmēr, uz to pašu vietu. Uz plakano akmeni lejpus telts. No turienes es parasti varu redzēt visu pilsētu un fjordu, bet ne patlaban, jo ir migla. Un teliņu es pilnībā ignorēju. It kā viņa tur nebūtu. Viņš ar interesi vēro, kā es čurāju. Mēģinu stāvēt ar muguru pret viņu, bet viņš jau mirklīgi ir visu redzējis un nu grib ko vairāk saskatīt. Viņš aiziet uz citu vietu un vēro no cita redzes leņķa. Es aizgriežos, viņš no jauna pārvietojas. It kā gribētu pārliecināties, ka viņa acis rāda nemaldīgi. Tāpat kā visi citi. Story of my life. Jā, jā, jupis viņu rāvis, es nosaku un pagriežos uz viņa pusi, nolaidis bikses līdz ceļiem un pavirzījis rokas sānis. Skaties nu, es saku. Vai tagad ir labi? Vai gana redzēji? Esi apmierināts?

Bet bezkaunīgais nīkulis nav apmierināts. Viņš blenž. Tomēr ir zināmas robežas tam, ko esmu ar mieru paciest sūda teliņa dēļ. Es paķeru cirvi, kas iecirsts netālu kādā kokā, un no visa spēka metu to teliņa virzienā. Viņš palec sānis un paslēpjas starp kokiem.

Dzīve man iemācījusi ja mēģinu noslēpt patiesību, man klājas slikti, tāpēc tikpat labi uzreiz varu pateikt, kā ir: man ir liels loceklis.

Ko tur piebilst.

Man ir uzkrītošs, lai neteiktu ekstremāli liels, dzimumorgāns.

īsi sakot, superdaikts.

Jau kopš dzimšanas tas ir liels. Labāka vārda tam nav. Garš un resns. Un spēcīgs. Tātad liels.

Skolā mani apsaukāja par Dopleru ar daiktu.

Par laimi, tas bija pirms daudziem gadiem. Par to vairs nenieka nebēdāju. Tomēr tas sāpināja. Man taču bija citas vērtības, kurām gribēju, lai cilvēki pievērš uzmanību.

Doplers ar daiktu.

Patiesībā šis atgādinājums šausmīgi kaitina. Ilgi nebiju par to domājis. Nolāpītais teliņš. Lai tik nāk atpakaļ, galvu pārcirtīšu.

Vakar paliku bez piena. Visa diena pagāja, dzenoties pakaļ nolādētajam teliņam. Viņš, saprotams, gana ātri atnāca atpakaļ pēc tam, kad biju to aizbaidījis uz mežu. Un stundām ilgi krita man uz nerviem, stāvēdams pie telts. Gluži kā skolēns lejā, Songnas arodvidusskolā, kas izskatās pēc parauggulaga. Daudzus gadus biju ar velosipēdu braucis tai garām. Un tagad to varu saskatīt ar binokli, ja neesmu slinks un ja nav miglas. Skolēni tur bieži vien karinās pie stūra pat aizkustinoši neērtās pozās, cenzdamies uzvilkt pēc iespējas vairāk dūmu līdz zvanam. Ja teliņam būtu pieejamas cigaretes, viņam nebūtu divreiz jāsaka. To var saprast: viņš ir vientuļš un pamazām sāk apjaust, ka pasaule ir brutāla, ka nākotnes un jēgas nav. Saprotams, izgāzt bezizejas sajūtu uz mani nav jēdzīgi, bet vai varēja gaidīt ko citu? Par spīti visam, viņš taču ir bērns.

Pēc laiciņa mans pacietības mērs bija pilns, vai viņš ir bērns, vai nav. Cik vien klusi spēdams, es saģērbos medībām un ar cirtienam paceltu cirvi izdrāzos ārā no telts, taču mazais zibeņzellis atkal aizmuka prom. Un tā daudzas stundas es džinos viņam pakaļ pa nokalni. Mēs bijām Vetakollenā, lejā pie Songna ezera un pat gandrīz pašā augšā pie Ullevolsēteres. Pēc GPS datiem mēs bijām pārvarējuši gandrīz pussimt kilometru ar vidējo ātrumu divpadsmit kilometru stundā. Pa mežu un kalnainu apvidu. Jau satumsa, kad es atgriezos atpakaļ teltī pavisam bez spēka. Un, kad pēc mirkļa teliņš atkal parādījās, es vairs neprotestēju. Es padevos. Naktī mēs abi gulējām teltī. Teliņš man dāvāja pārsteidzoši daudz siltuma. Es lielākoties naktī izmantoju viņu par spilvenu, un, kad no rīta pamodos, mēs palikām guļam un raudzījāmies cieši viens otrā, un es sajutu tādu tuvību, kādu retumis biju pārdzīvojis saskarē ar cilvēkiem. Liekas, ne reizi neesmu ko tādu izjutis pret savu sievu. Pat attiecību sākumā ne. Tik stipras jūtas nespēju pārvarēt. Lūdzu teliņam piedošanu, ka atņēmu dzīvību viņa mātei, un sacīju, ka viņam vairs nav jābaidās un ka turpmāk viņš var nākt un iet, kad vien grib.

Teliņš, protams, neko nesaka. Vien noraugās manī ar lielām, uzticības pilnām acīm.

Mēma svētlaime.

Vakar mēs visu dienu gulējām teltī un pļāpājām. Es iedevu teliņam ūdeni un atnesu zariņus ar sulīgu mizu, bet pats sev uzcepu uz oglēm lielus gaļas gabalus. Es izķemmēju viņam spalvu ar savu ķemmi un pedagoģiskos nolūkos paskaidroju, ka cilvēki medī aļņus tūkstošiem gadu ne jau prieka pēc, bet dzīves nepieciešamības spiesti. Un, ja dzīvnieku skaits nekavēti augtu, tas radītu katastrofālas sekas, es teicu, pilnībā nesaprazdams, par ko runāju, lai gan esmu dzirdējis vai lasījis par ko tamlīdzīgu, un vēl piebildu: ja aļņu būs pārāk daudz, izplatīsies slimības, gan somatiskās, gan garīgās, un galu galā mežā būs gauži neomulīgs noskaņojums. Iedomājies, es sacīju teliņam kuram, starp citu, ir vajadzīgs vārds, un man tas jāizdomā, es teicu: iedomājies lielus, neglābjami slimus, garīgu traucējumu skartus aļņu barus, kas cīnās par ēdienu, rēkdami nesas visos virzienos un rupji pārkāpj meža likumus un aļņu etiķetes kodeksu. Neviens taču to negrib. Tāpēc mani senči medīja aļņus, un tāpēc mēs arī tagad tos medījam. Kaut mums nemaz nebūtu grūti iztikt bez gaļas vai ādām, mēs tik un tā šaujam aļņus, es piebildu klusā balsī. Mums šķiet, ka aļņu medības ir tīri jauka nodarbība. Starp medniekiem, kā esmu sapratis, valda stipra brālība, es teicu, un tas ir kļuvis par paradumu. To mēs darām aiz sena paraduma. Un piedevām, lai liktu šķēršļus pārāk lielam dzīvnieku skaitam, kā jau sacīju. Tā tas ir. Tomēr es nenogalināju tavu māti aiz sena paraduma. Bet vajadzības spiests. Es dienām ilgi nebiju ēdis un jutis sātu, kopš beidzās melleņu sezona. Man žēl, ka es to izdarīju ar nazi, es sacīju. Tā ir lieka brutalitāte, taču man nav bises, un šaut es arī neprotu. Es sapratīšu, ja tu mani nosodīsi un mētāsies starp emocionālām galējībām savā attieksmē pret mani. Tās ir tavas tiesības. Tev pašam jātiek skaidrībā par savām jūtām un jānovelk robeža pēc sava ieskata. Taču tev jāzina, ka esmu gatavs tevi pabalstīt šajā grūtajā laikā, es teicu un pēc īsa brīža turpināju: turklāt paietu neilgs laiks, un tava māte brutālā veidā sarautu saites ar tevi. Viņa atgrūstu tevi un palūgtu vākties prom. Jo tādi jūs, aļņi, esat. Izskatāties tik piemīlīgi, bet ar bērniem apejieties kā ar sūdiem. Dzīvnieciski. Jūs dzemdējat bērnus, barojat viņus ar pienu un mazliet pamācāt dzīvei un tad "škic, pazūdiet!", kamēr mazuļi vēl grib baudīt mieru un nepazīst briesmu. Pavisam drīz, varbūt jau nākamajā nedēļā, tava māte neatlaidīgi pieprasītu, lai tu ej savu ceļu, bet viņa savējo, un tā būtu ļauna diena priekš tevis, diena, ko lielākā daļa aļņu nekad neizdzēš no atmiņas, tomēr tā paies secen, jo es viņu aizvācu, un tu nevis atcerēsies mātes divkosīgo nodevību, bet vienmēr paturēsi sirdī viņas gaišumu un to, kā pēkšņi un bezjēdzīgi viņa tika aizrauta nebūtībā, es teicu, ķemmēdams teliņam spalvu.

Es arī, starp citu, nesen zaudēju kādu, es turpināju. Nomira mans tēvs. Es tik tikko viņu pazinu. Nekad nesapratu, kas viņš bija par cilvēku. Un nu viņš ir aizgājis no dzīves. Tā ka mēs zināmā mērā sēžam vienā laivā. Tu esi zaudējis māti, bet es tēvu. Un, pirms tu vērs savas dusmas pret mani, tev vajadzētu savus radziņus slaistīt uz Diseldorfa kungu Planētveienā. Man ilgi bija brīva pieeja ēdienam viņa pagrabā, es skaidroju. Viņa nelaiķe sieva paguva savārīt ogu ievārījumus vairākiem mūžiem, un bez tam viņam ir ietilpīga saldētava ar bekonu un citiem gaļas produktiem. Vairākas nedēļas vērīgi izlūkojis apkārtni, es pārliecinājos, ka Diseldorfa namā ir ļoti vienkārši iekļūt un ka Diseldorfs pats ir nevērīgs un vispār truls, un piedevām mīl iedzert un vakaros līmē savus bezjēdzīgos Otrā pasaules kara transportlīdzekļu modeļus, ko atveido, cik saprotu, mērogā 1:20, ar pārspīlētu atbildības sajūtu un korektās krāsās; bet es tikmēr iekļuvu mājā pa dārza puses durvīm, kas gandrīz visu vasaru bija vaļā, nokāpu lejā, pagrabā, kur bez kautrēšanās paņēmu garšīgākās lietas, iebāzu tās somā un devos atkal ārā, cauri dārzam un atpakaļ uz mežu. Man šķita, ka šī kārtība lieliski apmierināja gan Diseldorfa kungu, gan mani. Viņam taču ir viss, kas nepieciešams dzīvei uz zemes. Liela māja, pārtikas krājumi, pieklājīga naudas summiņa, ko apliecina konta izraksti kastītē pie pagraba durvīm, un piedevām hobijs, kas acīmredzot piepilda un bagātina viņa dzīvi. Grūti iedomāties, ko vēl Diseldorfs varētu vēlēties, es sacīju teliņam. Es gandrīz vai biju sācis domāt: ja es piezvanītu pie durvīm un tieši pajautātu viņam, vai varu reizēm ierasties viņa mājā un nobaudīt pagrabā viņa pārpilnību, viņš piekrītoši pasmaidītu. Bet tad viņš mainīja domas, pavisam nesen kādu dienu dārza puses durvis bija ciet, un bija parādījies uzraksts un uzlīmes par signalizāciju, apsardzi, noziegumu un sodu.

Lūk, tik tālu viss ir. Cilvēki nocietinās savās mājās un baidās cits no cita.

Es atkal biju pie sasistas siles, un, dienām ritot, sāku just badu, kas ir dabiski. Aizvien vairāk un vairāk mani mocīja bads, un galu galā es neredzēju citu izeju, kā iemānīt tavu māti vietā, kur var pielavīties klāt no aizmugures un ietriekt lielo nazi viņai galvaskausā. Tāda ir šī lieta. Tāds ir bads. Viss pārējais nav svarīgs. Vajadzīgs vien ēdiens, es teicu teliņam. Varbūt tu pats to zini, bet varbūt nezini. Gribētos cerēt, ka ne.

Vajadzība pēc piena ir kļuvusi akūta, un es iebāžu mugursomā piecpadsmit, divdesmit kilogramus aļņa gaļas un dodos uz Ullevolas stadiona pusi. Teliņš sāk lēni vilkties līdzi, bet es stingrā balsī saku: tā nevar. Tev jāgaida mani šeit, es saku. Gaidi, es skaļi atkārtoju pa zilbēm, it kā runātu ar bērnu, kam ir grūta galva. Es neesmu skuvies un apkopies un tāpat jau atstāju diezgan uzkrītošu iespaidu arī tad, kad parādos viens pats, bez klaiņojoša teliņa. Nomierinies, es saku, es nebūšu ilgi. Bet viņš nenomierinās. Negrib, lai eju projām. Nabaga mazais alnītis, es saku. Tu domā, ka es tevi pametīšu, bet tā nebūs. Došos tikai uz veikalu, dabūšu pienu un vēl dažas mums vajadzīgas lietas. Nekādas atsaucības. Viņa acīs spīd šķiršanās izmisums, un es jūtu, ka mani samulsina tāda pieķeršanās. Es uzskatīju aļņus par daudz patstāvīgākiem dzīvniekiem. Viņš ir gatavs man pieķerties ļoti stipri, un es nezinu, vai tādu nastu varu uzņemties. Es pārmetu mirušajai mātei, ka viņa vilka sev līdzi mazuli pašā medību sezonas karstumā. Kur viņai bija prāts?

Es apstājos, noņemu no pleciem mugursomu un noglāstu teliņu. Mēģinu viņu pacelt, taču viņš ir par smagu, tad es pakasu viņam pakausi ar pirkstu kauliņiem, draiskulīgi un mīlīgi. Dāvāju viņam paijiņas, kā mēs to saucam manā ģimenē. Pēc tam veltīju laiku, lai rūpīgi attēlotu viņam situāciju. Esmu liels skaidrošanas piekritējs. Saviem bērniem arī es vienmēr visu izstāstu. Bērnos ātri vien mostas aizdomas, ka viņus māna, ja viņiem samelo vai slēpj faktus, es iedomājos. Tāpēc es tagad paskaidroju un ar mīmiku atainoju, ka man jādodas lejā pie cilvēkiem un ka tas ir pārāk bīstami mazam alnēnam. Tur lejā ir mašīnas un autobusi, un liels troksnis, un daudz mulsinošu signālu. Tie visi patiesībā ļoti labi raksturo cilvēkus, es saku, viņi ir lietpratīgi mulsinošu signālu meistari, neviens viņus nepārspēj, tu vari meklēt tūkstošiem gadu, bet neatradīsi mulsinošākus signālus par cilvēka radītajām skaņām.

Un, kad aļņi iemaldās pie cilvēkiem, viņus nošauj, es saku un ar mīmiku atainoju nomaldījušos alni, ko nošauj un kas mirst atbaidošā nāvē. Tāpēc, es saku, tu labāk pagaidi tepat. Pēc pāris stundām es atgriezīšos un tad mēs varēsim būt kopā un varbūt izdomāsim kaut ko patīkamu.

Es gaidu kādu zīmi, ka viņš ir sapratis un piekrīt man, bet tas nenotiek. Un, par spīti visiem paskaidrojumiem un labajai gribai, viņš nāk man līdzi. Beigu beigās es piesienu viņu pie koka. Un viss.

Lielveikala ICA direktors šaubās. Es lasu viņu kā grāmatu. Šaubas spraucas ārā pa visām porām. Palīdzi nabaga medniekam un vācējam, es saku, taču redzu, ka viņš šo domu uzskata par dīvainu.

Mēs stāvam noliktavā, viņš mēģina izturēties savaldīgi, bet, par spīti visām izkoptas smaidīšanas pamācībām un teorijām, ka klients ir varens un svarīgs, viņš izstaro neticību. Tas, ko es lūdzu, nav paredzēts nevienā instrukcijā un procedūrā. Es piedāvāju viņam aļņa gaļu apmaiņā pret pienu un riekšavu citu preču no viņa bagātīgā klāsta, bet tas viņam šķiet nepieņemami.

Es zinu, lielākā daļa cilvēku uzskata, ka šī ekonomikas forma pieder pagātnei, es saku, tomēr es stāvu šeit, un gaļa ir laba, turklāt preču apmaiņa ir lieliska ekonomikas forma. Cilvēki mainās ar precēm. Gatavo lietas cits citam. Nešaubos, ka šie laiki pamazām nāks atpakaļ. Tie atgriezīsies, un, ja tu piekritīsi šim priekšlikumam, vēlāk varēsi lepoties, ka biji aizsācējs. Tu būsi jauna zīmola nesējs, jo nav nekādu šaubu, ka preču apmaiņa atdzims. Pēc gadiem desmit barters uzplauks. Tas ir acīm redzams, es saku. Jo tā, kā ir tagad, nevar turpināties. Tas nekam neder. Tu vari atšķirt jebkuru avīzi vai žurnālu un pārliecināties neviens no mūsu gudriniekiem nešaubās, ka patēriņa sistēmu nepieciešams pārveidot, ja mēs gribam noturēties ilgāk par kādiem gadiem desmit. Un es redzu, ka tu to izvērtē. Tu domā. Es redzu, ka tu nesaki "nē".

Viņam ir apmēram trīsdesmit pieci gadi, un patiesībā viņš ir gana apmierināts ar sevi. Spriežot pēc amata, viņam noteikti jau ir solīda izglītība, un šķiet, ka viņš aizrautīgi piedalās ICA veidošanā Ullevolas stadiona paspārnē. Veikals ir tikko izremontēts, viss kā nākas. Viens no modernākajiem lielveikaliem valstī. Cik tālu vien skatiens sniedzas, svaigu preču letes ar Parmas šķiņķiem vairāku tūkstošu kronu vērtībā un siera rituļiem mājas lielumā, un, protams, brīnišķīga darba vieta cilvēkiem, kas cits citam izpalīdz un ieliek darbā sirdi. Viņš apsver visu. Viņš var daudz ko zaudēt, bet nav zināms, vai to kāds uzokšķerēs, turklāt viņam garšo aļņa gaļa. Un pret to ir grūti iebilst.

Viņš paskatās apkārt, lai pārliecinātos, ka neviens no viņa padotajiem nav tuvumā un nedzirdēs, ko viņš man teiks.

-    Un ko tev vajag? viņš jautā.

Es atbildu, ka man vajadzīgas vairākas/jfetets^bet vissvangaK būtu noslēgt līgumu par pienu.

-    Līgumu par pienu? viņš pārvaicā.

Es pamāju.

-    Man, nu, maniem orgāniem un šūnām, manam ķermenim, īsi sakot, nepieciešams vesels litrs vājpiena dienā, es saku. Tāpēc es gribētu katru pirmdienas un ceturtdienas rītu pulksten septiņos pirms veikala atvēršanas paņemt attiecīgi trīs un četras vājpiena pakas ārā pie noliktavas, piemēram, starp atkritumu konteineru un ārsienu.

-    Kāpēc tieši vājpienu? viņš jautā.

-   Mīļo cilvēk, es saku, vājpiens pieder pie cilvēces visaugstākajiem sasniegumiem, ko līdz šim izdevies panākt. Ikviens idiots jebkurā brīdī var dabūt sev parastu govs pienu, bet ceļš pretim vājpienam ir prasījis ģeniālu ideju un izsmalcinātu separēšanas tehniku, ko pirmoreiz varēja īstenot mūsu laikmetā. Un patiesībā es baidos, ka cilvēki nekad netiks tālāk. Vājpiens mūžam slavinās cilvēka ģēniju. Tas vedina mūs tiekties pēc kaut kā.

Vājpiens padara cilvēku cildenāku.

-    Cik ilgi būs spēkā līgums? viņš jautā.

-    Pēc vajadzības, es atbildu.

-    Kāda tā būs? viņš pārvaicā.

-    Tad jau redzēsim, es saku. Man piedevām no veikala nepieciešamas baterijas un citi sīkumi.

-    Par kādu gaļas daudzumu ir runa? viņš jautā.

-    Šodien tu dabūsi to, kas manā mugursomā, tā sacīt, tieši ķepā, un, ja šis līgums būs spēkā pēc Ziemsvētkiem, tu saņemsi vēl.

-    Nolīgts, viņš saka un spiež man roku.

Izdevās. Ta ir mednieku un vācēju kultūras uzvara. Ar nazi nogalināts alnis tiek iemainīts pret pienu un citām patēriņa precēm. Sākas jauna ēra.

Varbūt pasauli tomēr var glābt.

Veikalā, padomā tik, es satieku savu sievu.

Šajā laikā viņa parasti ir darbā, bet šodien acīmredzot ne. Viņai droši vien ir savi iemesli.

-    Sveiki, es bilstu.

-    Tu diezko labi neizskaties, viņa nosaka.

Es neuztveru pārāk smagi sievas uzskatu, ka mana pārvākšanās uz mežu ir dīvaina. Liekas, viņa to īsti neizprot. Es nepārmetu viņai. Nezinu, vai pats daudz no tā saprotu. Mans tēvs bija tikko miris un apglabāts, mēs ar māti un māsām bijām nokārtojuši visas praktiskās lietas, un es braucu ar velosipēdu. Bija pavasaris. Pēc garās ziemas brauciens ar velosipēdu pa mežu dāvāja neaprakstāmu prieku. Kaut es, saprotams, braucu ar velosipēdu cauru gadu. Uz darbu un atpakaļ uz mājām. Esmu velosipēdists. Varbūt pirmām kārtām esmu velosipēdists. Slikti braukšanas apstākļi mani neattur. Ziemā es lietoju riepas ar radzēm. Man ir aizsargķivere. Velosipēdista cimdi, īpašas bikses un virsjakas. Velodators. Velosipēda lukturi. Gadā nobraucu četrus tūkstošus kilometru. Es nolaužu stikla tīrītājus mašīnām, kas nebrauc kulturāli. Iebuktēju korpusu. Varu iedauzīt sānu logus. Es kliedzu līdz aizsmakumam un nebaidos, kad autobraucēji apstājas un nāk man virsū. Es strīdos tikpat skaļi un aizstāvu savas velosipēdista tiesības. Un es aši tieku uz priekšu. Daudz ašāk par mašīnām. Vislieliskākie ir sastrēgumi rītos. Piemēram, lejup pa Songnsveienu, pāri Ādamstūenei un tālāk lejup pa Terēzes ielu un Pīlestrēdetu. Tur ir lērums mašīnu un allaž vairāki tramvaji. Tie apstājas Terēzes ielas vidū, un, tā kā pretim braucošā plūsma gandrīz nekad nerimstas, arī mašīnām jāapstājas, bet es uzgriežos uz ietves, turos stipri vien pa labi no tiem, kam jāsteidzas uz tramvaju, un pagūstu uzbraukt uz ceļa četrus, piecus metrus tramvajam pa priekšu, labu brīdi pirms tas atsāk braucienu. Ietve tur ir mazliet augstāka nekā parasti un piedevām nedaudz uzliekusies augšup, tā ka es varu uzlidot gaisā un atkal piezemēties vienlaikus ar abiem riteņiem tieši starp tramvaja sliedēm. Spožs triks, bet es neiztaisu no tā ziloni. Tie, kas redz, tie redz. Varbūt kāds no viņiem gūs iedvesmu un nopirks velosipēdu. Šī doma man ir pietiekami liels atalgojums. Šīs domas spārnots, es dodos pretim nākamajiem šķēršļiem, pa apli pagriezienā uz Bišleti, kur arī pielietoju smalki noslīpētu tehniku, tiesa gan, tā neapmierina profesionālus šoferus un varbūt īsti neatbilst noteikumiem. Taču velosipēdists ir spiests zaudēt savas tiesības. Viņš ir spiests dzīvot ārpus sabiedrības un tiek nostumts malā esošajā satiksmes kārtībā, kas aizvien vairāk piemērojas motorizētai braukšanai, pat veselīgi cilvēki tā uzskata. Velosipēdisti tiek apspiesti, mēs esam klusa minoritāte, mūsu medību lauki pastāvīgi kļūst šaurāki, un mēs tiekam iegrūsti telpā, kas mums nav piemērota, mēs nedrīkstam sarunāties savā valodā, mūs izdeldē no zemes virsas. Tomēr piesargieties, jo netaisnība ir tik acīmredzama, un nevajadzētu justies pārsteigtiem, ka velosipēdistos kādā dienā uzkūsās naids un agresivitāte; un, kad ne-velosipēdisti būs tā aptaukojušies, ka tik tikko ierāpsies un izvelsies ārā no mašīnas, tad mēs, velosipēdisti, dosimies uzbrukumā visos iespējamos veidos.

Es esmu velosipēdists. Es esmu vīrs un tēvs, un dēls, un darba ņēmējs. Un mājas īpašnieks. Un vēl daudz kas cits. Cilvēks ir daudz kas.

Un tā es braucu ar velosipēdu. Pavasara sākumā. Tad es nokritu. Diezgan smagi. Kā zināms, mežā cilvēks reizēm mazliet aizmirstas. Un bieži vien celiņa malas ir šauras. Es biju novirzījies no takas un iebraucu virsājā, slīdēju lejup pa mazu nogāzi, tad pēkšņi priekšējais ritenis iesprūda starp diviem akmeņiem. Es pārkritu pāri velosipēdam, un mans gurns atsitās pret sakni, un piedevām velosipēds ietriecās man pierē. Paliku guļam. Pirmajā mirklī sajutu ellišķīgas sāpes. Es nevarēju pakustēties. Vienkārši nekustīgi gulēju un raudzījos augšup uz zariem, kas klusi šūpojās vējpūtā. Pirmoreiz vairāku gadu laikā mani apņēma liels klusums. Kad sāpes mazliet pierima, es izjutu svētlaimīgu mieru. Apkārt bija vien mežs. Parastais visādu jūtu, domu, pienākumu un plānu juceklis bija zudis. Pēkšņi bija vienīgi mežs. Un galvā neskanēja itin neviena no nogurdinošajām bērnu dziesmiņām. Parasti tās man pielipa. Dziesmiņas, kas mūžam skanēja filmiņās, ko mans dēls un viņa draudziņi skatījās video vai DVD. Tās ir tik uzbāzīgas, viltīgi sacerētas. Un manā centrālajā nervu sistēmā tās smagi iegulst. Līdz brīdim, kad nokritu, biju tās dzirdējis jau mēnešiem ilgi. Tās bija mocījušas mani visu ziemu. Gan darbā un brīvajā laikā, gan mana tēva nāves cēlienā. Es jau apsvēru iespēju meklēt palīdzību. Piemēram, Pingu dēļ. Šo vācu ražojuma videopingvīnu mans dēls dievināja. Ba-a, ba-a, ba-ba-ba, ba-a, ba-ba-ba, ba-ba, ba-ba, ba-ba, ba-ba, ba-ba, ba-ba, ba-ba, ba-a-a, ba, ba, ba-a, B-A-A-A-A! Šī dziesmiņa caurām dienām varēja dūkt manā galvā. Kopš paša rīta, kad atvēru acis, līdz vakaram, kad aizmigu. Kamēr biju dušā, ēdu brokastis, ar velosipēdu devos uz darbu, piedalījos apspriedēs, atkal ar velosipēdu braucu mājās, iegriezos veikalā, bērnudārzā un tā tālāk un joprojām. Pingu no rīta līdz vakaram. Bet citās dienās bija Celtnieks Bobs. Ak dievs! Celtniek Bob, vai to var salabot? Skaidrs, ka var. Bem, bem, bembem-bem, B-E-E-E-M! Vai arī teletūbiji. Vienas šausmas. Šīs, piedodiet man, riebīgās un pēc skata omulīgās figūriņas, ko esot radījuši britu psihologi, lai apmierinātu mazu bērnu neizdibināmos impulsus un ziņkārību. Uz divgadīgiem bērniem šī velnišķīgā izdoma iedarbojas, bet notrulina visus pārējos. Tinkijs Vinkijs! Dipsijs! La-La! Pū! Teletūbiji. Teletūbiji. Saki: sveiks! Man uznāk vēlēšanās viņus visus iemest atkritumu drupinātājā. Un vilcieniņš, vārdā Tomass. Jā.

Varbūt ne tik šaušalīgs. Vismaz pirmajās piecdesmit, sešdesmit reizēs. Ar savu optimistisko ta-ta-ta-ta, ta-ta, t-a-a-a-a-a-a, ta-ta-ta, t-a-a-a, ta, ta-ta-ta, t-a-a-a-a, t-a un tā tālāk viņš apbraukā pedantiski izbūvētā spēļu dzelzceļa ainavas, kas mazliet atgādina Angliju, kaut visi bērni zina, ka patiesībā darbība notiek Sodoras salā, kur mazā lokomotīvīte, vārdā Tomass, apmierināta braukā šurpu turpu ar saviem vagoniņiem, ko sauc Annija un Klārabela, un lokomotīvītes kolēģi ir Persijs un Tobijs, un Džeimss, un kā nu viņus visus sauc, arī helikopters Harolds, autobuss, vārdā Bertija, buldozers Terenss; bet galvenais kontrolieris jeb misters Naģene, kā mēs viņu saucam mājās, bez mitas slavē savus vilcieniņus, ja tie izdarījuši ko labu, un tas jau notiek gana bieži. "Tu, nudien, esi viena noderīga lokomotīvīte, Tomas," viņš, piemēram, var pateikt, kaut reizēm ir stingrs, kā toreiz, kad lielās lokomotīves kļuva uzpūtīgas un atteicās vilkt savus vagonus. Bet šādi joki neiet cauri ar misteru Naģeni.

Bet manas domas nesaistījās ar viņu, kad es gulēju virsājā. Dziesmas bija noklusušas. Un domas par vannas istabu arī brīnumainā kārtā bija pagaisušas. Es īsti nevarēju atcerēties, kad pēdējo reizi nedomāju par vannu. Tagad tā bija izkūpējusi no prāta. Mani vairs nenodarbināja jautājums, vai mums būtu jāpērk itāliešu vai spāņu flīzes, matētas vai spīdīgas, vai varbūt mums gluži vienkārši vajadzētu atļauties stikla mozaīku, par kuru, protams, kvēli iestājās mana sieva. Nemaz nerunājot par krāsu. Es vispār nedomāju par krāsām. Ne par zilu. Ne par zaļu. Ne par baltu. Nebija jau tā, ka es vairs neinteresētos par griestu vai flīžu krāsu, bet šī doma bez miņas bija izdzisusi. Es tiku atsvabināts no šīs mūžīgās riņķa dejas. Un par ūdens maisītājiem es vispār nelauzīju galvu, kaut to ir septiņi simti variantu un tos var piegādāt sešās nedēļās, ja vēlamies hromētu tēraudu, un mazliet ātrāk, ja piekrītam parastam modelim, bet kāpēc piekrist parastai ierīcei vai vannai, ko mums nācās izvēlēties tajā pašā dienā, kad ASV un Anglija sāka savas akcijas Irākā. Es atceros, ka māni pārņēma uzbudinājums, jo nu bija vajadzīga attieksme arī pret šo karu. Tas šķita šausmīgs traucēklis. It kā nepietiktu ar vannas aprīkojuma izvēli. Piedevām jāpieņem nostāja Irākas jautājumā. Mani kaitināja, ka pasaulē norisinājās lietas, kas dziļākajā būtībā mazināja nozīmi jautājumiem, kuriem es veltīju savu domu spēku.

Man ne tikai nebija sava redzējuma, bet es pat nevēlējos to iegūt. Nedēļām ilgi mani tracināja tas, ka viņi nevarēja nogaidīt ar bombardēšanas sākumu, kamēr pabeigsim remontēt vannu. Velns jūs rāvis, es nodomāju. Mums taču bija jāizvēlas poļu ražota vanna, kas bija daudz lētāka nekā zviedru vanna, kura mums arī diezgan labi patika. Vai mums mūždien vajadzēja būt nelokāmiem un dot priekšroku kvalitātei, nevis ģimenes budžetam? Katrai vannai tomēr bija savas priekšrocības un savi trūkumi. Nebija jau tā, ka zviedru vanna viscaur bija labākā. Mēs zīmējām abu vannu izvietojumu un rakstījām lapas ar plusiem un mīnusiem gan poļu, gan zviedru vannai, sēdēdami pie televizora, kura ekrānā bumbas lidoja virs Eifratas vai virs Tigras, varbūt virs abām; un, kaut mēs bijām pieklusinājuši skaņu, šis process bija ļoti mokošs, ļoti izsīcinošs, tā ka cilvēks vairs nedomā, ka tas ir svarīgs, un tad projekts izjūk, un varbūt arī laulība.

Un ari par tualeti es nedomāju, gulēdams virsājā. Vai skalojamai kastei jābūt iebūvētai sienā, kas šobrīd skaitoties vissmalkākais risinājums, vai arī mums pietiks ar klasiskāku un brīvi novietotu modeli. Un šajā pēcpusdienā mežā sarunas ar santehniķi mani arī vairs nemaz neuztrauca. It īpaši satriecošā saruna, kad viņš pateica, ka iepriekšējā santehniķa vainas dēļ kakiņas nevar nonākt tur, kur tām jānonāk betona šahtā, un ka tāpēc viņam tūlīt apņēmīgi jāuzlauž visa grīda vēlreiz un jāieliek jauna caurule.

Tas viss bija pagaisis. Pēkšņi es vairs nedomāju par daudzām lietām.

