Džeimss Vils

Dūkanais - kovboja zirgs

Vils Džeimss

DŪKANAIS - kovboja zirgs

1. nodaļa PRĒRIJU KUMEĻŠ

Dabas māte todien laipni saņēma tikko dzimušo mazo, melno kumeliņu, kas garajām, ļodzīgajām kājām jau pūlējās atsperties pret brūno prēriju velēnu. īsi zaļas zāles stiebriņi spraucās cauri pērnajai kūlai un stiepās pretī siltajiem saules stariem. Klusums valdīja tai pavasara rītā saules pielietajā iegoznī, kur pasaulē nāca Dūkanais.

Sajā vārdā viņu toreiz neviens nebūtu nosaucis, jo viņš bija gluži melns; par Dūkano viņu iesauca pēc četriem gadiem, kad viņš tika pirmo reizi iejāts. Dienas gaismu viņš neieraudzīja steliņģī pa staļļa logu, un tuvumā nebija neviena cilvēka, kas būtu viņu pieskatījis un viņam palīdzējis uzslieties kājās, lai viņš varētu paspert pirmos soļus. Dūkanais bija tikai mazs prēriju kumeļš, un viņam blakus tai rītā atradās vienīgi viņa vērīgā māmuļa.

Dūkanais nebija vēl ne stundu nodzīvojis, kad viņam jau radās interese par apkārtni. Siltā pavasara saule darīja savu, siltums izlija pār gludo, melno spalvu un iesūcās viņa ķermenī, līdz pavisam drīz kumejš nedroši pacēla galvu un ņēmās ošņāt zemi ap izstieptajām priekškājām. Māmuļa stāvēja blakām un, kolīdz kumeļš pakustējās, pieskārās ar purnu viņa īsajam kaklam un iezviedzās. To dzirdot, Dūkanais pacēla galvu pāris sprīžu augstāk un kā atbildēdams tik tikko iezviedzās. Zviegšanu, protams, nevarēja dzirdēt, vienīgi nāsu ietrīsēša- nās liecināja, ka viņš to mēģina darīt.

Tāds bija sākums. Vēl mazdrusciņ — un viņš jau sāka ausīties, tverdams ik skaņu, ko izraisīja māmuļas kustības. Viņš pūlējās noteikt vietu, kur viņa atrodas. Pēc tam kaut kas sakustējās tieši viņam priekšā, kādu soli atstatu no purna; labu brīdi Dūkanais nepievērsa tam uzmanību, jo viņa acis vēl klāja migla, bet tad šis kaut kas atkal sakustējās un pievirzījās viņam tuvāk.

Dūkanais apošņāja to. Sajutis pazīstamu smaržu, viņš noprata, ka viss ir kārtībā. Tā bija māmuļas kāja. Kumeļš no jauna saausījās un atkal lūkoja iezviegties, — šoreiz viņam tas veicās pulka labāk.

Tad viņš pēkšņi mēģināja uzslieties stāvus, taču kājas neklausīja, un, tikko viņš bija pacēlis vēderu no zemes un nedaudz atpūties, priekškāja iedrebējās, saliecās celī, un visi pūliņi bija veltīgi.

Dūkanais gulēja uz sāna un smagi elsa. Māmuļa uzmundrinādama iezviedzās; necik ilgi — un kumejš atkal pacēla galvu, iepleta kājas kā iepriekš. Viņš atkal pūlējās, taču šoreiz bija drošāks. Viņš paošņāja kājas, paošņāja zemi, apsvērdams, kā tās varētu vienu otrai pielāgot. Māmuļa staigāja apkārt un sarunājās ar viņu savā valodā; te piegrūda viņam purnu klāt, te atgāja sānis un vēroja viņu pa gabalu.

Pavasara gaiss, kas, man domāt, nāk par labu visam jaunajam, darīja daudz, lai Dūkanais ilgi nepaliktu guļam. Acu skatiens kumeļam ātri vien kļuva skaidrāks, un tikpat ātri spēks ielija kaulos. Netālu, tomēr tik atstatu, ka Dūkanais nevarēja saskatīt, draiskojās baltgalvainie teļi, lēkšodami no vienas rna- las uz otru, augstu mētādami kājas, joņodami, astes paslējuši augšup, tādā ātrumā, ka tos būtu apskauduši pat dzinējsuņi.

Seit bija arī citi kumeliņi, kas klaiņoja pa iegozni, plūkdami jaunos zāles dzinumus, bet viņi visi — gan kumeļi, gan teļi — vēl nesen bija tikpat bezpalīdzīgi kā pašlaik Dūkanais, tomēr ne jau visiem bija tā laimējies kā Dūkanam, pirmoreiz ieraugot dienas gaismu. Daži bija nākuši pasaulē, kad sniegs vēl klāja zemi vai arī aukstās pavasara lietavas izmērcēja viņus līdz kaulam.

Dažas dienas pirms Dūkanā piedzimšanas māte atšķīrās no bara un paslēpās nomaļā vietā, kurā, viņa bija droša, neiegrie- zīsies ne vērsis, ne zirgs, ne arī kāds jātnieks. Pēc dažām dienām, kad Dūkanais turēsies uz kājām stingri un varēs lēkšot, viņa atgriezīsies pie savējiem, tagad turpretim viņa vēlējās būt viena ar savu kumeliņu un pievērst uzmanību tikai viņam, būt prom no lielo, ziņkārīgo ērzeļu un skaudīgo ķēvju acīm.

Dūkanā māte bija prēriju zirgs — tas nozīmē, ka viņas dzīslās ritēja mustangu asinis. Saltajās ziemas dienās, kad prērija grima dziļā sniegā, viņa uzmeklēja augstas kalnu grēdas, kur spēcīgās vēja brāzmas bija notraukušas sniegu un varēja atrast barību. Kad sausā laikā zāle izdega un ūdenskrātuves iz- susa, viņa gaisā saoda, kur meklējama veldze, un devās pa dzimto līdzenumu uz stāvajiem kalniem, kur iztikt bija daudz vieglāk. Šai kalnienē klaiņoja kuguāri1 un vilki, taču mustanga instinkts pasargāja viņu no briesmām. Viņa jau laikus gāja apkārt tai vietai, kur varēja uzglūnēt lauva, bet vilkam nekad neizdevās iedzīt viņu strupceļā.

Dūkanam šis instinkts bija iedzimis no māmuļas, taču tai rāmajā pavasara rītā ienaidnieks viņam nerūpēja. Viņam blakus atradās māmuļa, turklāt viņš bija izvirzījis sev grūtu uzdevumu: noturēties uz tiem garajiem rīkiem, kas bija piestiprināti pie rumpja un slīdēja katrs uz savu pusi.

Vispirms vajadzēja tos savākt zem sevis un tad mēģināt atkal. Tas viņam izdevās ātri, pēc tam viņš pagaidīja un

Plēsīgi kaķu dzimtas dzīvnieki.

sasprindza visus spēkus. Viņš paostīja zemi, lai pārbaudītu, vai tā atrodas tepat, tad pacēla galvu, pastiepa uz priekšu priekškājas, pakajkājas atstādams pavilktas zem vēdera, un, laizdams darbā visu uzkrājušos spēku, uzslējās uz priekškājām, iztaisnodams ari pakaļkājas; par laimi, tās atradās vienādā attālumā cita no citas un turēja viņu stāvus. Nu atlika stingri turēt kājas un neļaut tām ļodzīties, taču tas nepavisam nebija viegli, jo, slienoties augšā, Dūkanais bija izšķiedis visu spēku, un garās kājas trīcēja un drebēja.

Viss droši vien būtu beidzies labi, vienīgi māmuļa iezviedzās, gribēdama teikt: «Esi gan tu brašulis!» — un tas izsita Dūkano no sliedēm. Viņš lepni izslēja galvu kā pāvs un aizmirsa, ka stingri jātur kājas. Viņš visā garumā nostiepās zemē un gulēja tāpat kā iepriekš.

Taču ilgi viņš nenogulēja. Vai nu viņam bija iepaticies lēkt kājās un atkal velties zemē, vai arī viņu tas kaitināja; viņš tūdaļ atkal piecēlās un stāvēja kājās, kaut arī ne visai droši, tomēr stāvēja. Māmuļa piegāja pie kumeliņa. Apostīja viņu, un viņš ostīja pretī. Bet tad talkā nāca daba un viņš sāka zīst; tā bija viņa pirmā ēdienreize; viņa puncītis sasila, un spēks atgriezās. Kopš viņa dzimšanas bija pagājusi pusotra stunda, bet viņš jau turējās kājās.

Dūkanam atlikušā dienas daļa bija notikumiem pārbagāta. Viņš izpētīja visu apkārtni, kāpa stāvajos kalnos divu pēdu[1]augstumā, devās pa platajām ielejām sešas vai astoņas pēdas caurmērā un reiz viens pats aizskrēja divpadsmit pēdu attālumā no māmuļas. Pēc tam viņš nobijās no klints, kas izskatījās šaušalīga, un, skriedams garām, iespēra tai. Tas viss norisinājās vienā mirkli, un viņš, nespēdams to visu aptvert, no jauna nostiepās garšļaukus, it kā gribēdams nomērīt sevi salīdzinājumā ar Māti Zemi. Taču laime stāvēja viņam blakus, un viņš pavadīja varen jaukus brīžus. Bet, kad saule grima aiz zilajām kalnu korēm rietumos, Dūkanais palaida garām sava mūža pirmā saulrieta skaistumu: viņš atkal bija nostiepies zemē garšļaukus, tikai šoreiz no brīva prāta, un gulēja cietā miegā.

Nakts varēja sacensties ar aizgājušo dienu. Debesis bija zvaigznēm piebērtas, un drosmīgākie vajāja bifeļu baru ap Lielo Lāci — ūdenskrātuvi Veiksmīgo Medību Novadā. Taču Dūkanais no tā neko neredzēja, sava mūža pirmās dienas piedzīvojumu paguris, viņš aizvien vēl gulēja un, iespējams, būtu gulējis vēl ilgi, ja vien māmuļa, kas sargāja viņa miegu, nebūtu pienākusi par tuvu un nejauši uzkāpusi viņam uz astes.

Dūkanais laikam redzēja ļaunu sapni. Varbūt iedzimtais instinkts bija radījis viņa smadzenēs naidnieka veidolu, kaut ko līdzīgu vilkam vai lācim, — naidnieku, kas iedzinis viņu strupceļā. Katrā ziņā, kolīdz viņš sajuta, ka aste ir saspiesta, viņš nosprieda, ka pienācis laiks darboties. Viņš uzšāvās augšā māmuļai pie purna, iezviedzās un grasījās jau cīnīties. Viņš lēkšoja riņķī apkārt, meklēdams ienaidnieku, kas bija viņam kniebis. Viņš skraidelēja tik ilgi, kamēr nokļuva pavēnī pie māmuļas sāniem. Šeit viņš jutās drošs. Satraukumā viņš bija aizmirsis, ka ir izsalcis. Viņš sāka zīst silto, barojošo māmuļas pienu.

Austrumu pamale iegaismojās, zvaigznes bālēja, un bifeļu mednieki devās pie miera. Bija pagājušas dažas stundas, kopš Dūkanais bija uztrūcies augšā no briesmīgā sapņa, un tagad atkal mierīgi gulēja. Viņš bija palaidis garām savu pirmo saullēktu, taču viņam bija jāsagatavojas jaunai dienai un guļot un ēdot jāuzkrāj spēki, lai dotos tālā ceļā.

Viņš gulēja nekustēdamies tik ilgi, kamēr saule pakāpās krietni augstu un dāsni lēja savu siltumu. Tad viņš pakustināja vienu ausi, pēc tam otru. Viņš dziļi ieelpoja un izstaipījās. Tad pamazām modās augšā … Māmuļa iezviedzās, un viņam to tikai vajadzēja dzirdēt; Dūkanais uzreiz pacēla galvu, pavērās apkārt un pūlējās uzslieties kājās. Pēc brīža tas viņam izdevās, viņš izlieca kaklu un atkal izstaipījās. Dūkanais bija sagatavojies jaunai dienai.

Šī diena sākās ar to, ka māmuļa pabaroja viņu, tad, plūkdama zāli, devās dienvidu virzienā, kur apmēram jūdzes attālumā slējās koki. Turpat bija avots ar dzidru ūdeni, un Dūkanā māmuļa šobrīd neko citu nevēlējās kā dzert. Viņa ilgojās pēc vēsā ūdens, tomēr gāja uz priekšu lēni. Viņa plūca zāli, ik pa brīdim apstādamās, lai mazais kumeliņš gan tiktu līdzi, gan paspētu izpētīt visu, kas met ēnu.

Mazs trusēns izlēca viņam tieši deguna priekšā, mirkli nogaidīja, neuzdrošinādamies kustēties, tad, augstu palēcies, metās starp garajām kumeļa kājām un nozuda alā; Dūkanais ne reizi mūžā nebija redzējis trusi un nezināja, vai mukt prom vai ne, jo viņš taču meklēja ieganstu, lai varētu skriet. Pēdīgi tāds radās, un viņš sprauslādams aizlēkšoja cauri garajiem, sausajiem zāles stiebriem, kas kutināja vēderu.

Viņa garās kājas te sapinās, te atpinās, un viņš bija pārliecināts, ka skrien ātri. Viņš lēkšoja apkārt vien, bet tad devās uz pretējo pusi, nevis uz to, kur virzījās māmuļa. Viņa iezviedzās un palika stāvam, pacietīgi viņu gaidīdama. Pēc brīža Dūkanais pagriezās un devās pie māmuļas; pieskrējis klāt, viņš pameta pakaļkājas gaisā, nosprauslājās, iekrācās un nomierinājās; skaidrs, ka tas bija mazs, mežonīgs zirgs.

Pagāja kādas divas stundas, kamēr viņi sasniedza avotu. Māte aizgūdamās dzēra gardo ūdeni, tad atvilka elpu un dzēra vēl, līdz slāpes tika veldzētas. Dūkanais iegrūda purnu ūdenī, tomēr nedzēra; tas viņam pagaidām nozīmēja tukšu gaisu, tāpat kā maigās zāles skupsnas, kas viņam bija vajadzīgas, lai pa tām lēkšotu.

Visu atlikušo dienu viņi pavadīja šai vietā, un Dūkanais daudz ko piedzīvoja. Tais brīžos, kad viņš negulēja izstiepies, viņš pētīja papeļu birzē lielos celmus, kas iedvesa viņā bailes, tomēr viņu vilināja.

Taču šeit bija vēl briesmīgākas būtnes par celmiem, bet Dūkanais tās pat nepamanīja, — piemēram, lielu kojotu, kas glūnēja uz viņu caur nokaltušiem kārkliem. Ne jau Dūkanā draiskošanās viņam patika, viņš tikai gribēja, lai kumeļa māmuļa aizietu tālāk un viņam rastos izdevība nogāzt Dūkano gar zemi; kojotam nekas nav garšīgāks par kumeļa gaļu, un tas bija ar mieru gaidīt šo izdevību vai cauru dienu.

Kumeliņš bija pietuvojies viņam kādas divas reizes, taču māte allaž visu izjauca, bet kojots negribēja izjust viņas spērienu. Zvērs nosprieda, ka diez vai viņam laimēsies ko dabūt, un, paostījis gaisu pēdējo reizi, pameta savu slēpni. Turēdamies viņpus kārkliem, viņš aizlēkšoja tālāk, no kurienes viss bija pārredzams, un atkal pieplaka pie zemes. Viņš īsti nezināja, vai iet prom vai arī vēl drusku pagaidīt. Tieši tad Dūkanais pamanīja kojotu.

Viņš noturēja to par celmu, tikai interesantāku par tiem, kuriem bija spēris; šis celms kustējās un solījās būt draiskulīgs. Izliecis kaklu, sacēlis asti, Dūkanais lēkšoja pie kojota. Kojots sēdēja uz vietas un gaidīja, un, kad Dūkanais bija tikai dažu pēdu attālumā no viņa, metās prom tik ātri, lai ziņkārīgais kumeliņš varētu turēties viņam līdzi. Kaut kojotam izdotos aizvilināt kumeliņu pāri kalna korei, tālāk no māmuļas acīm!

Dūkanam tas bija tikai joks, turklāt viņš gribēja izdibināt, kas ir šī pelēkdzeltenā būtne, kura prot kustēties un skriet un nepavisam nav līdzīga viņa māmuļai. Instinkts viņu brīdināja par briesmām, taču ziņkārība bija stiprāka, un, tikai kad viņš nozuda aiz kalna, instinkts guva virsroku pār ziņkārību, un viņš saprata, ka nekas labs nav gaidāms.

Kojots pagriezās atpakaļ un kā bulta metās Dūkanam pie rīkles… Daudzu paaudžu mustangu asinis — mustangu, kas bija cīnījušies ar vilkiem un kuguāriem, — ritēja Dūkanā dzīslās, un tas viņu paglāba. Iedzimtais instinkts lika viņam darīt to, ko vajadzēja; viņš zibenīgi cirtās apkārt, laizdams pa gaisu abas pakaļkājas, un kojota zobi tikai pārslīdēja pār ādu zem kumeļa žokļiem. Taču paglābies no ienaidnieka viņš vēl nebija (šoreiz tas patiesi bija ienaidnieks), un, kad Dūkanais spēra, viņš sajuta kojota svaru un skaudras sāpes gurnā.

Dūkano bija pārņēmušas šausmas, un viņš ieaurējās tā, ka visa dzīvā radība tuvākajā apkārtnē satrūkās; tas bija skaļš briesmu signāls, un tūdaļ atskanēja atbilde. Māmuļa kā lidot uzlidoja kalnā augšā, mirklī aptvēra stāvokli un, ausis atglaudusi, zobus atiezusi, zemes gaisā sperdama, metās kaujā, gatava eksplodēt kā milzīgs dinamīta gabals.

Pēc mirkļa kauja bija cauri, un tikai dzelteni spalvu kumšķi, kas lidoja uz visām pusēm, liecināja, ka sākusies kojota vajāšana. Kojots joņoja pa priekšu, līdz nozuda aiz otrā pakalna.

Dūkanais bija priecīgs, ka var atgriezties ar māti pie avota. Viņš nemetās sāņus no celmiem, kuriem gāja garām, un nesāka draiskoties, kad zariņš kutināja vēderu. Viņš bija izsalcis un noguris un, remdējis ēstgribu, velti nešķieda laiku, meklēdams vietu, kur atpūtināt gurdo ķermeni. Tieva asins urdziņa bija sarecējusi uz pakaļkājas, bet koduma vieta nesāpēja; un, kad saule rietēja un māmuļas ēna klājās viņam pāri, viņš saldi dusēja un varbūt sapņoja par celmiem — celmiem, kas kustas.

Kad otrā rītā uzlēca saule, Dūkanais jau bija kājās; acis pievēris, viņš stāvēja tikpat nekustīgi kā milzīgais akmens blakus un gozējās saulē. Smeldzošā kāja gan atgādināja iepriekšējās dienas notikumu, tomēr neatturēja viņu no jauniem piedzīvojumiem. Viņš mūžam atcerēsies kojotu un nekad nesajauks to ar celmu, tomēr šī kļūdīšanās nemazināja viņa līksmi draiskoties.

Dūkanais tagad bija divas dienas vecs un ātri pieņēmās spēkā; neviens ceļa gabals viņam vairs nelikās par garu, un, kad saule jau pāris stundu atradās pie debesīm un māte devās ceļā, Dūkanais nevilkās vairs aizmugurē. Slimā kāja pamazām atlaba, un ap dienas vidu viņš atkal no visa baidījās un metās sāņus bieži vien bez jebkāda iemesla.

Viņi devās aizvien tālāk un tālāk, un Dūkanam jau likās — ceļš tomēr ir par garu. Viņi bija gājuši pa līdzenumu kalnu pakājē, šķērsojuši augstu kalnu kori un daudzus krīkus[2], tomēr māte aizvien vēl virzījās uz priekšu. Viņa pat neapstājās, lai Dūkano pabarotu, un viņš novārga un pagura.

Viņi steidzās tik tālāk, kad saule jau laidās uz rietu; beidzot māte palēnināja soli un ņēmās plūkt zāli. Necik ilgi, un Dūkanais, izstiepies visā garumā, gulēja kā nosists.

Viņš daudz ko tolaik neapjēdza un nezināja, ka māte dodas atpakaļ uz dzimtajām vietām, kur ir daudz zirgu un kumeļu, ar kuriem viņš varēs rotaļāties; tāpēc viņš bija pagalam neapmierināts, kad vēlu naktī viņa atkal devās ceļā.

Pēdigi likās — ceļojums ir galā, jo, krīkā padzērusies, māte sāka plūkt zāli augsto papeļu tuvumā un ne ar ko nelika manīt, ka grib no šis vietas aiziet. Dūkanais nolēma tieši tur atgūt zaudēto. Saule kāpa augstāk, bet Dūkanais atradās plaukstošo papeļu paēnā. Viņš gulēja, cieši aizmidzis, tikai auss iedrebēšanās palaikam liecināja, ka viņš ir dzīvs.

Visu cauru dienu kumeļš gandrīz nebija redzams; reizēm viņš piecēlās, lai pazīstu pienu, un tūdaļ atkal izstiepās garšļaukus uz siltās zemes.

Tā viņš nogulēja līdz pusnaktij un pret rītu no jauna apzinājās, ka ir zirgs.

Viņš jutās možs un tik spēcīgs kā vēl nekad. Tagad viņš jau redzēja daudz tālāk, gandrīz pusi no teritorijas, ko ar acīm aptvēra māmuļa. Viņa pirmā pamanīja zirgu baru, kas tai rītā devās pie ūdens dzert. Dūkanais izdzirda viņu iezviedzamies un nobrīnījās, kāpēc viņa zviedz, jo viņš taču atradās blakām un neredzēja nevienu, ko viņa būtu varējusi saukt, taču drīz vien viņa dzirde uztvēra dipoņu. Viņš pavērsa ausis uz to pusi, no kurienes nāca skaņa, un pēc mirkļa ieraudzīja zirgu apveidus. Viņš pat nodrebēja, ieraugot tik daudz māmuļai līdzīgu būtņu. Lai gan instinkts viņam sacīja, ka viss ir kārtībā, viņš tomēr turējās pie māmuļas sāniem.

Ausis saslējusi, māte gaidīja, kad bars pienāks tuvāk; priekšējie, ieraudzījuši Dūkano, satraucās un sāka pulcēties apkārt, lai nopētītu un apsveiktu jaunatnācēju, bet māte pieglauda ausis pie galvas. Tas bija brīdinājums — lai neviens neuzdrošinās nākt tuvāk.

Ieraudzījis tik daudz saviešu, Dūkanais juta, ka ietrīcas ceļgali; nobijies viņš piespiedās pie māmuļas, taču galvu slēja, cik augstu vien varēja, lai zirgus labāk saskatītu, un mirdzošās acis liecināja, ka viņam tas viss varen patīk. Viņš pieskārās ar nāsīm pie sveša zirga, kas, būdams drosmīgāks nekā pārējie, bija pienācis pavisam tuvu, bet, kad māte svešajam iekoda, Dūkanam iegribējās padraiskoties, un viņš tam arī iekoda.

Pirmā pazīšanās ilga turpat vai stundu, un māte visu laiku stāvēja sardzē; viņa ne tik daudz baidījās, ka Dūkanam kāds varētu pāri nodarīt, cik gribēja jau pašā sākumā ierādīt, ka tas ir viņas kumeļš un viņa ir pār to noteicēja. Pagāja visa šī diena un puse no nākamās, kamēr zirgu bars pierada pie mazā kumelēna un nepievērsa tam vairs īpašu uzmanību.

Zirgi bija greizsirdīgi cits uz citu un cīnījās savā starpā par to, lai varētu turēties kumelēnam blakus; ar viņa māti gan neviens nestrīdējās, jo visi atzina viņas tiesības uz kumeļu. Jaunās un vecās ķēves, lielākie kumeļi un vecie zirgi — visi gribēja skriet plecu pie pleca ar Dūkano, rotājāties ar to un rūpēties par to. Taču vecais, bērais jājamzirgs, kas bija bara vadonis, parādīja, ka viņš un neviens cits būs Dūkanā apsargātājs, tūlīt aiz viņa māmuļas. Vieniem viņš žigli iespēra, otriem uzsita pa ribām, trešajiem atstāja zobu pēdas uz gludās spalvas un, pārlaidis skatienu pār ganāmpulku un pārliecinājies, ka savu panācis, zāli plūkdams, devās pie Dūkanā, kas, pie māmuļas stāvēdams, noraudzījās visā pagalam ieinteresēts.

Zirgu barā bija vēl trīs citi kumelēni, un ikreiz, kad ieradās jauns mazulis, šis bērais zirgs guva virsroku pār pārējiem un kļuva noteicējs par jaundzimušo. Pašlaik visjaunākais bija Dūkanais, un atkal bēris paturēja savas tiesības. Sā vecā zirga ādu klāja rētas, uz muguras varēja redzēt seglu pēdas; kādreiz viņš bija varen skaists kovboja zirgs. Tagad viņš bija sasniedzis vecumdienas un viņa vienīgais darbs bija izmeklēt labas ganības ziemā, ēnainas vietas un vismaigāko zaļo zālīti vasarā, bet pavasarī viņam prieku sagādāja mazie kumelēni.

Dūkanā māte bija jauna, vismaz par kādiem desmit gadiem jaunāka nekā bēris, taču, līdzko sākās rotaļas, viņš salīdzinājumā ar Dūkanā māti šķita tīrais kumeļš. Kad Dūkanais rotaļājās ar māti, spēra viņai vai koda, viņa nelikās ne zinis, tikai pa brīžam pievaldīja to, ja tas par daudz aizrāvās. Māte mīlēja Dūkano no visas sirds un jebkurā brīdī būtu ar mieru mirt viņa dēļ, un viņas galvenā rūpe bija, lai pietiktu barojošā piena un Dūkanais nesavārgtu. Spēlēm viņai neatlika laika.

Un tad parādījās vecais bēris. Dūkanais ātri sadraudzējās ar viņu, un drīz vien abi nodevās rotaļām; Dūkanais spēra viņam, turpretim bēris tikai vieglītēm prātīgi iekoda tam sānā un tad metās prom, un mazajam kumeļam nebija lielāka prieka kā dzenāt šo milzīgo zirglopu pa visu plašo prēriju. Pārējie zirgi skaudīgi viņos noskatījās.

Dūkanā māte nenolaida ne acu no bēra, taču nekad neiejaucās, tikai kad Dūkanais noguris un izsalcis skrēja pie viņas, viņa pieglauda ausis, brīdinādama bēro, lai tas turas malā.

Pagāja vairākas dienas, iekams bēris ļāva citiem zirgiem iet pie Dūkanā. Sākumā viņš centās dzīt tos prom, taču Dūkanais bija citos ieskatos, tāpēc vecajam bērim nekas vairs neatlika kā uzmanīt, lai neviens Dūkanam nenodarītu pāri. Taču nevienam tas ne prātā nenāca, drīzāk gan Dūkanais aiztika citus.

Divas nedēļas viņš bija visu mīlulis, bet tad kādu dienu zirgi pēkšņi ieraudzīja citu mazuli, palsu, divas dienas vecu kumeliņu, kas vilkās savai māmuļai līdzi. Dūkanais tika nobīdīts malā un kļuva par liecinieku tādam pašam satraukumam, kādam par iemeslu bija pats tai rītā pie krīka. Vecais bērais zirgs atkal iekaroja sev vietu jaunatnācēja sirdī un par Dūkano vairs nelikās ne zinis.

Dūkano tas nepavisam nesarūgtināja, viņš joprojām rotaļājās ar jebkuru zirgu, kas bija ar mieru viņu paciest; drīz vien viņš piesitās jaunai ķēvītei, bet vēlāk sadraudzējās ar citiem kumeļiem.

Kopš šā brīža viņš jutās brīvāks, viņš varēja doties prom viens bez vecajiem pavadoņiem, tomēr nekad neaizgāja par tālu, bet, ja kādreiz arī tā gadījās, atgriezās pie savējiem daudz žiglāk, nekā bija devies prom. Pavasarīgās dienas Dūkanam bija lieliskas; viņš iepazina milzum daudz jaunu lietu, dabūja zināt, ka zāle ir garda, bet ūdens veldzē, kad laiks ir karsts. Viņš atkal redzēja kojotus un, jo lielāks auga, jo mazāk no tiem baidījās, līdz kļuva tik drošs, ka, ieraudzījis tos, pat dzinās tiem pakaļ.

Bet tad viņš uzdūrās uz kādu citu dzeltenu dzīvnieku. Tas nelikās bīstams, un Dūkanais, nevarēdams saprast, kas tas tāds ir, gribēja to noskaidrot. Viņš sekoja tam pa pēdām līdz pat kārklājam, un dīvainākais bija tas, ka dzīvnieks nepavisam nesteidzās mukt projām; tas lēnā garā virzījās uz priekšu, un Dūkanais jau dzīrās to mazliet paspārdīt, taču tas pamuka zem kārklu krūma, bet ārā palika tikai astes galiņš. Dūkanais paostīja asti, tā tik tikko kustējās. Briesmas, likās, nedraudēja; viņš pievirzījās tuvāk un atkal paostīja asti, un tad gāja vaļa. Dūkanais iezviedzās un iekrācās, jo viņam nāsīs iedūrās pusducis četrcollīgu dzeloņcūkas adatu.

Taču Dūkanam bija laimējies — pielīdis viņš pāris sprīžu tuvāk, adatas būtu iedūrušās degunā līdz pat acīm un purns tā aiztūcis, ka viņš nebūtu varējis ēst un droši vien būtu nobeidzies bada nāvē. Bet šīs nedaudzās adatas bija tikai saskrāpējušas nāsis; tas viņam bija tikai maigs brīdinājums, kārtējā mācība.

Pagāja dažas dienas, un Dūkanais sastapa vēl kādu neparastu dzīvnieku, pareizāk, neparastus dzīvniekus, jo to bija daudz. Viņam tie sevišķi neinteresēja, bet, tā kā tie atradās pa rokai, viņš nolēma vienu apskatīt tuvāk. Turklāt viņam nebija nekā cita, ko darīt, un māmuļa bija tuvumā.

Instinkts Dūkano nebrīdināja, un viņš cēli aizsoļoja pie vismazākā no svešiniekiem. Tas arī neizbijās, un Dūkanais piegāja pāris pēdu attālumā no tā. Viņi abi bija jauni un varen zinātkāri un vēl neapjauta, ka savā mūžā tiksies neskaitāmas reizes gan pie aploka kārtīm, gan dienā ganībās, gan naktī pieguļā, gan arī uz versmainajiem, garajiem, putekļos tītajiem ceļiem. Kovbojs, jādams uz Dūkanā, dzīs veselu ganāmpulku tādu svešinieku, no kuriem vienu todien pētīja kumeļš. Tad tie visi būs pieauguši un atdzīti pārsūtīšanas punktā, bet viņu vietā stāsies citi teļi.

Taču toreiz nedz Dūkanais, nedz arī baltgalvainais teļš nedomāja par to, kas būs, un, kad govs pasauca pie sevis gar- ausaino mazuli ar šķeltajiem nagiem, Dūkanais, galvu noliecis, pakaļkājas mētādams, aizdieba pie māmuļas un pārējiem zirgiem.

2. nodaļa DŪkanais satiek cilvĒku

Pēc garā pavasara nāca siltais vasaras vidus, kas izkausēja pēdējo sniegu, vienīgi visaugstākajos kalngalos un dziļajos, šaurajos kanjonos tas vēl saglabājās. Saulstariem pretī turējās arī apledojušās, ēnainās klinšu kraujas, kas deva valgmi avotiem un strautiem, lai tie varētu brāzties lejā uz līdzenumiem.

Seit, augšā, zāle bija zaļāka, mušas tik nežēlīgi nedzēla, turklāt allaž bija jūtama spirgtāka dvesma un reizēm pat vējš, kas visu pamatīgi atvēsināja, taču visdzestrāk bija zem līkajām priedēm, kas vietumis slējās šai apvidū, kur klaiņāja Dūkanais, viņa māte un viss zirgu bars.

Paugurainais, klinšainais, skarbais apvidus bija Dūkano pārvērtis. Rotaļājoties stāvajās kraujās, kur nagi slīdēja un solis bija nedrošs, viņš pieņēmās spēkā, un kājas vairs neļodzījās. Tās kļuva spēcīgākas un turēja ķermeni stingri. No nagiem sen bija nozudis mīkstais, sārtais apvalks, tie bija kļuvuši tē- raudpelēki, stingri un tvirti kā pats tērauds, un, kad viņš drāzās lejup pa klinšaino kanjonu, lēkdams pāri kritušajiem kokiem, viņu gandrīz vai varēja salīdzināt ar kalnu kazu.

Kādudien, mežonīgi drāzdamies pa kalna nogāzi lejup, Dūkanais bezmaz uzskrēja virsū brūnam zvēriņam, kas saritinājies gulēja uz liela celma. Dūkanais uz mirkli apstājās savā gaitā, un zvēriņš tikmēr rūkdams novēlās zemē un laidās prom.

Dūkanais nevarēja izdomāt, vai palikt uz vietas vai griezties atpakaļ, vai arī sekot zvēriņam un noskaidrot, kas tas īsti ir; ziņkāres dzīts, viņš tomēr nolieca kaklu un metās nezināmajam, spalvainajam kamolam pakaļ.

Viņš drāzās pāri kritušajiem kokiem, lēca pāri peļķēm un salīcis pazuda zem zariem. Viņš jau gandrīz bija zvēriņu panācis, kad pašā pakaļdzīšanās karstumā atskanēja brīkšķis un labajā pusē parādījās putekļu mākulis, it kā tur gāztos lavīna. Acumirklis, un liela, apaļa, brūna galva iznira no kritalu un krūmu apakšas. Dūkanais ieraudzīja divas mazas, zalgojošas acis un garus, baltus, mirdzošus ilkņus, un, kad varens rēciens satricināja kalnus, Dūkanais metās apkārt un drāzās atpakaļ pie māmuļas drošībā.

Sirds viņam lēca vai pa muti laukā, kad viņš izlauzās no meža klajumā; viņš nekādi nespēja tikt skaidrībā, kā šis mazais spalvu kamolītis varēja pārvērsties trakojošā viesuļvētrā. Viņam ne prātā nenāca, ka šim spalvainajam mazulim arī ir māte.

Dūkanais apguva visu ātri un no savas un mātes pieredzes zināja, kas mīt mežā un kas līdzenumā. Tā reiz kalna pakājē māmuļa gāja pa priekšu, bet viņš vilkās nopakaļ pa putekļaino, nokaitušo taku uz ēnaināku vietu. Piepeši kaut kas iečabējās un māmuļa šāvās no taciņas sāņus. Dūkanais, instinkta dzīts, laidās viņai pakaļ — un tieši laikā, jo kreisajā pusē kādu pēdu no takas locījās čūska, kas, paslējusies uz augšu, tikai par sprīža tiesu neskāra Dūkanā potīti.

Dūkanais stāvēja pienācīgā attālumā un krākdams noskatījās, kā čūska atkal sagriežas gredzenā. Viņam nebija nekādas vēlēšanās iet tuvāk un apostīt šo netīro, pelēkdzelteno klabur- čūsku. Māmuļa brīdinot iezviedzās, un Dūkanais vēlreiz paskatījās uz čūsku. So mācību viņš lika aiz auss un ikreiz, iz- dzirdis klaboņu, atsprāga atpakaļ, tāpat kā to darīja māte.

Vārdu sakot, Dūkanais pieņēmās prātā, un šai ziņā viņam

aplam veicās. Viņš ieguva vienīgi skrambas, bet tās viņam nenodarīja nekādu Jaunumu. Ada uz viņa ķermeņa kļuva stingra, bet asinis, kas plūda vēnās, nāca no stipras sirds.

Dūkanais pavadīja laiku kalnos brīnumjauki. Viņš ņēma pretī visu, ko dzīve viņam sniedza. Viņš centās neko nepalaist garām. Izdzirdis nokrikstam zariņu, viņš sasmailēja ausis un devās skaņas virzienā, lai noskaidrotu, kāpēc šis zariņš no- krikstējis tieši tā, nevis citādi. Viņš sekoja āpsim, kamēr tas pazuda alā; viņš staigāja apkārt kokam un vēroja, kā kuplastainā vāverīte, no viņa glābdamās, lec aizvien augstāk. Gadījās viņa ceļā arī skunksi, taču tādās reizēs to riebīgā smaka guva virsroku pār ziņkārību, un viņš turējās no tiem pa gabalu.

Dūkanam iznāca sastapties ar visiem prērijas dzīvniekiem, tikai ne ar lauvu un vilku. Māmuļa nedevās uz tām vietām, kur klaiņāja šie laupītāji, bet, ja zirgi saoda, ka tie ir tuvumā, viņi metās bēgt. Dūkanam tomēr bija gadījies šos laupītājus satikt un ar tiem cīnīties, taču tas notika vēlāk, citādi diez vai man būtu iznācis šis stāsts par Dūkano.

Pirmais lielākais notikums Dūkanā mūžā atgadījās, kad viņam bija apritējuši četri mēneši. Par šo notikumu nekas iepriekš nevēstīja — ne tumšās debesis, ne skarbie vēji, un tajā brīdī, kad tas notika, kumeļš gaiņāja prom uzmācīgās mušas. Strupā aste darbojās kā vēdeklis, kumeļš stāvēja aizmidzis, viegla vēja pūsma šūpoja krēpes un žūžoja šūpļa dziesmu, traukdamās caur priedes zariem, kas sniedza pavēni viņam un māmuļai.

Māte arī gulēja, tāpat viss zirgu bars, un, kad kovbojs, jādams pa kanjonu, viņus ieraudzīja, viņš nosprieda, ka zirgus apies un nokļūs tiem augšpusē, iekams kāds būs viņu pamanījis.

Viņš to bija varen labi izdomājis, jo, tiklīdz kads no zirgiem sajuta svešinieku, pacēla galvu un iekrācās, viss bars pamodās un acumirklī drāzās prom. Pa kanjonu lejup nesās putekļu mā- kuļa un kovboja pavadītie zirgi.

Dūkanais neatpalika; viņš aulēkšoja blakus bara vadonim un pirmoreiz mūžā negudroja, kāpēc tas notiek; viņš tikai lēkšoja un neko neprātoja.

Astēm plīvojot, zirgi laidās pa nogāzi lejā, lēca no klintīm un lidoja izskalotām vietām pāri. Līdzi aizrautie klinšu bluķi sašķēlās pret laukakmeņiem, un laukakmeņi rāva ārā noliekušos kokus. Aizmugurē dārdēja nogruvums. Taču zirgi un kovbojs tiem nopakaļ aizsteidzās nogruvumam priekšā un pirmie sasniedza kanjona galu. Kad lavīna bija aizvēlusies līdz šai vietai un desmit pēdu augstumā piegāzusi kanjonu akmeņiem, kokiem un zemēm, mežonīgo zirgu bars jau atradās pusjūdzi attālu un auļoja kalnu pakājē gar līdzenuma malu.

Ticis līdzenumā, kur putekļi vairs nebija tik biezi, Dūkanais pameta skatienu pār skaustu atpakaļ un pirmoreiz ieraudzīja cilvēku. Pēc tā, kā izturējās māmuļa un viss ganāmpulks, pēc tā, kā viņi auļoja, cenzdamies izvairīties no cilvēka, Dūkanais noprata, ka tas ir kāds īpašs dzīvnieks, ar kuru zirgam nav ko uzsākt ne cīniņu, ne arī ķildu, bet no kura ātrāk jābēg prom.

Taču tas nebija iespējams, jo jātnieks nesās viņiem pa pēdām un apstājās tikai tad, kad bija iedzinis viņus lielā, baļķiem apjoztā aplokā; Dūkanam tas atgādināja kokus, kas aug nevis uz augšu un uz leju, bet šķērsām. Viņš noprata, ka caur šiem kokiem izlauzties neizdosies. Viņš piespiedās ciešāk pie māmuļas sāna. Viņa kopā ar pārējiem zirgiem riņķoja apkārt aplokam; lielie vārti aiz viņiem aizdarījās, satracinātie zirgi pagriezās un aci pret aci sastapās ar līkkājainu, ādas drēbēs ģērbtu, saulē iedegušu cilvēku.

Dūkanais notrīsēja, ieraudzījis, ka šis dīvainais radījums nolec no zirga, kas ir līdzīgs jebkuram no viņu bara, ja vien jocīgais ādas daikts nebijis viņam uz muguras. Tad cilvēks pagramstijās gar savu zirgu un no viņa muguras noņēma ādas gabalu; zirgs noskurinājās un devās pie Dūkanā un pārējiem zirgiem.

Kumeļš visu laiku blenza ādas priekšmetā, tad paoda sasvīdušo zirga spalvu, it kā tur slēptos atminējums tam, kas ir šis ādas daikts, kurš visu laiku bija atradies zirgam mugurā. Taču smaka viņu vēl vairāk izsita no sliedēm, un, aizmirsis zirgu, viņš ņēmās pētīt radījumu, kas stāvēja uz divām kājām.

Ne vienu reizi vien kalnos, kur Dūkanais tovasar klaiņāja,

bija manīti zibšņi; viņš tika redzējis tur arī uguni. Šie zibšņi un uguns kumeļam bija neatminama mīkla, taču, kad viņš redzēja, ka cilvēks izdara strauju kustību ar ķetnu un viņam tajā parādās uguns, bet pēc tam pa muti izplūst dūmi, viņš galīgi nekā vairs neapjēdza. Viņš stāvēja kā pārakmeņojies un skatījās.

Drīz vien šī pati ķetna, kas bija turējusi uguni, nolaidās gar sānu, pacēla virves rituli un izveidoja cilpu; tad cilvēks devās pie Dūkanā un pārējiem zirgiem. Ieraudzījuši tuvojamies cilvēku, zirgi metās aplokam apkārt, putekļu mākoņus saceldami; tad Dūkanais izdzirda, kā nosvelpj virve, aizlidodama viņam garām, un redzēja, ka tā uzkrīt kādam zirgam uz galvas. Zirgs tika apstādināts un pievests pie ādas gabala, kas gulēja zemē; tad šis ādas gabals tika uzlikts zirgam mugurā; kad cilvēks ielēca seglos, Dūkanais pirmoreiz ieraudzīja, kā viņa savietis cīnās ar divkājaino radījumu.

Tas bija vienreizējs skats. Viņš šad tad bija redzējis, kā rotaļājas un cīkstējās viņa biedri, arī pats bieži tā darīja, taču tādu plosīšanos savu mūžu nebija redzējis. Viņš noprata, ka zirgs cīnās un spārdās cik spēdams, lai nomestu no muguras briesmoni. Dūkanais nodrebēja, izdzirdis, kā aurē zirgs. Viņš nekad nebija dzirdējis tādas skaņas, tomēr to nozīmi saprata. Viņš reiz arī pats bija tā aurējis, kad kojots iekoda viņam gurnā.

Dūkanais zvērojošām acīm raudzījās cīniņā, bet tad zirgs mazpamazām norima, līdz pēdīgi apstājās. Dūkanais skatījās, kā cilvēks nolec no zirga, atdara vārtus, izlaiž zirgu ārā, atkal aizdara vārtus, tad uzlec seglos un izzūd skatienam. Tikai tagad Dūkanais atžirba un iedomājās izpētīt vietu, kur bija iesprostots. Viņš paberzēja purnu pret māmuļas purnu un devās izlūkot plašo aploku. Gari krēpju kumšķi baļķu spraugās liecināja, ka šeit jau agrāk pabijis daudz zirgu; apošņājis zemi un teļu ausu gabaliņus, kas bija nogriezti, tiem iededzinot zīmes, Dūkanais atcerējās baltgalvaino teļu, ko bija redzējis dažu nedēļu vecumā. Tas, ka šeit daudziem teļiem tikušas iededzinātas zīmes, un viss pārējais viesa kumeļā aizdomas un izbīli.

Viņš jau bija sadūšojies pieiet pie ādas biksēm, kas karājās uz aploka vārtiem, un apostīt tās, kad tālumā parādījās putekļu mākonis un tajā zirgu bars, kas tika dzīts uz aploku, kurā atradās viņš pats. Kopā ar zirgiem bija kāds pusducis jātnieku vai pat vēl vairāk; to ieraudzījis, Dūkanais, asti gaisā uzšāvis, aizsteidzās pie māmuļas. Viņš noskatījās visā, kas notika. Jātnieki iedzina pa vārtiem jaunu zirgu baru. No riņķošanas pa lielo aploku sacēlās putekļi un valdīja sajukums, jo tajā tagad atradās ap divsimt zirgu. Dūkanais priecājās par jauno baru; tas nozīmēja, ka tik lielā pulkā var vieglāk paslēpties — tā, lai vismaz daži zirgi būtu starp viņu un divkājainajiem radījumiem.

Kamēr zirgi auļoja pa aploku, viņš slēpās, kā varēja, bet tad, palūrējis starp zirgu kājām, ieraudzīja, ka viņpus žoga aizdegts ugunskurs un garas dzelzs sijas izbāztas starp aizžogojuma baļķiem tā, ka to viens gals atrodas tieši liesmās. Aplokā atkal radās satraukums, zirgi krākdami lēkšoja gar žogu. Daudzi tika iedzīti citā aplokā, līdz šeit palika kādi piecdesmit zirgi, lielākoties jauni kumeļi, tādi kā Dūkanais, un dažas vecas, rāmas ķēves.

Nu vairs Dūkanam nebija kur paslēpties, un, kad līkkājainie cilvēki atritināja virvju rituļus un cilpas svelpa kā lodes virs galvas, Dūkano pārņēma šausmas un viņš bija gatavs vai zemei cauri izkrist. Viņš dzirdēja, kā zvaigāja citi kumeļi, kad tika saķerti, nogāzti zemē un sasieti, un tas, protams, nemazināja šausmas, kas viņu bija pārņēmušas.

Viņš darīja visu, ko varēja, lai viņu nenotvertu, taču šķita, ka šie radījumi ir it visur un nav tādas vietas, kur nesniegtos viņu virves. Kādā no izmisīgajiem mēģinājumiem izbēgt Dūkanais izdzirda, ka tuvumā nosvelpj virve, un tā, gluži kā čūska, apvijās abām priekškājām apkārt; viņš ieaurējās un pēc mirkļa jau gulēja zemē ar sasaistītām kājām.

Sajutis cilvēka pieskārienus, Dūkanais nosprieda, ka pienācis pasaules gals. Viņš ieraudzīja, ka viens no šiem radījumiem ar nokaitētu dzelzi skrien pie viņa. Viņš saoda svilstošas spalvas un ādas smaku — dega viņa paša āda —, taču viņš nejuta ne sveloņu, ne sāpes, jo atradās tādā stāvoklī, kad cilvēka rokas pieskāriens ir briesmīgāks par sakarsētu dzelzi. Taču visam reiz pienāk gals — gan labajam, gan ļaunajam —, un drīz vien Dūkanais juta, ka virves noris no kājām un viss ir garām; kad viņš piecēlās un metās pie bara, gludajā ādā rēgojās zīme j^, kas paliks tur mūžīgi; tā liecināja, ka jaunais zirgs tagad pieder kompānijai «Rocking R».

Kad zīmju iededzināšana bija beigusies, negants prieks sagrāba gan Dūkano, gan citus kumeļus. Ganāmpulks tika sadzīts kopā, un, kad kumeļi bija atraduši savas māmuļas, viņi atkal visi bija brīvi un varēja vai nu doties uz augstajām kalnu grēdām, vai klaiņāt līdzenumos.

Dūkanā māte gāja pirmā, un, kad viņas bara zirgi, izrunājušies ar svešajiem zirgiem, pievienojās viņai un kumeļiem, viņi visi virzījās uz kalnu pakāji. Otrā dienā zirgi atkal bija sasnieguši augstieni un iepriekšējās dienas notikumus aizmirsuši, tikai ne Dūkanais un pārējie kumeļi. Tie vēl kaut ko atcerējās, jo tas viss viņiem bija pagalam jauns, turklāt atmiņai bija atstāta svaiga, smeldzoša degzīme uz kreisā augšstilba.

Taču dienas ritēja, Dūkanā dzīvē atgadījās jauni notikumi, un piedzīvojums aplokā pamazām izgaisa no viņa atmiņas kā ļauns sapnis; apdegums sadzija ātri, palika rūpīgi iededzinātā zīme.

Tuvojās lapkritis, debesis aizvilkās mākoņiem, lietus kļuva dzestrāks, un ikreiz, kad laiks noskaidrojās, aukstums pieņēmās spēkā; saule nemeta debesīs tik augstu loku un nesildīja vairs tik stipri kā agrāk. Kad pēc vairākiem sala rītiem debesis atkal ietinās mākoņos un vējš appūta kalnu galus ar sniegu, zirgi pamazām devās lejā, un, kad bija sasnieguši kalnu pakāji un beidzot arī līdzenumus, bija sākusies ziema un vajadzēja pārcelties uz ziemas ganībām.

Ziemas ganības atradās zemajās kalnu grēdās un pauguros, kas slējās prēriju vidū. Turpat stiepās dziļas gravas, kur vietām auga biezi papeļu un kārklu puduri. Tur varēja varen labi patverties, kad pūta saltie ziemeļu vēji un kauca sniega vētras, kas dzina alās visu dzīvo radību. Zāles stiebri šeit bija gari, un līdz tiem allaž varēja aizkārpīties. Rāmās ziemas dienās, kad parādījās saule un pierima vējš, zirgi atstāja patvērumu un devās uz nogāzēm, kur vējš bija notraucis sniegu un atsedzis skatienam zāli.

Klajumos un šeit, ziemas ganībās, Dūkanā acīm, ausīm un nāsīm darba bija papilnam. Tik daudz ko vajadzēja redzēt, dzirdēt un saost! Viņa jutekļi saspringa, kad viņš ieraudzīja parastu bedri, izsusējušas upes gultni vai pauguru. Dūkanais priecājās, kad uzkrita pirmais sniegs. Tas bira uz skausta un rumpja un mudināja viņu lēkt un draiskoties; līdz ar auksto laiku prērija kļuva brūna, pēc tam balta, un kumeļu aizvien vairāk pārņēma vēlēšanās lēkāt. Patvērumu viņš vairs nemeklēja. Aukstums Dūkano nebiedēja, vismaz viņš to neizrādīja. Ja kāds būtu paraudzījis, cik viņa āda ir silta, un redzējis, cik bieza un gara uzaugusi spalva, tas nebrīnītos, ka saltie, drēgnie vēji viņu nesaldē. Dabas Māte uzsūtīja ziemu, kad Dūkanais jau bija labi sagatavojies. Viņš bija nodrošinājies ar pūkainu kažoku, kas izoderēts ar collu biezu tauku slāni, un, karstām asinīm riņķojot, varēja sacensties ar sniegu un salu; vienīgi kad no ziemeļiem pāri kalnu korēm vēlās sniega vētras, viņš meklēja, kur varētu patverties.

Šoziem viņš jau kārpīja sniegu, lai atrastu barību, jo pirms dažiem mēnešiem juta, ka ar māmuļas pienu vien nevar iztikt; tad piens viņam kļuva par kārumu, bet pēc tam māte lika viņam nojaust, ka viņš ir atšķirts. Strīdēties ar māmuļu viņš nesāka un kārpīdams meklēja zāli kā pieaudzis zirgs. Viņš ēda sniegu un varēja iztikt bez ūdens tikpat ilgi kā pārējie zirgi; kaut gan visbargākajā ziemas salā viņš drusku bija krities svarā, to zem biezās spalvas nevarēja manīt.

Garajos ziemas mēnešos viņu paglāba no posta tās nedaudzās priekšrocības, ko viņš sev bija vēl paturējis. Ja kāds pieaudzis zirgs aizrakās līdz vietai, kur bija īpaši daudz zāles, Dūkanais dzina to prom. Viņš izskatījās negants, kad pieglauda ausis, atieza zobus un spēra pa sāniem, un lielais zirgs, izlikdamies, ka ir līdz nāvei pārbijies, pasteidzās aizmukt no šī bīstamā kumeļa. Visā barā tikai māmuļa no viņa nebaidījās. Dūkanais kārpījās ar šo zirgu vienā vietā, dažkārt izrāva tam zāles kumšķi tieši no deguna apakšas, tomēr nekad nedzina to prom. Iespējams, ka viņam tas nepavisam nenāca prātā, jo viņš pārlieku daudz domāja par savu māmuļu, un, lai gan viņa nekad nerotaļājās ar dēlu un pat dažreiz iekoda viņam par pārkāpumiem, viņš zināja — ja vajadzēs, māmuļa cīnīsies par viņu līdz galam.