Ieguvis sasitumus, es gulēju virsājā un ļāvu pavasara saulei sildīt seju, domādams, ka mana tēva vairs nav un nekad vairs nebūs un ka es īsti viņu nepazinu un neko īpašu neizjutu mirklī, kad mana māte pateica, ka viņš ir miris. Viņš nomira vienā naktī. Pavisam pēkšņi. Un pavisam klusi. Bet šeit, virsājā, zaudējums smagi gūlās pār mani. Zaudējuma dramatisms. Cilvēks te ir un te nav. Bezdibenīgā pārejā no vienas dienas uz otru. Tas mani sāpīgi pārsteidza, un es domāju: atšķirība ir tik visaptveroša, ka saprātam jāzemojas un jāatzīst tas padodas. Vienā mirklī viss var būt un visu var gūt, un jau nākamajā mirklī visa var nebūt, tāpēc ka cilvēks ir bijis un guvis pēdējo reizi. Atbaidoša konstrukcija. Vienā konstrukcijas daļā ir viss, bet otrā nekas. Šo pārdomu raisītā bezpalīdzība un galvas trauma uz mirkli ierāva mani miegā. Un pamodies es atcerējos s.i vas sešpadsmit gadus vecās meitas sacīto pirms dažām dienām, kad, noskatījušies Kolizejā "Gredzenu pavēlnieka" sēriju "Divi torņi", sēdējām kafejnīcā. Viņa bija to noskatījusies vienpadsmit reižu un domāja, ka man būtu jākaunas, ka vēl neesmu filmu redzējis. Vismaz viņa vairs negribēja samierināties, ka viņas tēvs nav piedalījies, pēc viņas domām, vēsturiskā pārdzīvojumā. Viņa dažas nedēļas dienu un nakti bija pavadījusi rindā, lai dabūtu biļetes uz pirmizrādi. Viņa, viņas draugs un draudzenes, un viņu draugi. Saģērbušies elfu drēbēs. Mums nācās izturēt dažus neatlaidīgus raundus, lai pārliecinātu skolu, ka meita mācību gada vidū var tik ilgi neapmeklēt stundas, taču viņa ir paraugskolniece, un angļu valodas skolotāja apgalvoja, ka nekas briesmīgs nav noticis, turklāt Tolkīns taču lieliski rosina ziņkāri jauniešos, tā sakot, viss kārtībā, un viņiem ir silts guļammaiss un tā tālāk. Tomēr. Filmā ir epizode, kurā gauži nodevīgais Sarumans starp citu, ļoti līdzīgs tagad jau mirušajam "Hamas" līderim, tam sirmgalvim ar sirmu bārdu, kurš sēdēja ratiņkrēslā un pīkstulīgā balsī paziņoja, ka palestīnieši tik un tā nekad nepadosies, dramatiskā veidā zaudē raktuves un torni, pēc tam kad ilgi pie sevis turējis un audzinājis tā sauktos orkus, ļaunus, troļļiem līdzīgus briesmoņus, ko tagad gatavs sūtīt, lai tie iznīcinātu visu, kas ir labs. Tie, kas met sprunguļus viņa ceļā, ir kaut kādi dzīvi koki, ko hobiti pierunā iesaistīties cīņā. Starp citu, viņi sagrauj aizsprostu, tā ka ūdens pārpludina visu un nodara lielu postu Sarumanam. Iziedams no kinoteātra, es ne visai tālredzīgi izteicos, ka Sarumans noteikti ilgu laiku necels jaunu torni kāda aizsprosta pakājē. Mana meita izlikās to nedzirdam, bet, kad gājām iekšā kafejnīcā, viņas acis nevaldāmi gailēja. Mani interesēja viņas noskaņojums, bet es neteiktu, ka man bija bail no tā, ko viņa sacīs. Manā skatījumā viņa bija tik neizdibināma, ka ik mirkli biju gatavs uz visu. Pusaudzes man vienmēr šķitušas noslēpumainas, it īpaši tad, kad biju viņu vecumā. Kopš tā laika atstatums starp mums ir pieaudzis, un tas ir dabiski, jo tagad man pašam ir pusaugu meita, bet, spriežot pēc tā vakara turpmākajiem, nu jau gandrīz sešus mēnešus vecajiem notikumiem, robežas ir netveramas. Iztēlojies visiracionālāko atziņu un pareizini to ar vislielāko skaitli, ko vari iedomāties, un tad tu iegūsi priekšstatu par manu meitu, tā es gribētu teikt. Mēs iegājām kafejnīcā un apsēdāmies.

-    Kas noticis? es beidzot vaicāju.

Viņa sacīja, ka esot ļoti pārsteigta par manu skaidrojumu šī eposa sakarā, neticamo cinismu un to, ka šis varenais notikums, ko tikko biju piedzīvojis, ir atstājis mani vienaldzīgu.

-    Par to, vai tas bija piedzīvojums, var diskutēt, es atbildēju. Mēs noskatījāmies ārkārtīgi dārgu filmu par troļļiem. Iespaidīgu filmu. Un esmu priecīgs, ka to noskatījos, jo tā tev tik daudz nozīmē.

Viņa sacīja, ka tāda atbilde viņai neesot pieņemama un ka tā liecinot atstatums starp viņu un mani esot tieši tik liels, kā viņa baidījusies, vai, ja iespējams, pat vēl lielāks.

-    Kādu atbildi tu no manis gaidīji? es jautāju.

-    Mēs noskatījāmies stāstu par labo un ļauno, mana meita sacīja. Vai tava sirds neko nejūt?

-    Nē, tā nu nav. Es taču jau teicu, ka tā bija iespaidīga. Es saprotu, ka gredzens nes ļaunumu un daudzi gribētu to iegūt, un filma ir labi uzņemta, un viņš, kā nu viņu sauc, tas caurspīdīgais, kurš ēd zivis…?

-    Gollums, viņa teica.

-   Jā gan, es sacīju. Viņš ir labi izveidots. Es īsti nesaprotu, kā viņi to paveikuši, bet darbs ir iespaidīgs. Un kaujas aina vispār ir varena.

-    Tēti, vai tu zini, kāda ir tava liksta? viņa jautāja.

Es purināju galvu.

-    Tev nepatīk cilvēki, viņa sacīja. Tu viņus nemīli. Un tāpēc es nemīlu tevi.

Viņa piecēlās un aizgāja.

Aizgāja no manis, it kā es būtu viņas mīļākais. Patiesībā tas bija diezgan iespaidīgi. Vienu mirkli es gandrīz biju lepns par viņu. Lūk, tur iet mana meita, es domāju, kad viņa pazuda skatienam. Viņa lieliski tiks galā. Pēc tam es pasūtīju alu un notikumu ierakstīju mapē "Neracionāla uzvedība", un nodomāju, ka pēc pāris dienām meita atkal atgūsies. Un viņa atguvās, vairāk vai mazāk.

Bet dažas dienas vēlāk, gulēdams virsājā un sajuzdams sāpes gurnā un sauli sejā, es sapratu, ka manai meitai ir taisnība.

Es nemīlu cilvēkus.

Man nepatīk tas, ko viņi dara. Un nepatīk tas, kas viņi ir. Un nepatīk tas, ko viņi runā.

Mana meita bija precīzi atklājusi manu vājo vietu. Viņa bija skaļi pateikusi to, no kā es ilgi biju mēģinājis izvairīties, lai nebūtu jāizdara secinājumi. Pēdējos gados es aizvien vairāk attālinājos no apkārtējiem cilvēkiem. Nebiju pieķēries savam darbam, un arī savai ģimenei nebiju īsti pieķēries. Mana sieva vairākas reizes bija par to izteikusies. Viņa uzskatīja, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā, un es ļāvu viņai tā domāt, jo man nebija labāka izskaidrojuma. Kurš gan atzīsies, ka ar viņu pašu kaut kas nav kārtībā. Vismaz tik ilgi, kamēr kāds cits uzņemas vainu. Es gandrīz vienmēr atrados stāvoklī, kurā ievēroju, ka pasaulē risinās notikumi, kam nav pilnīgi nekāda sakara ar mani. Bet mana meita elfu drānās to ieraudzīja un brūci atvēra.

Tajā pēcpusdienā es ilgi vāļājos virsājā. Pāris reižu izvēmos un, pēc tam sajutis izsalkumu, ar velosipēda pumpi mēģināju nosist vāveri, taču netrāpīju. Un tad piezvanīja mana sieva un gribēja zināt, kur esmu pazudis. Es teicu, ka nokritu no velosipēda, un mēģināju piecelties. Zināmā mērā tas izdevās. Drīz būšu, es sacīju, un, atbalstījies pret velosipēdu, sāku klibot uz māju pusi.

Biju dabūjis pamatīgus nobrāzumus un zilumu, dzeltensarkanīgu un tik lielu, teiksim, kā Vīnes šnicele, un acīmredzot arī kaut ko līdzīgu smadzeņu satricinājumam. Sieva apsaitēja man brūces, un es sacīju, ka vaina nav viņā, bet manī.

-    Ak tā, viņa teica. Un kāda ir problēma?

-    Vēl grūti teikt, es atbildēju. Bet es domāju par to, kamēr gulēju mežā.

-    Labi, viņa atteica.

Nākamās dienas es pavadīju mājās un uz darbu negāju. Ārsts izrakstīja man slimības lapu un ieteica nedēļu vai divas ievērot mieru.

Mana meita turpināja skatīties "Gredzenu pavēlnieku", bet skaidri lika noprast, ka šai sakarā nevēlas vairs dzirdēt no manis nekā sarkastiska, un mans dēls Grēguss Dievs vien zina, kāpēc es piekritu viņu nosaukt tādā vārdā, skatījās savas nogurdinošās videotilmiņas jebkurā diennakts laikā, kad vien nebija bērnudārzā. Lai Dieva svētīti ir bērnudārzi.

Kādu dienu, kad slimības lapu jau vajadzēja teju noslēgt, es sāku šķirstīt papīru kaudzīti un fotogrāfijas, ko māte bija man atdevusi pēc tēva nāves. Tās bija kvītis, piezīmes un ļoti daudz fotogrāfiju, visvisādu tualešu bildes. Piezvanīju mātei, un viņa man paskaidroja, ka tēvs pēdējos dzīves gados mērķtiecīgi fotografējis visas tualetes, ko apmeklējis. Viņš nekad neesot paskaidrojis, kāpēc. Fotografējis un klusējis. Galu galā tur bija simtiem bilžu, kas attēloja tualetes, kokus un akmeņus, un citas vietas, kur vīrieši var izčurāties, kad atrodas brīvā dabā. Es uzreiz sapratu, ka esmu pazinis viņu vēl mazāk, nekā domāju, bet fotogrāfijas man patika, arī viņa domu gaita, uzņemot tualetes. Tas viņam piestāvēja. Mans tēvs, tualešu fotogrāfs. Kā sekas tam, vai arī kā sekas tam noskaņojumam, ko manī modināja šis atklājums, vai vismaz, gribētos cerēt, sekas šim vai tam, ko varēja pasākt, es pēc uzplūda, kas likās nejaušs un joprojām tāds šķiet, sakravāju mugursomu un devos uz mežu. Es atstāju zīmīti uz virtuves galda, īsi un skaidri paziņodams, ka esmu devies uz mežu un nezinu, cik ilgi būšu projām, bet lai viņi negaida mani vakariņās. Ir pagājis apmēram pusgads, un savu sievu esmu redzējis tikai dažas reizes. Šeit augšā, teltī, viņa ir bijusi pāris reižu, lai dabūtu no manis seksu un solījumu, ka atgriezīšos mājās, bet es joprojām esmu te, kaut abas reizes apsolīju viņai atgriezties. Es saku, ka nākšu mājās, bet neeju. Zināmā mērā mani solījumi atgādina melus, bet ko lai daru, tā ir mana dzīve, un man nepieciešams kādu laiku būt mežā.

Mana sieva raizējas, ko cilvēki domāšot. Mani tas vairs neuztrauc. Nekas mani neuztrauc mazāk kā tas, ko citi domā. Cilvēki var domāt, ko vien grib. Tik un tā es cilvēkus parasti nemīlu un viņu domas reti ņemu vērā. Mūsu tā sauktie draugi mani sen vairs neinteresē. Viņi nāk pie mums, mēs ejam pie viņiem. Mūžīgā noņemšanās ar vakariņām un bērniem, brīvdienu izbraukumi uz atpūtas namiņiem un vasarās mājiņu īre ārzemēs. Un es vienmēr esmu tur piedalījies un tādējādi, lai cik atbaidoši, esmu kļuvis par pašsaprotamu šo pasākumu daļu. Viņiem bija gana ko palauzīt galvu, kad es pārvācos uz mežu. Un tieši Doplers, no visiem cilvēkiem, viņi droši vien domāja. Labs darbs un jauka ģimene, un liela māja tiek smalki remontēta.

Ko lai atbildu cilvēkiem, mana sieva vairākas reizes izmisušā balsi man vaicāja. Saki, ko gribi, es viņai teicu. Saki, ka esmu apsēsts ar floru un faunu, ka esmu sajucis, saki, ko gribi.

Man ir skaidrs, ka mana uzvedība sievai kļūst par pārbaudījumu, un vairākas reizes es mēģināju viņai paskaidrot, ka mana sīkā bēgšana nav nekādi saistīta ar viņu. Esmu ievērojis, ka viņai nav viegli tam noticēt. Sākumā viņai bija aizdomas, ka man ir kāda cita, bet tagad viņa vairs tā neuzskata. Patlaban viņa zināmā mērā ir samierinājusies, ka dzīvoju teltī, kaut nesaprot, kāpēc. "Gan priekos, gan bēdās" bija teikts, kad mēs laulājāmies. Tikai liksta tāda, ka viena un tā pati diena vienam var būt priecīga, bet otram bēdīga.

-    Es esmu stāvoklī, viņa paziņo, kad mēs stāvam pie zupu pusfabrikātu plaukta vienā no lielākajiem ICA veikaliem Norvēģijā.

-    Ak debestiņ, es atbildu. Atkal?

Mēs tik reti piekopjam seksu, kopš esmu pārvācies uz telti. Kā jau pieminēju, runa var būt par divām vai trīs reizēm. Viņa atnāca uz telti naktī un devās projām pēc īsas nokniebšanās, kuras laikā viņa tik tikko papūlējās nomest virsdrēbes.

-    Dzemdības būs maijā, viņa saka. Un, ja tu līdz tam laikam nebūsi mājās, vari visu aizmirst. Tad būs beigas. Vai saproti?

-    Es dzirdu tevi, es saku.

-    Un man ir grūti vienai ar bērniem, turklāt bez taviem ienākumiem, viņa saka.

-   Saprotu, es atbildu. Bet es nedzīvoju mežā sava prieka pēc. Dzīvoju mežā tāpēc, ka man jābūt mežā, un diezin vai tu to vari saprast, jo tu nekad neesi sajutusi, ka tava vieta ir mežā. Un tev vienmēr veicas lieliski, bet man iet slikti, un tu sazinies ar cilvēkiem viegli un ar prieku, taču es to daru nelabprāt un ar grūtībām.

-    Drīz vien tu būsi gauži līdzīgs savam tēvam, viņa saka un pagriežas, lai ietu projām.

-    Maijs, es dzirdu pēdējo vārdu. Un viņa apstājas un atkārto:

-    Maijs.

Vienai reizei tas bija daudz. Ejot lejā pie cilvēkiem, es it kā uzprasījos. Es biju sacījis to teliņam, bet pats nepiesargājos. Man būtu vajadzējis pārliecināties, ka manas sievas nav veikalā, pirms es sāku vazāties pa to kā parasts pircējs. Bet nu postījums bija nodarīts, un jūtīgā informācija mainījusi īpašnieku: es atkal būšu tēvs. Šausmas. Tas nozīmē vēl vairākus gadus no rīta līdz vakaram klausīties ciniski sacerētas bērnu dziesmiņas, un es nezinu, vai mana garīgā veselība var to izturēt. Es gribētu mazāku dzimumorgānu. Dzimumorgānu, pēc kura mana sieva neilgotos. Maziņu dripsnīti, ļenganu orgānu, bez kura viņa varētu dzīvot. Bet cilvēkam jādzīvo ar orgānu, kāds tam dots, un es nekad nebiju redzējis reklāmu vai elektronisko surogātpastu, kas piedāvātu samazināt šādu orgānu izmērus; un, par spīti visam, bērnos ir kāds samierinošs vaibsts, viņi savā veidā ir piemīlīgi, un tas sniedz jēgas uzplaiksnījumus. Dzīve un nāve. Kāds riebīgs loks. Aiziet mūžībā mans tēvs, un parādās jauna dzīvība. To, kuru es īsti nepazinu, aizvieto cits, kuru visticamāk es nekad pavisam neiepazīšu.

Es nekad nekļūšu līdzīgs savam tēvam. Par to šaubu nav. Kā viņa varēja to teikt? Es ienīstu šo paņēi*enu, kad viņa pasaka tādas lietas. Kā zinādama lietas, par kurām man nav ne jausmas. It kā viņa ilgi jo ilgi nodziļinātos tajās un tad pēkšņi nolemtu padalīties savās zināšanās ar mani, bet tikai mazliet, ar aisberga redzamo daļu, vien sīkām drupačām, tā, lai es gūtu nojautu un pēc tam pats varētu piepildīt ainu. Šo tehniku viņa lieto bieži, un nākošreiz, kad viņu satikšu, laikam vajadzēs palūgt, lai bāž to savā dirsā.

Teliņu sauks par Bongo, par godu manam tēvam, man iešaujas prātā, kamēr čāpoju atpakaļ uz mežu. Kaut manu tēvu nesauca par Bongo, teliņš nesīs šo vārdu par godu viņam. Reizēm cilvēkam jāatveras šādām sakarībām.

Un mugursomā man ir piens un milti, olas, eļļa un citas pirmās nepieciešamības preces, bet galvenais ir piens, dabiski, tāpat kā loto ar kustoņiem, ko iemainīju grāmatu veikalā. Pietika ar nepilnu puskilogramu gaļas. Aļņa gaļa ir vispusīgs produkts, daudz kam noderīga. Par pienu runājot. Es apstājos mežmalā un atsveicinos no pēdējiem cilvēku mājokļiem, un iztempju litru piena. Kartonu es akurāti saloku un ņemu līdzi iekuram.

Patiesībā es dzīvoju tikai dažus simtus metru no mežmalas, bet te neviens nekad neiet garām. Cilvēki dodas pa takām. Un tās iet krustu šķērsu. Simtiem taku. Es nedzīvoju dziļi mežā, bet tik un tā neviens neiet man garām. Meža īpašnieks Lēvenšolls neko nezina. Vienuviet telts saskaņā ar likumu drīkst atrasties trīs diennaktis, bet manējā drīz būs nostāvējusi divsimt. Lēvenšollam droši vien tas nepatiktu. Tikpat maz zina labējo piekritēji, kuri golfa biksēs pastaigājas mežā svētdienās, brīžos, kad paņēmuši darbā brīvu dienu vai izved pastaigā savus suņus. Viņi brāžas garām, visu laiku nodziļinājušies savās labējo domās, nepilnu piecdesmit metru attālumā no manis, ceļā uz Vetakolenu, lai no šejienes aplūkotu pilsētu un pārliecinātos, ka joprojām dzīvo vienā no pilsētas šikākajiem rajoniem, nenojauzdami, ka esmu te. Kamēr viņi lauza galvu, vai ieguldīt vēl kādu riekšavu naudas zema riska fondos un vai nebūtu laiks pierunāt kaimiņu apgriezt kokam zarus, lai tas neaizsegtu kādu stūrīti no skata uz fjordu vai no viņu saulainā dārza, es sēžu savā teltī un jūtu nepatiku pret viņiem, bet viņi to nezina, un tas man patīk. Es pat gūstu labpatiku. Dīvaini. Šķiet, tas tāpēc, ka ir lieliski noslēpties. Pirmatnīgais prieks, ka tevi neviens neredz. Būt klusam kā pelītei un sarauties čokurā, un domāt, ka tevi neviens neatradīs. Uzmundrinoši.

Ieraugot mani, Bongo gandrīz vai zaudē prātu no prieka, un atlikušo dienas daļu mēs pavadām teltī. Mēs spēlējam loto un jūtamies labi, un es samanu kaut ko no skolas laika labākā drauga sajūtām. Vienkārši esam kopā. Ne par ko īpašu nerunājam. Žēl, ka Bongo ir vājš spēlētājs. Ja viņš grib, lai es būtu ar mieru uzspēlēt vēlreiz, viņam patiešām jāsaņemas. Es tīšām izvēlējos loto ar kustoņiem, lai izlīdzinātu mūsu iespējas, bet, kamēr es aizpildu laukumu pēc laukumiņa ar lapsām un bebriem, un vāverēm, un ūbelēm, Bongo nav nevienas vienīgas kartītes. Viņš gluži vienkārši nespēj atcerēties, kur tās atrodas. Es viņa vietā norādu uz tām, gaidīdams, ka viņš dos man vieglu mājienu ar kādu skaņu vai žestu, vai ko tamlīdzīgu, bet nekā. Nevienas skaņas. Neviena žesta. Ai, Bongo, Bongo, es saku. Tu neesi gudrākais klasē. Toties īsts draugs gan. Un lielisks spilvens.

Es vairs nepelnu ne kronu, tas ir pavisam droši, es saku Bongo, vāļādamies teltī un baudīdams uzvaru. Viņš uzņem zaudējumu vienā mierā. Cepuri nost. Nekāda prestiža vai uzpūstas patmīlības. Bet es no cilvēka, kurš pirmām kārtām domāja par naudu, esmu pārvērties par cilvēku, kas par naudu domā tik maz, cik vien tas iespējams mūsu kultūrā. Studenta gados es lauzīju galvu par naudu un ienākumiem un uz tiem, kas bija izvēlējušies nepelnošas jomas, raudzījos kā uz vislielākajiem muļķiem, es saku. Bet tagad es atklāju, ka nekas mani nerūp tik maz kā naudas trūkums. Pavisam banāli. Līdzīgi Donaldam Dakam. Viens belziens pa galvu uzjundīja atšķirību. Agrāk es biju nodevies naudai un visu savu laiku un spējas veltīju vēlmei sapelnīt iespējami vairāk naudas. Tad nokritu no velosipēda un mazliet sasitu galvu, un še tev nauda mani vairs neinteresē. Gluži tāpat kā daudz kas cits, man diemžēl jāatzīst, kaut gan es nezaudēju cerības atgūt kādu drusku. Un varbūt priekšnoteikumi man ir. Man ir telts mežā, daudz jo daudz laika un gaļas. Un man ir Bongo, mans jaunais draugs. Šķiet, mēs vienmēr esam viens otru pazinuši. Un mana sieva dziļi maldās, ja domā, ka es maijā atgriezīšos pie viņas, jaunpiedzimušā bērna un citiem cilvēkiem. Tas neietilpst manos plānos. Tieši pretēji, manī briest nodoms to nedarīt, es pamanu. Viņa būs spiesta aizvest mani ar varu. Vilkt mani. Bet gaidību pēdējos mēnešos viņai tas neizdosies. Nekādi.

Esmu tik daudz izdarījis.

Esmu bijis tik priekšzīmīgs.

Esmu bijis tik velnišķīgi priekšzīmīgs.

Es biju priekšzīmīgs bērnudārzā. Es biju priekšzīmīgs sākumskolā. Es biju priekšzīmīgs pamatskolā. Ģimnāzijā es biju atbaidoši priekšzīmīgs, ne tikai mācībās, bet arī sabiedriskajā dzīvē. Es biju priekšzmīgs, nebūdams zubrītājs, netupēju tikai pie obligātās literatūras, biju nepakļāvīgs un pagalam nekaunīgs, un izturējos pret skolotājiem uz atļautības robežas, un tomēr viņi mīlēja mani vairāk nekā citus skolēnus, bet tālab vajadzēja būt priekšzīmīgam gandrīz vai neierobežoti riebīgā veidā, es šodien atjaušu. Biju priekšzīmīgs students un ieguvu superpriekšzīmīgu draudzeni, ar kuru salaulājos priekšzīmīgā veidā priekšzīmīgu draugu pulkā, un biju jau uzaicināts tik priekšzīmīgā darbā, ka tas rādīja pigu citiem priekšzīmīgiem darba piedāvājumiem. Pēc tam mums dzima bērni, un mēs kļuvām par priekšzīmīgiem vecākiem un iegādājāmies māju, ko priekšzīmīgi sakopām. Gadiem ilgi es biju klīdis pa šo spožumu. Es pamodos tajā, aizmigu tajā. Es biju elpojis ar šo spožumu, pamazām zaudēdams pašu dzīvi. Tā tas bija, es saku sev patlaban. Dievs, pasargā manus bērnus no tādas spožas dzīves, kādu dzīvoju es.

Bet savā meitā es saskatu satraucošas spožuma pazīmes un ceru, ka mana pārcelšanās uz mežu notika savlaicīgi, arī viņas dēļ. Mana uzturēšanās mežā, ko viņa uztvēra kā plānprātības sākumu, varbūt modinās viņā nedrošību un līdz ar to palīdzēs viņai paplašināt ceļu, kas nebūs tikai žilbinoši spožs un vispār vedinās dzīvē pārlikt latiņu zemāk. Ja nav jau par vēlu. Ja spožums jau nav viņā iemājojis un caurcaurēm viņu piepildījis. Es baidos, ka tas ir noticis, jo spožums rada atkarību. Ja cilvēks ir kļuvis priekšzīmīgs, viņam vairs nepastāv robežas, kas liedz izvilināt pozitīvas atsauksmes no apkārtējās pasaules. Tā ir pašstiprinoša spirāle, kurai nekad nav gala. Vispirms cilvēks ir priekšzīmīgs skolnieks un students, un tad priekšzīmīgs darba dzīvē, dažādu organizāciju un savienību dzīvē, spēj būt priekšzīmīgs partneris, draugs un dzīvesbiedrs, priekšzīmīgs tēvs vai māte un patērētājs, patiesībā nav nekā tāda, ko nevarētu darīt spožāk, kā to dara citi: var spoži novecot, spoži pārvarēt slimību un spoži aiziet no dzīves, pēc kā es arī bez šaubām tiektos, ja nebūtu nokritis no velosipēda un sasitis galvu. Bet tagad tas nenotiks. Es nemiršu ar glanci un nekad nemēģināšu atkal kaut ko sasniegt savā dzīvē. Neko es nesasniegšu. Es jau esmu sasniedzis visu pēdējoreiz un esmu bijis spožs pēdējoreiz.

Tomēr mans dēls, par laimi, nav paguvis kļūt par paipuisīti, un es ceru, ka viņu vēl var glābt. Mana prombūtne var paglābt viņu, es aizvien domāju. Ilgas pēc manis droši vien modina viņā nemieru, gaidas, līdzsvara trūkumu, es sev saku, un šis līdzsvara trūkums paglābs viņu no spožuma sindroma. Manai sievai arī nāktu par labu mazināt spožumu. Kad tik ilgi esmu prom no mājām, viņa ātrāk nogurst un noteikti sāks pieļaut kļūdas. Viņa droši vien pārgurs un kļūs īgna un neiecietīga pret bērniem, mazāk gulēs, un viņai pietrūks pierastā un veselīgā, ilgā miega, kas ļauj viņai būt spožai un solīdai darbā, tā ka pamazām viņu sāks mocīt sirdsapziņas pārmetumi, bet nekas tā nesagrauj spožumu kā sirdsapziņas pārmetumi. Mana uzturēšanās mežā patiesībā ir glābiņš mums visiem. Man un manai ģimenei būs daudz par ko pateikties mežam, ja es kādā jaukā dienā nolemšu atgriezties pilsētā.

Kaut es nevaru iedomāties, kas mani varētu pamudināt spert šo soli. Dzīvodams mežā, es atpestīju cilvēkus no sevis, bet sevi no viņiem. Cilvēki tiek pasargāti no mana sarkasma un ienaida, bet es tieku pasargāts no viņu spožuma un truluma. Es to uzskatu par lielisku kārtību.

Piedevām mežā es mācos vientulību. Mācos dzīvot tajā. Kā to darīja arī mans tēvs. Varbūt viņš to nenojauta. Mans tēvs bija pavisam vientuļš. Lielu dzīves daļu viņam blakus bija mana māte, tomēr viņš tik un tā bija vientuļš. Un pēdējos četrdesmit dzīves gadus viņam biju es un manas māsas, bet tāpēc viņš nebija mazāk vientuļš. Ko viņš domāja, kad pamodās no rīta, gāja gulēt vai kad slēpoja vai fotografēja tualetes, es nezinu. Un nekad neesmu zinājis. Bet tagad tā visa nav. Un var apgalvot, ka nekad arī nav bijis, tāpēc ka tas pastāvēja tikai viņā. Varbūt tur kaut kas bijis un varbūt arī ne. Gluži kā ar Šrēdingera kaķi '. To ieliek kastē kopā ar kādas radioaktīvas vielas atomu, kas sašķeļoties iedarbina mehānismu, kurš izdala nāvējošo skābi. Kamēr cilvēks nav ielūkojies kastē, nevar zināt, vai mehānisms ir iedarbojies vai ne. Tāpēc vienlaikus jāuzskata, ka kaķis kastē ir gan dzīvs, gan miris. Mans tēvs dzīvoja tādā kastē. Varbūt viņš domāja daudz, varbūt maz. Varbūt viņš dzīvoja labi, varbūt ne. Viņš vienlaikus bija gan gluži dzīvs, gan pavisam miris. Un tagad viņš ir vien miris.

Mēs piedzimstam vieni un nomirstam vieni. Tas gluži vienkārši jāsaprot, jo agrāk, jo labāk. Visa konstrukcija balstās tikai uz vientulību. Ta sacīt, tā ir nesošā sija. Cilvēks var dzīvot kopā ar kādu, bet kopā

* Šrēdingers Ervins (Schrcidinger; Erwin, 1887-1961) austriešu fiziķis, Nobela prēmijas laureāts, viens no kvantu mehānikas pamatlicējiem.

dzīvošana parasti nozīmē blakus esību. Un tas nemaz nav slikti. Cilvēks dzīvo blakus citiem cilvēkiem un laimīgajos mirkļa uzzibsnījumos varbūt pat dzīvo kopā ar tiem. Brauc vienā automašīnā, ēd vakariņas pie tā paša galda, svin Ziemsvētkus pie tās pašas egles. Bet tas tomēr ir pavisam kas cits nekā braukšana vienā automašīnā, kopīga vakariņošana vai kopīga Ziemsvētku svinēšana. Tie ir divi poli. Divas planētas. Nesen, starp citu, atklāja jaunu debess ķermeni, un daži uzskata to par planētu, bet citi ne. Mums liekas, ka mēs zinām ļoti daudz, bet patiesībā mēs pat nezinām, ko var uzskatīt par planētu, un vēl jo mazāk, kas ir mūsu tēvs. Vai kas viņš bija. Katrā gadījumā tu to nezini, es saku Bongo. Tu nenojaut, kas ir tavs tēvs. Varbūt viņš arī dzīvo kastē. Kastē, kas atrodas mežā. Vienīgais, ko tu droši zini ka viņš ir alnis, es saku. Un viņš noteikti ir ļoti liels alnis, ja spēja apaugļot tavu māti, kura pati bija spēcīga, lai neteiktu, ka šausmīgi spēcīga. Tātad tu arī izaugsi gana liels, es saku, vedu viņu ārā no telts un nomēru viņa augumu pie priedes. Es rūpējos, lai viņš turētu galvu taisni, virs viņa galvas turu grāmatu un stumbrā iegriežu atzīmi ar datumu. Nu redzēsim, cik ātri tu augsi liels, es saku.

Pēc dažām dienām, vakarā, kamēr vēl dega ugunskurs, man iešāvās prātā, ka salīdzinājums ar Šrēdingera kaķi un manu tēvu bija gauži spožs. Es atkal mēģināju būt priekšzīmīgs. Pat tad, kad esmu viens un esmu nolēmis netiekties pēc spožuma, es esmu spožs. Tā ir slimība.

Mana māte arī dalījās ar mani stipri mulsinošā pieredzē par tēvu: vienā no viņu kopīgajiem braucieniem uz dienvidiem pēc vakariņām ar gardu ēdienu un dzērienu, ja pareizi sapratu, tēvs bija teicis: ja viņš mirs pirmais, mātei jāparūpējas, lai viņam zārkā ieliktu kratāmo oliņu. Tā jāieliek viņa žaketes kabatā, viņš bija teicis, un jālūdz apbedīšanas biroja darbiniekiem apģērbt viņu. Māte to bija uztvērusi nopietni, kaut tas notika dienvidos, brīvā gaisotnē. Un, cik māte varēja atcerēties, tā bija vienīgā reize mūžā, kad tēvs pieminēja kratāmo oliņu. Kad viņš nomira, mēs ilgi pārspriedām, vai mums tas jāuztver nopietni. Mana māsa uzskatīja, ka mums tā nav jārīkojas, bet galu galā mēs ņēmām vērā tēva gribu. Es aizgāju uz mūzikas veikalu un nopirku sarkanu kratāmo oliņu. Tā nebija neko dārga, un pa ceļam uz mājām es riskēju to sakratīt. Izrādījās, tā skan iespaidīgi. Zināmā mērā rosinoši. Un es uzreiz iztēlojos, cik lieliski tā kopā ar citiem instrumentiem var suģestēt klausītājus. Dabiski, vispirms atskan pamatritms. Pēc tam atskan sarežģītāka pasāža ar pikantām sinkopēm. Un tad kratāmā oliņa. Kā sava veida garšvielas šķipsniņa. Tu to nesajūti; vien tad, kad aizmirsies to pielikt klāt, tu sāc domāt par to. Tāda ir kratāmā oliņa. Bet dzīvē mans tēvs. Taču viņš nekad, cik vien atceros, nav paudis interesi par ritmiem vai ritma instrumentiem. Varbūt bija tā, ka tovakar viņš dienvidu zemē bija apreibis un priecīgs, un viņā skanēt skanēja dienvidzemju mūzika, kas droši vien dūca no visām pusēm, un viņš kādā mirkļa uzzibsnījumā, kā tas mēdz notikt, iedomājās, ka viņa ikdienas dzīvē pietrūkst ritmu dažādības, deju un mūzikas, aizmiršanās, bet pārāk daudz ir parastu, pienākumu pilnu un garlaicīgu lietu, un tāda doma taču var uzzibsnīt, tur nav nekā traka, tā teikt, visiem tas zināms; es pieņemu, ikviena dzīve var būt piepildīta ar šo un to, kam vajadzētu izpalikt, bet to, kā pašiem pietrūkst, mēs pamanām citos cilvēkos, piemēram, ritmus vai prieku, vai dziļumu, vai bērnus, vai ko citu, ko parasti izjūt kā lielisku un nozīmīgu. Acīmredzot mans tēvs tur, dienvidos, bija izjutis tādu mirkli. Vai arī tas varēja būt nāves baiļu uzplūds, kas tēvā modināja domu, ka kratāmā oliņa kaut kādā veidā atvieglinās viņam aiziešanas ceļu, ka tādējādi viņš pārvarēs tā šķēršļus un izaicinājumus. Tās, protams, ir manas pārdomas. Bet es zinu, ka viņš daudz lasīja. Un izlasīto viņš lielā mērā paturēja pie sevis. Viņš lasīja klasisko literatūru. Un es zinu, ka nāves tur ir gauži daudz un visu laiku tiek aprakstītas dažādas nāves valstības, kā tur nonākt un tā tālāk. Saprotams, klasiskajā literatūrā kratāmā oliņa droši vien ir reti sastopama. Diezin vai to pieminējuši senie grieķi. Un arī romieši diezin vai. Ir liela mīkla, kur to ņēma mans tēvs. Bet tagad tie abi dus zemē. Tēvs. Un kratāmā oliņa. Ceru, ka pamazām viņi tiks galā.

Pirms mēs vakarējam, abi ar Bongo izčurājamies parastajā vietā, apvērodami pilsētu un fjordu. Vakars ir auksts, debesis skaidras, un es ievēroju gaismu dažos Meteoroloģijas institūta logos. Cītīgie darbinieki nopūlas dienu un nakti, es domāju. Novēro laika apstākļus, pēta un veido modeļus. Ne gala, ne malas. Laika apstākļiem nav beigu un nekad nav paužu. Un sniega kā nav, tā nav. Pagājušajā gadā uzsniga agri un vairs nenokusa. Sniegs nenokusa jau oktobrī, bet šogad sniega vēl nav. Vienīgi saule, un cilvēkiem labs prāts. Bet es gribētu sniegu. Snigšana ir vienīgie laika apstākļi, kas man patiešām patīk. Tā manī nemodina ne mazāko neapmierinātību. Stundām ilgi varu sēdēt pie loga un skatīties, kā snieg. Snigšanas klusums. Tas ir jauks daudzējādā ziņā. Brīnumjauki ir caur sniega sienu raudzīties uz gaismu, piemēram, uz laternu ielā. Vai arī pastaigāties ārā un ļauties snigšanai. Vesela bagātība. Daudz labāka izprieca nekā pats kaut ko izdomāsi. Turklāt man ārkārtīgi patīk šķūrēt sniegu. Nekad neapnīk. Piedevām man patīk, ka citiem nepatīk sniegs. Ka viņus saērcina snigšana. Pat pēc Norvēģijā nodzīvota mūža viņi nav gatavi pieņemt sniegu, bet pastāvīgi ļaujas tā izaicinājumiem. Tāpēc, kad snieg sniegs, es jūtu ļaunu prieku. Ar zināmu dzēlīgumu. Bet patlaban tie Metereoloģijas institūta nolāpītie darbinieki, šķiet, gatavi man liegt sniegu. Tas ir kļuvis neprognozējams, un es nemaz nejūtos drošs, ka vispār sāks snigt, un tas mani nospiež. Vairāk par visu citu es gandrīz vai dotu priekšroku sniegam. Arī par lielāko tiesu cilvēku. Varbūt arī tevi, Bongo, es saku, kad nokratām pēdējās lāses. Bet tas ir hipotētisks jautājums, tāpēc nekavēsimies pie tā, es saku. Pārāk daudz nedomā par to. Tu, Bongo, man arī patīc. Tu esi lādzīgs. Bet tu gan neesi sniegs.

DECEMBIS

Pusaudžu vecumā es domāju, ka nevar tā dzīvot: Āfrikā daudz cilvēku cieš badu, bet es dzīvoju kā niere pa taukiem. Neskaitāmus vakarus es klausījos The Wall un pārdzīvoju. Pasaulē bija tik daudz nežēlības un netaisnības, un es nezināju, kā to pārvarēt. Bet tad tas pārgāja. Tikpat pēkšņi kā parādījās. Un šodien es gandrīz nemaz par to nedomāju. Man šķiet, ka manu labklājību var salīdzināt ar vairuma Āfrikas iedzīvotāju rocību. Dzīvoju no rokas mutē. Es esmu mednieks un vācējs. Ūdens apgādei es patērēju tikpat daudz laika kā caurmēra afrikānis. Ja mani moka slāpes, es reizēm piepildu pudeli tepat purvā, bet ūdens tur ir brūns un sastāvējies un droši vien krājies tūkstoš gadu, tāpēc es labāk dodos uz kādu no tuvējiem strautiem. Bet tie ir nepastāvīgi. Tie reizumis ir pārāk mazi, lai ūdeni varētu paņemt saprātīgā veidā. Nu es pats esmu kā Āfrika, es domāju. Zināmā mērā esmu neattīstīts, izņemot dzimumorgānu, kas drīzāk ir pārāk attīstīts, un apkārtējie arī uzskata, ka man nepieciešama palīdzība, bet, tieši tāpat kā Āfrika, es esmu lepns un no tiesas gribu pats tikt galā. Lielākā atšķirība starp mani un Āfriku ir tā, ka es nemīlu cilvēkus, savukārt Āfrikai tie ļoti patīk. Āfrikai, šķiet, piemīt spilgta iezīme vienmēr atrasties paziņu, draugu un ģimenes lokā, kamēr man piemīt spilgta iezīme es nevēlos sazināties ne ar paziņām, ne ar draugiem un ģimeni. Citādi mēs esam līdzīgi kā divas ūdens lāses, Āfrika un es.

Un tā es tērēju daudz laika, lai sagādātu ūdeni. Nemaz nerunājot par pienu. Bet līgums ir spēkā. ICA direktors, kā solījis, noliek pienu norunātajā vietā, bet es to paņemu. Tā ka vajadzība pēc šķidruma ir apmierināta. Un vitamīnus un minerālvielas es saņemu no piena un Bongo mātes, viņas man pagaidām ir atliku likām. Bet vajadzība pēc saldumiem nekādi netiek apmierināta. Neesmu nogaršojis neko saldu, kopš beidzās ogu laiks, un tas ir vairāk kā mēnesis. Tāpēc esmu kļuvis mazliet nemierīgs. Es, tāpat kā visi citi, esmu smalks mehānisms, ko vajag laikus ieeļļot pienācīgā veidā. Pārpilnība, tāpat kā kaut kā trūkums, rada kļūmes organismā. Nepaēdis cukuru, es kļūstu vārgs un nemierīgs, kad pamanu, ka vairākas stundas līdzīgi slimam zvēram esmu bez mitas riņķojis ap telti un domājis vien par cukuru, un pēc vairākām šādām nemierpilnām dienām es ņemu līdzi Bongo un dodos lejup uz Diseldorfa māju. No pieredzes zinu, ka šokolādi Diseldorfs glabā mājās. Vecais labais Diseldorfs ir traki kārs uz šokolādi. Un es esmu iemācījis Bongo nest nastu. No viņa mātes ādas esmu sašuvis divas somas jeb tašas, vai kā nu tās sauc, un šīs somas es pārlieku viņam pār muguru un nostiprinu zem vēdera. Turas lieliski, un Bongo, šķiet, nav iebildumu. Viņš ir priecīgs lai tik ņemu viņu līdzi. Viņš ir mans nastu nesējs. Un viņš nes malku un ūdeni, un pienu, it kā kopš dzimšanas neko citu nebūtu darījis. Mēs ilgi stāvam un novērojam Diseldorfu no dārza malas. Viņš būvē jaunu modeli. Es neredzu, kas tas ir, bet viņš, pagalam nodevies darbam, strādā ar pinceti un līmi. Viņš acīmredzot nesen kaut kur ir izbraucis. Uz virtuves galda stāv pati lielākā šokolādes tāfele "Toblerone", kādu vien var nopirkt. Tā sver četrarpus kilogramu, ir vairāk nekā metru gara un bieza kā mana ciska. Es bieži esmu tādas redzējis. Kastrupā un citās lidostās, kur es pastāvīgi nonācu darba sakarā, pirms pārvācos uz mežu. Bet pats es pirku tikai mazās šokolādes. Nekad neuzdrošinājos pirkt tādu milzeni. Mani traucēja spožuma sindroms, es domāju. Mūžīgais spožums. Mazās šokolādītes ir tās īstās. Tās apliecina tēva rūpes par ģimeni. To, ka viņš atceras ģimeni. Domā par ģimeni. Bet "Toblerone" milzenis ir pārāk liels, neīsts. Pārlieku liels un var dot neskaidru liecību par pircēju. Varbūt viņam ir ēšanas traucējumi. Vai arī viņš ir vientuļš. Vai dīvainis. Vai diezin kas. Es pamanu, ka šī Diseldorfa īpašība modina manī cieņu. Viņa spēja domāt lielā mērogā. Šovakar viņš vēdina māju. Durvis uz dārzu stāv pusvirus, jo viņš vēdina māju, vēdina tāpēc, ka smēķē. Pat tad, ja smēķētāji dzīvo vieni, viņi vēdina māju. Redz, cik tālu viss nonācis. Un to es varu izmantot. Es lūdzu Bongo, lai viņš ir kluss kā pelīte, pastāv aiz krūma, bet es pats aizlavos līdz durvīm, iešmaucu iekšā un caur virtuvi aizlienu līdz šokolādei "Toblerone", līdz milzīgajam, lai neteiktu gigantiskajam, šokolādes gabalam, pēc kura alkstu ar visu savu ķermeni; es sajūtu prasību pēc cukura, nerimtīgu vajadzību pēc tā, un ar šo šokolādi pietiks mēnešiem ilgi, varbūt veselu gadu, un es aizsniedzu galda virsu un velku kolosu uz maliņu, aizvien tuvāk maliņai, līdz tas jau atrodas uz pašas maliņas un sašūpojas, es neizdvešu ne skaņas, tā vienmēr rīkojušies mednieki un vācēji, darbā mēs nekad neizdvešam ne skaņas, bet esam bijuši klusi četrdesmit tūkstošus gadu, un nu šokolāde gandrīz ir mana, un es pasniedzos, sniegtin sniedzos, un nedzirdu, ka Diseldorfs pieceļas, ka viņš nāk uz virtuvi, mani pārņēmis saspringums, kas dod man iespēju izfiltrēt nevajadzīgās skaņas, bet liktenīgas kļūdas dēļ pie nevajadzīgajām skaņām sistēma pieskaita arī Diseldorfa soļus, un es kā muļķis neko nenojaušu, iekams viņš parādās pie virtuves stūra, ierauga, kas notiek, pieskrien pie šokolādes un cieši to satver, un starp mums izceļas kautiņš. Es atsakos laist vaļā smago šokolādes gabalu, bet Diseldorfs ir uzstājīgs, vīrs pret vīru klasiskā veidā, un, pat ja es teorētiski bez šaubām esmu stiprāks par viņu, pamazām pārsteidzošā kārtā kļūstu par liecinieku tam, ka šokolāde nonāk Diseldorfa rokās, un viņš vairākas reizes stipri iesit man ar to pa galvu. Mans skatiens satumst, un, kad atkal nāku pie samaņas, sasaistītām rokām un kājām, kā to diemžēl apzīmē, es guļu uz Diseldorfa virtuves grīdas, ko, starp citu, klāj brūns linolejs.

Stundas aizrit, un pēc skaņām no Diseldorfa istabas es dzirdu, ka viņš vēl aizvien būvē modeļus. Viņš nepaguris turpina savu darbu un ļauj man gulēt uz grīdas. Tas liecina par nerimtīgu noslēgtību. Viņš caurcaurēm ir monomāns.

-    Ko tu tur būvē? es beigu beigās jautāju.

Dzirdu vien tās pašas skaņas.

-    Ko tu tur būvē? es atkal jautāju.

-    Es pieļauju, ka tu biji pagrabā un paņēmi ievārījumu un gaļu, viņš saka.

-    Baidos, ka tev ir taisnība, es saku. Kādu brīdi es ņēmu šādus tādus nieciņus, bet nu jau to vairs nedaru.

-    Tu vairs to nedari tāpēc, ka es ierīkoju signalizāciju, Diseldorfs saka.

-    Tev varētu būt taisnība, es saku.

-    Un nu atkal atsāki, viņš saka.

-    Man ir akūta vajadzība pēc cukura, es saku. Man vajadzīgs cukurs.

Viņš turpina darboties. Tad es dzirdu, ka viņš noliek darbu uz galda un pieceļas.

Viņš ienāk virtuvē, atver šokolādes iepakojumu un ar virtuves nazi nogriež gabaliņu. Viņš to iedod man. Ieliek tieši mutē.

"Ho, ho!" ķermenis līksmo. Cukurs! Manu ķermeni piepilda klusas gaviles. Cik gan maz mums vajag. Tā mēs esam iekārtoti. Tik velnišķīgi banāli.

Diseldorfs aiziet atpakaļ uz istabu.

-Tātad tu būvē modeļus? pēc brīža es atkal mēģinu.

-Jā, es būvēju, Diseldorfs saka.

Es domāju, ka viņš vēl kaut ko sacīs, tāpēc guļu pavisam mierīgs, bet viņš acīmredzot ir pateicis savu sakāmo.

-    Ko tu būvē? es atkal jautāju.

Es dzirdu, ka viņš noliek kaut ko uz galda un iestājas klusums. Es nojaušu zināmu aizkaitinājumu. Viņš turpina darbu.

-    Es būvēju vācu mašīnu "Steyr", modeli 1500A/01, viņš beidzot saka.

Es gaidu, ka viņš vēl ko teiks, bet atkal iestājas klusums.

-    Ak tā, es saku.

-   Kara sākumā vācieši cīnījās vareni, viņš saka. Un viens no iemesliem bija viņu lieliskā tehnika. Viņiem bija labas mašīnas, labi tanki, labas lidmašīnas un tā tālāk.

Atkal klusums.

-    Cik atceros, kara beigās viņiem negāja tik labi, es bilstu un sāku bez trokšņa līst uz dārza durvīm.

-   Jā, Diseldorfs saka. Negāja. Bet sākumā gāja lieliski. Un, kā teicu, viņiem bija labas mašīnas. Modeli, kuru es tagad gatavoju, ražoja Austrijā, piecās dažādās svara kategorijās, šis svēra pusotru tonnu, un to daudz izmantoja štāba un sanitārajām mašīnām, kā arī vilkšanai.

-    Tātad daudzpusīga mašīna, es saku.

-     Pilnīgi pareizi, Diseldorfs saka. Četru riteņu piedziņa. Trīsarpus litru dzinējs, motors "V8". Astoņdesmit pieci zirgspēki.

-     Redz, kā, es saku un jau tuvojos durvīm, kad ieraugu, ka

Diseldorfs ar gudru ziņu gauži cieši piesējis manu kāju pie radiatora zem virtuves galda. Man tik tikko izdodas izbāzt degunu ārā un dot Bongo signālu, lai nāk šurp. Viņš joprojām kluss kā pelīte stāv aiz tā paša krūma. Viņš ir pats paklausīgākais alnis cilvēces atmiņā, un nu viņš tipina pāri zālienam, lai izglābtu mani. Es izbāžu rokas ārā, un Bongo sāk zelēt un košļāt striķi, kas sasaista manas rokas.

Dzīvnieks un cilvēks kopīgi stāv pretī ļaunajiem spēkiem nekas nespēj tam līdzināties.

-    Kāpēc tu taisi šo modeli? es jautāju, sasprindzinādamies, lai balss nenodotu, ka esmu pārvietojies citā vietā, sēžu neērtā pozā, turklāt mani nemaz neinteresē, kāpēc viņš gatavo tieši šo modeli.

Viņš neatbild.

-    Nē, tas uz mani neattiecas, es saku. Tev ir savi iemesli.

-Jā, Diseldorfs saka. Tā ir.

Bongo pārkož pēdējo diegu, un manas rokas ir brīvas. Es atraisu mezglu uz kājas un pieceļos. Dabiski, mans pirmais impulss ir laisties prom un nekad šeit neatgriezties, bet tūlīt es pamanu, ka šokolāde velk mani atpakaļ. Man gluži vienkārši gribas gan šokolādi, gan parādīt Diseldorfam, kurš tomēr ir saimnieks mājā. Es pielavos pie šokolādes un satveru milzīgo gabalu. Tu esi mans, es domāju. Velns parāvis, esmu tevi nopelnījis. Un, kamēr es stāvu, iespiedis grotesko, lielo šokolādi padusē, mani pārņem pārākuma sajūta un vēlme uzmest acis istabai, lai palūkotos, cik nožēlojami izskatās novecojošs vīrietis, kas atveido kaut ko tik garlaicīgu vācu mašīnu "Steyer", modeli 1500A/01. Turklāt nekad agrāk neesmu ieskatījies istabā. Es vienmēr esmu ienācis pa dārza durvīm, iegājis pagrabā un tad atkal ārā.

Es virzos uz durvju pusi, pavisam klusi, parastajā mednieka un vācēja manierē, bet šoreiz visas maņas ir saasinātas, viena skaņa no istabas puses un es būšu projām, pirms Diseldorfs sapratīs, kas notiek. Es ielūkojos iekšā un ieraugu Diseldorfa sasprindzināto muguru pie liela galda, kas nokrauts ar modeļu būves rekvizītiem. Ar acīm slīdu pār istabu, un ieraudzītais skats ir pārsteidzošs un gandrīz vai šokējošs. Diseldorfa istaba ir kaujas lauks. Vārda burtiskā nozīmē. Viņa dzīvojamā istabā norisinās kauja. Varbūt piecdesmit sešdesmit kvadrātmetros. Manas zināšanas par karu ir virspusējas, tomēr es tik un tā nepārprotami redzu, ka kaujas aina attēlo Otro pasaules karu. Krāsas un visa ikonogrāfija šajā panorāmā Diseldorfa istabā atbilst maniem priekšstatiem par šo karu. Ar priecīgu bezprātu, bagātīgi izmantodams detaļas, viņš radījis ainavu savas mājas lielākajā istabā. Tā attēlo mazu pilsētiņu ar apkaimi. Es redzu apbūvi, dzīvojamās mājas, dzelzceļa sliedes, plašus laukus un pāris zemnieku mājas otrpus upei vai kanālam vistālāk pie paša lielās istabas loga. Te ir koki, laternu stabi, ugunsdzēsēju hidranti; un visa redzamā infrastruktūra, kas ir reālai pilsētai pasaulē, ir arī šai nereālajai pilsētai Diseldorfa istabā. Neapšaubāmi tā ir reālas pilsētas kopija, es domāju. Tāda tā bija kādudien Otrā pasaules kara laikā. Pilsētiņā ņudz kareivji. Viņi slēpjas aiz māju stūriem, dzelzceļa vagoniem, transporta līdzekļiem un daudz kā cita, un no turienes šauj. Ir ziema. Visu klāj sniegs. Mākslīgais sniegs. Bet tas izskatās īsts. Mašīnu riepas ir atstājušas sliedes sniegā. Visur guļ mirušie un ievainotie. Sastingusi Otrā pasaules kara epizode. Un es sevī nojaušu, ka visas detaļas pavisam droši atbilst tai īstenībai, kas reiz ir piepildījusi šīs pilsētiņas nomali. Tanku, kravas mašīnu un kareivju izskats un viss cits nemodina šaubas. Kravas mašīnas ir nolietotas un ilgā kara nodeldētas. Kareivji ir noguruši. Ložmetējnieku aprēķini ir efektīvi, taču vienlaikus bez jebkādām cerībām; vīri smēķē bezkaislīgi. Mājas cietušas no šāviņiem. Apmetuma gabali nokrituši un guļ nelielās kaudzītēs gar sienām. Apdegušās mašīnas ir apgāztas un kalpo par aizsegu kareivju grupām, kas pārlādē šautenes vai vienkārši atgūst spēkus. Lokomotīve, kas velk šausmīgi smagu lielgabalu, ir noskrējusi no sliedēm, un ļaudis pūlas to pacelt ar krānu. Es pieņemu, ka šeit atrodas ap simt kravas mašīnu un vismaz trīs vai četras reizes vairāk kareivju. Droši vien šī izbūve prasījusi vairākus gadus, es domāju. Diseldorfs ir veltījis vairākus gadus no savas dzīves, lai atveidotu šo Otrā pasaules kara ziemas ainavu, un manī mostas cieņa pret viņu.

-    Atvainojos, es klusi saku pēc tam, kad esmu vairākas minūtes stāvējis un pētījis šo ainu. Kas te ir?

Diseldorfs pagriežas pret mani. Viņš skatās uz mani un uz šokolādi, kas ērmīgi rēgojas ārā no manas paduses, un tad apvēro savu batāliju.

-   Ardēnu ofensīva, viņš saka. 1944. gada decembris. Precīzāk:

Ziemsvētku vakars. Pilsētu sauc Bastoņa. Mans tēvs tur todien krita. Viņu sašāva, kad viņš brauca šādā kravas mašīnā.

Diseldorfs paceļ mašīnu, ko patlaban darina.

-    Lode trāpīja tēvam kreisajos deniņos brīdī, kad viņš veda kara ziņojumu ģenerālim Manteifelam. Pulksten divos un divdesmit. No rīta bija snidzis, un, spriežot pēc visa, pēc stundas atkal sāka stipri snigt. Kad beidzās Ardēnu ofensīva, neviens vairs neticēja, ka vācieši uzvarēs. Kara iznākums bija izlemts.

Diseldorfs apsēžas. Viņš atkal ņemas krāsot kādu mašīnas detaļu.

Es atkal aplūkoju batāliju. Gan baznīcas torņa pulkstenis, gan dzelzceļa stacijas pulkstenis rāda diezgan patiesi: drīz būs divi un divdesmit minūtes šajā panorāmā vai ainā, vai kā nu to varētu nosaukt. Diseldorfs atveido sava tēva nāvi. Ta tūlīt iestāsies, kaut jau sen ir iestājusies, un es jūtu, ka tieši šis fakts mani iespaido. Viņš atdzemdina notikumu, kas tūlīt notiks un kas vienlaikus ir noticis pirms daudziem gadiem.

-    Man ir skumji to dzirdēt, es saku.

-    Nekas, Diseldorfs saka. Tas bija sen. Es viņu nekad nesatiku. Bet mani pārsteidz nāves laiks. Esmu runājis ar viņa draugiem, kas palika dzīvi. Viņi stāstīja, ka tas noticis divos un divdesmit. Kas tas ir par laiku nomiršanai? Kas tas par nolādētu laiku?

-    Varbūt tam nav nozīmes, es piesardzīgi saku.

-    Domāju, ka tu kļūdies, Diseldorfs saka.

-    Labi, es saku.

Diseldorfs krāso tālāk, un es jūtu, ka strauji tuvojas laiks, kad man jādodas uz mežu, taču es nevis eju projām, bet, sev par pārsteigumu, saku, ka mans tēvs arī nomira.

-    Starp citu, mans tēvs arī nomira. es saku. Šopavasar.

-    Žēl, saka Diseldorfs. Vai viņš bija labs cilvēks?

-   Nezinu, es saku. Es viņu tik labi nepazinu. Bet pēdējos dzīves gados viņš fotografēja tualetes. Nezinu, vai tas ir labi, vai slikti.

-    Man šķiet, ka tas ir labi, saka Diseldorfs. Tev nevajadzēja ļaut viņam nomirt.

-Jā, es saku. Nevajadzēja gan.

Man ir ieliets šerijs, un es sēžu iepretim Diseldorfa darba galdam un skatos, kā viņš krāso. Ar pinceti tur sīku jo sīku plastmasas detaļu, kas veidos aizmugures asi, un ar smalku otiņu krāso to bāli zaļā krāsā. Viņš pastāsta, ka viņa tēvu kara sākumā nosūtīja uz Norvēģiju. Uz Oslo. Te viņš satika Diseldorfa māti, dažas reizes aizgāja uz dejām, slepus devās pastaigās uz mežu un pagādāja viņai bērnu. Pēc tam viņu aizkomandēja uz dzimteni un vēlā 1944. gada rudenī tālāk uz Beļģiju. Viņš bija labs virsnieks, un vāciešiem bija vajadzīgi paši labākie vīri Ardēnu ofensīvai. Uzbrukumu uzskatīja par pēdējo cerību lauzt neveiksmīgo kara gaitu. Tēvs bija cēlies no Diseldorfas, un, kad pirms dažiem gadiem mīkstināja norvēģu vārdu likumu, Diseldorfs izvēlējās šo vārdu. Viņš lepojoties, ka ir vācu karavīra dēls, viņš saka. Ne jau tāpēc, ka nacisms bija laba lieta, bet, patiesību sakot, tāpēc, ka dzīve ir tāda, kāda ir. Mans tēvs bija vācu karavīrs, viņš saka. Tā tas ir. Bet man nav pamata domāt, ka viņš bija sliktāks par citiem karavīriem. Tieši pretēji, man ir pamats domāt, ka viņš bija parasts jauns cilvēks, kuram, tāpat kā daudziem miljoniem parastu jaunu cilvēku, nācās samaksāt par to, ka viņi bija dzimuši noteiktā vēstures mirklī. Un, ja man nebija lemts viņu redzēt, es gribu godināt viņa piemiņu. Es veidoju šo ainu, lai godinātu viņu. Jau sešus gadus. Kopš nomira mana sieva. Es sāku viņas bēru dienā. Ar viņu es nevarēju runāt par tēvu. Viņa to pat negribēja dzirdēt. Man pastāvīgi vajadzēja izlikties, ka nekā tāda nav. Un māte ne reizi par viņu neierunājās. Zināmā mērā es saprotu viņu. Ir daudz pievilcīgākas tēmas, par ko runāt, nekā fakts, ka tev ir bērns no vācu kareivja, kurš okupēja tavu dzimteni. Tikai pēc mātes nāves manās rokās nonāca tēva vēstules, un viena vēstule bija no kareivja, kas bija tēva padotais; tajā bija rakstīts, ka viņš ir miris un kā tas noticis. Lūk, kad mana māte un sieva bija mirušas, es varēju darīt, ko gribēju, bet es gribēju godināt savu tēvu. Un es gandrīz jau esmu pie mērķa. Bieži esmu domājis: kad šī virsnieku mašīna būs gatava, kad būšu atveidojis un izkrāsojis tēvu, tad novietošu tos pienācīgā vietā maketā, bet pēc tam ielaidīšu lodi pierē. Reizēm es domāju, ka varu to izdarīt šeit, mājās, bet reizēm sliecos braukt uz Bastoņu, uz to pašu vietu, kur mira tēvs. Es to labi zinu.

Diseldorfs pieceļas, joprojām turēdams rokā pinceti ar plastmasas detaļu un otiņu, pieiet pie savas batālijas un norāda uz vietu ielu krustojumā.

-    Šeit tas notika, viņš saka. Un te ir cilvēks, kas atrakstīja manai mātei.

Viņš norāda uz kareivi, kas nometies uz ceļgala aiz sagruvušas sienas.

-   Viņu sauca Rainers. Prīmā zēns. Viņš taisīja lidmašīnu modeļus. Es viņu dažas reizes satiku, pirms viņš nomira pirms vairākiem gadiem.

Diseldorfs apsēžas un atkal krāso.

-    Bet kaut kas atbaidošs tomēr ir šajā domā, viņš pēc brīža saka. Patētisks un banāls. Es nezinu. Redzēs. Un ko tu pats?

-    Paldies, es saku. Man iet labi. Es dzīvoju mežā kopā ar alni. Nav tālu no šejienes. Man ir telts.

Viņš skatās uz mani.

-    Vai drīkstu jautāt, kāpēc tu dzīvo mežā? viņš saka.

-    Es nemīlu cilvēkus, es saku.

Viņš pamāj.

-     Tur nav ko piebilst, viņš saka, noliek otiņu un sniedz man roku.

-    Diseldorfs, viņš saka.

-    Doplers, es saku.

Dienu pirms mūsējo futbolmača ar Spāniju teltī parādās mana sieva un paziņo, ka viņai nepieciešama atpūta un tāpēc viņa kopā ar draudzeni apaļu nedēļas nogali pavadīs Romā.

-   Ak tā, Romā, es saku un domās atsaucu atmiņā Panteonu un Kolizeju, un kardinālus, kas pastaigājas kā pērkamas meičas, prātodami, vai sievietēm ir dvēsele; atceros Nēronu, saprotams, viņš nogalināja savus tuviniekus un lika nodedzināt pilsētu. Viņš laikam arī nemīlēja cilvēkus.

-    Uz Romu decembri, es saku. Vai nebūs par aukstu?

-    Nē, atbild mana sieva.

-    Labi, es saku. Laba ideja. Bet kur paliks bērni? Kurš tos pieskatīs?

-   Tu, viņa saka. Norai ceturtdien ir vecāku sapulce, un piektdien Grēgusam uz bērnudārzu jādod līdzi augļi.

-    Augļi? es saku. Kur lai es rauju augļus? Nē, tas nav iespējams. Man jāpieskata telts. Un mazs alnītis.

-    Netaisos ar tevi to apspriest, saka mana sieva. Tas ir paziņojums. Tas tev jāizdara, vai tev patīk vai ne.

Saprotams, mūsu meitu sauc par Noru. Mana sieva ir ķerta uz Ibsenu, jā, un vispār uz teātri, viņa ir gauži nekritiska, skatās visu, un viņai šķiet, ka viss ir labs. Viņa uzskata, ka lugas ir labas, tāpēc ka ir lugas, un teātris ir labs pats par sevi, un mūsu meitu vajadzēja nosaukt par Noru, jo Nora ir viena no mūsu pirmajām sieviešu vienlīdzības aizstāvēm. Manis dēļ viņu varēja nosaukt arī par Celtnieku Sūlnesu. Bet toreiz es neko neteicu. Es biju pārāk pareizs. Mēs abi domājām, ka Nora ir lielisks vārds, kaut mana sieva uzskatīja to par ārkārtīgi lielisku, bet es par mēreni lielisku.

-    Un tagad tu esi Nora, es neapdomādamies saku.

-    Nesaprotu? saka mana sieva.

-     Tu brauc projām no vīra un bērniem, es saku. Tieši kā Nora.

-    Nē, tu esi Nora, sieva saka. Tu aizbēgi no visa un visiem jau pirms pusgada.

-    Es neesmu Nora, es saku. Es esmu Āfrika.

-    Tev vajag ārstēties, saka sieva.

-    Kā citādi klājas? es mēģinu. Vai tu ēd labi? Vai esi labā formā?

-    Tev vajag ārstēties, viņa atkārto.

Pēc tam kad sieva aizgājusi, Bongo ilgi jūtas apvainojies. Greizsirdīgs, es nodomāju. Manā sievā viņš saskata sāncensi, kas patiesībā tā arī ir. Bet sieva ir pavisam kas cits nekā draugs, es paskaidroju. Es esmu precējies ar viņu, un man jāuztur attiecības ar viņu, un man taču viņa arī patīk, es saku. Bet tu un es esam draugi, un mēs vienmēr būsim draugi, un es tev stāstīšu daudz ko tādu, ko nekad viņai neteikšu. Nebaidies, es saku, un mīļi paraustu viņam spalvu.

-    Tu un es, Bongo, es saku.

No Ullevolas stadiona es saklausu rēkoņu mūsējie spēlē pret Spāniju. Ziņkāre dzen mani augšā uz nogāzi, kur es mēģinu ar binokli noskatīties maču, bet redzu tikai drusku no laukuma un daļu no vieniem vārtiem. Tajos ielido bumba, un pēc rēkoņas stadionā es noprotu, ka Norvēģijai nespīd veiksme. Pēc tam es divas reizes atkal dzirdu to pašu rēkoņu un saprotu, ka spēle zaudēta. Norvēģijas komanda nebrauks uz Eiropas čempionātu Portugālē. Ļoti labi. Mums laikam tur nav ko meklēt, kā tu domā, Bongo, es saku, bet no viņa nevar izvilkt ne vārda, patiešām nevar izvilkt ne vārda, viņš ir kā ūdeni mutē ieņēmis un neatzīstas, ko patiesībā domā par komandas šefu Sembu. Tu vismaz varētu pateikt, vai viņš tev patīk, es saku. Bet viņš klusē. Tu taču varētu pateikt, vai viņš, tavuprāt, ir harismātisks un valdzinošs cilvēks, vai arī tu domā, ka viņam jāvācas pie velna es saku. Atbildes nav. Tādā gadījumā es uzskatīšu, ka tu domā, ka viņam jāvācas pie velna, es saku. Palabo mani, ja es kļūdos. Bet viņš nepalabo mani, un tātad es nekļūdos. Mazliet šokējoši, es saku. Tu izskaties tik patīkams un maigs, un labs, bet sirdī tev kūsā tik daudz agresijas. Tev vajadzētu to pārvarēt, es saku. Mums visiem kaut kas jāpārvar. Man pašam pietiek likstu. Bet tas, ka tu neesi vēlīgs pret komandas šefu, mani mazliet pārsteidz. Es labi saprotu, ka tev viņš īpaši nepatīk, bet lai vāktos pie velna?

Jā, jā, kāpēc gan ne, tu taču zini labāk.