Kaut arī sniegs bija aizputinājis gravas, Dūkanais aizvadīja ziemu tikpat bezrūpīgi, kā bija nodzīvojis vasaru. Protams, ne mazums spēka tika patērēts, lai aizraktos līdz barībai, tomēr vēl pietiekami daudz palika arī rotaļām. Bieži vien, kad zirgi, meklēdami zāli, kārpīja sniegu, Dūkanais sāka lēkāt, saceldams gaisā sniegpārslu virpuļus. Arī pārējos kumeļus pārņēma rotaļu prieks, un drīz vien jaunie pazuda baltā mākonī, it kā tur lēkšotu tūkstošiem zirgu.

Tā ritēja ziema, un nekādi notikumi nesatrauca šā apvidus mieru un klusumu, tikai reiz pie apvāršņa parādījās jātnieks. Viņu pamanīja vienīgi Dūkanais, kas bija atgājis no bara. Ieraugot šo jātnieku, Dūkanais atcerējās virves, aploku, cilvēka roku pieskārienus un laidās, ko nagi nes, pie bara atpakaļ.

Beidzot atnāca pirmie pavasara vēstneši. Sākumā Dūkanais neprata tos novērtēt, jo siltie vēji, kuri kausēja sniegu, darīja viņu vārgu un laisku. Pirmo reizi mūžā viņam nebija vēlēšanās lēkāt un draiskoties.

Pēc dažām nedēļām jau bija redzama kaila zeme, bet saulgozī jau spraucās ārā zaļi asni. Jaunā, zaļā zālīte Dūkanam varen garšoja; tagad viņš kāpa sausajai zālei virsū un meklēja tikai zaļos dzinumus. Viņš pārstaigāja milzīgas platības, taču tik agrā pavasarī zaļās barības bija maz.

Arī pārējie zirgi bija nomocījušies; garie, sausie zāles stiebri nevienam vairs nelīda iekšā, un zirgi kritās svarā. Dabas Māte zināja, ko dara; siltumam uznākot, zirgi kļuva jes- trāki, zāle sazēla visur — gan kalnos, gan līdzenumos, un dzīvnieki atkal atžirga; viņi valstījās pa zemi, pamezdami tur ziemas spalvas lēkšķes.

Ar pirmajiem pavasara vēstnešiem Dūkanais bija kļuvis brūnāks; bet, kad iestājās siltāks laiks un zaļas zāles bija papilnam, veco spalvu vietā parādījās citas krāsas spalvas. Viņš bija kļuvis tumši pelēks, un no pērnvasaras melnās krāsas nebija palicis ne vēsts. Visvairāk krāsa bija mainījusies ap ausīm un uz sāniem. Bet, tikai uznākot nākamajai ziemai, Dūkanā spalva ieguva savu galīgo krāsu — pelnu pelēku.

Galva un kājas bija drusciņ tumšākas par rumpi, ar brūnganu lāsmojumu, un pierē vīdēja šaura, balta zīme. Zirgs patiešām bija īsts skaistulis un, reizi redzēts, neizgāja vairs no prāta; viņš bija bez vainas, lai arī no kuras puses uz viņu skatītos.

Pavasara lieti uznāca un pārgāja, zāle, ikreiz saņēmusi valgmi, pastiepās garāka, un zeme kļuva zaļāka; saule sildīja vairāk, un dažas dienas izgadījās jau gluži karstas.

Kādā no šīm karstajām dienām Dūkanā māte pazuda. Dūkanais bija iesnaudies pavēnī pie krīka, bet, kad pamodās un sāka ganīties, viņš pamanīja, ka māte aizgājusi. Zirgi bija atgriezušies vasaras ganībās un stāvēja augsto kalnu grēdu pakājē; plašais līdzenums lejā bija pārskatāms kā uz delnas, taču no Dūkanā māmuļas nebija ne vēsts. Viņš ilgi lēkšoja ganāmpulkam apkārt, zviedza un meklēja viņu. Taču atrast nevarēja. .

Viņš vēlreiz pārlaida skatienu pār līdzenumu, tad, izbrīnā iezviedzies, ņēmās atkal plūkt zāli. Viņš pat likās gluži mierīgs, it kā nojaustu, ka mātei jāpazūd un viss ir kārtībā. Ar mātes aiziešanu nekas nebija mainījies, viņš gulēja, ēda un rotaļājās tāpat kā agrāk, un spalva viņam kļuva jo dienas, jo gludāka.

Reiz kādā rītā lielais bēris, kas aizvien vēl atradās ganāmpulkā, saausījās, iezviedzās un aizlēkšoja līdzenuma virzienā. Viņam pretī nāca zirgs, bet tam blakus kustējās mazs radījums.

Dūkanais un viss bars apstājās un vēroja viņus. Drīz vien Dūkanais samanīja, ka šis vientuļais zirgs viņam ir pazīstams, taču viņu vērta domīgu mazais radījums, kas sekoja zirgam pa pēdām; Dūkanais, izslējis galvu, metās auļos, lai visu noskaidrotu. Tad viņš noprata, ka šis vientuļais zirgs ir viņa māmuļa.

Viņš zviegdams skrēja pie māmuļas; nonācis pāris soļu attālumā, viņš uzmeta skatienu radījumam, kas turējās tai blakus; tas bija pavisam mazs, mirdzošs, melns kumeliņš uz ļodzīr gām kājām, pie tam pagalam nobijies, ieraudzījis tik daudz svešinieku. Tas bija Dūkanā mazais brālītis.

Dūkanais tūdaļ piegrūda mazulim purnu klāt, un māmuļa bija spiesta pieglaust ausis pie galvas, it kā sacīdama: «Prātīgāk, dēls!» Bet Dūkanais bija prātīgs un, kad māte devās pie pārējiem zirgiem, skrēja nopakaļ, bet lielais bēris uzmanīja viņus no mugurpuses. Kopš tā brīža Dūkanais bija kļuvis otrais.

3. nodaļa KUR TAKAS ŠĶIRAS

Vasara bija pašā plaukumā, dienas bija svelmainas un rāmas; pat visaugstākajās virsotnēs, kur vēl turējās sniegs, vai- ' dīja svelme, saulstari krita taisni, un klintis vairs nesniedza ēnu. Šeit pa šauru kalnu taku verdzē virzījās neliels zirgu bars; priekšgalā gāja Dūkanā māmuļa, aiz viņas mazais, melnais kumeliņš, tad pelēkais, gadu vecais Dūkanais ar zīmi pierē. Mazliet iepakaļ sekoja lielais, bērais zirgs un kādi astoņi vai desmit pārējie zirgi no bara.

Likās, viņi soļoja bez kāda noteikta mērķa. Viņi gāja zem vēja noliektiem kokiem, neuzkavēdamies to pavēnī. Viņi pat nepaošņāja vēso ūdeni strautos, nepamanīja garos zāles stiebrus, kas zēla visapkārt. Viņi virzījās tikai uz priekšu, varbūt lai nokļūtu īpaši labās ganībās augstajos kalnos. Tam, kas būtu redzējis, kā zirgi iet uz priekšu, varētu likties, ka tos kāds iztraucējis — vai nu rītausmā manīts jātnieks, vai arī kuguāri.

Nelielais zirgu bars virzījās tik tālāk, kamēr nonāca līdz vietai, kur taka sadalījās; Dūkanā māte nogriezās pa taku lejup. Mazais, melnais kumelēns un pārējie zirgi devās viņai nopakaļ — visi, vienīgi pelēkais, gadu vecais kumeļš ne. Viņu saistīja taka, kas veda augšup, un nekas viņu nespēja atturēt to mazliet izpētīt. Noliecis galvu pie zemes, viņš devās pa taku augšā, visu apostīdams; lejā viņš redzēja pārējos zirgus un nolēma tiem pievienoties, kad ziņkāre būs apmierināta.

Milzīga granīta siena vairāk nekā desmit pēdu augstumā bija pārkārusies priekšā pār taku. Sienas plaisās mājvietu sev bija atradušas līka sarkankoka saknes; žuburotie zari pletās

pār klints sienu, ietīdami to dzijā ēnā. Sai ēnā, pieplacis pie sienas, gandrīz saplūzdams ar to, tikko pamanāms gulēja garš, tumšbrūns radījums. Viņš bija izstiepies visā garumā un likās kā beigts, raustījās vienīgi garās, apaļīgās astes galiņš. Dzirdot nagu dipoņu pret akmeņaino taku, viņš par sprīdi pacēla apaļo galvu un atglauda ausis, bet, kad viņš ieraudzīja pelēko kumeļu, dzeltenās acis satumsa.

Dūkanais nāca tieši pa taku un pēc dažiem soļiem jau būtu sasniedzis granīta sienu, kur atradās klinšu lauvas slēpnis. Ne viens vien briedis šeit tika noskatīts un saplosīts; kauli, kas mētājās klints tuvumā, liecināja, kur lauva savu upuri aizvil- cis un notiesājis. Vilki, kojoti un citi plēsoņas apgrauza lauvas maltītes paliekas, un tagad saulē baltoja tikai pliki kauli.

So milzīgo teritoriju lauva uzskatīja par savu, taču visā skarbajā apvidū šī bija vislabākā vieta, kur sagatavoties lēcienam. Ja citur viņam nebija veicies, tad šeit viņš laupījumu ieguva vienmēr; taku, kuru viņš uzmanīja, bija minuši visdažādākie dzīvnieki, kādi vien šeit klaiņāja, jo šī bija galvenā taka.

Kas zina, kāpēc Dūkanā māmuļa nenogriežas pa šo taku; varbūt viņu brīdināja instinkts, vai arī, ieraudzījusi augsto klinti, viņa atcerējās pagātni un nogriezās pa kreisi; lai nu kā, viņa pati, kumeliņš un pārējie zirgi bija drošībā un gaidīja Dūkano, kas, visu izpētījis, viņus panāks.

Dūkanais nāca aizvien tuvāk, ciešāk spiezdamies pie klints sienas; ceļā viņš apošņāja katru zaru un akmeni, kamēr nokļuva dažu pēdu attālumā no slēpņa, kur lēcienam gatavojās plēsoņa. Lauva vairs negulēja, visā augumā nostiepies, tomēr, tāpat kā agrāk, likās esam daļa no klints. Viņš bija nekustīgs kā klints, tikai garās astes ietrīsēšanās liecināja, ka viņa atsperīgais ķermenis tūlīt pat metīsies laupījumam virsū.

Vēl viens solis — un Dūkanais būtu šķīries no šīs pasaules. Viņš jau bija pacēlis kāju, lai spertu šo pēdējo soli, taču klints pakājē kaut kas ieklabējās: četras pēdas gara klaburčūska sniedzās jau pēc kumeļa purna, un kāja, kura bija pacelta, lai spertu soli uz priekšu, paspēra to atpakaļ. Sis solis Dūkano izglāba.

Lauva bija cerējis, ka viņa upuris, tiklīdz viņš lēks, metīsies sāņus, un tā arī bija aprēķinājis savu lēcienu, taču čūska ie- klabējās nelaikā, un Dūkanais parāvās prom mirkli ātrāk, bet ne uz to pusi, kur vajadzēja mesties lauvam. Plēsoņa paspēja ar nagiem sakampt tikai krēpes un vairāk neko. Lauva lēcienā izlocījās, lai satvertu zirga kaklu, bet, lai arī kā viņš pūlējās, tomēr, tvarstīdams tukšu gaisu, atsitās pret cieto zemi.

Dūkanais neatskatījās, lai redzētu, vai šī ēna ar asajiem nagiem lido viņam pakaļ vai ne; viņš bija meties atpakaļ, kolīdz atskanējusi klaboņa, un tagad, cik spēka, nesās prom. Uz slīpās nokalnes ātrums pieauga, vienā acumirklī viņš taisnā virzienā šķērsoja ceļa gabalu starp taku, kuru bija pametis, un taku, pa kuru rikšoja māmuļa un pārējie zirgi.

Aulekšodams viņš iebrāzās barā; zirgi, no viņa mežonīgajām acīm nopratuši, ka atgadījies kas nelāgs, metās skriet, it kā pats nelabais dzitos viņiem nopakaļ.

Taču nelabais (ja vien šis vārds nav par maigu lauvam) viņiem nesekoja. Lauva saprata, ka nepanāks kumeļu, un viņam pat prātā nenāca doma.dzīties pakaļ; viņš tikai šaustīja sevi ar garo asti negantās dusmās, ka izlaidis no ķetnām tik treknu kumosu.

Kopš tās dienas jaunais zirgs augstajām klintīm ne tuvumā nerādījās un, kad redzēja to virsotnes, meta līkumu priedēm ar zemiem, kupliem zariem un visām vietām, no kurām varētu uzglūnēt lauva. Dūkanam aizvien retāk radās vēlēšanās nošķirties no bara, lai nodotos izpētei, turklāt viņš bija paguvis iepazīt gandrīz visus prēriju iemītniekus, un viņu vairs nekas nepārsteidza.

Aizvien retāk Dūkanais savā ceļā sastapa kaut ko tādu, kas būtu vēl svešs un nezināms, un drīz vien viņam likās, ka pasaulē nav nekā, ko viņš nebūtu iepazinis. Kā jau visi kumeļi šajā vecumā, arī viņš bija uzpūtīgs, un galva viņam allaž bija nedarbiem pārpilna. Vecajiem zirgiem Dūkanais likās gatavā sodība, un tie viņam spēra.

Viņš jau bija pieaudzis un šos spērienus varēja panest. Līdz pat vasaras beigām visi zirgi noņēmās, sizdami viņam pa ribām, tā pūlēdamies ierādīt viņa vietu, bet tas nemaz tik viegli nebija, un Dūkanais turpināja savas izdarības arī, kad uznāca pirmais sniegs. Viņš izturējās neciešami visu ziemu, un, kaut arī neviens zirgs nebūtu ļāvis, ka kumeļš izrauj tam no deguna apakšas izkārpītu zāles kumšķi, viņš vismaz kaitināja citus zirgus, izlikdamies, ka grasās to darīt. Bet, kad zirgi spēra viņam un netrāpīja, viņš izturējās tā, it kā viņam būtu laimējies kaut ko izraut.

Tad kādu dienu pie apvāršņa parādījās svešs zirgs. Tas pievienojās šim baram. Kad svešs zirgs piebiedrojas nezināmam baram, tas sākumā vienmēr ir bailīgs, un Dūkanais to izmantoja, lai parādītu, ka tomēr ir kāds, kuru viņš var nest cauri, — viņš bez mitas dzenāja svešinieku, koda tam rumpī, kamēr vecais zirgs jau grasījās meklēt citus medību laukus. Vairākas dienas kumeļš nedeva zirgam mieru, līdz pēdīgi tas nenocietās un metās Dūkanam virsū. Cīniņš nenotika, jo Dūkanais deva kājām ziņu, noziedēja un ne acu nerādīja, kamēr vecais zirgs atvēsa. Kopš tā brīža Dūkanais turējās no vecā pa gabalu, nemaz negribēdams, ka tas baru pamet.

Tā ritēja ziema. Par katru savu izdarību Dūkanais saņēma brāzienu; pamazām viņš lika to visu vērā un nebija vairs tik uzpūtīgs un stūrgalvīgs. Tad pienāca pavasaris, tam sekoja citi gadalaiki, un, kad Dūkanam bija apritējuši trīs gadi, viņš saprata, ka jāsāk dzīvot tā, kā labam prēriju zirgam pienākas.

Trešais mūža gads Dūkanam sākās laimīgi. Pavasara lietavas bija siltākas nekā parasti, zaļā zāle dienā izstiepās par pus- sprīdi, un par ēstgribu Dūkanais nevarēja sūdzēties. Tāpēc arī, nometis pinkaino ziemas kažoku, viņš izskatījās gludāks un brangāks nekā jebkad agrāk, it kā būtu pārvilkts ar smalku pelnu krāsas zīdu. Ikviena kovboja sirds būtu ietrīsējusies, ieraugot, kā Dūkanais, galvu un asti izslējis, auļo pa prēriju.

Taču ganāmpulkā viņa ārējās dotības neviens nepamanīja. Māmuļa un pārējie zirgi izturējās pret viņu tāpat kā pret jebkuru parastu zirgu. Viņi tikai vēlējās, kaut Dūkanais mazāk draiskotos un viņu tik bieži nevajadzētu vest pie prāta, jo viņš bija izaudzis par stipru un pārdrošu zirgu un pārmācīt viņu nepavisam nebija viegli.

Viņa audzināšana ilga, kamēr vēl atradās daži, kuru spērieni bija pietiekami pārliecinoši, taču tādu drošsiržu kļuva aizvien mazāk, un pēc daudzām spēku pārbaudēm pienāca brīdis, kad visā barā bija palikuši tikai divi zirgi, ar kuriem viņš neuzsāka ķīviņu, — tie bija māmuļa un lielais, bērais zirgs.

Kad Dūkanais sajuta savu pārākumu, viņu pārņēma lepnums; labi, ka viņš bija pieņēmies prātā, kļuvis rāmāks un vairs nedraiskojās; pašlaik viņš bija ar mieru nevienam nesieties klāt, ja vien viņam nesienas klāt.

Dienām ritot, zirgi pārliecinājās, ka Dūkanais kļuvis par pieaugušu, saprātīgu prēriju zirgu. Neviens vairs necentās viņam ko iemācīt, bet, ja palaikam viņam arī gadījās parādīt savu jauneklīgo neprātību, visi viņam to piedeva. Protams, šādās reizēs Dūkanais bija pietiekami gudrs un no māmuļas un bēra turējās pa gabalu.

Barā bija nodibināts miers, un ikviens zirgs zināja savu vietu. Viss bija tik mierīgi, ka Dūkanam jau sāka tas apnikt, un viņš mācās virsū bērajam zirgam. Bet tad kādudien šis vienmuļais miers tika satricināts pašos pamatos.

Tas notika, kad nelielais zirgu bars, verdzē izstiepies, devās veldzēt slāpes. Dūkanā māmuļa, kā aizvien, atradās priekšgalā un, pirmā apgājusi apkārt klints ragam, dažu jardu attālumā no sevis ieraudzīja lielu, melnu ērzeli. Dūkanais to pamanīja nākamais; ieraudzījis garkrēpjaino melni, viņš iekrācās un saprata, ka mieram pēkšņi pienācis gals.

Dūkanais vilcinājās, nezinādams, ko darīt; pirmais sakustējās ērzelis. Krēpēm un astei plīvojot, kājas augstu cilādams, melnis tuvojās lepns kā pāvs. Nelielais ķēvju un kumeļu bars stāvēja iepakaļ, nogaidīdams, kas būs.

Sī tikšanās jaunos zirgus satrauca, iezibējās viņu acu baltumi, tad ērzelis, paspēris dažus soļus baram pretī, apstājās, izlieca spēcīgo kaklu puslokā, saausījās un, acīm zalgojot, stāvēja un pētīja svešiniekus.

Ērzelis daudzkārt bija sastapies ar svešu zirgu baru un mācījies būt piesardzīgs, jo ne vienu reizi vien viņam bija jāgriežas atpakaļ veicīgāk, nekā viņš bija devies baram pretī, atstājot vienu otru ādas sloksnīti vecākam ērzelim, kas bija labāk apguvis cīkstēšanās māku. Drīz vien viņš pārliecinājās, ka prātīgāk vispirms apskatīt, kāds ir vadonis, un tikai tad lauzties svešā barā iekšā un iet pie ķēvēm.

Dūkanais nekustējās, un, tā kā ērzelis aizvien vēl stāvēja, kur stāvējis, ncgrasīdamies doties uz priekšu, viņš kļuva nemierīgs. Viņš nodomāja, ka ērzelis atturēsies kaut ko pasākt. Taču dziļi maldījās, jo ko gan viņš varēja paredzēt? Vecajam bērajam zirgam viss bija skaidrs, un, ja Dūkanais būtu pametis skatienu uz viņa pusi, kumeļš būtu ieraudzījis bēro bara viņā galā turamies savrup.

Melnais ērzelis paspēra soli uz priekšu, un tas izšķīra visu. Dūkanais piegāja māmuļai tuvāk un ar nāsīm pieskārās pie viņas nāsīm; māmuļa iezviedzās un iespēra Dūkanam, bet ērzelis nepievērsa tam uzmanību. Tieši tai mirklī kumeļš metās ērzelim virsū, pareizāk, garām, jo priekškājas un atieztie zobi neķēra mērķi.

Dūkanais vēl nezināja, kā cīnās ērzelis, un nevarēja saprast, kāpēc trāpījis pa tukšu gaisu, ja nupat viņa priekšā bija stāvējis ienaidnieks; viņu vēl vairāk samulsināja tas, ka ērzelis neizrādīja vēlēšanos cīnīties, kad viņš negantās dusmās metās tam virsū. Ērzelis tikai pagrieza viņam ceļu, sasmailēja ausis un joprojām pētīja baru, it kā nekas nebūtu noticis. Dūkanam likās, it kā ērzelis viņu nemaz nebūtu pamanījis, un tā rīcībā skaidrāk par skaidru jautās vārdi «muļķa mazulis».

Ašs sitiens pa ribām uzreiz savaldīja Dūkano un parādīja viņam, ko spēj pretinieks, ja tam ienāk prātā cīkstēties. Tas izsita Dūkano no sliedēm, un viņš nezināja, ko darīt tālāk — vai atkal mesties cīniņā vai arī bridi pagaidīt, kamēr radīsies jauna izdevība.

Tikmēr melnais ērzelis, pārliecinājies, ka viņam šai barā ne no viena nav jābaidās, galvu pie zemes noliecis, ausis atglaudis, ņēmās atšķirt jaunos zirgus un sadzīt ķēves barā, par kura noteicēju bija jau kļuvis. Uzdevums nebija viegls, jo neviens no jaunajiem zirgiem negribēja šķirties no bara, ar kuru bija būts tik ilgi kopā, un tie nemitīgi griezās atpakaļ.

Vecais bēris, kas visu laiku bija stāvējis savrup, pēdīgi noskaitās, ka ķēves tiek atšķirtas, un negribēja piekāpties melnā ērzeļa priekšā. N'epagāja ne pāris mirkļu, kad bēru un melnu spalvu kumšķi lidoja pa gaisu, spērieni ar nagiem bira biežāk nekā ložmetēja šāvieni, vienīgi skanēja dobjāk — un reti kad neķēra mērķi.

Beidzot putekļu mākulī parādījās bēra svītra un aiz tās — melna svītra; abi cīkstoņi lēkšoja no bara prom, un drīz vien melnais ērzelis atgriezās, droši un lepni purinādams galvu, it kā likdams zirgiem nomanīt, ka muļķos viņš nepaliks.

Vajadzēja aizdzīt prom no bara vēl vienu — pelēko, trīs gadus veco Dūkano. Kamēr ērzelis vajāja bēro, Dūkanais stāvēja pie māmuļas un vēroja cīniņu; pēc uguntiņām acīs varēja spriest, ka viņš ir gatavs atkal mesties cīņā, ja vien tas būs nepieciešams, un nepadosies, kamēr viņu nepiespiedīs to darīt.

Ieraudzījis Dūkano, ērzelis noprata, ka ne ar kādām iepriekšējām pārrunām, ne skatieniem aizdzīt viņu prom nevarēs. Ērzelis uzreiz metās pie Dūkanā, bet tas gāja viņam pretī. Sadursme bija īsa un sīva, Dūkanam laimējās aizraidīt vairākus varen spēcīgus spērienus — spērienus, no kuriem parastam zirgam elpa būtu aizsitusies ciet un tas nogāztos gar zemi, taču ērzelis nebija parasts zirgs, spērieni viņu tikai uzkurināja un saniknoja vēl vairāk. Viņš bija piedalījies pārāk daudzos cīniņos, lai pieļautu, ka trīs gadus vecs kumeļš stājas viņam ceļā, turklāt viņš bija radis uzvarēt.

Viņa kārta pienāca, kad Dūkanais bija aizgriezies, lai viņam spertu. Ērzelis bija lielāks par Dūkano, un, kad Dūkanais spēra, ērzelis tikai uzslējās pakaļkājās, lai no spēriena izvairītos, tad rāvās sāņus un sakampa zobos Dūkanā kumbru. Kad Dūkanais metās prom, ērzeļa zobi sacirtās un starp tiem rēgojās zīdainu spalvu kumšķis.

Dūkanais iekrācās, spēra vēlreiz, tad pagriezies nostājās pret ērzeli, nolēmis brukt virsū ar zobiem un priekškājām. Tobrīd arī ērzelis pagriezās un ar abām pakaļkājām iebelza Dūkanam tieši pa ribām. Likās, it kā tvaika mašīna būtu ietriekusies mūra sienā. Sim belzienam kā atbalss atskanēja varens aurējiens, kad Dūkanais pēc spēriena atkal nostājās uz grīļīgajām kājām.

Dūkanais bija kā apdullis, skatiens viņam aizmiglojās, un varbūt tikai instinkts brīdināja, ka melnais padebesis pagriezies un nesas viņam virsū; katrā ziņā kaut kas viņu mudināja pasteigties; saņēmis pēdējos spēkus, viņš virzījās tālāk no melnā sātana, kas viņam tagad šķita kā milzīgs simtkājis.

Dūkanā dzīvība bija atkarīga no ātruma, un viņš traucās prom, kā nekad savā mūžā nebija traucies. Kad viņš, spēkus zaudējis, tomēr gatavojās pēdējai kaujai, briesmīgais zirglops bija no viņa atstājies… Kad Dūkanais atskatījās, viņš redzēja, ka ērzelis asti gaisā drāžas atpakaļ pie ķēvēm.

Nākamās dienas Dūkanam bija pagalam tukšas, viņi abi ar veco bēri, noslēguši savienību, klīda apkārt kā nomaldījušies. Viņi pārstaigāja milzīgas platības, aiz sevis atstādami ne mazumu ar sulīgu zāli apaugušu gravu un ēnainu vietu. Zāli plūkdami, viņi devās pa kanjoniem augšup, šķērsoja augstas kalnu pārejas, kur vasarās ganījušies Dūkanā māmuļa un pārējie zirgi.

Viņi sastapa nelielus zirgu barus, taču katra bija savs er- zelis ar mežonīgu skatienu un spēcīgiem žokļiem, un viņš jebkuru brīdi bija gatavs izdzēst svešinieka dzīvību, ja tas izrādītu vēlēšanos pievienoties baram.

Savos klaiņojumos viņi sastapās arī ar jauniem, no bara padzītiem zirgiem; satiekoties viņi padeva īsu «'bdien!» un devās katrs uz savu pusi…

Viss atkal būtu bijis kārtībā, ja bērim laimētos atrast citu baru, kurā būtu ķēves un mazie kumelēni. Viņu aplam saistīja šie mazie draiskuļi, un viņš būtu priecājies par jebkuru baru, ja vien tur bijuši kaut daži kumelēni; Dūkanam turpretim trūka māmuļas, brālīša un viņa vienaudžu.

Dūkanā māmuļai toreiz, kad ieradās melnais ērzelis un visus izklīdināja pēc savas patikas, citas izvēles nebija. Viņa zināja, ka spalvas vien pajuks, ja viņa mēģinās iet projām.

Lai gan viņa ilgojās pēc Dūkanā tikpat stipri kā Dūkanais pēc viņas, tomēr Dūkanam viņas trūka vairāk. Viņa redzēja, ka Dūkanais tagad ir liels un pats spēj sevi aprūpēt, bet barā

bija kumelēni, kuriem viņas gādības vajadzēja vairāk. Ar Dūkano bija citādi; viņa bija tam māmuļa, un neviens cits viņas vietu nevarēja ieņemt. Dūkanais bija uzaudzis pie viņas sāniem, un, kaut arī vēlāk viņai bija gadījušies citi kumelēni, viņa bija un allaž būs māte, kuru viņš atcerējās, kopš ar ļodzīga- jām kājām spēra pirmos soļus.

Garlaicīgi un vienmuļi vilkās laiks, līdz kādudien atgadījās kas svarīgs, un tas līdzēja Dūkanam šo to aizmirst. Dūkanais un bēris uzdūrās nelielam ķēvju un kumeļu baram, kurā bija arī ērzelis, jauns ērzelis.

Vecais bēris nopētīja šo ērzeli, tāpat kā agrāk bija pētījis citus. Un, kad šis jaunais, lepns un pārliecināts par savu spēku, devās abiem svešiniekiem pretī, vecais bēris saprata, kur meklējama ērzeļa vājā vieta, — šī vājā vieta bija jaunība, tā bija jaušama katrā viņa kustībā, visā viņa rīcībā. No pieredzes bēris zināja, ka jaunība iet roku rokā ar muļķību, un tas bija interesanti.

Interesanti tāpēc, ka jaunība un muļķība nespēs stāties pretī cīņas prasmei. Jaunais ērzelis līdz šim neko daudz nebija cīnījies, to bēris pamanīja no pirmā acu uzmetiena. Viņš negriezās vis atpakaļ kā citos gadījumos, bet, kad ērzelis tuvojās, atspērās pret zemi un gaidīja svešo. Dūkanais sekoja viņa piemēram.

Visi trīs zirgi saskārās nāsīm un izlieca kaklus; atskanēja zvaigāšana un spērieni, — jaunais ērzelis bija izraisījis cīniņu.

Dūkanais saņēma sitienu un izgāja no ierindas. Tikmēr bēris bruka virsū barvedim. Sitieni un kodieni bija abpusēji spēcīgi, rudais ērzelis cīnījās patiešām lieliski. Cīkstoni nepiekāpās ne par matu, un sadursme būtu beigusies neizšķirti, ja nebūtu bijis Dūkanā.

Pa šo laiku Dūkanais bija saradis ar bēro un, gluži dabiski, gribēja tam nelaimē palīdzēt; turklāt viņš turēja ļaunu prātu uz ērzeli par speršanu, un tā, visu apsvēris, Dūkanais iejaucās cīniņā.

Kad rudais sagriezās, lai ar pakaļkājām iespertu bērajam, viņš ieraudzīja, ka atrodas divu soļu attālumā no Dūkanā, un nu sākās divkāršs uzbrukums. Ērzelis juta, ka viņam no abām pusēm sit ar nagiem un kož ar zobiem, it kā viņš atrastos mežonīgu kaķu ielenkumā.

Pēkšņi ērzelis atskārta, ka viņam jāpamet kaujas lauks un jāmūk prom, ja viņš grib palikt ar veselu ādu. Ērzelis, cik ātri varēdams, saņēmās un, lai izvairītos no negantajiem spērieniem un asajiem zobiem, metās, cik jaudas, prom, bet sāncenši viņam sekoja.

Dienas beigās, kad saule jau ripoja pāri zilajām kalnu grēdām, Dūkanais un viņa biedrs pamanīja pret debesīm vientuļa zirga stāvu: rudais ērzelis viņiem sekoja. Tas sekoja baram, kuru bēris un Dūkanais pirms trijām dienām bija tam atņēmuši; tagad tas atkal metās kaujā, lai atgūtu zaudēto. Taču neatguva neko, tikai zaudēja vēl dažas lēkšķes spalvu. Ērzelis bija saņēmis tādu pašu mācību, kādu Dūkanais un vecais bēris bija nesen saņēmuši no melnā ērzeļa.

Turpmākajās dienās bēris jutās pavisam mierīgs, arī Dūkanais bija apmierināts; mazpamazām viņš aprada, ka ir no mātes prom, un jaunās ķēves un kumeļi palīdzēja viņam ātrāk visu aizmirst.

Vasarā viņi klaiņāja augstu kalnos kopā ar ķēvju un kumeļu baru. Palaikam kumeļi nodevās rotaļām, un Dūkanais kopā ar bēro zirgu allaž krita tām par upuri. Abi vecākie zirgi tādās reizēs kļuva paši kā kumeļi, un, ja cilvēks redzētu, kā viņi cits citu knaiba un pa galvu pa kaklu rikšo, tas būtu pārsteigts, cik pašaizliedzīgi viņi atsakās no uzvaras visās šais rotaļās par labu kumeļiem.

Vasara bija pagājusi, zāle pamazām nodzeltējusi, apšu lapas biezā kārtā noklājušas -upju krastus; bija iestājies lapkritis, un tad kādudien zirgu bars devās meklēt ganības aizvien zemāk un zemāk, kamēr sasniedza kalnu pakāji. Seit Dūkanais uzņēmās vadoņa pienākumus un veda zirgus uz ziemas ganībām, kur viņš ar māmuļu bija aizvadījis pirmo savas dzīves gadu. Vecais bēris gāja aiz viņa, palaikam pamezdams skatienu atpakaļ, līdz pamanīja, ka ķēves un kumeļi viņus pametuši un nogriezušies pa citu taku. Bēris apstājās, pavēroja, kā Dūkanais dodas taisni uz priekšu, un atkal atskatījās uz ķēvēm. Šobrīd viņš nebija pārliecināts, vai iet pakaļ biedram vai

arī pagriezties un sekot baram. Viņam bija grūti izšķirties. Viņš gribēja būt kopā ar Dūkano, taču viņa sirdij tuvi bija arī mazie kumelēni. Tobrīd, kad viņš bija nodevies smagām pārdomām, no bara atdalījās mazs kumeļš un zviegdams pavērās uz viņa pusi. Sī zviegšana izkliedēja bēra šaubas, viņš arī iezviedzās un aizlēkšoja atpakaļ, lai piebiedrotos pārējiem kumeļiem un ķēvēm.

Dūkanais devās tikai uz priekšu. Varbūt viņš cerēja ganībās satikt māmuļu. Katrā ziņā viņš ne reizes nepavērās atpakaļ, lai pārliecinātos, vai zirgu bars skrien viņam pakaļ vai ne, bet, kad viņš atjēdzās, ka palicis viens, viņš apstājās un tukšu skatienu blenza apkārtnē; viņš instinktīvi juta, ka jāatgriežas dzimtajās vietās. Tomēr viņš bija aplam pieķēries bērajam zirgam, mazajiem kumeliņiem un visam baram.

Dūkanais paraudzījās uz tālajiem kalniem un brīdi, likās, kaut ko domāja, tad pēkšņi, galvu augstu atmetis, skaņi iezviedzās, tālumā atskanēja atbilde — tur zviedza viņa biedrs, bērais zirgs.

Dūkanais vēlreiz iezviedzās un metās atpakaļ, lai panāktu baru. Viņš noprata, ka nepavisam nav svarīgi, kur pārlaidīs ziemu: vai par dažām kalnu grēdām tālāk uz ziemeļiem vai dienvidiem no tās vietas, kur bija uzaudzis; tam nebija nekādas nozīmes, jo viņš tagad bija pieaudzis zirgs. Kopš šā brīža vadību uzņēmās veca ķēve, un Dūkanais plecu pie pleca ar bēro sekoja viņai. Mazs kumeliņš knaibīja viņam sānus, un viss bija kārtībā.

4. nodaļa NEBRĪVE

Toziem visu apkārtni klāja dziļš sniegs, dabūt zāli bija gandrīz neiespējami, un nelielajam zirgu baram, kas klaiņoja pa zemajiem kalniem prērijā, bija ko noņemties, lai izkārpītu kaut mazumu barības. Govju pulki sekoja zirgiem pa pēdām, meklēdami kādu sažuvušu zāles stiebru, ko tie, sniegu kārpīdami, būtu pametuši.

Toziem nopirkt sienu nebija iespējams, un lopkopējiem vajadzēja uzturēt ganāmpulkus ar to mazumiņu siena, ko pagājusi sausā vasara bija atstājusi. Toruden lopi bija labā izskatā, bet, kad uzkrita sniegs, apputinādams barību, tauku kārta zem ādas mazpamazām tiem saruka un noliesējušās ribas aizvien skaidrāk un skaidrāk iezīmējās zem garās ziemas spalvas.

Tad sagriezās sniegputeņi un, lai arī kā pūlējās lopkopēji (viņu darbs prasīja pārcilvēciskus spēkus), vietumis šai apvidū tika sadzītas sniega kupenas. Zem šīm baltajām kupenām gulēja beigtie lopi. Dažus izkašņāja plēsoņas, un kojoti labsajūtā laizījās vien; bet visļaunākais, ka pamalē kādu dienu parādījās trīs lieli, pelēki vilki.

Dūkanais un vecais bērais zirgs vilkus ieraudzīja pirmie. Viņi saausījās, kad šie trīs laupītāji, kas teciņiem tuvojās, apstājās, lai noskatītu zirgus.

Dūkanais nekad agrāk vilku nebija redzējis, toties vecais lielais bēris ne vienu reizi vien bija ar tiem ticies; par to liecināja rētas, kas bija iegūtas šādās tikšanās reizēs. Viņš skaļi iekrācās, pamanījis trīs pelēkos stāvus, un Dūkanais noprata, ka kojoti, kuriem viņš dzinies pakaļ, būdams gadu vecs, ir tīrais nieks salīdzinājumā ar vilkiem. Viņu pārņēma karsta vēlēšanās patrenkāt tos, taču bērā satraukums bija kā brīdinājuma zīme, ka labāk turēties pie bara.

Patiesībā vilki šurp bija atklīduši vārgo, mirstošo lopu dēļ, lai gan, protams, būtu tikuši galā tiklab ar spēcīgajiem, kā vārgajiem, taču smaka, kas vēdīja no beigtajiem lopiem, atbilda viņu gaumei, un viņi bija ieradušies, lai šo apkārtni izpētītu.

Vecie vilki uzskatīja zem sava goda pieskarties beigtajiem lopiem, kuriem gāja garām, jo viņi bija prasmīgi slepkavnieki, un viņiem bija vajadzīga tikai svaiga gaļa. Brangs gadu vai divus gadus vecs kumeļš garšas ziņā tiek vērtēts visaugstāk, un, kad vilki, klīzdami pa kalna kori, palejā samanīja šo nelielo baru zirgu, viņi atcerējās, ka pagājis krietns laika sprīdis, kopš pēdējo reizi ēsts, bet nostaigātais ceļa gabals nav bijis no īsajiem.

Taču dienas gaisma- vēl aizvien nebija izdzisusi, un vilka dabā nav slepkavot, kad ir gaišs. Viņi izpētīja apkārtni, zirgiem neredzot, paošņāja sniegu un gaisu, lai pārliecinātos, ka briesmas nedraud, un, vēlreiz pārlaiduši skatienu šai vietai, lai zinātu, kur atgriezties, rikšoja prom. Viņi pierādīja, ka nav vis ar pliku roku ņemami, un, baidīdamies iekrist lamatās, turējās no beigtajiem lopiem pa gabalu. Viņu ķepas pazina tērauda spīles, rētas ādā liecināja, kur skārušās lodes, un viens vilks joprojām nēsāja sevī svina gabalu, kuru kāds kovbojs bija ieraidījis viņā no liela attāluma ar 30. kalibra šauteni.

Vecajam bērim, kas atradās palejā, vilku stiķi nebija sveši. Viņš pārstāja meklēt zāli un pievērsa visu uzmanību pakalniem, kas apjoza viņu un baru. Tas, ka šie trīs vilki, noskatījuši zirgus, pazuda, vērta viņu nemierīgu un pagalam tramīgu; bez tam šī paleja drīzāk bija līdzīga bedrei, kurai ienaidnieks varēja pielavīties klāt nemanīts.

Vecākās ķēves arī bija kļuvušas krietni vien tramīgas; tas viss kaitināja Dūkano, līdz arī viņš kļuva nemierīgs, un, kad bēris pirmais devās no palejas prom, kur apkārtne ir labāk pārskatāma, viss bars kā sadedzis viņam sekoja; pat mazie kumelēni, likās, kaut ko nojauta; viņu acu baltumi iemirdzējās, un viņi piespiedās cieši jo cieši pie savu māmuļu sāniem.

Uzlēca liels mēness, un tā gaisma apspīdēja taku sērsnai- najā sniegā. Gaiss nevirmoja, nevirmoja no aukstuma, kas bija apņēmis apkārtni un licis visai dzīvai radībai, kam ir nagi, nekustēties, lai nesaviļņotu gaisu, jo vismazākā pūsma šai saltumā sastindzinātu ikvienu dzīvnieku.

Dūkanais, bēris un pārējie zirgi stāvēja uz paugura, no kura labi varēja pārredzēt apkārtni. Viņi izskatījās kā pārak- meņojušies vai sasaluši, tik rimti viņi visi tur stāvēja; viņos nebija manāma ne vismazākā dzīvības pazīme, vienīgi kāda auss pa brīdim pakustējās, modra, lai uztvertu ik skaņu, kas varētu nākt no tuvienes vai tālienes.

Atskanēja īss «jip, jip», tad iekaucās kojots, tam atbildēja otrs, un visai drīz šie divi dzīvnieki pieskandināja gaisu ar savām serenādēm… To atbalss vēl nebija gluži izgaisusi, kad varēja sakļausit stieptu, drūmu vilka kaucienu; kojota kaukšana salīdzinājumā ar šo šķita tīrā blēņošanās. Zirgi uz paugura pat aci nebija pamirkšķinājuši, kamēr savas serenādes dziedāja kojoti, taču, izdzirdot šo skaņu, tie visi saslējās, sasmailēja ausis skaņas virzienā, un bēris reizē ar pārējiem iekrācās.

Zirgus pārņēma nemiers. Dūkanais pagāja gabalu, tad atkal atgriezās; pēc īsa brīža, turēdamies cits citam cieši blakām, zirgi devās prom. Tie kustējās kā ēnas, un gluži kā ēnas tiem sekoja trīs pelēki stāvi.

Vecais bērais zirgs bija palicis baram iepakaļ un pirmais pamanīja vilkus. Skaļi, svelpjoši iekrācies, viņš metās baram vidū, un zirgi visi kā viens pa galvu pa kaklu aizauļoja, lai glābtu savu dzīvību. Sasalušais gaiss it kā sabirza tūkstoš gabalos, un sērsnainās sniega pikas pajuka uz visām pusēm, kad zirgi, acīm zvērojot, lauzās cauri sniega kupenām kalnu pakājē uz plašo līdzenumu.

Dūkanais auļoja kopā ar pārējiem un turējās pat priekšgalā, bet, kad asinis, viņam vagojot dziļo sniegu, sāka straujāk ritēt pa kaklu uz galvu, viņš visu it kā ieraudzīja citā gaismā. Skrējienā sakarsušajās smadzenēs ieperinājās kāda doma, un Dūkanais, palēninājis gaitu, palaida garām visu ganāmpulku, kas aizlēkšoja viņam pa priekšu … Viņš gribēja redzēt, kādas gan briesmas draud no šiem vilkiem, no kuriem zirgi tik dikti mūk projām.

Vecais bēris paskrēja Dūkanam garām pēdējais. Viņš uzmanīja, lai divi dažus mēnešus vecie kumeliņi pārāk neatpaliktu, ātrums, ar kādu lēkšoja zirgi pa dziļo sniegu, mazuļus bija nokausējis, un vecais zirgs ne mazums nopūlējās, lai pārliecinātu tos kustēties žiglāk.

Vilki nepārprotami tuvojās baram, un uzbrukums būtu noticis nedaudz ātrāk, ja negadījies Dūkanais. Tas, ka Dūkanais bija atpalicis, vilkus maldināja, un tie nosprieda, ka pelēkais ērzelis ir jau pie gala un teju, teju būs tiem rokā. Dūkanā nolūks bija sagaidīt slepkavniekus un spert tiem pa purniem, bet, kad šī trijotne jau dzīrās mesties viņam virsū, viņam iešāvās prātā cita doma — speršanu uz brīdi atlikt un mazliet paskraidīt, lai iepazītu vilku niķus un stiķus.

Galvu un asti izslējis, acīm zalgojot, Dūkanais metās sāņus, aizvilinādams vilkus no zirgu bara prom. Vilki bija pārliecināti, ka Dūkanais k|ūs par viņu upuri, jo atradās viņiem vistuvāk, bet, tā kā vajāšana nebeidzās, viņi saprata, ka Dūkanais vēl nepavisam nav nokausēts. Tikmēr Dūkanais bija zaudējis jebkuru patiku apstāties un uzsākt cīniņu. Šais trijos izsalkušajos radījumos jautās kaut kas tāds, kas mudināja viņu skriet un instinktīvi turēties no tiem drošā attālumā.

Dūkanais darīja visu, ko varēja; tā kā skrējiens nepierima un vilki ne par mata tiesu nebija pienākuši tuvāk, tie pēdīgi atskārta, ka tā ir tikai veltīga laika šķiešana. Iespējams, ka Dūkanais vilkiem likās par vecu un sīkstu un tiem bija vajadzīgs jaunāks, kam gaļa ir mīkstāka, turklāt Dūkanais veda tos prom no bara, un vilki vispār varēja palikt tukšā.

Dūkanā uzsāktā rotaļa, lai aizvilinātu vilkus prom, bija liels atspaids pārējiem zirgiem, it sevišķi jaunajiem kumeļiem; viņi palēnināja gaitu, lai atvilktu elpu, un, kad slepkavnieki atkal parādījās aizmugurē, viņi jau bija spējīgi doties tālāk un turēties pa gabalu no negantajiem ilkņiem.

Dūkanais, pamanījis, ka vilki viņu pametuši un dodas pakaļ baram, dabiski, sekoja tiem pa pēdām. Viņš nojauta, ka būs tur vajadzīgs, un joprojām loloja cerības aizvilināt kaut vienu no laupītājiem prom.

Lai panāktu pārējos zirgus, bija jānoskrien garš un grūts ceļa gabals, taču Dūkanais nebija ar pliku roku ņemams. Viņš noskrēja šo gabalu gandrīz tikpat ātri kā vilki un sasniedza zirgus brīdī, kad vilki, padrāzušies garām bērim, stūrēja tieši uz vienu no kumeliņiem, kurus bēris bija dzinis uz priekšu.

Bēro zirgu vilki pat nepamanīja; viņi paskrēja tam garām, uzskatīdami to par vecu, it sevišķi, ja turpat bija jauni kumeļi, kurus viegli varēja notvert. Vecais zirgs noskatījās, kā vilki, paskrējuši viņam garām, dodas pie jaunāka upura. Viņš zināja, ka vilkiem nav vajadzīgs, un droši varēja atrasties bara priekšgalā, taču viņš bija uzņēmies mazos kumelēnus aizsargāt un nemūžam tos nebūtu pametis. Protams, māmuļas arī būtu cīnījušās par mazuļiem, bet viņas atradās tādā stāvoklī, kad ikkatrs zirgs domā tikai par sevi; bai|u pārņemtas, viņas aizauļoja, lai glābtu savu dzīvību.

Vecais bēris vilkus pazina; viņš zināja, ka tie viņu uzmana, tāpēc labāk turējās malā, kamēr tie paiet garām un nevar viņu vairs redzēt; kad šie trīs pelēči, padrāzušies viņam garām, tuvojās pārbiedētajiem kumelēniem, viņš aizvien vēl vēroja. Brīdī, kad vilku barvedis jau grasījās lēcienā satvert mazuli aiz kājas, lielais bēris it kā atdzīvojies arī lēca un uzsāka cīniņu, riskēdams ar savu dzīvību.

Vilki nebija no viņa to gaidījuši. Tie bija izlaiduši viņu no redzesloka, uzskatīdami, ka viņš palicis tālu iepakaļ; tie visu uzmanību bija pievērsuši izraudzītajam upurim, lai nogāztu to zemē. Vilki bija pagalam pārsteigti, kad lielais bēris no aizmugures uzklupa vienam vilkam un, notriecis to sniegā, steidzās pie otra. Pamatīgu spērienu ar kāju otrais vilks saņēma mirklī, kad grieza galvu, lai cīnītos ar bēri. Nags trāpīja vilkam pa apakšžokli, kad viņš grieza galvu, un viņš palika stāvam ar ļengani nokārušos un nekam vairs nederīgu žokli. Kad vecais zirgs pievērsās trešajam vilkam, viņam starp zobiem rēgojās gari, pelēki spalvu kumšķi.

Tajā brīdī parādījās Dūkanais. Viņš uzradās tūlīt pēc bēra, un, kad pirmais vilks, izrausies no sniega kupenas, grasījās sakampt veco zirgu, lai nobeigtu to, Dūkanais zibens ātrumā zvēla vilkam no sāniem. Ar pakaļkājas nagu Dūkanais trāpīja vilkam pa priekšķepu tuvu pie rumpja un kā ar nazi ķepu nošķēla nost… To izdarīja Dūkanais, kas bija pienācis no mugurpuses un ko vilki nebija pamanījuši.

Brīdī, kad kodieni mainījās ar spērieniem un abi zirgi, bērais un pelnu pelēkais, bija vienā murskulī savijusies ar vilkiem, trešais — vienīgais vilks, kas bija palicis neskarts, izzuda palsajā gaismā. Sie divi kauslīgie zirgi bija iznīcinājuši viņā jebkuru patiku nobaudīt kumeļa gaļu un atstājuši vienīgi karstu vēlēšanos tikt tālāk prom no viņu nāvējošajiem nagiem. Sie trīs vilki būtu varējuši sacensties ar negantajiem zirgiem, ja būtu notvēruši tos jau pašā sākumā, bet šeit viņi bija pielaiduši kļūdu; tāpēc pēdējais vilks nepavisam nebija noskaņots turpināt to, ko pasācis barvedis … un laidās prom.

Debesīs dzisa mēness; ausa diena. Līdzenumā nelielais zirgu bars, līdz ceļiem iegrimis sniegā, lūkoja apakšā atrast zāli; zirgu ādā nebija manāms pat ne visniecīgākais ieskrambā- jums, kas būtu liecinājis, ka tie sastapušies ar vilkiem, taču, ja barā nebūtu bijis ne Dūkanā, ne arī viņa biedra — bērā zirga, būtu iznācis cits stāsts. Arī mazais kumeliņš, kurš bija nodevies barības meklēšanai un kuram nebija ne vismazākās nojausmas, ka tas atradies par mata tiesu no nāves, tagad nebūtu vis klaiņājis šeit, bet būtu remdējis trīs pelēko vilku ēstgribu; un, kas zina, varbūt vēl pāris kumeļu būtu nogalēti reizē ar šo, jo vilks, sajutis siltu asiņu garšu, tik ātri nerimstas.

«Jip, jip» — un no kalniem atskanēja kojota kauciens, un pamazām reizē ar uzlecošo sauli ziemeļrietumu pamalē cēlās liels padebesis un, likās, virzījās pretī saulei, lai noslēptu siltos saules starus. Ap dienas vidu uznāca putenis, un nelielais zirgu bars, sniega vērpetēm sitoties pretī, devās atpakaļ uz patvērumu kalnos, kurus bija pametis, glābiņu meklēdams.

Tonakt varēja saklausīt vientuļa vilka kaukoņu, un tālu no dienvidiem tai par atbildi atskanēja vēl stieptāks un drūmāks kauciens. Dūkanais iekrācās, bet bērais tikai pacēla galvu un sasmailēja ausis skaņas virzienā. Viņš pazina vilkus un zināja, ka tie neatgriezīsies, vismaz šonakt ne.

Putenis nerimās visu dienu, un aizās tika sadzītas dziļas kupenas; tad vējš piestāja un sniegs viegli pārsloja. Tas klājās pāri kritušajiem lopiem, izveidodams baltus paugurus, bet starp tiem vīdēja gluži citāds paugurs, ko neveidoja zālēdājs dzīvnieks . .. Tur gulēja liels, pelēks vilks, kura nāves cēlonis bija lauztais žoklis.

(Pēc dažiem mēnešiem kāds kovbojs, noķēris cilpā vilku ar trim kājām un tuvāk aplūkojis vietu, kur vajadzēja būt priekškājai, sacīja: «Tā nu gan bijusi baigā lode, ka tik smalki norāvusi kāju.»)

Garā ziema vilkās lēni, un likās, ka nekad nebeigsies, sniega bija daudz, un, lai gan saule kāpa augstāk un uzkavējās tur ilgāk, tomēr šķita, ka tā silda tāpat kā pirms diviem mēnešiem, kad atradās viszemāk. Zirgiem bija pienākušas smagas dienas, un, tā kā barību sadabūt kļuva aizvien grūtāk, tie mazpamazām zaudēja svaru un spēku. No labi barotajiem zirgiem, kādi tie bija pirms dažiem mēnešiem, pāri bija palikuši tikai kauli un āda.