īsi pirms slēgšanas es aizeju uz bērnudārzu pēc sava dēla. Visu dienu jutu nepatiku. Ko es viņam teikšu? Kā lai viņam paskaidroju, ka pēdējo pusgadu esmu dzīvojis tikai trīs, četrus kilometrus attālu, bet neesmu sazinājies ar viņu? Priekšroku esmu devis mežam. Esmu izvēlējies dzīvot mežā, klusumā, kopā ar aļņiem, nevis būt mājās kopā ar viņu, māsu un mammu. Priekšroku devu mežam, nevis darbam un, teiksim, iešanai uz "Smart Club", kur nopērkams tualetes papīrs milzīgās pakās un pusotra litra pudeles ar "Lactacyd", lai visas ģimenes intīmās vietas nebūtu kauns jebkurā laikā parādīt atklātībai, un piedevām lego par puscenu, mašīnu stiklu tīrīšanas šķidrums un augstspiediena tīrītāji, un cīsiņi pie izejas. Grēgusam patīk "Smart Club". Bet nu manai klienta kartei beidzies termiņš, un es esmu izvēlējies dzīvot mežā, tas man viņam jāpaskaidro, kad mēs pēc brīža tiksimies. Esmu devis priekšroku mežam, nevis "Smart Club" un citām absurdām vietām, kas jāapmeklē, ja cilvēkam ir ģimene un viņš dzīvo Norvēģijas galvaspilsētā. Skaidrs, ka trīsgadīgs bērns to nevar saprast, vai arī viņam jau ir četri gadi, mans dievs, es domāju, viņam ir četri gadi. Laiks skrien ātri, kad dzīvo mežā. Bet viņš to nesapratīs. Viņš var naktī pamosties un vaicāt, vai mēs drīz dosimies uz "Smart Club", un neko nesaprast, un es pats, stāvēdams pie bērnudārza ieejas, zinu, ka mani paskaidrojumi nebūs pārliecinoši.

Citi bērni jau paņemti, un Grēguss sāk raudāt, mani ieraudzījis. Audzinātāja mani nepazīst, un es nevaru atcerēties viņu. Viņa grib redzēt apliecinājumu tam, ka es esmu es, bet to es nevaru sniegt, jo vairs nenēsāju līdzi personas dokumentus; bet esmu vecais labais Doplers, es saku, un, ja gribi, es pastāstīšu jokus no pagājušā gada Ziemsvētku sarīkojuma bērnudārzā, es saku, kamēr Grēguss joprojām bļauj, un viss beidzas tik tad, kad izņemu nazi, lai nogrieztu bārdu, bet audzinātāja mani aptur un zvana manai sievai, kura, kā noprotu no sarunas, ar autobusu dodas uz Panteonu un, braukādama pa vecajām Romas ieliņām, apstiprina, ka man ir bārda un es patiešām izskatos pēc nekopta mežoņa.

Grēguss nomierinās, un mēs čāpojam uz mājām, bet es mēģinu viņam uzdot sakarīgus jautājumus par bērnudārza daudzpusīgo dzīvi. Viņš savukārt grib zināt, kāpēc es izskatos tik dīvains. Un es atbildu, kā ir: patlaban dzīvoju teltī mežā un bārdu ataudzēju tāpēc, ka gluži vienkārši tā ir vienkāršāk, nekā visu laiku liegt tai augt. Es arī pasaku, ka viņam pašam reiz būs bārda, bet viņš uzskata, ka es mānu viņu.

Mājās mēs satiekam Noru, kuru arī šokē mans izskats. Es saku, ka esmu nodomājis Grēgusu ņemt līdzi uz telti un ļaut viņam pabūt kopā ar mani, iekams māte atgriezīsies no Romas. Dabiski, ka arī Nora var piebiedroties, es saku, labi zinādams, ka viņa to nekādi negribēs. Un viņa atsakās, kā jau biju domājis. Viņai jāpabeidz projekts par Tolkīnu, viņa saka, un nedēļas nogali viņa grib veltīt tā noslīpēšanai. Mani nobiedē viņas priekšzīmība, un es mēģinu viņu pierunāt sarīkot tusiņu. Iedomājies, kāda nevaldāma ballīte varētu iznākt, es saku. Vieni paši mājās un tādā garā. Tu vari uzaicināt kaut visu skolu, es saku. Un no tiesas izlādēties. Lai viņi smēķē un dauza visu, un dejo, un priecājas. Jaunībā tādas ballītes ir vajadzīgas, es saku. Ballītes ir vajadzīgas, lai tu tās nestu līdzi visu atlikušo dzīvi, tās izskaidro, kas tu esi. Pienāks laiks, un tu ar gandarījumu atcerēsies nevaldāmās ballītes, nevis labās atzīmes par saviem sacerējumiem, es saku. Bet tam viņa netic. Kaut mazus svētkus sarīko, es saku. Meitenīt, padomā pati. Tavā rīcībā taču ir māja. Tā ir dāvana. Un nākamajā dienā tu vari atnākt uz telti un izgulēt reibumu, ieēst aļņa gaļu. Viņa savādi noraugās manī.

-     Es ceru, ka tu šovakar neiesi uz vecāku sapulci, viņa saka, bet es atbildu, ka noteikti domāju to darīt. Viņas māte lūdza mani aiziet, un es, saprotams, iešu.

-    Vai ir kaut kas tāds, ko tu gribētu, lai es īpaši pavaicāju? Vai tu esi apmierināta ar skolotājiem? Vai viņi gana rosina tevi mācīties? Vai tevi nespiež sportot mēnešreižu laikā?

Viņa skatās uz mani kā uz jukušu.

-    Būšu tev pateicīga, ja tu neiesi uz šo sapulci viņa saka.

Uz sapulci es eju. Daļēji tāpēc, ka sieva man to lūdza, un daļēji tādēļ, lai vēlāk izbēgtu no pārmetumiem, ka Noras vecāki nerūpējas par skolas lietām. Sapulce ir satraucoši spoži sarīkota. Uz tāfeles ir uzrakstīta dienas kārtība, un skolēnu vārdi redzami solos. Es sēžu Noras solā pie loga pirmajā rindā, un, kaut arī jau sen vieta pirmajā rindā vairs netiek uzskatīta par prestižu, es gan saprotu, ka Nora to vērtē un grib būt izcilniece. Klases audzinātāja ir dāma ap piecdesmit, iesākumā viņa piemin, ka klase ir viena no spēcīgākajām, kādu viņa pieredzējusi savās skolotājas gaitās, tad pastāsta par mācībām un par drīzumā gaidāmo klases braucienu uz Baltiju. Kaut arī klase vairāk nekā gadu garajos starpbrīžos ir pārdevusi vafeles, no katra skolēna vēl nepieciešami trīs tūkstoši kronu. Viņa saprotot, ka tas ir daudz, bet dalība esot brīvprātīga, bērni apmeklēs gan Tallinu, gan Viļņu, un abās pilsētās esot daudz ko redzēt, es noprotu. Tur varēs bagātīgi padziļināt savas vēstures zināšanas, uzzināt par karu un Padomju Savienību, un šāds brauciens vispār ir zelta vērts tik spēcīgai klasei kā šī, un būs noderīgs vēl ne reizi vien. Pēc tam varēs rakstīt referātus, gatavot planšetes un kolāžas, un turklāt var izveidoties draudzīgas saites visai dzīvei.

Tad rodas jautājumi par alkoholu. Es paceļu roku un lieku priekšā, ka skolniekiem varbūt vajadzētu atļaut nedaudz iedzert, bet pārējiem vecākiem tā nešķiet. Paklausieties, es saku. Ļausim jauniešiem mazliet atslābināties. Lai viņi piedzeras līdz nemaņai un atgriežas viesnīcā rīta agrumā, tik tikko turoties uz kājām. Mēs izdarīsim saviem bērniem lāča pakalpojumu, ja pārmērīgi sargāsim viņus, bet es nesagaidu izpratni. Man, gluži pretēji, rodas iespaids, ka citiem šķiet es runāju kaut ko nedzirdētu un šai pasaulei nepiedienīgu. Tik tālu esam nonākuši. Vienmēr tikai velosipēdistu ķiveres un bērnu drošība. Manai meitai vismaz atļauts dzert, cik viņa grib, es beigu beigās saku, bet pārējie vecāki pat skatās uz citu pusi.

Apspriežot dažādus jautājumus, es ierosinu mācību plānā iekļaut preču apmaiņas ekonomiskos pamatus, jauniešus vajag mudināt aktīvāk apgūt preču un pakalpojumu apmaiņas prasmes, nevis pirkt visu iespējamo. No tā būs atkarīga Zemes nākotne, es saku. Zeme nepieder cilvēkiem, es saku. Cilvēki pieder Zemei. Puķes ir mūsu māsas, un zirgi un lielie ērgļi, nemaz nerunājot par aļņiem, ir mūsu brāļi. Un kā var jebko pirkt vai pārdot? Kam pieder gaisa siltums vai vēja pūsma koka lapotnē? Ritēdama koku zaros, sula saglabā atmiņas par iepriekšējām paaudzēm. Un strauta urdzēšanā slēpjas mana tēva un tēvatēva balss. Un mums jāiemāca saviem bērniem, ka zeme, pa kuru mēs staigājam, satur mūsu senču pelnus, un viss, kas notiek ar zemi, notiks arī ar mums, tā ka, spļaujot zemē, mēs iespļaujam sevī, un, starp citu, es saku, ja jau esmu ticis pie vārda: vai kāds no jums negribētu iemainīt augļus pret aļņa gaļu? Es no somas izņemu divus trīs kilogramus gaļas un nolieku uz sola. Lieliska gaļa, es saku. Kūpināta, sulīga. Un pretī es gribētu vien riekšavu banānu un citus bērnudārzam noderīgus augļus. Sapulces laikā neviens neizrāda interesi par apmaiņu, līdz mēs ejam ārā. Tad pie manis pienāk Noras priekšzīmīgākās draudzenes tēvs un paziņo, ka viņš ņems gaļu. Un ar viņa mašīnu mēs aizbraucam līdz benzīna tankam, kur viņš ieiet iekšā un nopērk turzu ar dažādiem augļiem, un pēc tam viņš aizved mani uz mājām. Pa ceļam viņš bilst, ka mans izskats esot mainījies, un piesardzīgi pavaicā, ko es patlaban darot. Acīmredzot kaut ko dzirdējis no savas priekšzīmīgās meitas. Esmu pārvācies uz mežu, es saku. Esmu aizgājis no darba un pārcēlies uz mežu, tas bija prātīgākais, ko varēju pasākt. Viņš pamāj. Mežs ir nepastāvīgs, viņš brīdina mani, kad kāpju ārā no mašīnas, tā ka esi piesardzīgs. Tu kļūdies, es saku. Mežs ir maigs un draudzīgs. Jūra ir nepastāvīga. Un kalni. Bet mežs ir prognozējams un mulsina daudz mazāk nekā citas vietas zemes virsū. Paļauties uz jūru, kalniem vai cilvēkiem nevar nu nekādā veidā, es saku, bet uzticēt savu dzīvi mežam var droši. Jo mežs ieklausās un saprot, es saku. Tas neko nesagrauj, bet atjauno un ļauj visam augt. Mežs visu saprot un uzņem sevī.

-    Nu, nu viņš saka. Bet tu tik un tā piesargies.

-    Pats esi piesardzīgs, es saku.

Kad pārnāku mājās, Nora ir nolikusi gulēt Grēgusu un skatās televīziju. Rāda dokumentālu programmu, kā uz mūžu tiek saliedēta "Gredzenu pavēlnieka" filmēšanas komanda. Tagad, kad filmēšanās ir pabeigta, viņi šausmīgi skumst cits pēc cita, bet dažus ir pārņēmusi depresija, un viņiem trūkst motivācijas ķerties pie jauniem projektiem. Norai, šķiet, to ir smagi dzirdēt. Bet viņa klusībā smaida, kad aktieri stāsta par smieklīgām un aizkustinošām epizodēm grimēšanas vagoniņos un filmēšanas laukumā. Ne vienmēr ceļš bijis rozēm kaisīts. Bieži vien viņiem vajadzējis celties augšā līdz ar gaismu un vairākas stundas gaidīt, kamēr viņiem uz kājām uzmeistaro lielās hobitu pēdas, un Pīters, filmas režisors, vienmēr atradis laiku visus uzmundrināt, sakot, ka viņi ir spoži un svarīgi, pat ja vienlaikus viņa prātu caurcaurēm bija aizņēmis varenais eposs un filmas ainu izkārtojums, kam vajadzēja vislabākajā veidā to parādīt Tolkīna pielūdzējiem visā pasaulē. Pīters ir izcila personība. Liela auguma, līdzīgs spēļu lācim un viscaur patīkams, un vienlaikus ārkārtīgi apdāvināts un vienkāršs. Es laikam esmu pavisam citāds. Kinorežisors nemūžam no manis neiznāktu. Es iztēlojos, kādai kristālskaidrai vīzijai jābūt par nākamo filmu un kāda enerģija vajadzīga, lai veselu gadu savas dzīves veltītu visu šķēršļu pārvarēšanai un lai pārliecinātu tik daudzus cilvēkus izdarīt visu pēc labākās sirdsapziņas, kaut viņu priekšstati par filmu parasti ir gauži atšķirīgi no režisora skatījuma. Tas būtu īstākais neprāts. Aktieri droši vien ienīstu mani, tāpat kā es viņus. Es nebūtu gatavs uztvert šo eposu nopietni. Kaujas ainas, ko izcīna izdomātas būtnes. Kas par murgu?. Es būtu radījis aizdomu un naida pilnu noskaņojumu filmēšanas laukumā, un filma arī būtu aizdomu un naida pilna. Un nesaņemtu nevienu Oskaru. Un neviens priekšzīmīgs pusaudzis nestāvētu rindā pēc biļetēm uz pirmizrādi.

Šausmīgi labi, ka es neesmu uzņēmis "Gredzenu pavēlnieku" un vispār neesmu uzņēmis nevienu filmu. Man pēkšņi iešaujas prātā, ka cilvēki ir ļoti spējīgi. Labi prot savu darbu. Un pasaule ap mani joprojām ir priekšzīmīga, bet es esmu izstājies no spēles.

-    Kā gāja vecāku sapulcē? beigu beigās Nora jautā.

-    Pavisam labi. Dzirdēju, ka jūs dosieties braucienā. Interesanti.

Viņa pamāj, bet Līva Tailere ekrānā mācās elfu valodu. Mēs uzzinām, ka tas nebija viegli. Varam vien iedomāties. Ne tikai tāpēc, ka tā ir mirusi valoda, bet tā nekad nav pastāvējusi, vien uzņēmīgā angļa iztēlē.

-    Elfu valoda ir fantastiski skaista valoda, Nora saka.

-    Neapšaubāmi, es saku.

-    Tajā tik daudz ko var pateikt, ko nevar pateikt citās valodās, viņa saka.

-    Piemēram? es jautāju.

-    Piemēram, "es mīlu tevi", viņa saka. Viņasprāt, tas skan patētiski norvēģu valodā un patiesībā arī angļu valodā. Bet elfu valodā tas skan dievišķīgi.

-    Pilnīgi iespējams, es saku. Bet cik bieži cilvēkiem tavā vecumā ir vajadzība teikt, ka viņi mīl kādu? es jautāju.

-    Tu neko no tā nesaproti, Nora saka.

-    Neko nesaprotu. es saku. Tāpēc es jautāju.

-    Redzi, cilvēks var iemīlēties arī tad, kad ir pavisam jauns, viņa aizvainota saka.

-    Un ko tad viņš var iemīlēt? es jautāju.

-    Piemēram, Mīļdraugu, saka Nora.

-    Ha! es iesmejos.

-    Vai Pīteru Džeksonu.

Manai pakaļai jāsmejas.

Esmu spiests vakaru un nakti pavadīt mājās. Es biju plānojis aizmigušo Grēgusu aiznest bērnu mugursomā uz telti, bet priekšzīmīgā Nora neļāva. Tagad viņi abi guļ, un mana sirds ir nemierīga no uzmācīgās domas, ka nabaga Bongo nezina, kur es esmu. Mazais alnēns noteikti skraida apkārt un jūtas vientuļš. Teltī viņš arī nevar ieiet. Viņam taču nav roku. Aļņiem mazā motorika ir diezgan ierobežota.

Vairāk nekā pusgadu es neesmu bijis nevienā mājā, neskaitot nelegālos Diseldorfa mājas apmeklējumus un retos gājienus uz ICA Ullevolas stadiona paspārnē. Man te nekas nav pa prātam. Bezmērķīgi mētājos pa māju. Salieku somā instrumentus un sauso pārtiku, kas varētu man noderēt. Mazliet paskatos televīziju, kur, kā parasti, var bagātīgi izvēlēties tenisa spēles, sīki aprakstītus noziegumus un vairāk vai mazāk izdomātus stāstus par cilvēku rūpēm un raizēm. Televīziju es uztveru kā rokasgrāmatu, kas izskaidro, kāpēc es nemīlu cilvēkus. Televīzija man šķiet kā kvintesence visam atbaidošajam, kas rodams mūsos. Cilvēciskās vājības, ar kurām ikdienas dzīvē grūti samierināties, televīzijā parādās patiešām kliedzošā veidolā. Cilvēki izskatās pēc idiotiem. Ari es ekrānā droši vien izskatītos tāpat.

Viss cilvēciskais man ir svešs.

Pirms nokritu mežā no velosipēda, es vakarus pavadīju mājās kopā ar ģimeni. Es allaž esmu ienīdis organizētās brīvā laika aktivitātes. Tāpēc vakarus gandrīz vienmēr pavadīju mājās. Mēs ēdām, skatījāmies bērnu raidījumu, nolikām Grēgusu gulēt, tad atkal skatījāmies televīziju un šķirstījām vairāk vai mazāk interesantas avīzes, līdz pulkstenis rādīja, ka ir laiks maksāt rēķinus internetā. Rēķinu nekad netrūka. Par elektrību un komunālajiem pakalpojumiem, par telefonu un avīzēm, santehniķim un bērnudārzam, ari Nūrbergas tenisam klubam, no kura pastāvīgi pirkām sešdesmit četrus tualetes papīra ruļļus ar piegādi mājās. Mums tas patika. Padzīvojuši cilvēki uztur dzīves garu ar organizatoriskiem darbiem tenisa klubā. Bet, kad nespēlē un nekopj laukumu, tad izvadā pa apkārtējām mājām tualetes papīru. Tas viņiem ir darbs. Tā viņi sevi uztur pie dzīvības, bet mēs saņemam papīru tualetes vajadzībām. Taču tagad es, viltīgi smaidīdams, nodomāju, ka esmu nomaksājis savu pēdējo rēķinu. Rēķinus nekad vairs nemaksāšu. Ne internetā, ne citādi. Dzīvošu no preču apmaiņas un zagšanas, un no meža. Un, kad nomiršu, mežs dzīvos no manis. Tāds ir līgums.

Es aizmiegu dīvānā ar visām drēbēm, bet pamostos pēc brīža, kad atskan troksnis no verandas durvīm. Kāds grābstās gar slēdzeni. Kā apburts apsēžos dīvānā un pētu tehniku. Pēc dažām minūtēm, nesaceldams vērā ņemamu troksni, istabā ienāk vīrietis. Viņš ieslēdz lampiņu uz pieres un apskata istabu. Paiet mirklis, iekams viņš ierauga mani.

-    Sveicināti mūsmājā, es saku.

Viņš nodreb, taču tūlīt saņemas.

-   Viss kārtībā, viņš saka. Nebaidies. Es nerīkojos vardarbīgi. Tūlīt iešu prom. Redzi, jau eju prom, viņš saka un dodas uz verandas durvju pusi.

-    Nāc vien iekšā, es saku un dodos uz virtuvi uzlikt ūdeni kafijai.

-    Kafiju dzersi? es saucu.

-    Paldies, viņš saka, patiešām nezinu. Varbūt tomēr iešu tālāk.

-    Pasēdi mazliet, es saku un dodu viņam roku.

-    Mani sauc Doplers, es saku. Andrēass Doplers.

Es redzu, ka viņš jūtas samulsis, bet beigu beigās sniedz man roku.

-    Rogers, viņš saka.

-    Tikai Rogers?

-    Uzvārdu es atturos nosaukt, viņš saka. Bet cilvēki mani sauc arī par Dzelzs Rogeru. Agrāk noņēmos ar dzelžiem.

-    Interesanti, es saku.

-    Vai tu saproti, ko biju nodomājis darīt? viņš jautā.

-Jā, es saku.

-    Tad tu neesi atpalicis, vai ne? viņš jautā.

-   Ne vairāk kā citi, es saku. Vai parādīsi verķi, ar ko attaisīji durvis?

Viņš izņem saišķi ar dažādiem mūķīzeriem, kas uzvērti uz liela atslēgu gredzena, kurš savukārt karājas pie atsperkāša, kādu bieži vien lieto alpīnisti. Te ir džeks, kas pārcietis visādas grūtības, es nodomāju.

-    Ņemsi kaut ko pie kafijas?

-    Nē, paldies, viņš saka.

-    Varbūt varu tev piedāvāt ko stiprāku? es jautāju cerībā, ka kanniņa ar laboratorijas spirtu vēl stāv darbnīcā pagrabā.

-    Darba laikā es nedzeru, saka Dzelzs Rogers.

-   Davaj, es saku. Nolaid mazliet tvaiku, jupis rāvis. Tīra manta.

Viņš paskatās pulkstenī.

-    Vienu čarkiņu, viņš saka.

Laboratorijas spirts stāv, kur stāvējis, un es ieleju mums abiem.

-    Tātad tu zodz, es saku.

-Jā, saka Rogers. Man patīk šis rajons. Daudz vērtīgu lietiņu, un gandrīz nevienam nav signalizācijas. Tur augšā, kur dzīvo tie, kas balso par labējo partiju, signalizācija ir ik uz soļa, bet šeit ļaudis balso par kreisajiem un tic labajam cilvēkā, vienlaikus peldēdami naudā. Nepārspējama kombinācija priekš manis. Un tu šeit dzīvo? viņš jautā.

-    Nekādā gadījumā, es saku.

-    Bet tu šeit nakšņo, vai ne?

-   Tiesa gan, es saku. Es agrāk te dzīvoju. Un mana sieva un bērni te palika.

-    Nu tad esat šķīrušies viņš saka un pamāj. Nepatīkama lieta. Pats zinu.

-    Nē, es saku. Mēs joprojām esam pāris, bet es pārcēlos uz mežu. Es dzīvoju teltī kopā ar mazu alnēnu.

-    Skaidrs, viņš saka un vēlreiz paskatās pulkstenī.

Es ieleju vēl kafiju un spirtu.

-    Pastāsti man par savu darbu, es saku.

-    Nav jau daudz, ko teikt, viņš saka.

-   Tam es neticu, es saku. Tu ielauzies citu mājokļos un pievāc viņu mantas. Par to taču kaut ko var pastāstīt.

-     Labi, viņš saka un iedzer malciņu. Es mēģinu to izdarīt krietni. Iepriekš izpētu un eju iekšā vien tad, kad zinu, ka tur ir, ko ņemt. Personiskās lietas neaiztieku. Nekad neko nelaužu. Es zinu, cik šausmīgi, kad zaglis bijis mājā un piedevām apgriezis visu kājām gaisā. Es gan zinu tādus, kas tā dara, bet pats vienmēr esmu atturējies. Starp citu, vai varu uzvilkt vienu dūmu?

-    Smēķē vesels, es saku. Sieva ir Romā.

Es no jauna uzlieku vārīties ūdeni, atnesu pelnu trauku un atkal gribu ieliet spirtu.

-    Nezinu, vai man vēl vajadzētu, viņš saka. Esmu pie stūres.

-   Tu taču vari paņemt taksīti, es saku. Reizīti gadā. Bet mašīnu rīt savāksi. Aizbrauksi uz metro staciju "Ullevolas stadions", iesi pāri gājēju tiltiņam. Un būsi klāt pie mašīnas.

-    Labi, labi, Rogers saka. Nu tad ielej.

-    Un naudu, es saku. Tērē narkotikām, vai?

-    Biju labākās domās par tevi, saka Rogers. Tu visus zagļus, kas ielaužas, met pār vienu kārti. Es nelietoju narkotikas. Man ir ģimene tāpat kā tev. Bet man ir sodāmība un nav izglītības, un nav visa tā, kas potenciālam darba devējam var likties pārliecinoši manā dzīves gājumā. Piedevām nemāku pakļauties citiem. Es darbu nevaru neko daudz izvēlēties, un tas, ko varu dabūt, parasti man nepatīk. Un tad vēl mēģinu turēties tālāk no nelabvēlīgām aprindām. Vieniniekam neatliek nekā daudz, ko izvēlēties. Un es jūtos labi. Kāds grasis jau paliek. Un cilvēkiem zaudējumus lielā mērā sedz apdrošināšana.

Izrādās, ka Rogers ir foršs puika. Viņš pastāsta man par ielaušanos un dod vērtīgus padomus, kā iekļūt svešā mājoklī. Jo vairāk mēs pļāpājam un iedzeram, jo vairāk viņš man iepatīkas. Spirts plūst, un mēs atklājam arvien vairāk kopīgu interešu, it īpaši mūs tuvina dzīve brīvā dabā, mežā un laukos, un, kas attiecas uz uzticēšanos, Rogers jau labu laiciņu ir pārliecināts, ka viņu piemeklēs prostatas vēzis tāpat kā viņa tēvu, viņš saka, un tas viņam nekādi nepatīk, bet nesen esot izlasījis, ka divdesmit, divdesmit piecas sēklas noplūdes mēnesī būtiski samazina risku. Tāpēc tagad viņš savu sēklu izšļāc pa labi un pa kreisi un ir atklājis, ka īpaša bauda rodas, ja sperma nonāk uz lietām, kam nemaz nav domāta. Piemēram, uz grāmatām, viņš saka, vai žurnāliem, vai ugunsizturīgiem keramikas traukiem, un gauži patīkami, ka viņa draudzenei tas iet pie sirds. Rogers visu dzīvokli aplaista ar savu sēklu, un viņa par to nesaceļ spuras.

Rīta pusē es viņam jautāju, ko viņš nolūkojis šajā mājā.

-    Jums ir "Primare" aparāts, viņš saka.

-    Ir, es saku.

-    "Primare" ir laba manta, viņš saka. Zviedru hi-fi ir lielisks.

-    Un tu gribēji to visu ņemt? es jautāju.

-Jā, viņš saka. Mašīnu noliku tepat aiz stūra un biju domājis visu aizstiept divos trīs paņēmienos.

-    Skaļruņus arī?

-    Jā, viņš saka. "Audiovector" arī ir laba marka. Dāņu kvalitāte. Šajā rajonā daudziem ir Skandināvijā ražota hi-fi tehnika. Liecina par turību. Pats vari sarēķināt, cik izmaksā šādas kvalitātes tehnikas ražošana mūsu pasaules nostūrī, ar mūsu algu līmeni. Skaidrs, ka dārgi. Bet cilvēki grib smalki. Vai tad var klausīties Bahu, velns rāvis, vai ko nu jūs tur klausāties, kādā kastē no Āzijas? Nebūs gana labi. Jūs taču gribēsiet ko baigi krutu. Un tad nav žēl izdot tūkstošus.

-    Kurš no aparātiem tev visvairāk patīk? es jautāju.

-    Droši vien kombinētais CD-DVD atskaņotājs, viņš saka.

-    Ņem to, es saku. Es taču esmu tev zināmā mērā sabojājis nakti. Manis dēļ tu esi zaudējis daļu ienākumu. Ņem to.

-    Nē, viņš saka. Tas ir par daudz. Es negribu.

-    Ņem, ņem, es saku. Ņem to. Mana sieva bieži klausās radio, tāpēc no tā es negribētu šķirties, un radio nedarbojas bez pastiprinātāja, un bez skaļruņa tam arī nav lielas jēgas, bet CD-DVD atskaņotāju ņem vien droši. Un es novērtēšu, ja tu paņemsi arī mana dēla DVD kolekciju. Plaša izvēle, tur ir Celtnieks Bobs, Pingu, teletūbiji, vilcieniņš Tomass un vēl daudz kas cits. Es galvoju, ka ikviens mūsdienu bērns būs sajūsmā. Varbūt tev pašam ir bērni?

-    Divi, Rogers lepni atbild un pastāsta, kā viņus sauc, un parāda fotogrāfijas, ko glabā makā.

-    Tev veicies, es saku un eju pēc atskaņotāja kastes un garantijas talona.

Es uzzīmēju, kur atrodas mana telts, un Rogers apsola mani apciemot, pēc tam es izeju uz terases un māju taksometram, kas izgaist skatienam.

Pēc brītiņa pamostas Grēguss un nonāk lejā skatīties filmiņu, kā viņš to radis darīt no rīta pirms došanās uz bērnudārzu.

-            Grēgus, diemžēl šodien filmiņu nebūs, es saku. Šonakt pie mums ielauzies zaglis un aiznesis DVD atskaņotāju un visas tavas filmiņas.

Viņš, saprotams, sāk raudāt un uzstāj, ka mums jāzvana policijai. Es apņēmīgi tveru telefona klausuli un tēloju dramatisma pilnu sarunu ar policistu, un no sarunas ļauju Grēgusam noprast, ka viņi vēl nav notvēruši zagli, bet pūlas visiem spēkiem. Kad esmu nolicis klausuli, es saku Grēgusam, ka zaglis bijis diezgan jauks. Gandrīz kā zagļi no Kardemommes pilsētiņas. Būtībā lādzīgs. Lai viņš lieto mūsu DVD atskaņotāju, es saku. Viņam tas droši vien vairāk vajadzīgs. Tu taču vari sākt krāt jaunam atskaņotājam, es saku. Un tu drīz jau būtu par lielu šīm filmiņām. Nenokar degunu. Skaties uz to kā uz jaunu iespēju. Kā uz kalnu, kas atveras. It kā vienā jaukā rītā mēs nogrieztos uz jauna ceļa, par ko nebijām pat nojautuši. Grēgus, tas mirklis ir pienācis. Šodien.

Es atstāju Grēgusu un sagādātos augļus bērnudārzā un rikšiem steidzos uz mežu, lai uzzinātu, kā klājies Bongo. Pavisam izmircis un knapi dzīvs viņš guļ pie telts, es taisnojos, runāju par force majeure un apsolu kas tāds vairs neatkārtosies, taču Bongo jūtas piemānīts, sapīcis un negrib ar mani dalīties domās, viņš paliek nepielūdzams gandrīz veselu stundu, kamēr berzēju viņam spalvu pie ugunskura, dungodams vecus gabaliņus no mūsu bagātīgās tautas mūzikas krājuma. Pēc tam mēs abi iemiegam, un, kad pamostamies, ir jau pēcpusdiena, mums jāskrien uz bērnudārzu, pirms to slēdz. Man nepietiek ne laika, ne cietsirdības, lai piesietu Bongo mežmalā, tāpēc mēs abi aizejam līdz pat bērnudārzam. Darbinieki bola acis, kad atvainojos par kavēšanos, bet es aši savācu Grēgusa mantas un izkļūstu no likstas diezgan elegantā veidā, kā man pašam šķiet. Tas ir Bongo, es saku Grēgusam, kad esam attālinājušies no bērnudārza. Tiesa, viņš ir alnis, bet man labs draugs, un tātad arī tev, es paskaidroju. Viņi satuvinās diezgan ātri, Grēguss un Bongo. Garīgās attīstības ziņā viņi ir līdzīgi un ķer viens otru starp kokiem, kamēr dodamies augšup pa nogāzi. Kad Grēguss nogurst, viņš drīkst sēdēt Bongo mugurā, kamēr es eju pa priekšu un vedu Bongo striķī. No tālienes mēs droši vien izskatāmies kā Bībeles svētā ģimene. Jāzeps, mazs, dīvains ēzelītis un bērnišķīga, maza Marija.

Grēguss ir meža vīrs, gluži kā tēvs. Viņā tas ir iedzimts. Mednieka un vācēja instinkti ir dziļi piederīgi viņa būtībai tāpat kā manējai. Mēs cepam gaļu uz kociņa un ērti atspiežamies pret Bongo katrs no savas puses, bet, kad tuvojas bērnu raidījuma laiks televīzijā, es pamanu, ka Grēgusa ķermenis sāk trīsēt. Viņam nav pulksteņa, un viņš to nepazīst, tomēr impulss darbojas, fiziski un konkrēti. Viņš jūt, ka kaut kas ir citādi, bet vārdos nevar izteikt. Es klusēju, un bērnu raidījuma laiks pienāk un aiziet, taču Grēguss neapzinās, kas pienācis un aizgājis. Pamazām nemiers izgaist, un viņš rotaļādamies skraida kopā ar Bongo pie telts. Tumsā Grēguss savāc čiekurus, un es no saucieniem noprotu viņš uzskata, ka viņi abi vāc čiekurus, kaut gan Bongo nespēj neko savākt. Kad tuvojas gulētiešanas laiks, mēs uzspēlējam dzīvnieku loto. Bongo, saprotams, atkal zaudē, un es brīdi apsveru, vai man nepadoties Grēgusam, tomēr domāju, ka uzvara var viegli rosināt spožuma sindromu, un galu galā es uzvaru un piedevām iekaisu viņa brūcē sāli, diezgan nepārprotami uzsvērdams, ka es esmu uzvarētājs, bet viņš zaudētājs. Pēc tam viņš aizmieg manā guļammaisā pie ugunskura. Es brīdi sēžu un apvēroju viņu uguns blāzmā, un ar prieku domāju, ka viņš man tomēr patīk. Man patīk mans dēls, un es paciešu viņa klātbūtni.

Nākamajā rītā es saklausu troksni ārpus telts. Mēs ar Bongo izlienam ārā un ieraugām tipisku labējo partijas vēlētāju, kam ir suns un svētdienas golfa bikses. Viņš nokaitināts skatās uz telti.

-   Tu zini, ka nedrīksti ilgāk par trīs naktīm teltī uzturēties vienā vietā? viņš saka.

-    Es zinu, es saku.