Pēdīgi, kad likās — bargajai ziemai nebūs vairs gala, iestājās lūzums; kļuva siltāks, vēl pēc kāda laika sniegs sāka plakt un tad palēnām arī kust saulainajās nogāzēs, vēl pēc dienām, kuras šķita velkamies kā nedēļas, parādījās aizvien vairāk vāru zāles stiebru, līdz pienāca bridis, kad zirgiem vairs nevajadzēja kašņāties, lai uzietu barību. Necik ilgi — un zaļa zāle jau spraucās cauri pērnajai kūlai … Ziemas briesmas bija garām.

Visa apkārtne, kas vēl nesen bija balta, vērtās brūna, tad zaļa, un nelielais zirgu bars kļuva krietni vien mundrāks. Ziemas spalva zirgiem nogāja, acis iemirdzējās spožāk, un ribas pavisam drīz pazuda zem tauku kārtas un mirdzošās, gludās spalvas. Un, lai šī jaunā, zaļā pasaule būtu tikpat varena un brīnumaina, cik ziema bijusi drūma un barga, parādījās gluži jauni kumeliņi, visi izveicīgi un draiski. Kad zirgi nokļuva plašajā prērijā, tie sastapa teļus.

Dūkanam visas šīs pārmaiņas nāca par labu; tas jautās ik kustībā, un, kad viņš kopā ar veco bēri (kas atkal bija atguvis jaunību) draiskojās un uzmanīja jaunos kumelēnus, likās — tagad ir viss, ko dzīve spēj dot.

Mēneši ritēja mierīgi; nelielais zirgu bars klīda pa prēriju, un, šķita, tam nerūpēja, kur saullēkts to sastaps. Leknas, sulīgas barības bija visur papilnam, dzidri, strauji kalnu strauti palēnināja savu tecējumu līdzenumos, lai dotu valgmi augstajām papelēm, kas, iestiepdamās debesis, sniedza vēsu pakrēsli, un brīvie prēriju zirgi kopā ar kumeļiem šo laiku baudīja tā, kā to prot tikai viņi.

Drīzāk aiz ieraduma nekā aiz karstuma nelielais bars kādudien devās uz kalnu pakāji un tad kalnos. Varbūt tur augšā viņiem labāk patika spirgtais vējš vai barības pārmaiņa, vai arī varbūt bija redzets parak daudz jātnieku, kas zirgus traucēja.

Taču no tiem izvairīties nebija tik viegli, un reiz vai veselu pusstundu kāds jātnieks pusjūdzes attālumā ar tālskati rokās vēroja, kā zirgi klaiņo pa stāvajiem kalniem, bet tie nemaz nenojauta, ka tiem seko vērīga acs.

Sis jātnieks, samanījis pelnu pelēko zirgu ar balto zīmi pierē, pārsteigts iesvilpās. Viņš piejāja mazliet tuvāk un vēlreiz to nopētīja. Viņš būtu gājis vēl tuvāk, vienīgi nevēlējās satraukt dzīvniekus, turklāt viņš gribēja noteikt vietu, kur šis zirgs klaiņo, lai zinātu atrast, kad tas viņam būs vajadzīgs… Viņš bija viens no <rRocking R» puišiem.

Dūkanais bija nostāvējis visu šo laiku, nenojauzdams, ka tiek vērots, un, kad kopā ar nelielo baru devās ganīdamies kalnā augšā, viņam ne prātā nenāca, ka cilvēks viņu izseko. Protams, todien neviens cilvēks viņu nenotvēra, taču drīz tam bija jānotiek, jo, mājās pārradies, jātnieks tovakar stāstīja pārējiem kovbojiem par Dūkano, un tas liecināja, ka nepaies ilgs laiks, kad jaunais zirgs atradīsies augsto kāršu aplokā.

Dūkanam bija pilni četri gadi, gāja jau piektais, un šādā vecumā lielākā daļa prērijas zirgu tiek sadzīta aplokos, kur tos vai nu iejāj, vai iebrauc un pēc tam pārdod. Jaunais zirgs bija baudījis brīvību krietni ilgi, un, ja viņš paliks pie kovbojiem, viņam tās būs vēl atliku likām, taču tagad bija pienācis laiks pastrādāt. Klaiņāšana brīvē pa kalniem un līdzenumiem uz laiku bija jāpārtrauc, kamēr darbs, kam viņš bija radīts, būs paveikts; kume]a dienās Dūkanais zināmu pieredzi jau bija ieguvis, tagad mācīšanās un iepazīšanās ar cilvēku turpināsies.

Tas viss nāca Dūkanam pēkšņi un pagajam negaidīti. Garkājains jātnieks garkājainā zirgā parādījās uz kalna kores virs Dūkanā un pārējiem zirgiem. īsā laikā viņi noauļoja milzīgu gabalu no kalna lejā, tālāk pa līdzenumu uz plašo aploku; pēkšņi Dūkanais pamanīja, ka atrodas sprostā un ārā izkjūt nevar. Lielie vārti aizvērās, un viņu apņēma resni papeju šķērši.

Blakus sprostā atradās citi zirgi, apmēram tikpat lieli un veci kā viņš. Vārti uz otru sprostu atvērās, un tas pats garkājainais jātnieks, kas bija ietrencis Dūkano iekšā, atšķīra viņu no pārējā bara un pa vārtiem iedzina pie viņa vienaudžiem. Vārti aiz viņa atkal aizvērās.

Dūkanais palūrēja cauri šķēršiem un ievēroja, ka jātnieks atver ārējos vārtus un izlaiž laukā zirgus, ar kuriem kopā viņš bija iedzīts iekšā. Viņš redzēja, ka viena no ķēvēm baram pa priekšu gariem stiepieniem aizlēkšo atpakaļ uz kalniem, no kurienes viņi bija ieradušies, viņš redzēja, ka mazie kumelēni cenšas turēties līdzi, un tad ieraudzīja bēro zirgu, kas sekoja baram pa pēdām. Vecais Dūkanā biedrs, tāpat kā pārējie, bija pametis viņu pie svešiem zirgiem augstā aplokā, bet netālu atradās cilvēks, kas Dūkanam likās desmit reižu briesmīgāks par jebkuru vilku.

Dūkanais iezviedzās, un šai zviegšanā jautās kaut kas tāds, kas piespieda bēro apstāties, atskatīties un par atbildi arī ie- zviegties. Vecais zirgs kā gaidot brīdi pastāvēja un tad atkal metās auļos, lai panāktu ganāmpulku. Vecais bēris cilvēkus pazina, ne vienu reizi vien bija nesis tos uz savas muguras garus ceļa gabalus; par labu darbu viņam bija atdota brīvība. Viņš bija pārdzīvojis to, kas Dūkanam vēl jāpārdzīvo, un viņam bija pilnīgi skaidrs, kas notiks tālāk. Nebija nekādas jēgas Dūkano gaidīt.

Dūkanais noskatījās, kā bēris un pārējie zirgi, ietinušies putekļu mākulī, izzūd skatienam. Nebijis šo šķēršu, viņam nebūtu vajadzējis daudz laika, lai ganāmpulku panāktu, bet… Dūkanais tika atgriezts skarbajā īstenībā, jo, vērdamies vaļā, iečīkstējās smagie vārti, un pa tiem ienāca kovbojs ar garu virves rituli rokās.

Ieraugot cilvēku, Dūkanais iekrācās, un zemes pikuči sagriezās gaisā, kad viņš metās uz aploka otru galu. Viņu sagrāba neprātīgas bailes no šā radījuma, un, piespiedies pie pamatīgajiem šķēršiem, viņš drebēdams vērās cilvēkā, ko uzskatīja par visļaunāko ienaidnieku.

Nebijis Dūkanam šo baiļu, visas ciešanas viņam būtu pa-

gājušas secen. Ai, kaut viņš būtu zinājis, ka cilvēks ir stāvā sajūsmā par viņu un tam ne prātā nenāk viņam darīt pāri! Taču mežonīgajam zirgam nebija ne vismazākās nojausmas par to, un ikviens cilvēka izteiktais vārds viņam likās kā zvēra ņurdēšana, kad tas plēš laupījumu, un ikviena pakustēšanās bija solis tuvāk upurim, un šis upuris bija Dūkanais.

Kovbojs labi saprata, ko zirgs jūt. Viņš bija uzaudzis zirgu mugurā un pelnīja iztiku, tos pieradinādams un iejādams; stāvēdams viņš ar acīm sekoja ikvienai pelēcīgā kurnēja kustībai, un sejā zem platmalainās kovboja cepures pavīdēja smaids. Sai smaidā jautās prieks par to, ka zirgs bija kā radīts segliem, nevis iejūgam vai nosūtīšanai uz fermām. Viņš priecājās, ka būs pirmais, kas pieskarsies šā zirga spalvai un, neatraudams skatienu no kurnēja un vienlaikus izveidodams cilpu, noprata, ka ar šo zirgu būs noņemšanās.

Sagatavojis cilpu, viņš tuvojās Dūkanam. Zirgs redzēja viņu nākam, un dzīvnieka kustibas liecināja, ka tas vēlas vienīgi aizbēgt un pazust. Cilvēkam tuvojoties, pārējie zirgi pajuka kur kurais, un Dūkanais kopā ar tiem šāvās uz aploka otru galu; tobrīd viņš izdzirda, ka iesvelpjas virve, un kaut kas čūskai līdzīgs apvijās abām priekškājām apkārt.

Kad viņš lēca augšā, lai atbrīvotos no valga, priekškājas tika parautas, un viņš, apmetis kūleni, nokrita uz sāna zemē. Tikko viņš rausās kājās, tūlīt atkal krita zemē. Jau nez kuro reizi viņš mēģināja uzslieties kājās, bet, kad kovbojs deva viņam padomu rimties, viņš uzmeta tam mežonīgu skatienu un iekrācās.

— Guli tak rāms! — sacīja kovbojs. — Es nudie negrasos šito jauko ādu vilkt tev nost.

Dūkanais beidzot palika guļam, viņš neko citu nevarēja darīt, jo nākamajā mirklī visas četras kājas bija jau sasietas kopā. Viņš gulēja galīgi bezpalīdzīgs un smagi elsav Viņa prāts vairs nedarbojās un sirds krūtīs nevaldāmi dauzījās. Viņš netika gudrs, kā viņu varēja tik viegli nogāzt gar zemi un turēt tā, ka kustējās vienīgi galva. Ne kuguārs, ne arī lācis nebūtu padarījuši viņu tik nevarīgu; viņš būtu cīnījies ar tiem; bet ar cilvēku cīnīties, likās, nebija viņa spēkos, un šā noslēpumainā cilvēka spēja viesa viņā bailes — pulka briesmīgākas par tām, ko viņš būtu izjutis, ja tūkstošiem lāču, kuguāru un vilku būtu viņam brukuši virsū.

Kā caur miglu viņš redzēja, ka kovbojs noliecas pār viņu; juta, ka celis pieskaras kaklam un muskuļi ietrīsas, it kā kaklā būtu iekodusies čūska. Viena roka pieskārās ausij, otra — pierei; tas nesāpēja, bet, ja arī būtu sāpējis, jaunais zirgs to nemūžam nebūtu jutis.

Necik ilgi, un galvā viņam bija uzmaukti apauši; viņš sajuta jēlādas siksnu ap purnu un virves cilpu ap kaklu; visu laiku šis radījums kaut ko klusu murmināja, un nez kāpēc tas neizklausījās bargi. Cilvēks runāja ar zirgu.

Kovbojs paberzēja zirgam pieri, tad piecēlās un piegāja pie kājām. Dūkanais juta, ka cieši savilktā virve ap vēzīšiem kļūst vaļīgāka un tad tiek noņemta pavisam; kājas viņam bija brīvas, bet galva kā sajukusi; viņš aizvien vēl gulēja, bet tad juta, ka pavelkas apauši.

— Slienies nu kājās! — uzsauca kovbojs, un Dūkanais atžirba.

Nācis pie sajēgas, Dūkanais kārpīja zemi, spārdījās un krāca. Kājas viņam bija brīvas, un viņš varēja ar tām darboties, un to viņš arī, cik spēja, darīja, lai izrautos no kovboja, kas turēja viņu garā virvē. Runā par to, kā makšķernieks velk foreli, taču par to, kā simt piecdesmit mārciņu[3] smags kovbojs spēj noturēt vairāk nekā tūkstoš mārciņu smagu, niķīgu, mežonīgu zirgu, neviens i nepiemin; to spēj aptvert tikai cilvēks, kas pats iejājis zirgus.

Kovbojs laida darbā virvi un zirgu noturēja; viņš bija noturējis daudzus šādus zirgus jau agrāk, un gandrīz visi tie bija pretojušies tāpat kā tagad Dūkanais. Zirga acis iezvē- rojās, redzot, ka nav nekādas iespējas aizbēgt, kaut arī viņš atkal stāvēja uz kājām. Viņš nekādi nevarēja tikt vaļā no šā divkājainā briesmoņa; viņš krāca un cīnījās ar virvi, kas joprojām cieši turējās ap galvu un kaklu, līdz pamazām pagura; tad pienāca brīdis, kad kovbojs stāvēja nekustēdamies un dažu jardu attālumā no viņa nekustēdamies stāvēja arī Dūkanais; kājas plati iepletis, sviedriem ritot pa gludo spalvu, viņš brīdi stāvēja, lai atelstos.

Dūkanais redzēja, kā kovbojs kāpjas atpakaļ un ļauj virvei slīdēt cauri rokām; redzēja, kā tas atver vārtus un saņem aiz pavadas jājamzirgu, kas bija atstāts viņpus aploka, redzēja, kā kovbojs uzlec zirgā, turēdams virvi, pie kuras bija piesiets Dūkanais. Trīsdesmit pēdu gara virve šķīra viņu no jātnieka, un, kamēr jātnieks raustīja virvi, šurpu turpu jādams, Dūkanais palēcās un, galvu purinādams, it kā lai nokratītu apaušus, metās tieši uz atvērtajiem vārtiem.

Izskrējis pa tiem ārā, Dūkanais juta, ka tālāk vairs netiek; viņš nesaprata, ka viņu tur virve … Vārti aiz viņa aizvērās, un virve kļuva vaļīgāka. Viņš to izmantoja un atkal metās lēkšot; viņš bija ticis no aploka ara atkal brīvē, un virve, ko viņš vēl aizvien juta sev apkārt, viņu netraucēja.

Ar garu, zaļu zāli aizaudzis krīks atradās līdzās aplokam, un Dūkanais devās turp; viņam bija vienalga, uz kurieni skriet, ja tikai viņš atrodas pietiekamā attālumā no jātnieka; tad viņš atkal juta, ka virve savelkas un viņš tālāk netiek; viņš redzēja, ka jātnieks nolec no zirga un piesien garās virves galu pie baļķa.

— Nu, zirdziņ, — ierunājās kovbojs, brīdi vērodams Dūkano, — neesi tik ļauns pret virvi, jo labāk tu izturēsies pret to, jo labāk tā izturēsies pret tevi.

To pateicis, viņš uzlēca zirgā un aizjāja pie aplokiem, kur pārējie pusmežonīgie zirgi gaidīja, lai saņemtu to pašu mācību, ko nupat bija saņēmis Dūkanais.

Sī garā, mīkstā virve un baļķis, kas turēja Dūkano, pirmie iemācīja viņam, ka cilvēks ir pārāks. Jo vairāk viņš spēkojās ar virvi, cenzdamies tikt no tās vaļā, jo vairāk saprata, ka cīnīties un plosīties ir pilnīgi uelligi. Virve darbojās stingri un mācīja Dūkanam griezties atpakaļ ikreiz, kad viņš bija sasniedzis tās garumu; virve vērta viņa kaklu lunkanāku, un tad pienāca laiks viņam padoties; lai arī uz kuru pusi viņš tika vilkts, viņš vairs neturējās pretī, pārliecināts, ka tā tam jābūt. Baļķis, pie kura bija piesieta virve, bija viens no apmācīšanas rīkiem, pietiekami smags, lai jauno zirdziņu noturētu, un, ja arī viņš būtu pavilcis to kādu gabalu, nekur tālu nebūtu ticis.

Zirdziņš saprata, ka pienācis gals visiem jaukumiem, ko baudījis brīvē, — vēsajam pavēnim, dzidrajiem strautiem, zaļajiem pakalniem, pa kuriem klaiņājis; viņš nezināja, kas viņu gaida turpmāk, toties viņš zināja, ka atrodas krikā netālu no aplokiem un tur kādu laiku paliks.

5. nodaļa

ZIRGA IEJĀŠANA

Putekļu mākulis karājās virs lielajiem aplokiem, kur Klints, kompānijas «Rocking R» kovbojs, rāvās, «ielauzīdams» un pie segliem pieradinādams pusmežonīgos kumeļus, lai tie kļūtu labi jājamzirgi. Kovbojam tās bija garas sūra un grūta darba dienas; viņš vaiga sviedros ņēmās, mācīdams šiem gludajiem, nobarotajiem, krācošajiem zirdziņiem paklausību, lai cilvēks varētu ar tiem braukt, jāt un rīkoties pēc savas patikas. Klints pie šāda darba bija pieradis; bez miera un atelpas gadiem ilgi viņš to bija darījis un pamazām juta šā darba sekas.

Klints strādāja uzreiz ar desmit zirgiem, un, kolīdz nesavaldība no tiem bija izdzīta ārā, tie skaitījās jau iejāti, un viņš atkal metās cīņā ar jauniem pusmežonīgiem zirgiem. Ar kumeļu ik dienas jājāj vismaz pusstunda, tad tas pakāpeniski pieradīs pie segliem. Gadās kumeļi, kuriem neko nevar iemācīt, bet šīs kompānijas vīri savu darbu prata un no visiem zirdziņiem, vienalga, vai tie bija labi vai slikti, iztaisīja lietaskokus.

Klints šai kompānijā bija nostrādājis turpat divus gadus un iejājis gandrīz astoņdesmit zirgu. Pirms tam viņš bija strādājis citās kompānijās un vienmēr ticis ar zirgiem galā. Ja kādreiz arī gadījās grūti audzināms, tad vaina bija meklējama paša zirga dabiskajos dotumos, nevis Klintā, jo tādam zirgam cits kovbojs tikpat neko nebūtu iemācījis.

Kā jau iepriekš bija teikts, iejāšana atsaucās uz Klinta veselību, jo neviens no savaldāmajiem zirgiem Klintu nežēloja, toties prasīja no viņa pilnīgu spēku atdevi. Daudzi bija mēģinājuši Klintu saplosīt gabalos un iemīt lielā aploka putekļos; spērieni ar nagiem zibenīgi sekoja cits citam, izraudami gabalus no ādas biksēm, zobi rāva kreklu no muguras nost, un, kamēr viņš no viena mežonīga, untumaina zirga lēca lejā un rausās otrā, likās, sirds viņa ķermenī veļas no vienas puses uz otru.

Nc reizi vien Klints gulēja zemē ar izmežģītu plecu, salauztām ribām vai kājām. No galvas līdz kājām viņu klāja rētas, un, lai gan ne visas bija redzamas, viņš juta, kur zirgs viņam kaut ko izmežģījis, salauzis vai satriecis. Viena otra brūce drīz vien sadzija, bet bija arī tādas, kas atkal un atkal tika uzplēstas un nekad vairs nesadzija; Klints reizēm teica, ka, laikam ritot, viņš jūtoties kā vecs, izjaukts pulkstenis un reiz droši vien saņemšot tādu belzienu no kāda zirglopa, ka sirds pa muti izlēks ārā, bet pats viņš sašķīdīs gabalos, kurus vairs nevarēs salasīt kopā.

Klints bija sācis iejāt mežonīgos zirgus, vēl zēns būdams, un trīsdesmit gados kļuvis jau vecs, pieredzējis kovbojs. Sās lielās kompānijas zirgi, ko viņš iejāja, strādāja vidēji četrus mēnešus gadā, un šais četros mēnešos ar šiem zirgiem jāja tikai četras piecas stundas vienreiz triju dienu laikā. Vai maz var salīdzināt lopu uzraudzīšanu ar kovboja darbu! Cilvēki sašķīst gabalos, būdami vēl jauni, bet labi barotie zirgi paliek, tomēr nekad neviens kovbojs nav kurnējis, jo visā pasaulē viņi ir vienīgie, kam patīk gan skatīties uz nobarotiem, spēcīgiem zirgiem, gan jāt ar tādiem.

Kovbojs rūpējas, lai zirgi būtu pabaroti un veselīgi, taču ir tādi zirgi, kas negrib paklausīt un par varītēm cenšas izdauzīt savam jātniekam zobus. Kovbojam tāds zirgs patīk, un viņš labāk jāj ar untumainu, veselīgu zirgu nekā ar pakļāvīgu, vecu kleperi stīvām kājām. Ar laiku tas viss atsauksies uz kovboja veselību, bet, kad šis laiks pienāks, viņa sejā jautīsies smīns — lepns smīns, jo viņš apzināsies, ka nekad nav jājis ar zirgu, kura raksturs nav atbildis viņa prasībām.

Arī Klintām dzīve saistījās ar zirgiem. Viņš mīlēja tos ar visu savu būtni, un vislielākais prieks viņam bija atrasties pilnā zirgu aplokā, mācīt tos un pieskarties to ādai. Gandarījums, kādu viņš guva, apmācot četrgadīgu kumeļu, nozīmēja viņam pulka vairāk nekā alga, ko viņš saņēma par darbu; reizēm, iejājot kādu apķērīgu kumeļu un vērojot, cik ātri tas visu apgūst, viņš pieķērās tam. Cik grūti viņam bija šķirties no tā, kad kopā ar pārējiem pusiejātiem kumeļiem tas bija jānodod tālākai apmācīšanai darbam ar liellopiem.

—  Es sarodu ar šiem zirgiem, — Klints runāja, — un, ja mēs labi saprotamies, es, protams, neilgojos šķirties no tiem, taču, — viņš stāstīja tālāk, — kamēr es iejāju zirgus šādā veidā, es nepaspēju tiem pieķerties.

Tomēr Klints joprojām tiem pieķērās un, redzot, kā jātnieki aizdzen viņa iejātos, pusmežonīgos zirgus, allaž jutās nelaimīgs.

—   Kādudien, — viņš reiz sacīja, — es sastapšu zirgu, ar kuru nudie jutīšos kā salaulāts, un tad tik būs ko redzēt!

Daži zirgi Klintām bija patikuši, un tādās reizēs viņš pat aizmirsa, ka tie pieder kompānijai, nevis viņam un viņš ir tikai salīgts, lai tos iejātu. Viņš par to bieži vien prātoja, tomēr tas nemazināja ilgas pēc sava zirga, un tad viņa ce|ā gadījās pelēkais kumeļš, kas sagrozīja viņam galvu.

Pirmoreiz ieraudzījis šo zirgu, viņš saprata, ka «tad tik būs ko redzēt», kad ieradīsies jātnieki pēc pusiejātajiem zirgiem. Klints bija sapņojis par zirgu, kas līdzinātos pelēkajam kumeļam, taču nekad nebija cerējis ieraudzīt tādu dzīvē, un tagad šis zirgs bija iekarojis viņa sirdi; lūrot caur aploka šķēršiem uz zirgu, kas bija piesiets ārā, viņš juta, ka šādu zirgu viņš būtu ar mieru arī nozagt, ja nevarētu nopirkt, un, ja nevarētu ne nozagt, ne arī nopirkt, viņš cīnītos par to.

Bija pagājušas divas dienas, kopš Klints bija zirgu iedzinis aplokā un vēlāk piesējis virvē ārpusē, un šo divu dienu laikā bija pagalam noraizējies, ka tikai kāds neuzdurtos, neieraudzītu un nepaņemtu kā personisku jājamzirgu kompānijas direktoram vai kādam citam, kam pieder šīs kompānijas akcijas un patīk skaisti zirgi. Šo zirgu Klints bija iekārojis un uzmanīja, lai kāds viņam to neatņemtu, taču, visu galvā pārlicis un vēlreiz palūrējis uz ērzeli, mazliet nomierinājās.

«Vispirms viņi liks man zirgu iejāt, un, iekams to kāds iegūs, es no tā būšu iztaisījis īstu nezvēru.»

Šais divās dienās Klints nepalaida garām nevienu izdevību, lai parādītu zirgam savas jūtas un iekarotu tā uzticēšanos, — ja tas pārāk sapinās virvē, Klints bija klāt kā likts un zirgu atbrīvoja; ikreiz, kad Klints tuvojās, zirgs izturējās aizvien rāmāk. Mazpamazām tas vairs nebaidījās, ka cilvēks viņu apēdīs vai saplosīs gabalos, un visai drīz juta, ka šā radījuma apmeklējumi sniedz viņam atvieglojumu.

Nākamajā vakarā, kad visi dienas darbi bija padarīti, Klints no savas mājas devās pie kumeļa. Viņš piegāja pie zirga virves attālumā, uztina smēķi un stāvēja, zirgu vērodams.

— Dūkanais, — viņš ierunājās, — tu gan esi ko vērts …

Klints pat neaptvēra, ka izteicis šo vārdu, tik ļoti viņš bija aizrāvies, apbrīnojot ikvienu zirga kustību; tā šis vārds, kas kovbojam bija iešāvies prātā gluži neapzināti, no šā brīža tika atkārtots, it kā jau agrāk tas būtu izdomāts un izlemts.

Klints bija devis vārdus daudziem zirgiem un vienmēr vadījies vai nu pēc zirga krāsas, lieluma, izskata, vai dažreiz pēc izturēšanās. Viņš bija nosaucis kādu lielu, garkājainu zirgu par «Strupuli», turpretī kādu zemu, mazu zirdziņu par «Mākoņ- stūmēju». Bieži vien vārds nepavisam neatbilda zirga ārienei, tomēr zināms iemesls tādam vārdam bija, tāpat kā nepārprotams iemesls bija pelēko kumeļu nosaukt par Dūkano.

Zirgs nudien izskatījās kā apaļīgs, mirdzošs pelēku dūmu mākulis. Viņš spītīgi stāvēja, vērodams kovboju, un, likās, lai attaisnotu savu vārdu, tūdaļ pacelsies gaisā kā īsts dūmu mākulis; viņš pazina cilvēku īsu brīdi un vēl neuzticējās tam.

Klints saprata, kas notiek zirga smadzenēs; viņš aizvien vēl saskatīja bailes tā acīs, un šais bailēs jautās arī pietiekami daudz drosmes, lai cīnītos. Viņš zināja, ka zirgs cīnīsies un to būs grūti savaldīt, un justos trakoti vīlies, ja neko tādu zirgā nebūtu saskatījis. Tas bija gluži dabiski, ka šādi zirgi tā uzvedas, un Klints uzskatīja — jo mežonīgāks ir zirgs, jo tas kļūst vērtīgāks, kad tiek pievārēts. Viņš darīs visu, lai Dūkanais no neaptēsta, mežonīga zirga kļūtu par labi iejātu, mācītu kovboja zirgu.

Klints paspēra dažus soļus uz priekšu, bet Dūkanais kāpās atpakaļ, cik tālu virve ļāva; zirgs iekrācās, atskārtis, ka tālāk vairs nav kur iet, un, redzot, ka kovbojs nāk aizvien tuvāk un tuvāk, kārpīja ar kāju virvi. Klints nesteidzās, tomēr pa solim virzījās uz priekšu, līdz pēdīgi bija nokļuvis pāris pēdu atstatumā no zirga un jau varēja ar roku to sasniegt. Satvēris virvi ar labo roku, viņš pastiepa uz priekšu kreiso un viegli piedūrās zirgam starp acīm. Dūkanais parāvās atpaka], iekrācās, tomēr pacieta to, — viņš cieta to krietnu laika sprīdi un juta, ka roka, pakasījusi pieri, virzās uz augšu, pie ausīm.

Klints bija jau gandrīz satvēris ausi, kad Dūkanais parīvēja purnu gar kovboja piedurkni, paošņāja to un tad negaidīti sakampa roku. Klints pie tā jau bija pieradis agrāk un tagad bija sagatavojies, ka zirgs izraus gabalu krekla, bet ne miesu.

—   Neesi nu tik negants, — kovbojs sacīja un joprojām berzēja zirga galvu, it kā nekas nebūtu noticis. — Es vienīgi gribu līdz ausīm tikt un aptaustīt tavu gudrības punu.

Pēdīgi viņš bija sasniedzis punu un brīdi kasīja tam apkārt. Dūkanais spēra, bet Klints, izvairījies no spēriena, kasīšanu turpināja. Viņš kasīja tālāk aiz kreisās auss, tad kaklu, kamēr tika līdz skaustam, pēc tam atšķetināja va|ā savēlušās krēpes. Zirdziņš drebēdams ik pa brīdim kāpās atpakaļ, bet kasīšana nebeidzās, līdz varēja manīt, ka Dūkanam šie pieskārieni patīk gluži labi.

Visu laiku Klints runāja ar zirgu, kā nebija runājies ne ar vienu citu, un, ja Dūkanais būtu sapratis, ko saka cilvēks, viņš būtu dabūjis zināt, kas viņu sagaida nākotnē, taču viņš nedomāja par to, kas būs nākotnē, — viņu satrauca tagadne, un viņš uzmanīja ikvienu cilvēka kustību.

Šo divu dienu laikā, piesiets pie virves, Dūkanais bija nedaudz zaudējis no savas mežonības. Viņš bija sapratis, ka nav nekādas jēgas cīnīties ar virvi, kas viņu tur, un ka, nonākot līdz tās galam, labāk griezties atpakaļ; pakāpeniski viņš samierinājās, ka virve šur tur skaras klāt, un vairs nespārdīja to. Viņš sarada ar virvi vairāk nekā ar cilvēku, kas viņu šeit bija atvedis; virve palīdzēja viņam aprast arī ar rokas pieskārieniem.

Viņš samierinājās arī ar to, tikai rokas kustībām vajadzēja būt pareizām, ne pārāk straujām un asām, citādi visi pūliņi būtu veltīgi.

—   Esmu pilnīgi pārliecināts, ka ar tevi būs liela noņemšanās, — Klints sacīja, berzēdams zirgam skaustu un muguru. — Ja tu būtu parasts mežonīgs zirgs, es tev nebūtu pievērsis ne vismazāko uzmanību; jau rīt es sēdētu tev mugurā un jādītu tevi pa aploku, bet nākošmēnes tu būtu pielikts pie darba. Tu man patīc, tāpēc man ir citi plāni: es nesteigšos un iztaisīšu no tevis sev jājamzirgu, un, kad tas būs noticis, visiem kovbojiem acis no pieres sprāgs laukā, redzot, ka man ir tāds zirgs.

Ar šādu apmācību plānu Klintām uzvara bija tikpat kā nodrošināta, un pakāpeniski, bet neatlaidīgi sākās audzināšana. Kovbojs laida darbā visu savu zirga iejājēja māku un nežēloja laiku, lai izveidotu no Dūkanā tādu zirgu, kādu gribējis.

Klints noņēmās ar Dūkano pēc darba, jo uzskatīja, ka nebūtu godīgi to darīt darba laikā. Protams, Klints negrasījās zagt ne šo zirgu, ne arī kādu citu, tomēr juta, ka spētu izdarīt kaut ko neparastu, ja Dūkano dabūtu cits jātnieks.

Ik vakaru, kad bija ieturēta pēdējā dienas maltīte, Klints devās ūz izžuvušo kriku pie Dūkanā. Klints bija pareizi novērtējis pelēko kumeļu, un viņa sejā nebija jaušama vilšanās, kad tumsa spieda viņu griezties mājup.

Kādu nedēļu Dūkanais bija piesiets virvē. Pa dienu, kamēr Klints strādāja aplokā, viņš nenovērsa acu no zirga, bet vakarā pāris stundu pavadīja ar to kopā. Jaunais zirgs bija pieradis pie virves un nepievērsa tai uzmanību, taču pret kovboju izturējās nenoteikti; Klintām bija grūti aizgainīt iedzimtās bailes, kuras bija iemājojušas zirgā pret cilvēku, — cilvēks tam aizvien vēl, pat pēc nedēļas ilgas pazīšanas, bija neizdibināms noslēpums. Kovbojs zirgam nebija nodarījis pāri, taču tā mežonīgais instinkts brīdināja, ka jābūt gatavam uz visu. Vara, kāda piemita šim divkājainajam radījumam pār zirgu, lika tam būt piesardzīgam un uzmanīt viņa katru nākamo pa- kustēšanos, lai kāda tā būtu, tāpēc arī Dūkanais joprojām izturējās nenoteikti, vēl neuzticējās cilvēkam un uzraudzīja jebkuru viņa kustību.

— Tu esi nolēmis no manis ne acu nenovērst, vai ne, kumeliņ? — Klints sacīja. — Bet tieši tāds tu man esi vajadzīgs, — viņš turpināja, — jo vairāk tu vērosi, jo vairāk tu iegaumēsi un ātrāk iemācīsies.

Dūkanais tiešām vēroja, iegaumēja un mācījās, un tad kādu vakaru Klints atsēja garo virvi no baļķa un veda zirgu uz aploku; zirdziņš jau ļāvās sevi vest, pie tam gāja nopakaļ diezgan viegli. Kad kovbojs veda to pa augstajiem vārtiem iekšā, sirds tam dauzījās zinātkārē, kas tūlīt notiks. Zirgs cēla kājas augstu un uzmanīgi, un viņa acis pamanīja visu, kas šķita aizdomīgs, — lietus mētelis, kas karājās vienā aploka pusē, lika zirgam iekrākties un pakāpties atpakaļ. Klints runāja ar zirgu un ieveda to pa citiem vārtiem mazā, apaļā aplokā. Augsts stabs pacēlās šā aploka vidū, un pie šā staba atradās liels, spīdīgs, brūns ādas daikts — Klinta segli.

—   Nu, kumeliņ, tūlīt sāksies izrāde, kura tu pirmoreiz sajutīsi seglu smaku.

Runādams Klints pagriezās un ņēmās kasīt Dūkanam pieri. Taču šoreiz Dūkanā uzmanība netika pievērsta kovbojam. Zirgu interesēja tikai šis ādas priekšmets; sasmailējis ausis, viņš zalgojošām acīm iekrācās, izrādīdams aizdomas un nepatiku pret daiktu, kas, šķita, uzlēks viņam virsū un notiesās viņu dzīvu.

—  Ja tu gribi, vari uz to skatīties, krākt un kājām to kārpīt, — kovbojs teica. — Iepazīsties, kā nākas, ar to, es tevi neskubināšu.

Klints smīnēdams turēja Dūkano dažu pēdu attālumā no segliem un, kamēr zirgs pētīja neredzēto daiktu, kasīja viņam aiz ausīm. Dūkanais labprāt būtu gājis prom no šejienes, bet Klints centas to pārliecināt, lai tas iet vien tuvāk, un zirgam nekas cits neatlika kā paklausīt.

Ja tai brīdī segli būtu sakustējušies, viss būtu sagājis grīstē — Dūkanais būtu meties prom un Klints to nekādi nebūtu varējis noturēt, bet ādas priekšmets gulēja mierīgi, pagalam mierīgi, un visai drīz tas nelikās vairs bīstams; Dūkanais pārlaida acis aplokam apkārt cerībā kaut ko ieraudzīt, taču, nesaskatīdams neko šausminošu, atkal pievērsās kovbojam.

Tad Klints pastiepa roku, lēni un klusi paņēma seglus un pievilka tos pie Dūkanā. Tikko sakustējās kāpšļi, mazais zirdziņš iekrācās un pakāpās atpakaļ, bet Klints un segli joprojām gāja zirgam tieši virsū — lēni, tomēr nenovēršami. Pēdīgi bija sasniegta augstā aploka siena. Dūkanais līdz tai bija atkāpies, un tālāk tam vairs nebija kur sprukt. Kovbojs, aizvien vēl turēdams virvi, kas bija apsieta ap zirga galvu, nāca tuvāk un līdz ar viņu arī segli un viss cits, bet zirgs, bailēs trīsēdams, pieliecās. Kājas uz priekšu izstiepis, galvu zemu noliecis, zirgs apguva mācību par segliem.

Kad Klints bija piegājis pietiekami tuvu un redzēja, ka Dūkanais bailes jau pārvarējis, viņš atkal nolika seglus zemē un, paņēmis vecu seglu segu, sāka to pa gaisu vēdināt, iedams aizvien tuvāk un tuvāk Dūkanam, kas izvalbītām acīm visu vēroja. Zirgs pāris reižu iekrācās un pat grasījās pagriezties un spert pa segu, bet tā joprojām tuvojās, līdz pēdīgi ar vienu stūri skāra zirga sānus. Zirgs parāvās nost, iespēra un dzīrās jau lēkt prom, tomēr izvairīties no šī rēga viņam neizdevās.

Kovbojs noņēmās ar segu, nebildis ne vārda; šāda apmācīšana bija nepieciešama, un tai vajadzēja notikt pilnīgā klusumā. Lai cik šausminoša šķita šī mēmā izrāde neaptēstajam kumeļam, kas dzīrās vai no ādas līst laukā, tā tomēr pierādīja, ka sega, kaut arī izskatās atbaidoša, neko ļaunu nedara; tā Dūkanais mācījās uzticēties kovbojam un viņa darbarīkiem.

Dūkanais pretojās kā sprukās iedzīts vilks un visādi centās izrauties, taču izejas nebija nekādas, — Klints bija dīdījis daudz mežonīgu zirgu, kuri turējās pretī tāpat kā šis, un dūmu mutuļi no cigaretes plūda tikpat vienmērīgi kā allaž. Dūkanais atkal izrādīja nepatiku un bailes no cilvēka tāpat kā pirmo reizi, kad bija noķerts; instinkts brīdināja viņu, ka no šā radījuma var daudz ko sagaidīt; zirgs vienīgi vēlējās, kaut ātrāk varētu no aploka pazust.

Visa šī cīniņa laikā sega joprojām tika kustināta. Kolīdz tā pieskārās Dūkanam, tā zirgs tūdaļ rāvās prom, spēra un zviedza.

Vai nu aiz noguruma, vai apnikuma Dūkanais pēdīgi kļuva aizvien rāmāks, nespēra vairs tik mežonīgi, arī uguntiņas acīs pamazām dzisa, kamēr viņš stāvēja gandrīz mierīgs un, segai vēl šur tur pieskaroties, tikai nedaudz sarāvās.

— Gan tev tā drīz patiks, — Klints bilda, vērodams, ka zirgs norimst. Bet Dūkanais nepavisam nebija norimis, viņš tikai stāvēja, cik mierīgi varēdams, un tas bija viss.

Klints ar segu staigāja Dūkanam apkārt, kamēr tas beidzot no pieskārieniem pat nesarāvās. Tad kovbojs nometa zemē virvi, pie kuras bija piesiets zirgs, un sāka darboties ar segu vēl trakāk; viņš spieda to zirgam klāt, tina ap kājām, lika zemē un tad vilka tam pa apakšu, bet Dūkanais tikai sasmailēja vienu ausi un nekustēdamies skatījās. Pirms kādas pusstundas no šādas rotaļas zirgs būtu saslējies pakaļkājās.

Klints strādāja tik ilgi, kamēr zirgs nerāvās, lai kurā vietā tam sega pieskartos.

Pārliecinājies, ka ar segu savu panācis, viņš paņēma seglus un devās ar tiem pie Dūkanā. Izdzirdis kāpšļu šķindoņu, zirgs saausījās, taču Klints bija rīkojies piesardzīgi un paņēmis līdz arī veco segu, kuru vēcināja kā iepriekš, it kā rādīdams, ka abas lietas ir vienlīdz labas.

Pirmoreiz seglojot mežonīgu zirgu, Klints parasti piesēja vienu pakaļkāju, lai zirgs neizsistu seglus viņam no rokām un iemācītos mierīgi stāvēt, kamēr tiek seglots; dažiem zirgiem viņš sapina tikai priekškājas. Tā kā Dūkanais bija vairāk apmācīts nekā citi vidusmēra kumeļi pirms seglošanas, Klints nosprieda sapīt tikai priekškājas.

Pieradināšana pie segas bija daudz ko devusi, un Klints bez liekām pūlēm ar jēlādas pinekļiem sapina Dūkanam priekškājas ap vēzīšiem. Zirgs drusku iekrācās, tomēr stāvēja rāms, jo Klints darbodamies visu laiku vēcināja segu. Tiklīdz kājas bija sapītas, viņš paņēma seglus un prātīgi uzlika tos zirgam mugurā. Dūkanais noģida, ka notiek kaut kas jauns, kaut kas citāds nekā izrāde ar segu, kuru bija pieredzējis, bet, tā kā nekas neatgadījās, vienīgi kāpšļi un seglu josta šūpojās gar sāniem, viņš nekustējās ne no vietas, tikai plecu muskuļu ie- trīsēšanās liecināja, ka viņš vēl ir dzīvs un teju, teju atrausies no zemes, ja kāds viņam uzsvilps.

Milzīgā pieredze bija palīdzējusi Klintām izveidoties par izcilu meistaru neiejātu kumeļu apseglošanā. Dūkanais stāvēja nekustēdamies un, kad vēderam apkārt bija aplikta seglu josta, arī tad nepamirkšķināja ne acu. Rotaļa ar segu bija tikai sagatavošanās turpmākajam, lai zirgs nebaidītos, ja kaut kas skartos viņam klāt.

Kad Klints noņēma pinekļus Dūkanam no priekškājām un pagrūda to sānis, tas aptvēra, ka ir apseglots. Grūdiena brīdī zirgs juta, ka viņam uz muguras kaut kas ir piestiprināts; tāda sajūta viņu bija pārņēmusi pirmoreiz, un, noliecis galvu, viņš ņēmās spārdīties.

Klints to bija gaidījis, jo nevienam no mežonīgajiem zirgiem nepatīk seglu josta, lai arī cik vaļīga tā būtu, un, kad Dūkanais nolieca galvu, kovbojs bija jau sagatavojies; viņš ļāva apaušu virvei slīdēt cauri rokām, kamēr dabūja kārtīgi atsperties, tad, savicinājis virvi, savilka to ciešāk. Daudz netrūka, ka zirgs būtu novēlies zemē, tad Klints palaida virvi vaļīgāk, un tas zirgu izglāba. Viņš negribēja, ka zirgs nogāztos, tāpat kā negribēja, ka tas spārdītos ar tukšiem segliem mugurā.

— Redzi, zirdziņ, — kovbojs ierunājās, kad Dūkanais bija kaut cik nomierinājies un pagriezies viņu uzlūkoja, — es negribu, ka tu veltīgi šķied savus spēkus, ja gribi spārdīties, pagaidi, kamēr es uzrāpšos tev mugurā.

Dūkanais gaidīja — ne jau tāpēc, ka kovbojs tā bija teicis, bet tāpēc, ka atcerējās, kā virve bija nogāzusi to gar zemi pirmajā dienā, kad tas tika piesiets pie baļķa netālu no aploka, un tam zuda jebkura vēlēšanās to vēlreiz izbaudīt.

Cilvēki sakās lasījuši, kā zirgi tiek dresēti prērijās, un secinājuši, ka kovbojs, dresējot zirgu, salauž tā raksturu, jo vienīgi tā varot savaldīt mežonīgu zirgu. Es varu tikai teikt, ka šie cilvēki vai nu lasījuši kaut ko pagalam aplamu, vai arī lasīto nav sapratuši. Zirgiem ir vajadzīga apmācīšana tāpat kā cilvēku bērniem izglītība. Mežonīga zirga raksturs pēc iejāšanas paliek tāds pats, kāds tas bijis, pirms zirgs sajutis virvi, un neviens tā neveļas saglabāt zirga raksturu kā kovbojs, jo viņš vienīgais zina, ka zirgs ar salauztu raksturu nav vairs nekāds zirgs.

Tiem, kas tikai redz, kā mežonīgais zirgs tiek iegrožots un iejāts, un kas neizprot šās mācibas būtību, tā var likties barga, taču es varu teikt, ka tai vajadzētu būt daudz bargākai, jo laika gaitā pierādījies, ka tieši jātnieks gūst visbargāko mācību. Svarīgi, lai mežonīgos zirgus apmācītu nevis kurš katrs cilvēks, bet gan sava aroda pratējs.

Piemēram, Dūkanais, — saprašanas viņam bija pietiekami. Viņš labprāt ļāvās apmācīties, bet šī apmācīšana bija jāveic cilvēkam, kas to prot. Dūkanais nepavisam nebija ļauns, viņš caur caurēm bija godīgs, taču ļaunums varēja rasties, ja tiktu pielaista kļūda viņa apmācīšanā. Dūkanais pretojās, koda, spēra, jo viņš bija mežonīgs zirgs un rīkojās, tikai instinktu vadīts, lai aizsargātos no šā svešā cilvēka.

Klints izturējās pret zirgu tāpat kā pieaugušais pret bērnu un nepalaida garām nevienu izdevību, lai parādītu savu labestību un to, kas zirgam jāapgūst.

— Zini ko, Dūkanais, — Klints sacīja. — Es varu derēt, ka tu neuzskati mani par savu draugu.

Klintām bija taisnība. Sākumā Dūkanais tiešām noturēja viņu par ienaidnieku un pretojās viņam, bet pēc kāda laika zirgs jau uzticējās viņam, it īpaši, kad tika atsiets un cilvēks runājās ar to un kasīja tam aiz ausīm. Dūkanais pat neapzināti viņu gaidīja, un sirds tam pat straujāk iepukstējās, kad tas redzēja viņu nākam.

Un, kad kovbojs Dūkanam jau gluži labi bija iepaticies, atgadījās kaut kas tāds, kas zirgā brīdi radīja neizpratni: vai kovbojs ir draugs vai tomēr ienaidnieks? Mācība ar segu aplokā bija viesusi pret līkkājaino radījumu uzticēšanos, taču tas, kā tika parauta viņa galva brīdī, kad viņš spārdījās, mulsināja viņu, un viņš nezināja, vai uzsākt cīniņu vai arī būt labiņam un paklausīt.

Līdz pat šim brīdim Dūkanam nebija ne vismazākās nojausmas, ko no viņa gaida. Tieši tagad bija vajadzīga pareiza pieeja zirgam, lai no tā iznāktu lietaskoks.

Klints to zināja un mācīja Dūkanam būt labam.

6. nodaļa ĀDAS ČĪKSTĒŠANA

Divdesmit pēdu gara virve nostiepās starp kovboja roku un zirga galvu. Kovbojs stāvēja un smaidīja, vērodams izbrīnīto zirga purnu; zirgs tika strauji apstādināts, kad tas tukšiem segliem mugurā spārdījās; pirmo reizi uz viņa gludās muguras bija uzlikti segli, un kāds gan brīnums, ka viņš mēģināja tikt no tiem vaļā; nekad nekas agrāk viņam pie muguras nebija pieķēries.

— Neuztraucies un turi galvu augšā! — sacīja kovbojs, iedams pie zirdziņa.

Kājas plati iepletis, mežonīgu skatienu, izbrīnā krākdams, Dūkanais vēroja, kā kovbojs nāk klāt; zirgs nezināja, vai palikt stāvam un cīnīties vai arī, kovbojam tuvojoties, atkāpties. Kovbojs nāca tuvāk, bet, tā kā Dūkanais nesaskatīja neko ļaunu, tas stāvēja, vēroja un gaidīja. Roka pieskārās zirgam pie pieres, virzījās lejā pa kaklu, kovbojs ierunājās, un sirds Dūkanam tik traki vairs nedauzījās …

Klints pavadāja zirgu mazdrusciņ, bet, kad tas izdzirda ādas čīkstēšanu un ar katru soli sajuta seglu svaru, to pārņēma karsta vēlēšanās noliekt galvu un seglus nokratīt, taču kovbojs atradās tepat priekšā, un zirgs negribēja, ka tiktu pēkšņi savaldīts kā pirmoreiz.

Kad viņi bija sasnieguši aploka viņu galu, Klints pagriezās un pakasīja Dūkanam ausi.

— Tagad redzēsim, veco zēn, kā tu uzvedīsies, kad es būšu uzrāpies tev mugurā.

Dūkanais redzēja, ka vīrs satver seglu jostu, juta, ka tā savelkas; redzēja, ka tas novelk cepures malas uz leju, lai tā labāk turētos galvā, un tad vairs neredzēja nekā. Kaut kas bija nostājies starp cilvēku un zirga acīm, — kovboja īkšķis bija nogūlies uz kreisās acs plakstiņa un nolaidis to uz leju .. . Nākamajā mirklī Dūkanais juta, ka seglu svaram pievienojies vēl kāds svars, un tad negaidot viņš atkal varēja redzēt.

Bet tas, ko viņš ieraudzīja, viņu pagalam satrieca. Mirkli viņš stāvēja gluži kā pārakmeņojies. Kovbojs vairs neatradās viņam pie sāniem, no turienes tas bija pazudis, toties atradās viņam uz muguras, tai ādas daiktā, kuru viņš tiecās nomest, kolīdz tas bija uzlikts virsū.

Instinkts viņam sacīja, ka ne cilvēkam, ne arī ādas priekšmetam nevajadzētu atrasties viņam uz muguras, un, ja viņš papūlētos, viņš varētu no tiem atbrīvoties. Tas arī bija vienīgais, ko viņš varēja darīt, un tieši tobrīd viņš juta, ka tas viņam jādara.

Zirgs nolieca galvu un ieaurējās, it kā sacīdams: «Es tevi …» Un skausts parāvās uz augšu, segli saliecās kā eņģes, pēc tam tērauda musku|i izšāvās gluži vai no zemes, un cilvēks kopā ar zirgu, savijušies vienā murskulī, pacēlās gaisā un, likās, mirkli tur pakratījušies, atkal nolaidās zemē.

Seglu josta saspringa, āda čīkstēja, aploks drebēja, kājām spēcīgi sitoties pret zemi, putek|u mākuji cēlās gaisā. Dūkanais bija pārbijies, saniknots un izmisis. Viņš lika lietā visu savu enerģiju, spēku un izturību. Neviena spalviņa nebija pieglaudušies pie ādas — ik muskulis saspringa un atslāba, lai 110 muguras nokratītu smagumu un iznīcinātu to.

Klints juta caur segliem, kā kust musku|i, un, lai arī kur skārās viņa kājas, zirga ķermenis bija ciets kā tērauds un nosēts kustīgiem puniem, virs kuriem izlocījās segli. Klints šaubījās, vai tie vispār izturēs. Brīžiem likās, it kā Dūkanais laistos uz vienu pusi, bet segli — uz otru, un ne vienmēr Klintām bija skaidrs, kur atrodas zirga galva; visā šai jūklī viņš vēlējās tikai vienu — paturēt to acīs, jo izlaist no redzesloka zirga galvu ir tas pats, kas jāt aizsietām acīm — jātnieks sagatavojies vienam grūdienam, bet sastopas ar gluži citu.

Klints joprojām sēdēja zirga mugurā, kamēr mežonīgie lēcieni pierima un zirgs apstājās. Tam trūka elpas, un, nāsis plaši iepletis, tas vilka iekšā gaisu; sajutis, ka roka kasa tam kaklu, zirgs, atgla-udis ausis, zvērojošām acīm paskatījās kovbojā, kas vēl aizvien bija seglos, un ieklausījās viņa vārdos.

— Nu gan tu, zirdziņ, esi nostrādājies, — Klints ierunājās, — bet es būtu traki vīlies, ja tev nebūtu tāda rakstura.

Ja Dūkanais būtu dzīvojis cilvēku tuvumā tāpat kā suns, viņš būtu nojautis, ko saka un domā Klints. Taču Dūkanais bija mežonīgs zirgs, kas klaiņājis pa līdzenumiem un kalniem, un, kaut arī Klinta vārdi un rokas pieskāriens bija viņu nomierinājuši, viņš bez mitas spārdījās. Instinkts lika viņam cīnīties ar cilvēku, un viņš cīnīsies, kamēr šis cilvēks viņu savaldīs un pierādīs, ka ir viņa draugs.

Savaldīšanai jānotiek pakāpeniski, un Dūkanais vēl nevarēja saprast, ka šis cilvēks varētu kļūt viņam draugs, vismaz ne iejādes laikā, jo tad zirgs ir spiests darīt to, ko dažreiz nemaz negrib.