-    Man šķiet, ka telts šeit stāvējusi daudz ilgāk, viņš saka.

-   Varbūt, es saku, un, ja nu esam sākuši runāt, es tev palūgtu nākamreiz te garām neiet.

-    Tu nevari man to aizliegt, viņš saka.

-    Protams, ka ne, es saku. Es gribu vēlreiz uzsvērt, ka es novērtēšu, ja izvēlēsies citu ceļu savai pastaigai.

-    Redzēsim, viņš saka.

-    Tēti, kas tur ir? Grēguss sauc no telts.

-    Viens no labējo partijas vēlētājiem, es saku. Guli vien.

-    Es esmu diezgan drošs, ka nākšu garām atkal, vīrietis saka.

-    Un paturēšu prātā šodienas datumu.

-    Un kāds šodien datums? es jautāju.

-    Trīspadsmitais decembris, viņš saka.

Un tad es nevilšus sāku dziedāt. Gadu gaitā bērnudārza un skolas laika sarīkojumi ir atstājuši tik dziļas pēdas, ka es sāku dziedāt, tiklīdz tiek pieminēts šis datums.

-    Melna nakts nolaižas, es klusi dziedu, kūtīs un istabās. Saulīte sen jau dus, es turpinu, un Grēgusa balss pievienojas no telts otras puses. -… Ēnas draudīgi klus. Mūsu tumšajā mājā, mēs dziedam paceltām balsīm, iedegtām svecēm parādās Sa-anta-a Lu-uči-ia. Santa Lučia. Mēs nodziedam visus pantiņus, un, dziesmai izskanot, labējo partijas vēlētājs brīdina, ka piezvanīšot Lēvenšollam, ja telts te vēl stāvēšot pēc divām dienām.

-      Ziemsvētku mīlestības vēsts uz tevi acīmredzot neatstāj iespaidu, es saku.

Viņš neatbild.

-    Un tu bez šaubām esi pazīstams ar Lēvenšollu, es saku.

-Jā, iedomājies, saka labējo partijas vēlētājs.

-    Bet kam pieder gaiss, ko elpojam, un koki mežā? es jautāju.

-     Kam pieder strauta ūdens un putnu dziesmas? Vai man kā šīs valsts pilsonim nevar būt tiesības padzīvot kādu laiciņu mežā, ja es tā gribu?

-    Šajā mežā ne, saka labējo partijas vēlētājs.

-    Tu aizstāvi pastāvošo kārtību, es saku, bet es esmu tautas naidnieks. Tu gribi saglabāt visu, kā ir, kamēr es gribu lauzt. Tu gribi, lai viss turpinātos, kā ir, kamēr es gribu, lai tas beidzas jo drīzāk. Tev ir suns, bet man ir alnis. Tu gribi pirkt, es mainīt. Un tā ir tikai daļa no mūsu atšķirībām, es saku. Un tu vari nākt šurp ar savu suni, cik vien gribi, un rīkot skandālus, bet ņem vērā, ka man ir pretīga tava domu gaita, man ir pretīga tava ģērbšanās maniere, man ir pretīgs tavs suns, un visvairāk man riebjas pašapmierinātais smīns uz tavām lūpām. Šis smīns apliecina milzīgu materiālo nodrošinājumu un gadiem ilgu balsošanu par labējiem. Man tas ir ne vien pretīgs, bet arī neciešams, un nu tu vari iet, es saku.

Viņš aiziet. Bet pāris reižu vēl atskatās, lai liktu man noprast, ka pēdējais vārds nav pasacīts un ka pēc pāris dienām viņš atgriezīsies un pārbaudīs, vai telts te vēl ir. U-hu, cik man būs bail, es saucu, imitēdams bērna balsi. Un man iešaujas prātā: ja pirms pusgada šāds dižens draudētājs būtu mani vajājis, es tūlīt apjuktu un domātu, ka rīkojos kļūmīgi, bet tagad, manā jaunajā meža dzīvē, mani tas nemaz neuztrauc. Es jūtos neaizsniedzams. Kaut es nešaubos, ka šis labējo partijas pārstāvis un viņa aprindu ļaudis pieder pie krējuma, kas gan raksta, gan īsteno likumus šajā valstī, mani viņš neskar. Es esmu ienācis mežā, un šeit valda citi likumi. Šeit nav ne Oslo, ne Norvēģija, šeit ir mežs. Atsevišķa valsts ar savu vienkāršo loģiku, bet labējo partijas vēlētāji un viņu draugi var lieliski pārvaldīt pārējo valsti un pārdot cits citam mašīnas un laivas, un nekustamos īpašumus, un palīdzēt cits citam ar juridiskām viltībām prāvās pret kaimiņiem, iedot kādam no savējiem savu aļņu medību kvotu, apbalvot cits cita mopšus suņu izstādēs un iekārtot darbā savu draugu bērnus par praktikantiem un priekšnieciņu palīgiem, pēc tam kad tie pabeiguši studijas un pabijuši ārzemēs, taču šeit, mežā, viņiem nav balsstiesību. Viņiem neizdosies atstāt žilbinošu iespaidu uz mežu. Mežs pat neatšķir viņus no citiem. Šeit, mežā, viņi man neaizskars.

-   Kāpēc tu dzīvo šajā teltī? jautā Grēguss, kad ēdam brokastis pie ugunskura.

-   īsti nezinu, es saku. Bet es jutu, ka man jātiek prom. Pabūt vienatnē ar sevi. Sen to nebiju darījis.

-    Tu pārvācies, kad vectēvs nomira, viņš saka.

-    Tas tiesa, es saku. Viņš bija man tētis, tāpat kā es esmu tavs tētis, un es bēdājos, kad viņš nomira, ļoti noskumu.

-    Tētiem nevajag mirt, saka Grēguss.

-    Tev taisnība, es saku.

-    Un mammām arī ne, viņš saka.

-    Piekrītu, es saku.

-    Kad cilvēks nomirst, vai viņš tad pasapņo? Grēguss jautā.

-   Diemžēl ne, es saku. Nesapņo. Gluži vienkārši cilvēka vairs nav.

-    Vai tas sāp?

-    Nē, es saku. Tad neko nejūt. Visi kustoņi un cilvēki, un augi mirst, kad kļūst veci. Tas nav bīstami.

-    Vai tu un mamma nomirsiet? viņš jautā.

-   Jā, es atbildu.

-    Vai es vēl dzīvošu, kad jūs nomirsiet? viņš jautā.

-   Jā, es saku.

-    Bet, tēti, es ceru, ka nomiršu kopā ar jums.

-Jauki, ka tu tā domā, es saku, bet tev droši vien būs citas domas, kad pieaugsi. Mēs varam atgriezties pie šīs sarunas citreiz.

Impulsu trūkums šeit, mežā, nāk Grēgusam par labu. Mēs ilgi sēžam pie ugunskura, pļāpādami par šo un to un neko īpašu nedarīdami. Mēs dzirdam neskaidras skaņas no pilsētas un vienu otru vilcienu šad tad iesvilpjamies. Skaņa mazliet atgādina Kanādas vilcienus, kādus esmu redzējis televīzijā. Vilcienu sastāvi, kā esmu sapratis, ir šausmīgi gari, un tie gaudo liktenīgā smagumā, simtiem jūdžu klabēdami pa klusām, neapdzīvotām vietām no viena krasta līdz otram. Lēnītēm mēs sākam mācīt Bongo pacelt sprunguļus, ko viņam pametam, bet viņš neredz jēgu, un patiesībā es arī ne, tā ka drīz vien mēs atgriežamies atpakaļ teltī un turpinām neko nedarīt, līdz sākam garlaikoties. Mēs visi esam iedīdīti pastāvīgi kaut ko darīt. Atrast sev nodarbošanos. Kamēr vien cilvēks ir darbīgs, viss ir lieliski, zināmā mērā, lai cik muļķīga būtu nodarbošanās. Mēs visiem spēkiem mēģinām atvairīt garlaicību, taču es esmu sācis ievērot, ka man patīk garlaikoties. Garlaicība nav novērtēta. Es saku Grēgusam, ka esmu nodomājis garlaikoties, kamēr man tas sagādās prieku. Es nemaz nešaubos, ka aiz garlaicības slēpjas kaut kas līdzīgs apmierinātībai, bet, protams, nevaru prasīt no Grēgusa, lai viņš justu tāpat kā es, tāpēc mēs vēl dažas stundas laiski neko nedarām un grilējam gaļas gabalus, tad dodamies meklēt piemērotus zarus lokam un bultām. Ziema varbūt nav piemērotākais gadalaiks, bet esmu dzirdējis, ka osis ir vislabākais loku taisīšanai, tāpēc es nocērtu divus zarus kokam, ko uzskatu par osi, bet patiesībā tas var izrādīties jebkurš cits koks, un, tā kā Grēguss diezin vai būs tik pacietīgs, ka piekritīs gaidīt, kamēr koks žūst veselu gadu, kas būtu ideāli, mēs apņēmīgi ķeramies pie lietas un nomizojam zarus, galos iegriežam robus un stiegrām nostiepjam Bongo mātes cīpslas. Es uztaisu arī bultas. Asas, stipras. Un tad mēs sākam neganti šaut uz visām pusēm. Un augšup. Mēs atklājam, ka uz augšu šaut mums abiem patīk vislabāk. Cenšamies no visa spēka šaut tieši augšup, pēc tam paliecamies sāņus, lai bultas, krizdamas lejup, netrāpītu mums pa galvu. Tas ir brīnišķīgi, kad bultas ar mēmu dunoņu ieurbjas zemē dažus metrus attālu. Tā nemanot paiet laiks, līdz Grēgusa organisms atkal sajūt, ka tuvojas bērnu raidījumu stunda televīzijā, un viņš sāk knosīties. Skat, tēti, viņš saka, kā man roka dreb. Ak tā, es saku. Kāpēc tā? Es nezinu, viņš saka. Es vēl mazāk zinu, es saku.

Mēs vēl mazliet pašaudāmies, bet es redzu, ka Grēgusam pavisam zudusi aizrautība. Skatiens stiklains un atsvešināts. Viņš pūlas pārvarēt sevi, un man ir žēl viņa.

Klāt bērnu raidījumu laiks, es saku. Tāpēc tava roka dreb, tavs organisms mēģina tev pateikt, ka laiks ieslēgt televizoru. Es jutu kaut ko tādu, saka Grēguss. Bet kur ir televizors? Man nav televizora, es paskaidroju. Mežā parasti nav televizora. Bet mēs aši varētu aiziet tur, kur ir televizors, saka Grēguss. Nē, es saku. Tev jāiztiek bez televizora, kamēr esi pie manis. Es gribu skatīties bērnu raidījumu, viņš saka. Nesanāks, es saku. Bet es gribu skatīties, viņš atkārto, un es redzu, ka viņš teju zaudēs apvaldu, tāpēc bez tālākām sarunām uzsēdinu viņu Bongo mugurā, un mēs aizsteidzamies uz Diseldorfa māju.

Diseldorfs, kā parasti, līmē mašīnītes un laikam nezina, ka pēc dažām sekundēm bērnu televīzijas raidījums pāršalks mūsu gari izstiepto zemi. Es pieklauvēju pie dārza durvīm, izskaidroju situāciju un jautāju, vai drīkstam iet iekšā un četrdesmit piecas minūtes skatīties televīziju. Labi, saka Diseldorfs. Bongo un Grēguss uzmanīgi soļo pāri kara izpostītās Beļģijas pilsētiņas maketam un saritinās dīvānā, kamēr animētā bērnu raidījuma vinjete izplešas pār ekrānu. Grēguss dungo līdzi. Pats es kopā ar Diseldorfu apsēžos pie galda. Viņš joprojām būvē savu vācu mašīnu "Steyr", modeli 1500A/01, un veido figūru, kas attēlos viņa tēvu.

-    Redzu, ka darbs aizņem daudz laika, es saku.

-    Liksta drīzāk ir tāda, ka tas neaizņem pārāk daudz laika, saka Diseldorfs. Es vienmēr esmu rūpīgi veidojis modeļus, bet tādu precizitātes līmeni nekad neesmu sasniedzis, neesmu tam pat tuvojies. Es esmu kopā ar savu tēvu, kamēr to taisu. Un, kad būšu pabeidzis, es vairs nevarēšu būt kopā ar viņu. Es redzu, ka patiesībā negribu to pabeigt.

-    Tu varbūt vari vēl ko būvēt, es saku. Tu vari atveidot citas kara ainas. Tu vari atveidot meža pastaigu vietas, šeit, Oslo, kur pastaigājās tavs tēvs un māte.

-    Nē, saka Diseldorfs. Es zinu, ka nekad neko citu nebūvēšu, un vēlākais pēc pāris nedēļām es pabeigšu darbu. Droši vien Ziemsvētkos viss būs gatavs.

-    Varbūt tu piešķir tam pārāk lielu nozīmi, es saku. Mēs taču runājam tikai par plastmasas maketiem.

-     Nepiešķiru vis, saka Diseldorfs. Gluži otrādi, es ielieku tieši to nozīmi un smagumu, ko tas pelnījis. Tu gan tam nepiešķir pietiekami lielu nozīmi.

-    Iespējams, es saku.

-    Mēs nerunājam par plastmasas maketiem, viņš saka. Mēs runājam par vissmagāko karu, kādu līdz šim pieredzējusi pasaule. Mēs runājam par neskaitāmiem miljoniem bojāgājušu cilvēku un vēl lielāku skaitu cilvēku ar nedzīstošām rētām, mani pašu ieskaitot. Mēs runājam par Eiropu. Nelaimīgo Eiropu. Un par nozīmīgu pārējās pasaules daļu. Par tās nelaimīgo daļu. Mēs runājam arī par manu tēvu. Lūk, par viņu, Diseldorfs saka, norādīdams uz mazo plastmasas karavīru, ko viņš ir nostiprinājis uz paštaisīta statīva zem lielas lupas un patlaban ar milzīgu precizitāti izkrāso. Formas tērpa pogas, krekla piedurknes, mazliet paspraukušās no mundiera, pirksti, nagi, viss izkrāsots rūpīgi izraudzītās un dabiskās krāsās. Tikai sejas nav. Diseldorfa tēva seja vēl nav ieguvusi krāsas, un es saprotu, ka nu tai pienākusi kārta. Es gandrīz jau esmu izlēmis, ka viņam jāsmaida, saka Diseldorfs. Tā nav bijusi vienkārša izvēle, jo pietiekami daudz kas norāda, ka todien smaidīšana viņam nebija prātā, bet es tomēr domāju, ka viņam jāsmaida, kad viņš brauks cauri pilsētiņai, lai iesniegtu ziņojumu ģenerālim Manteifelam, viņam jāsmaida tāpēc, ka viņš domā par savu dēlu, tātad par mani. Viņš ir redzējis mani tikai fotogrāfijā, bet zina, ka es esmu, un tas, ka viņš to zina, vedina viņu klusībā smaidīt. Svarīgi, lai smaids nebūtu plats un atklāts, jo citādi tas neiederētos situācijā, kas viņu apņem. Bet tai nav jābūt ari noslēpumainai Monas Lizas grimasei, ko var dažādi iztulkot. Zobiem nav jābūt redzamiem, bet nebūs ne mazāko šaubu, ka viņš smaida, saka Diseldorfs. Lai viņš domā, ka es tūlīt jau iemācīšos staigāt, lai droši uzskata, ka karš drīz beigsies. Snaipera lode viņu ķers, kad viņš sēdēs mašīnā un priecāsies, ka pavisam drīz ieraudzīs mani.

To visu Diseldorfs saka, nepaceldams acis, kamēr klāj pirmo krāsas kārtu tēva sejai.

-    Saprotu, es saku. Skaista doma.

-    Nezinu, vai doma ir skaista, saka Diseldbrfs, bet tā būs.

-Jā, es saku un ievēroju kaudzi tukšu picas šķīvju uz virtuves

galda, es pieņemu, ka šai mājā ēšanas ieradumi atstāti novārtā.

-    Starp citu, vai tu esi paēdis pusdienas?

-    Kādas tur pusdienas, saka Diseldorfs.

-    Vai man kaut ko pagatavot? es jautāju.

-    Paldies par piedāvājumu, viņš saka, bet man tagad garšo tikai pica; ja tu piezvanītu un pasūtītu vienu picu, tas būtu ļoti laipni. Man nepatīk pārtraukt darbu tāda sīkuma dēļ. Telefona numurs karājas uz ledusskapja. Es ēdu picu ar peperoni un ķiplokiem, bet bez ananasa. Nekad neesmu sapratis, kā var cept picu ar ananasu. Neprātīga kombinācija. Un pasūtiet arī sev vienu picu, ja gribat.

Es pametu skatienu uz dīvānu, kur abi, Grēguss un Bongo, iemiguši, cieši piespiedušies viens otram, un viņus apspīd vakara ziņu raidījuma gaisma. Viņi bija baudījuši televīzijas vakara patīkamo daļu un nu novērsušies no visa nospiedošā, kas gāzās pār viņiem.

-   Domāju, ka mums laiks doties mājās, es saku un eju uz virtuvi, lai pasūtītu Diseldorfam picu.

Pēc tam uzmanīgi pamodinu Bongo un izvedu viņu dārzā, saudzīgi iznesu Grēgusu un uzceļu Bongo uz muguras.

-    Ko tu darīsi Ziemsvētkos? Diseldorfs jautā, kad atgriežos mājā, lai pateiktos par visu.

-    Itin neko, es saku.

-   Tad varbūt tevi interesētu paēst vienkāršas Ziemsvētku vakariņas kopā ar mani, viņš saka.

-    Iespējams, es saku.

-    Tad norunāts, saka Diseldorfs un māj mums uz atvadām.

Un atkal Jaunās Derības manierē mēs atgriežamies teltī. Es pārsedzu savu jaku Grēgusam, un man šķiet, ka es tīri labi tieku galā ar tēva lomu, neskatoties uz garo pārtraukumu. Man tā šķiet.

Kad nākamajā dienā aizvedu atpakaļ Grēgusu, Nora man iedod papīra lapu, kas izdrukāta no interneta vietnes "The Elvish Name Generator". Viņa ievadījusi datorā manu vārdu Andrēass Doplers, un tad programma, izmantodama sarežģītu, toties diezgan drošu Tolkīna valodas loģiku, ir izrēķinājusi, ka elfu valodā mani sauc Valandil Tiiuele.

Izklausās nepārprotami pēc elfu valodas, un es pateicos un jautāju, vai viņa gribēja ko īpašu piebilst, dodot man šo izdruku. Nora purina galvu. Viņa tikai gribējusi, lai es to zinot, viņa saka. Lai es atceroties, ka man ir elfu vārds.

-    Labi, es saku. Paturēšu prātā.

Pēc tam es atvados no Noras un Grēgusa, un manas sievas, kas, starp citu, esot pavadījusi brīnišķīgu, garu nedēļas nogali Romā. Viņa gremdējusies klasiskajā kultūrā un nopirkusi apģērbus un aksesuārus, kas acīmredzot mazliet atgriezuši viņai dzīvesprieku. Pārsteidzoši, cik daudz var nozīmēt apģērbs un aksesuāri. Jaunas lietas pirkums īstajā brīdī var daudz ko izšķirt. Lai svētītas lietas laiku laikos. Sieva staro un čivina, tāpēc es vakarā gandrīz bez sirdsapziņas pārmetumiem atgriežos mežā. Es nojaušu, ka Grēguss būtu gribējis palikt pie manis teltī, bet tas viņam jāaizmirst. Mežs ir mans, un man tur jādzīvo vienam, ja es gribu sasniegt to, ko vēlos, kaut arī es īsti nezinu, ko vēlos.

-    Tu varētu viņu reizēm ņemt pie sevis nedēļas nogalēs, saka mana sieva.

-    Mežā nav nekādas nozīmes, vai ir darbdiena vai brīvdiena, es saku, tā ka mana atbilde ir: nē, vai drīzāk gan: nekā nebija!

-    Es aizvedīšu viņu uz telti, viņa saka.

-    Bet tad zini, ka dabūsi bultu rīklē, es saku.

*

Dažas dienas es mokoši mēģinu rast motivāciju. Es bezdarbībā sēžu pie ugunskura, asinu bultas un domāju, ko varētu darīt te, mežā, reizēm mīļi paraustu Bongo aiz spalvas un bez prieka dungoju. Tas, ka pabiju mājās un paņēmu pie sevis Grēgusu,-ir sapostījis lielisko ritmu, ko biju radījis. Atkal esmu zaudējis līdzsvaru. Un domāju, cik ļoti esmu attālinājies no ierastās dzīves, pirms mežs paņēma mani pie sevis, ja tā var izteikties. Izklausās pompozi, tomēr diezgan patiesi. Es uzturējos visās ierastās Oslo iedzīvotāju vietās un darīju visu kā visi, un tad pēkšņi man atklājās mežs un paņēma mani pie sevis. Mežs mani adoptēja. Turklāt īstajā laikā. Tagad es to redzu. Mani pamazām pārņēma naids, un es kļuvu par nastu apkārtējiem. Es nebiju elements, ko Oslo ielas gribētu paciest. Es neizstaroju ne enerģiju, ne pozitīvismu. Es nebiju likteņa dāvana. Ne saviem tuviniekiem, ne darba kolēģiem, ne plašajai lielsabiedrībai un ekonomiskajiem ietvariem, kas nosaka visu. Es jau gandrīz biju kļuvis par apgrūtinājumu, un tad mani izmeta ārā. Daba ir tik gudri tālredzīga, ka tā aizmeta mani prom, pirms es patiešām nodarīju tai pāri. Tā ir apbrīnojama sistēma. Tūkstošiem gadu daba un kultūra ir asinājusi mehānismu, kurš tādus kā es aizvāc no savām rindām. Mūs padara nekaitīgus. Tautas naidniekus, kuri nevilcinoties iecirtīs robu vārgajā kopības un saprātības ilūzijā, aizsūta prom apdomāties vientulībā. Piemēram, jūrā vai uz kalniem, vai aiz kādām slēgtām durvīm, vai kā manā gadījumā uz mežu. Viltīgs sodīšanas paņēmiens, kas vienlaikus var šķist kā balva.

Par to un daudz ko citu es domāju pie ugunskura.

Man nav ne jausmas, cik lielā mērā šīs domas sakņotas īstenībā. Vai vispār pastāv tas, ko cilvēki tik izlecīgi dēvē par īstenību. Es daudzmaz esmu pārliecināts vienīgi par to, ka ugunskurs silda mani un ka mazs alnēns, vārdā Bongo, guļ pie manām kājām un ņurrā, ja tā sauc skaņu, kas apzīmē aļņu labsajūtu.

Pienāk Ziemsvētki.

Es to ievēroju pēcpusdienā, kad kļūst neparasti kluss. Cilvēki lejā, pilsētā, pārstāj pārvietoties. Viņi nokļuvuši līdz vietai, kur pavadīs tuvākās stundas, un pierimuši. Droši vien tā notiek tikai vienu dienu gadā. Un, kad tas notiek, pilsēta raida uz mežu aizvien mazāk skaņu. Pilsēta zināmā veidā kļūst rāmāka. Tā ir piejaucēta, nav bīstama. Tā ēd man no rokas. Un tad atskan baznīcu zvani. Reizē ne. Tie atbalsojās pamazām, un Bongo un es izmantojam mirkli, lai apmainītos dāvanām. Viņš saņem skaistu, nelielu kreppapīra cepurīti, ko pats esmu pagatavojis. Papīrs rēgojās ārā no atkritumu tvertnes pirms dažām dienām, kad mans ceļš veda tai garām, kā to mēdz teikt, un tad es to paķēru un vairākas nakts stundas pavadīju, locīdams asprātīgi veidotu cepuri. Pats es nesaņēmu visas pasaules bagātības. Patiesībā nesaņēmu neko, bet, ak dievs, Bongo ir alnis, un es ne mirkli nešaubos, ka es būtu saņēmis brīnišķīgu dāvanu, ja viņš saprastu, kas ir Ziemsvētki. Tu, Bongo, pats esi dāvana, es saku. Nedomā vairs par to. Tā taču ir dāvana, ka tu esi šeit kopā ar mani. Un priecīgus Ziemsvētkus!

Kad Diseldorfs mums atver durvis, es ievēroju, ka zem acīm viņam ir lieli maisiņi un mugurā tās pašas drēbes, kas pirms divām nedēļām, kad redzēju viņu.

-    Ak, johaidī, Ziemsvētki, ir pirmie vārdi, ko viņš pasaka.

Ziemsvētku vakariņas viņš ir pavisam aizmirsis, tomēr, slēpdams

izmisumu, aicina mūs iekšā. Nosēdinājis mūs dīvānā, viņš steidzas uz pagrabu un atnes no saldētavas lācenes, ko iemet krāsniņā, aizmirsdams tās izņemt no aukstuma pakas. Pēc tam viņš bez kavēšanās piesēžas pie klavierēm, mēģinādams iepriecināt gan mūs, gan sevi ar dažām rindiņām no "Skaista ir zeme", bet iznāk šausmīgi.

-    Es domāju, varbūt mēs iesim, lai tu vari strādāt tālāk, es saku pēc īsa mirkļa.

-   Vai tu patiešām tā domā? saka Diseldorfs, nepārprotami atvieglots.

-Jā, es saku. Man liekas, tu biji dziļi iegrimis darbā.

-   Jancīgi, ka tu to saki, viņš piebilst, bet tu uzminēji. Tā ir. Teva seja. Es domāju, ka esmu to uztaustījis. Palicis nedaudz. Man izdevās atveidot smaidu, un nu palikušas acis.

Mēs abi pieejam pie galda ar statīvu, kur tāpat kā pagājušoreiz nostiprināta kareivja figūriņa. Blakus atrodas tēva fotogrāfija, un redzams, ka Diseldorfam taisnība, kad viņš apgalvo, ka ir pie finiša taisnes. Figūriņa ir biedējoši līdzīga vīrietim fotogrāfijā.

-    Nav ko piebilst, es saku.

-    Kaut mums būtu vārdi, saka Diseldorfs.

-     Piedod, ka tā iznāca ar tām vakariņām, viņš saka. Mēs varam pamēģināt vēlreiz Jaungadā.

-      Nekas briesmīgs nav noticis, es saku. Būs taču citi Ziemsvētki.

-    Cerēsim, saka Diseldorfs.

Uz atvadām es saņemu lācenes, kas aizvien ir stipri sasalušas. Diseldorfs pat pamanās apsiet sarkanu lenti ap ogu maisiņu, lai tas līdzinātos īstai dāvanai.

-    Paldies tev, es saku. Un priecīgus Ziemsvētkus.

-    Tev arī, saka Diseldorfs.

Kad mēs atkal atgriežamies teltī, es redzu, ka Dzelzs Rogers atnesis dāvanu. Viņš atstājis lapiņu ar pateicību par diskiem un atskaņotāju. Viņš raksta, ka bērni bijuši ļoti priecīgi. Es iztinu sainīti, atrodu mūķīzeri un noriju kamolu kaklā. To es saucu par draugu. Ziemsvētku vakara atlikušajā cēlienā mēs cienājamies ar pa pusei atkusušajām lācenēm. Bongo iemieg agri, un es ilgi sēžu pie ugunskura, domādams, ka Diseldorfs mums visiem rāda lielisku piemēru, kā godāt savu tēvu. Man ari jāgodā savs tēvs. Kaut es nepazinu viņu. Vai varbūt tieši tāpēc, ka nepazinu. Viņš nodzīvoja dzīvi, nošķirdamies savā pasaulē. Tāpat kā es. Viņš vien bija šeit. Tāpat kā es esmu šeit.

Ja es negodāšu sava tēva piemiņu, tad neviens to nedarīs. Man jāuzceļ totēma stabs viņa piemiņai. Es uzreiz saprotu, ka tā varbūt ir vienīgā vērtīgā lieta, kas jāpaveic. Man jāizcērt stabs ar savām rokām un jāuzceļ šeit, mežā. Aizmigdams es domās uzzīmēju, kā šim totēma stabam būs jāizskatās.

Ziemsvētku nedēļu mēs visbiežāk pavadām teltī. Ārā ir auksts un nepatīkams, un sniega vēl aizvien nav. Es lielākoties sēžu pie ugunskura un ar nazi izgriežu lietas, ko pirms piecdesmit vai simt gadiem būtu varējis pārdot gadatirgū pilsētā, kad pienāktu vasara, bet nu tās par desmit kronām var nopirkt 1KEA. Masu produkcija iznīcināja priekšnoteikumus preču apmaiņai. Tā smejas par tādiem kā es. Aprij mūs ar visām ķidām. Bet es nepadodos. Es pūlos bez mitas un pa starpām mēģinu iemācīt Bongo dažus vienkāršus vārdus, tomēr pamazām atzīstu, ka viņam nespīd. Dažu labu patskani, ja nepiesienas atšķirībām starp tiem, viņš var izdvest, bet uz līdzskaņiem cerību viņam nav. Tev, Bongo, vēl garš ceļš ejams, es saku. Tur nav šaubu. Bet es to iešu kopā ar tevi. Esi drošs par to. Es to iešu kopā ar tevi.

Vecgada vakarā mēs atrodam Diseldorfu gandrīz tādu pašu kā Ziemsvētkos. Šoreiz atšķirība tikai tā, ka viņš pats to pamanījis un uz sliekšņa nolicis ar sarkanu lenti apsietu degvīna pudeli. "Palicis pavisam nedaudz," rakstīts uz kartiņas, kuru radījuši mākslinieki, kas zīmē ar muti un kāju pirkstiem. Un laimīgu Jauno gadu! Es saprotu mājienu un neklauvēju pie durvīm, bet paņemu pudeli un aizlavos uz telti, un tur pielokos kā mārks, iekams aizeju čurāt un no savas ierastās vietas apvēroju Oslo, domādams, ka Jaunajā gadā uzcelšu totēma stabu sava tēva piemiņai, bet citādi pūlēšos, cik vien iespējams maz. Es izkopšu nekā nedarīšanas māku līdz vēl reti sastopamam līmenim. Un es neatgriezīšos pie civilizācijas, nekā nebij! Un, ja reiz stāvu šajā vietā, es sāku kliegt. Esmu karalis un premjerministrs vienlaikus un abu vārdā uzrunāju tautu. Dārgie tautieši, es kliedzu, es jūs nemīlu. Jums beidzot jāsaņemas. Atveriet acis un pārstājiet būt tik sasodīti priekšzīmīgi. Un jūs, labējie, tieciet vaļā no saviem nolāpītajiem suņiem, izdzēsiet no sejas savus pretīgos, pašapmierinātos smaidiņus un uzsāciet preču apmaiņu. Un sēdieties uz velosipēdiem. Mums jābrauc ar velosipēdiem un jāmainās precēm, jupis rāvis, tad mums varbūt radīsies cerība, ka viss nesaies grīstē. Un kam pieder vēja šalkas kokos un puķes pļavās? Un teletūbiji lai sadeg elles ugunīs, un, velns rāvis, es apraujos, esmu pārāk piedzēries un zaudēju savas Jaungada runas pavedienu, bet tev, Lēvenšoll, es kliedzu, jāatdod mežs atpakaļ tautai, jo tev tas patiesībā nepieder, nevienam nedrīkst piederēt mežs, un, tu, tēvs, es turpinu, tu esi miris, un es tevi nepazinu, un es jūtos vientuļš, es vienmēr esmu juties vientuļš, un es nepielaižu nevienu sev tuvumā, jo esmu tāds pats kaplis kā visi citi, un neviens nepazīst mani, un es baidos, ka arī neiepazīs līdz kapa malai, un tad es padodos un beigās vien kliedzu "velns, velns, velns", līdz zaudēju balsi.

Nabaga Bongo mani vairs nepazīst. Kāda bezatbildība tā piedzerties bērna klātbūtnē. Es taču esmu viņam mātes vietā, bet kādu gan piemēru viņam rādu? Tomēr ir tik labi izbļaustīties. Un es turpinu dzert un kliegt, un būt nesakarīgs, un domāju, ka Bongo es droši vien tieši patlaban liekos šausmīgi skaļš. Paciest mani šādā stāvoklī desmit minūtes varbūt ir iespējams, bet divdesmit jau ir par daudz, nevis divas, bet simt reizes par daudz, un par trīsdesmit minūtēm ir neiespējami pat domāt. Tāds ir skaļums. Un tāds es esmu Jaunā gada priekšvakarā. Jauns gads, pasaulē būs spožums un velnišķība, un ticība, un cerība, un mīlestība.

Bet lielākais no visa ir mežs.

JANVĀRIS

Par janvāri nav daudz ko teikt.

Tumšs, auksts, es kā neprātīgs kurinu ugunskuru, lai uzturētu siltumu.

Jaunajā gadā es vispirms pagarinu piena līgumu. Es iesaiņoju lielu gaļas gabalu un nolieku vietā, kur parasti paņemu pienu. Tas daudzējādā ziņā ir pamatakmens, uz kā vēl turas trauslā konstrukcija "Doplers". Bez tā viņš, tātad es, neesmu tikpat kā nekas. Bet tagad būs bagātīgs piena laiks, un, kamēr ir vājpiens, ir cerība.

Tiklīdz paiet Jaungada svētki, sasnieg daudz sniega, un tas krietni mazina manu neapmierinātību. Es paņemu savas slēpes no garāžas un daudzas dienas krustām šķērsām izbraukāju apvidu, lai meklētu materiālu totēma stabam. Bongo nāk nopakaļus, un šķiet, sniegs viņam patīk, kaut arī viņam ir grūtāk kustēties.

Kādā skaistā naktī nolūst gandrīz četrus metrus garais telts balsts. Ārā ir apmēram nulle grādu, un, tiklīdz mēs esam iemiguši, sāk snigt biezs sniegs, bet telts acīmredzot tādiem apstākļiem nav domāta. Mēs ar Bongo pamostamies, kad mums pielīp smagais telts audums, un es ilgi taustos, meklēdams izeju. Es nopurinu sniegu no auduma, nocērtu jaunu balstu pamežā un atkal uzceļu telti. Atguvušies no šoka, mēs sabakstām ugunskuru un ilgi tērzējam, līdz nomierinājušies abi atkal aizmiegam.