Dūkanais drebēdams stāvēja un gudroja, kā varētu aizbēgt. Kovbojs lika viņam darīt visu, ko gribēja, un viņam nebija tiesību neko izlemt pašam. Kā viņš priecātos, ja varētu izmest cilvēku no segliem! Bet viņš nezināja, ka ar to tikpat neko neiegūs; viņš nezināja, ka šai pasaulē kalpo cilvēka vajadzībām,

un, ja viņš nometīs vienu cilvēku, otrs rāpsies viņam mugurā, kamēr pēdīgi viņš būs spiests padoties un uz laiku izciest visas grūtības.

Dūkanais juta, ka cilvēks pliķē viņam kaklu.

—   Nāc nu, mīļais, un parikšo drusku pa aploku, — kovbojs sacīja.

Taču Dūkanais vairāk spārdījās nekā rikšoja. Kovbojs Jāva to darīt un, kad zirgs izslēja galvu, lika iet tam soļos, līdz tas vairs nespārdījās.

—   Man liekas — šodienai tev pietiks, — sacīja Klints, virzīdams Dūkano pie aploka šķēršiem, lai tur to apturētu. Tad

viņš satvēra kumeļa kreiso ausi un mazliet to papluinīja — tieši tik daudz, lai novērstu zirga uzmanību, kad pats lēks zemē.

Klints pieskārās pie zemes ar labo kāju un, atstādams kreiso kāpslī, turējās zirgam pie pleciem, tālāk no pakaļkājām. Dūkanais vēroja viņu, drebēdams kā lapa un grasīdamies izdzēst viņā dzīvību, līdzko viņš būs izdarījis kaut vienu nepareizu kustību vai pēkšņi piegrūdies ar celi klāt.

Klints tieši gribēja, lai zirgs viņu vērotu. Tas bija viens no apmācīšanas paņēmieniem. Vajadzēja iemācīt zirgam, lai tas tagad stāvētu un nekustētos. Lēni un viegli, pilnīgi valdīdams pār savām kustībām un zirgu, Klints atkal ielēca seglos. Tā lēkt prot tikai mežonīgu zirgu iejājēji. Dūkanais nejuta pat ne vismazāko grūdienu, kad Klints ielēca seglos, un, ja arī seglu josta nebūtu bijusi savilkta, tie tikpat nebūtu izkustējušies — tik smalki tas tika nostrādāts.

Klints lēca zirgā un kāpa zemē vairākas reizes pēc kārtas, bet Dūkanais pārbīlī stāvēja un drebēja, tomēr lēnprātīgi' to visu, likās, pacieta. Varbūt tas domāja, ka nav nekādas jēgas ar kovboju cīnīties, vai arī bija noguris; lai nu kā, zirgs stāvēja mierīgi; tas juta, ka tiek palaista seglu josta vaļā un lēni un viegli noņemti segli. Tobrīd zirgs pagriezās un ieraudzīja jātnieku ar segliem rokās; paostījis ādas daiktu, tas iekrācās, it kā sacīdams: «Re! Un es domāju, ka tas vienmēr atradīsies man mugurā.»

Segli tika nolikti malā, un kovbojs ņēmās rīvēt Dūkanā muguru ar džutas maisu; zirgs izturējās tā, it kā viņam tas varen patiktu, jo augšlūpa zirgam reizi pa reizei pastiepās uz priekšu un noraustījās; kad Klints pārstāja rīvēt, likās, it kā zirgs gribētu, lai to vēl rīvē, un Klints atkal ķērās pie rīvēšanas:

— Ka tik es tevi neizlutinātu! — sacīja Klints un smīknē- dams rīvēja zirgam muguru. — Pirmoreiz tu esi apseglots, bet jau uzprasies, lai tevi glauda.

Tovakar Klints piesēja zirgu citā vietā, kur zāle bija lekni sazēlusi, taču zirgam nekādas labās ēstgribas nebija, un, kad atausa rīts, nekas neliecināja (to Klints pamanīja), ka zirgs

vispār būtu ko baudījis. Tas stāvēja, šķita, tai pašā vietā, nevis plūkdams zāli, bet it kā savā prātā kaut ko pārlikdams.

Ņemdamies aplokā ar citiem mežonīgiem zirgiem, Klints palaikam palūrēja caur šķēršiem uz Dūkano, taču tas stāvēja, kā stāvējis, bet, ja arī reizēm nolieca galvu, tad tikai lai zāli paknibinātu, nevis to ēstu.

Dūkanais smagi pārdzīvoja šo pārmaiņu savā dzīvē, smagāk nekā vidusmēra mežonīgs zirgs; Klints noprata, ka Dūkanais salīdzinājumā ar tādu zirgu ir pulka jutīgāks un prātīgāks.

«Es labāk likšu viņu šodien mierā,» nolēma kovbojs, nesaskatīdams zirgā nekādas pārmaiņas arī pret vakaru. «Lai pārdomā visu — kas un kā.»

Otrā dienā agri no rīta, iznācis no mājas, Klints ieraudzīja Dūkano izsusējušajā krīkā. Likās — zirdziņš pēc ilgstošām pārdomām pieņēmis kādu lēmumu un tagad ķēries pie ēšanas, jo, kad Klints parādījās ārā, Dūkanais ēda tā, it kā gribētu atgūt zaudēto laiku un būtu ar visu samierinājies.

Kovbojs pasmīnēja.

—   Skaidrs, ka tas vella pulveris kaut ko izdomājis, — viņš sacīja. — No cīniņa viņš nav atteicies, tad tik būs ko redzēt, kā viņš mani drebinās.

Beidzis dienas darbus, gana izjājies uz deviņiem neapmācītiem, niķīgiem zirgiem un pārsējis tos citā vietā, Klints devās pie Dūkanā, lai ievestu to aplokā, kur pirms pāris dienām bija ar to jau darbojies. Dūkanais tagad bija pavisam cits zirgs: galvu turēja augstu izslietu, nebaidījās, nekrāca, ieraugot visādus sīkumus; Klints ievēroja arī, ka zirgs neliekas par segliem ne zinis, kad tie tika uzlikti un aizsprādzēti.

—   Man nepatīk, kā tavās nāsīs šņāc, — kovbojs bilda. — Tev kaut kas ir padomā.

Dūkanam, protams, bija kaut kas padomā, un, lai arī Klints tikai jokojās, viņš bija visam sagatavojies. Viņš nedrīkstēja dot zirgam nekādas atlaides, jo saprata, ka vēlāk grūtāk būs iemācīt tam paklausību, un tad ar zirgu vajadzēs apieties bargi, bet to Klints nekādi negribēja.

Kovbojs redzēja, kā zalgo zirga acis, un saprata, ko tas nozīmē, viņš saprata ari ikkatru zirga kustību, tas viss liecināja par cīņu.

— Vecīt, tavs raksturs man patīk, — Klints sacīja, pavilk- dams uz leju cepuri, — bet, ja tu cīnīsies, man arī vajadzēs cīnīties, un uzvarēs stiprākais no mums; nu, aiziet!

Dūkanais drusku pašūpoja galvu, kad Klints aizlika roku tam kreisajai acij priekšā, lai iesēstos seglos; tā bija tikai piesardzība, kovbojam vajadzēja iesēsties seglos, iesēsties stingri un pamatīgi, jo nākamā izrāde solījās būt daudz grūtāka.

Ir liela starpība, kā spārdās zirgs, kad tiek pirmoreiz iejāts, un kā spārdās tas pats zirgs nākamajās un aiznākamajās reizēs. Pirmajā reizē Dūkanais bija tikai pārbiedēts zirdziņš; protams, viņa vienīgā vēlēšanās bija nomest kovboju, seglus un visu citu zemē, taču viņš bija tik izbijies un izmisis, ka nespēja aptvert, kā tas būtu izdarāms. Pēc pirmās iejādes zirgs atskārta, ka no spārdīšanās jātniekam nav ne silts, ne auksts, un nolēma pielietot viltību — ar vēsu galvu iepazīt jātnieka vājās vietas un tad tās izmantot, līdz kovboja ķermenis uz zemes liecinās, ka viņš ir zaudējis.

Pēc pirmās reizes Dūkanais pārliecinājās, ka lēkšošana un spārdīšanās neko tam nav devusi, un varbūt tieši par to pēdējās dienās arī prātoja. Lai nu kā, bet Dūkanais izturējās aukstasinīgi. Viņš jāja, viegli palēkdamies, tādējādi pārbaudīdams, kā jātnieks turas seglos, un ar vienu aci lūrēdams atpakaļ, lai nepalaistu garām nevienu viņa kustību; zirgs kala plānus, kā rīkoties tālāk, lai tiktu no cilvēka vaļā.

Tobrīd, kad Klintām likās — nu viss iet kā pa sviestu, Dūkanais bez kāda brīdinājuma it kā «pārlūza uz pusēm», segli sagriezās, un kovbojs bezmaz izvēlās no tiem laukā; zirgs lēca gan uz sāniem, gan augstumā, spēcīgi mezdams kovboju gaisā. Zirgam šķita, ka pēc tik strauja notikumu pavērsiena kovbojs ir izmests no segliem un noslīdējis uz vienu sānu, — tieši to Dūkanais bija gaidījis, lai īstenotu savu plānu.

Tas bija pirmais uzmundrinājums kopš atrašanās gūstā. Varbūt tomēr Dūkanais tiks no kovboja vaļā! Uzvaras nojautā

viņš spēra ar kājām aizvien spēcīgāk. Viņš ne mirkli nejāva kovbojam iesēsties seglos un iztaisnoties, jo katrs palēciens tika vērsts pret jātnieku, lai no tā atbrīvotos, — zirgs lēkāja pa apli apkārt un ikreiz, kad pakaļkājas skāra zemi, bija pavirzījies par sava ķermeņa tiesu tālāk no tās vietas, no kuras bija palēcies.

Lai gan kovbojs stingri turējās pie seglu loka, tomēr bija sasvēries uz vienu pusi. Dūkanais spārdījās un nesatricināmā mierā vēroja, kaut tikai jātnieks, kā nākas, neiesēstos seglos. Zirgs nedomāja padoties un gaidīja, kad kovbojs vēl vairāk sasvērsies uz sāniem, taču tas nenotika. Kovbojs joprojām atradās seglos; kreisajā rokā viņš turēja pavadu un labo, izslējis gaisā, vēcināja tāpat kā iepriekš.

Tā kā cīniņš turpinājās un nekas neliecināja, ka kovbojs velsies zemē, Dūkano pārņēma neizpratne. Viņš bija izmēģinājis dažādus gājienus, tomēr, lai ari kādus sānlēcienus taisīja, nomest šo cilvēkradījumu nevarēja. Dūkanam zuda spēki, plaušām trūka gaisa, un visai drīz aukstasinība pagaisa.

Viss, kas viņā bija — gan viltība, gan pārējais, izkūpēja reizē ar dažiem spēcīgiem lēcieniem, un, kad viņš, pametis skatienu atpakaļ, ieraudzīja jātnieku aizvien vēl seglos, viņu atkal pārņēma izmisums un niknums. Viņš iezviedzās un tai pašā brīdī aizmirsa visu, ko bija izdomājis, lai tiktu no cilvēka vaļā.

Cīniņš neturpinājās ilgi, tas bija pārāk mežonīgs un bezjēdzīgs. Dūkanais cīnījās ar gaisu, zemi, ar visu apkārtni, — viņam nebija nekāda īpaša mērķa, un pavisam drīz pēc dažiem gariem lēcieniem palika mierīgi stāvam.

Klints nolēca zemē, bet Dūkanais, kājas iepletis, stāvēja un tvēra gaisu. Likās, viņš neredzēja kovboju, tikai neskaidri apjauta, ka tas kasa viņam ap ausīm un sakārto krēpes.

— Es jau to paredzēju, ka šodien tu mani drebināsi, — Klints sacīja.

Vienu gan Dūkanais nezināja, ka cīniņa laikā kovbojs ne uz mirkli netika izmests no segliem; nosvēršanās uz vienu pusi bija sen apgūts Klinta paņēmiens, kaut kas līdzīgs dubultnel- sonam, ko izmanto cīkstonis.

Nabaga Dūkanais bija atkal zaudējis, tomēr arī kaut ko ieguvis — viņš bija ieguvis kovboja sirdi, jo cīniņa laikā kovbojs juta viņam līdzi. Klints redzēja, saprata un apbrīnoja gan Dūkanā saprātu, gan raksturu.

Piesiets pie virves, Dūkanais včl vairāk nodevās pārdomām un prātojumiem, un bija skaidrs, ka viņš ir gatavs jauniem pārbaudījumiem, lai arī kādi tie būtu.

Vienam otram varētu likties dīvaini, ka Dūkanais, šis mūžīgais zaudētājs, neskauž un nenīst uzvarētāju kovboju. Zirgs pat it kā gaidīja viņu, kad viņš otrā rītā tuvosies, un tas, kā viņš berzēja galvu pret smaidošā jātnieka plecu, liecināja, ka cīniņiem aplokā ir draudzīgs raksturs. Viņi abi izturējās pagalam nopietni, un abi gribēja uzvarēt, bet, tiklīdz cīkstēšanās bija galā un putekļi nogūluši, likās, it kā divi draugi saķildojušies un tagad atkal salabuši.

Dūkanais bija zaudējis divas reizes, mēģinādams izlocīties no segliem un cilvēka, tomēr cerēja to kādreiz izdarīt. Kad Klints uzrāpās zirgā trešo reizi, tas spārdījās vēl trakāk nekā iepriekš, bet kovbojs sēdēja, kā sēdējis, un ļāva tam iztrakoties. Par tādu spārdīšanos dažus zirgus Klints bija sitis ar pātagu, viņš bija sitis tos, jo tie spārdījās aiz iedzimtas dumjības. Ar Dūkano bija pavisam citādi, viņā nebija ne drusciņas ļaunuma, — viņš ticēja, ka neviens viņu nevarēs apseglot, ja viņš pareizi spārdīsies.

Pēc abām iepriekšējām iejāšanas reizēm, kad Dūkanais bija gana izspārdījies, Klints ļāva tam paskraidīt pa aploku. Dūkanais jau bija pieradis pie domas, ka viņu gaida tikai aploks un segli, tāpēc bija ne mazumu pārsteigts, kad trešajā iejāšanas reizē pēc izspārdīšanās kovbojs atvēra aploka vārtus un, ielēcis seglos, virzīja viņu uz klajumu.

Dūkanais devās uz augstajām kalnu grēdām, tāpat kā pīle dodas uz ūdeni; sākumā viņš rikšoja kā paklausīgs zirgs, bet tad Klints palaida viņu aulekšos. Zirgs jutās varen labi, traukdamies pa klajumu, un viņam nepavisam nerūpēja, kurp kovbojs dodas. Mirklī viņš aizmirsa smagumu uz muguras, sasmailēja ausis uz priekšu, un tikai rokas, kuras juta uz kakla, atgādināja viņam, ka viņš nav viens.

Zirgam šāda pārmaiņa bija vajadzīga pēc tam, kad viņš tika pievārēts trešo reizi. Klints bija atkal uzvarējis, un Dūkanam vajadzēja aizgainīt prom domas par zaudējumu. Zirgam šis skrējiens bija nepieciešams, un viņš trauca lielā ātrumā. Viss gāja labi, līdz piepeši no paslēptuves zirgam pašā priekšā izšāvās pārbijies trusītis, zirgs palēcās uz augšu, tad sānis, un tieši tobrīd viņu vēl vairāk pārbiedēja Klinta ādas bikses, kas pieskārās viņa plecam. Zirgs atkal sāka spārdīties.

Pirmie lēcieni bija varen mežonīgi, taču neturpinājās ilgi; Dūkanais tikai nesen bija pamatīgi iztrakojies un drīz atkal aulekšoja kā iepriekš. Klints Jāva viņam palēkšot, tad pagrieza viņu atpaka] un aizjāja uz aplokiem, kur lika viņam vairākas reizes griezties apkārt, pēc tam jāt no aploka ārā, tad atkal iekšā. Pēc tam Dūkanam tika noņemti segli un viņš piesiets pie baļķa.

Skrējiens bija nokausējis zirgu un izraisījis ēstgribu. Tonakt viņš mazāk prātoja, kā tikt no šī cilvēka vajā, toties vairāk ganījās, atpūtās un pat drusku gulēja. Kad otrā dienā Klints ieveda Dūkano aplokā, lai apseglotu, tas pat nepaskatījās viņā, bet izrādīja zināmu interesi par mežonīgajiem zirgiem blakus aplokā. Līdz šim Dūkanam to neļāva darīt godkāre, bet tagad viss bija mainījies. Viņam bija apnicis gudrot, kā nomest jātnieku zemē, it īpaši, ja šie segli un cilvēks vairs nelikās tik briesmīgi.

Tomēr, lai cik vienaldzīgi šis vella pulveris izturējās, viņš atkal sāka spārdīties. Protams, ne tik mežonīgi kā pirmajās trijās iejāšanas reizēs; likās — tas uzlaboja viņa pašsajūtu, jo viņam bija nepieciešama izkustēšanās; putekļi tomēr sacēlās, zeme dimdēja, un ne viens vien iejājējs būtu novēlies zemē.

Atkal tāds pats skrējiens kā iepriekšējā dienā, daži pagriezieni un radināšana pie pavadas, pēc tam Dūkanais bija brīvs līdz nākamajai dienai. Viņš jau sāka pierast pie Klinta noteiktās kārtības, un ikviena jauna rotaļa saistīja viņa interesi.

Tad kādu dienu kovbojs sāka vilkt līdzi virvi; Dūkanais neizlaida to no acīm, bīdamies sapīties tajā un nogāzties zemē, kā tas dažkārt bija atgadijies, taču visas raizes šoreiz bija veltas. Pavisam drīz Klints virvi saritināja, izveidoja cilpu un sāka to gaisā griezt, — sākumā cilpa bija maza un viņš grieza to lēni un viegli. Dūkanais ieinteresēts atskatījās un mazliet iekrācās; viņš nevarēja vien nobrīnīties, ko virve tur augšā dara un kas Klintām ir padomā.

Taču nekas nenotika, vienīgi virve joprojām griezās, cilpa pamazām kļuva lielāka, lidz tika nomesta zemē zirgam priekšā. Dūkanais palēcās un iekrācās, virve atritinājās, un kovbojs to atkal satina kopā; zirgs negrasījās mesties prom, viņš nebija aizmirsis mācību, kādu reiz bija guvis no garās, mīkstās virves. Viņš zināja, ka nav vērts bēgt, ja apkārt apmesta virve, jo pretošanās neko nedos.

Cilpas cita pēc citas tika izveidotas, lidinātas un vilktas atkal atpakaļ. Tās krita zirgam gan vienā, gan otrā pusē, gan priekšā, gan aizmugurē, lidz viņš vairs nebaidījās. Viņam jau sāka zust interese par šo rotaļu, kad Klints ar cilpu aizķēra nelielu krūmu. Virve savilkās ciešāk, un Dūkanais parāva — parāva drīzāk aiz izbrīna, nevis aiz nepieciešamības to darīt; krūms tika izrauts un nāca Dūkanam virsū; zirgs iespēra tam un dzīrās jau mesties prom, bet Klints viņu noturēja.

Dūkanais drebēja kā lapa, kad kovbojs lēni, bet neatlaidīgi vilka krūmu klāt; kad krūms pieskārās priekškājām, zirgs atkal iespēra tam un iekrācās, sajutis, ka krūms skaras pie pleca, Dūkanais pāris reižu uzmeta pakaļkājas gaisā, bet viņam nebija kur sprukt; kamēr krūms kustējās, zirgam tas likās atbaidošs, bet, kad Klints piebāza krūmu zirgam pie purna, šķita; ka tam sametas kauns par savu izbīli.

Izlauztiem celmiem, zariem, vecu pajūgu paliekām — visam, ko varēja vilkt un kustināt, tika mesta apkārt virve un viss, kas nebija pārāk liels, vilkts Dūkanam klāt; ikreiz tas pārliecinājās, ka baidīties un plosīties nav nekāda iemesla; pēdīgi, ieraugot ko jaunu, tas tikai iekrācās. Kad Klints cilpā vilka vecu petrolejas kannu un tā grabēdama tuvojās Dūkanā purnam, Dūkanais, to redzot, stāvēja jau gluži mierīgs.

Zirgs tika apmācīts vilkt virvē nastu, kas sver tik, cik gadu vecs teļš. Pamazām Klints iemācīja zirgam turēt virvi nostieptu, kamēr ar pāris viegliem uzsitieniem pa to lika zirgam noprast, ka virvi var palaist vaļīgāk. Tas viss prasīja laiku, un dienā kovbojs iemācīja zirgam veikt tikai vienu uzdevumu, dažreiz pat niecīgu daļiņu no šā uzdevuma, bet dienas ritēja, un šādu daļiņu sakrājās daudz.

Klinta sirds līksmoja, vērojot, kā Dūkanais visu apgūst, kā mazās ausis kustas turp un atpakaļ, un acis ne brīdi nepalaiž garām nekādu sakustēšanos, kā trīs viņa nāsis, apgūstot visu jauno; kovbojs priecīgs pamanīja, ka zirgs uzticas viņam aizvien vairāk. Pietika ar vienu vārdu vai rokas pieskārienu, lai zirgā šaubas izklīstu un bailes pagaistu.

Kādudien Klints atdzina veselu ganāmpulku un deva Dūkanam norādījumus, kā apieties ar lopiem. Viņš iejāja ar zirgu ganāmpulkā, atšķīra gadu vecu, labi nobarojušos, untumainu teļu un lika, lai zirgs to uzmana. Sākumā Dūkanais bija pagalam apmulsis un nepavisam nejēdza, ko darīt, taču Klints to nesteidzināja, ļāva tam pamācīties, un nepagāja ne pāris dienu, kad zirgs jau mazliet saprata, kas no tā tiek prasīts. Apmācīšana ar virvi netika pamesta novārtā, to izmantoja darbā ar ganāmpulku; palaikam Klints ķēra cilpā pamatīgāku teļu un lika Dūkanam uzmanīt virvi, kamēr teļš riņķoja, spārdījās un bauroja.

Dūkanam tas viss patika. Viņš aizrāvās ar to, kā aizraujas bērns ar jaunu rotaļu, — viņam patika vajāt neprāta pārņemtu govi, griezt to apkārt, kad tā negrib griezties, un dzīt to turp, kur tā negrib doties; viņam patika turēt nostiepā virvē kādu no lopiem un just, ka viņš vienīgais var to savaldīt.

Dūkanais viss bija nodevies vajātpriekam, un ik dzīsliņa viņā pulsēja, kad vakaros Klints uz brīdi izjāja ar viņu, lai pa- dzenātu, nošķirtu vai noķertu cilpā kādu lopiņu. Šīs apmācības saistīja visus viņa prātus, un tas, ka viņš daudz domāja un prātoja par tām brīvajā laikā, pierādījās viņa attieksmē pret veicamajiem uzdevumiem, kuri sākumā mulsināja viņu un viesa viņā neizpratni.

Viņš nodevās šim darbam ar sirdi un dvēseli, un viņa pašreizējā dzīve atšķīrās no agrākās brīvības, kuru viņš baudīja kopā ar veco bēri, ķēvēm un kumeļiem; aizmirsusies bija pat māmuļa, toties viņā modās patika pret šo garo, izstīdzējušo kovboju, kurš nāca pie viņa un rotaļājās ar viņu katru dienu. Viņš ar lielu prieku darīja visu, ko lika darīt kovbojs, un, kad viss bija paveikts, viņš alka pastrādāt vēl.

Tieši to Klints arī velējās; tikai ar tādu zirgu, kas alkst pastrādāt vēl, var gūt panākumus, un kovbojs uzmanīgi vēroja, lai zirgs nenogurtu. Klints gribēja, lai tas iespējami ilgāk uzskatītu darbu kā rotaļu, jo zināja, ka tikai tā varēs saglabāt Dūkanā sirdi un dvēseli viengabalainu un neskartu.

7. nodaļa klints iekaro dŪkanĀ sirdi

Džefs Nikss, kompānijas «Rocking R» galvenais lopkopis, pašlaik devās uz zirgu apmetni, kur Klints iejāja zirgus. Pavasara darbi bija pabeigti, un Džefs nodomāja, ka pienācis piemērots laiks vienam apskatīt kompānijas apmetnes; atstājis vezumus palīga ziņā, viņš apsegloja labāko zirgu un devās ceļā.

Diena bija tveicīga, gaisā nejautās ne vismazākā vēja pūsma, — jājot vecais lopkopis pa brīžam noņēma cepuri, lai atvēsinātu galvu. Lielais, brūnais zirgs skrēja ātrā riksī, un Džefs ceļā uz apmetni nepalaida garām nevienu gravu, ne arī ieplaku, neapskatījis tās no apakšas līdz pašai augšai, kur zeme saskaras ar debesim. Izjājienos lopkopis nekad neaizmirsa savu pienākumu, un kompānijas vai arī savās interesēs viņa skatienam nekas nepaslīdēja garām, vienīgi ja nu kaut kas atradās ārpus viņa redzesloka.

Jādams uz apmetni, labajā pusē viņš pamanīja putekļu strēli; vainojams te nebija straujais jātnieks, jo, kaut arī putekļi cēlās augšā, Džefs, uzmetot skatienu vien, ievēroja, ka putekļus saceļ kāds priekšmets, kas velkas pa zemi.

Viņš apturēja zirgu, lai ciešāk ieskatītos, un drīz vien putekļu mākonī sazīmēja zirga apveidu; pie zirga bija piestiprināts vai arī no tā nokarājās iegarens sainis, kas vilkās pa zemi.

Džefs bija pieredzējis, ka prērijā cilvēka un zirga starpā daudz kas atgadās, un no tā mācījies, ka vienmēr jānoskaidro, ja kas liekas aizdomīgs, bez tam jānoskaidro tūlīt uz vietas. Viņš palaida zirgu aulekšos. Tādā pašā ātrumā viņš traucās pāri pakalniem un lejām, līdz tikai neliels paugurs šķīra viņu no tā, ko viņš gribēja noskaidrot.

Viņš nosprieda, ka labāk palēnināt gaitu un pavērot, kas tur īsti notiek; ja kāds jātnieks, zirgam krītot, sapinas siksnās, turklāt ja šis zirgs ir mežonīgs un neiejāts, tad aulekšot klāt nebūtu labi, zirgs izbailēs aizbēgtu. Neviens to nezināja tik labi kā Džefs.

Viņš nolēca no zirga, pagāja uz priekšu un, palūrējis caur augsto zāli, mirklī visu saprata. Piecdesmit jardu[4] zemāk viņš ieraudzīja pelēcīgu zirgu; spriežot pēc tā, kā bija uzlikti iemaukti, tas bija pusiejāts, mežonīgs zirgs, taču izturējās kā apmācīts. Diez vai atrastos daudz tādu iejātu, rāmu zirgu, kas pa pusei nestu, pa pusei vilktu cilvēku pa zemi, pie tam ja tas karājas nepareizajā pusē.

Džefs uzreiz pazina savu kovboju Klintu un dzīrās jau mesties lejā, lai tam palīdzētu, taču savaldījās — viņš nebija drošs, ka pelēcis, viņu ieraudzījis, izbīlī nemetas prom, bez tam Klints karājās tā, ka nevarēja noteikt, vai viņa rokas nav piesietas pie seglu loka.

Džefs redzēja, ka kovbojs vēl ir dzīvs, bet, ja viņš ir pie samaņas, tad nav rīkojies visai prātīgi, karādamies pie pus- iejāta zirga no nepareizās puses. Jo ilgāk Džefs vēroja, jo vairāk brīnījās. Vienu gan viņš pamanīja, ka zirgs dodas tieši uz apmetni — uz Klinta apmetni, un pamanīja vēl kaut ko, un tas radīja viņā izbrīnu un lika vēl ciešāk ieskatīties. Šķita, it kā pelēkais zirgs nevis cilvēku vilktu, bet palīdzētu viņam. Ik soli zirgs spēra piesardzīgi, kā balstīdams viņu, un uzmanīja katru viņa pakustēšanos, un, kad viņš vairs nevarēja vilkties līdzi, zirgs apstājās vai arī palēnināja gaitu, kamēr cilvēks uzraušas drusku augstāk, un tad soļoja atkal tālāk.

Džefs muti vien noplātīja no brīnumiem, ieraugot, ka zirgs apstājas pie liela klintsbluķa un cilvēks, pakāpies uz tā, pūlas ierausties seglos.

— Pie velna, esmu redzējis un kopis tūkstošiem zirgu, — sacīja Džefs, — taču nemūžam nebiju domājis, ka zirgam varētu būt tik daudz prāta.

Vecais lopkopis kādu pusstundu skatījās, kā Klints mēģina ierāpties seglos. Viņš redzēja, ka zirgs pacietīgi stāv un palīdz Klintām kā varēdams, līdz, pēdējiem spēkiem atspēries pret klintsbluķi, Klints ieraušas seglos. Pavada brīvi nokārās; nekas nekavēja zirgu spārdīties, aulekšot, darīt visu, kas tam tīk, taču tas spēra soļus lēni un piesardzīgi un, sasmailējis ausis, nesa Klintu uz apmetni tikpat saudzīgi, kā to būtu darījis cilvēks.

Džefs ielēca seglos un, turēdamies pa gabalu, viņiem sekoja. Pēc visa redzētā viņš uzsāka sarunu pats ar sevi, ar zirgu un apkārtējo pasauli.

— Pie velna, kā gan viņš ļāva Klintām uzrāpties mugurā no nepareizās puses, un kāpēc šis vecais, rāmais kraķis, uz kura es pašreiz jāju, to neļautu? … Pēc tā, ko es nupat redzēju, gandrīz vai jāsāk ticēt, ka zirgam tomēr pauris strādā, tikai to pamana, kad pienāk īstā reize.

Pēc pāris stundām apmetne bija sasniegta. Džefs tuvojoties pārlaida skatienu pār lielajiem aplokiem, lai ieraudzītu Klintu un pelēko zirgu, un, protams, tie abi ir tur — Klints aizvien vēl seglos un, liekas, bez samaņas, bet zirgs stāv mierīgi pie aploka vārtiem un gaida.

Lopkopis jāja viņiem klāt, taču drīz vien viņam vajadzēja apstāties, jo zirgs, pamanījis svešu jātnieku, kļuva tramīgs. Džefam bija jārīkojas apdomīgi, lai zirgs nesāktu spārdīties. Viņam vienīgi atlika jāt atpakaļ, kamēr aploki izzūd skatienam, tad apmest līkumu un tuvoties apmetnei no otras puses; tagad aploki un garais šķūnis atradās starp viņu un pusiejāto zirgu ar samaņu zaudējušo Klintu.

Džefs atstāja savu zirgu paslēptu, bet pats, cieši turēdamies gar šķūni, virzījās uz to vietu, kur bija stāvējis pelēkais zirgs; palūrējis caur šķirbu sienā, viņš pārliecinājās, ka zirgs ir turpat un Klints aizvien vēl seglos. Džefam priekšā bija grūts uzdevums — pieiet zirgam tuvāk. Viņš negribēja, ka zirgs izbīstas, metas prom un nosviež ievainoto jātnieku zemē, taču atstāt Klintu, kur tas bija, arī nedrīkstēja.

Džefam vajadzēja darīt visu, kas vien bija viņa spēkos. Viņš iznāca no slēptuves un lēni un mierīgi parādījās izbiedētajam zirgam; viņš ierunājās, un tas, liekas, palīdzēja, jo zirgs stāvēja uz vietas. Taisnība, viņš stāvēja gan uz vietas, taču Džefs vilcinājās tuvoties, pamanījis viņa acīs uguntiņu, kas brīdināja lopkopi nenākt klāt, un, lai gan Džefu tas kaitināja, viņš nevarēja vien nobrīnīties, ka šis pusiejātais zirgs pieķēries Klintām, kas joprojām nesamaņā atradās seglos, nolicis galvu uz viņa noliektā kakla.

Zirga izturēšanās viņu sākumā mulsināja, bet, kad viņš pēdīgi visu saprata, viņš no pārsteiguma un brīnumiem jutās kā apmāts. Viņš bija gaidījis, ka zirgs, ieraugot viņu, metīsies prom, bet tas bija sagatavojies cīņai. Zirgs negribēja ne tālāk iet ar ievainoto jātnieku, ne arī uzticēt kādam savu bezpalīdzīgo biedru.

Bija pagājuši divi mēneši, kopš Klints un Dūkanais satikās tukšā aploka putekļos. Sai laikā cilvēks un zirgs bija cīnījušies; dažbrīd šie cīniņi bija tik sīvi, ka mežonīgais zirgs būtu nobeidzis cilvēku, ja vien radusies tāda iespēja, taču visos cīniņos bija uzvarējis cilvēks, uzvarējis lēni, tomēr nenovēršami. Un pamazām Dūkanam radās uzticība pret cilvēku un viņš tam pieķērās; viņš pat meklēja tā sabiedrību un, redzot, kā tas vakaros viņam tuvojas, zviedza un gāja tam pretī, cik tālu virve ļāva.

Kovbojs izturējās pret zirgu vienmēr labi, lai arī kā tas uzvedās, un drīz iekaroja tā sirdi; ikreiz, kad Klints ieradās, segloja zirgu un viņi devās rotaļāties ar virvi un lopiem, likās — it kā zirgs no laimes smaidītu.

Tā Dūkanais sadraudzējās ar līkkājaino jātnieku, un kāds brīnums, ka zirgs grasījās uzsākt cīniņu, ieraudzījis svešinieku. Savā mūžā Dūkanais bija redzējis vienīgi Klintu; zirgs pazina tikai viņu un pārējos cilvēkus piecieta tāpat kā tolaik, kad pirmo reizi no brīvās prērijas bija nokļuvis aplokā. Pārējie cilvēki joprojām bija viņa ienaidnieki, un tagad, kad viņš juta, ka drauga dzīvība ir atkarīga no viņa, viņš nepārprotami bija gatavs aizraidīt uz viņpasauli šo svešinieku, kolīdz tas tuvosies. Tas bija viņa ienaidnieks, un, viņaprāt, tas bija vai arī tam vajadzēja būt Klinta ienaidniekam.

Labu brīdi Džefs prātoja, kas zirgam ir padomā. Viņš ne- grasījās tādu zirgu nedz ievainot, nedz nogalēt, lai palīdzētu

Klintām, viņš jau bija nospriedis sadabūt virvi, uzmest tam cilpu un pašu turēt piespiestu pie aploka, kad Klints sāka rādīt dzīvības zīmes.

—   Klint, saņemies, — uzsauca Džefs, pamanījis, ka Klints kustas, — un rāpies zemē!

Izdzirdis cilvēka balsi, Klints mazliet pacēla galvu, un, kamēr Džefs runāja, viņam bija krietni jānopūlas, līdz viņš visu saprata un mēģināja darīt, ko no viņa prasa. Viņa seja savilkās sāpēs, kad viņš lūkoja seglos iztaisnoties, un Džefs, baidīdamies, ka Klints varētu atkal zaudēt samaņu, uzsauca, lai tas nevis slienas augšā, bet, turēdamies pie segliem, slīd zemē.

Sāpēs mocīdamies, Klints galu galā pārcēla kāju pār segliem un, Džefam paklausīdams, slīdēja zemē. Dūkanais stāvēja rātns un mierīgs kā stabs, tikai acis, kas bija pievērstas Džefam, brīdināja viņu nenākt tuvāk, un Džefs paklausīja.

—  Turies pie segliem, — pamācīja Džefs, — un mēģini ar zirgu tikt aplokā, es aizvēršu aiz viņa vārtus.

Tas tika izdarīts īstajā laikā, jo, kad vārti aizvērās, Klinta rokas nespēkā noslīga un viņš novēlās zemē. Par laimi, Džefs varēja Klintu aizsniegt caur aploka šķēršiem, tomēr viņam bija krietni vien jānopūlas, lai izdabūtu kovboju no aploka pa apakšu ārā, nepieduroties Dūkanam. Džefs pacēla Klintu un nesa to uz māju, un, lai gan viņu no zirga šķīra augsti un spēcīgi šķērši, viņš tomēr pameta bažīgu skatienu pār plecu, lai pārliecinātos, vai tie zirgu noturēs.

Saule jau bija norietējusi un iestājusies tumsa, iekams Klints atlaba un varēja runāt. Džefs iekārtoja viņu iespējami ērtāk, novārīja kaltētu gāju un pielika viņam pie deguna ieelpot stipro buljonu.

Kovbojs ieelpoja, pārlaida skatienu istabai un tad jautāja:

—   Kur ir Dūkanais?

—  Ja tu domā to pelēko, neganto vella pulveri, ar kuru tu jāji, — Džefs sacīja, — tad zini — viņš ir aplokā un ieborē- jis savā paurī, ka es gribu tevi aprīt.

Klints lāgā nesaprata Džefa vārdus, tāpēc sacīja:

—  Vai tu neaizietu, nenoņemtu seglus un nepiesietu viņu ārā paganīties. Viņš ir rāms, un tu ar viņu viegli tiksi galā.

—   Rāms? … — iespurdzās Džefs. — Es viņam netuvotos, pat ja tu man piešķirtu veselu zirgu audzētavu; zirgu cīņām es vairs nederu. Sitais to vien gaida, kad es bāzīšu snuķi aplokā.

Dūkanais griezās pa aploku, pat nejuzdams, ka segli nav noņemti; zāle viņam šobrīd nerūpēja, viņš bija pārāk noraizējies un nemierīgs. Ja Klints būtu sēdējis seglos sveiks un vesels, viss būtu bijis citādi, un Dūkanais pat nebūtu pamanījis svešinieku … Ikviens domājošs dzīvnieks jūt, ka saimnieks ir slims vai tuvu nāvei, un arī Dūkanais saprata, tāpat kā jebkurš cilvēks, ka viņa saimniekam atgadījies kas ļauns, un svešinieka parādīšanās tādā brīdi vērta viņu tramīgu.

Nākamajā dienā, kad saule jau bija uzkāpusi augstu, Džefs palīdzēja Klintām pieslieties kājās un gandrīz vai nēšus aizstiepa to uz aploku, kur Dūkanais bija pārlaidis nakti.

No vārtiem līdz zirgam Klints aizsteberēja viens, ausis sa- smailējis, mirdzošām acīm zirgs zviegdams nāca viņam pretī;, likās — viņš deg nepacietībā dabūt visu zināt. Samanījis Džefu, viņš pārvērtās, acis iegailējās, un ausis pieglaudās kaklam.

—   Ak tu viens, — sacīja Klints, pamanījis zirga izturēšanos. Viņš atskatījās uz veco lopkopi un izbrīnā pasmējās, taču vecajam lopkopim smiekli nepavisam nebija prātā. Džefs nosprieda, ka labāk uz brīdi pazust. Dūkanam tika noņemti segli, un to palaida ganīties un remdēt slāpes; tas viss prasīja Klintām milzumu laika un piepūles, un, kad viss bija padarīts,. Džefs palīdzēja viņam aiziet līdz mājām.

Pa ceļam uz mājām Klints uzņēma valodu par to, kas jau labu laiku bija nodarbinājis viņa prātu.

—   Zini, Džef, — viņš uzsāka, — man domāt, pienācis laiks pamest šo darbu, es jūtu, ka labāk būtu pamest, īpaši pēc tā,, kas atgadījās.

—   Kas galu galā atgadījās? — vaicāja Džefs.

—   Tas viss kādas dullas govs dēļ, — Klints turpināja, — ieraudzījusi, ka es jāju uz viņas pusi, viņa dzīrās laisties lapās, bet, tā kā viņa bija pirmā numura skrējēja, es nolēmu,.

ka Dūkanam radusies laba izdevība pamācīties — lai dzenas tai pakaļ un griež to atpakaļ. Es metu virvi, bet cilpa nenokrita tur, kur vajadzēja, tā nokrita govij tieši priekšā, un govs tajā iekāpa. Tobrīd es parāvu virves galu, parāvu par stipru. Un govs aizvēlās tenteriski tik pēkšņi, ka Dūkanais trakajā ātrumā nespēja laikus apstāties, un mēs attapāmies tikai tad, kad abi jāteniski sēdējām uz govs.

Taču ilgi viņa nepalika guļam, viņa slējās kājās nereizē, uzraudama augšā ar Dūkanā priekškājām arī viņu pašu un mani līdzi; mēs nokritām zemē tikai pēc tam, kad bijām apmetuši gaisā vairākus kūleņus.

Vēlāk es neko daudz neatceros, tikai jutu smagumu mugurā, un tas bija viss. Varbūt, kad mēs abi kritām, es pakļuvu zem Dūkanā, taču, manuprāt, tā dullā govs būs uzkāpusi man virsū un pārrāvusi manu sakarīgo domāšanu.

Pēc pāris dienām droši vien būšu atkal uz kājām; šīs sāpes man ir pazīstamas. Pirms dažiem gadiem, kad strādāju par iejājēju pie «Three C's» īpašniekiem, mani savainoja viens melns zirgs, nu gatavais dulburis, un es negribu vairs pārciest to, ko toreiz, tad labāk iejāšanu pametu. Arī manas rokas un kājas to vien gaida, un, ja tu man ļautu pāriet vezumniekos, es būtu priecīgs, ka šeit strādātu kāds cits.

Mirkli Klints klusēja, tad turpināja:

—   Bet es kaut ko gribēju savā labā lūgt: Džef," ja tu atļausi man palikt šajā rančo, tad atstāj Dūkano man, kamēr vien es šeit strādāšu.

Par to Klints bija gudrojis un domājis, un tas viņam nebija licis mieru, kopš viņš ieraudzīja Dūkano pirmo reizi. Klintām patika visi zirgi, varbūt drusku par daudz, bet Dūkanais viņam patika vēl vairāk. No bailēm, ka to kāds cits varētu pieprasīt, viņam galva vai pušu plīsa. Viņš zināja, ka visi pusmežonīgie zirgi, ko viņš iejājis, tiek aizvesti prom. Arī Dūkanais tiks aizvests.

Viņš zināja, ka, pametot zirgu iejāšanu un kļūstot par vezumnieku, viņš tikpat var zaudēt Dūkano. Viņa acīm nebija paslīdējis garām tas, kā Džefs bija stāvējis, pētījis un apbrīnojis Dūkano, un pēc Džefa sejas vaibstiem viņš bija samanījis, cik ļoti šis zirgs tam kārojas.

Klints uzmeta raižpilnu skatienu lopkopim un gaidīja viņa atbildi, bet Džefs izvairījās no atbildes un tikai jautāja:

—   Cik ilgi tev jau ir šis zirgs, Klint?

—   Divus mēnešus, varbūt mazliet vairāk, — Klints sacīja, brīnīdamies par jautājumu.

—  Vai tad pirms kāda mēneša šeit neieradās puiši, lai aizvestu visus zirgus, kurus tu biji iejājis?

—   Ieradās gan.

—   Kāpēc tad tu neatdevi viņiem savu Dūkano? Viņš taču tai laikā bija iejāts tāpat kā pārējie, vai ne?

Klints tobrīd blenza sienā. Pasmīkņājis mazliet, viņš pēdīgi atbildēja:

—   Man domāt, Džef, tu zini, kāpēc.

Džefs zināja, kāpēc, pie tam zināja ļoti labi. Pēc tā, Dūkanais izturējās pret kovboju iepriekšējā dienā un šai rī bija skaidrs, kāpēc Klints to noslēpis, kad bija ieradušies puiš pēc zirgiem. Tagad pasmīknēja lopkopis un uzlika roku uz gulošā kovboja pleca, it kā sacīdams, ka visu saprot.

—   Kamēr vien es strādāšu šajā kompānijā, — viņš sacīja, — un tas, kā visas pazīmes rāda, būs vēl ilgi, vezumniekos tu vienmēr būsi gaidīts. Tu saņemsi arī lielāku algu, Klint, un vislabākos zirgus, kādus vien es varēšu dabūt, bet Dūkanais — jā, šitas zirgs man tiešām patīk.

Sirds Klintām it kā iestrēdza kaklā un smacēja viņu vai nost.

—  Jā-a! To es labprāt ņemtu, — turpināja lopkopis, — taču, visu apsverot, es saprotu, ka šis zirgs patiesībā drīzāk pieder tev nekā mūsu kompānijai vai man. Tāds zirgs pieķeras tikai vienam cilvēkam, un šis cilvēks esi tu, Klint, un, pat ja es zirgam iepatiktos — tas, protams, nekad nenotiktu —, es to nemūžam tev neatņemtu … pēc visa tā, ko es redzēju.

Klints bija krietni vien pārrēķinājies, sacīdams, ka pēc pāris dienām būs atkal uz kājām. Pagāja nedēļa, bet krusti aizvien vēl sāpēja. Mugura likās kā salauzta, un, kad Klints pieliecās, viņam nebija spēka iztaisnoties. Viņš pat nevarēja pielikt piešus.

Kādā dienā ieradās jauns iejājējs un ķērās pie Klinta darba. Kopš tā brīža Klints klaiņāja pa aplokiem, runājās ar jauno strādnieku, skatījās, kā tas jāj, bet, ja Klinta nebija pie aplokiem, viņu varēja redzēt lielo vītolu paēnā izžuvušajā krikā, kur bija piesiets Dūkanais.

Pēc Džefa apciemojuma Klints raudzījās uz Dūkano pavisam citām acīm. Vecais lopkopis bija pamanījis zirgā tādas īpašības, kādas Klints pat nevarēja iedomāties. Klints jutās pagalam pārsteigts un vēlāk arī lepns, ka spējis modināt zirgā tik cēlas īpašības. Zirgs bija labs, un visiem satraukumiem zaudēt zirgu bija pienācis gals.

Aizritēja viens mēnesis, dzinēji devās rudens darbos, un govis ar lielajiem teļiem meklēja patvērumu. Džefa Niksa pārziņā bija divdesmit divi jātnieki, un starp tiem, par kovboju jokiem plati smaidīdams, uz Dūkanā auļoja Klints.

Pēc daudzām atpūtas dienām Klints atkal varēja jāt, bet ne uz mežonīga zirga; kad viņš juta, ka tiks galā ar jaunajiem pienākumiem, viņš apsegloja Dūkano un aizjāja uz rančo, no kurienes pajūgiem vajadzēja doties tālāk.

Dūk anais bija nodzīvojis dīka veselu garu menesi, un, kad torīt Klints sveiks un vesels viņu apsegloja un izjāja, tikai pavada atturēja viņu no spārdīšanās. Viņš spārdījās tajā dienā, kad Klints uzdūrās pārāk lielam govju baram, un spārdījās ikreiz, kad tika seglots, bet, kad tai rītā kovbojs izjāja ar viņu plašajā prērijā, lai dotos uz rančo, viņš izslēja galvu un vairs neniķojās.

Rančo tika sasniegts pēc pāris dienām, un Dūkanais pirmo reizi ieraudzīja kompānijas galveno apmetni. Kur vien skaties — visur kovboji, un to bija tāds lērums, ka ne izsekot tiem nevarēja; lielie aploki bija zirgu pilni, un tie drūzmējās arī zem plašajām nojumēm. Visur pajūgi un teltis, un, kad pavārs palēkdamies izdrāzās no mājas, lai sasveicinātos ar Klintu, Dūkanais iekrācās un metās sāņus.

—   Pie joda, Klint! — iesaucās puisis. — Runā, ka tu esot iejāšanu pametis, bet kas tad tas ir par spoku, ar kuru tu atjāji?

—   Zirgs, — Klints atbildēja smīkņādams.

Dūkanais jutās labāk, kad tika atseglots un palaists pie citiem jājamzirgiem. Viņš kārtīgi izvalstījās, noskurinājās un tad uzsāka pazīšanos. Viņš nepavisam neuztraucās, ka tikai daži zirgi izrādīja vēlēšanos ar viņu draudzēties, un bija traki noņēmies, iedams no aploka aplokā un nekur ilgi neuzkavēdamies. Pēdīgi viņš nejauši satika bēru kumeļu, kas viņam likās pazīstams, arī Dūkanais tam nebija svešs, jo abi uzreiz, ziņkāres dzīti, devās viens otram pretī.

Noliekuši kaklus, viņi saskārās ar nāsīm un laikam viens otram kaut ko skaidroja, jo pēc dažiem mirkļiem viņi jau berzējās ar kakliem kā divi brāļi, — un patiesi viņi bija brāļi.

Bērais zirgs bija tas pats mazais kumelēns, tikai tagad pieaudzis, kuru Dūkanā māmu]a bija atvedusi uz zirgu baru pirms trim gadiem.

Arī uz bērā muguras bija redzamas seglu pēdas. Pirms pāris nedēļām kāds kovbojs bija atdzinis viņu un, sienot virves rituli pie segliem, piebildis:

—   Tas būs labs kovboja zirgs.

Džefs tam bija piekritis, un tā Dūkanais todien starp jā- jamzirgiem uzgāja bērīti. Viņi abi stāvēja, berzēdami viens otram kumbru.

Pārstājis apmīļot brālīti, Dūkanais pamanīja, ka Klints atver aploka vārtus un nāk iekšā. Klintām līdzi ienāca arī Džefs Nikss, lai viņam atlasītu zirgus. Dūkanais brīdi viņus vēroja, sevišķi Džefu, taču drīz vien atkal ņēmās berzēt brāļa kumbru. Tagad Klints bija vesels un varēja pats sevi aprūpēt … vismaz Dūkanais nejuta, ka Klintām būtu vajadzīga viņa aizstāvība.

Vakarpusē Klints ienāca apraudzīt Dūkano, un Dūkanais pamanīja, ka daži kovboji no blakus aploka viņu noskata. Viņš palūrēja uz tiem pār Klinta plecu un gari, svelpjoši nokrācās.

—   Labi, ka Klints nav ielauzījis visus tā kā šito mežoni, — bilda viens no puišiem, ieraudzījis naidpilno Dūkanā skatienu.

—  Jā-a, — piebilda otrs, — tas ir pieķēries tikai vienam cilvēkam.

Dūkanais vēlu vakarā bija izdzīts ganīties ar pārējiem zirgiem. Viņi abi ar brāli turējās kopā, tikko bija atstājuši aploku, un ganījās blakus, līdz rītausmā pie apvāršņa parādījās jātnieks, kas sadzina zirgus aplokā, lai dotos ar tiem pie dienas darbiem.

Darbs todien sākās agri. Kad saule uzlēca, visi puiši bija jau zirgos, pajūgs ar pārtiku, pajūgs ar gultas drēbēm un pajūgs ar malku bija izkārtojušies rindā, gatavi doties prom, tiklīdz Džefs pamās ar roku. Džefs pamāja, un visi virzījās pa vārtiem ārā prom no rančo — vispirms trīs pajūgi, tad divsimt jājamzirgi, bet tiem gar sāniem divdesmit divi jātnieki gan uz labiem, gan sliktiem zirgiem … Lopu rudens dzīšana bija sākusies.

8. nodaļa

DŪKANAIS DODAS CEĻĀ

Pirmā lopu dzīšanas diena Dūkanam bija tas pats, kas pirmā skolas diena pirmziemniekam, kaut gan Dūkanais bija jau pilnīgi pieaudzis un viņa prāts nobriedis. Acis viņam bija plati ieplestas un kopā ar ausīm darbojās tā, lai nepalaistu garām neko interesantu.

Ceļā gadījās redzēt daudz jauna, un Dūkanais visu laiku bija kā uzvilkta stīga. Lielie vezumi, kurus vilka četri vai seši zirgi, rībēdami traucās aiz vedēja pa kalnaino prēriju, pāri sēkļiem, lejā pa nogāzēm. Cieši aizmugurē skanēja neskaitāmo zirgu kāju dipoņa, kas Dūkanam iedvesa bailes, un, ja viņš laiku pa laikam nejustu roku uz kakla un nedzirdētu tik labi pazīstamo balsi, putekļu mākulis vien rādītu, kur aizlaidies zirgs no pajūgu un cilvēku jūkļa.

Visapkārt bija pārāk daudz jātnieku. Tie visi turējās cieši blakām, un, ja brīžam kāds pusiejāts zirgs sāka spārdīties, lai nomestu zemē kovboju, Dūkanais grasījās darīt to pašu. Taču ikreiz šādos mirkļos Klinta roka un balss viņu nomierināja. Sī roka un balss it kā pārliecināja Dūkano, ka viņam nav jābaidās, kamēr Klints ir tuvumā.

Pajūgi devās uz priekšu, un Klints tikmēr pamazām virzīja Dūkano sānis prom no pārējiem, kur zirgs justos mierīgāk un bez bailēm varētu noskatīties uz visu nepierasto. Dūkanais ausis vien smailēja, bet, kad Klints ierunājās, biedējošie vezumi likās nevis biedējoši, bet drīzāk gan interesanti.