Pamazām es sameklēju piemērotu koku totēma stabam. Bet tas atrodas labu gabalu no telts. Es to nocērtu un, izmantodams Bongo par vilcēju, desmit dienas velku uz nometni. Bongo, nabadziņš, ir pavisam bez spēka. Viņš zaudējis daudzus kilogramus no sava svara, un naktīs es klusi izlienu no telts, aizslēpoju līdz mājām Maridālenē un pielieku pilnu mugursomu ar sienu. Bongo ēd bez sāta. Ja rēķina pēc aļņu laika skaitīšanas paņēmiena, viņš laikam tūlīt būs pusaudzis, es minu. Spītības pilns, jūtīgs vecums, un mēs daudz un ilgi pļāpājam. Bongo aiz niknuma vairākas reizes aizbēg no telts, bet, par laimi, ikreiz atgriežas atpakaļ.

FEBRUĀRIS

\Vienā no Maridālenes pārgājieniem es kādā sētā paķeru divus labus cirvjus. Viens labs cirvis man jau ir, bet tie abi ir gandrīz pavisam jauni. Solīdi firmas "Fiskars" cirvji. Cik varu spriest, īpaši piemēroti tēšanai. Viens ir liels, bet otrs mazs, un nabaga saimnieks tos droši vien saņēmis Ziemsvētkos. Bet tāda nu ir dzīve. Vienam tiek dots, no otra tiek ņemts. Starp citu, es negalvoju, ka neatdošu tos atpakaļ, kad totēma stabs būs gatavs.

Janvāra pēdējā dienā man iešaujas prātā doma, ka vairāk kā mēnesi neesmu sarunājies ar cilvēkiem. Nav ne vainas. Sazin ko es varēju sagvelzt citiem, bet nu tas izpalika. Es esmu dzīvs piemērs tam, ka patiesībā mums nav daudz ko teikt. Esmu lepns par sevi. Labs sākums Jaunajā gadā.

Visu dienu es dungoju nez no kurienes atnākušu dziesmiņu. Man ir lielisks garastāvoklis, un es līksmi mizoju totēma stabu. Mizas gabaliņi lido uz visām pusēm, kad es, dungodams un svilpodams, rosos ap koku. Pievakarē atmiņā ataust rindiņas no piedziedājuma, un es, daudz nedomādams, uzdziedu arī tās, dziedu ilgi, līdz aukstiem sviedriem klāts, šausmās attopos, ka visu dienu dziedu dziesmiņu no animācijas filmiņas "Banāni pidžamā". Pat šeit, mežā, es neesmu pasargāts no bērnu popkultūras indīgajām bultām. Tā ir kā slimība. Tā pielīp pēc dzirdes. Pēc pavisam īsas saskares ar dziesmas vīrusu smadzenes tiek nežēlīgi inficētas. Mēnešiem ilgi vīruss var snaust un perināties, kamēr cilvēks priecājas par dzīvi, nenojauzdams briesmas, un pēkšņi tas pamostas un parāda savu īsto dabu. Atlikušo vakara cēlienu es pavadu, nesaudzīgi cīnīdamies ar banāniem un pidžamām. Es mēģinu dziesmiņu atvairīt, bet tā pastāvīgi atgriežas. Tiklīdz es mirklīgi aizmirstu, ka man tā nav jādungo, es atkal to trallinu. Esmu kā apsēsts. Gluži kā pirms daudziem gadiem redzētā filmā, kur galvenā varoņa roka kļūst ļauna un grib nogalināt viņu. Galu galā viņš nozāģēja to ar motorzāģi. Turēdams veselajā rokā motorzāģi un raustīdams startera auklu zobos. Prom ļaunīgo roku!

Ar oglīti es uz totēma staba zīmēju motīva aprises. Pašā apakšā būs pāris metrus gara pamatne, ko vēlāk domāju ierakt zemē. Tad nāks apmēram pusmetru augsts cokols, uz tā apmēram divus metrus augsta ola, patiesībā kratāmā ola; lai to saprastu, manu tēvu vajadzētu pazīt ļoti labi, bet viņam tādu draugu nebija, kā jau esmu sacījis. Tātad neviens manu ideju nesapratīs. Nejaušs garāmgājējs domās, ka tā ir parasta ola, bet es par to nebēdāju. Uz šīs kratāmās olas sēdēs mans tēvs, kājas pievilcis pie pazodes un rokas izpletis, un uz tēva galvas sēdēšu es. Uz velosipēda. Šī ideja mostas manī, kamēr es zīmēju. Spontāni un brīnišķīgi, un es domāju, kāpēc gan ne? Es izcirtīšu figūru, kas attēlo mani sēžam uz velosipēda, kurš būs uz mana tēva galvas. Skaisti. Un savukārt uz manas galvas stāvēs Bongo miniatūrā un vēros pilsētu. To viņš nopelnījis, atvilkdams drausmīgi smago baļķi uz nometni. Viņš tik un tā būtu to pelnījis. Tāpat vien, jo viņš ir Bongo. Bet pēc tam kad viņš, burtiski runājot, investējis daļu no sevis totēma staba vilkšanā, viņa iemūžināšana vairs nav iespējamība, bet gan nepieciešamība.

Divi metri pamatne, plus pusmetrs cokols, plus divi metri kratāmā ola, plus četri metri tēva figūra, plus divi metri mana figūra uz velosipēda, plus Bongo. Mēs runājam par apmēram vienpadsmit metru augstu totēma stabu, deviņi metri būs virs zemes. Strādāju ļoti sparīgi.

Es pirmoreiz veidoju totēma stabu, un man nav reālistiska priekšstata, cik laika vajadzēs tā tēšanai. Sākumā es domāju, ka būs nepieciešamas dažas dienas, augstākais, pāris nedēļas, bet laiks iet, termiņš pavirzās uz priekšu, un es saprotu, ka tas prasīs gan ziemu, gan pavasari. Cirvji no Maridālenes šajā laikā kļūst par maniem tuvākajiem draugiem. Lielo cirvi es izmantoju rupjajai tēšanai, bet mazo smalkākiem darbiem. Drīz man vajadzēs arī kaltu un vīli, un, saprotams, arī lielu daudzumu smilšpapīra. Šajā procesā Bongo nav izmantojams. Kamēr es tēšu baļķi, viņš kā dieva nepieņemts klīst apkārt. Es mēģinu viņam paskaidrot, ka viņš jau savu darbu paveicis. Bez tevis es nekad nebūtu atvilcis baļķi uz nometni, es saku. Tu esi viena no svarīgākajām figūriņām šajā spēlē, un tā nav tava vaina, ka tu esi alnis un nemāki lietot darbarīkus. Tas vilciens jau aizgājis pirms daudziem miljoniem gadu. Toreiz daži eksemplāri no mūsu kopīgo senču pulka nošķīrās savrup, un katrs aizgāja savu ceļu. Tie, kuriem bija lemts kļūt par maniem senčiem, nogriezās uz darbarīku un sīkās motorikas attīstības pusi, tavējie izvēlējās citu virzienu. Lūk, tāds ir stāsts. Tagad, kad pagājis tik daudz laika, varbūt var sacīt, ka vajadzēja labāk padomāt, bet toreiz viss nebija tik acīmredzams, turklāt jums, aļņiem, kā es saprotu, iet diezgan labi, ņemot vērā apstākļus. Man liekas, ka jums klājas labi, kaut sākuma punkts bija bēdīgs. Bet Bongo negrib ne dzirdēt par to. Viņam šķiet, ka tas ir garlaicīgi: es visu dienu tēšu stabu un nepievēršu viņam uzmanību. Viņš uzlec uz totēma staba un nolec no tā bīstamā un bramanīgā veidā. Vai arī skrien virsū kokiem un mēģina tos nolauzt. Uzvedies prātīgi, Bongo, es saku. Saprotams, ka tev ir garlaicīgi, bet man jāiemūžina tēva piemiņa, un tev tas jāpacieš. Tu arī vari godināt sava tēva vai mātes piemiņu. Es tev netraucēšu. Un ņem vērā, ka ekstrēmā sporta numuri, kādus tu tagad demonstrē, var beigties ar asarām vai varbūt vēl sliktāk. Iedomājies, cik daudzi aļņi katru gadu iet bojā purvos un lauž kaklu aizās trakgalvības dēļ? Tev ir tikai šī viena iespēja, es saku. Es nezinu, kam jūs, aļņi, ticat, bet es varu tev pateikt: ja tava māte ir paspējusi uzburt ilūziju, ka tev būs vēl kāda dzīve, tu labāk uzreiz to aizmirsti. Tie ir meli. Tu dzīvo šeit un tagad. Un nav forši būt beigtam. Neaizmirsti to.

Pēc trīs nedēļu darba es esmu iztēsis cokolu un kratāmo olu, tā ka tie patiesībā līdzinās cokolam un olai. Es sajūsminos par sevi, ja drīkst tā teikt. Es gan neesmu daudz strādājis ar cirvi, tomēr tiku galā. Ik vakaru es bez spēka aizmiegu teltī, pēc tam kad esmu pieēdies Bongo mātes gaļu, kas joprojām diezgan labi saglabājusies.

Bongo jau sācis viens pats doties pastaigās. Pēc brokastīm viņš vairākas stundas klīst ap nometni, bet pēc tam aiziet tālāk un reti kad atgriežas pirms tumsas. Ar ko viņš nodarbojas, es nezinu, tomēr pieļauju, ka ar to pašu, ko aļņi parasti dara, tāpēc es neraizējos. Viņam droši vien arī gribas pabūt vienam, tāpat kā man. Turklāt viņu plosa pusaudža pretrunīgās vēlmes, viņš dienā vairākkārt mētājas starp galējībām: starp maigumu un brutalitāti, starp poētisko un vulgāro. Un, saprotams, viņam rodas jautājumi, uz kuriem nespēju atbildēt. Es varu viņam dot drošu pamatu un apziņu, ka viņš tiek mīlēts, bet viņam pašam jādodas pasaulē. Tik brutāli patiesībā viss ir. Arī aļņu dzīvē.

Kādu vakaru pēc darba es ņemu Bongo līdzi, un mēs dodamies apciemot Diseldorfu. Patiesībā es esmu mazliet noraizējies. Kad redzēju viņu Ziemsvētkos, viņš savā apsēstībā bija nonācis tik tālu, ka neviļus gribējās zināt, vai viņš ir vesels. Iznākums varēja arī nebūt pozitīvs. Bet tagad, kad viņš atver durvis, es redzu, ka daudz kas ir mainījies un ka mani gaida pārsteigumi. Es gandrīz nepazīstu viņu. Viņš ir labi kopts un rūpīgi apģērbies, mājā valda kārtība. 1944. gada kaujas makets joprojām stāv istabā uz grīdas, bet galdiņš ar modeļa būves rekvizītiem ir aizvākts. Viņš ir sirsnīgs pret mums un viens divi uzklāj vakariņu galdu.

-    Tu labi izskaties, es saku.

-    Paldies, paldies, saka Diseldorfs.

-    Vai esi pabeidzis atveidot tēvu? es jautāju.

-    Tēvu? viņš pārjautā, acīmredzami pārsteigts, ka es vispār esmu atcerējies viņa tēvu.

-    Tu izkrāsoji viņa seju? es saku.

-    O, jā, tā gan, saka Diseldorfs. Jocīgi, ka tu atceries. Pats jau sen par to vairs nedomāju.

Šī atbilde dara mani uzmanīgu. Es neesmu cilvēka apziņas un tās labirintu speciālists, bet nu jūtu, ka pār mani nāk apskaidrība.

-    Kas noticis? es jautāju.

Diseldorfs apklust. Atkal apsēžas savā antistresa krēslā un nodziļinās sevī.

-   Varbūt parunāsim par kaut ko citu, viņš saka. Man šķiet, tas bija tik sen. Nezinu, vai ir interesanti to atcerēties.

-    Interesanti, es saku.

-    Labi, labi, viņš saka. Ja tu tā gribi.

Viņš aizver acis un, šķiet, sakopo domas.

-    Es izkrāsoju, viņš saka. Es izkrāsoju tēva seju. Tas aizņēma daudz laika. Iznāca pavisam līdzīga. Zināmā mērā tas bija viņš. Tad es novietoju viņu mašīnā, un mašīnu uz ielas.

Diseldorfs pamāj uz milzīgo kaujas maketu. Es pagriežos un patiešām mašīnā ieraugu tēvu. Viņš tuvojas liktenīgajam krustojumam, un pulkstenis rātsnama tornī tūlīt rādīs divdesmit minūtes pāri diviem. Tas tūlīt notiks un jau ir noticis. Patiesībā pārsteidzoši laba un skaidra aina. Sajūsminos par to, ko Diseldorfs izdarījis tēva labā. Bet varētu arī domāt, ka tas maksājis kaut ko no viņa saprāta.

-    Un tālāk? es jautāju.

-    Ko tu gribi teikt? Diseldorfs jautā.

-    Ko tu tālāki darīji? es jautāju.

Viņš mazliet vilcinās, pirms atbild.

-    Es domāju "par" un "pret", viņš saka. Bet beigās aizgāju un paņēmu skrotis. Un tad pielādēju šauteni, apgūlos dīvānā un stobru iebāzu mutē, bet gaili nenospiedu. Nodomāju, ka nav nekādas steigas, un ieslēdzu televizoru, jo pults atradās turpat, es varēju pārslēgt kanālus, neizņemot stobru no mutes. Tā es noskatījos vakara ziņas, un droši vien bija piektdiena, jo tūlīt pēc ziņām rādīja "Visu Norvēģiju", ko nebiju skatījies daudzus gadus, un es paliku guļam dīvānā.

-    Vai tu skaties "Visu Norvēģiju"?

-    Dažreiz, es saku. Bet nu ilgi neesmu skatījies.

-    "Visa Norvēģija" noteikti jāskatās, saka Diseldorfs.

-Jā, es saku. "Visa Norvēģija" ir jauka.

-    Tā stāsta par mums, cilvēkiem, saka Diseldorfs. Par tevi un mani.

-    Tiesa, es saku. Tā stāsta par norvēģiem. Un arī par Norvēģijas dzīvniekiem. Varbūt it īpaši par cilvēku un dzīvnieku saspēli Norvēģijā.

-Tā ir dvēseliska, saka Diseldorfs. Dvēseliska programma.

-    Vai tevi kas īpaši iespaidoja? es jautāju.

Diseldorfs klusēdams pamāj.

-    Divas lietas, viņš saka. Viena bija par somieti, kas jaunībā bija strādājusi par medmāsu Dienvidsomijā. Savā pirmajā atvaļinājumā viņa nolēma ar autostopiem doties uz ziemeļiem, lai apskatītu baznīcu, ko bija redzējusi skolas grāmatā. Fotogrāfija bija iespiedusies viņai atmiņā. Viņai likās, ka baznīca ir skaista, un viņa to gribēja redzēt savām acīm, un tā viņa devās ceļā. Pēdējo ceļa gabalu viņai kāds bija ieteicis braukt ar autobusu, un garu gabalu viņa sēdēja autobusā viena pati, bet tad tajā iekāpa jauns norvēģis un vaicāja, vai drīkst apsēsties viņai blakus. Kaut arī autobuss bija gandrīz tukšs, viņš vaicāja, vai drīkst apsēsties viņai blakus. Vārds pa vārdam, un viņa atteicās no baznīcas apmeklējuma, bet devās kopā ar puisi uz Finnmarku, kur viņi apprecējās un viņiem piedzima bērni, un tā pagāja piecdesmit gadu. Reportāža parāda, ka viņa ar autobusu brauc uz somu baznīcu. Brauciens dāvā viņai neticamu prieku. Ar viņu kopā ir vīrs. Viņi joprojām dzīvo kopā, mīl viens otru, un nu viņa ierauga baznīcu, par kuru bija jūsmojusi un kura bija pārvērtusi viņas dzīvi.

-    Nezinu, kāpēc tas mani tā iespaidoja, Diseldorfs saka, tīši neievērodams, ka pār vaigu rit asaras.

-    Tu esi ļoti daudz strādājis, es saku. Esi pārpūlējies.

-    Jā, saka Diseldorfs. Bet tik un tā.

Es saprotu, ko viņš domā. Labas "Visas Norvēģijas" reportāžas nomierina. Ja cilvēks ir labā noskaņojumā, viņam var iepatikties šie jaukie un nevarīgie cilvēki ar savām likstām. Piedevām programma iegalvo: tas nekas, ka esi dīvainis, ja vien esi norvēģis. Mēs visi esam norvēģi un dīvaiņi. Bet, ja visi ir dīvaini, tad tur nav nekā neparasta, un secinājums ir: neviens no mums nav dīvains. Esam vien norvēģi.

-    Un otrais stāsts? es jautāju.

-    Tas bija par jaunieti no Rietumnorvēģijas, viņš saka. Viņš pats uz savu roku bija iemācījies gandrīz visu pasaules valstu himnas. Tajā visā bija kaut kas trausls, bet apkārtējie pieņēma viņu un uzskatīja, ka viņš ir priekšzīmīgs. Pārraidē viņa klasesbiedri pēc kārtas izvilka no krūzītes pa papīra lapiņai, un uz šīm lapiņām bija rakstīti dažādu valstu nosaukumi, bet viņš nodziedāja tās himnu oriģinālvalodā, turklāt mazliet dīvainā un tāpēc īpaši aizkustinošā balsī. Šis jaunietis piespieda mani izņemt stobru no mutes un izlādēt šauteni. Un kopš tā brīža es raudzījos tikai uz priekšu. Tēvam ir pašam savs ceļš. Esmu pabeidzis viņa stāstu. Drīz arī kaujas maketu aizmetīšu prom. Pietiek. Un pats es patiesībā gribu piezvanīt tam zēnam un pajautāt, vai viņš vasarā vēlētos doties izbraucienā ar piekrastes kuģīti "Hurtigruten". Tad mēs tuvāk iepazītu mūsu gari izstiepto zemi, un es iemācītos dažas himnas. Man šķiet, ka šo iespēju man nevajag laist garām.

-    Vai tu saproti, kas notiks, ja es piezvanīšu uz raidījumu "Visa Norvēģija" un pastāstīšu par tevi?

Diseldorfs purina galvu un ieinteresēti skatās manī.

-   Viņi atdrāzīsies šurp kā plēsti, es saku. Ar zilajām bākugunīm uz jumta. Tā būs lieliska reportāža. Vācu karavīra dēls, kam nav klājies viegli un kas nu vairākus gadus pūlējies, lai ar gandrīz maniakālu precizitāti atveidotu maketā kauju un situāciju kādā Beļģijas pilsētiņā, kur viņa tēvu nošāva Ardēnu ofensīvas laikā 1944. gada decembri, un piedevām "Visas Norvēģijas" reportāža izglāba viņam dzīvību liktenīgā brīdī, un pie tam beigās mūsu varonis kopā ar iepriekšējā raidījuma zvaigzni redzams uz kuģa klāja ar skaistu Norvēģijas krasta ainavu fonā. Labāk vairs nevar būt. Un, ja vēl viņi uzzinās, ka tevi reizumis apmeklē draugs, kurš dzīvo mežā kopā ar alni, tad birs balvas no Montrē un citiem televīzijas filmu festivāliem, bet tas nedrīkst notikt, es saku, jo mēs ar Bongo negribam parādīties ekrānā; bet tu gan vari, un, ja tu gribi, es piezvanīšu viņiem.

-    Vai tu varētu piezvanīt? Diseldorfs jautā.

-    Ja tu gribi, es saku.

-    Laikam gribētu gan, viņš saka.

-    Tad es piezvanīšu, es saku un pieceļos.

Es sameklēju Norvēģijas valsts televīzijas kanāla numuru katalogā un lūdzu centrālei savienojumu ar "Visu Norvēģiju". Tur es automātiskajā atbildētājā atstāju informāciju par Diseldorfu: ko viņš paveicis, ar ko viņš raidījumam varētu būt interesants un kā sazināties ar viņu nākamajā rītā, kad viņi atnāks uz darbu. Es neko neizpušķoju, stāstu vien to, kas ir, jo esmu pilnīgi pārliecināts, ka spēcīgu iespaidu atstās tieši vienkāršība un nepiespiestība, ko lieliskie "Visas Norvēģijas" darbinieki pilnīgi droši zina.

Es tēšu tālāk. Nu pienākusi kārta manam tēvam. No faktiskās līdzības ar oriģinālu es uzreiz atteicos. Tas būs stilizēts un vienkāršots mana tēva atveidojums, šeit ir svarīga simbolika. Tēvs taču būs arī daudz lielāka auguma, nekā patiesībā bija. Četri metri sēdus, šķiet, atbilst apmēram astoņiem metriem pilnā augumā, un mans tēvs nebūt nebija tik garš, pat ne tuvu. Viņš bija parasta auguma un fiziskā ziņā ne ar ko neatšķīrās. Varētu teikt, ka es viņu palielinu. Es padaru viņu lielāku, nekā viņš bija.

Kādu rītu, kamēr mēs ēdam brokastis, es sadzirdu troksni. Paskatījies ārā, es ieraugu suni, kas man šķiet pazīstams. Tas ir labējā vēlētāja suns, un es zibenīgi nodomāju, ka arī viņš nevarētu būt nekur tālu. Es paķeru loku un stipru bultu un notupstos pie telts izejas. Drīz vien lejā, pamežā, iezīmējas viņa aprises. Viņš slēpo, mugurā svētdienas golfa bikses, kaut ari šodien nav svētdiena, un uz muguras diezgan apjomīga mugursoma.

-    Apstājies, labējo vēlētāji es saucu un savelku loku.

Viņš paceļ roku un saka kaut ko man nesaprotamu, un, kā es vēlāk uzzināju, tas nozīmēja "es nesu mieru". Bet tobrīd es viņa žestu iztulkoju kā draudu viņš tūlīt zvanīs savam draugam Lēvenšollam, ka viņa īpašumā apmeties klaidonis, lai Lēvenšolls var sūtīt savus rokaspuišus, kuri norautu manu telti un izdzītu mani no meža. Un to es nevaru pieļaut. Tad beigas manai dzīvei. Es taču ceļu totēma stabu tēva piemiņai, un man jāaizstāv gan savas, gan tēva intereses. Es tūlīt savelku loku un atkal lieku viņam apstāties, bet viņš nepakļaujas.

-    Nu tu, velns rāvis, dabūsi! es saucu un palaižu vaļā bultu. Par nelaimi, palaižu to vaļā, es tagad teiktu. Nemākulīga rīcība. Jo bulta trāpa labējo piekritēja gurnā, un viņš nokrīt. Pēc tam jau viegli teikt, ka man nevajadzēja tā darīt, bet es jutos nobijies un izprovocēts un tāpēc kļūdījos. Pilnīgi saprotama rīcība. Ne es pirmais, ne pēdējais. Viņam vajadzēja tik ieminēties par to Lēvenšollam, un es būtu spiests pamest mežu, Bongo un totēma stabu uz mūžīgiem laikiem, un šī doma man bija neizturama, tāpēc arī iešāvu viņam gurnā. Piedevām es necerēju, ka trāpīšu. Bet trāpīju kā naglai uz galvas. Tagad tur, pamežā, viņš lokās sniegā. Vai tā ir mana problēma, es domāju, bet drīz vien saprotu, ka tā ir arī mana problēma, un pa biezo sniegu pieskrienu viņam klāt un uzrunāju viņu.

-    Piedod man, es saku. Nekādi nedomāju, ka trāpīšu.

Viņš nav spējīgs ne parunāt, ne piedot kādam. Viņš guļ sniegā

un vaid, pārsteigts un neapmierināts. Es noņemu viņam mugursomu, aizvelku viņu uz telti un noguldu pie ugunskura. Izvelku bultu un ar degvīnu iztīru brūci, tad saplēšu kreklu un ar strēmelēm pārsienu ievainojumu. Labējo vēlētājs neko nesaka un drīz vien aizmieg, bet es turpinu tēst koku, kamēr Bongo un atnākušais suns atrod kopīgu valodu. Man patīk, ka es bez sentimenta tieku galā ar situāciju. Stingri ņemot, man būtu vajadzējis iesaistīt medicīnisko dienestu, bet es pamanu, ka manī briest plāns mēģināt pierunāt viņu, lai viss paliek starp mums. Viss sarežģīsies, tiklīdz es saudzīgi uzcelšu viņu uz Bongo muguras un aizvedīšu uz slimnīcu. Tur sāks mani pratināt un izošņāt, un galu galā mana anonīmā dzīve mežā būs apdraudēta. Runas par notikušo sasniegs ierēdņus, un, kaut arī droši vien es neesmu vienīgais, kas sašāvis gurnu labējo vēlētājam, mana iekšējā balss brīdina, ka varas pārstāvji mani neuzklausīs ar sapratni.

Bet, par laimi, mēs esam pieauguši cilvēki un noteikti varēsim vienoties, kad labējo vēlētājs izgulēsies un būs mazliet atguvies.

Vēlu vakarā viņš pamostas, sniedz man roku un stādās priekšā: Buse Munks. Buse, es atkārtoju, ar baudu uztverdams vārdu. Izklausās velnišķīgi jauki. Skaidra lieta, viens no labējo konspirācijas trikiem. Viņi dod savām atvasēm brīnišķīgus vārdus, lai dzīvē varētu tos mīlēt, neņemot vērā nepieņemamus uzskatus un naudas kaudzes.

Buse dzer ūdeni un ēd aļņa gaļu, kamēr es vēlreiz iztīru brūci. Nav nemaz tik slikti, kā es iesākumā domāju. Ievainojums nav ļoti dziļš, un šķiet, ka svarīgi nervi vai orgāni nav skarti. Viņš var saliekt ceļgalu, un kājas pirksti nav zaudējuši jutīgumu. Citiem vārdiem sakot, nevainojams, pamācošs šāviens. Viņš pamatīgi izbijās, bet nedziedināmu sakropļojumu nebūs.

-    Es nenācu šurp, lai padzītu tevi no šejienes, saka Buse, kad ir mazliet ieēdis un iedzēris. Es šos pāris mēnešus esmu daudz ko pārdomājis.

-    Ak tā, es saku.

-   Pirmajās dienās pēc tam, kad tu pasūtīji mani pie velna, es biju pārskaities un gandrīz jau piezvanīju Karlam Oto, lai viņš pieprasa aizvākt prom tavu telti, viņš saka. Bet tad pamazām apdomājos un beigās jutu, ka saprotu tevi aizvien labāk. Gan tev, gan pārējiem nešaubīgi jābūt tiesīgiem padzīvot mežā, sajūtot tādu nepieciešamību. Ilgu vai īsu laika cēlienu.

-    Esmu priecīgs, ka tu to saproti, es saku.

-    Un es esmu priecīgs, ka tu priecājies, saka Buse. Bet tas nav viss. Tu runāji par manu materiālo labklājību un manu pašapmierināto smaidu, un tas vedināja mani nodziļināties domās un saprast, ka laiks mainīt kursu. Bērni jau sen pametuši mūsu ligzdu, bet es savos daudzajos valžu amatos, nepārspīlējot varu teikt, laiku aizvadu tukšgaitā. Dažādo koncernu šefu priekšlikumi tiek bez vilcināšanās pieņemti, un uzņēmumu valžu vakariņu laikā mēs cits citam sakām tos pašus vārdus, ko esam simtām reižu teikuši pēdējos desmit, piecpadsmit gadus. Lai neaizkavētu tevi ar garu stāstījumu, es pateikšu, ka mēģināju pierunāt savu sievu pārdot māju, daļu naudas izdāļāt un sākt visu no sākuma, bet viņa neatbalstīja šo priekšlikumu. Viņa esot cieši iesakņojusies. Te ir skaists dārzs un skaists skats, un tā un šitā, vārdu sakot, viņa negribēja. Bet laiks ritēja, un es jutu, ka nevaru nomierināties, līdz šorīt apjautu, ka man uz kādu laiku jāpārvācas uz šejieni. Tavā tuvumā, es domāju. Varbūt mēs reizēm varētu mazliet papļāpāt un visādi atbalstīt viens otru. Nezinu, ko tu par to domā.

-    Redzi, es saku. Es pārvācos uz šejieni galvenokārt tāpēc, ka gribēju vairīties no cilvēkiem, un baidos, ka iecere daudz ko zaudēs, ja mēs te būsim vesels bars. Bet, no otras puses, es taču nevaru liegt tev te dzīvot. Mežs ir tavs tikpat lielā mērā kā manējais.

-    Tā tiešām ir, saka Buse un apmiegojies atlaižas uz guļammaisa paliktņa. Mans mežs, viņš sapņaini saka, vēlreiz laizdamies snaudā.

Kad Buse ir aizmidzis, es uzvelku slēpes un dodos garā apgaitā, lai pārdomātu jauno situāciju. Vai es nevaru pabūt viens pat mežā? Apjucis un sevi meklējošs labējo vēlētājs man vismazāk vajadzīgs. Slēpodams es diezgan ilgi uzvelkos, bet, saticis jau piekto sportistu ar lukturīti uz pieres, zaudēju apvaldu. Es nogrūžu viņu sniegā un norauju no pieres lukturīti un tam pievienoto bezjēdzīgi smago bateriju. Viņam pietiks gaismas prožektora atblāzmā aizkļūt līdz Nordkapam.

-    Kas tā par lietu? es saucu. Kādā sabiedrībā mēs dzīvojam, ja nabaga cilvēks nevar pat vakarā pastaigāties vienatnē ar savām domām, bet viņam apkārt ņudz cilvēki ar lukturīti uz pieres? Pats es lieliski varu saredzēt gan slēpju trasi, gan kokus. Tev jāsaprot, ka tas nevedīs ne pie kā laba doties pastaigā ar lukturīti.

Sportists vārgi pamāj.

-    Tu taču tagad saproti, ka man jāatņem tev lukturītis, es saku.

Viņš atkal pamāj.

Labi, es saku. Bet nu ej un nerādies man acīs ar lukturīti. Un vēl man nepatīk, ka tu drāzies tik ātri. Citreiz mazliet samazini tempu. Vai sarunāts?

Viņš piekrīt. Pēc tam es palīdzu viņam piecelties un mazliet notraucu sniegu, pirms, draudzīgi uzsizdams uz pleca, piedāvāju turpināt pastaigu.

Kad cilvēkiem pienācīgi paskaidro, kāpēc tas, ko viņi dara, ir kļūmīgi, viņi saprot. Par spīti visam, tā ir samierinoša iezīme. Sirsnīga saruna nav zudusi. Un mežā tā savā veidā ir īpaši sirsnīga.

MARTS

Mežā sarodas aizvien vairāk ļaužu.

Attīstība, maigi izsakoties, ir nevēlama.

Pēc dažām dienām es labējo vēlētāju aiztriecu prom, cerēdams, ka viņš aizvilksies uz mājām, bet kļūdījos. Nu jau vairākas nedēļas viņš dzīvo nelielā alpu teltī dažus simtus metru no manis. Viņš tur ir iekārtojies, un es neko daudz nevaru darīt. Es arī turpmāk esmu nolēmis viņu saukt par labējo vēlētāju, nevis par Būsi. Man patīk distance, ko šī doma rada. Diemžēl brūce viņam vairs netraucē katru dienu ierasties pie manis. Neviens iemesls nav tik nesvarīgs, lai viņš neiegrieztos manā teltī. Te jāaizņemas sāls, te nazis, un tā bez mitas. Nu esmu ieviesis jaunu kārtību, pateikdams, ka viņš drīkst nākt divas, trīs reizes nedēļā. Biežāk ne. Satikšanās ar viņu tomēr mani īpaši nestimulē. Bet viņš neklausa. Nāk vairākas reizes dienā un ļoti grib runāties. It īpaši par to, kā viņš pēkšņi pavisam skaidri sapratis, ka būtisku daļu savas dzīves izniekojis un tagad domā to labot. Starp citu, viņš domā arī par samierināšanās festivālu, kā viņš to sauc. Es īsti nezinu, par ko ir runa, bet šķiet, ka viņš it kā grib ieaicināt dažādu konfesiju piekritējus un sarīkot simboliskas brālības svētkus. Kad viņš jautāja, vai es gribētu piedalīties, es atbildēju, lai liekas mierā.

Strādāt tagad ir daudz grūtāk, un pilnīgi neiespējami ir nedarīt neko. Tikai īpaša kaluma cilvēks spēj neko nedarīt, kad citi skatās tev pār plecu. Pēkšņi man jāizskaidrojas. Man jāņem vērā cita cilvēka vēlmes. Man jāpaskaidro, ka es nevēlos apciemojumus. Man jāpaskaidro, ka man viņš nepatīk un es vislabprātāk gribētu, lai viņš atgriežas mājās. Tas atņem spēku. Nepārprotami, daudz vieglāk ir neko nepaskaidrot, neko neteikt, bet vienkārši darīt savu darbu. Nezinu, ko lai daru. Saprotams, viena iespēja ir pārcelties dziļāk mežā. Kādā klusā naktī savākt telti un visu citu un nozust patiešām dziļā mežā. Tā droši vien būtu pareizā izeja, bet es joprojām ceru, ka labējo vēlētājs padosies un ies uz mājām. Cik vien labi protu, es cenšos viņu pamudināt uz šādu rīcību un izturos pret viņu sliktāk, nekā to darītu citkārt. Patiesībā mana nepatika pret viņu nav lielāka kā pret citiem cilvēkiem, kuri man nepatīk. Man viņš nepatīk pavisam parastā, vienaldzīgā veidā. Viņā nav nekā īpaša. Bet tagad es cītīgi kopju nepatiku pret viņu cerībā, ka viņš pamazām skaidri un gaiši sapratīs manu nepatiku, jo viņam, cik varu spriest, nav nācies pietiekami daudz laika pavadīt aprindās, kur cilvēki iedresēti pievērst uzmanību apkārtējo mājieniem. Kaut es pret viņu izturos slikti, viņš visu laiku nāk pie manis. Viņš grib spēlēt loto. Katru vakaru. Viņš stāsta, ka viņa dzīvē bijis pārāk maz izpriecu un laika kavēkļu. Bērnībā viņam vajadzējis drīzāk izaugt lielam, un, kad viņa bērni bijuši mazi, viņš bijis aizņemts ar citām lietām, spodrinājis savu vārdu, gādājis īpašumu un tā tālāk.