Dūkanais sekoja vezumiem un vēroja tos, kamēr saule atradās dienas vidū, tad vedējs pacēla roku, aprakstīja apli, un visi pajūgi apstājās. Tika uzcelta pagaidu apmetne, un pēc dažām minūtēm pavāram katli jau burbuļoja. Vienā acumirklī no virvēm tika izveidoti aploki un zirgi sadzīti tajos iekšā.

Dūkanais ieinteresēts visu vēroja; daudzie zirgi, cilvēki un viss pārējais lika viņa redzei un dzirdei saspringt līdz pēdējai iespējai, un tikai iekrākšanās palaikam liecināja, ka viss redzētais viņu galīgi satriecis.

—   Sanāk nu, puiši! — pavārs sauca jātniekus ieturēt maltīti. Tobrīd Dūkanais ieraudzīja, ka tuvojas Klints. Pakasījis Dūkanam aiz auss, Klints pieveda viņu pie virvju aploka, noņēma seglus un palaida to pie pārējiem zirgiem.

—   Nu tad izvalsties, kā nākas, Dūkanbērīt, — sacīja Klints, palaizdams zirgu vaļā, — un neļauj nevienam dulburim sevi apcelt.

Dūkanais brīdi palūkojās atpakaļ uz Klintu, kā vaicādams, kurp viņš dosies, bet, tā kā kovbojs aizvien vēl stāvēja un skatījās, zirdziņš aizrikšoja un pazuda jājamzirgu barā.

Katls pamazām pildījās alvas krūzēm un šķīvjiem, un kovboji, vēl ēzdami, devās pie saviem segliem, kas bija nolikti aplokam blakus. Virvju rituļi tika no segliem atraisīti, cilpas atbrīvotas, un pavisam drīz šīs cilpas tika laistas darbā; aizstiepdamās kā varenas rokas, tās ķēra zirgus, ar kuriem kovboji bija izvēlējušies jāt pēcpusdienā.

Dūkanais redzēja un dzirdēja, kā tās svelpdamas lido viņam pāri, lai apvītos kādam zirgam ap kaklu, un, lai gan tas viss norisa klusu un neviens zirgs nekur neauļoja, tomēr, kad parādījās šīs čūskām līdzīgās virves, Dūkanais kļuva pagalam tramīgs. Sādi Klints viņu bija noķēris tikai vienreiz, kad viņš vēl bija mežonis, taču zirgs labi atcerējās, ko juta, kad šī pati virve, nogāzusi viņu gar zemi, vērta viņu galīgi nevarīgu.

Dzirdot, kā svelpj daudzās virves, Dūkanais jau dzīrās panikā bēgt; ieraudzījis svešu jātnieku ar šo nīsto virves rituli rokās, viņš metās bara vidū, taču pat šeit nejutās drošs, jo kurš gan varēja pateikt, cik tālu šīs virves sniedzas.

Lauzdamies cauri zirgu biežņai, Dūkanais pēkšņi atskārta, ka atrodas pie resnās virves, kas apjoza aploku. Tas, kas bija redzams šeit, lika viņam atkal meklēt patvērumu barā, bet zirgi Dūkano bija tā piespieduši, ka viņš nevarēja ne pakustēties, un viņam vajadzēja blenzt visā, kas notika acu priekšā.

Dažas pēdas tālāk pusducis jātnieku segloja zirgus, un tas galīgi izsita .Dūkano no sliedēm, jo tās dažas pēdas, kas šķīra viņu no svešiniekiem, nekāds mierinājums nebija. Viņš grasījās vēlreiz spraukties barā iekšā, kad pazīstamas skaņas lika viņam apstāties. Atskanēja piešu šķindoņa, ko Dūkanais tik bieži bija dzirdējis, un tūlīt pat dažu pēdu attālumā viņš ieraudzīja Klintu, kas veda svešu zirgu pie saviem segliem.

Izstiepis galvu un kaklu, cik tālu vien varēdams, Dūkanais pavērsās pret Klintu un iezviedzās; kaut arī Klints skatījās citur, taču, izdzirdis pazīstamu zviegšanu, uzreiz pagriezās. Gan zirga izskatā, gan zviegšanā it kā jautās vārdi: «Palīdzi man, draugs!»

Klints iesmējās, taču šos smieklus neizraisīja joks.

— Kas noticis, kumeliņ?

Klints, protams, zināja, kas noticis; tuvojoties viņš dzirdēja, cik strauji pukst Dūkanā sirds, un juta, kā tā dauzās, kad viņš- uzlika roku tam uz kakla. Viņš brīdi paglauda gludo spalvu, un viņu pārņēma siltas jūtas, izdzirdot, ka sirds mazpamazām norimst, lidz atkal pukst pavisam mierīgi.

Dūkanais noskatījās, kā kovbojs dodas atpakaļ pie zemē noliktajiem segliem un uzliek tos svešajam zirgam mugurā; kad Klints pieveda zirgu pie Dūkanā, lai beigtu apseglošanu, Dūkanais paknibināja kovboja ādas bikšu staru, it kā sacīdams: «Paliec vēl brīdi!»

Klints vēl brīdi palika. Krietns laika sprīdis pagāja, kamēr viņš noņēmās ar seglu siksnām, kārtīgi saritināja virvi, un, kaut arī zināja, ka labs kovbojs vienmēr palīdz novākt apmetni, viņš tomēr dirnēja pie aploka un Dūkanā, kamēr pēdējais jātnieks bija noķēris sev zirgu, apseglojis un aizjājis. Tad tika palaisti vaļā zirgi un dzinējs ļāva tiem paganīties, pirms pajūgi dosies ceļā uz nakts apmetni.

Dūkanais iejuka un pazuda milzīgajā zirgu barā; Klints ar acīm viņam sekoja un, kad viņu vairs nevarēja redzēt, ņēmās saritināt aploka virvi un kopā ar otru jātnieku ielika vezumā tā, lai to vieglāk varētu atkal izņemt.

Nepagāja ne stunda, kad pavārs bija apstādinājis pajūgu, nolēcis zemē un sagatavojis kovbojiem dienasvidus maltīti, un tagad viņš atkal sēdēja ratos un gaidīja, kad puiši iejūgs zirgus un iedos viņam grožus. Drīz tas bija izdarīts; vedējs devās ceļā pirmais, tad pavārs palaida rikšos savus mežoņus, pēc tam aizlīgoja vezums ar gultas piederumiem, piekrauts pilns ar vairāk nekā divdesmit saritinātiem guļammaisiem, pēdējais brauca malkas vezums. Tam pakaļ lēkšoja pāri par divsimt jājamzirgu, kurus no aizmugures uzmanīja dzinējs.

Tai vakarā notika pirmais lopu dzīšanas «aplis». Aplis sākas no tās vietas, kur apmetušies vezumi. Parasti ir trīs vezumi: viens — pārtikai, katliem un pavāram, otrs — jātnieku gultas piederumiem, kas ievīstīti brezentā. Gultas piederumi tiek ņemti vairāk nekā divdesmit vīriem un ir sevišķi nepieciešami apgabalos, kur sniegs var uzkrist jau jūnija vidū. Trešais vezums domāts malkai un ūdenim, jo prērijās nevar atrast ne vienu, ne arī otru.

Pavārs brauc vezumā ar pārtiku, «pakalpiņš» (pavāra palīgs) brauc vezumā ar gultas piederumiem un «naktsputns» (jātnieks, kas gana zirgus naktī) brauc vezumā ar malku. Sais trīs vezumos atrodas visa kovboju iedzīve: gan ēdamais, gan drēbes, gan gultas piederumi, gan jēlādas sloksnes, kas tiek taupītas un tikai dažreiz sagrieztas siksnām un pavadām.

Vezumnieki nometni pa lielākai daļai iekārto katru dienu, bet dažkārt divreiz un trīsreiz dienā; viss atkarīgs no tā, cik ātri var «tikt galā» ar noteiktu apvidu. Aplis sākas no vezumiem. Vairāk nekā divdesmit jātnieku un darba vadītājs jāj taisni uz kādu desmit, piecpadsmit jūdzes attālu vietu. Jātnieki apstājas kalna virsotnē, un vadītājs tos izklīdina. Viņš aizsūta jātniekus pa pāriem gan uz labo pusi, gan kreiso, gan taisni uz priekšu, un tie, vēdekļveidīgi izvērsušies, aizjāj līdz noteiktai vietai, tad pagriežas un dodas atpakaļ pie vezumiem, dzīdami līdzi visus lopus, kas gadījušies ceļā.

To sauc par «apli». Tā caurmērs vidēji ir divdesmit piecas jūdzes, un tas noslēdzas pie vezumiem, kur visi jātnieki atkal satiekas, atdzinuši ceļā sastaptos lopus. Kamēr jātnieki darbojas «aplī», vezumnieki var pārcelt nometni uz citu vietu, taču aplis tik un tā noslēgsies pie pajūgiem, lai ari kur tie atrastos. Apmēram jūdzes attālumā no nometnes tiek izveidots «šķirošanas laukums», kur «apstrādā» ganāmpulku; tā ir vieta, kur sadzītajiem lopiem iededzina zīmi un derīgos, veselīgos dzīvniekus atšķir no izbrāķētajiem. Dienā tiek veikti divi «apļi».

Tiklīdz darbu vadītājs Džefs ieraudzīja, ka pajūgi, glīti izkārtojušies, dodas uz nakts apmetni, viņš palaida zirgu aulekšos un pasmaidīja, redzot vedek|veidīgi izkārtojušos jātniekus; viņu pārņēma lepnums, ka viņam ir tādi puiši.

Klints jāja uz liela, losa zirga, vārdā Ceipo; tas bija vislabākais no rančo zirgiem, taču tagad tas Klintām bija vienaldzīgs. Pajūgi un zirgu bars atradās viņam kreisajā pusē, un viņa acis bija kā piekaltas putekļu mākonim, ko sacēla zirgi; viņš pūlējās ieraudzīt pelēko kumeļu, ko bija nosaucis par Dūkano.

Dūkanais jutās labi, rikšodams aiz pajūgiem. Atstājis Klintu pie virvju aploka, viņš drīz vien atkal satika brāli; padevuši viens otram «'bdicnl», viņi abi turējās blakām un ar visu bija pilnīgi apmierināti. Vecāko un gudrāko zirgu kaklā bija piekārti zvaniņi, un Dūkanā ausis kāri tvēra to skaņu. Cik jauki bija atkal klaiņot kopā ar tik daudziem zirgiem!

Pēcpusdienā pavadonis sasniedza lielu kriku un apstājās pie vītolu un papeļu birzs. Todien tika iekārtota otra apmetne; dzinējs palaida zirgus soļos, un drīz vien tie jau ganījās pie krika kādu pusjūdzi no apmetnes; redzot, ka tie visi apmierināti un dažs ganās, dažs veldzē slāpes, bet dažs vārtās pa zemi, viņš uzstādīja virvju aploku un pēc tam stiepa malku pavāram un veica visus citus dzinēja pienākumus.

Strādājot viņš ar vienu aci uzmanīja zirgus, un, ja kāds nemierīgais izrādīja vēlēšanos mukt prom, puisis uzlēca savējam mugurā, atgrieza bēgošo atpakaļ un brīdi vēroja, vai tas negrasās atkal laisties prom. Lai nevajadzētu daudz strādāt, viens otrs dzinējs par ieganstu izmantoja «grūti valdāmus zirgus», un tas patiesi bija labs iegansts.

Dūkanais un viņa brālis Pekoss šādu ieganstu dzinējam nedeva. Viņi abi likās apmierināti un, krietni padzērušies vēso ūdeni, pēc tam kārtīgi izvārtījušies, ņēmās tiesāt vārpatas stiebrus. Brižiem Dūkanais pacēla galvu un noraudzījās uz kalnu grēdām visapkārt, tad uz apmetni un brīnījās par troksni, ko radīja pavārs, rīkodamies ar katliem un pannām. Viss viņu interesēja, viss viņam likās jauns — gan zviegšana, kas bieži skanēja no vienas vai otras aploka puses, gan nemitīgā zvaniņu šķinda. Dūkanam patika atrasties šai drūzmā.

Viņš ganījās krietnu laika sprīdi, saule jau skāra kalnu grēdas rietumos, kad dienvidu pusē viņš pamanīja milzīgu, jūdzi augstu putekļu padebesi. Tas nāca aizvien tuvāk, un nu jau bija saklausāma nepārtraukta dunoņa un visai drīz arī lopu baurošana. Tas bija liels ganāmpulks, kas tika atdzīts šurp pēc pirmā «apļa ķemmēšanas», un tūkstotis vai pat vēl vairāk baltgalvainu, plankumainu, sarkanbrūnu, melnu un diezin vēl kādas krāsas un lieluma lopu vēlās pāri kalnu grēdai un lēkšoja uz «šķirošanas laukumu».

Tikmēr dzinējs bija apjozis ar virvēm zirgus, un Dūkanais ar pārējiem atkal atradās aplokā; kovbojiem bija vajadzīgi ne- nodzīti zirgi, un virves atkal lidinājās gaisā, kad vairāk nekā divdesmit puišu ķēra cilpā zirgus un vilka tos klāt; necik ilgi — un viņi visi atkal bija seglos un apstrādāja atdzīto ganāmpulku.

Izdzirdis gar ausīm švīkstam virves, Dūkanais izbijās. Viņš gan saklausīja pazīstamo balsi: «Kā sviežas, Dūkanais?» — bet tobrīd, meklēdams patvērumu, bija tik ļoti aizņemts un satraukts, ka par atbildi pat neiezviedzās. Kad Dūkanam jau šķita, ka pagājis briesmīgi ilgs laiks, zirgi tika atkal izlaisti 110 aploka, un, kad dzinējs palaida tos ganīties, Dūkanais un Pekoss bija bara priekšgalā.

Zirgi ganījās līdzenā piekalnē, bet otrpus krīka tika apstrādāti lopi. Daudzi tika atšķirti no bara un aizdzīti atpakaļ prērijā, no kurienes bija ieradušies, un pavisam drīz Dūkanā jutīgās nāsis saoda dūmus un uguni, kurā kaitēja dzelzi; pēc tam bija jūtama svilstošu spalvu smaka; izdzirdis baurojam lopus, Dūkanais izbrīnīts klusu iekrācās.

Viņš vēroja, kā strādā jātnieki, redzēja, kā izlokās garās virves un aptur bēgošu vērsi; viņam šis tas bija jau zināms, un viņā modās vēlēšanās atrasties tuvāk laukumam; tas, kas notika ar ganampulku viņpus krīka, lika straujāk ritēt asinīm, un viņš juta neizprotamu, tomēr nepārprotamu aicinājumu būt tur klāt.

Pēdīgi sviluma smaka nebija vairs jūtama, zīmju iededzināšana todien bija beigusies, un pēdējā virve tika saritināta un piestiprināta pie seglu loka. Noskatījies, ka gandrīz visi jātnieki pamet ganāmpulku un dodas uz apmetni, Dūkanais uzsāka plūkt vismaigākos vārpatas stiebrus un, ganīdamies cieši blakām Pekosam, klausījās alvas trauku šķindoņā un kovboju smieklos.

Četri kovboji, kas bija nozīmēti «astē» (tas ir laiks starp pēdējo dienas maltīti un pirmo nakts sardzi), uzlēca zirgos un aizjāja nomainīt jātniekus, kas apsargāja ganāmpulku, un nepagāja necik ilgs laiks, kad pāri prērijai nolaidās vakara klusums. Pat lopi, šķita, vairs negribēja baurot, noklusa arī zvaniņu šķinda, un zirgi iesnaudās.

Arī Dūkanais snauda, taču drīz vien viņa ausis uztvēra skaņas, kādas agrāk viņš nekad nebija dzirdējis; tās plūda no apmetnes un, lai gan likās svešas, tomēr nebija nepatīkamas.

Paprāvam ugunskuram apkārt pulcējās kovboji — pavārs, «pakalpiņš», dzinējs, darbu vaditājs Džefs un pārējie; visi sasēdās aplī; viņu vidū nebija vienīgi četru jātnieku no «astes» un «naktsputna», kas naktī aizvietoja dzinēju. Vairums puišu vai nu sēdēja uz lielajiem, ar brezentu apņemtajiem gultas piederumu tīstokļiem, vai arī bija atspiedušies pret tiem; tas, kurš atradās vistuvāk ugunskuram, centās izvilināt skaņas no mutes harmonikām.

Tieši šīs skaņas uztvēra Dūkanā ausis; vecākie zirgi tās pazina jau sen, un, ja kāds no viņiem prastu meldiju vilkt, dūktu arī viss bars līdzi.

Dziesma, ko vīrs dziedāja, bija gadiem ilgi skanējusi visās šā novada apmetnēs, un tēvi to nodeva tālāk dēliem, ja vien tie gāja viņu pēdās. Dzirdot šo dziesmu, kovboji aizsapņojās, jo gandrīz ikvienam atmiņā atausa kāda klusa nakts, kad pār ganāmpulku bija skanējusi šī dziesma … kad pēkšņi bez kāda iemesla ganāmpulks panikā meties bēgt un beigts kovbojs zem beigta zirga tika atrasts dziļas aizas dibenā, atstājis tikai atmiņas par dziesmu, ko tai naktī dziedājis.

Ak, es esmu Teksasas kovbojs tālu prom no mājām, Un, ja kādreiz tur atkal nokļūtu, vairs nekur neklaiņātu. Vaiomingā man ir par aukstu un ziemas ir par garām, Bet, kad atkal sāksies lopu dzīšana, naudas man nebūs.

Klints prata noturēt balsi un dziedāja mutes harmoniku pavadījumā. Viņš vilka pantu pēc panta, tiesa, mazliet nepareizi, tomēr izpildījums bija «teksasiešu gaumē», un kovbojiem tas ļoti patika.

Kad bija izskanējusi pēdējā dziesma, viens otrs vīrs pacēla galvu, gaidīdams vēl, bet citi, nolaiduši cepures malu zemāk, stingi raudzījās ugunskurā, ļaudamies dziesmu uzvilnītajām atmiņām par tiem laikiem un notikumiem, kas viņus bija satraukuši visvairāk.

Viss bija noklusis, tikai ugunskurs sprakstēja; kāds no puišiem grasījās nosaukt vēl vienu senu dziesmu, kad tai pusē, kur atradās zirgi, bija dzirdama zviegšana.

Klints paskatījās uz to pusi, no kurienes plūda pazīstamie zviedzieni, un pasmaidīja, — viņa balss bija aizskanējusi līdz Dūkanam, un tas pārstāja gremot, līdzko viņa ausis skāra pirmais dziesmas pants; viņš bija noklausījies visu līdz beigām un iezviedzies raudzījās ugunskurā pie krīka, no kurienes bija nākusi balss.

Dūkanais ilgi raudzījās naktī, līdz viss norima, liesmas noplaka un ugunskurā gailēja tikai ogles; pirmās naktssardzes maiņa vairs nebija tālu, bet Dūkanais aizvien vēl raudzījās. Pekoss jau snauda, un necik ilgi arī Dūkanais ieslīga snaudā.

Tikko jaunās dienas paisums iezīmējās pie debesīm austrumu pamalē, «naktsputns» pulcināja kopā zirgus un dzina uz apmetni. Gaismiņa tikai vēl svīda, kad atkal šrniukstēja virves pār zirgu galvām un cilpas vijās ap gludajiem kakliem. Neie- jātie zirgi tika atšķirti un cīnījās ar segliem; saule aizvien vēl slēpās aiz kalniem, bet dienas darbi apmetnē jau bija sākušies.

Pēc īsa brīža dzinējs atkal palaida zirgus ganīties; apmetne tika novākta, lai to vēlāk pārceltu uz citu vietu. Viss bija iekrauts, un vedējs uzņēmās vadību, bet, kad parādījās saule, lai nostaigātu savu apli debesīs, pavārs ar virtuvi jau bija nobraucis kādas desmit jūdzes un katli jau juta karstumu no iekurtās uguns.

Dūkanais todien nokļuva citā apvidū un, kamēr ganījās kopā ar pārējiem zirgiem, vēroja to pašu darbošanos, ko iepriekšējā dienā; atkal liels lopu pulks tika atdzīts pēc rīta «apļa», tad vēl viens pēcpusdienā; daži lopi tika atšķirti no pārējiem, un atkal vējš uzvēdīja svilstošu spalvu smaku.

Divreiz Dūkanais kopā ar pārējiem zirgiem tika ielaists aplokā, jo kovbojiem bija vajadzīgi nenodzīti zirgi, un Dūkanais mazpamazām pierada pie svelpjošajām virvēm un svešiem jātniekiem. Klints ieradās pie viņa vakarā, un, kad «naktsputns» bija aizdzinis visus zirgus ganīties, Dūkanais knaibīja Pekosam sānus. Viņš gribēja draiskoties.

Dūkanam varen patika šī lopu dzenāšana, daudzie zirgi, lopu baurošana un putekļu mākuļi — tas viss lika sirdij straujāk iepukstēties. Viņš daudz nedomāja par to, kas viņu sagaida, tāpēc arī ne par ko daudz neuztraucās.

—   Džef, vai šorīt mums aplis būs liels?

Bija jau trešās dienas rīts, kad Klints uzdeva darbu vadītājam šo jautājumu, un Džefs saprata, kas kovbojam ir padomā. Viņš smīkņāja, runādams ar kovboju.

—  Jāj ar savu Dūkanbēri pa priekšu, Klint, es tevi sūtīšu pa iekšējo apli, lai zirgam nebūtu par grūtu.

Bija pienākusi Dūkanā kārta. Viņš ieraudzīja nākam Klintu ar virvi rokās, bet bez cilpas un sastapās ar kovboju pusceļā.

Reti kāds no zirgiem pats dodas rokās, pat vismiermīlīgākie jāķer ar cilpu. Tā viņi tiek mācīti, un līdz ar to ietaupās arī laiks, jo kovbojs var stāvēt trīsdesmit pēdu attālumā, noķert cilpā zirgu un pievilkt sev klat. Tas aiztaupa daudzus soļus, un, ja ir daudz jātnieku un zirgu, cik laika gan tad neietau- pās! Bez tam starp zirgiem ir tik daudz neiejātu, ka tos var noķert tikai tādā veidā. Tāpēc ērtāk visus zirgus ķert ar cilpām. Neviens labs ķērājs nekad negriež cilpu pa gaisu, vienīgi var dzirdēt, kā virve nosvelpj, apvīdamās zirgam ap kaklu.

Bet gadījās arī izņēmumi. Tāds izņēmums starp kompānijas «rRocking R» zirgiem bija Dūkanais, un jebkurš kovbojs ar labsirdīgu skaudību noskatījās, kā šis pelēcīgais vella pulveris ikreiz izslien galvu, kad tuvojas Klints, un, pametis paslēptuvi starp zirgiem, dodas viņam pretī.

Ieraudzījis Klintu nākam, Dūkanais juta, ka drīz kaut kas notiks, un, lai arī kas notiktu, viņš vēlējās būt klāt.

Sajutis seglu jostu, zirdziņš uzmeta kupri, un Klints smīkņādams sacīja:

—   Izvizini gan, kā nākas, šito veco, apdauzīto kovboju!

Un Dūkanais izvizināja.

Tiklīdz Klints bija iesēdies seglos, Dūkanais, noliecis galvu, uzsāka spārdīties un aurēja pa klajumu tā, it kā būtu pārvērties par cilvēkēdāju. Ko gan citu varēja darīt dzīvelīgs zirgs saltā rudens rītā! Klints priecājās, pūzdams putekļus no Dūkanā apaļīgā rumpja, tāpat kā Dūkanais priecājās par to, ka pamatīgi kādu izdrebinājis.

—   Būtu labāk sevi pataupījis, — sacīja Klints, beidzot pa- vilkdams Dūkanā galvu uz augšu. — Vēl daudz spēka tev vajadzēs, pirms mēs atgriezīsimies.

Jātnieki sasniedza pakalnu, kas atradās apmēram divpadsmit jūdžu attālumā no apmetnes; no šejienes Džefs «izkaisīja» kovbojus pa «apli», lai tie atpakaļceļā izķemmētu apkārtni. Klints un vēl viens jātnieks palika pēdējie un no «iekšpuses» dzina visus pagadījušos lopus. Ceļā uz apmetni Dūkanais pamanīja abās pusēs lielus putekļu mākoņus, kas nāca aizvien tuvāk un tuvāk, līdz drīz vien saprata, ka tos saceļ lopu bari. Šie lopi pievienojās tiem, ko dzina Klints un viņa biedrs, un, kad tika sasniegta apmetne, visi putekļu mākuļi saplūda kopā. Vairāk nekā divdesmit jātnieku un pāri par tūkstoti ragulopu virzījās uz «šķirošanas laukumu», kur sākās darbs.

Dūkanais pagura, visu laiku elpodams putekļus un dzenādams blāvacainos lopus; pēdīgi viņam likās, ka gala šim darbam nebūs nekad. Turklāt viņam karsa mugura zem segliem, un, lai gan Klints bieži kāpa zemē, sprādzēja nost seglu jostu un ļāva zem segliem ieplūst vēsajam gaisam, tomēj nepagāja necik ilgs laiks, kad mugura, pie segliem nepieradusi, sakarsa atkal.

Dūkanais sajuta atvieglojumu, tikai kad bija sasniegta apmetne, segli noņemti un viņš ielaists virvju aplokā. Vēlāk Klints aizveda zirgu pie krīka un nomazgāja sažuvušos sviedrus ar saltu ūdeni, un Dūkanais uzreiz aizmirsa šī pirmā apļa darbu. Viņš jutās varen labi, kad Klints ielaida viņu aplokā, un, kad pēc brīža atkal tika ķerti nenodzītie zirgi un virves lidinājās gaisā, Dūkanais vairs nemeklēja glābiņu kā agrāk, viņš juta, ka savu darbu šodien jau paveicis… Pekoss, kas stāvēja dažu pedu attālumā no viņa, tika saķerts; pēc tam pārējie zirgi tika palaisti vaļā. Dūkanais mazliet atpalika, pamanījis, ka Klints seglo citu zirgu, un apstājies pārsteigts skatījās. Kad piejāja dzinējs, Dūkanais aizrikšoja citiem zirgiem līdzi uz paleju.

Zāles te bija papilnam gan zem kājām, gan arī visapkārt, un viņš pirmoreiz tā īsti prata novērtēt, ko nozīmē stāvēt dīkā. Viņš bija izbaudījis īstu darbu un vairs .nejutās kā pusiejāts mežonis. Viņš jau ar zinošu skatienu noraudzījās uz lopiem, un viņā pat modās pārliecība, ka tos izrīko tieši viņš.

Dūkanam ne prātā nenāca, cik daudz vēl jāmācās, lai pareizi apietos ar prērijas pārnadžiem, jo viņš domāja, ka par šo darbu zina ļoti daudz. Viņš jutās gandrīz vai līdzīgs vecajiem jājamzirgiem, ar kuriem atradās vienā barā, un neiejātos kumeļus nelikās ne redzam. Taču viņa augstprātībai drīz vien pienāca gals, jo vecie kovboju zirgi neielaidās ar viņu nekādās darīšanās, dzina viņu prom un izturējās pret viņu tāpat kā viņš pret neapmācītajiem, neiejātajicm zirgiem.

Lai gan Dūkanam vēl pārmēru daudz bija jāmācās, taču, gods godam, viņš to darīja labprāt, it sevišķi tāda kovboja uzraudzībā kā Klints.

Dūkanais nopētīja ikvienu ganāmpulku, kas tika atdzīts, dienu 110 dienas sekoja pajūgiem un pat pierada pie virvēm, kas šmiukstēja pār galvu trīs vai četras reizes dienā. Protams, Klints vienmēr bija klāt, kad vajadzēja nomierināt Dūkanā satrauktos prātus, un drīz vien zirgs jau zināja, tieši kurā aploka pusē kovbojs ieradīsies. Viņa segli allaž gulēja zemē pāris pēdu atstatu no aploka, un, kad viņš bija noķēris zirgu, ar kuru gribēja jāt, viņš vienmēr devās uz vienu un to pašu vietu; iedzīts aplokā, Dūkanais metās uz šo vietu, no kurienes viegli varēja sasniegt Klinta kreklu, ja bija vajadzīga viņa uzmanība.

Katram jātniekam šai brigādē bija vidēji desmit zirgu; tos mainīja apmēram trīs reizes dienā, tādējādi zirgs strādāja no četrām līdz sešām stundām katru trešo dienu; tad pienāca arī Dūkanā kārta. Klints bija jājis ar Dūkano «aplī» trīs reizes, un, kad jaunais zirgs bija jau apguvis lopu dzīšanas māku, viņš uzreiz tika pacelts pakāpi augstāk, kļūdams par «dienas ganu». Protams, Dūkanais atradās īpašā stāvoklī, citādi nebūtu tik atri izvirzījies, un Klints nejutās vīlies, redzot, kā tas klausa pavadai un strādā.

Izvirzīšanās sākās ar to, ka kovbojs nolēma izmēģināt Dūkanā spējas darbā ar tikko atdzīto, milzīgo ganāmpulku. Viņš nomainīja nokausēto «apļa» zirgu pret Dūkano, un, kad tas bija gana izspārdījies, apturēja to pie sadzītajiem lopiem. Klintām un Dūkanam bija jāuzrauga, lai neviens no «galvenā ganāmpulka» lopiem neizlauztos laukā. Ducis jātnieku bija pielikts pie tā paša darba, un tie visi sēdēja labi iejātos zirgos; kad Dūkanais ieraudzīja, kādā sabiedrībā nokļuvis, viņam starp ausīm it kā iekutējās un acis iedzirkstījās.

Dūkanais, likās, lidoja jau uz savas slavas augstumiem un tikko turējās pie zemes, kad pēkšņi tādā ātrumā, ka ne acij pamanīt, no bara izlauzās noliesējis vērsis un, zvērojošām acīm padrāzies garām jātniekiem, asti gaisā nesās uz klajumu. Būdams kā nemaņā, Dūkanais redzēja tikai šautru nozibam, bet, tā kā pie zemes viņu nekas nesaistīja, viņš, sajutis pavadu, laidās auļos. Šautrā, kas pirms mirkļa bija pazibējusi garām, Dūkanais sazīmēja gluži pasaulīgu vērsi un, atskārtis, ka viņam tas jāatgriež atpakaļ, attālumu līdz vērsim noskrēja kā vējš.

Kad dzīvnieks tika attriekts atpakaļ tādā pašā ātrumā, kādā tas bija šāvies prom, Klints varen apmierināts smaidīja, bet Dūkanais pagalam lepns mierīgi stāvēja pie ganāmpulka; turpmāk nevienam lopiņam vairs neizdevās aizmukt, ja tam pa pēdām bija sekojis Dūkanais.

Kopš šā brīža Dūkanais palīdzēja apstrādāt ganāmpulku «šķirošanas laukumā» un bija arī «dienas gans». Viņam labāk patika darboties ar ganāmpulku, jo tur bija vairāk darāmā, taču būt par «dienas ganu» arī nemaz nebija tik slikti; Klints allaž uzmanīja, lai virve būtu, kā nākas, novilkta, un, tiklīdz viņš redzēja, ka darbu vadītājs kopā ar citiem jātniekiem dodas uz «apli», viņš uzmeklēja kādu lopiņu, uz kuru turēja ļaunu prātu, uzmeta tam cilpu un ļāva Dūkanam paālēties.

Jo dienas, jo Klints ar Dūkano sapratās aizvien labāk. Reizēm, kad milzīgs vēršu, govju un teļu bars mierīgi ganījās un neviens no tiem negrasījās bēgt prom vai izklīst pa ganībām, Klints, uzjājis kādā pakalnā, no kurienes labi varēja pārskatīt ganāmpulku, izrausās no segliem un mierīgi nostiepās zeme sava zirga ēnā, bet Dūkanais tikmēr, mušas gainīdams, stāvēja blakus un ar vienu aci uzmanīja kovboju, ar otru — ganāmpulku.

9. nodaļa CĪŅA PAR TIESĪBĀM

Ritēja pēdējās jaukās, saulainās, kaut arī vēsās rudens dienas; sākās lietavas; ziemai tuvojoties, lietus kļuva saltāks, līdz pārvērtās slapjā sniegā. Putekļi pārtapa dubļos, stingri novītās virves kļuva cietas kā tērauda troses, izmirkušie segli un seglu segas bija smagi un auksti, un trīcošie zirgi, sajūtot to pieskārienus, meta kūkumu un spārdījās.

Kovboji, ietinušies garos, dzeltenos lietus mēteļos, rēķināja, cik daudz naudas viņi dabūs. Lopu rudens dzīšana tuvojās beigām, un neviens vairs nesteidzās, brienot pa šķīdoni un dubļiem no pārtikas pajūga līdz virvju aplokam. Mitrās zeķes, drēgnās guļvietas, drebināšanās pāris stundu pieguļā, nesavaldītu zirgu scglošana dienā, kad tie aurē un spārdās, ne brīdi nestāvēdami uz vietas, jāšana ar tiem, nezinot, vai dubļos tie noturēsies kājās, — tas viss modināja ilgas pēc siltas zemnīcas, kur ir krāsns, sols, uz ka piemesties, un daži žurnāli, ko palasīties, kamēr dabas māte visu pasauli sagriež otrādi.

Pēdējais vēršu pulks tika nodots citiem kompānijas «Rock- ing R» vīriem un nosūtīts tālāk, bet galvenajā Džefa ganāmpulkā palika tagad govis ar lielajiem teļiem un tie lopi, kuriem ziemā bija vajadzīga barība.

— Vēl pāris nedēļu, un mēs ieraudzīsim rančo vārtus, —

sacīja Džefs, bet pagāja vēl trīs garas nedēļas, un tikai tad viņi pēdējo reizi uzcēla apmetni. Ap to laiku slapjā sniega vietā sāka pārslot sauss, un tas klāja zemi jau sešu collu biezā kārtā.

— Pacieties drusciņ, Dūkanbērīt, un ļauj man uzrāpties! — sacīja Klints, pūlēdamies noturēt zirgu uz vietas, kamēr ieliks kāju kāpslī. Kovbojs bija tā satuntuļojies, ka nevarēja brīvi kustēties, bet zirdziņam sala; lai uzliktu seglus, vispirms vajadzēja noberzt pie spalvas piesalušo sniegu, bet zirgs, lai sasiltu, dega nepacietībā nolaist galvu un pamētāt pakaļkājas.

Klints vēl nebija seglos iesēdies, kad zirgs sāka spārdīties, bet kovbojs to neņēma galvā. Viņa asinis arī bija tālu no vārīšanās, un jebkurš iegansts likt tām straujāk riņķot bija labs.

Dūkanais bez mitas griezās uz vienas vietas apkārt. Viņš lika lietā visus iespējamos spārdīšanās veidus, bet Klints to uzņēma vienā mierā, un, kad, sēdēdams jau zirgā un smiedamies, pameta skatienu uz citiem jātniekiem, viņš redzēja, kā zirgi uzplēš balto sniega segu un tā kārniem krīt atpakaļ zemē.

Tā bija pēdējā lopu dzīšanas diena, darbs bija padarīts; pavārs ierāpās ratos, saņēma grožus, ko viņam iedeva puiši, un, kareivīgi iekliedzies, palaida zirgus, lai tie aulekšo uz rančo pusi.

Tas tikai bija jauks skats, kad jātnieki ieraudzīja lielos vārtus un ierībināja pa tiem iekšā, it sevišķi, ja ņem vērā draudīgās debesis; vecie kovboju zirgi sasmailēja ausis pret lielajiem kāršu aplokiem. Tie zināja, ko šai gadalaikā nozīmē aploks, un nevienam pat prātā nenāca rauties prom, kad kovbojs dzina tos iekšā. Tovakar zirgi tika palaisti plašās ganībās, bet otrā dienā pāris jātnieku sadzina tos kopā un pa citiem vārtiem izveda no rančo.

Klints pats pieteicās būt par vienu no šiem jātniekiem; viņš gribēja vēl lieku reizi uzmest acis Dūkanam, pirms palaida to ziemas ganībās, un pārbaudīt, kādā stāvokli tās atrodas. Ap dienas vidu viņi sasniedza vietu, kur sākās ganības, un Klints, jādams aiz zirgu bara, jutās varen apmierināts par garajiem zāles stiebriem, ko sešas collas biezā sniega kārta nespēja noslēpt. Viņa skatienam nepaslīdēja garām ielejas, kur zirgi varētu patverties, un vītoliem biezi noaugusī krika mala, kas arī varētu sniegt patvērumu.

Klints apturēja savu zirgu, un divsimt rumaku izklīda kur kurais. Viņa skatiens pēdējo reizi pārslīdēja pār labi pazīstamajām mugurām, kuras viņš neredzēs līdz pavasarim, kad atkal sāksies lopu dzīšana, viņš redzēja, kā zirgi lēni dodas projām. Daudzus šā bara zirgus viņš bija iejājis un devis tiem vārdu, visnevaldāmākos trakuļus pārvērtis par vislabākajiem kovboju zirgiem, viņš pazina — pat ļoti labi pazina viņu labās un sliktās īpašības.

Pamanījis veco, spēcīgo bēri, vārdā Vepris, Klints atcerējās, ka tas drīzāk bija ar mieru doties nāvē nekā ļauties, lai to iejāj, toties tagad tas bija savu nodomu mainījis un gatavs nobeigt jebkuru kovboju. Smaids pārslīdēja pār Klinta vaigu, kad viņš ieraudzīja lielo zirgu ar kumpaino purnu; šis zirgs nekad nelēkāja, bet tad reiz zem astes tam gadījās virve. Kopš tā brīža tam bija iepaticies spārdīties, un tas kļuva slavens pat aiz četriem novadiem.

Lai arī kuram zirgam Klints pievērsa acis, tie visi atsauca atmiņā kādu notikumu, un ar katru uzlūkoto zirgu mainījās Klinta sejas izteiksme. Liels, pinkains melnis, paskatījies uz Klinta pusi, iekrācās, un Klints, zirgu ieraugot, atcerējās, kā tas reiz bija sagrābis kovboju, kas ņēma tam seglus nost, un saspārdījis to gabalu gabalos.

To atceroties, Klints sadrūma, bet ne uz ilgu laiku. Pēkšņi kā spožs saules stars kaut kas izšāvās un izklīdināja drūmos atmiņu mākoņus — starp zirgiem parādījās Dūkanais apmēram piecdesmit pēdu atstatu no tās vietas, kur seglos sēdēja Klints.

Redzot Dūkano, kovbojs atplauka smaidā un, nokāpis no zirga, devās pie kumeļa, bet nebija vēl necik pagājis, kad tas viņu ieraudzīja un, pametis savu biedru Pekosu, zviegdams gāja Klintām pretī.

— Puiši domās, ka tu esi īsts cukurgrauzējs, — Klints ierunājās, kad jaunais zirgs bija pienācis klāt un apstājies; paberzējis tam galvu ar roku, viņš turpināja: — Zini, Dūkanbē-

rīt, es priecājos, ka tev gadījušās tik jaukas ganības, kur klai- ņāt; ar tādu zāli, kāda ir šeit, un tādiem pavēņiem tu nedrīksti zaudēt ne unci1 tauku. — Klints pataustīja Dūkanā ribas un piebilda: — Bet, ja tu kjūsi brangāks, nekā tu esi pašlaik, vērtēs tev nebūs nekādas.

Kad Klints pagriezās un devās pie sava zirga, Dūkanais gāja viņam nopakaļ.

—   Diez vai tu nojaut, — sacīja kovbojs, — ka mēs redzēsimies tikai nākošajā pavasarī! Tas ir ilgs laiks, vai ne? Bet tas nekas, veco draudziņ, es būšu pirmais kovbojs, ko tu ieraudzīsi, kad iestāsies pavasaris.

Klints jau dzīrās kāpt zirgā un jāt projām, taču apstājās un vēlreiz pieskārās Dūkanā spalvai.

—   Uz redzi, Dūkanais, sargā sevi un nenokar galvu!

Dūkanais noskatījās, kā Klints aizjāj, un, kad tas pazuda

aiz kalnu grēdas, iezviedzās. Viņš vēl ilgi skatījās uz to pusi, kamēr pārliecinājās, ka Klints ir prom, tad pēdīgi pagriezās un, plūkdams zāli, devās atpakaļ, līdz plecu pie pleca atradās pie Pekosa.

Pienāca ziema ar sniegu, salu un aukstiem vējiem. Kojoti kauca no bada, jo lopi bija labi paēduši un spēka pilni, un kojotiem vajadzēja samierināties tikai ar vienu otru sīku plēsēju. Zirgi un govis izskatījās labi, un lopkopis varēja mierīgu prātu likties gultā pēc garās dienas jājiena, nevis palikt augšā, domājot, kā izvilkt lopus.

Lai arī kāds laiks nāca, Dūkanais to saņēma ar pamatīgu tauku kārtu, biezu ādu un garu spalvu. Viņš gan zaudēja dažas unces no svara, taču būtu varējis tikpat labi iztikt arī bez daudzām mārciņām. Barības bija pietiekami, un, ja arī vajadzēja mazliet pakārpīties, tas tikai veicināja labāku asinsriti.

Lēni vilkās ziemas mēneši, zirgi klīda no vienas kalnu grēdas uz otru, meklēdami aizvien jaunu patvērumu, un nekas neiztraucēja šā apvidus klusumu, nekas sevišķs, vienīgi lielais, pinkainais melnis saķildojās ar Pekosu, — tas pats melnis, kas bija aizlaidis uz viņpasauli kovboju. Dūkanam un Pe- kosam enerģijas bija pārpārēm, un viņi pat meklēja kādu ieganstu, kur to varētu izšķiest.

1 Unce — 28,3 g.

Sākās ar to, ka lielajam melnim iepatikās Pekoss un reizē modās nepatika pret Dūkano. Kādu laiku Pekoss izturējās vienaldzīgi pret to, tikai brīnījās, kas melnim varētu būt padomā, kad tas no viņa dzen prom Dūkano. Sākumā Dūkanais par to necēla ne ausis, taču drīz vien dabūja ciest viņa āda. 'Tā tas turpinājās vairākas dienas, laiku pa laikam melnis metās uz Dūkano, it kā grasītos to saplosīt gabalos. Taču Dūkanais nebija nekāds invalīds. Kad sniegs atkal nogūla tai vietā, kur viņš bija aizstāvējis savas pozīcijas, izrādījās, ka viņš ne par collu nebija atkāpies.

Taču melnis bija divreiz vecāks par Dūkano, pieredzējis cīkstonis un par simt mārciņām smagāks. Tas viss atsaucās uz Dūkanā pelēcīgās ādas, bet, tā kā kautiņi joprojām atkārtojās, Pekoss ievēroja, ka melnis aizņem pārāk daudz vietas, un tas viņam nepatika.

Un, kad melnis, atglaudis ausis, kārtējo reizi metās virsū Dūkanam, kaut kas iebelza viņam pa sāniem un izjauca visus viņa uzbrukuma plānus. Zaudējis pamatu zem kājām, viņš pārvēlās pāri Dūkanam un ar galvu pa priekšu nogāzās zemē otrā pusē. Kad viņš izrausās no sniega, viņa prāts bija nedaudz at- vēsis, un, kad viņš papurināja galvu un viņa acis atkal rādīja, viņš ieraudzīja divus negantus zirgus, kuri gaida, kad viņš tiem tuvosies. Melnis vēlreiz papurināja galvu, un, kad Dūkanais kopā ar Pekosu, noliekuši kaklus, devās viņam virsū, melnis pagriezās un aizsteidzās meklēt citu sabiedrību, kas viņu cienītu vairāk.

Vai nu aiz apvainojuma, vai stulbuma otrā dienā melnis atkal centās uzsākt ķildu; varbūt viņam viss vēl nebija skaidrs. Pekoss pamanīja melni pirmais, iekams tas vēl nebija ticis līdz Dūkanam. Tūlīt arī sākās kauja, taču Pekoss nevarēja ar melni mēroties, un, kaut arī kaujas lauku nepameta, tomēr uzvara nebija viņa pusē. Tikai kad sērsnainā sniega mākulis kļuva pavisam biezs, Dūkanais pa gabalu pamanīja, kas tur

notiek. Viņš ieraudzīja, ka biedrs nokritis uz ceļiem un melnis to plosa, tieši tai mirklī Dūkanais, kas bija stāvējis mierīgs, pārvērtās par vairāk nekā tūkstoš mārciņu smagu lodi. Tā sprāga, saskaroties ar melni, un gaisā uzlidoja tumši spalvu kušķi… Mclnim tomēr kaut kā laimējās salikt visus prātus kopā, lai aptvertu, kas noticis; saprāts mudināja viņu rīkoties, pie tam rīkoties žigli, un viņš to arī darīja. Viņš rāvās prom no spēcīgo nagu un aso zobu murskuļa un, šķeldams vēju, joņoja uz turieni, kur zirgu nebija tik biezs.

Otrā dienā viņš tika redzēts kopā ar Vepri un citiem «grūti valdāmiem» zirgiem. Sī kompānija melnim bija piemērotāka.

Dienas kļuva garākas un siltākas, sniegs sāka plakt un pamazām kust, un visai drīz vietām jau rēgojās kaila zeme. Dū- kanam un Pekosam niezēja āda, un viņi bieži noņēmās, viens

otru kasīdami, viņi sāka ar skaustu, tad pa mugurkaulu virzījās līdz krustiem un atkal atpakaļ. Lieli garo ziemas spalvu kumšķi krita zemē, un, kad zirgi, kā nākas, bija izvalstījušies, spalvas zemē krita vēl vairāk, līdz pēdīgi uz rumpja parādījās īsas, mirdzošas spalvas laukumi.

Sadīga zaļi, maigi zāles asni, un tas palīdzēja zirgiem pavisam tikt vaļā no garās spalvas. Strauji kūstošā sniega ūdeņi pārplūdināja krīkus; bija iestājies pavasaris, spožā saule un siltie vēji, kas atnāca reizē ar pavasari, darīja savu darāmo.

Pavārs atkal rīkojās gar pārtikas kastēm garā vezuma galā, un kovboji cits pēc cita ieradās no tuvienes un tālienes, degdami nepacietībā atkal sākt pavasara darbus. Daži pārnāca no citām kompānijas «Rocking R» lopu apmetnēm, citi, palaisti vaļā iepriekšējā rudeni pēc darbu beigšanas, vispār vairs neparādījās, taču atjāja tādi, kas, pārmijuši dažus vārdus ar Džefu, ieņēma brīvās kovboju vietas.

Klints aizvadīja ziemu vienā no kompānijas apmetnēm un algu saņēma regulāri; kad prērijā nokusa sniegs un nebija vajadzība vairs aprūpēt vārgos lopus, viņš uzlika vienā zirgā savus gultas piederumus, otrā — seglus un devās uz galveno rančo. Viņš bija viens no pirmajiem jātniekiem, kas šeit ieradās, un, kad sākās zirgu pulcēšana kopā, viņš pirmais apsegloja savējo un aizlēkšoja, lai atdzītu visus zirgus, kas gadītos prērijā.

Dūkanais ganījās saules apspīdētajā kalna pusē un pacēla galvu, lai apskatītu apkārtni; bija redzamas tikai viņa ausis un acis, kad viņš skatījās pāri kalna galam, bet ar to pietika, lai viņš pamanītu tuvojamies jātnieku un pamanītu, pirms jātnieks apjauta, ka tuvumā ir kāds zirgs.

Dūkanais iekrācās un, pacēlis asti, laidās pa kalna nogāzi lejā pie Pekosa un citiem zirgiem, kas ganijās pakājē; pēc Dūkanā izturēšanās zirgi noprata, ka jālaižas projām. Kad jātnieks parādījās kalna galā, kur pirms dažiem mirkļiem bija ganījušies zirgi, tie jau atradās gandrīz jūdzes attālumā no viņa.

Taču zirgi negribēja nekur tālu skriet, kā varētu domāt. Dūkanais bija satrūcies, pēkšņi ieraudzījis jātnieku, un, tāpat kā pārējie zirgi, kas bija spēka pilni, meklēja ieganstu palēkšot. Kovbojs laidās zirgiem pakaļ un, lai varētu tos pagriezt, apgāja tiem apkārt no sāniem. Zirgus izdevās pagriezt viegli, kaut arī tie atradās no jātnieka tālu; apjājis milzīgu loku, viņš beidzot virzīja tos uz galvenā rančo aplokiem.

Plats smaids atplauka kovboja sejā, kad viņš bara priekšgalā ieraudzīja saules apspīdētā pelēcīgā zirga gludo muguru, un, kaut gan apmēram pusjūdze šķīra viņu no šā zirga, kovbojs velnišķi labi zināja, ka tas ir Dūkanais, jo nevienam zirgam spalva tā nemirdzēja saulē un nevienam zirgam nebija tādas iznešanās kā Dūkanam.

—  Es taču tev teicu — līdzko uznāks pavasaris, es pirmais ieradīšos te, — sacīja kovbojs, palaizdams zirgu riksī.

Bija noaulēkšotas divdesmit piecas jūdzes kopš tā brīža, kad kovbojs ieraudzīja Dūkano; kāršu aploks tagad bija sasniegts, un jātnieks, atrazdamies zirgiem aizmugurē, dzina tos tieši aplokā; pēc tam lielie vārti aizvērās.

—   Liekas — tu mani vairs nepazīsti, — Klints sacīja Dūkanam un stāvēdams vēroja, kā zirgs riņķo apkārt.

«Varbūt viņš nemaz nezina, ka viņu vēroju es,» viņš pats sev sacīja.

Klintām bija taisnība; Dūkanais brīvē bija pavadījis garus ziemas mēnešus, neredzēdams nevienu cilvēku, un viņā bija atgriezies atpakaļ mežonīgais instinkts; Klints Dūkanam bija tikai svešs cilvēks, ko viņš pirmo reizi ieraudzījis un kas viņu izbiedējis, un viņam bija vajadzīgs laiks, lai drusku nomierinātos un aptvertu, kas šis cilvēks ir.

Kovbojs runāja ar Dūkano, kamēr tas, acīm zvērojot, krākdams meklēja vietu, kur paslēpties; Klints joprojām runāja, un Dūkanais, riņķodams pa aploku, šo balsi dzirdēja; pamazām viņa atmiņā atausa kaut kas tāls un aizmirsts. Pāris reižu viņš apstājās, lai uzmestu kovbojam skatienu, un ikreiz pēc tam viņa joņošana kļuva rāmāka; viņš visu laiku dzirdēja balsi, un viņa smadzenēs šis tas noskaidrojās.

Dūkanais apstājās vēlreiz un, kaklu izliecis, ausis sasmailē- jis uz priekšu, zalgojošām acīm paskatījās pāri aplokam, kur mierīgi stāvēja kovbojs un ar viņu runāja.

— Nu, ko tu trako, kumeliņi — sacīja Klints. — Vai mums par jaunu būs jāiepazīstas? Panāc taču šurp, lai es aptaustu tavu gudrības punu, varbūt es varu piespiest tavu smadzeņu podu darboties tāpat kā agrāk.

Dūkanais negāja klāt, bet stāvēja uz vietas un klausījās šai runā. Klints aizvien vēl runāja un vēroja zirgu, līdz mežonīgais acu skatiens tam izzuda. Tad kovbojs lēni un viegli devās pie zirga. Kaut kas no tālās pagātnes lika Dūkanam stāvēt uz vietas. Instinkts it kā mudināja viņu doties prom, bet tas, kas bija iespiedies atmiņā, guva virsroku pār instinktu un noturēja viņu uz vietas.

Ik pa brīdim, paspēris pāris soļu, aizvien vēl runādams, Klints apstājās, tā viņš rīkojās, līdz atradās dažu pēdu attālumā no Dūkanā. Jebkura vismazākā kļūda cilvēka rīcībā varēja visu sabojāt, un zirgs acumirklī būtu laidies prom, taču Klints pazina zirgus, jo sevišķi labi Dūkano, lai kaut ko tādu pielaistu. Viņš zināja, kas notiek starp Dūkanā ausīm, un Jāva tam tikt ar savām domām galā.

Pēdīgi Klints atradās jau tik tuvu, ka gandrīz varēja Dūkano aizsniegt. Kovbojs lēni un viegli pacēla roku un turēja to pāris sprīžu attālumā no zirga purna; Dūkanais paskatījās uz roku un iekrācās, taču pavisam drīz pastiepa kaklu un pagalam piesardzīgi paostīja to. Viņš atkal iekrācās un atrāva galvu, bet nepagāja necik ilgs laiks, kad viņš vēlreiz paostīja roku, tad vēl un vēl, un ikreiz krākšana kjuva klusāka, līdz zirgs pat ļāva, lai roka pieskaras nāsīm; pirksti brīdi pakasīja tās, tad pamazām virzījās pa purnu uz augšu, līdz nokļuva starp acīm un tālāk starp ausīm pie gudrības puna. Pēc piecām minūtēm Dūkanais jau sekoja smaidošajam kovbojam pa visu aploku.

Notīrītie un piekrautie vezumi bija gatavi doties ceļā, katram pajūgam un jātniekam bija ierādīti savi zirgi; Džefs, vēlreiz pārlaidis acis pāri visiem, pamāja ar roku, vedejs palaida sojos savu zirgu, un pa lielajiem galvenā rančo vārtiem devās ārā pajūgi, jātnieki, viss zirgu bars. Lopu pavasara dzīšana biia sākusies.

Togad Dūkanais mācībās bija pārspējis visus rekordus, un, kad rudens darbi bija galā un segli pēdējo reizi viņam noņemti, pirms viņš palaists ziemas ganībās, Klints ieraudzīja abpus skausta baltas spalvas laukumiņus dolāra lielumā — tās bija seglu pēdas, gluži kā medaļas par labi veiktu darbu. Dūkanā acīs mirdzēja saprāta dzirksts, un togad viņš ar govīm apgājās gandrīz tikpat prasmīgi kā vecie kovboju zirgi no tā paša bara.

Tikai vienā ziņā Dūkanais nespēja sasniegt labu rekordu — viņš netika vaļā no tieksmes spārdīties; katru rītu viņam vajadzēja drusku palēkāt, bet dažreiz viņš spārdījās pat diezgan mežonīgi — viss bija atkarīgs no tā, cik auksts ir laiks, — bet Klints to neņēma vērā. Viņš pat mēģināja šo spārdīšanos saglabāt un ne vienu reizi vien dzirdēja citus kovbojus sakām:

— Zirgs ar tādiem niķiem nekādā vērtē nav turams.

Klintām bija cits viedoklis par spārdīšanos … Kompānijas <rRocking R» inspektors un līdzīpašnieks vecais Toms Džārviss tovasar uz dažām dienām pievienojās brigādei, lai redzētu, kā viņa kovboji apstrādā lopus. Viņš pats bija cēlies no lopkopjiem un ņēmies ar lopiem vēl tais tālajos laikos, kad ragi tiem nebija tik īsi. Viņš visu laiku uzturējās šķirošanas laukumā un tur pamanīja Dūkano.

Piejājis pie ganāmpulka, Klints pamanīja, ka Vecā Toma acis pievēršas Dūkanam; viņš juta nepatīkamu tirpoņu lienam pa mugurkaulu, redzot, ka šā Vecā Grizlija[5] skatiens ir kā piekalts pie Dūkanā. Klints zināja Vecā Toma vājību uz labiem zirgiem un bija dzirdējis, ka ne vienu reizi vien šī pati vājība bija novedusi viņu gandrīz vai līdz cietumam, kad viņš piesavinājies zirgu, ko nebija varējis nopirkt… Protams, tie laiki bija pagājuši, taču šī kaislība aizvien vēl mita vecā vīra krūtīs, bet Dūkanais taču piederēja viņam.

Kovbojs palaida, lai Dūkanais šķiro lopus; šai darbā visspilgtāk izpaužas kovboja zirga labās īpašības, un Dūkanais nepavisam nedomāja tās slēpt. Vecā Toma acis sprāga vai no pieres laukā, kad viņš redzēja, kā pelēcīgais kumeļš strādā; Klints, to pamanījis, nolēma izkļūt no ganāmpulka un Dūkano kaut kur noslēpt, kamēr vecais lopkopis vēl nav pienācis pie viņa un licis zirgu nomainīt. Kovbojs bija nobijies, ka Dūkano jau tā pietiekami ilgi rādījis, un, izkļuvis no ganāmpulka, apjāja tam apkārt un apstājās laukuma pretējā pusē.

Taču Vecais Toms bija šās kompānijas līdzīpašnieks un varēja ierasties, kad un kur vien viņam labpatika. Tad kāds vērsis laidās mukt un Vecais Toms jāja tam pakaļ; atgriezis to atpakaļ, viņš apmeta ganāmpulkam apkārt loku un apstājās netālu no tā zirga, uz kuru bija metis aci.

Klints satrūkās un klusu nolamājās. Viņš pūlējās Dūkano noturēt, kad no ganāmpulka lauzās ārā kāds lopiņš, ko būtu vajadzējis griezt atpakaļ, un pat pieļāva, ka viens otrs aizmūk, bet to viņš darīja pārāk uzkrītoši, turklāt Dūkanam bija pašam savs viedoklis, kā jāizturas pret lopiem.

Visu atlikušo dienas daļu kovbojs bija noraizējies un arī naktī nerada mieru, prātodams, kā izvairīties no Vecā Toma. Viņš zināja, ka vecais lopkopis būs klāt kā likts un pieprasīs apmainīt Dūkano, bet to viņš ne par kādu naudu negribēja darīt. Ne šajā kompānijā, ne arī kādā citā nebija tāda zirga, ko viņš būtu ar mieru mainīt pret Dūkano.

Ja kādā kārtīgā govju fermā kovbojam apmaina vai atņem zirgu un atdod to kādam citam, tas nozīmē, ka viņš ir atbrīvots vai izmests no darba, citiem vārdiem sakot, tas ir apvainojums, un ikviens īsts kovbojs vispirms izkaujas un tad pieprasa algu.

Kompānijai Klints bija vajadzīgs cilvēks, taču Vecajam Tomam viens kovbojs šurp vai turp neko nenozīmēja, tas ir, ja šis kovbojs atradās starp viņu un kāroto zirgu. Otrā dienā viņš piegāja pie Klinta un bez kādas vilcināšanās sacīja:

—   Es gribu izmēģināt to pelēko zirgu, ar kuru tu vakar jāji, — un, domādams, ka Klintu iepriecinājis, turpināja: — Un, ja man tas patiks, es tev iemainīšu savu brūno Čiko; tas ir vislabākais rančo zirgs.

To dzirdot, Klints pietvīka, un acis viņam iezibējās.

—   Oho, Dūkanā gan jūs nenoturēsieties, — viņš sacīja.

—   Velns parāvis, kāpēc gan ne? — attrauca Vecais Toms, ari pietvīkdams.

—   Tāpēc, ka ne, — atteica Klints, — jūs tam pat seglus neuzliksiet virsū.

Klints jau bija nolēmis tūlīt atstāt darbu šai kompānijā un doties uz kādu citu apvidu, bet, atcerējies, ka viņam Dūkanais būs jāpamet, savu lēmumu mainīja un nosprieda rīkoties citādi; ja viņam izdosies Veco Tomu nokaitināt un tas sēdīsies Dūkanā tādā stāvoklī, iespējams, ka zirgs pats tiks ar to galā.

—   Gan tu redzēsi, vai es varēšu apseglot šito zirgu vai ne, — ar pūtām uz lūpām sacīja Vecais Toms. — Esmu mācījis un iejājis tādus mežoņus, pie kādiem tu pat aplokā nelīstu iekšā, pie tam tos laikus, kad tevis vēl pasaulē nebija.

—   Tiesa gan, — Klints noteica, nicīgi smīnēdams, — bet tas bija sen, tagad jūs esat par vecu tādam zirgam.

Vecais Toms mirkli blenza Klintā, bet, nevarēdams rast atbildi, piegāja pie saviem segliem, norāva virvi un, spļaudams vai dzīvu uguni, aizlidināja cilpu, tā ka tās svelpšana bija dzirdama aploka viņā galā.

Dūkanais bija pārsteigts, kad šī briesmīgā cilpa uzkrita viņam uz galvas un negaidot cieši savilkās ap kaklu. Viņš ie- aurējās un nesās prom starp zirgiem, raudams līdzi Veco Tomu. Vecais lopkopis pamāja, un divi kovboji smīkņādami gāja viņam palīgā.

Klints stāvēja ārpusē un vēroja šo izrādi. Viņš tina smēķi pēc smēķa un saplēsa tos pat neaizdedzinājis. Viņš redzēja, ka Dūkanais apstājas, smakdarns vai nost, un, pamanījis, ar kādām izbailēm acīs tas noraugās svešiniekos, jutās kā noziegumu pastrādājis; bet tad Klints ievēroja, ka zirga acīs iedegas vēl kaut kas — cīņas uguns, un tā pārmāca izbailes; kovbojs saprata, ka cerības vēl nav zaudētas.

—   Ir gan pienākuši laiki, kad jāpalīdz kovbojam noķert un apseglot zirgu, — viņš iekliedzās, kad Vecais Toms ar skatienu nomērīja Dūkano. — Varbūt arī seglos kādam no mums- būs jāsēžas jūsu vietā!

Tas bija trāpīgi teikts, un par atbildi Vecais Toms parāva virvi, kas saturēja Dūkano. Vecais lopkopis prata ar zirgiem apieties un allaž izturējās pret tiem labi, taču šoreiz viņu māca niknums un viņš izgāza to nevis uz kovboju, bet uz zirgu.

Dūkanais, likās, visu saprata. Viņš izturējās kā neiejāts kumeļš, kas nekad nav redzējis ne cilvēku, ne seglus, un, kad " pēdīgi tika pievests pie segliem, viss liecināja, ka viņš netaupīs to cilvēku, kas viņam tuvosies. Lai arī sen, Vecais Toms bija ticis galā ar daudziem negantiem zirgiem, taču tagad viņš zināja, ka to vairs nespēs izdarīt, tomēr šoreiz viņam vajadzēja pierādīt, ka zirgu savaldīs.

Viņš pamāja abiem jātniekiem, kas viņam palīdzēja, lai tie iet projām; viņš parādīs Klintām un pārējiem jaunajiem puišiem, ka zirgu vēl spēj saturēt. Viņš apmeta cilpu ap draudīgajām Dūkanā priekškājām; Dūkanais zināja, ka ar virvi nav ko cīnīties, un stāvēja mierīgs, gaidīdams, kad pienāks viņa kārta.

Priekškājas tika sapītas ar jēlādas pinekļiem, galvā uzlikti iemaukti, uz muguras segli un seglu josta savilkta ciet.

—   Pirms kāpjat zirgā, noskaitiet labāk tēvreizi, — Klints aizvien vēl uzkurināja Veco Tomu, reizē cerēdams, ka tas vēl laikus attapsies. Taču atturēt veco vīru neizdevās, viņš savilka uz augšu bikšu jostu, stingrāk uzmauca cepuri un aizvien vēl tik nikns, ka būtu gatavs pārkost naglu, atsēja pinekļus, sagrāba pavadu un ierāpās seglos.

Dūkanais paskatījās atpakaļ uz svešinieku, kas sēdēja viņam mugurā, un, sajutis pavadu pie kakla, laida savus stiķus vaļā. Viņš nolieca galvu, divreiz palēcās un grasījās vēl ko pasākt, kad juta, ka segli ir tukši; viņš vēl palēcās pāris reižu un tad apstājās.

Plati smaidīdams, Klints piegāja pie Dūkanā un uzlika roku tam uz kakla.

—   Tīri nostrādāts, veco zēn, — viņš noteica un tad, pagriezies pret Veco Tomu, kas rausās no zemes augšā, vaicāja: — Vai nepamēģināsiet vēlreiz?

—   Skaidrs, ka mēģināšu, — attrauca vecais kovbojs.

—   Nu tad meģiniet ar! — noteica Klints saērcinats. — Lauziet laimīgs savu muļķa kaklu, bifeļu izkārpīto bedru te ir papilnam, kur jūs apbedīt.

Vecais Toms pienāca klāt un, izrāvis pavadu Klintām no rokām, mēģināja atkal iesēsties seglos, taču šoreiz viņš nebija vēl ne lāgā iesēdies, kad Dūkanais nolieca galvu un izslīdēja no viņa apakšas, nomezdams viņu zemē sev otrā pusē.

Vecais vīrs dzīrās izmēģināt vēl vienu reizi, bet tad iejaucās Džefs Nikss, dodams saimniekam padomu šai zirgā labāk nesēsties.

—   Tas spārdās ikreiz, kad ar to jāj, — sacīja Džefs. Vecais Toms saprata, ka zaudējis, taču tas viņu nenomie-

rināja, un viņš meklēja, kur izgāzt dusmas, lai tās nesmacētu viņu nost. Tad viņš ieraudzīja Klintu, kas stāvēja pie Dūkanā.

—  Tu esi atlaistsl — viņš iebrēcās, norādīdams ar pirkstu uz Klintu. — Gan es atradīšu kādu, kas izsitīs no šā zirga dullumu, un, jo ātrāk tu pazudīsi no šejienes, jo labāk.

Klints tikai pasmīnēja par Veco Tomu, un tas kļuva vēl niknāks, bet tieši tad ierunājās Džefs:

—   Šeit kovbojus pieņemu un atlaižu es, Tom, un, kamēr vien es strādāju pie jums, es darīšu tā arī turpmāk.

Vecais Toms pagriezās pret viņu kā meža kaķis.

—  Jauki! — viņš kliedza. — Arī tu vari vākties prom!

Vecais lopkopis bija aizgājis par tālu un, ķerdamies pie cita

jājamzirga, juta, ka aizgājis tālāk, nekā drīkstējis; seglojot zirgu un pēdējo reizi savelkot siksnu, viņš juta, ka patiesi aizgājis par tālu.

Taču piekāpties vairs nevarēja, vismaz ne tūlīt. Viņš uzrausās zirgā un, jādams cieši garām — tā, lai Džefs dzirdētu, sacīja:

—  Abi ar Klintu ierodieties rančo, jūsu algu es aprēķināšu. — Tad viņš pievērsās citam jātniekam: — Pieskati puišus, kamēr atsūtišu jaunu vadītāju!

Kamēr Vecais Toms jāja vairāk nekā piecdesmit jūdžu garo ceļu atpakaļ uz rančo, vējš izpūta no galvas gandrīz visu dullumu, un, verot vaļā lielos vārtus, viņš pēkšņi kaut ko izdomāja — rīt no rīta ar citu zirgu viņš lēkšos atpakaļ uz apmetni un mēģinās vērst visu par labu.

Viņš noņēma zirgam seglus un palaida to brīvē; tuvojoties lielajai rančo mājai, viņš pagalam pārsteigts ieraudzīja Džefu un Klintu jau priekšā. Vecais Toms ne ar ko nelika manīt savus labos nodomus un, padevis viņiem laipnu «'bdienl», izdzirdēja Džefu sakām:

—   Puiši lika man pateikt, lai jūs atlaižat arī viņus. Man viņu ir žēl, — viņš turpināja, — un es mēģināju viņus atrunāt, bet tas nelīdzēja, ari viņi visi aizies, ja aiziešu es.

Vecais lopkopis nebilda ne vārda, vezdams mājā Džefu un Klintu. Viņš piegāja pie liela galda istabas vidū un tad, pagriezies pret abiem jātniekiem, smaidīdams sacīja:

—   Pie velna, Džef, priecājos, to dzirdot. — Bet tad Vecais Toms nopietni turpināja: — Darbs iet no rokas, ja cilvēki saprotas un cits citam uzticas. Jā, — viņš atkārtoja, — priecājos, to dzirdot. Tātad jūs esat atlaisti un varat iet, kur gribat, vai ne? — viņš jautāja.

—  Jā, — sacīja Džefs, — tiklīdz saņemšu naudu.

—  Bet kā būtu, ja es pieņemtu jūs atkal atpaka|? Es nedrīkstu pieļaut, ka aiziet tāds vadītājs kā jūs, Džef.

Džefs mazliet paprātoja, tad uzmeta skatienu Klintām, un Vecais Toms, uzminēdams, kas vadītājam ir padomā, piebilda: — Protams, tā kā man nav teikšana par jūsu jātniekiem, tad Klints nemaz nav atlaists un var pie jums strādāt.

Galu galā viņi paspieda cits citam roku, un, kad Džefs un Klints otrā rītā devās atpakaļ pie pajūgiem, Vecais Toms izgāja viņus pavadīt.

—   Neuztraucies, Klint, par savu pelēko zirgu, man tas nemaz nav vajadzīgs, — viņš sacīja, kad Klints un Džefs jāja prom.

Kad jātnieki sasniedza lielos rančo vārtus, Džefs, nolēcis no zirga, lai tos atvērtu, sacīja:

—   Liekas, Vecais Toms aizmirsa atvainoties.

Klints tam piekrita.

10. nodaļa bez vĒsts pazuduŠi

Visi jājamzirgi atkal atradās galvenā rančo lielajos aplokos un pēc dažu «ziemas» zirgu atšķiršanas tika aizdzīti uz ziemas ganībām un palaisti brīvē… Bija aizritējuši četri gari ziemas mēneši… Kad pavārs ņēmās tīrīt pārtikas kastes, kad pļavu cīrulis skaņoja balsi, sēdēdams aploka kārts galā, un kad parādījās kailas zemes laukumi, nebija šaubu, ka atnācis pavasaris.

Klints atkal pirmais uzgāja Dūkano topavasar un ievēroja, ka tas uzkrājis pamatīgu tauku kārtu. Zirgs bija labā izskatā un piemērots jebkuram darbam vasarā, un, tiklīdz abi bija padevuši viens otram «'bdienl», viņi ķērās pie darba tik dedzīgi kā vēl nekad agrāk.

Dūkanais turpināja pērnā rudens darbu un krāja zināšanas lopu dzīšanā, līdz tie, ieraugot pelēko zirgu, acis vien bolīja un nekad nepretojās, lai Dūkanais viņus dzītu kur dzīdams.

Turpinājās pavasara darbi, pienāca vasaras vidus, un pēc kāda laika rudens dzīšana atkal gāja pilnā sparā. Tūkstošiem lopu tika izšķiroti un daļa izbrāķēta. Un, kad milzīgi nobarotu vēršu bari tika nosūtīti uz sadales punktu un tur iekrauti vagonos, bet govis sadzītas apmetnēs, Džefs ar saviem puišiem devās uz galveno rančo. Darbs bija padarīts, jājamzirgi aizdzīti ganībās, bet algu sarakstā atstātie jātnieki apsegloja ziemas zirgus un izklīda pa dažādajām kompānijas apmetnēm.

Uznāca ziema, pēc tam atkal visu zaļu vērta pavasaris, un reizē ar to kovboji no jauna devās prērijā. Gadalaiki mijās cits ar citu, tie paši apvidi tika izbraukāti tajos pašos gadalaikos, pajūgi ripoja uz tām pašām apmetnēm, virvju aploki tika izvilkti tais pašās vietās, vecie jātnieki pazuda un jauni ieņēma viņu vietu, arī vecie kovboju zirgi tika palaisti vecummaizē, un viņus aizstāja jaunāki, darbs turpinājās gadu pēc gada; tie paši pajūgi izrībināja ārā no galvenā rančo un «ķemmēja» prēriju, it kā nekas nebūtu noticis.

Džefs, pavārs, Klints un vēl pāris jātnieku bija vienīgie, kas palikuši pāri no vecajiem, kad pajūgi kādā pavasara dienā devās prom; pārējie jātnieki bija noilgojušies pēc jaunām darba vietām, viņi uzmeta savas mantas citos vezumos un devās tiem līdzi.

Pieci gadi bija pagājuši, kopš Klints ar Dūkano jāja līdzi vezumniekiem. Piecas vasaras Klints bija vienīgais kovbojs, kas ikreiz segloja un jāja ar Dūkano. Neviena cita roka līdz šim nebija pieskārusies pie Dūkanā spalvas, ja nu vienīgi Vecā Toma roka, kad tas bija mēģinājis paņemt Dūkano sev; kopš tās dienas Klintām nebija nekāda iemesla uztraukties, ka viņam kāds varētu šo zirgu atņemt. Daudzi kovboji būtu vēlējušies tādu, un, ja Klintām nelaimētos laikā ierasties, kad sākas pavasara darbi, iespējams, ka notiktu ķīviņš par to, kam Dūkanais kritīs, taču Klints vienmēr pirmais atjāja uz galveno rančo, un neviens nevarēja Dūkano pieprasīt sev.

Sais garajās vasarās Dūkanais iepazina Klintu tikpat iabi, kā Klints pazina pats sevi; zirgs zināja, kad Klints ir mazliet savārdzis un nejūtas labi; tādās reizēs, kad jātnieks sēdās seglos, viņš spārdījās mazāk. Viņš saprata ikvienu Klinta rokas pieskārienu un zināja, vai tas nozīmē «ņem», «vieglāk», «tīri nostrādāts» vai ko citu. Arī balss nokrāsas viņš izšķīra gluži viegli. Bet, ja viņš kaut ko nebija izdarījis tā, kā vajadzētu, viņa acis pavērās platāk, kakls noliecās, un viņš klusu krāca, turpretim, ja Klints viņu slavēja, Dūkanais izturējās pavisam citādi, it kā sildītos saulītē saltā rudens dienā, un labsajūtā pat pievēra acis, klausoties kovboja balsī.

Cilvēkam, kas jāj ar tik saprotošu zirgu, daudz arī jāpiestrādā, lai no tāda iztaisītu sev labu palīgu. Ja zirgam jātnieks patīk, viņš dara visu, ko tas liek. Dūkanais it kā instinktīvi juta, kad un kuru lopiņu Klints izraudzījies no bara atšķirt un, vien pavadai pakustoties, dzinās tam jau paka].

Strādājot ar lopiem, Dūkanais vienīgi cilpu neprata mest. Vienu ausi atglaudis, viņš uzmanīja, kad Klints aizlidinās cilpu un tā nokritīs uz vērša ragiem; Klints nebija vēl virvi ne pavilcis, kad zirgs jau pagriezās un jāja citā virzienā; Dūkanais zināja, kā vērsis nogāžams zemē, un tas nekad nespēja uzrausties augšā, ja pelēkais bija virves otrā galā.

Starp daudzajām izdarībām, kurās izpaudās Dūkanā prasme apieties ar lopiem, bija viena, par kuru Klints un pārējie puiši labprāt stāstīja. Patiesību sakot, Dūkanam tas bija parasts triks, tikai te jāpiebilst kāds svarīgs sīkums, kas liecināja par šā zirga brīnumainajām spējām.

Ganāmpulkā bija kāds liels vērsis ar līku ragu, kas draudēja tam ieaugt acī. Klints un Džefs pamanīja vērsi vienlaicīgi, un, kamēr kāds no puišiem devās pie vezuma pēc zāģa, lai ragu nozāģētu, viņi abi atritināja virves un metās vērsi ķert.

Mežonīgais, lielais, spēcīgais un viltīgais vērsis, ieraudzījis, ka divi jātnieki cauri ganāmpulkam virzās uz tā pusi, izlauzās no bara un asti gaisā laidās pa līdzenumu prom. Tobrīd notikumā iejaucās Dūkanais.

Attālums starp vērsi un Dūkano saruka vienā acumirklī, un Klints jau varēja vērsi sasniegt ar virvi. Līkā raga dēļ Klintam vajadzēja cilpu uzmest vērsim uz kakla, un to viņš izdarīja tīri un ātri. Viss notika, kā vajadzēja, — Dūkanais skrēja vērsim garām, un Klints pārmeta virvi vērsim pār rumpi; pēc mirkļa vērsis jau būtu gulējis zemē ar kājām pret debesīm, un tad atliktu tikai kājas sasiet.

Sai brīdī notika negaidītais; kad virve savilkās, vērsis neno- gāzās zemē, bet atskanēja stirkšķis. Klints tika pasviests kādas trīs pēdas uz augšu un, apmetis kūleni, nokrita zemē, segli Dūkanam mugurā sagriezās stāvus un turējās tikai uz vienas sānu siksnas. Sprādzes mēlīte bija pārrāvusi pušu priekšējo siksnu gluži kā papīra lapu.

Jātnieki, kas atradās ganāmpulka tuvumā, to visu redzēja un gaidīja, kad Dūkanais nometīs seglus, jo jebkurš zirgs sāktu spārdīties un saceltu putekļus, sajutis, ka saspiesti sāni; likās, Dūkanais tādu izdevību nepalaidīs garām.

Puiši jau smīkņāja, gaidīdami kaut ko satraucošu, taču smīni drīz izgaisa un to vietā parādījās izbrīns, jo Dūkanais seglus nevis mēģināja nomest zemē, bet, gluži otrādi, prātoja, kā noturēt tos mugurā. Viņš bija kovboja zirgs un pašlaik strādāja, un viņam nebija laika muļķoties; kad segli saslējās pakaļgalā stāvus, arī zirgs saslējās stāvus un mazliet pagrozījās. Kad priekškājas atkal skāra zemi, segli atradās tur, kur tiem vajadzēja būt, un Dūkanais pagriezās ar skatienu pret vērsi.

Kad šis atgadījums tika stāstīts tālāk pa visu apkaimi, daudzi jātnieki tam neticēja, smējās, purināja galvu un bilda, ka zirgs to darījis tīri nejauši, bet, ja viņi būtu pazinuši Dūkano un redzējuši, kā tas žonglē ar segliem un tad pievēršas vērsim, diez kādu dziesmu viņi tad būtu dziedājuši.

Vērsis bija palicis kājās un ar tūkstoš mārciņu smagumu turēja virvi makten stingri. Tad Dūkanais izspēlēja vēl vienu numuru un puiši neizpratnē acis vien nobolīja. Vērsis vēlreiz kā neprātīgs rāvās uz klajumu, bet Dūkanais nestāvēja vis uz vietas un negaidīja, kad vērsis nostieps virvi, bet uzreiz metās tam pakaļ. Kad tie abi bija sasnieguši vislielāko ātrumu, Dūkanais pēkšņi pietupās tā, ka ceļgali skāra zemi, un, kad vērsis atradās nostieptās virves viņā galā, likās, it kā šī virve

būtu piestiprināta pie celma, kas četrām kājām ieaudzis zemē. Galva vērsim tika parauta uz leju, un pats viņš, apmetis gaisā kūleni, nonāca zemē un palika turpat guļam.

Kamēr Dūkanais turēja virvi nostieptu, Klints sasēja vērsi, un līkais rags tika nozāģēts. Kad tas bija izdarīts, Klints pacēla roku, ierunājās, un Dūkanais palaida virvi vaļīgāk, lai to varētu noņemt no vērša galvas.

Kompānija «Rocking R» bija nopirkusi lielu baru meksikāņu vēršu ar gariem ragiem un atvedusi uz šiem ziemeļu apgabaliem. Prērijās vērši nobarojās un kļuva mežonīgāki, un Dūkanais te varēja parādīt visu, ko spēja. Sie garragainie vērši ir ātri, un vidusmēra kovboja zirgs īsā ceļa posmā tos nevar panākt, taču Dūkanam bija tāds ātrums, ka Klints paspēja tikai pāris reižu sagriezt virvi, un Dūkanais jau atradās virves attālumā no garkājainā vērša.

Daudzi kovboji sacīja, ka redzēt Dūkano strādājam, vienalga, vai ganāmpulka vidū vai tam apkārt, vai ārpusē, ir tas pats, kas noskatīties izrādi, un par to ir vērts maksāt naudu; viens otrs jātnieks pat ļāva aizbēgt govij, skatīdamies, cik veikli šis zirgs dzenas paka] lopiem. Un, kad kovboji, ieturējuši pēdējo dienas maltīti, atlaidās, lai drusku atpūstos, parunātos vai padziedātu, neviens neuzsāka strīdu, nedz slēdza derības ar Klintu, vienalga, ko viņš stāstītu par Dūkanā spējām. Viņi visi zināja un apbrinoja Dūkano, un pienāca laiks, kad par šo zirgu runāja ari citu kompāniju apmetnēs. Par viņu runāja visos ziemeļu štatos, un, kad reiz kāds kovbojs rudenī bija aizklīdis uz dienvidiem gandrīz līdz pašai Meksikas robežai, viņš nepavisam nebrīnījās, izdzirdis kādu citu kovboju stāstām par «Dūkano no «Rocking R»».

Kaimiņu kompānijas īpašnieks bija padevis ziņu ar kādu savu cilvēku, ka dos simt dolāru par Dūkano; ap to laiku zirgs jau divus gadus kā bija iejāts. Vecais Toms nosmējās par šo piedāvājumu, bet Klints noskaitās. Nākamgad tas pats cilvēks jau piedāvāja divus simtus dolāru, un Vecais Toms atkal smējās, bet Klints nezināja, vai šoreiz dusmoties vai sākt uztraukties. Pagāja vēl divi gadi bez kādām pārmaiņām, bet tad kāda liela kompānija no kaimiņu štata atsūtīja piedāvājumu pārdot pelēko kovboja zirgu par apaļiem četriem simtiem dolāru. Tai laikā labu jājamzirgu varēja nopirkt par piecdesmit dolāriem, taču labam kovboja zirgam noteiktas cenas nebija, un tādu varēja iegādāt vienīgi, ja kāda kompānija rīkoja izpārdošanu. Visaugstākā cena, kāda jebkad piedāvāta šai apvidū par kovboja zirgu, nekad nepārsniedza divus simtus, un, kad paklīda runas, ka par Dūkano tiek piedāvāti četri simti dolāru, daudzi nodomāja, ka cilvēkiem nav kur naudu likt; bet tie, kas tā domāja, nekad nebija redzējuši, kā strādā Dūkanais.

Rudenī, kad pajūgi bija atgriezušies rančo, Vecais Toms piegāja pie Klinta un parādīja vēstuli, kurā tika piesolīti četri simti. Klints jau bija dzirdējis par šo piedāvājumu un tagad trulu skatienu blenza vēstulē, nelasīdams to, bet tikai lauzīdams galvu, ko darīs Vecais Toms. Viņš aizvien vēl stulbi blenza un it kā gaidīja sitienu, kas notrieks viņu gar zemi, kad sajuta vecā lopkopja roku sev uz pleca un izdzirda viņa balsi:

—   Zini, Klint, ko es tev teikšu. — Vecais Toms brīdi vilcinājās, varbūt lai vēl pabiedētu kovboju, bet tad turpināja: — Ja mani lopi mirtu badā un man būtu vajadzīga nauda, ko

nopirkt barību, lai tos izvilktu, es, iespējams, upurētu Dūkano par četriem simtiem, bet pašlaik es viņu nepārdošu ne par kādu naudu.

Kovbojs pasmaidīja, ievilka dziļi elpu un satvēra roku, ko vecais vīrs viņam bija pastiepis.

—   Taču es ceru, — vēl piezīmēja Vecais Toms, — ka tu kādu dienu sailgosies pēc citiem apvidiem un šo kompāniju pametīsi, un tad es Dūkano paņemšu sev; es tevi būtu jau sen izmetis, tikai tad man būtu jāizmet arī Džefs, tā ka man pagaidām jāiztiek bez zirga, līdz viens no jums, intrigantiem, aizies.

Kamēr vecais vīrs runāja, Klints smaidīja, tad viņš vēlreiz paspieda tam roku un devās prom. Viņš zināja, ka Vecais Toms to saka, lai tikai klausītos pats savā balsī.

Kā allaž, arī šoziem Dūkanais tika palaists prērijā kopā ar pārējiem jājamzirgiem. Klints, tāpat kā vienmēr, palīdzēja aizdzīt zirgus uz palejām; apstājies un palaidis tos ganīt, viņš ievēroja īsos un retos zāles stiebrus, kādi agrāk nekad nebija redzēti. Visa vasara bija sausa, un prērijā zāle izdega, bet šai nelielajā zemes stūrītī, kur bija jājamzirgu ganības, agrāk zāles bijis papilnam, un zirgi pārziemoja šeit labāk nekā siltos staļ|os, barodamies ar graudiem.

Klints brīdi domāja, vai nepaņemt Dūkano atpakaļ un nepaturēt sev kā ziemas zirgu, taču tad viņam būtu tas jāizdzen prērijā, kad būs sākušies pavasara darbi, bet kovbojs pat domāt negribēja, ka viņam būtu jādodas pavasara apgaitā bez «augstākās klases zirga».

—   Ne, — viņš nolēma, — šoziem es tevi tomēr palaidīšu vaļā, bet ieradīšos, lai apskatītu, kā tev klājas un vai tu neesi zaudējis daudz tauku. Tu esi pārāk vērtīgs, lai tevi zaudētu, — viņš sacīja, kasīdams zirgam aiz auss, — bet, — viņš turpināja, — tu man esi vēl vērtīgāks nekā kompānijai, lai gan Vecais Toms ne par kādu naudu tevi negribēja atdot.

Klints vēl bija ceļā uz rančo, kad Vecā Baltā Ziema jau mina viņam uz papēžiem, un viņš sildīja ausis ar cimdotu roku.

—   Svētā debess! — Viņš iesvilpās, zobus klabinādams. — Sākums gan ir bargs.

Un patiesi — pirmais putenis bija kas vairāk nekā parasts sniegputenis, tā jau bija sniega vētra, kas vēlās pāri prērijai, visu aizputinādama un iesaldēdama. Tā trakoja divas diennaktis, un, kad laiks noskaidrojās, temperatūra nokritās. Nākamajā dienā Klints noņēmās, dzīdams vecos lopus tuvāk rančo, kur tos varētu uzraudzīt, un, kad pēc pāris dienām uznāca vēl viena sniega vētra, kovbojs lēkšoja pa kupenām, dzīdams lopus zem nojumēm pie siena ķirpām.

Klints atradās zirgā augām dienām un dažreiz arī naktīm. Pagāja mēnesis, un pa šo laiku prēriju pārklāja divas pēdas bieža sniega sega; nepatīkamākais vēl bija priekšā, un visiem kovbojiem, kas skaitījās «•Rocking R» algu sarakstos, darba bija pilnas rokas. Rančo strādnieki acis vien bolīja, ieraugot jaunus jātnieku atdzītos lopu barus, un prātoja, kā tikt ar visiem galā, un, ja tas tā turpināsies, Vecajam Tomam vajadzēs salīgt vairāk strādnieku un piepirkt vairāk siena.

Klints bija noraizējies par Dūkano un gribēja kādudien to sameklēt, bet dzijā sniega dēļ tas nekādi nesanāca. Bez tam ceļā allaž gadījās kāds ganāmpulks un to vidū bija tādi lopi, kurus vajadzēja aprūpēt.

Lai arī kādas aizķeršanās gadījās, Klintām pēdīgi laimējās vēlu pēcpusdienā sasniegt ganības, kur vajadzēja būt Dūkanam. Pelēkās debesis satumsa, un tuvojās nakts, kad kovbojs uzkāpa kalnā un ieraudzīja zirgu baru. Barā bija viens ar garu spalvu noaudzis, noliesējis, pelēks zirgs, un Klints savām acīm neticēja, kad piejāja tuvāk un, asaras valdīdams, sazīmēja viņā savu Dūkano.

Kovbojs gribēja tūlīt pat noķert zirgu un aizdzīt to uz rančo, vienīgi viņu atturēja doma, vai tas izcietīs tik garu ceļu. Bet, kad zirgs pacēla galvu no bedres sniegā, kur kārpīja sev barību, un pamanīja jātnieku, Klints pārsteigts ieraudzīja, cik spēcīgs un mundrs tas ir. Dūkanais nepazina kovboju un, pat nepaskatījies vēlreiz uz viņu, sacēla asti gaisā un laidās prom.

Klints nopriecājās, redzēdams, ka zirgs nemaz nav tik novārdzis, kā viņam sākumā bija licies.

— Tomēr es tevi paņemšu, vella pulveri, jo dievs vien zina kāds tu būsi pēc pāris nedēļām, ja pieturēsies tāds laiks.

Viņš devās pa sliedi, ko bija ieminis Dūkanais un pārējie zirgi; bija jau pavisam tumšs, taču sliedi dziļajā sniegā varēja viegli saredzēt. Jādams viņš prātoja, vai viņam izdosies apturēt Dūkano, jo tas varēja viņu šais ziemas drēbēs nepazīt, it sevišķi tumsā, kad viņš patiesi bija līdzīgs lācim, turklāt šai laikā zirgi ir bailīgāki un grūtāk tiem pietuvoties. Klints šaubījās, vai varēs Dūkano noķert, un gudroja, vai neaizdzīt uz rančo visu baru.

Viņš jāja pa sliedi uz priekšu, pūlēdamies saskatīt zirgus, kad kreisajā pusē sniegā atskanēja klusa īdēšana, likās, it kā lopiņam būtu grūti; Klints apturēja zirgu. Atkal varēja saklausīt īdēšanu, un viņš jāja skaņas virzienā. Saritinājies kamolā, gandrīz pārklājies ar sniegu, no aukstuma trīcēdams, gulēja mazītiņš teliņš; tas varēja būt kādas pāris dienas vecs, un kovbojs brīnījās, kā šī sīkā radībiņa palikusi dzīva.

—   Sīkais, kur ir tava mammīte? — jautāja Klints, nokāpdams no zirga un iedams teļam klāt.

Tikko šie vārdi bija pārvēlušies pār lūpām, parādījās tumša ēna, kas baurodāma centās ar ragiem Klintu aizķert, pirms viņš bija paguvis uzlēkt zirgā. Mukdams prom, viņš pamanīja vēl citas lopa pēdas, un, iedams pa tām, uzdūrās vēl vienai govij, kurai arī bija teliņš, tikai šis bija vecāks un varēja jau kustēties.

«Tās abas šķielaces laikam izsprukušas no pēdējās rudens dzīšanas, un tagad abām gadījies pa ziemas teļam,» Klints nosprieda. «Redzi, kā sanācis, Dūkanbērīt, šoreiz tev tomēr vajadzēs palikt laukā.»

Tikai nākamajā dienā ap pusdienlaiku pie rančo parādījās Klints ar mazo teliņu sev priekšā uz segliem. Atradis Džefu pie lielajām nojumēm, kur tika baroti lopi, viņš sacīja:

—  Man vajadzēja pamest šā zeļļa mammīti prērijā kādas desmit jūdzes no šejienes. Tur bija vēl viena govs ar teļu; varbūt labāk aizsūti kādu cilvēku tiem pakaļ, kamēr nav uznākusi vētra. Bet es … es tikmēr notiesāšu vai veselu vērša cisku un tad likšos uz auss.

Drīz uznāca vētra, kuru Klints bija pareģojis, un likās — tā noslaucīs no zemes virsas visu, kas vien elpo; sniegs vērpetēm nāca un nāca lejā, līdz «no kāršu žoga apkārt rančo tikai sprīža tiesa būs redzama, un tad pazudīs arī tā», piezīmēja kāds kovbojs.

Sis sniegputenis nozīmētu bojāeju visiem lopiem, kas atrodas prērijā, kā arī daudziem zirgiem, bet, kad putenis nostāja, sacēlās spēcīgs vējš, kas gravas piedzina pilnas ar sniegu. Kad viss beidzot bija norimis, izrādījās, ka daudzās vietās vējš bija sniegu nopūtis un zāli klāja plāna sniega kārta, un tieši šīs vietas paglāba toziem prēriju dzīvniekus no bada nāves.

Klints raizējās par Dūkano, kad nāca sniegputeņi; ne vienu reizi vien viņš bija centies aizkļūt līdz zirgam, taču allaž kāds bezpalīdzīgs lopiņš piespieda viņu nogriezties no ceļa un pēc tam doties atpakaļ. «Rītdien,» Klints aizvien sev sacīja, bet «rītdiena» atnāca un aizgāja, un viņš tā arī nebija ticis līdz Dūkanā ganību vietai.

Klints bija tik ļoti pieķēries šim pelēkajam zirgam, ka uztraucās un raizējās par to vairāk, nekā vajadzēja. Viņš iztēlojās daudz ko tādu, kas nemaz neatbilda īstenībai, un ļoti bieži, kad noguris grozījās savā guļvietā, iedomājās, kā Dūkanais vārgs un izbadējies guļ, pakritis kādā kupenā, un viņam klāt zogas vilki.

Dūkanais, protams, bija zaudējis zināmu daudzumu tauku, arī spēka bija palicis mazāk, taču novārdzis viņš nepavisam nejutās, tas ir, ne tik vārgs, ka nebūtu varējis uzrausties kājās, ja gulētu, un nebūtu spējīgs kustēties vai arī sagādāt sev barību. Pēdējā lielā sniega vētra bija atņēmusi vēl mazliet spēka, tomēr viņš aizvien vēl varēja tikt uz priekšu cauri sniega sanesumiem kalnu grēdu nogāzēs un nokļūt tām otrā pusē, kur pie barības bija vieglāk pietikt.

Ja tik daudz vairs nesnigtu, Dūkanam un pārējiem zirgiem briesmas nedraudētu. Viņi abi ar Pekosu pamatīgi bija iepazinuši prēriju, zināja, kur vislabāk patverties, kad pūš salti vēji un kauc sniegputeņi, bez tam viņi zināja kalnu grēdas, kur sniega sega bija visplānākā. Viņi zināja vietu, kur vienlīdz labi varēja justies jebkuros laika apstākļos, vienalga, vai spīdēja saule vai putināja sniegs.

Bija pagājušas vairākas nedēļas kopš tās reizes, kad Dūkanais, pacēlis galvu no bedres sniegā, ieraudzīja jātnieku; tas bija Klints, kas toreiz viņam tuvojās; tad kādudien ieradās cits jātnieks. Dūkanais pirmais to ieraudzīja un, dabiski, kopā ar pārējiem metās prom, kamēr jātnieku vairs nevarēja redzēt.

Noskrējuši kādu jūdzi, zirgi atkal ņēmās kārpīt sniegu un meklēt barību. Tuvojās nakts, cēlās vējš, sāka krist vieglas sniega pārslas. Kad nakts jau bija uznākusi, vējš kļuva stiprāks un sniegs krita lielām lēkšķēm, atkal parādījās jātnieks un šoreiz tieši bara vidū, tā ka ne Dūkanais, ne arī pārējie zirgi iepriekš viņu nevarēja pamanīt. Ieraudzījuši jātnieku tik tuvu, zirgi pajuka kur kurais gluži kā paipalu bars, taču drīz vien atkal visi, augstu kājas cilādami, lēkšoja pa vējam.

Jātnieks viņiem sekoja, un, kad sniegotais apvidus jūdzi pēc jūdzes palika aiz muguras, zirgi noprata, ka izvairīties no viņa nevarēs. Dziļās kupenas traucēja lēkšot, bet, kad vajadzēja traukties pāri turpat jūdzi platām krika gultnēm, kur sniegs bija divas trīs pēdas dziļš, zirgi sāka piekust. Pēdīgi tie pārgāja uz rikšošanu, bet, tā kā jātnieks nesteidzināja tos, tie sāka iet soļos. Zirgi pagura.

Nakts vilkās lēni. Spēcīgais vējš dzina zirgus tālāk, un garā spalva saķepa tiem ar sniegu, un, lai cik noguruši tie bija un lai cik grūti bija pa dziļo sniegu virzīties uz priekšu, labāk tomēr bija kustēties nekā tādā vētrā stāvēt mierā. Viņi devās tikai uz priekšu, neko daudz neuztraukdamies par jātnieku. Tad mazparnazām kļuva gaišāks, atausa diena un jātnieks, ieraudzījis biezu vītolāju, ļāva zirgiem tur patverties. Viņš mēģināja pamest skatienu atpakaļ, taču lielās sniega lēkšķes aizķepināja acis, un viņš tikai nosmīnēja.

— Šitādā putenī ne pēda nepaliks, — jātnieks noteica, meklēdams starp vītoliem vietu, kur patverties.

Drīz viņš tādu aizvēni uzgāja, kur vējš bija drīzāk dzirdams nekā jūtams; viņš nokāpa no nodzītā zirga un ņēmās stampāt sniegu sev apkārt, lai varētu paspert kādu soli, neiegrimstot sniegā līdz jostas vietai. Piesējis zirgu, kur tam varētu viegli piekļūt klāt, viņš no sausajiem vītolu zariem sakūra uguni. Spainītī, kur bija glabājušies cūku tauki, viņš novārīja rīsus ar kaltētu gaļu un no tā paša spainīša paēda. Pēc tam turpat izkausēja dažas saujas sniega un uzvārīja kafiju. Tad viņš uztina smēķi, ievilka pāris dūmu un, pie ugunskura saritinājies, ātri vien aizmiga.

Viss viņa izskats, sākot no džutas zābakiem un beidzot ar tumšo seju, kas bija redzama no novalkātās, melnās cepures apakšas, liecināja, ka šis cilvēks ir jauktenis un viņa dzīslās rit meksikāņu un vēl kādas citas — tumšākas ādas pārstāvju asinis; vecie, izdilušie segli, noplīsusi seglu sega uz zirga, kuru drīzāk vajadzēja palaist ganīties, nevis piesiet, liecināja, ka šim jauktenim nav ne kauna, ne goda.

Viņš gulēja, pārliecināts, ka neviens jātnieks šādā laikā neuzies viņa pēdas, jo, tiklīdz tās tika iemītas, vējš tās tūlīt aizmēza un sniegs aizputināja, bet zagtie zirgi, viņš bija drošs, nedosies atpakaļ pret vēju, tie drīzāk paliks pavēnī neka meklēs barību.

Septiņpadsmit «Rocking R» jājamzirgu, to skaitā arī Dūkanais, atradās kādu pusjūdzi no tās vietas, kur gulēja zaglis. Zirgi turējās kuplo vītolu pavēnī un grauza sīkos zariņus, zāli un visu, ko vien varēja dabūt. Dūkanais un Pekoss plecu pie pleca rosījās pa dziļo sniegu gan citiem zirgiem priekšā, gan aizmugurē, visu ošņādami un visur kārpīdamies. Taču daudz lopu šīs vietas bija pārstaigājuši jau pirms viņiem, un, kad satumsa, viņi izskatījās tikpat noguruši kā no rīta.

Dienā sniegs bija pierimis, bet, naktij uznākot, vējš pieņēmās spēkā. Atkal sāka putināt, un vēl vienu nakti varēja virzīties uz priekšu, neatstājot nekādas pēdas.

Svešinieks pamodās, pameta skatienu visapkārt, nosmīnēja un uzrausās augšā. Atkal tika sakurta uguns, sagatavota un notiesāta vēl viena maltīte, un, kad viss bija savākts, viņš ielēca seglos un devās meklēt zirgus, ko bija atstājis ganīties tālāk krikā. Kā jau bija paredzējis, viņš ieraudzīja tos kādas pāris jūdzes tālāk; kad tumsa nolaidās pār sniegoto prēriju, viņš atkal dzina zirgus uz priekšu.

Apmēram pēc kādas pusstundas Dūkanais, kas atradās bara priekšgalā, pēkšņi nokļuva aplokā — labi nomaskētā, no vītolu kārtīm apjoztā aplokā. Cilvēks bija uzcēlis to savām vajadzībām, un visas zīmes rādīja, ka viņš to izmantojis ne vienu reizi vien jau agrāk. Garas vītolu kārtis veidoja vārtus, un, kad zirgi bija sadzīti iekšā un kārtis aizliktas priekšā, viņš gāja pie segliem pēc virves.

Saja aplokā tika mainītas degzīmes gan zirgiem, gan govīm. Dažreiz viņš šo aploku izmantoja, lai nomainītu zirgus, un tieši tas viņam tagad bija vajadzīgs — nenodzīts zirgs. Viņš mainīja zirgu nevis tāpēc, ka viņējais būtu nodzīts, bet viņš negribēja jāt uz nokausēta zirga, ja gadījumā sāktos vajāšana.

Cilpa bija gatava, un tumsā viņš pūlējās saskatīt, kuram zirgam to uzmest. Baltais fons palīdzēja viņam sazīmēt zirgu apveidus, un viņš meklēja vienu, kuru jau visu laiku bija vērojis, — pelēko, ar balto zīmi pierē. Necik ilgi, un vistālākajā

aploka galā viņš ieraudzīja Dukanā galvu, — viņš pazina to pēc baltās zīmes pierē, un virve tika mesta.

Dūkanais iekrācās un nolieca galvu, virve tikai aizķēra viņa ausis un nokrita citam zirgam uz galvas. Tumsā zaglis nevarēja virvei izsekot un, tikai kad pievilka zirgu sev klāt, ieraudzīja, ka tas nav Dūkanais. Viņš nolamājās, ka noķēris citu zirgu, nevis to, ko gribējis, bet, ievērojis, ka šis ir pietiekami liels un spēcīgs, palika pie šā un netērēja laiku, lai vēlreiz mēģinātu notvert Dūkano.

— Gan es tevi noķeršu nākamreiz, — viņš sacīja, paskatīdamies uz Dūkanā pusi, un apsegloja noķerto zirgu.

Atbīdījis kārtis, viņš iesēdās seglos, izlaida zirgus ārā un dzina prom no krika gultnes pa garo piekalni. Stiprais vējš bija aizpūtis gandrīz visu sniegu, un jāšana šeit bija viegla, tikai zemākās vietas bija piedzītas pilnas. Lielāko daļu nakts zaglis ļāva, lai zirgi rikšo, bet, kur sniegs nebija tik dziļš, palaida arī aulekšos.

Zirgi joprojām uzturēja ātru tempu, bet tad svešinieks pamanīja, ka tie aiz noguruma un nespēka vairs tālāk nevar tikt, un sāka meklēt vietu, kur zirgus noslēpt un kur tiem būtu barība pa dienu, kas drīz vien atausīs. Viņpus kalnu grēdas, gar kuru viņš jāja, tāda vieta bija; viņš uzšāva nodzītajiem zirgiem ar virvi, lai ātrāk nonāktu galā. Tur viņš zirgus atkal apturēja.

Sniegputenis pamazām norima, bet spēcīgais vējš vēl pieturējās. Vietām tas aizputināja pēdas, vietām notrausa sniegu, padarīdams jāšanu vieglāku. Taču zaglim vētra vairs nebija vajadzīga, jo viņš devās tālāk uz plašo klajumu. Sajā gadalaikā viņš necerēja šeit sastapt nevienu jātnieku, un, tā kā pa šo ceļu ne vienu reizi vien jau agrāk bija jājis ar zagtiem zirgiem, viņš zināja, cik liels gabals šķir vienu paslēptuvi no otras.

Seit pa ceļam bija daudz aploku, kurus bija cēlis gan viņš, gan viņam līdzīgi ļaudis. Dažreiz viņš mainīja zirgiem degzīmi, līdzko bija tos nozadzis, bet, tā kā spalva zirgiem bija pārāk gara un zīmi neviens nevarēja izlasīt, viņš nolēma pagaidīt, kamēr nokļūs tālāk un varēs jāt pa dienu.

Viņš jutās apmierināts ar visu, kad, atstājis zirgus, devās meklēt sev patvērumu. Viņš priecīgs smīkņāja, kad, kausējot kafijai sniegu, rēķināja, cik dabūs par zirgiem. Svešais pazina labus zirgus un, lai gan pašlaik tie bija bēdīgā izskatā, zināja, kādi tie būs pēc mēneša, kad būs ēduši zaļu zāli.

Bez tam šeit bija pelēkais zirgs — Dūkanais; viņš bija dzirdējis, ka par to tika solīti četri simti dolāru, un pieļāva, ka gan jau kāds lopkopis dienvidos dos viņam par šo zirgu vismaz pusi no tās summas.

Kādus pāris simtus jūdžu uz dienvidiem zaglim bija apmešanās vieta; tā atradās zemienē, kur sniegs ilgi neturējās. Tur viņš zirgus nobaros un, kad degzīme būs pārtaisīta tā, ka neviens vairs nevarēs noteikt īsto, viņš tos par labu maksu pārdos pa vienam vai arī visus nosūtīs kādam zirgu uzpircējam. Pagaidām viņam nebija ko uztraukties, vētra bija viņa pēdas noslaucījusi no zemes virsas; vairāk nekā septiņdesmit jūdzes šķīra viņu no tās vietas, kur viņš sāka dzīt zirgus, un apmēram simt jūdzes no «Rocking R» galvenā rančo.