-    Tagad vari to nožēlot, es saku.

Viņš uzskata, ka mēs esam draugi, un baisā veidā mani apbrīno. Es jūtu, ka viņš grib saskatīt manī sava veida ceļarādītāju.

Es nekādi tam neesmu gatavs.

Es nevienam nevaru parādīt īsteno ceļu. Pat sev ne. Mana bēgšana uz mežu lielā mērā bija laimīga apstākļu sakritība, nevis tālredzība. Es nokritu no velosipēda īstajā vietā un īstajā laikā.

Bet labējo vēlētājs raugās uz mani kā uz pareģi. Viņš nepamana, ka es patiesībā mēģinu viņu aizraidīt uz mājām. Laikam esmu pārāk mīkstsirdīgs.

Tipiska saruna ar labējo vēlētāju ilgst vairākas dienas un norisinās šādi:

Pirmā diena.

Esmu aizņemts, piemēram, tēšu totēma stabu. Viņš atčāpo pie manis un nostājas man blakus. Es klusēju. Tēšu tālāk. Kādu bridi viņš klusi vēro, pirms kaut ko pasaka.

-   Dopler, viņš beidzot saka, kādas pozitīvas īpašības tu manī saskati? Ko tu, piemēram, teiktu mācītājam, kam būtu jārunā pie mana kapa?

Es mirklīgi pārtraucu darbu un domāju, ko lai viņam atbildu un kā lai pēc iespējas drīzāk piespiežu viņu aizvākties.

-    Es nepazīstu tevi es saku. Bet tas mazumiņš, ko esmu paguvis uzzināt par tevi, nedod cerības.

-    Nekādas cerības? jautā labējo vēlētājs.

-    Nekādas, es saku. Tu, saprotams, uzņēmi to diezgan vēsi, kad es iešāvu tev gurnā, un piedevām no pilsētas tu atbēgi uz mežu, ko droši vien varētu pieskaitīt pie tavām pozitīvajām īpašībām, bet tas, ka tu izvēlējies tieši šo meža pusi, ir liels mīnuss, tā ka kopumā vērtējums nenāk tev par labu.

Pastāvējis kādu brīdi un nodziļinājies domās, viņš aiziet uz savu telti.

Otrā diena.

Tā pati situācija. Es tēšu baļķi, viņš pienāk klāt.

-    Es pārdomāju to, ko tu vakar man teici, viņš saka. Ka man nav pozitīvu īpašību. Un man šķiet, ka tev taisnība. Man nepiemīt pozitīvas īpašības. Es neesmu nekas. Esmu izniekojis savu dzīvi.

-   Nepārspīlē, es saku. Tu pašlaik esi mazliet sadrūmis. Un viss. Tev, saprotams, ir daudz unikālu īpašību un talantu. Bet mežs noteikti nav tā vieta, kur tavi neatraisītie dotumi var vislabāk izpausties.

Viņš aiziet uz savu telti.

Trešā diena.

Es ēdu brokastis, un viņš, maigs kā saulīte, atnāk agrāk nekā parasti.

-    Es apdomāju tavus vakardien sacītos vārdus, viņš saka. Ka es noteikti esmu unikāls un talantīgs, un tā tālāk. Tev taisnība. Esmu unikāls un talantīgs. Un tu arī esi unikāls. Mēs abi esam unikāli. Visi ir unikāli.

-    Vairāk vai mazāk, es saku. Bet "unikāls" nozīmē vien "unikāls". Tas nenozīmē "labs".

Ceturtā diena.

Viņš atnāk, kad es čurāju.

-     Es apdomāju tavus vārdus, ka unikāls vēl nebūt nenozīmē labs, viņš saka.

Es joprojām čurāju.

-   Tev taisnība, viņš saka. Tas neko nelīdz, ja esi unikāls, bet rīkojies slikti.

-    Nekas nav ne slikts, ne labs, es saku. Viss atkarīgs no tā, kas tu esi un kad tu esi.

Viņš aiziet, bet pēc stundas atgriežas.

Es apdomāju tavus vārdus, ka nekas nav ne slikts, ne labs, viņš saka. Un domāju, ka tev taisnība. Viss atkarīgs no situācijas.

Un tādā garā. Nabadziņš ir pavisam nojūdzies. Nezinu, kā lai palīdzu viņam. Viņš nav paciešams, ārkārtīgi satrauc mani. Bet sirds sāp par viņu. Nelaimīgais labējo vēlētājs, cik tālu vien atmiņa sniedzas, ir priecājies par pasaulīgiem labumiem un sargājis negrozāmības pamatus, un tad pēkšņi nolemj visu lauzt, bet neviens no viņa aprindām nepamana viņa rīcību un nepalīdz. It kā pieaudzis cilvēks būtu pārvērties pusaudzī. Pēkšņi pats nesaproti, kas tu tagad esi. Ķermenis šķiet svešāds un biedinošs. Pēkšņi šķiet riebīgs tas, pie kā esi pieradis, bet tas, kas tev pieder, nevar pēc burvju mājiena kļūt par kaut ko citu, jo stāvoklis sagūsta ciešāk, nekā varētu domāt. Velnišķīgais stāvoklis sagūsta. Un es pats arī sēžu tajā pašā laivā, kaut varbūt neizraisu tādu žēlumu kā labējo vēlētājs. Bet kas to lai zina?

Starp citu, tas varbūt arī neko nemaina.

Un ne tikai viņš traucē manu mieru. Grēguss atkal ir te. Jau pāris nedēļu. Viņš aizbēga no bērnudārza, bet kāds bija to pamanījis, kad viņš tuvojās meža malai. Tobrīd viņš bija nogājis kilometru gar savrupmājām. Policija viņu apstādināja un aizveda mājās. Bet viņš sacēla tādu traci, ka mana sieva, kurai jau ir liels vēders, bija spiesta lūgt savu brāli tas ir, manu svaini, ko, starp citu, es neciešu vairāk par visiem, ņemt slēpes un ar ragaviņām vest Grēgusu pie manis. Viņš par katru cenu gribēja būt mežā kopā ar Bongo un mani, un nu viņš ir te un priecājas. Tik labi viņam nekad nav bijis. Ar aizkustinošu pacietību viņš palīdz man darināt totēma stabu. Mēs abi kopā nolēmām, ka viņš arī būs totēma daļa. Viņš būs pašā augšā. Sēdēs Bongo mugurā. Es jau esmu uzzīmējis viņa aprises. Domāju, ka izdosies lieliski. Grēguss bez šaubām veidos harmonisku un simbolisku visas skulptūras noslēgumu. Trīs Dopleru paaudzes. Un Bongo. Patiešām varens totēma stabs. Mūsu pēcnācēji, iedami garām, godbijīgi nolieks galvu. Viņi domās, ka reiz Dopleri gan bija Dopleri. It īpaši, ja nākamās Dopleru paaudzes deģenerēsies, un es nojaušu, ka tā būs. Un es būšu Dopleru etalons. Es. Kurš pat nemīl cilvēkus. Pret Grēgusa klātbūtni es izturos divējādi: gan priecājos, gan ļoti skumstu pēc vientulības un patiešām pārdzīvoju, ka manai vientulībai pienācis gals.

It kā labējo vēlētājs jau nebūtu gana sarežģījis visu.

Šo parādi vainago Diseldorfs. Viņš atslēpo šurp vairākas reizes nedēļā un dažreiz ari pārnakšņo. Kopš "Visa Norvēģija" pārraidīja reportāžu, Diseldorfu moka aizdomas, ka viņš pārdevis sevi pārāk lēti. Viņš jūt, ka viņa dzīve ir krietni daudzšķautņaināka, nekā "Visa Norvēģija" piecās minūtēs spēja parādīt. Viņiem nebija izdevies iedziļināties Diseldorfa esamībā bez tēva. Tā bija vien reportāža par maketa veidotāju. Tāda pati reportāža, kādu "Visa Norvēģija" veidojusi par citiem modeļu autoriem. Raidījumā viņš bija cilvēks, kam ir mazliet neparasts hobijs.

Nabaga Diseldorfs. Man patiešām žēl viņa. Nespēju viņam pateikt, ka gribu pabūt viens. Es aizdodu viņam paklājiņu un vilnas segu un vēlās nakts stundās klausos, ko viņš runā. Pats es arī runāju. Varētu teikt, ka mēs apmaināmies pieredzē. Par to, kā būt mums pašiem. Viņš varbūt man ir tuvākais drauga līdzinieks, kaut vislabāk būtu bijis viņu te neredzēt.

Vakari, kad mums pievienojas labējo vēlētājs, ir patiešām sevišķi. Viņš runā par savu brālības festivālu, un gan Diseldorfs, gan es liekam viņam nojaust, ka mūs tas nemaz nesaista. Vilciens ir aizgājis, es saku. Lai dažādu reliģiju piekritēji arī turpmāk neuzticas cits citam un spridzina un vajā cits citu. Met tam mieru un domā par kaut ko citu. Bet labējo vēlētājs domā par to ar dedzību, kas atgādina manas meitas aizraušanos ar Tolkīnu. Viņu ir apsēdusi doma par atspēlēšanos. Viņš ir dzīvojis virspusēji muļķīgu dzīvi, un nu viņam jānoraujas pa ribām, lai visu vērstu par labu.

Un tad mēs spēlējam loto. Grēguss aizmieg sāmu telts maliņā, Bongo un labējo vēlētāja suns, saritinājušies kamolā, guļ pie ieejas, bet labējo vēlētājs, Diseldorfs un es sēžam ugunskura gaismā un spēlējam dzīvnieku loto. Es jūtos kā skautu nometnes skolotājs.

Bongo un labējo vēlētāja suns, starp citu, domā, ka ir iemīlējušies. Viņi visu laiku turas kopā, un man tā vien liekas, ka abi grib sagādāt mazuli. Šķiet, ka Bongo ir iemīlējies un izklaidīgs, un pagaidām es nevaru atraisīt savu mēli, lai viņam paskaidrotu, ka labējo vēlētāja suns ir suns, nevis alnis.

Tikmēr totēma stabs pamazām iegūst formu. Esam tikuši līdz tēva rokām. Tās jāizcērt un jāpievieno ķermenim sānos. Es šo tehniku vispār nepārzinu un kļūdos vairākas reizes, iekams izdodas panākt attālu līdzību. Mans totēmiskais tēvs iegūst īsas, putna spārniem līdzīgas rokas, kas nebūs citādi lietojamas kā vien totēma stabam. Tāpat kā zināmā mērā visa viņa dzīve, es domāju. No tēva, tāpat kā no mums daudziem, nekāda labuma nebija, un totēma stabā viņš daudzējādā ziņā būs attēlots labākā gaismā. Patiesībā es šeit godinu viņa nepraktiskumu. Tam es ceļu šo pieminekli.

Diseldorfu, kas tāpat jau bija diezgan sašļucis, pavisam nomāca telefona zvans no himnu izpildītāja tēva, kurš draudēja ziņot policijai, ja Diseldorfs vēl zvanīs zēnam. Viņš varot aizmirst par braucienu ar kuģi. Par to nevarot būt ne runas. Tas brauciens tev noteikti patiktu, vecais cūka, kliedza satrauktais tēvs. Mans dēls un tu divatā šaurā kajītē, un apkārt augsti kalni un dziļi fjordi. Diseldorfam neizdodas bilst ne vārda, pēc šīs telefona sarunas viņš atnāk uz telti pavisam satriekts.

-    Tas ir ļaunums, ļauna pasaule, es saku, ja kāda cilvēka motīvi tiek kļūmīgi iztulkoti, bet cilvēks nevar aizstāvēties. Un ja patiesā, draudzīgā vēlmē saskata nelietīgus plānus. Tā nedrīkst būt.

-    Bet tā tas ir, saka Diseldorfs.

-    Jā, es saku. Cilvēks iznīcina cilvēku, un lieta darīta.

-    Kāpēc tu tā saki? jautā Diseldorfs.

-    Nemaz nezinu, es saku. Bet, šķiet, tas it kā iederas kopsakarā.

Diseldorfs pamāj un klusi atkārto manus vārdus.

-    Tev taisnība, viņš saka. Iederas.

Labējo vēlētājs it visā tiecas atdarināt mani. Viņš pats to gan nepamana, bet viņā ir stipri iekšējie spēki, kas gluži vienkārši grib no viņa izveidot mani. Gauži absurdi, bet viņš patiesībā arī ir sācis izcirst totēma stabu. Labums, ka es viņu retāk redzu. Es dzirdu vienīgi cirvja cirtienus. Man liekas, ka viņš bijis mājās un paņēmis instrumentus, un es baidos, ka man nāksies beigu beigās tos aizņemties, jo tas tomēr nav tik apgrūtinoši, kā naktīs ar mūķīzeri ielauzties labējo teritorijā, viņu garāžās un darbnīcās. Sliktums nelabojamais patoss.

-    Tu esi patētisks, es saku.

-    Mežs pieder visiem, viņš saka.

-    Par to mēs nestrīdamies, es saku, bet atdarināšanas veids ir patētisks. Es nesaprotu, kāpēc tu nekaunies. Tu taču nedomā, ka totēma staba ideja tev ienāca prātā pašam, neatkarīgi no manis?

-    Cik es saprotu, tu cel totēma stabu sava tēva piemiņai, viņš saka, bet šis būs miera stabs, un tas ir kas cits. Tas apliecinās, cik svarīgi dažādu reliģiju cilvēkiem beidzot sākt saprasties.

-    Lai tev veicas, es saku.

Labējo vēlētājs vēl liek noprast, ka viņš grib sev alni. Vēlams teliņu. Un vēlams tādu, kas līdzīgs Bongo. Viņš pat pajautāja, vai nevarot viņu nopirkt. Tas, protams, ir izslēgts. Tādus kā Bongo nevar nopirkt par naudu, un es viņam ieteicu paturēt savu smirdīgo naudu, bet viņš divkāršoja, tad trīskāršoja summu, lai mani pārbaudītu. Beigās nonāca līdz septiņdesmit tūkstošiem kronu. Viņš domāja, ka tāda ir Bongo cena. Saprotams, ka es noraidīju priekšlikumu, un kopš tā brīža viņš ir diezgan mazrunīgs. Jūtas mazliet aizvainots. Viņš ir pieradis, ka viņa nauda atver visas durvis, un, sapratis, ka tās aizcērtas deguna priekšā, domā, ka pasaule vēršas pret viņu veidā, ar kuru grūti samierināties.

Šī vieta vairs nav piemērota. Man jāiet prom. Bet man jāpabeidz totēma stabs, pirms dodos ceļā. Nevar atteikties godināt tēvu tikai tāpēc, ka apkārt šaudās nemiera pārņemti labējo vēlētāji un citi traucējoši elementi. Zobus sakodis, pabeigšu darbu. Pēc tam sakravāšu savas mantiņas un pazudīšu, pirms kāds iepīkstēsies. Es kāpinu tempu. Divtik ilgi strādāju. Grēguss mēģina turēties līdzi, bet viņa vecumā jāguļ divreiz ilgāk nekā man. Kamēr viņš guļ, es padaru lielāko tiesu darba. Bet, kad viņš ir nomodā, mēs, par spīti visam, lieliski pavadām laiku. Runājam par daudzām lietām, un viņš nav uz mutes kritis; patiesību sakot, prot gan sarunāties, gan cirvi cilāt. Tiešām izcilnieks, bet es viņu atturos tieši slavēt. Reizēm uzsitu uz pleca, citkārt klusi uzmundrinu. Es ļauju viņam bez vārdiem nojaust, ka esmu apmierināts ar viņu. Un tas patiešām tā ir. Grēguss gandrīz ir labākais no visa, kā radīšanā esmu piedalījies, un, ja viņu nepiemeklēs spožuma sindroms, viņam ir labas izredzes tikt uz priekšu. Patiesībā man vajadzētu viņu paturēt mežā, jo mājās, kopā ar māti, māsu un citiem pilsoņiem, viņš neglābjami nostāsies uz izcilnieku takas. Viņam nepieciešams mans pretsvars. Gluži kā svaigs gaiss. Es risinu šo uzdevumu, daudz domādams par to. Apsveru gan visus par, gan pret. Vajadzība pēc vientulības ir liela, bet otrā svaru kausā smagi guļ Grēguss. Vēl neesmu radis skaidru atbildi.

Un dienas rit. Mēs nocērtam daudzus kilogramus koksnes. Skaidas lec uz visām pusēm un noklājas uz sniega kā paklājs, segdamies pār pakalnu. Paklājs uz paklāja. Jāsāk rakstīt dzejoļi.

Kādu dienu kā vēlāk sapratu, tā bija svētdiena garām slēpo mans svainis. Viņš ierodas, kad Grēguss, es un Diseldorfs darinām totēma stabu. Es cērtu, bet abi pārējie slīpē un tīra ar smilšpapīru. No otra meža pudura mēs dzirdam labējo vēlētāja vienmērīgos cirvja cirtienus. Mans svainis bilst, ka te, šķiet, sapulcējusies lieliska komanda un viņam liekoties jauki, ka es vairs neesmu tik vientuļš. Pats viņš esot devies garā pārgājienā un bijis dažās atpūtas mājiņās, un varot apliecināt, ka šodien mežā daudz slēpotāju. Un, starp citu, viņš saka, tava sieva gaida jūs ar Grēgusu mājās maija vidū, tātad piecpadsmitajā maijā. Tad viņai būs jādzemdē, un laiks šo ieilgušo joku beigt, viņš saka. Viņa māsa neesot no tām, ar ko var apprecēties un pēc tam aizlaisties, kad ienāk prātā. Ar citām māsām varbūt tā var izrīkoties, bet ar viņa māsu ne.

Es pamāju.

-    Un, ja tu pats neatgriezīsies, es atnākšu tev pakaļ, viņš saka.

-    Sarunāts, es saku.

Ievēroju, ka mans svainis jūtas atvieglots. Viņš droši vien bija gaidījis lielāku pretestību. Laikam bija gatavojies sliktākajam, bet viss noritēja mierīgi, gandrīz vai patīkami. Tas tāpēc, ka es sameloju. Taču to viņš nezina. Meli ir brīnišķīgs līdzeklis, tomēr daudzi to liek lietā pārāk reti. Tie ir neticami iespaidīgi. Cilvēks runā vienu, bet domā pavisam kaut ko citu. Fantastiski.

Kad svainis dodas ceļā, es uzrāpjos stabā un ģimeniski māju viņam, bet, tiklīdz viņš uzgriež man muguru, es nemanāmi savelku nicīgas grimases, un Grēguss, saprotams, to ievēro.

-    Tēti, kāpēc tu tā dari? viņš jautā.

-    Ko es darīju? es saku.

-    Darīji šo ar seju, viņš saka un atdarina mani.

Diseldorfs klusēdams ieklausās mūsu sarunā, bet es redzu, ka

viņu interesē, kā izlocīšos. Es vairākas reizes esmu paudis, cik gauži negatīva ir mana attieksme pret svaini, un esmu stāstījis pikantus atgadījumus no mūsu bezcerīgajām attieksmēm gadu gaitā.

-     Ods acī ieskrēja, es saku, bet redzu, ka Diseldorfs tikko manāmi purina galvu. Tāds paskaidrojums neder.

-    Te odu nav, saka Grēguss. Kā vienmēr velnišķīgi loģiski.

-    Labi, es saku. Rīkojos šādi, jo uzskatu, ka tēvocis Toms, es vilcinos, ir mazliet uzmācīgs tips. Mēs esam ļoti atšķirīgi. Mēs nerunājam vienā valodā. Reizēm ar viņu var diezgan labi saprasties, piemēram, toreiz, kad viņš palīdzēja man celt garāžu, bet dažkārt viņš ir īsts muļķis. Un patlaban, šķiet, ir tāds brīdis.

Diseldorfs nemanāmi pamāj, sajūsmināts par manu tiešumu.

-    Bet viņam ir skaista būda, saka Grēguss.

-    Saprotams, tēvocim Tomam ir skaista būda, saku es.

APRĪLIS UN MAIJS

Šejienes dzīve pamazām iet pretim postam. Diseldorfs ir sācis nerimus dūšu slīcināt. Viņš bez apstājas kājo starp dzērienu veikalu un telti. Viņš ir iegādājies sniega kurpes. Atnes arī ēdienu, it īpaši picu, un tas omu dara mazliet tīkamāku. No Bongo mātes nekas daudz pāri nav palicis, bet aiz cieņas pret Bongo es nesteidzos nogalināt vēl vienu alni. Ar stirnu varbūt es daudz nepiņķerētos, bet tās ir šausmīgi bailīgas. Ne vilku, ne lāču te nav. Varasvīri tos internējuši uz austrumiem, lai pamatiedzīvotāji bez grūtībām tos slepus iznīcinātu.

Ziema bija sniegiem bagāta, bet nu tas kūstin kūst diendienā. Kad sniegs nokusīs pavisam, es laidīšos projām. Tad neviens nesadzīs pēdas. Tad es būšu brīvs.

Totēma stabs Grēgusam ir apnicis, un viņš gandrīz visu laiku uzturas teltī. Izmantodams avīzes, kas stāv kaudzē iekuram, un iereibušā Diseldorfa priekšā teikšanu, Grēguss ir iemanījies lasīt. Šausmas, kā priekšzīmība var saglabāties gēnos. To nevar apstādināt. Tā atrod savu ceļu. Līdzīgi ūdenim izskalo visus šķēršļus un izlaužas, kur grib. Šis pēdējais piliens kliedēja manas šaubas. Ja viņš četru gadu vecumā iemācās lasīt, tad es nepaspēšu ne iepīkstēties, kad viņš jau risinās vienādojumus ar otrās un trešās pakāpes kāpinātājiem. Viņš ir jāapstādina. Šī priekšzīmība jāizrauj ar visām saknēm. Grēgusam nav jāatgriežas civilizācijā. Viņam jāpaliek kopā ar mani mežā. Un man jāiekur uguns ar tāsīm. Visas avīzes tūlīt pat sadedzināšu. Ja Grēguss vēl gribēs lasīt, viņam pašam būs jāraksta teksti. Viņam tie būs jāiegriež kokā vai jāraksta ar asinīm. Ceru, ka tas atvēsinās viņa lasīšanas kāri.

Labējo vēlētāju mēs redzam gauži reti. Totēma stabu viņš jau pabeidzis. Tas iznāca šausmīgi neglīts un diezin vai noderēs miera nešanai jebkur pasaulē. Viņdien mēs palīdzējām viņam to uzsliet. Mums nācās iekurt ugunskuru, lai atkausētu sasalušo zemi, un tomēr kaut kā izdevās ierakt stabu. Nu tas rēgojas meža vidū kā piemineklis labējo vēlētāja neveiksmīgajai grēku izpirkšanai un neremdināmajiem meklējumiem. Viņš pats ir aizgājis pie cilvēkiem, lai saspraustu lapiņas pie veikalu ziņojumu dēļiem, veģetāriešu restorānos un uz laternu stabiem, aicinot uz samierināšanās festivālu šeit, mežā, 16. un 17. maijā. Par laimi, mēs ar Grēgusu vairs šeit nebūsim. Ķer nu vēju! Lai tad brāļojas pēc sava prāta. Man nav ne jausmas, kāpēc viņš nolēmis rīkot savu festivālu Konstitūcijas dienā. Reliģijas un Konstitūcijas gadadienas apvienojums piešķir pasākumam atbaidošu nokrāsu, bet lai nu viņš izklaidējas. Es noteikti nebrāļošos ne ar vienu. Tas ir, velns rāvis, kā akmenī ierakstīts.

Lai vainagotu šejienes jucekli, uzrodas arī Dzelzs Rogers. Viņš esot padzīts no mājām. Draudzenei galu galā apnicis, ka viņš šļāc savu sēklu, kur pagadās. Viņš neglābjami apšļācis grāmatu, ko draudzene bija saņēmusi no "Grāmatu kluba", tikko izsaiņojusi un ar prieku grasījās lasīt. Šis pēdējais sēklas izvirdums izrādījās lieks, un tagad viņš sēž pie ugunskura un iedzer kopā ar Diseldorfu. Viņi abi ir sadraudzējušies, un Rogers žēlojas savam jaunajam čomam par to, ka draudzene neesot pietiekami skaidri pateikusi, ko domā. Viņam arī pašam radušās aizdomas, ka viņai šie izvirdumi vairs nešķiet tik aizraujoši, bet viņš nav saņēmis nepārprotamus signālus, ka vajag beigt. Tikai pirms dažām dienām viņš, piemēram, apšļācis Norvēģijas Automobiļu savienības rēķinu, un viņi abi par to smējušies. Un ar ko ir labāka "Grāmatu kluba" grāmata? Ar sievietēm tā ir vienmēr, saka Rogers. Nekad nevar zināt, ko viņas grib. Pēkšņi vairs neder tas, kas ilgi bijis labs. Vienā acumirklī.

Kamēr pārējie dzer vai guļ, es kā apsēsts darinu savu totēma stabu un domāju, ka manu mežu vairs nevar pazīt. Cik mierīgi un klusi te bija. Te mēs ar Bongo dzīvojām sava veida harmonijā no rīta līdz vakaram un nevienam netēlojām. Mēs, gluži pretēji, darījām, ko gribējām. Un es lēnām tuvojos savam mērķim nekā nedarīšanai. Bet tas bija agrāk. Nu maz kas palicis no meža, ko reiz pazinu. Mēs varbūt esam atnākuši uz aplamu mežu, es saku Bongo. Te ir tik dīvaini.

Viena liksta ir cilvēkos: tiklīdz tie piepilda telpu, mēs redzam viņus, nevis telpu. Lieli, tuksnesīgi plašumi vairs nav lieli, tuksnesīgi plašumi, tiklīdz ierodas kāds cits. Cilvēks taču pats nosaka, kur skatienam apstāties. Un viņa skatiens gandrīz vienmēr ir vērsts uz citiem cilvēkiem. Tādā veidā ir radīta ilūzija, ka cilvēks ir svarīgāks par citām zemes būtnēm. Mānīga ilūzija. Varbūt galu galā atklāsies, ka aļņi ir svarīgāki, es saku Bongo. Varbūt jūs esat visgudrākie, tikai ārkārtīgi pacietīgi. Es, saprotams, šaubos par to, bet kas to lai zina. Taču tie noteikti nevar būt cilvēki. Es atsakos tam ticēt.

Dienas rit savā nepierastajā gaitā, un sniegs kūst. Grēguss lasa, Rogers un Diseldorfs dzer līdz nemaņai, labējo vēlētājs piesprauž pie veģetāriešu restorāniem lapiņas ar brāļošanās aicinājumiem, un es veicu pēdējos darbus pie sava diezgan prasmīgi veidotā totēma staba. Detaļas sāk izcelties, un es redzu, ka neesmu velti pūlējies. Varu lepoties. Pat pēdējais idiots sapratīs, ka totēma stabs attēlo vīru, kas sēž uz lielas olas, bet uz viņa galvas turas vīrs uz velosipēda, tad tālāk stāv gadu vecs alnis, un viņam mugurā sēž mazs zēns. Visi ir sev līdzīgi, bet vienlaikus pietiekami stilizēti, lai mūsu reālo identitāti nevarētu atklāt. Nu stabs ir jānoslīpē ar smilšpapīru un jānokrāso izturīgās krāsās. Es gribu izvairīties no kļūdas, ko pieļāva Ziemeļamerikas rietumkrasta indiāņi. Viņi izcirta brīnišķīgus totēma stabus un tūlīt tos uzslēja, ne ar ko neapstrādājot. Tāpēc tie stāvēja tikai dažus gadu desmitus, līdz daba tos paņēma atpakaļ. Gluži vienkārši tie nokrita zemē un sapuva. Tas saskanēja ar indiāņu pasaules vienotības izjūtu, kur viss kustas pa apli. No zemes tu esi ņemts, par zemi tu paliksi, un tā tālāk. Šai ziņā es domāju mazliet citādi nekā indiāņi. Es taču neesmu indiānis, bet mūsdienu cilvēks. Mūsdienu neveiksminieks. Vai arī cilvēks mūsu neveiksmīgajā laikā. Viss atkarīgs, kā uz to paraugās. Es tomēr gribu to paveikt pamatīgi. Tāpēc es noņemšos, piesūcinādams koksni ar vairākām eļļas kārtām un beici, un tad nokrāsošu ar izturīgām krāsām, kas stāvēs Norvēģijas klimatā. Stabs sliesies vismaz tūkstoš gadu. Vismaz. Man patīk tūkstotis. Vislabākais skaitlis.

Klusā pavasara naktī es noeju lejā uz Ullevolas stadionu, kura paspārnē atrodas dzelzslietu veikals, kam es izsitu logu. Es, protams, būtu varējis dabūt naudu no Diseldorfa, bet viņš, bārenis bez tēva, visu laiku ir pilnā, un piedevām mani iepriecina doma, ka totēma stabs tiks izgatavots bez naudas. Man patīk viss, kur nevajag apstiprināt budžetu. Toties projekti, kam vajadzīgi budžeti, aizvien biežāk modina manī aizdomas. Tādi nu ir mani ieskati. Esmu mainījies. Drīz es būšu nodzīvojis mežā ilgāk nekā pusgadu, un vairs neesmu tas pats cilvēks, kas biju. Grūti pateikt, kurā mirklī manī notika pārmaiņas. Droši vien tās, kā allaž, notika pakāpeniski. Tomēr nav šaubu, ka esmu mainījies. Mežs gan dod, gan ņem. Un veido tos, kas ierodas mežā, pēc savas līdzības. Es pats pamazām pārtopu par mežu. Es esmu mežs, es domāju, kamēr, atskanot ellišķīgai signalizācijai, ieskrienu veikalā un bezkaislīgi rēķinu, ka manā rīcībā ir apmēram piecas minūtes. Uzreiz sāku nest spaini pēc spaiņa: krāsu, laku, beici un visu citu. Es skrienu, cik ātri vien varu, un pēc piecām minūtēm esmu noslēpis prāvu daudzumu krāsošanas līdzekļu aiz tā paša konteinera, kur ICA direktors vairākus mēnešus noliek man pienu. Apsvēris, ka visu nepieciešamo esmu jau atnesis, es notupjos uz spaiņiem un gaidu, kad ieradīsies "Securitas". Apsargs patiešām ierodas, bet daudz vēlāk nekā biju rēķinājis. Tad parādās policija, tiek izdarīti pieraksti un sākas zvanīšanās, un beigu beigās atbrauc pats veikala īpašnieks. Es pazīstu viņu no neskaitāmajām iepirkšanās reizēm saistībā ar mūsu bezgalīgo remontu. Te otiņa, te līmlente, te saulespuķu sēklas putniem. Vienmēr esmu rūpējies par putniem. Putni man ir daudz pateicības parādā, bet jāatzīst gan, ka daudzus gadus esmu garāmiedams sveicinājies ar šo veikalnieku un nu esmu ņēmis un izsitis veikala logu un aiznesis, ko man vajag. Viņam gan ar kaut ko tādu bija jārēķinās. Ar tādām lietām jārēķinās veikalu īpašniekiem. Viņš aizklāj logu ar kaut kādu organiskā stikla materiālu un pēc brīža pazūd. Man tagad ir pāris stundu laika, pirms cilvēki modīsies; es paņemu Bongo no mežmalas un uzkrauju viņam mugurā nežēlīgi daudz beiču un krāsu, un mēs trīs reizēs aizvedam visu līdz teltij.

Pirmajā maijā atgriežas labējo vēlētājs. Lai mani izaicinātu, viņš ir paņēmis atkritumu maisu ar pērnajām lapām, ko sadedzina pie savas telts; viņš ir atnesis ari grābekli, ar ko sarušināt ogles ugunskurā. Es izliekos, ka neko neredzu. Man nekam citam nav laika. Nav laika pat atzīmēt strādnieku cīņas svētkus. Man ir svarīgākas lietas, ko darīt. Un, starp citu, kas ir strādnieki šodienas Norvēģijā? Es nezinu. Tāpēc es krāsoju stabu. Kratāmā ola būs sarkana kā ugunsdzēsēju mašīna, bet tēvs būs dažādās krāsās virs jostasvietas un zem tās. Man šķiet, ka viņš to ir pelnījis. Pats es būšu zaļš kā mežs, un velosipēdu es krāsoju sava pašreizējā velosipēda krāsās. Bongo būs dzeltens, bet Grēguss tirkīza tonī. Acis, mute un deguns ikvienam krasi atšķirsies no sejas. Cokolu es izkrāsošu ar pārpalikušajām krāsām. Tas droši vien tiks noklāts ar divdesmit kārtām sazin kādos toņos, un es domāju, ka valgme neskars stabu tūkstoš gadu.

Kamēr es krāsoju, Grēguss kaitina mani, burtodams vecu avīžu ievadrakstus par visvisādām blēņām. Par politiku un zinātni, mākslu un kultūru. Viņš ne tikai burto, bet arī laužas cauri vārdu džungļiem, mēģinādams pēc iespējas analizēt saturu, un labprāt grib pārrunāt izlasīto. Aizmirsti to, es saku. Tas neko nenozīmē. Tie ir tikai vārdi. Tas nozīmē gan kaut ko, saka Grēguss. Nē, saku es. Cilvēki tikai raksta, lai parādītu, cik spoži tie ir, bet tas pasaulei vismazāk vajadzīgs. Tie ir vārdi, vārdi, vārdi. Varbūt vien niecīga tiesa ir vairāk nekā vārdi, bet, lai zinātu, kuri no tiem nozīmē ko būtiskāku, tev jābūt krietni spožākam par citiem, un es aizliedzu tev šajā agrīnajā vecumā tiekties pēc tāda spožuma.