11. nodaļa sveŠas ROKAS PIESKĀRIENS

Bija pagājis krietns laiks, kopš Klints devās pēc Dūkanā, bet atgriezās atpakaļ tikai ar teliņu. Kopš tās dienas viņš par to vien domāja kā pārvest Dūkano mājās, taču dziļais sniegs un vētras bija ieputinājušas lopus, kurus vajadzēja nogādāt rančo. Viņam nebija ne laika, ne arī viņš varēja atrast kādu ieganstu, lai dotos uz ganībām pēc Dūkanā. Tad kādu rītu viņš piecēlās, priekšnojautu nomākts. Viņš centās tikt no tām vaļā, taču ar katru dienu tās paņēma viņu savā varā aizvien spēcīgāk, līdz pēdīgi viņš apsegloja vislabāko no saviem zirgiem un devās uz to vietu, kur Dūkanais ganījās ziemā.

Pēdējā spēcīgā vētra pirms dažām dienām bija norimusi, un daudz svaigu pēdu bija iemīts zirgu ganībās. Klints nopētīja tās visas, sastapa ne vienu vien zirgu baru, taču Dūkaņā kā nebija, tā nebija. Pazuduši likās arī pārējie zirgi, ar kuriem Dūkanais bija redzēts kopā pēdējo reizi. Klintām iešāvās prātā doma, vai tikai zirgus kāds nav nozadzis, bet tad viņš šo domu atmeta, nospriedis, ka neviens zaglis nepiesavināsies zirgus, kuriem iededzināta pazīstamās kompānijas «Rocking R» zime, ja nu vienīgi šis garnadzis ir gatavais stulbenis. Lai nu kā, bet Klints mazliet nomierinājās, neatradis nevienu no šā bara zirgiem; ja viņš šo baru būtu uzgājis, bet Dūkanā tur nebūtu bijis, tad kļūtu skaidrs, ka tas aizgājis bojā. Zirgi, kurus todien Klints bija redzējis, izskatījās vēl gluži spēcīgi, un tas liecināja, ka arī Dūkanais ir tāds pats.

«Iespējams, ka viņš kopā ar pārējiem zirgiem pēdējās vētras laikā aizklīdis uz dzimtajām vietām,» Klints prātoja, jādams atpakaļ uz rančo, taču priekšnojautas, kas viņā bija modušās, mieru viņam nedeva.

Pēc divām nedēļām Klints atkal devās uz zirgu ganībām, šoreiz apjādams vēl pamatīgāku loku nekā iepriekš, bet Dūkanais un viss zirgu bars bija jau bez vēsts pazuduši. Atgriezies tovakar rančo, Klints visu pastāstīja Vecajam Tomam, bet tas nelikās raizējamies, tikai atmeta ar roku, kad Klints izteica domu, ka viss bars nozagts.

— Neuztraucies! — viņš mierināja Klintu. — Gan mēs atradīsim Dūkano un visus pārējos.

Beidzot pavasaris bija klāt, lielās sniega kupenas kusa, un krīkos cēlās ūdens. Kad pēc pāris nedēļām vecie lopi no pajumēm tika izdzīti prērijā, jātnieki devās uz ganībām pēc zirgiem. Klints aizauļoja viens uz to apvidu, kur Dūkanais bija uzaudzis. Viņš sasniedza apmetni, kur bija iejājis Dūkano, un no šejienes ik rītu ar citu zirgu izjāja prērijā, cerēdams kādā zirgu barā ieraudzīt pelēko kumeļu.

Tā viņš jāja kādu nedēļu, pētīdams ikvienu zirgu, ko ceļā sastapa; pēdīgi, kad bija izķemmēts viss apvidus, kur Dūkanais bija skraidelējis, vēl kumeļš būdams, viņš vīlies atgriezās rančo, tomēr cerībā, ka varbūt citi jātnieki būs Dūkano atra-, duši.

Kad Klints nokļuva rančo, zirgi jau bija sadzīti lielajos aplokos — visi, izņemot tos septiņpadsmit, kas nekur nebija atrodami. Dūkanais bija šo septiņpadsmit zirgu skaitā.

Vel divas dienas tika izmeklēta visa apkaime, un tad pēkšņi Vecais Toms nolēma, ka Klintām bijusi taisnība — zirgi patiešām nozagti. Lielais automobilis, kurā vecais vīrs nesās uz pilsētu, likās, skāra tikai augstākās vietas prērijā. Tas padrā- zās garām zaķiem, atstādams tos aizmugurē, it kā tie būtu piesieti, un uzbrauca uz galvenās ielas ar septiņdesmit jūdžu ātrumu stundā. Viņš nobremzēja, kad bija padrāzies kādu pus- kvartālu šerifa mītnei garām; atstājis automobili turpat, viņš slāja, ko nagi nes, atpakaļ.

Šerifs tika informēts par zādzību un tālāk informēja par to štata ierēdņus un kaimiņu štatus, un Vecais Toms neatkāpās no viņa ne soli, lai redzētu, vai viss tiek izdarīts pietiekami ātri. Tūkstoš dolāru tika piesolīti par zagļa noķeršanu un tikpat daudz par visu zirgu atdzīšanu, īpaši pieminot pelēko jā- jamzirgu.

Pagāja lopu pavasara dzīšana, tad vasara, pēc tam rudens dzīšana, beidzās sezonas darbi. Ne par Dūkano, ne pārējiem zirgiem, ne arī zirgu zagli nekas nebija dzirdams. Likās — tie pametuši šopasauli uz mūžīgiem laikiem, un Vecais Toms vienīgi vēlējās, kaut tas tēvainis nokļūtu pašā elles speltē.

Klints nostrādāja šai kompānijā gan to vasaru, gan ari rudeni un ikreiz jājot pārlaida skatienu pār apkārtni cerībā kādudien ieraudzīt savu vienīgo zirgu — Dūkano. Viņš negribēja pat domāt, ka zirgs nozagts, un jādams sev allaž sacīja: «Viņš tikai kaut kur nomaldījies.» Nebija nevienas palejas, ne gravas, nc krika gultnes, kuras viņš, garām jājot, nebūtu nopētījis; nekad agrāk kompānijas <?Rocking R» zemes platības netika tik pamatīgi apskatītas kā tagad. Ikviens jātnieks acīm urbās tālumā, meklēdams pelēko zirgu; lai gan pajūgi devās prērijā lopu dēļ, tomēr ikvienam prātā bija Dūkanais, nevis lopi.

Kad rudens dzīšana tuvojās beigām, Klintām pamazām zuda cerības jebkad ieraudzīt Dūkano šajā apvidū, un, tā kā cerību vairs nebija, viņā modās vēlēšanās izkustēties. Varbūt viņš tikai gribēja pārmaiņas pēc nokļūt citā apvidū, tomēr jādomā, ka iemesls tam visam bija daudz nopietnāks, — viņš ne tik daudz ilgojās redzēt jaunas vietas, cik sirds dziļumos cerēja kādu dienu kaut kur ieraudzīt Dūkano.

Klints nekādi netika vaļā no domas, kā bija varējis pazaudēt Dūkano. Viņš domāja par šo zirgu ganībās un atcerējās, kā tas uz vārda viņam klausīja. Strādājot šķirošanas laukumos, viņš katru zirgu, uz kura jāja, salīdzināja ar Dūkano un atzina, ka neviens zirgs (lai arī cik labs) nevar Dūkanam ne tuvumā stāvēt.

Pēdējais vezums iebrauca rančo, un nākamajā dienā visi jājamzirgi tika aizdzīti uz ziemas ganībām. Toruden Klints neaiz- jāja līdzi, lai redzētu, kā zirgi izklīst pa prēriju. Tai laikā lielajā rančo mājā viņš ņēmās, bāzdams seglus džutas maisā. Dzelzceļu karte bija izklāta uz grīdas, un viņš to rūpīgi pētīja.

Džefs pavēra durvis un acumirklī saprata, kas Klintām ir padomā. Pamanījis dzelzceļu karti tam pie kājām, viņš pasmaidīja.

— Es zināju, ka tu to darīsi, — Džefs ierunājās, — jo Dūkanā vairs nav pie mums.

Ziema bija pienākusi un jau sasniegusi augstos kalnus dienvidos. Lieli, tumši mākoņi dienām ilgi klāja debesis, un aukstajā lietū ganības izmirka līdz pat dziļākiem slāņiem. Tad lietus pamazām pārvērtās slapjā sniegā, kas nāca bez pārstā- jas, lidz likās, it kā drēgnumā drebinātos visa zeme.

Pēdīgi pēc daudzām garām dienām tumšie mākoņi kļuva aizvien gaišāki, cēlās uz augšu un izklīda. Tad kādā novakarē saulei laimējās palūrēt uz zemi un tai uzsmaidīt. Smaidīdama sauie norietēja, un, kad tā bija pazudusi aiz zilgās kalnu grēdas, jauns mēness ieņēma uz brīdi tās vietu, it kā solīdams, ka otrā dienā tā parādīsies atkal.

Un tiešām tā parādījās. Saule uzlēca spoža, kādai tai vajadzēja būt Arizonas novadā. Gaiss bija dzidrs un rāms kā avota ūdens granīta traukā. Visa pasaule, likās, snauda, uzsūkdama sevī siltumu un dzīvību, ko izstaroja saule. Klinšu lauva sildījās, labsajūtā izstiepies uz akmens, lai gan vēl pirms dienas, čokurā sarāvies, drebinājās midzenī. Tad no patvēruma iznāca vairāki brieži savēlušos spalvu, caurcaurēm izmirkuši, bet, kad tie nokļuva saules apspīdētajā kalna nogāzē, nepagāja necik ilgs laiks, kad spalva izžuva un atkal bija gluda.

Kalna lejpusē, tuvāk pakājei, no ziemas mājokļa izbāza galvu maza zemes vāvere un saulē mirkšķināja acis. Viņa mirkšķināja acis labu brīdi, kā neticēdama tām, un tad izlīda pavisam laukā. Izslējusies pavārtījās siltajos dubļos, turklāt darīja to vairākkārt, lai atgūtu, ko bija zaudējusi, bezgala garas dienas pavadīdama alā. Izlīda arī citas vāveres, un pirmā vāvere devās izlūkot apkārtni. Iedama no krūma pie krūma, viņa savāca vēl vairāk sēklu, lai gan jau agrāk bija noglabājusi pamatīgus pārtikas krājumus; viņa strādāja tā, it kā baidītos, lai tie neizsīktu labu laiku pirms pavasara iestāšanās.

Viņa aizgūtnēm plēsa pušu priežu čiekuru, no kura gribēja izdabūt laukā sēklas, kad izdzirda kādu caur krūmiem laužamies šurp. Zemes vāvere drāzās uz savu alu un nebija vēl ne lāgā iekšā iebēgusi, kad garām pašāvās pelēks zirgs, tik liels kā klints. No kakla tam nokārās gara virve.

Zemes vāvere laidās alā iekšā, cik dziļi vien varēdama, tad, brīdi pastāvējusi klusu un ieklausījusies, noglabāja salasītās sēklas un izbāza galvu atkal ārā. Šmakstinādama viņa palūkojās apkārt, vai neieraudzīs kaut ko neikdienišķu vai ari draudīgu, un nepaguva ne pāris reižu acis pamirkšķināt, kad garām pašāvās vēl viens zirgs; šim zirgam mugurā sēdēja cilvēks, un zirgs tādā pašā ātrumā drāzās pa pēdām pirmajam.

Zemes vāverei nekad nav interesējis, kāpēc tāda skriešana notiek, viņa tikai iešmukstinājās un pazuda no redzesloka, taču nepagāja ilgs laiks, kad atkal izbāza galvu un pamazām līda ārā. Viņa nostājās uz klintsbluķa blakus alai un, pametusi skatienu uz visām pusēm, ieraudzīja, ka līdzenumā ālri kustas divi zirgi, it kā cenzdamies viens otru panākt. Viņa vēroja tos tik ilgi, kamēr tie pēdīgi pazuda aiz kāda paugura, tad viņa brīdi skatījās uz citu pusi un, neko ievērības vērtu neieraudzījusi, devās atkal pētīt apkārtni un lasīt sēklas.

Tur līdzenumā viņpus paugura abi zirgi turpināja skriešanos. Cik priecīgs būtu pelēkais zirgs, ja varētu apmainīties vietām ar zemes vāveri un, tāpat kā tā, ielīst alā un brīdi tur paslēpties. Stundu pēc stundas visu cauru nakti pelēkajam zirgam pakaļ dzinās cilvēks. Kājas zirgam stiga dziļi dubļos, bet, lai arī kur tas traucās — vai pa kalnu pakāji vai līdzenumu, allaž pa pēdām tam sekoja cilvēks.

Divreiz šis cilvēks pazuda, un pelēkajam zirgam uzausa cerība, bet drīz vien cilvēks atkal parādījās, šoreiz citā zirgā, un vajāšana sākās no jauna. Reiz ap pelēkā zirga kaklu bija apmesta cilpa, un tas cīnījās tik ilgi, kamēr virvi pārrāva, un tagad tā vilkās pa zemi.

Zirgam zuda spēki, zuda pēdējie spēki, un ar katru soli tas juta, ka zeme un cilvēks ir uz vienu roku un cenšas to aizkavēt. Kājas tam līdz pat vēzīšiem grima mīkstajā, lietū izmir- kušajā zemē, un aizvien vairāk pūļu vajadzēja, lai vilktu tās no dubļiem ārā vienā vietā, lai tās atkal iestigtu citā.

Cilvēks pazuda vēlreiz, lai atkal parādītos citā zirgā. Viņš bija pārdomāti ierīkojis vietas, kur zirgus nomainīt, un, kad pelēkais zirgs, kuram viņš dzinās paka], pagura un to vieglāk bija pagriezt vēlamajā virzienā, viņš zināja, kur beigsies vajāšana.

Saule bija krietni pacēlusies debesīs, kad zirgs, lēkšodams gar kalnu pakāji, pēc tam lauzdamies cauri biezam ciedrājam, noguris pamanīja kaudzē sakrautus ciedrus, kas veidoja it kā žogu. Jebkurā citā reizē viņš būtu meties apkārt, to redzot, un aizjoņojis preteja virzienā, taču skatiens viņam bija aizmiglo- jies un smadzenes arī vairs nedarbojās. Saņēmis spēkus, viņš joprojām skrēja, lai gan muskuļi jau pirms kāda laika bija atteikušies darboties; viņš bija sasniedzis tādu pakāpi, kad nezināja vairs, kāpēc skrien, tikai kaut kas zemapziņā mudināja viņu to darīt. Viņam bija vienalga, kur viņš skrien, un, ja jātnieks aizmugurē būtu pat apstājies un nedzītos vairs pakaļ, viņš joprojām būtu skrējis, tāpat kā agrāk, kamēr nokristu.

Zirgs lēkšoja gar ciedru žogu, gandrīz vai neievērodams to. Tad viņam otrā pusē parādījās vēl viens žogs. Tas pamazām nāca aizvien tuvāk, līdz abi žogi aizveda pie vārtiem, aiz kuriem atradās kokos noslēpts aploks. Tur viņš apstājās, atskārtis, ka tālāk vairs nav kur iet; viņš stāvēja, sviedriem pilot, mierīgs, kājas plati iepletis, smagi elsodams.

Zaglis aizdarīja karšu vārtus un pievērsās zirgam.

— Nu, pelēkais maitasgabal, es zināju, ka tevi notveršu.

Bet Dūkanais, pa pusei acis pievēris, neko neredzēdams, ar galvu gandrīz zemi skardams, tik tikko uz kājām turēdamies, likās, neko nedzirdēja.

Bija pagājis daudz mēnešu un atgadījies daudz notikumu, kopš Dūkanais tika aizdzīts no <rRocking R» ganībām. Ceļā tika aizvadītas garas naktis un noskrietas daudzas jūdzes, bet ba

rības saņemts pavisam maz. Bija sakrājies turpat vai tūkstotis garu, nogurdinošu jūdžu, kas šķīra Dūkano no tā apvidus, kur viņš bija dzimis un audzis.

Kopā ar Pekosu un pārējiem zirgiem Dūkanais bija šķērsojis daudz neparastu kalnu un līdzenumu, un tagad, nokļuvuši tuksnesī, zirgi sajuta lielu atvieglojumu. Dziļais sniegs pakāpeniski palika aizmugurē, un kaili, vībotnēm aizauguši līdzenumi nomainīja sniegoto prēriju. Ceļā gadījās neskaitāmi zirgu bari un pa reizei arī nelieli lopu ganāmpulki. Apkārtne joprojām mainījās — nelīdzenā prērija pārgāja pauguros, pauguri kalnos, otrpus kalniem atkal bija pauguri un vībotnes. Arī tālāk bija tikai vībotnes, un vienīgi pašos dienvidos tām pievienojās juka, vēlāk kaktusi.

Pēdīgi zirgi sasniedza platu upi dziļā kanjonā un pārpeldēja to. Pec tam viņi lēkšoja vēl dažas dienas, un tad likās — viņi bija sasnieguši galamērķi, vismaz tālāk nekur viņiem nevajadzēja doties. Otrā dienā zaglis iedzina zirgus aplokā un ar nokaitētu dzelzi kompānijas «Rocking R» zīmei uzspieda virsū kaut ko līdzīgu ratu ritenim ^^. Vecā degzīme bija pilnīgi pārtaisīta; tad zirgi tika uzdzīti augstā pakalnā, kamēr sadzīs jaunā zīme. Tas bija lēzens, klintīm apjozts pakalns, un nokļūt tur varēja tikai pa vienu taku, kurai priekšā bija aizvilkta virve, bet uz tās izkārta sega. Tur augšā bija laba barība, pietiekami daudz sniega un lietus ūdens dabiskajā krātuvē, un tas viss nodrošināja zirgiem iztiku daudzām dienām.

Šķita — kas nekait tagad Dūkanam, garais un nogurdinošais ceļojums pa sniegu beidzies, viss, kas saistīts ar apvidus maiņu, pārdzīvots, tomēr reizē ar šo auļošanu kaut kas izauga zirgam starp ausīm un kremta viņu. Tas bija naids — svelošs naids pret šo garnadzi, kas bija licis viņam un pārējiem zirgiem nemitīgi lēkšot.

Bailes no cilvēka un naids pret to Dūkanam bija iedzimts. Tos viņš nejuta vienīgi, kad blakus bija Klints; naids pret cilvēkiem netraucēja Dūkanam dzīvot līdz pat brīdim, kad pie apvāršņa parādījās šis tumšsejainais cilvēks.

Ieraugot zagli, Dūkanais uzreiz aizsvilās, un viņa acīs pavīdēja vēlēšanās noslepkavot to; vienīgi bailes, ko viņš vēl mazdrusciņ juta, atturēja viņu mesties virsū šim cilvēkam, kas visu laiku sekoja zirgiem pa pēdām. Lai atrastos iespējami tālāk no viņa, Dūkanais lēkšoja baram pa priekšu.

Kādudien zaglis meta virvi, lai noķertu cilpā Dūkano, bet netrāpīja. Kopš tās reizes Dūkanais saprata, ka, pieliecot galvu īstajā brīdī, no virves var izvairīties. Nākamajā dienā zaglis meta virvi atkal, bet Dūkanais, to pamanījis, pēdēja brīdi pieliecās, un cilpa otrreiz aizlidoja garām. Zaglis nolamājās un, izpletis cilpu, vēlreiz mēģināja uzmest Dūkanam to ap kaklu, taču lamāšanās neko nebija līdzējusi, un cilpa nokrita nepilnas pēdas attālumā no zirga galvas.

Dūkanais par to būtu tikai uzjautrinājies, ja vien aiz visa tā neslēptos ļauni nodomi, turklāt zaglis bija aizdedzies dusmas, un tas Dūkanam nenāca par labu. Viņš pat nīda šā tēvaiņa balsi, kad tas, lāstus raidīdams un virvi griezdams, Dūkano mēģināja vēlreiz noķert.

Trešoreiz cilpu metot, zaglis Dūkano apmānīja. Viņš savi- cināja virvi, kā mezdams to, bet cilpu no rokām neizlaida. Dūkanais nolieca galvu vienreiz, otrreiz, pārliecināts, ka virve jau lido viņam virsū, bet virve nelidoja, un, kad pēdīgi viņš pārstāja liekt galvu, tā izšāvās un gluži ka žņaudzējčūska apvijās viņam ap kaklu.

Cilpai savelkoties, Dūkanais cīnījās kā lamatās noķerts grizlijs, un zaglim vajadzēja trīsreiz apmest virvi ap aploka kārti, lai zirgu noturētu.

— Nu tu man esi rokā, tu …

Nobēris veselu virkni lamu vārdu, viņš nolauza zaru no vītola, kas bija nolīcis pār aploku, un tuvojās Dūkanam, lai parādītu tam, kurš te ir saimnieks. Viņš bija ar mieru zaru salauzt pret trakojošā zirga galvu. Niknums, viņu smacēja, un, lai varētu to kur izgāzt, viņš bija gatavs zirgu pat nobeigt.

Viņš sita un sita to, kamēr zars aizlūza, tad sita vēl, līdz zars salūza pavisam, taču veiksme atkal nebija viņa pusē. Virve, kas dzīvnieku saturēja, atrisa, un Dūkanais bija atkal brīvs.

Cilvēks kļuva vēl negantāks, redzot, ka viņa upuris aiziet, un, kad tas streipuļodams gāja pie pārējiem zirgiem, meta tam ar koku; aptvēris, ka tagad nav laika noņemties ar niķīgiem zirgiem, cilvēks noķēra citu.

— Tu man vēl redzēsi! — viņš uzkliedza Dūkanam un, uzlēcis zirgā, izlaida visu baru ārā un dzina to tālāk.

Divi simtu jūdžu bija jau noiets, un tikmēr Dūkanā naids pret šo cilvēku pārvērtās slimībā. Vienīgi šā cilvēka nāve zirgu varēja izārstēt. Katrs viņa sitiens bija atstājis zirgam rētu — rētu, kas virspusē gan sadzija, taču dziļi sirdī smeldza.

Tad kādudien liela, tuksnešaina līdzenuma malā starp kadiķiem zirgu zaglis ieraudzīja augstu, stipru aploku. Netālu no aploka bija redzama baļķu būda ar kūpošu dūmeni; durvīs stāvēja cilvēks — pirmais cilvēks, ko garnadzis sastapa pēc tam, kad bija nozadzis zirgus. Viņš jutās drošs, jo pieci simti jūdžu bija jau noieti, degzīmes bija pārtaisītas, turklāt viņš nosprieda, ka šai vietā varēs mazliet atpūsties un atgūt spēkus; viņš cerēja ari, ka šās lopu apmetnes kovbojs palīdzēs viņam tikt galā ar pelēko zirgu.

Pirmajā brīdī kovbojs nepavisam nebija noskaņots uzņemt šo tēvaini, bet, tā kā cilvēki šeit reti kad iegriezās, viņš nolēma svešo pieciest un pat piekrita palīdzēt tam, lai savaldītu niķīgo zirgu.

Dūkanais noskatījās, kā tie divi otrā dienā ienāca aplokā, un gaidīja, kas notiks tālāk. Ieraugot zirgu zagli, Dūkanais atglauda ausis, un ik muskulis tam saspringa naidā; zirgs bija sagatavojies cīniņam un, lai nu kā, priecājās par šo izdevību.

Tomēr šāda izdevība Dūkanam neradās, jo pārāk daudz virvju uzreiz apvijās viņam apkārt, un viņš atjēdzās, tikai kad saistīts gulēja uz sāniem zemē, nepaguvis ne reizi iespert, ne iekost.

Redzot, ka upuris bezpalīdzīgs guļ zemē un nevar nekur aizskriet, zaglis ņēmās izgāzt savas dusmas, kas tik ilgi krūtīs bija krājušās, un, kad Dūkanais, kaut arī sasaistīts, tomēr pamanījās ar zobiem gandrīz noraut viņam kreklu nost, viņš uzskatīja, ka nu pienācis laiks ar zirgu izrēķināties.

īsti nesaprazdams svešinieka rīcību, kovbojs stāvēja malā un skatījās. Zirga izturēšanas liecināja, ka kovbojs nav kļūdījies, juzdams nepatiku pret šo tēvaini jau pašā sākumā. Pirmajā mirkli kovbojs gribēja iejaukties un iegrūst svešajam rīklē to pašu koku, ar kuru tas apstrādāja zirgu. Bet, redzot, kā zirgs pretojas, nolēma rīkoties citādi un, piegājis pie svešinieka, sacīja:

—   Ei, tu puis, kāda jēga dauzīt zirgu tagad? Ieklapē to, kad sēdēsi tam mugurā!

—   Domā, es nevaru? — sacīja tēvainis aizmiglotu skatienu.

Kovbojs, pie sevis smīkņādams, palīdzēja uzlikt Dūkanam

seglus. Reiz viņš piegāja pārāk tuvu zirga galvai, un zirgs bezmaz vai iekoda viņam rokā; to redzēdams, kovbojs nodomāja:

«Tas nabaga pagāns droši vien novests tik tālu, ka nevienu cilvēku vairs neuzskata par savu draugu.»

Kovbojam bija taisnība, ikviena divkājainā būtne, vienalga, vai tas bija zirgu zaglis vai kāds cits cilvēks, Dūkanam bija naidnieki.

Seglu siksnas tika aizsprādzētas, un, kamēr zirgu zaglis sēdās, kā nākas, seglos, kovbojs sēja va|ā zirga kājas; līdzko pēdējais virves gals atrisa, kovbojs lieliem soļiem devās uz augstajiem aploka vārtiem, no kurienes cerēja pēc sirds patikas visā noskatīties.

Viņš vēl nebija sasniedzis vārtu stabu, kad negaidīts troksnis, līdzīgs zemes nogruvumam, lika viņam atskatīties. Dūkanais bija piecēlies kājās un izmantoja gadījumu padarboties. Tagad bija pienākusi viņa kārta sist, un viņš to darīja ar segliem, kas bija uzlikti viņam mugurā un kustējās, kad vien viņš lēca gaisā.

Zirgu zaglis bija jājis ar daudziem grūti valdāmiem zirgiem un bija labs jātnieks, taču drīz vien atskārta, k'a tik nevaldāms zirgs kā Dūkanais viņam nekad vēl nav gadījies; lai arī cik prasmīgs jātnieks viņš bija, ar Dūkanā viltībām viņš nespēja sacensties. Necik ilgi — un viņš saprata, ka sēdēt tāda zirga mugurā nav iespējams. Seglu loki grozījās, belzdami viņam no visām pusēm, kamēr viņš vairs neapjēdza, kur zirgam ir galva, kur pakaļgals. Drīz vien viņš pazaudēja abus kāpšļus, un reiz,

kad bija sasvēries uz sāniem, viens kāpslis pašāvās uz augšu un trāpīja viņam starp acīm. Nespēdams to vairs ilgāk izturēt, viņš nogāzās zemē kā milzīgs svina gabals.

Kovbojs, kas sēdēja augšā uz aploka, visu laiku bija smējies, priecādamies par šo priekšnesumu, un smējās vēl joprojām, kad svešinieks jau gulēja zemē, ar degunu ieracies putekļos. Viņš vēl nekad ar tādu patiku nebija noskatījies, kā zirgs izrēķinās ar savu jātnieku.

Svešinieks gulēja nekustēdamies, un kovbojs, kļuvis nopietns, nolēma izvilkt viņu no aploka ārā, pirms zirgs viņu būs ieraudzījis un saspārdījis lupatu lēveros. Lai nu kā, viņš negribēja redzēt, kā cilvēks viņa acu priekšā tiek saplosīts gabalos, kaut arī šis cilvēks bija pelnījis nāvi; Dūkanam turpretim galvenais bija nomest seglus un visu, kas smirdēja pēc šā zagļa; pēdīgi segli sāka slidēt; tie kāpa aizvien augstāk un augstāk pa skaustu, līdz sasniedza visaugstāko punktu, un tad slīdēja lejup. Kad tie nokrita zemē kopā ar apaušiem un Dūkanais, juzdamies brīvs, saslējās, zaglis bija jau pats uzrausies kājās un bez kovboja palīdzības izlavījies no aploka ārā.

Nākamajā brīdī kovbojs ņēmās pārliecināt svešinieku, lai tas tūlīt pat seglo citu zirgu un pazūd no šejienes — un jo ātrāk, jo labāk; palīdzējis sadzīt zirgus kopā, viņš izvadīja svešinieku no apmetnes… Tomēr tas nebija atmetis domu «salauzt Dūkanā raksturu», tikai nolēma izdarit to citā reizē.

Mēneši ritēja, taču šī reize nenāca; bija jau vēls rudens, bet zirgu zaglis vēl nebija ķēries Dūkanam pa īstam klāt. Šai laikā pārējie zirgi, kas likās paklausīgāki, bija jau pārdoti. Dūkanais tika turēts aplokā, regulāri ar koku pārmācīts un mērdēts badā; zaglis bija nolēmis, vai nu salauzt Dūkanā raksturu, vai arī salauzt tam kaklu, tomēr piespiest to paklausīt, lai dabūtu par to tādu cenu, kādu gribēja.

Tad kādu nakti sacēlās spēcīgs marta vējš un tik ilgi drebināja aploka vārtus, kamēr tie pēdīgi atdarījās. Dūkanais sen nebija laists ārā, un, kad pēc dažām dienām zaglis, dzīdamies tam pakaļ, ieraudzīja to, tas kopā ar mežonīgu zirgu baru mirkli izzuda skatienam.

Visu vasaru laiku pa laikam zaglis mēģināja atšķirt Dūkano no bara un iedzīt aplokā, taču pietuvoties šim zirgam bija grūtāk nekā jebkuram citam. Dūkanais zināja, kas viņu sagaida, ja zaglis viņu atkal notvers. Nemitīgie sitieni, ko viņš bija saņēmis no šā cilvēka, vērta viņa naidu vēl dziļāku, līdz klaburčūska salīdzinājumā ar šo cilvēku šķita gluži vai draugs.

Taču zaglis negrasījās padoties; viņš neparko negribēja kāda priekšā piekāpties, kaut arī tas būtu niķīgs zirgs; kamēr Dūkanais tovasar baudīja brīvību, zaglis izsekoja, kādu loku taisa Dūkanais un pārējie mežonīgie zirgi, lai izvairītos no vajāšanas, un, kārtīgi izpētījis apkaimi, pēdīgi izstrādāja plānu.

Tāpēc arī, rudeni atkal dodoties pēc Dūkanā, viņš skaidri zināja, kurās vietās nomainīt zirgus. Vajāšanai vajadzēja beigties labi noslēptā aplokā. Tad kādā novakarē zaglis pamanīja Dūkano un dzinās tam un pārējiem zirgiem pakaļ. Vajāšana ieilga; mežonīgie zirgi cits pēc cita atpalika, nogriezdamies visi uz vienu pusi, bet Dūkanais un spēcīgākie bara zirgi auļoja tieši tai virzienā, kur bija izvietoti maiņas zirgi. Zaglis nemitīgi mainīja zirgus; pat visspēcīgākie mustangi nogriezās sānis, bet Dūkanais nesās taisni uz priekšu, kamēr iekļuva aplokā kā lamatās; tikko turēdamies uz nogurušajām, grīļīgajām kājām, viņš kā caur miglu ieraudzīja smīnošo zagli, kas aizdarīja aiz viņa vārtus.

Vairākas • dienas Dūkanam pagāja kā nemaņā. Viņš juta, kā tiek vests un šurpu turpu raustīts visu ceļu līdz zagļa apmešanās vietai, kā otrā dienā tiek apseglots, kā zaglis iesēžas seglos un ar piešiem un pātagu liek rikšot apkārt. Vai nu viņš neapjauta, ka zaglis sēž viņam mugurā, vai arī viņam viss

bija vienalga. Nelielo siena kampšķi, kas bija nomests aplokā, viņš pat nepamanīja, arī dzert nedzēra, vienīgi kad nejauši gadījās stāvēt tai aploka malā, kur tecēja urdziņa.

Visas pazīmes rādīja, ka vēl dažas dienas un zirgs nokritīs, lai vairs nekad neceltos augšā; likās — viņa ceļš jau ir noiets, un sirds, kas vēl krūtīs mita, bija sarāvusies un tik tikko vairs pukstēja. Zaglis joprojām jāja ar Dūkano un domāja, ka beidzot iztaisījis no viņa tādu zirgu, kādu vēlējies.

—   Gan es no tevis, kropļa, iztaisīšu labu zirgu, — viņš sacīja, ar pātagu sizdams tam pa galvu un vienlaikus piešus durdams sānos. Likās, Dūkanais nejuta ne pātagu, ne piešus. Viņš nesarāvās, pat acis nepamirkšķināja, kad pātaga un pieši griezās miesā, atstādami tur rētas. Šķita, zirgā nebija palicis ne cerības stariņš, ne dzīvības zīme, bet lamu vārdi joprojām bira pār viņu, līdz pēdīgi kādu dienu zaglis pārāk dziļi un jutīgā vietā iecirta piešus.

Sis cirtiens satrauca sarāvušos Dūkanā sirdi, un tikko jaušama uguntiņa uz mirkli atmirdzēja viņa acīs. Nākamajā dienā Dūkanais pat drusku iekrācās, kad zaglis ienāca aplokā, un mēģināja spārdīties, kad tas rāpās mugurā. Zaglis bija pārsteigts par šādu jaunu rakstura iezīmi un, ņemdams pātagu, piebilda:

—   To es no tevis dabūšu laukā.

Kopš tās dienas Dūkanā sirds sāka plesties, ieņemdama atkal dabiskos apmērus. Taču tā vairs nebija agrākā sirds; vecā sirds bija mirusi, un šī veidojās no lamām un rupjībām, ar vienu vienīgu vēlēšanos iznīcināt visu, kas nepatīk. Un viņam nepatika vairs nekas.

Bet par visu vairāk pasaulē viņš neieredzēja šo zagli, taču, būdams ar jaunu sirdi, savas jūtas neko daudz neizrādīja. Viņš bija pieņēmies prātā un zināja, kā, kad un kur vislabāk cīnīties; viņš tikai gaidīja izdevību. Viņš apēda pēdējo zāles stiebru, ko zaglis viņam nometa, jo viņam vajadzēja izdzīvot, lai piepildītu savus jaunos nodomus.

Tomēr noslēpt tos Dūkanam lāgā neizdevās; lai nu kā, bet zaglis juta, ka labāk turēties no zirga zobiem un kājām tālāk.

Viņš ne vienu reizi vien bija pētījis Dūkano caur aploka kārtīm un prātojis, vai nebūtu labāk ietriekt lodi tam starp ausīm nekā nosist laiku, ar to ņemoties, taču cerības pārdot zirgu par krietnu summu allaž atturēja viņu no šā soļa.

.— Garāks izjājiens tev nāks tikai par labu, — kādurīt sacīja zaglis, vilkdams seglus uz aploku. — Šodien tevi gaida velnišķi garš izjājiens.

Dūkanais tika ar kārti iedzīts tik šaurā sprostā, ka nevarēja ne pakustēties, un tur apseglots. Tad zaglis uzrāpās seglos, atvēra vārtus un izjāja ārā.

Tika nojātas desmit jūdzes pa apvidu, ko Dūkanais pat neredzēja, instinktīvi viņš vairījās no āpšu alām un lēca izskalotām vietām pāri, acis un ausis viņš visu laiku bija pievērsis cilvēkam, kas sēdēja viņam mugurā; kaut varētu ar zobiem to aizsniegt un noraut zemē!

Zagļa pieši griezās zirgam sānos un reizē ar pātagas cirtieniem dzina viņu auļos uz priekšu. No šīs «tetovēšanas» zirgs tikai iesila un iekaisa. Necik ilgi — un zirgs, auļojot šādā ātrumā, sasniegs galējo robežu, aiz kuras sākas neprāts.

Nonācis kraujas malā, kur apakšā bija krīks, Dūkanais uz mirkli apstājās. Ausis un acis viņam bija pavērstas uz priekšu, un viņš meklēja vietu, kur kāpums nebūtu tik stāvs, bet zaglis, nepalaizdams garām nevienu izdevību pārmācīt zirgu, tūlīt pat laida darbā piešus un pātagu. Dūkanais to nebija gaidījis, un uguns, kas sirdī bija gruzdējusi, spēji uzliesmoja un izlauzās uz āru kā vulkāna izvirdums.

Un Dūkanais pa krauju laidās lejā; kad viņš pieskārās pie zemes, galvu viņš nolieca starp priekškājām, bet pakaļkājas meta pa gaisu. Brīnumainā kārtā zaglis tomēr izturēja kādu pusduci šādu lēcienu, bet tad, aprakstījis gaisā loku, novēlās zemē kraujas pakājē.

Ēna uz zemes blakām lika viņam ātrāk satvert šauteni; tā bija zirga ēna un atradās pārāk tuvu; pārvalks šautenei bija noņemts, un viņš notēmēja, taču nokavēja par mata tiesu, un sešpatronu šautene tika iemīdīta zemē, kad Dūkanais kā milzīgs kuguārs metās zaglim virsū.

12. nodaļa

VIEN ĻAUNUMS SIRDI

Lielas afišas bija piestiprinātas pie telegrāfa stabiem visapkārt Greimai. Tādas pašas afišas varēja redzēt daudzos šās mazās pilsētiņas veikalu skatlogos, un tās vēstīja par gaidāmo rodeo, kurā tiksies kovboji. Starp uzskaitītajām balvām afišās bija iespiesti nevaldāmāko zirgu un vēršu fotoattēli, bet visvairāk vietas aizņēma kāda zirga attēls afišas vidū. Sis zirgs meta zemē jātnieku tādā veidā, kādā tikai retais no segliem izmests ārā. Lieliem burtiem apakšā bija uzrakstīts:

KUGUARS IZAICINA PASAULES LABĀKOS JĀTNIEKUS

Par Kuguāru bija nosaukts zirgs, kas spārdījās negantāk par citiem, tāpēc piesaistīja visu labāko plašās apkaimes jātnieku uzmanību. Spēkiem varēja mēroties jebkurš kovbojs no tuvienes un tālienes, un naudas summa, kas bija apsolīta tam, kas varēs šo zirgu savaldīt, bija tik prāva, ka ikviens labs jātnieks vēlējās izmēģināt savu laimi.

Daudzi jau bija lūkojuši jāt ar viņu citos rodeo un secinājuši, ka tas nav parasts zirgs un galvenais tam nav spārdīšanās; visi, kas vien bija mēģinājuši ar viņu tikt galā, vēlāk stāstīja, ka tas ir ļauns zirgs un acīs tam deg tieksme slepkavot, un, ja nebijis «augšāmcēlāju», kas dzen viņu prom, ne viens vien kovbojs būtu saspārdīts gabalos, pirms paspējis aizmukt no arēnas.

Likās — zirgs nīst visus cilvēkus un tiecas tos noslaucīt no zemes virsas. Taču visdīvainākais — to bija pamanījuši jātnieki —, ka zirgs visstiprāk nīda tumšsejainos.

Ar šo zirgu saistījās nostāsts, kas gāja no mutes mutē, kad jātnieki sastapās rodeo vai kādās svinībās. Sis nostāsts vēstīja, ka zirgs ar tukšiem segliem mugurā atrasts tuksnesī mežonīgo zirgu barā. Pie spalvas ap žokli un ceļgaliem bija piekaltušas asinis, zirgs tika ar virvi noķerts un sasiets, un jātnieki meklējuši ādā ievainojuma pēdas, bet nav atraduši pat ne skrambas.

Apgabala un štata laikrakstos ieliktaja sludinājumā zirgs bija aprakstīts šādi: «Pelēks, ar baltu zīmi pierē, zeķēs, ratu ritenim līdzīgu degzīmi ^.» Sludinājums parādījās laikrakstos katru dienu divas nedēļas pēc kārtas, tomēr zirgu neviens nepieprasīja. Ganībās tas tika turēts vēl dažas dienas, un tad kāds jātnieks to iedzina aplokā.

Kovbojam zirgs bija iepaticies no pirmā acu uzmetiena; viņš domāja, ka tas ir parasts zirgs, tikai mazdrusciņ samaitāts, un nešaubījās, ka to viegli varēs izlabot. Taču drīz vien saprata, ka zirgu apseglot var, vienīgi nogāžot to gar zemi. Kovbojam nepatika zirga acu skatiens; viņam bija gadījušies dažādi zirgi, un viņš varen labi zināja, ko tas nozīmē.

Darbojoties ar virvēm, kovbojs turējās no zirga pa gabalu, līdz tas notupās uz ceļgaliem un tad nostiepās garšļaukus. Tad kovbojs pamatīgi savilka seglu jostu un, pārliecinājies, ka apauši ap galvu turas stingri, iesēdās seglos, kamēr zirgs vēl gulēja zemē, pēc tam, pārliecies pāri, noņēma tam no kājām virves.

To, kas notika nākamajā mirklī, nemaz nav iespējams vārdos aprakstīt; kovbojs saprata, ka stāstīt par to būtu tas pats, kas zīmēt Arizonas Lielo kanjonu uz melna audekla ar melnu krāsu.

Lai nu kā, bet kovbojs sasniedza aploka augšējo kārti un pārvēlās tai pāri otrā pusē, pirms zirgs sāka īstenot savus nodomus; šeit, drošībā, kovbojs visu pārdomāja un saprata. Viņš atcerējās tukšos seglus, kas bija zirgam mugurā tai dienā pirms divām nedēļām, kad to atrada, sakaltušās asinis uz žokļa un ceļgaliem.

Skatīdamies caur aploka kārtīm uz šo cilvēkēdāju, kovbojs noteica:

— Tas nav zirgs, bet drīzāk ir tūkstoš divsimt mārciņu smags klinšu lauva.

Tā arī radās vārds «Kuguārs», un nevienam zirgam tas nepiestāvēja tik labi kā šim pelēkajam ērzelim.

Tad paklīda valodas par Ceturtā jūlija1 svētkiem kādā lielā

' 1776. gada 4. jūlijā tika pieņemta ASV Neatkarības deklarācija.

pilsētā dienvidos; tur vajadzēja notikt jāšanai uz mežonīgiem zirgiem un vēl daudz kam citam, kas ar šādiem svētkiem saistīts. Tika apsolīta simt dolāru liela balva par visnevaldāmāko zirgu, un tā šai dienā Kuguārs pirmo reizi parādījās tribīņu priekšā. «Augšāmcēlāji» un «aizdzinēji» tika nobrīdināti būt vienmēr tuvumā un uzmanīt, lai neviens netiktu savainots, un tas, ka šis brīdinājums nebija veltīgs, pierādījās, pirms'vēl šī diena bija beigusies.

Kuguārs tika izmēģināts, un kovbojs, kas zirgu bija atvedis, saņēma simt dolāru. Viņš bija laimējis balvu. Neviens nešaubījās, ka šis ir visnegantākais un visgrūtāk valdāmais zirgs ne tikai šeit, bet visur, kur notiek jāšana ar mežonīgiem zirgiem. Kovbojam papildus tika piedāvāti piecdesmit dolāri par tiesībām atstāt zirgu rodeo vajadzībām. Kovbojs atteicās, un, kad bija pienākusi" pēdējā diena un jātnieki saradušies uz «finālu», vēl piecdesmit dolāru tika pielikti klāt pie agrāk solītajiem, un šī summa tika pieņemta. Darījums bija nokārtots, un kopš tās dienas Kuguārs tika dzenāts no aploka uz lopu vagonu un no arēnas uz arēnu.

Tieši pārpildīto tribīņu priekšā viņš ieguva cilvēknīdēja un nevaldāma mežoņa slavu, un šī slava izplatījās no štata uz štatu, un kā pilsētnieki, tā arī prēriju iemītnieki allaž bija klāt tur, kur vajadzēja notikt rodeo ar šā zirga piedalīšanos; par to, lai redzētu viņa uzstāšanos vien, bija vērts maksāt vairāk, nekā tika prasīts par biļeti pie rodeo laukuma vārtiem.

Drīz vien visos dienvidrietumu štatos ļaudis runāja par Kuguāru, tāpat kā runā par iemīļotiem kinoaktieriem, aktrisēm vai Velsas princi. Tūristi no Eiropas un visām Savienoto Valstu malām atbrauca un aizbrauca, paņemdami līdzi nostāstus par šā zirga negantumu. Tad saausījās rodeo komitejas un sākās zirga pārsolīšana. Cīņām, kurās piedalījās Kuguārs, bija milzīgi panākumi, un pienāca laiks, kad konkurenti, kas pelnījās arī, piegādādami nevaldāmus zirgus, piesolīja par viņu piecus simtus dolāru. Piedāvājums tika visnotaļ noraidīts, un jātnieki šaubījās, vai īpašnieks to atdos pat par tūkstoti.

Katru vasaru pelēkais zirgs kopā ar citiem sev līdzīgiem tika vadāts no viena rodeo laukuma uz citu; ik pēc dažām ne-

dēļām trīs vai četras dienas pēc kārtas ar viņu tika jāts. Divas vai trīs reizes dienā sacīkšu laikā kāds svešs jātnieks kāpa viņain mugurā, «sprosta» vārti vērās vaļā, un laukā drāzās trakojošs, aurējošs tērauda atsperu kamols, kas, traukdamies pa arēnu kā milzīgs lavas blāķis, spēra zemes kamus augšā līdz pat tribīnēm.

Tiesneši, «augšāmcēlāji» un visi, kas stāvēja apkārt, acu nenolaizdami, sekoja ikkatrai vismazākajai zirga kustībai. Likās — viņi skatās, elpu aizturējuši, taču elpu ilgi aizturēt viņiem nekad nevajadzēja, jo pavisam drīz kāds ražena auguma kovbojs tika izmests no segliem, paguvis saņemt ne vienu vien pamatīgu triecienu un pēc tam pārliecinājies, ka pat tik labam jātniekam, kāds viņš ir, nav jākaunas izlidot no segliem, jājot ar tādu zirgu.

Reti kādam jātniekam bija jāmēro lielāks gabals atpakaļ, parasti tikai dažas pēdas šķīra jātnieku, kas slējās kājās, no «sprosta» vārtiem, pa kuriem pirms mirkļa viņš mežonīgā ātrumā bija traucies ārā.

Negantuma ziņā Kuguāram nebija līdzīgu; ne šajā štatā, ne arī kaimiņu štatos nebija neviena zirga, kas varētu sacensties ar viņu cīkstēšanās un spārdīšanās mākā; zirgu pazinēji zināja teikt, ka Kuguārs nav dzimis ļauns, kādi parasti ir nevaldāmie rodeo zirgi. Prāta Kuguāram bija pietiekami daudz, par to liecināja viņa prasme nomest cilvēku. Viņš nebija parasts zirgs, kas spārdīdamies bieži vien iesēdina jātnieku seglos atpakaļ; Kuguārs, sajutis, ka cilvēks par collu no segliem izslīdējis, nemūžam šo collu neatdos tam atpakaļ, un tā cilvēks pamazām slīdēja no segliem ārā.

Kuguāra prāts izpaudās arī naidā pret cilvēku, un viņš nīda to tāpat, kā dažkārt cilvēks nīst cilvēku, tikai viņa naids bija daudz bīstamāks. Kovbojs, kas viņu aprūpēja, nereti stāstīja:

— Pēc visa spriežot, Kuguāram kāds nodarījis daudz pāri. Blakus naidam viņā mājo vēl kādas citas jūtas; liekas, it kā dažreiz viņš skumtu pēc kaut kā, kas bezcerīgi zudis; tādās reizēs viņš grib būt manā tuvumā un it kā notur mani par kādu citu. Taču šādi mirkļi ātri pāriet, un viņš atkal atgriežas īstenībā.

Pirmajos divos gados Kuguārs bija visniknākais no visiem zirgiem. Tas bija grūts laiks ne tikai zirgam, bet visiem, kas viņu kopa un mēģināja ar viņu jāt. Viņa sirdī bija tik daudz rūgtuma, ka likās — viņš var dzīvot vienīgi, ja nīst citus un citi nīst viņu. Naids bija viņa barība, šķērskoki un kārtis, kas šķīra viņu no cilvēkiem, liecināja par viņa tieksmi nogalināt — zobu un kāju atstātās pēdas runāja skaidru valodu.

Pirms kādiem astoņiem gadiem kovboja priekšā bija stāvējis pavisam cits zirgs. Toreiz tas ar cilvēku necīnījās, tas gribēja vienīgi tikt brīvībā un cīnījās tikai ar virvi, kas turēja to ciet; lai gan zirga neuzticēšanās cilvēkam un naids pret to bija iedzimts, tomēr viņam nekad neradās vēlēšanās cilvēku sakropļot.

Zirgs bija varen jauki spārdījies jau toreiz «Rocking R» aplokos, un Klintām vajadzēja likt lietā visu savu jāšanas māku, taču toreizējo spārdīšanos, lai arī cik nevaldāma tā bija, nevarēja salīdzināt ar Kuguāra trakošanu. Tad zirgs spārdījās, instinkta vadīts. To būtu darījis jebkurš saprātīgs zirgs, un viņš spārdījās nevis aiz ļaunuma, bet aiz vēlēšanās redzēt, vai spēs tikt vaļā no segliem un cilvēka. Ja salīdzinātu agrāko Dūkano ar tagadējo, kas nosaukts Kuguāra vārdā, varētu teikt, ka starp abiem ir tāda pati atšķirība kā starp cilvēku, kas savā nodabā miermīlīgi rotaļājas, un spēlmani, kas pret nīsto pretinieku licis uz kārts savu dzīvību.

Kuguārs nogalētu pats sevi, ja tikai varētu dabūt cilvēku savā varā; paša āda viņam nerūpēja, un viņš dzīvoja, tikai lai nīstu. Tomēr, lai cik stiprs bija viņa naids, viņš negrasījās iznīcināt visus cilvēkus, viņš vērsās tikai pret tiem, kas viņu kopa vai mēģināja ar viņu jāt. Varbūt tas izskaidrojams ar daudzajiem cilvēkiem, kas drūzmējās visapkārt — gan tribīnēs, gan pie «sprostiem», gan ap rodeo aplokiem. Iespējams, ka šie ļaužu pūļi viņu mulsināja, tāpēc viņš stāvēja mierīgs un izturējās vienaldzīgi līdz brīdim, kad viņam tuvojās viens vai divi cilvēki.

Ļaudīm mazliet jauca galvu tas, kā viņš turēja ausis. Pilsētnieki raduši redzēt ielās dažus zirgus ar ādas uzpurņiem, lai tie nesakostu garāmgājējus. Tādiem zirgiem ausis gandrīz vienmēr ir atglaustas, un, tiklīdz kāds tiem tuvojas, tie kļūst nikni, taču parasti nemaz nav tik bīstami kā izskatās. Drīzāk gan tiem ir apnicis, ka ikviens, kas iet garām, apstājas, mēģina iebarot tiem zemesriekstus, ābolus vai kaut ko tamlīdzīgu vai arī glauda tos, turklāt visbiežāk pret spalvu; tāpēc tie allaž tur ausis atglaustas, it kā grasitos kādam mesties virsū. Bet, ja arī tādiem zirgiem nav uzpurņa, tie, augstākais, paknibina garāmgājēja sarža vai zīda piedurkni.

Kāds puisis reiz man teica:

— To viņi dara, tikai garlaicības mākti.

Zirgs prērijā, lai arī cik negants, nekad ausis neatglauž, ieraugot cilvēku, bet, ja viņš to dara, tad tikai vienreiz mūžā un tikai uz kādu sekundes simtdaļu. Nākamajā sekundes simtdaļā jau kaut kas ir noticis.

Kuguārs, kā jau prēriju zirgs, kura dzīslās rit īsta mustanga asinis, ausis neatglauda. Viņš raudzījās cilvēkā caur «sprosta» baļķiem uz priekšu pavērstām ausim, bet ausu aizēnotajās acīs skaidri varēja saskatīt to, kas notiks, ja šis cilvēks spers soli «sprostā». Iztēle te nebija vajadzīga.

Neliels, mūsains vīrelis, kas bija ticis «lielajā finālā», piegāja kādudien pie «sprosta», lai jātu ar Kuguāru. Sis cilvēks bija ieradies no cita štata un pirmo trīs dienu laikā pierādīja, ka prot prasmīgi jāt ar mežonīgiem zirgiem un tikpat prasmīgi rīkoties ar vēršiem.

—  Goda vārds! — viņš iesaucās, kad Kuguāru iedzina «sprostā» apseglošanai. — Esmu braucis šurp no tālienes, lai mēģinātu uzsēsties šā zirga mugurā. — Pataustījis piešus un pārliecinājies, ka tie turas stingri, viņš smaidīdams turpināja: — Ja gribat, es jums iemācīšu ar pieša ritentiņu nospēlēt meldiņu uz zirga ausu galiņiem.