-    Es neticu, ka tie neko nenozīmē, saka Grēguss.

-    Nav mana daļa, ko tu darīsi, kad kļūsi pilngadīgs, es saku. Apsolu, ka tad vairs tev neuzmākšos. Bet līdz tam vēl daudz gadu. Tagad ir svarīgs tikai totēma stabs. Tam būs jāstāv tūkstoš gadu un jāliecina, ka tu un es, un vectēvs, un Bongo bijām šeit. Mēs bijām šai saulē. Mums bija dāvāts laiks, un mēs darījām, ko varējām, bet tik un tā esam bijuši nederīgi nederīgā veidā, un, kad stabs būs gatavs, mēs abi dosimies projām, es saku. Un avīzes ievadrakstus neņemsim līdzi. Labāk tūlīt aizmirsti par visu to lasīšanu. Un ari par skolu. Tu neredzēsi skolu kā savas ausis līdz astoņpadsmit gadu vecumam. Tikmēr mēs dzīvosim mežā. Kopā ar Bongo. Agrāk vai vēlāk tev nāksies to pieņemt.

-    Es taču drīkstu pieņemt pats savus lēmumus, viņš saka.

-    Aizmirsti par to, es saku.

-    Bet te kaut kas rakstīts par London School of, kur tas ir, pag, jā, te, School of Economics, saka Grēguss. Vai Pīters Pens nav no turienes?

-    Ir, es saku.

-    Tad jau man ar būtu labi tur pamācīties, viņš saka.

-    Liec aiz auss, ja tu kādreiz iestāsies šajā skolā, es apmetīšos mežā Londonas tuvumā, un tu katru dienu norausies no manis pa purnu.

-    Bet es taču drīkstēšu dzīvot Londonā, saka Grēguss.

-    Saprotams, es saku. Tā pilsēta iedvesmo. Bet tu taču vari tur patusēties. Vai arī mācīties ne tik superīgi spožā skolā. Varbūt kādā mākslas skolā. Skolā, kur tev mācītu pacelties spārnos, nevis apgrieztu spārnus.

-    Es nesaprotu, par ko tu runā, saka Grēguss.

-    Vēl jo labāk, es saku.

Un pēc šīs neauglīgās sarunas es bez mitas dungoju, netikdams vaļā no dziesmiņas "Es varu lidot", kas skan animācijas filmā par Pīteru Penu. Krāsodams es dungoju melodiju un neskaitāmas reizes dziedu piedziedājumu, un pēc dažām dienām gandrīz vai jūtos patiesi nožēlojami, ka nespēju lidot.

Totēma stabs ir gatavs.

Finiša taisnē es izmantoju konfiscēto pieres lukturīti un strādāju dienu un nakti. Pēdīgi es tēva skulptūrā izkrāsoju lielu dzimumorgānu. Uzlieku viņam Dopleru ģimenes zīmogu. Tad atkāpjos dažus soļus atpakaļ un redzu, ka iznākums ir lielisks. Pasaule tādu totēma stabu nav redzējusi. Tam piemīt dziļa jēga un personiskums, tas ir krāsām bagāts, lai neteiktu raibs. Tas spīgo. Un to esmu darinājis es, Doplers. Ar savām rokām. Esmu godinājis savu tēvu tā, kā viņš nekad to nebūtu iztēlojies, turklāt esmu sajutis dzelmainu tuvību ar viņu.

Tiklīdz stabs ir gatavs, es sāku nokalnē rakt bedri. Es izvēlos vietu tur, kur gāju čurāt. No turienes, kā jau esmu pieminējis, var redzēt lielu daļu Oslo, un mazliet čuru nekaitēs, es domāju. Gluži otrādi. To var uzskatīt par atzīšanu, es prātoju mans tēvs pēdējos gados fotografēja tualetes. Viņš, saprotams, te nebija čurājis. Bet viņš noteikti nebūtu vilcinājies to darīt, ja būtu šeit bijis. Totēma staba apčurāšanu, es domāju, varētu uzskatīt par ģimenes saišu piepildījumu. Dopleru čurās ir gandrīz tikpat biezas kā asins un cieši saliedē mūs. Nākamās Dopleru paaudzes nāks šurp un godinās savus senčus, apčurājot dzimtas totēma stabu.

Bet, izracis pusmetru dziļu bedri, es uzduros pamatklintājam. Mana sasodītā tēvzeme ir pilnumpilna ar pamatklintājiem, tā ka nenāk ne prātā par to jokot. Es apmierinos ar apgalvojumu, ka ikvienam norvēģim ir savs kalns, un tieši šis gandrīz vai enciklopēdiskais fakts iznīcina visas manas izredzes iekļauties laika ietvarā. Es biju iedomājies, ka ne no manis, ne Grēgusa, ne Bongo maija vidū te nebūs ne miņas, un mans mīļais svainis paliks ar garu degunu, kad ieradīsies man pakaļ, bet tagad es vairs neesmu tik drošs. Iespējams, ka man vajadzēs te palikt un stāties viņam pretī. Tādā gadījumā nāksies šaut uz viņu, tāpat kā uz labējo vēlētāju. Svainim bez šaubām tas nāktu par labu, bet apdraudētu manu bēgšanas plānu, un to es nekādi negribu.

Divas nedēļas no vietas es dedzinu bedrē ugunskuru un nesu ūdeni, lai klints ieplīstu. Ugunskurs pēc ugunskura. Dienas paiet, skaldot malku un nesot ūdeni. Grēguss man palīdz, bet pārējie divi plosto un nav lietojami. Kā ir, tā ir. Es netaisos viņus ar varu vedināt uz gaišākām domām. Ja grib plostot, lai plosto. Esmu gana ilgi dzīvojis, lai saprastu, cik daudz iemeslu var atrast, lai piedzertos līdz nemaņai, un galu galā ikviens var izdarīt savu izvēli. Lūk, labējo vēlētājs neplosto. Tas jāatzīst. Viņš cītīgi strādā mežā. Viņš nopietni uzņem brāļošanās festivālu. Nekādu šaubu. Viņš taisa solus un galdus, un nelielu skatuvi, kur acīmredzot teiks runu par mieru uz zemes un samierināšanos starp tautām.

Grūti pateikt, kur izdeg viens ugunskurs un iekuras cits, bet, kad izgailējuši varbūt četrdesmit vai piecdesmit, bedre ir kļuvusi par metru dziļāka, un, kad būs izdedzis vēl tikpat liels daudzums, es būšu sasniedzis gandrīz divu metru dziļumu. Tad pietiks. Bet ir jau maijs, un piedevām gandrīz maija vidus. Sniegs ir nokusis, mežā ir sauss. Visvisur zied baltās un zilās vizbulītes, un jaunā aļņu paaudze no tiesas iepazīstas ar mežu. Tu vairs neesi te pats jaunākais, es saku Bongo, un tu varbūt domā, ka tas uzliek tev pienākumu ātrāk kļūt pieaugušam, bet tā tu nespried. Aizgūtnēm baudi jaunības brīvību. Dari neprātīgas lietas. Svini svētkus. Ālējies. Iztrakojies. To tev saku es, Doplers. Un Doplers varbūt savulaik bijis viens no lielākajiem izcilniekiem šajā valstī. Tagad viņš ir norāvies no pavadas un lielākoties dzīvo brīvā maizē. Ir konsultants, varbūt tā to varētu nosaukt. Palīdz pats sev un tiem, kas spēj ieklausīties. Tomēr izrādās, ka tādu nav daudz.

Mums neizdodas uzsliet totēma stabu. Pat ar ne visai labprātīgo labējo vēlētāja palīdzību mums nav cerību. Velnišķīgais stabs sver pārāk daudz. Mēs ar Bongo varējām to aizvilkt pa sniegu, bet četri vīri, bērns un alnis nespēj to ielikt bedrē.

-    Kā tu domā, cik daudzi atnāks uz tavu brālības festivālu? es jautāju labējo vēlētājam.

-    Varbūt trīsdesmit vai četrdesmit, viņš atbild.

-    Vai tu neiebilstu, ja es sauktu kādu palīgā? es jautāju.

-    Laikam jau ne, viņš saka. Tas izskatīsies pēc brālības.

-    Tieši tā, es saku. Vislabāk cilvēkus saliedē smags fiziskais darbs un uzdevumi, kas sniedz simbolisku piepildījumu.

Maija vidus pienāk un aiziet. Visu dienu es sēžu ar uzvilktu bultu, ieklausīdamies, vai neatskanēs mana svaiņa ašie soļi, bet viņš nenāk, un vienīgais iemesls, kāpēc viņš neierodas, droši vien ir tas, ka dzemdības kavējas. Lieliski. Dabas spēki ir manā pusē, bet es te nesaskatu likteņa mājienu. Gluži vienkārši palaimējas. Šodien nejaušība ir mana draudzene, un es izmantoju izdevību ieraut mēriņu kopā ar Diseldorfu un Rogeru. Naktīs es guļu, palicis bultu un loku zem spilvena, bet, par laimi, mans svainis neparādās ne sapnī, ne tā sauktajā īstenībā.

Nākamajā rītā sākas brālības festivāls. Labējo vēlētājs uzposies tādā kā antikonservatīvo stilā darba blūzē. Varbūt viņš domā, ka tad viņam būs vieglāk pacelties citā sfērā, augstākā garīgumā; es gan mazliet šaubos, bet viņš tik un tā ir noskaņots sagaidīt labos ļautiņus no visām pasaules reliģijām, lai gan viņi neplūst šurp nebeidzamā straumē. Četras vai piecas stundas pēc tam kad festivālam vajadzēja sākties, viņam nākas atzīt, ka atnākuši tikai četri cilvēki. Parādījies viens musulmanis, viens ebrejs, viens kristietis un viens žurnālists no "Aftenposten" vakara izlaiduma. Visi četri sēž uz baļķa un gaida, ko sacīs labējo vēlētājs. Beidzot viņš iznāk priekšā un pasludina festivālu par atklātu. Viņam neizdodas noslēpt savu vilšanos, tomēr viņš dabū pār lūpām dažas diezgan ticamas frāzes, ka mūsu tik nemierīgajā laikā ikvienam cilvēkam jāielūkojas sevī, lai pārliecinātos, cik dziļas plaisas ir viņa iecietībā utt. Mums jāsaprot citam citu, un saprašanās atslēga slēpjas iejūtībā citam pret citu. Mums gluži vienkārši tuvāk citam citu jāiepazīst. Mums jāzina, ko citi domā, kam viņi tic un no kā baidās, jāzina arī par ikdienišķām lietām, piemēram, cikos kurš ceļas no rīta un ko ēd vakariņās. Viss ir svarīgs. Mēs nekādi nevaram par daudz iepazīt otru cilvēku. Un tam mēs izmantosim šīs divas dienas. Apmainīsimies ar informāciju par lielām un mazām lietām. Trīs ticīgie māj ar galvu, un žurnālists kaut ko pieraksta.

Pirmais vingrinājums: brīvi krist atpakaļ, tātad uzdrošināties un paļauties, ka pārējie tevi noķers. Tas, ka neesam daudzi, situāciju mazliet sarežģī. Lielais musulmanis pāris reižu nokrīt zemē, bet aši uzraušas augšā un atzīst, ka tā viņa paša vaina. Mēs, citi, droši nokrītam pārējo izstieptajās rokās. Patiesībā man tas sagādā zināmu prieku. Es ļaujos krišanai, zaudēju kontroli un īsu mirkli lidoju starp debesīm un zemi, bet pēc tam, neļaujot man smagi nokrist zemē, mani maigi un ar mīlestību satver cilvēku rokas.

Nākamajā programmas uzdevumā mēs izveidojam pārus, vienam no pāra uzliekam apsēju uz acīm un vadājam viņu apkārt. Neredzīgajam jāiemācās paļauties uz redzīgo. Tas ir skaists vingrinājums, kurā mēs katrs kaut ko iemācāmies, kaut ari Bongo, ar ko es esmu vienā pārī, visai pasaulei vēlreiz parāda, ka mazliet atpaliek no mums pārējiem spējā izprast diezgan skaidra norādījuma būtību. Iedams garām ebrejam un "Aftenposten" žurnālistam, es ievēroju, ka no žurnālista acīm zem apsēja rit asaras. Viņam tas ir par daudz, es nodomāju. Viņš radis sēdēt, pūlēdamies atrast pareizos vārdus, bet šeit uzsvars tiek likts uz, ķermeniskumu, fizisku tuvību un citām viņam svešām lietām. Tas var spēji pārmākt. Un var arī iedomāties, ka pieredzējušie redakcijas kūmiņi ir papūlējušies izvairīties no šāda uzdevuma un vienojušies sūtīt jauno praktikantu ar trausliem nerviem.

Trešais uzdevums, pēc mana spiediena, ir totēma staba uzsliešana. Viss jau iepriekš ir sagatavots, un kopējiem spēkiem mēs bez grūtībām to noliekam vietā. Gandrīz vai kā rotaļājoties. Mēs aizvelkam milzīgo stabu līdz bedrei un tad, stumdami un vilkdami, ar asprātīgas virvju sistēmas palīdzību paceļam to stāvus. Pēc tam festivāls turpinās bez manis.

Kamēr mēs ar Grēgusu dzenam ķīļus ap totēmisko stabu, es saklausu spraigākas skaņas no brālības festivāla mežā. Tur acīmredzot notiek darbs grupā. Reizēm atskan labējo vēlētāja spalgi uzsaucieni, tomēr es neuzskatu, ka tie attiecas uz mani. Šāds festivāls, dabiski, ir vērtīgs pasākums, un ideja ļoti noderīga: pasaules tautām un reliģijām jāsniedz palīdzīga roka, ja mēs gribam tikt pāri šai bēdu ielejai. Ja tas izdosies, es pārpārēm priecāšos. Bet man jāatzīstas, ka es neticu tādai iespējai. Es domāju, ka vilciens ir aizgājis. Es domāju, ka mums, tagadējiem ļaudīm, jāpazūd no zemes virsas un vietā jānāk jaunai cilvēku sugai. Tai būs mazāk agresīvu īpašību, un tā sāks visu no baltas lapas. Tā būs suga, kas nav mantrausīga. Tā spēs uz lietām paraudzīties plašākā mērogā.

Totēma stabs nu stāv tā, kā es to vēlējos. Tam apkārt iedzīti ķīļi, ko esmu apbēris ar maziem akmentiņiem, zemi un kūdru. Stabs slienas augstu jo augstu un izstaro mežā krāsas un doplerisma noskaņojumu.

Tas patiesi izskatās ļoti labi, ja man pašam jāsaka. Es jūtu, ka esmu nokārtojis attiecības ar tēvu. Nu viņš var dusēt mierā, kā to mēdz teikt. Un es varu rast mieru, jo zinu, ka viņš dus mierā. Kāds ir domājis par viņu. Viņa tuvinieks ir domājis par viņu, veltījis savu darbu viņa piemiņai. Tam vajadzētu sasildīt vecā viltnieka sirdi. Visu dzīvi viņš nodzīvoja, nevienam neatklādamies. Esmu godinājis viņu un tagad varu vērst skatienu uz jauniem apvāršņiem. Es sapulcinu ap sevi tuviniekus Grēgusu un Bongo, un saku, ka pienācis laiks doties projām. Apstākļi šeit, mežā, vairs nav tādi, ka mēs varēsim te plaukt un zelt, es saku. Mums nepieciešams gaiss, lai mēs varētu brīvi elpot, un telpa, lai mēs varētu mest plašus domu lokus. Pasaule ir mūsu priekšā un gaida mūs, es saku. Mēs uzsāksim ceļojumu, kas var izrādīties garš jo garš. Es nemaz nezinu, kas dzen mani projām, bet es jūtu nospiestību, tāpēc pasaku to viņiem abiem, kaut biju iztēlojies, ka, pabeidzis totēma stabu, vairs neko citu nepasākšu. Gluži otrādi, es darīšu tik maz, ka mazāk līdz šim neviens cilvēks nebūs darījis. Es tuvošos maģiskajai absolūtās nulles robežai. Bet tagad es stāvu savu divu mācekļu priekšā, jo ievēroju, ka esmu sācis uz viņiem raudzīties mazliet kā uz mācekļiem, un dodu viņiem miglainus mājienus par ceļojumu, kas var izrādīties garš jo garš. Vai esat gatavi ceļam, es viņiem jautāju. Grēguss pamāj, un Bongo, kā vienmēr, lūkojas manī ar neizdibināmu skatienu, bet es viņu caur un cauri pazīstu un zinu, ka viņš, tāpat kā citi pusaudži, ir noskaņots uz visām izpriecām.

Bet es neesmu pārliecināts, ka tā būs izprieca, es saku. Tad jau redzēsim. Viss nekādi nevar izrādīties patīkams. Neticami, ka es tā runāju. It kā cits runātu manā vietā. Reizēm nākas darīt lietas, ja arī tās nav patīkamas, es saku. Jāuzdrošinās sēdēt zara galā, pat ja zaru vajadzēs nozāģēt.

-    Citādi tu būsi sūds, saka Grēguss.

-    Pilnīgi pareizi! Citādi tu būsi sūds, es saku.

-    Bet kur mēs iesim? jautā Grēguss.

-    Mēs iesim no viena meža uz otru, es saku. Vispirms aiziesim līdz šitā meža vidum un varbūt pēc tam iziesim ārā otrā pusē. Un tad uz nākamo mežu. Tā mēs varēsim turpināt, līdz sajutīsim, ka pietiek. Bet diezin vai tas būs drīz.

Mežu vienmēr ir daudz.

Es nu saku, ka mēs visi trīs uzčurāsim totēma stabam un sagatavosimies ceļam, lai nakts klusumā varam nojaukt telti, un, kad pārējie no rīta modīsies augšā, no mums vairs nebūs ne miņas.

Mēs mlzīsim krusteniski par godu mūsu tēvam un vectēvam, kas te stāvēs vēl tūkstoš gadu.

Jauna tūkstošgade ir sākusies.

Kamēr mēs kārtojam mantas, brālības festivāls pārtop dzīrēs. Tur dzied un klaigā, un ir labi dzirdams, ka Diseldorfs un Rogers pievienojuši festivālam jaunu sastāvdaļu alkoholu. Diezin vai labējo vēlētājs tā bija iecerējis šo pasākumu, bet kāpēc gan nesvinēt, es domāju, kamēr izkustinu telts mietiņus. Alkohols mazliet atraisa cilvēkus, un var jau iedomāties, ka viņi tādā veidā satuvinās vairāk nekā citkārt. Jo augstāku vilni sit noskaņojums kaimiņu nometnē, jo es labāk saprotu nav ko steigties novākt telti. Viņi jau sasnieguši tādu stadiju, kad vērība pret apkārtējo pasauli ir tik niecīga, ka es varu nodoties savām rūpēm, nebaidoties no viņu ziņkārības.

No diviem bērziņiem es uztaisu šļūci, ko Bongo varēs vilkt. Uz tās es uzlieku telti, darba piederumus un patiesībā gandrīz visu, kas te bijis manā rīcībā. Cirvjus es arī paņemu. Zemnieks būs spiests gādāt citus. Var gadīties, ka tie mums būs vajadzīgi arī jaunajā vietā.

Es visu nakti kārtoju mantas, bet Bongo un Grēguss guļ aizmiguši cieši blakus. Rītsvīda cēlienā es dodos pie festivāla dalībniekiem, lai atvadītos. Kristietis ir aizmidzis dīvainā pļēgura pozā, divi pārējie pasaules reliģiju pārstāvji taisās iespiest zobu pastu zem viņa priekšādiņas. Viņi rēc un izklaidējas kā karaļi. Labējo vēlētājs sēž pie ugunskura un stāsta "Aftenposten" žurnālistam, kurš, iespējams, pieļurbājies vairāk nekā abi pārējie, ka viņš gribētu, lai viņa sievas pupi vairāk līdzinātos kuģiem. Žurnālists tik tikko spēj noturēt rokā pildspalvu. Ko tas nozīmē, viņš murmina. Kuģiem līdzīgi lai būtu, paskaidro labējo vēlētājs. Nu, vairāk līdzīgi kuģiem. Diseldorfs un Rogers ir jau iesituši roku glāzītes cilāšanā un līdz ar to šai rīta stundā ir skaidrākā prātā. Es spiežu viņiem roku un saku, ka biju priecīgs ar viņiem iepazīties, bet nu man jādodas ceļojumā, kas var izrādīties garš jo garš. Sargājiet sevi, es saku. Tu arī, viņi saka un no jauna atlaižas virsājā, turpinādami sarunu, kuras saturs man nav zināms. Tapat kā lielākā tiesa no pārējām šīs pasaules sarunām. Pats piedalos tikai dažās. Par ko ir miljardiem citu sarunu man nav ne jausmas. Par laimi.

Nacionālo svētku diena kūsāt kūsā, kad mēs beidzot esam gatavi doties prom. Mēs dzirdam dūkoņu no dažādiem pūtēju orķestriem lejā. Lai tik viņi tā turpina, es domāju, siedams streņģi pie Bongo skausta. Tad parādās mans svainis. Pats par sevi saprotams. Ar bisi pār plecu viņš raitā un ķircinošā gaitā tipina šurp. Viņš laikam domā mani nolaist no kājas. Ak, dievs. Es cilpoju starp kokiem un taustīdamies nostiepju bultu uz loka. "Stop!" es dzirdu saucam savu svaini un raidu bultu balss virzienā. Es cilpoju līču loču, bet svainis ir atpūties un spirgts un aši tuvojas man. Nezaudēdams laiku, viņš iešauj man kājā bultiņu, kas satur apdullinošu līdzekli. Es redzu bultiņu savā stilbā. Tā ir ļoti līdzīga citām šādām bultiņām, ko esmu redzējis televīzijā, kad zoologi apdullina dzīvniekus Āfrikas stepēs vai vilkus pie norvēģu-zviedru robežas. Es spēji sajūtu smagumu ķermenī un lēni nokritu virsājā. Brīnumjauka diena, es pagūstu nodomāt. Bērzi tikko izplaukuši koši zaļi, un mežā ir Nacionālo svētku diena. Viss ir tīrs. Viss ir norvēģisks.

Esmu apmiegojies, un mana galva ir dīvaini smaga, kamēr svainis ugunsdzēsēja tvērienā nes mani uz slimnīcu. Grēguss un Bongo nāk nopakaļus. Visur ir svētku drānās tērpušies cilvēki. Es ienīstu 17. maiju, es domāju savā apdullinātajā prātā. Nekad agrāk neesmu vārdos sev atzinis es ienīstu šo dienu, bet tagad to daru. Es ienīstu, ka šādi tiek svinēts norvēģiskums. Un es ienīstu daudzos tautastērpus, kas cilvēkiem ir mugurā. Cits par citu neglītāks. Un tieši brīdī, kad nodomāju, ka esmu redzējis pašu neglītāko, parādās kāds ar vēl neglītāku apģērbu.

Svainis ienes mani slimnīcā. Iekšā liftā. Ved augšā. Ienes palātā, kur mana sieva guļ ar mazu puisīti uz vēdera. Ar manu dēlu. Jeb mūsu dēlu, kā to tagad saka. Saprotams, to sauc par mūsu bērnu. Foršs puika, es saku un turu viņu rokās. Mazliet ļodzīgām kājām aiznesu viņu pie loga un klusi iečukstu viņam ausī, ka mums ar viņa brāli jādodas ceļojumā, kas var izrādīties garš jo garš, bet gan jau mēs redzēsimies. Varbūt pēc dažiem gadiem. Un lai tev tikmēr labi klājas, es saku. Un nekļūsti par paipuisīti. Vari izlikties, ka klausies, ko saka tava māte, bet dari pretējo. Ja tu allaž rīkosies pretēji, tev klāsies lieliski. Apsoli, ka tā darīsi. Dari, ko gribi, bet izvairies no priekšzīmības.

Kamēr mana sieva runājas ar Grēgusu un Noru, kas arī ir atnākusi, es jūtu, ka manī atgriežas spēki un arī laba tiesa agresijas. Es nogāžu savu svaini uz grīdas un ar palagu cieši piesienu pie izlietnes.

-    Nu tu vairs neesi nekāds varonis, es saku. Esi kārtīgi piesiets. Nekur vairs nespruksi. Ko tu par to saki?

Viņš raustās gluži kā aizkaitināts plēsoņa.

-   Es neesmu tāds kā tu, kas iešauj otram apdullinošu bultiņu un padara otru par izmēģinājuma trusīti, piespiežot rīkoties pēc tava prāta. Es nedancošu pēc svešas stabules un nepakļaušos neviena gribai. Vai tev pielec?

Viņš pamāj.

-    Un, ja tu vēlreiz man iešausi, tas būs tavs pēdējais šāviens.

Viņš atkal pamāj.

Es paplikšķinu mazuli un saku savai sievai, ka bija jauki viņu redzēt. Un pajautāju, vai dzemdības noritēja labi.

-     Brīnišķīgi, viņa saka. Pašas vieglākās, kādas līdz šim bijušas. Es domāju, ka viņu vajadzētu nosaukt par Bjērnstjerni, viņa turpina. Ja jau viņš piedzima svētkos.

Saprotams, es nodomāju un silti, bet piespiesti pasmaidu. Manas sievas pareizumam nav robežu. Pretīgi, ka mēs jau pirmajā šī mazā puikas dzīves dienā piepildām viņu ar tik daudz norvēģiskuma, bet, no otras puses, viss pārējais, ko darām, taču arī nav nekas labāks, tā ka es netaisos piesieties par katru cenu.

-    Starp citu, es vēl gribēšu bērnus, saka mana sieva.

-    Tagad nesatraucies, es saku. Iespējams, ka mums vēl būs bērni, bet man joprojām ir daudz nepadarītu lietu mežā. Gan šajā, gan citos mežos, un es mazliet paklaiņošu pa pasauli un vēl tik drīz neatgriezīšos mājās. Un Grēguss būs kopā ar mani.

Mana sieva paskatās uz Grēgusu, kurš pamāj ar galvu.

-    Mums jādodas ceļā, es saku. Un ceļojums var ieilgt.

-    Kurp jūs dosieties? sieva jautā.

-    No viena meža uz otru, es saku. Mēs zināmā veidā jūtam aicinājumu. Tur notiek daudz kas, un mēs tur esam vajadzīgi.

Sieva ar izbrīnu paraugās manī.

-    Mums tur šis tas jāpadara, es saku. Svarīgas lietas.

-    Vai tu nevarētu paskaidrot tuvāk? jautā sieva.

-    Nē, es saku. Mazāk varu paskaidrot, bet vairāk ne. Es vienīgi zinu, ka mums jāpošas prom, jo mežs aicina mūs.

-    Aicina jūs? sieva pārvaicā.

-   Tieši tā, es saku. Pastāv taču citas dzīves, ne tikai tā dzīve, ko esam daudzus gadus dzīvojuši, es turpinu. Pastāv arī kas cits līdztekus "Smart Club", bērnu dzimšanas dienām, vakariņām ar tā saucamajiem draugiem un šo atbaidošo norvēģu omulību, kas vienlaikus ļauj mums būt par jaukāko un egoistiskāko nāciju pasaulē.

-    Kāda cita dzīve? jautā sieva.

-    Tas man jānoskaidro, es saku. Un, kad atbilde būs man rokā, es tev to pateikšu.

-    Vai tu, Grēgus, to gribi? sieva jautā.

Grēguss pamāj.

-   Dariet, kā gribat, sieva saka. Es no tā neko nesaprotu, bet, ja jau cilvēks jūtas aicināts, tad jūtas. To pat es saprotu.

Man šķiet, ka sāpes remdinošie dzemdību medikamenti padarījuši viņas domu gaitu plašu un cēlu, un mēs izmantojam iespēju ņemt kājas pār pleciem.

Promiedami mēs aši atsveicināmies no Bjērnstjernes, manas sievas un viņas brāļa, kas joprojām ir piesaistīts pie izlietnes, no kuras viņš nekādi netiek vaļā. Kad man jāsaka ardievas Norai, viņa svinīgi saņem manu roku un kaut ko nomurmina, kā noprotu, elfu valodā. Acīmredzot viņa tā nodziļinājusies Tolkīna pasaulē, ka nevilšus sāk domāt augstā stilā, tiklīdz kādam vīram jādodas tālā ceļā. Vāji zinu elfu valodu, bet atjaušu, ka viņa apber mūs ar laimes vēlējumiem un cer, ka mēs beigu beigās būsim nobrieduši nodevīgo gredzenu, vai ar ko nu mēs tagad noņemamies, iemest kāda vulkāna rīklē.

Aiz slimnīcas ēkas mēs atrodam Bongo plūcam zāli, un plecu pie pleca visi trīs pābrienam pāri Songnsvannes strautam un ļaujamies, lai mežs mūs apņem. Pirmajās stundās mēs dodamies uz ziemeļiem un pēc tam pagriežamies vairāk uz austrumiem. Mēs ejam klusēdami. Apstājamies tikai vienu reizi, lai nolauztu gabaliņu no Diseldorfa šokolādes "Toblerone", mums vēl ir divi vai trīs kilogrami, un, starp citu, tā mums ir vienīgā ēdienam līdzīgā uzkoda. Pievakarē Grēguss iemieg, un viņam jāguļ uz Bongo šļūces, un, jo dziļāk mežā mēs ieejam, jo vieglāka ir mana elpa. Šeit vairs nav tautastērpu un Nacionālās dienas. Vienīgi mežs. Tāpat kā toreiz, kad es nokritu no velosipēda un bija vienīgi mežs; un tāpat, kā bija līdz mirklim, kad parādījās labējo vēlētājs ar savu nemierpilno apmulsumu un draudiem nosūdzēt mūs Lēvenšollam. Starp citu, fuck viņu. Pēc dažām stundām mēs vairs nebūsim Lēvenšolla jurisdikcijas varā. Viņš varēs iesālīt savu mežu. Tur, kur mēs dosimies, viņš mūs, lai kā pūlētos, nedabūs rokā. Mēs dosimies uz dziļākajiem mežiem, par kādiem vien jelkad dzirdēts. Un visbrīnišķīgākais es atkal būšu viens. Protams, ar diviem mācekļiem līdzās, tomēr viens. Mūžam viens. Kā aļņi. Kā mans tēvs.

Iedams es domāju par divām lietām.

Pirmkārt, es nemīlu cilvēkus. Nepārprotami. Bet esmu sācis saprast, ka, man jādomā ļoti brīvi un jāatzīst, ka šis spriedums ir balstīts uz manām zināšanām par cilvēkiem, kas man apkārt, tātad, par tā saucamajiem norvēģiem. Vērojot tikai viņus vien, esmu nonācis pie diezgan dramatiskiem secinājumiem. Dabiski, tas ir nepietiekami. Man jāsatiek citi cilvēki. Man jāatveras iespējai, ka kaut kur ir vieta, kur rodama inteliģenta dzīve, kas atklāj ko citu. Es klejošu, kamēr atradīšu šo citu. Vai arī gūšu neapstrīdamu pārliecību, ka citas, saprātīgas dzīves nav.

Otrkārt, es domāju, ka mēs ejam kaujā. Dodamies uz kaujas lauku. Pietiek niekoties drošajos norvēģu mežos. Pienākumu pret savu tēvu es esmu izpildījis, un tagad man jāvērš skatiens augšup un tālāk, ja negribu nogrimt savā tukšumā. Ārpus šīs zemes ir vesela pasaule, ko nepazīstu. Un tai vajadzīga palīdzība. Tai vajadzīga palīdzība, ko varu sniegt es, mednieks un vācējs, Doplers ar daiktu, lai sacītu tā, kā ir. Un alnis Bongo. Un varbūt arī zēns vārdā Grēguss. Uzturēšanās Norvēģijā nedod īstu priekšstatu par apstākļiem, es domāju. Norvēģijai bankā ir tūkstoš miljardu kronu. Izklausās kā izdomāts skaitlis. Kā skaitlis, kas nejauši paķerts, lai atainotu milzu daudzumu naudas. Bet tas ir reāls skaitlis. Norvēģijai pieder bagātības tūkstoš miljardu kronu. Nafta mums devusi šo naudu. Ikreiz, kad pasaulē konfliktu dēļ ceļas naftas cena, mēs grābjam naudu ar lāpstām. Un mēs esam tikai piliens cilvēku jūrā. Un kam pieder nafta jūras dibenā un enerģija kalnu upēs? Var uzdot sev šādu jautājumu atbilstošā garastāvoklī. Un kā vispār var kaut ko pirkt vai pārdot? Norvēģija taču ir nenozīmīga priekšpilsēta reālajā pasaulē. Un mēs pamazām aizvien vairāk no tās attālināmies. Man šķiet, manas domas ir spožas, bet nu pie velna. Lai nu tā būtu, ja tās ir noderīgas.

Un mūsu mazā karavāna ir ceļā, kas ved prom no Norvēģijas plašajā pasaulē. Mēs dodamies uz austrumiem. Mēs medīsim un būsim vācēji, iemainīsim lietas no citiem cilvēkiem. No cilvēkiem, ko es varbūt iemīlēšu vai varbūt neiemīlēšu vairāk par tiem, kas man dzīvojuši līdzās. Tad jau redzēs.

Un šī būs kauja. Mēs esam karavīri, kas cīnīsies līdz pēdējam vīram.

Pret priekšzīmību. Pret stulbumu.

Tāpēc ka tur, pasaulē, notiek karš.

Notiek karš.

To be continued

(Inshallah)

Content

Lu Ērlenns Doplers

NOVEMBRIS

DECEMBIS

JANVĀRIS

FEBRUĀRIS

MARTS

APRĪLIS UN MAIJS