Mazais vakero1 jutās labi; pilsētā viņš nebija bijis jau kādu gadu vai pat vēl vairāk, un iespēja jāt ar niknu zirgu ļaužu klātbūtnē viņam bija patīkama pārmaiņa. Kaktusi bija vienīgie viņa jāšanas mākas liecinieki; jājot ar trakulīgu zirgu pa līdzenumiem vai augstiem, lēzeniem kalniem, jātnieks savas spējas nevienam nevar parādīt, toties pavisam kas cits ir, ja viņš izjāj labā arēnā, kur spēlē orķestris un gavilē skatītāji.

—   Sitas zirgs man patīk, — viņš sacīja, apskatījis Kuguāru.

Tas, kā šis zirgs uzvedās, kamēr tika seglots, viņu nepavisam nemulsināja, un smaids viņa sejā pletās aizvien platāks, kamēr viņš gatavojās rāpties «sprostā» augšā.

' Kovbojs. (Aulora piezīme.)

Kā īsts prēriju jātnieks, viņš priecājās par katru iespēju parādīt savu māku, un, ja Kuguārs būtu taisnā ce]ā iznācis no elles un viņam būtu ragi, dakšveida aste un šķelts nags, viņš būtu tikpat plati smaidījis un saderējis uz saviem gada ienākumiem, ka aiztrieks to, asti kājstarpē iežmiegušu un aurējošu: «Diezgan!» — uz turieni, no kurienes tas ieradies.

— Seglos! — iekliedzās «aizdzinējs», bet tiesneši jau bija" pievērsuši skatienus arēnai, jo ārā «nāca» Kuguārs.

Kovbojs kareivīgi iekliedzās un pasmējās, kad «sprosta» vārti atdarījās un Kuguārs tika palaists va|ā. Tāds pats smaidošs viņš pajāja garām tiesnešiem, vienlaikus ar piešu ritenīti nobraukdams pa trakojošā zirga spalvu no ausīm līdz seglu pakaļējam lokam.

— Ehēēēē! — kovbojs nokliedzās, kad aurējošais zirgs atkal palēcās. Putekļi uzvirmoja gaisā, tiesnešu acīm noslēpdami to, kas tur notiek, bet, ja arī putekļu nebūtu, viņi tikpat nevarētu izsekot, jo viss norisinājās pārāk ātri. Pelēkais zirgs, it kā uz pusēm saliecies, rāvās uz priekšu pa arēnu pretī «sprostiem» un žogam. Kovbojs joprojām kareivīgi klaigāja, kaut arī bija noslīdējis uz vienu pusi un kratīdamies pliukšķēja kā ādas pletne. Kuguārs, ka parasti, grasījās cilvēku pieveikt.

Izjāja «augšāmcēlāji», lai satvertu zirgu aiz galvas, pirms tas nometis cilvēku zemē, taču viņi piejāja par vēlu, un nākamajā mirklī notika kaut kas tāds, kas lika skatītājiem tribīnēs nobālēt un piespiesties citam pie cita. Pamatīgs grūdiens bija izsitis kovboju no segliem, un viņš laidās zemē. Kuguārs saslējās pakaļkājās, kamēr jātnieks vēl atradās gaisā, tad pagriezās un, ausis atglaudis, zobus atiezis, priekškājas spārdīdams, zibens ātrumā dzīrās piepildīt savas sirds ilgas.

Cilvēks, brīdi gaisā pažonglējis, nāca lejā, bet zirgs, līdzīgi klinšu lauvam, metās cilvēkam pakaļ, lai pabeigtu to, ko bija uzsācis.

Tad, liekas, iejaucās liktenis vai arī kas cits, jo jātnieks nokrita zemē viņpus žoga, un tas paglāba viņu no pārvēršanās putekļos. Lai gan žogs viņu šķīra no Kuguāra, zirgs tomēr nerimās. Varēja dzirdēt, kā šķeļas koks, kad tas mēģina sasniegt kovboju, un tad divas virves apvijās Kuguāram ap kaklu un aizvilka to prom, citādi, kas zin, varbūt kovbojam būtu pienākušas bēdīgas beigas.

Kad pie viņa piesteidzās daži jātnieki, viņš jau sēdēja un kratīja galvu, kā mēģinādams atgriezties pie dzīvajiem. Pavisam drīz viņš paskatījās uz cilvēkiem, kas bija sastājušies viņam apkārt, un truls smaids pavīdēja viņa sejā, tad viņš aplūkoja savas drēbes un ievēroja, ka krekls gandrīz norauts nost. Seja sāpēs savilkās, viņam pakustoties, un likās, it kā mugurā un sānos būtu kaut kas sameties, tad viņš paskatījās uz pašdarinātajām jēlādas biksēm, uz kurām bija redzamas zirga nagu atstātās pēdas. Tās ieraugot, viņš atkal pasmaidīja un pēc brīža sacīja:

—   Velnišķi labi gan, ka man kājās bija šitās bikses, citādi tagad es sēdētu te Ādama kdstīmā.

Kopš tās dienas mūsainais kovbojs bija vai arī centās būt klāt visos rodeo, kurus ar savu klātbūtni pagodināja Kuguārs. Viņš bija uzdūries uz tāda zirga, ar kuru nevarēja jāt, un nespēja ar savu prātu aptvert, kā tas var būt. Līdz šim viņam nebija gadījušies zirgi, ar kuriem viņš nebūtu varējis jāt, bet šis zirgs bija pavisam citāds, un tas viņu saistīja. Lai jātu ar Kuguāru, jātniekam bija vajadzīga ne tikai prasme un nervi, viņam vajadzēja arī zināt, kas notiek zirga smadzenēs.

Ziemu, pavasari un rudeni viņš pavadīja prērijā, darīdams savu darbu, bet, kad pienāca vasara, viņš vienmēr sekoja Kuguāram pa pēdām, nezaudēdams cerības, ka reiz tomēr atgriezīsies mājās un varēs savam «majordomam»[6] paziņot, ka «jājis ar Kuguāru un viens divi to savaldījis».

Divas vasaras viņš braukāja paka] Kuguāram, sacenzdamies ar citiem labiem jātniekiem; trīsreiz viņam bija izdevība ar šo zirgu jat, un ikreiz mēģinājumi beidzās ar to, ka, nomests zemē, viņš laidās mukt.

—   Šis zirgs zina, ko dara, — viņš reiz sacīja kādam jātniekam, — un tieši tāpēc es tam visur sekoju.

Pagāja vēl sešas garas vasaras rodeo laukumos, un Kuguārs aizvien vēl izaicināja labākos pasaules jātniekus. Pienāca vēl viens pavasaris, tam sekoja daudzi rodeo, kuros tika izziņots, ka «piedalīsies Kuguārs». Afišās bija teikts, ka piecu gadu laikā nevienam jātniekam nav laimējies noturēties seglos, lidz atskan šāviens, un kovbojiem atlika tikai piebilst: «Tas ir pareizi.»

Dūkanais joprojām mētāja cilvēkus pa labi un pa kreisi gan to pavasari, gan visu vasaru. Viņš turpināja savu slavas gājienu lidz vēlam rudenim, un tad kādu dienu uz rodeo sākumu no Vaiomingas ziemu pavadīt dienvidos bija ieradies kāds kovbojs un izdzirda par šā zirga gājieniem. Pēc pāris dienām šis mežonīgo zirgu jājējs iegāja galvenajā rodeo mītnē un, izteicis vēlēšanos jāt ar Kuguāru, jo daudz ko par šo zirgu bija dzirdējis, ierakstījās gribētāju pulkā.

Viņš izgāja cauri «provēm» un «pusfinālam», kas viņam likās tīrā rotaļa. Kuguārs bija domāts tikai finālistiem, un tieši pēc šā zirga kovbojs bija tiecies; citi, ar kuriem viņš jāja, bija viņam tikai līdzeklis, lai nokļūtu pie Kuguāra.

Viņš bija viegli ieguvis tiesības jāt ar šo zirgu un reizē izdevību laimēt tūkstoš dolāru, protams, ja noturēsies seglos. Nākamo pēcpusdienu viņš kavējās «sprosta» tuvumā. Drīz būs pienācis laiks-viņam pa īstam izmēģināt savus spēkus, un gaidīdams viņš izmantoja šo laiku, lai pārbaudītu, vai seglu josta un siksnas ir stingras un noturēs seglus Kuguāra mugurā.

Tiesneši izkliedza viņa vārdu, tiklīdz jātnieks pirms viņa izdrāzās arēnā; pa to laiku pelēkais zirgs caur «sprosta» šķēršiem lūrēja uz viņu un krāca. Jātnieks iesvilpās, ieraudzījis niknā zirga galvu, un smīnēdams piebilda:

—   Man tā vien liekas, ka šitas zirgs nepagalam nav līdzīgs tiem, ar kuriem savā mūžā esmu jājis, bet tas nekas, atliek tikai pašam sev novēlēt veiksmi.

—  Jā, veiksmes te vajag daudz, — kāds no kovbojiem sacīja.

Segli tika uzlikti, josta savilkta, un tad jātnieks pārrāpās pār «sprosta» kārtīm un uzsēdās uz muguras, kas bija metusi zemē labākos jātniekus. Viņš mazliet savilka pavadu, kājas pavirzīja nedaudz uz priekšu, bet pats atgāzās atpakaļ, lai tā saņemtu pirmo grūdienu. Viņš noņēma cepuri un, turēdams to izstieptā rokā līdzsvara dēļ, iekliedzās:

—   Mēs ejam ārā!

«Ejam ārā» — bija pareizi teikts, tomēr šai gadījumā atbilstošāk būtu sacīt — «šaujamies ārā»; katrā ziņā tiesneši kā zirgu, tā jātnieku ieraudzīja tikai tur, ārā, kad abi jau cīnījās, lai uzvarētu. Skatītāji visapkārt bija varen pārsteigti, kad, pirmajam lielajam putekļu mākonim izklīstot, ieraudzīja jātnieku joprojām tur, augšā, pat vēl vairāk, visas zīmes rādīja, ka viņš tur paliks.

Tiesneši sēdēja zirgos un, acis izbolījuši, gluži vai pārak- meņojušies, blenza šai izrādē kā brīnumā. Tādu jātnieku tādā zirgā dabūja redzēt reti, un viņi aizrautīgi vēroja visu, kas tur notiek; viņi pat nepamanīja, ka jātnieks uzturas arēnā ilgāk par noteikto laiku, un aizmirsa izšaut, tādējādi pavēstot, ka jāšana beigusies. Tad kāds iekliedzās, un tas atgrieza viņus īstenībā.

Atskanēja šāviens, un rībiens vēl nebija noklusis, kad jātnieks, it kā atbrīvojies no segliem, novēlās zemē, — tos belzienus, ko viņš saņēma jājot, viņš atcerēsies vēl ilgu laiku. Jau pēc pirmā palēciena viņš juta, ka mugurkauls it kā duras rīklei cauri, un šī sajūta atkārtojās pēc katra asāka grūdiena, līdz viņš gandrīz vai zaudēja samaņu. Būdams labs jātnieks, viņš seglos tomēr turējās un mēģināja aizgainīt reiboni, vienlaikus sekodams ikvienai zirga kustībai; kad bija pagājusi turpat vai stunda, kā viņam likās, viņš izdzirda vārgu šāviena atbalsi un atskārta, ka ieguvis pirmo vietu. Viņš bija pirmais, kas ar šo zirgu pajājis tiesnešiem garām, un ar to viņam pietika; tajā brīdī viņam bija vienalga, ja arī kāds teiktu, ka viņš līdz tinišam nav ticis.

Viens no jātniekiem, kas varen labi pazina Kuguāru, bija redzējis šo zirgu nākam ārā neskaitāmas reizes jau agrāk, un, kad šī pēdējā izrāde tuvojās beigām, viņš pieliecās pie kāda puiša blakus un sacīja:

—   Zini, man tā vien rādās, ka Kuguāra slava sākusi gaist. Man liekas — viņš nespārdījās tik traki jau pēdējās pāris reizēs un jo sevišķi šoreiz … Ja šis pats kovbojs būtu rāpies tam mugurā pērnvasar, es lieku galvu ķīlā, ka tik ilgi noturējies viņš nebūtu.

—   Jā, es to pašu arī esmu pamanījis un nodomājis, ka zirgs kļuvis rāmāks, — piekrita otrs, — bet to jau varēja gaidīt, jo

Kuguārs pārstaigā arēnas jau sešus gadus no vietas. Es pats nesaprotu, kā viņa kājas šo piepūli var tik ilgi izturēt.

Šīs piezīmes bija pamatoti izteiktas, bet tās neattiecās uz kovboju, kas pirmais bija spējis zirgā noturēties; šais vārdos nebija jaušams ne vismazākais mājiens, ka viņi būtu varējuši izdarīt to pašu; vēl vairāk — arī citiem kovbojiem nebija paslīdējis garām tas, par ko abi pirmie tagad runāja. Kuguārs patiesi pamazām kļuva rāmāks, un'tagad tikai palika nostāsti par to, kāds tas bija vai bija bijis agrāk.

Šo rāmumu varēja manīt ikreiz, kad ar viņu jāja. Mazais vakero no blakus štata toruden devās prom apmierināts — viņš otrais bija jājis ar Kuguāru, un, kad pēdējais gada rodeo tuvojās beigām, vēl diviem kovbojiem izdevās noturēties Kuguāra mugurā un tikt līdz finišam. Skatītāji tribīnēs bija pārsteigti un nosprieda, ka zirgs galu galā tik nevaldāms nemaz nav, taču viņi daudz ko nesaprata. Lai nu kā, bet tūkstotis dolāru, kas tika solīts ikvienam, kurš varēs jāt ar šo zirgu, saruka līdz pieciem simtiem, un Kuguārs drīz vien zaudēja nevaldāma cil- vēknīdēja slavu.

Pat viņa naids pret cilvēkiem, likās, bija kļuvis mērenāks. Reiz viņš izmeta no segliem jātnieku, un tas nokrita viņam pie kājām; ļaudis, elpu aizturējuši, gaidīja, ka kovbojs tiks saplosīts gabalu gabalos viņu acu priekšā. Tā tas būtu noticis, turklāt vienā acumirklī, apmēram pirms kāda gada, taču šoreiz, likās, viņš pat cilvēku nepamanīja. Viņš gan saslējās pakaļkājās, bet tūlīt pat nolaida tās piesardzīgi zemē, lai neuzkāptu uz cilvēka. Vēlāk tribīnēs čukstēja, ka Kuguārs nemaz nav mežonīgs zirgs, tas drīzāk ir parasts mājdzīvnieks, kas apmācīts spārdīties, un viņa cilvēkgalētāja slava vajadzīga, tikai lai pievilinātu skatītājus rodeo arēnām.

Taču, lai ko pūlis melsa tribīnēs, Dūkanam bija pašam savi ieskati, kāpēc viņš negribēja vairs būt Kuguārs. Ne tik daudz tāpēc, ka viņa kājas būtu atteikušās klausīt, bet gan tāpēc, ka apstākļi bija tā izveidojušies; gadu no gada viņš tikās ar svešiem jātniekiem, kas bija ieradušies viņu izmēģināt, un, lai gan neviens nevēlējās ar viņu tuvāk iepazīties, tie nedeva viņam arī nekādu iemeslu tos nīst.

Kopš tās dienas, kad viņš sāka uzstāšanos tribīņu priekšā, viņš ne reizes netika sists ne ar koku, pat ne ar zariņu. Pirmos pāris gadus sirds, ko zirgu zaglis bija pārveidojis, noteica Dūkanā rīcību. Sī naida izkropļotā sirds neļāva viņam pamanit, cik labi pret viņu izturas, un, kad nāca jau piektais gads, viņa sasmailētās ausis uztvēra to apbrīnu un uzmanību, kādu visi viņam izrādīja.

Kuguāra vārds vēl brīdi dzīvoja, bet zirgs, kuram bija dots šis vārds, jo ātrāk gribēja tikt no tā vaļā … Pienāca nākamais pavasaris, un reizē ar to šur un tur notika rodeo. Izmanīgi jātnieki atkal sekoja Kuguāram, tāpat kā agrāk, cerēdami kādudien noņemt seglus no zirga muguras un pateikt: «Es ar viņu jāju.»

Taču nebija vēl pagājusi ne pusvasara, kad daudziem puišiem šīs cerības izgaisa, jo Kuguārs vairs nebija Kuguārs. Asie, viltīgie un nežēlīgie lēcieni, kas izsita no galvas jebkuru sakarīgu domu un no segliem tik daudzus prasmīgus jātniekus, bija pazuduši, un Dūkanais bija kļuvis par parastu vidusmēra zirgu, kas spārdās. Jātnieks pēc jātnieka sēdās viņam mugurā un jutās vīlušies, ka diezgan viegli tikuši ar to galā, turpretim pirms gada vai vēl vairāk par šā zirga savaldīšanu nevarēja būt ne runas.

Kuguārs aizvien vēl spārdījās, kad tika seglots, un aizvien biežāk un biežāk ar viņu varēja jāt līdz finišam, kamēr neviens jātnieks vairs zemē netika nomests.

Kuguāra sirds saraucās, atbrīvodama vietu Dūkanā sirdij, un šī sirds, kaut arī vecāka un vārgāka, nenovēršami atgriezās atpaka|.

Drīz vien pienāca laiks, kad pelēko zirgu varēja kopt, nebaidoties no viņa, nebija vajadzīgi arī augsti aploki, lai paglābtos no viņa kodieniem un spērieniem, un, tāpat kā visus zirgus, arī viņu varēja vest no lopu vagona uz rodeo laukumu, neturot aiz virvēm pienācīgā attālumā no cilvēka.

Tad reiz kāds jātnieks atveda lielu, kaulainu palseri, piebilzdams: «Sitas ir no nevaldāmajiem,» — un nevaldāms tas tiešām bija. Gan līkais purns un iegrimušās, blāvās acis, gan iekritušie vaigi un spēcīgais kakls — viss liecināja, ka zirgs jau pēc dabas ir nevaldāms; bet visvērtīgāks priekš rodeo viņš bija tāpēc, ķa prata spārdīties; tas bija vienīgais, ko viņš zināja, un vienīgais, ko gribēja zināt.

Tūlīt pat viņš tika nosaukts par Palso Kuguāru, lai it kā atsauktu atmiņā īsto Kuguāru. Taču palseri ar Kuguāru salīdzināt nevarēja, vismaz ne tais brīžos, kad Kuguārs uzstājās arēnā. Pirmkārt, palsais zirgs bija ļauns jau pēc dabas, tam nebija ne Kuguāra asuma, ne gudrības, ne iznesības, un tas nekādi nevarēja sacensties ar pelēko cilvēkgalētāju, taču savaldīt to bija ne mazāk grūti kā Kuguāru.

Sākumā palserim laimējās nomest dažus jātniekus zemē, un tieši tai laikā Vecais Kuguārs tika pamazām nobīdīts malā .. . Palsera parādīšanās it kā iezīmēja Dūkanā karjeras norieta sākumu, un tad kādu dienu pienāca arī karjeras beigas, turklāt pavisam ātras.

Kā parasti, pūlim tika paziņots, ka uzstājas Kuguārs, un tie, kas sēdēja tribīnēs un ne vienu reizi vien bija dzirdējuši par šo neganto zirgu, taču nekad nebija to redzējuši, dabiski, varen ieinteresēti raudzījās uz «sprostu», kurā parādījās slavenais zirgs. Daudzi skatītāji bija redzējuši jau agrāk, kā tas spārdās, un uz mirkli tiem aizrāvās pat elpa; kamēr vēra vārtus vaļā, skatītāji no šā zirga gaidīja daudz ko un bija pārliecināti, ka tas pārspēs visu gaidīto.

Vārti tika atdarīti, un ārā iztraucās pelēks zirgs ar jātnieku seglos; Kuguārs, šis slavenais, nevaldāmais zirgs, rikšoja pa arēnu vienmērīgā solī.

Visur un vienmēr pārāk maz cieņas tiek parādīts tam, kas «ir bijis». Ja Kuguārs būtu cīnījies un plosījies kā agrāk, viss būtu sanācis labi un pūlis būtu apmierināts, bet zirga cīņas laikam bija pienācis gals. Dūkanais ne vienu reizi īsti nepalēcās, jo viņa sirds bija izaugusi un pārmākusi Kuguāra sirdi. Tagad par viņu varēja teikt — viņš «ir bijis», un viņš vēlējās atkal kļūt par parastu kovboja zirgu.

Pūlis bija neapmierināts, tas juta, ka nauda izdota, bet pretī nekas nav saņemts; atskanēja kliedzieni: «Vāciet to prom no šejienes un jūdziet labāk piena ratos!» — vai: «Pārdodiet to kādai dāmai par jājamzirdziņu!» Interesanti piebilst, ka šīs skaļās piezīmes izkliedza vienīgi pēdējie blandoņas. Citi aurēja, drīzāk lai paplātītos, taču skatieni, kādus viņiem raidīja saprātīgie ļaudis, liecināja, ka aiz šās plātīšanās slēpjas gara tumsība.

Kovbojs aizjāja ar Kuguāru līdz laukuma viņam galam. Tur viņš zirgu apturēja, nokāpa zemē un, «urrā!» saucieniem tribīnēs skanot, paglaudīja zirga kaklu un noteica:

— Nekas, veco zirdziņ, savu darbu tu esi paveicis … Ja es varētu, es labprāt palaistu tevi tai barā, kas tur trokšņo, un noskatītos, kā tas pajūk… diemžēl tevī vairs nav palicis ne kripatas niknuma.

Tā bija rodeo pēdējā diena, tovakar tika izdalītas balvas, bet otrā rītā nevaldāmie zirgi tika sadzīti lopu vagonos un aizvesti uz citu pilsētu, kur vajadzēja notikt rodeo. Sais vagonos bija viens steliņģis, kur parasti brauciena laikā stāvēja Kuguārs, taču šoreiz šai vietā atradās palsais zirgs, kas, vilcienam sakustoties, iekrācās. Kuguārs bija atstāts aplokā, no kurienes vēroja, kā vilciens izgaist skatienam.

13. nodaļa NO ROKAS ROKĀ

Kuguārs rodeo vajadzībām vairs nederēja un par divdesmit pieciem dolāriem tika pārdots zirgu iznomātājam.

Viņš bija aprēķinājis, ka vismaz divdesmit piecus dolārus varēs dabūt atpakaļ. Zirgs bija labi barots un spēcīgs un varēja noderēt sešjūgā vai astoņjūgā kravas pārvadāšanai pa tuksnešainiem ceļiem.

Taču kādu dienu, pirms vēl aizjūgs bija apkaunojis Kuguāru, pilsētā ieradās bars tūristu, un vienam no viņiem ienāca prātā doties nelielā izjājienā. Zirgu iznomātājs uzreiz tika apbērts ar pavēlēm sagādāt jājamzirgus; viņš aprēķināja, cik zirgu var dot, un redzēja, ka viņam trūkst trīs zirgu. Izmeklējies visapkārt, viņš uzgāja vēl divus, taču viena vēl trūka, un tad viņa skatiens krita uz pelēko zirgu.

Sākumā viņš to bija pilnīgi izlaidis no redzesloka, bet, ta kā viņam vajadzēja vēl vienu zirgu, viņš bija spiests vēlreiz apsvērt, vai tas tomēr nevarētu noderēt. Viņš noķēra pelēko zirgu, apsegloja to un, ne pa jokam pārbijies, ierāpās seglos. Viņam vajadzēja pārbaudīt, vai zirgs nespārdās, un, ja tas kaut vienu reizi būtu palēcies, tūristiem tāds zirgs nebūtu iznomājams.

Taču Kuguārs ne reizi neuzmeta kupri, kamēr īpašnieks jāja ar to pa aploku. Kājas jātniekam vairs nedrebēja, un, kamēr viņš vēl sēdēja zirgā, arī nobālušajā sejā atgriezās dabiskā krāsa. Tad viņš iesmējās un bija patīkami pārsteigts, ka zirgs klausa pavadai.

—  Goda vārds, — viņš iesaucās, pievērsies staļļa durvīm, — tas taču ir īsts jājamzirgsl

Un tā, kad pēc brīža parādījās tūristi savos spožajos jātnieku tērpos, iznomātājam viss bija sagatavots. Viņš nopētīja tūristus, lai noteiktu, kurš zirgs katram vislabāk derētu; viņš aizvien vēl šaubījās, kam dot Kuguāru, tāpēc vēlreiz vērīgi noskatīja tūristus un tad izvēlējās visspēcīgāko un pēc izskata vispiemērotāko cilvēku.

Viņš padeva tam Kuguāra pavadu un piesardzīgi jautāja:

—   Cerams, ka jūs protat labi jāt?

Jauneklis pagriezās pret viņu un, pārsteigts par šādu jautājumu, dzēlīgi attrauca:

—   Šaubu nav!

Iznomātājs smīnēdams noskatījās, kā jaunais cilvēks un visi pārējie aizjāj pa ielu.

«Šaubu nav,» viņš pie sevis nosmīnēja. «Nez vai viņš būs tikpat nešaubīgs, kad atgriezīsies atpakaļ.»

Bija jau vakars, kad tūristi, sakumpuši zirgos, atgriezās stallī. Iznomātājs smaidīja, apmierināts, ka jaunais cilvēks vienā mierā aizvien vēl sēž Kuguāra mugurā. Viņš bija noraizējies, ka ļāvis šim puisim jāt ar Kuguāru, taču izrādījās, ka viss ir labākajā kārtībā, tūristi likās sajūsmināti par šo izjā- jienu un izteica vēlēšanos nākamajā dienā atkal izjāt ar zirgiem.

—  Tas ir ļoti jauks zirgs, — sacīja puisis, nokāpdams no Kuguāra. Viņa āriene it kā pauda to, ko viņš skaļi neizteica: «Šaubu nav, ka es protu jāt.»

Iznomātājs bija redzējis daudz tādu puišu kā šis un zināja, cik labi viņi prot jāt, tomēr viņš jutās atvieglots, izdzirdis, ka Kuguārs uzvedies labi.

—   Un kā sauc šo zirgu? — puisis vaicāja.

Brīdi iznomātājs iegrima domās; ja viņš izpaustu īsto zirga vārdu, jaunais puisis droši vien no lepnuma piepūstos un pārsprāgtu, dabūjis zināt, ka jājis ar slaveno rodeo zirgu, uz kura gadiem ilgi neviens nebija varējis noturēties; kaut arī zirgs nevienu reizi nebija palēcies, šis «šaubu nav» iegūtu vēl augstprātīgu pieskaņu. Vai arī varbūt viņš šo zirgu vairs negribētu. Un tā, mirkli vilcinājies, iznomātājs pēdīgi izgudroja zirgam jaunu vārdu.

—   Šo zirgu sauc — Pelēcis, — viņš sacīja.

Sis vārds skanēja gluži labi un pilnīgi atbilda zirga krāsai, taču viņa labās īpašības neizcēla, un par viņu nekad tā nerunās, kā runāja par Dūkano visās lopu apmetnēs ziemeļos, un viņu nekad nedaudzinās, kā daudzināja Kuguāru, kura slava gāja no štata uz štatu un kura vārds ikvienā izraisīja satraukumu. Taču tagad tas bija pavisam cits zirgs — no vislabākā kovboju zirga un pirmklasīga rodeo cīkstoņa viņš bija noslīdējis līdz zirgu iznomāšanas stallim, kur katrs Toms, Diks vai Harijs varēja jāt ar viņu pēc sirds patikas. Pelēcis bija kļuvis par parastu nomas kleperi.

Būdams pusmežonīgs zirgs un vēlāk kovboja zirgs, Dūkanais tiecās apgūt visu, kas vien bija apgūstams. Būdams nevaldāms rodeo zirgs, Kuguārs tiecās nogalēt un padarīt par kropli ikvienu, kas gadījās ceļā. Kompānijas «Rocking R» ganībās viņš juta iekšēju aicinājumu <3arīt visu, kas viņa spēkos, tā kļūdams par labāko kovboja zirgu. Darboties rodeo arēnā viņu mudināja pavisam kas cits; šeit viņš izcēlās ar savu nevaldā- mību un negantumu, tādējādi atstādams pārējos zirgos it kā ēnā.

Kā prērijā, tā arēnā viņš veica svarīgu darbu, toties tagad, lielajām staļļa durvīm aizveroties pēc pirmās dienas iz- jājiena, likās — viņa gaitām pienācis gals. Viņš nemēģināja mukt prom, pat ne krākt, kad iznomātājs ienāca aplokā, kur viņš bija atstāts, un izveda viņu ārā.

Sekodams cilvēkam uz lielo stalli, viņš saprata, ka šai vietā un šo cilvēku labā strādāt viņam nav vērts. Seit viņš bija parasts zirgs, kleperis, kuru var uz stundu vai dienu iznomāt, un, kaut arī šeit viss likās jauns un neierasts, tomēr nekas tāds neatgadījās, kas būtu licis viņa acīm iemirdzēties.

Varbūt viņa sirds metās jau veca, taču, iepazinies ar apstākļiem, viņš visu uzņēma, kā tam jābūt, pat krākšanā neiz- pauzdams savas domas. Ātri vien viņam viss kļuva vienaldzīgs, un vienīgais prieks dzīvē bija redele ar sienu un sile ar graudiem, ko viņš saņēma pēc dienas darbiem. Reiz stallī ienāca iznomātājs un ņēmās viņu sukāt, tas viņam bija kaut kas nepieredzēts, jo nekad agrāk skrāpis viņa ādai nebija pieskāries. Viņam tas patika gluži labi, un tad pienāca laiks, kad viņš jau iepriekš ilgojās pēc šīs sukāšanas. Tas bija gandrīz tikpat patīkami kā izvārtīties netīrumos. Sukāšana, graudi, atpūta un vienatne bija viss, ko vēlējās pelēkais zirgs.

Bet viņam bija jāstrādā, lai nopelnītu sev sienu un aprū- pēšanu. Pret darbu viņam nekas nebija pretī, bet šī bezmērķīgā joņošana gandrīz vai katru dienu viņam diez kā nepatika. Viņš bija mācīts darīt kaut ko lietderīgu. Viņa trakošanai arēnā arī bija kāda jēga, bet šie jātnieki, kā viņi sevi dēvēja, paši nezināja, ko gribēja darīt vai kur gribēja jāt. Viņi tikai klaiņoja apkārt, turēdami pavadu abās rokās, it kā viņš būtu iejūgts arklā. Viņi trenkāja Pelēci šurp un turp pa bruģēto ielu, bet lika iet soļos, kur zeme bija mīksta un līdzena. Un kāds gan brīnums, ka zirgs gaidīja dienas beigas, lai ātrāk nokļūtu ste- liņģī.

Nekad agrāk šis zirgs neprata tā novērtēt nakts atpūtu kā tagad. Pievērtām acīm viņš labsajūtā lēni gremoja sienu un graudus, it kā baidīdamies, ka viņu varētu atkal dzīt laukā un jādelēt, līdzko viņš būs tos notiesājis. Uz īsu laika sprīdi naktī viņš aizvēra acis pavisam, un tad viņa nogurušais prāts, tāpat kā nogurušais ķermenis atpūtās; pēc brīža, kad viņš atkal pavēra acis, viņš uzlasīja to kripatu siena, kas bija palikusi pāri no iepriekšējās nakts, un sakopoja visus savus spēkus dienas darbam, kam drīz vajadzēja sākties.

Gandrīz vai katru dienu agri no rīta ieradās sirms pilnīga auguma cilvēks. Mazi «pankūkai» līdzīgi segli, no kuriem nokārās dzelzs kāpšļi, tika uzlikti zirgam mugurā, un, kad šis jātnieks bija krietni nostrādājis, tas elsdams pūzdams pēdīgi uzrausās zirgā, un agrais izjājiens sākās.

Sis vīrs bija smags un lika seglus gauži neveikli, tomēr, kad zirgs viņu tuvāk iepazina, viņš gluži labi tam iepatikās. Viņš vienīgais, likās, zināja, kur gribēja jāt, un, nokļuvis šai vietā, kaut arī tā nebija no izcilajām, parasti rāpās zemē. Dažreiz viņš sarunājās ar zirgu; Pelēcis klausījās, un, lai arī nekā nesaprata, tomēr šīs skaņas viņam likās tīkamas.

Rīta izjājieni allaž notika ārpus pilsētas, pa kādu kanjonu vai taciņu uz augšu, un Pelēcis šeit jutās labāk. Turklāt viņš nekad netika dzīts, un, ja arī tika palaists rikšos vai auļos, tas bija darīts ar apdomu, un abi — kā cilvēks, tā zirgs bija apmierināti. Kad izjājiens bija beidzies un stallis atkal sasniegts, zirgu reti kad klāja sviedri.

Taču dienas darbs Pelēcim ar to tikai sākās; stalli viņš redzēja vienīgi pa gabalu, kad tika nomainīti segli un cits cilvēks, noilgojies pēc izpriecas, rāpās viņam mugurā, lai dotos izjājienā. Kad ap dienas vidu zirgs atgriezās atpakaļ, viņš paguva tikai sagremot graudus, kad cits jātnieks parādījās staļļa durvīs un pieprasīja Pelēci.

— Zināt, man ļoti patīk ar šo zirgu jāt.

Ikviens atzina Pelēci par labāko no visiem zirgiem, kāds iznomātājam bija, un viņš izīrēja to, kad vien viņam gadījās izdevība, un bēra silē papildu devu graudu, lai zirgs varētu darbu izturēt. Dažreiz ar Pelēci jāja līdz pat vēlai naktij, un tas atgriezās stallī, sviedriem noplūdis, tikko uz kājām turēdamies. Bet nākamajā dienā tas pats darbs atkal turpinājās.

Dažāda vecuma, auguma un smaguma cilvēki gan pavisam bez smadzenēm, gan ar prāvu daudzumu smadzeņu nāca un jāja ar Pelēci. Dažreiz cilvēki pret viņu izturējās pareizi, it kā zinātu, ka viņam ir jūtas un domas, taču pa lielākajai daļai nevienam viņa jūtas nerūpēja. Neviens pat neiedomājās, ka zirgs varbūt nostaigājis garu ceļu un ir noguris. Bet no visiem, kas jāja ar Pelēci, visļaunākie bija zēni, kuri bez žēlastības tuvināja viņu mūža galam.

Vairums zēnu jau pašā sākumā palaida zirgu rikšos un visu laiku, kamēr jāja, tempu nevis palēnināja, bet drīzāk kāpināja, līdz no rikšiem pārgāja uz auļiem. Zēni dzenāja zirgu pa šķērsielām, deva to jāt citiem zēniem, un viņi visi gribēja parādīt, cik ātri prot jāt uz šā nogurušā zirga.

Reizēm, lai piespiestu Pelēci jāt ātrāk, tika laisti darbā gan pieši, gan pātaga, un Kuguāra sirds, kas bija jau mirusi, atkal rādīja dzīvības zīmes, tomēr, gadiem aizritot, zirga gars bija zaudējis možumu, un atgriezties atpakaļ pagātnē viņš vairs nevarēja. Prāts bija notrulinājies un ķermenis paguris, bet izdevība atspirgt viņam netika dota, un, ja arī palaikam Kuguāra sirds atgriezās dzīvei, tad tikai uz brīdi. Uguns uzliesmoja, lai tūlīt apdzistu. Vēl viens cirtiens ar pātagu piespieda viņu paklausīt, un viņš atkal kļuva par parastu nomas kleperi.

Zēni, meitenes un pieaugušie joprojām segloja šo veco zirgu un jāja ar to, neapzinādamies, ka droši un noteikti dzen viņu pirms laika nāvē. Sie cilvēki bija līdzīgi vilku baram; kad zirgs bija spēcīgs un negants, neviens neuzdrošinājās pieiet viņam tuvāk par simt jardiem. Nevienam pat prātā nenāca sēsties viņam mugurā, kad viņš bija Kuguārs un alka cīņas un slepkavošanas; tagad viņš bija pie gala, viņā nebija vairs cīņas spara, un cilvēki gluži kā vilku bars ielenca viņu.

Vienīgā atšķirība, ka vilki savu upuri nobeidz ātri. Tie neļauj tā dzīvei vilkties dienām, nedēļām un mēnešiem ilgi, kā arī neliek tam mocīties, līdz tas lēni un pamazām izdziest. Vilks nobeidz savu upuri un apēd, lai pats izdzīvotu.

Taču nekāda atbildība negūlās uz šiem cilvēkveida vilkiem, kas nobeidza zirgu tikai sava prieka pēc. Lielākā daļa neko ļaunu nedomāja, jādama'ar zirgu. Pelēcis, kā vienmēr, labprāt rikšoja, un nebija vajadzīgs cirst tam ar piešiem, lai piespiestu to kustēties ātrāk; zirga vēlēšanās darīt visu, kas viņa spēkos, bieži vai pat vienmēr tika pārprasta, un cilvēki uzskatīja, ka zirgs jūtas labi un rikšo ar prieku.

Viņi nezināja starpību starp nogurušu, izvārgušu zirgu un nenodzītu, jāšanai derīgu zirgu. Bija arī tādi, kas nekad par zirgu nedomāja. Viņiem zirgs bija tikai zirgs, un viņi par to neko nezināja. Viņiem tas bija sava veida automobilis, kas vienmēr var iet, cik ātri vajag, un, ja nepieciešams lielāks ātrums, automašīnai jāuzmin uz gāzes pedāļa, bet zirgam tikai jāuzšauj ar pātagu.

Uznāca ziema un aizgainīja saulainās rudens dienas uz visām četrām debespusēm. Garā, aukstā ziema kopā ar drēgnajiem vējiem, kas pūta no kalniem, atnesa cilvēkiem drūmu laiku. Viņi vairs nepriecājās par pastaigām laukā un meklēja omulīgākas vietas, kur virs galvas būtu jumts un starp četrām sienām rūktu uguns.

Tūristi aizbrauca uz turieni, no kurienes bija ieradušies. Pilsēta gluži vai izmira. Cilvēki, salikuši galvas kopā, gudroja, kā lai izkliedē vienmuļību, kas bija pārņēmusi sabiedrību. Divas nedēļas salts vējš vilka no kalniem, palaikam atnesdams vieglas sniega pārslas. Daži lādēja laiku, citi turpretim noņēmās, gādādami malku un ogles, un neviens neaizlika ne vārdiņa par labu Vecajai Ziemai, neviens, tikai vecais nomas kleperis.

Šis vecais zirgs neko nevarēja pateikt, tikai juta to, ko nevarēja pateikt. Viņš juta, ka reizē ar ziemas atnākšanu un tūristu pazušanu viņam radusies iespēja pagarināt savu atlikušo mūžu. Mugura no segliem bija jēla, un pats zirgs izskatījās pēc kaulu kambara, no kura nokārās āda. Spalva bija iz- balojusi no mūžīgiem sviedriem un vietām nogājusi pavisam. Piekusušās kājas ļodzījās un tikko spēja noturēt viņa paša svaru; vēl pāris nedēļu — un vecais zirgs būtu bijis pie gala.

Bet Vecā Ziema, liekas, bija atnākusi laikā un paglābusi viņu no sabrukuma. Divas nedēļas kauca aukstie vēji, svilpoja caur staļļa šķirbām un drebināja to; šo divu nedēļu laikā vecais zirgs nedaudz atspirga, līdz varēja jau klausīties vēja gaudošanā un priecāties, ka neviens jātnieks nenāks un netraucēs atpūtu, kas viņam tik ļoti bija vajadzīga.

Cilvēki gaidīja, kad šis briesmīgais vējš pierims, toties Pelēcis vēlējās, kaut tas pūstu mūžīgi. Viņa ausīm vējš bija kā salda mūzika, un viņš snauduļoja pēc sirds patikas un tika uzrausts no miega vienīgi tāpēc, lai ieraudzītu svaiga siena klēpi redelēs. Tad viņš brīdi ēda, ieklausījās vējā un, šās skaņas ieaijāts, atkal ieslīga snaudā. Varbūt viņš sapņoja par tālo prēriju, un viņam blakus varbūt bija Pekoss un citi «Rocking R» zirgi, bet no kalnu grēdas viņu vēroja Klints — vienīgais īstais draugs, ko viņš pazina.

Ritēja ziemas mēneši, un Pelēcis jo dienas, jo vairāk pieņēma īsta zirga apveidu, tad atnāca pavasaris un svaigais gaiss vilktin vilka cilvēkus ārā. Kādudien atkal parādījās sirmais džentlmenis, kas bija jājis ar Pelēci pērnvasar no rītiem un tika uzskatīts par pastāvīgu klientu; tad pēc divām dienām stalli ienāca jauna lēdija, kura «mīlēja zirgus», un jautāja, vai viņa varētu dabūt Pelēci katru pēcpusdienu, ja vien laiks būtu piemērots jāšanai.

Iznomātājs iedeva viņai vienreiz zirgu un, ievērojis, cik viņa uzmanīgi izturas pret to, uzskatīja arī viņu par otru pastāvīgo klientu, kam var izīrēt veco zirgu. Jaunā lēdija un sirmais džentlmenis ieradās katru dienu, un iznomātājs nosprieda, ka zirgam pilnīgi pietiks darba ar šiem diviem, un kopš tās reizes nevienam citam jātniekam zirgu vairs neizīrēja.

Pirms pāris gadiem, ja vien ar Pelēci cilvēkiem būtu paticis jāt, tas būtu varējis doties vēl pāris izjājienos un pavisam viegli izturēt tos, bet tagad tas bija par vecu, un iznomātājs, to sapratis, nolēma nodarbināt zirgu tik ilgi, kamēr tas spēs kustēties. Taču Pelēcim varen ātri kļuva stīvi pleci un priekškājas, un viņš vairs nespēja spert tik platu soli kā agrāk; priekškājas viņš lika zemē piesardzīgi, it kā uz adatām, lai, cik iespējams, pasargātu no triecieniem plecus un visu ķermeni.

Reizēm viņam uznāca vēlēšanās šķelt pretvēju tāpat kā agrāk, raču ši vēlēšanās bija tikai sirdī, jo vecās kājas viņam vairs neklausīja. Tās bija spārdījušas zemi pārāk stipri un pārāk bieži un daudz jātnieku triekušas zemē rodeo arēnās, kur viņš bija uzstājies kā grūti valdāms zirgs. Tad sekoja pirmais gads nomas stallī, kratīšanās pa cietajām, akmeņainajām pilsētas ielām — tas viss nenāca zirgam par labu, jo vecās cīpslas pārāk saspringa.

Taču ne sirmais džentlmenis, ne arī jaunā lēdija, kas ar zirgu jāja katru dienu, nepamanīja, ka tas kjūst arvien stīvāks. Zirgs joprojām gāja, likās pat, ka viņš labprāt ietu vēl vairāk un, pēc viņu izteikumiem, ne par matu nebija sliktāks par četrgadīgu zirgu.

Sie abi cilvēki par zirgu gan rūpējās, taču viņiem ne prātā nenāca, ka tas ir jau vecs un sen pelnījis atlikušās mūža dienas pavadīt brīvībā un atpūtā.

Katru pēcpusdienu ieradās jaunā lēdija cukurgraudiem piebāztām kabatām un, atteikusies no palīdzības, pati segloja Pelēci un devās ar viņu uz turieni, no kurienes bija labi pārskatāma apkārtne. Viņa glaudīja tam kaklu, |āva pirkstiem slīdēt caur krēpēm un runājās ar to, kamēr tas lēnā garā meklēja ceļu starp klintīm un krūmiem. Viņa ļāva tam bieži vien mirkli atpūsties uz stāvajām nogāzēm un dažreiz kāpa no segliem zemē, lai zirgam kļūtu vieglāk. Tādās reizēs viņa bāza roku baltā jātnieces tērpa kabatā un ņēma laukā cukura graudus, ko bija paņēmusi līdzi.

Kad Pelēcis pirmoreiz ieraudzīja cukuru, viņam tas ne visai iepatikās. Viņš apošņāja to un iekrācās, bet jaunā lēdija turēja cukurgraudu tik ilgi viņam pie deguna, līdz viņš pēdīgi to paknibināja. Tam nemaz nebija tik slikta garša, un viņš atkal to paknibināja un tad vēl, līdz pienāca laiks, kad viņa deva tam cukuru, tiklīdz tas to meklēja. Dažkārt viņš pat apstājās un, pametis skatienu atpakaļ uz jauno lēdiju, kas sēdēja viņam mugurā, lika viņai manīt, ka vēlas vēl vienu no šiem baltajiem graudiņiem; kad viņa stāvēja zirgam blakus, tas centās iebāzt purnu viņas kabatā, lai izvilktu kādu cukurgraudu pats. Zirgs zināja, kur viņa to glabā.

Cik pārsteigti būtu kovboji, redzēdami, kā bijušais cilvēkga- lētājs Kuguārs diedelē cukuru no jaunas lēdijas, un cik pārsteigta būtu šī pati jaunā lēdija, dabūjusi zināt, ka vēl pavisam nesen šis zirgs būtu sakampis un nokodis viņai plaukstu, ja vien viņa būtu to pastiepusi viņam aizsniedzamā attālumā.

Tas tiešām būtu pārsteigums, un vēlāk jaunā lēdija būtu nodomājusi, ka zirgs kļuvis ļauns tāpēc, ka ar to kāds rupji apgājies. Viņai būtu bijusi taisnība, kaut arī šis kāds bija nožēlojams zirgu zaglis un izdzimtenis. Ja nebūtu bijis viņa, nebūtu bijis arī Kuguāra, un visos ziemeļu novados Dūkano pazītu tikai kā labāko kovboja zirgu.

Lai arī kāda bijusi zirga pagātne, labāk, ka tagad tas ir Pelēcis un jaunajai lēdijai nekādus uztraukumus nesagādā. Viņa uzskatīja to par jaukāko zirgu, kādu jebkad redzējusi, un joprojām apgādāja to ar cukuru. Ja viņa būtu zinājusi, ka cu- kurgraudi nav labākā zirga barība, viņa būtu piebērusi kabatas pilnas ar graudiem vai kaut ko tamlīdzīgu, kas būtu derīgāks zirga vēderam, taču viņa to nezināja un gribēja tikai labu.

Bija iestājušās jaukas, siltas pavasara dienas, kad cilvēki un dzīvnieki meklē vietu, kur saule silda visvairāk. Pāri bija pārskrējusi pēdējā vētra, un tai līdzi aizgājušas arī pēdējās atpūtas dienas. Zirgs gribēja izkustēties, kad reiz saulainā pēcpusdienā ieradas jaunā lēdija un to apsegloja; arī viņa bija noilgojusies pēc āra, un viņus abus bija pārņēmusi vienāda noskaņa.

Vecais Pelēcis izgāja no staļļa; viņa kājas vairs nebija tik stīvas, un, likās, tās drīzāk lidoja nekā skāra zemi. Zirgs lēkšoja, bet jaunajai lēdijai nebija dūšas to apturēt, turklāt iznomātājs kādreiz bija teicis, ka zirgam nekas nekaitētu, ja tas kādu gabalu arī palēkšotu; seglos uz priekšu saliekusies, viņa ļāva zirgam vaļu.

Pelēcis lēkšoja jūdzi pēc jūdzes, un apkārtne strauji mainījās. Skrējienā viņš iesila, un stīvums no kājām pazuda. Viņš jutās atkal kā jauns un lēkšoja stāvos kalnos drīzāk kā četrus gadus vecs kumeļš, nevis kā vecs zirgs, kāds viņš patiesībā bija. Sviedri no viņa pilēja, un, ta kā viņš joprojām lēkšoja tādā pašā gaitā, tie pārvērtās par baltām putām.

Āda zirgam bija izmirkuši, un garaiņi cēlās no sakarsušā ķermeņa, tomēr viņš lēkšoja; skrējiena satraukuma pārņemti, gan jaunā lēdija, gan zirgs nenojauta, ka savos labajos nodomos aizgājuši par tālu. Meitenes mati vējā plīvoja. Cepure bija pazudusi, bet viņa to pat nemanīja. Šķeldama pretvēju, viņa tikai domāja pārtraukšanos uz priekšu; vaigi viņai pietvīka, seja staroja dzīvespriekā.

Taka gāja gar upes krastu uz augšu pa kanjonu; tā kļuva aizvien stāvāka un stāvāka, un vecais zirgs elpoja aizvien smagāk un smagāk, lidz pēdīgi plaši ieplestās nāsis nespēja uzņemt tik daudz gaisa, cik viņam bija nepieciešams. Pelēcim vajadzēja palēnināt gaitu, citādi viņš varēja nokrist zemē, tomēr gaitu viņš nepalēnināja, un nekas arī neliecināja, ka viņš gribētu to darīt. Viņš bija no tiem zirgiem, kas nekad nepadosies un trauksies uz priekšu, līdz sirds apstāsies.

Meitene, neko nedomādama, joprojām auļoja, no sirds priecādamās par straujo jājienu. Viņa būtu jājusi ar veco zirgu, līdz tas todien būtu nomiris, vienīgi taka izbeidzās, un tālāk vairs nevarēja jāt. Pavasara šķīdoņa laikā tā bija izskalota, un desmit pēdu plata un dziļa grava bija sašķēlusi to divās daļās.

Meitene apstājās tur un, attapusies no straujā jājiena, meklēja vietu, kur varētu jāt tālāk, bet tādas vietas nebija; vienīgā izeja bija griezties pa to pašu taku atpakaļ.

Viņa rokām pieskārās pie Pelēča kakla, gribēdama sacīt: «Zēl, ka taka tik pēkšņi beigusies,» — bet neizteica ne vārda. Viņa gluži vai valodu zaudēja, ieraudzījusi sviedriem un putām klāto zirga ķermeni un saklausījusi viņa smago elpu.

Patīkamo satraukumu nomainīja nemiers un izbailes, jo viņa nezināja, ko lai dara. Viņa atkāpās no zirga un, acis plati iepletusi, tajā noraudzījās. Viņa nekad nebija redzējusi, ka zirgs tā trīsētu un drebētu. Likās — tas tikko spēj noturēties kājās; tas šurpu un turpu šūpojās, ik mirkli grasīdamies nokrist. Pelēcis bija pārguris, un viņa līgošanās meiteni biedēja. Viņai bija kaut kas jādara, turklāt pavisam žigli.

Viņai iešāvās prātā zirgu vispirms atvēsināt, jo viņa baidījās, ka tas no pārkaršanas var nobeigties. Viņa piesteidzās pie segliem, atsprādzēja siksnas, norāva seglus un kopā ar segu nometa zemē. Garaiņi cēlās no zirga muguras, un, to redzot, meitene satrūkās vēl vairāk. Tad viņa ieraudzīja kalnu strautu lejā.

Viņa uzmanīgi pieveda zirgu pie strauta un, gribēdama to ātrāk atvēsināt, nolēma ievest strautā, kur ūdens ir dziļāks. Viņa lēca no akmens uz akmens, kamēr beidzot atrada vietu, kur ūdens sniedzās zirgam virs ceļgaliem; tur viņa lika tam stāvēt un ar ledusauksto ūdeni saujām slacīja tam krūtis, plecus un muguru.

Viņa noņēmās tā vairāk nekā pusstundu; zirgs pēdīgi pārstāja drebēt, likās atvēsis un elpoja jau gluži normāli. Pēc brīža zirgs padzērās, tad dzēra vēl, un meitene, zirgu vērodama, pārliecinājās, ka ļaunākais ir garām un tas ir glābts. Viņa pasmaidīja, noglāstīja tam kaklu un sajuta atvieglojumu, ka tas atkal izskatās tāds kā agrāk.

Saule jau skāra augstās virsotnes rietumos, kad meitene beidzot nolēma, ka Pelēcis atlabis un var doties atpakaļ. Zirgs bija apžuvis un atvēsis; viņa bija turējusi to visu laiku ēnā, bet kalnu ēnā šai gadalaikā nepavisam nav silti, un, kad meitene veda to pie segliem un lika tos atkal virsū, zirgs no aukstuma drebēja.

Atpakaļceļš salīdzinājumā ar traukšanos šurp bija līdzīgs bēru gājienam. Visu ceļu zirgs nosoļoja lēni, un meitene centās izvēlēties gludākās takas. Viņa bija noraizējusies, pamanīdama, ka Pelēcis tomēr vairs nav tāds kā pirmīt; viņš spēra soļus nedroši, klupa, kur nebija pret ko klupt, un līgojās, it kā būtu bez spēka.

Sen bija satumsis, kad pēdīgi viņi sasniedza stalli; iznomātājs viņus tur gaidīja un, jauno lēdiju ar smaidu sveicinādams, jautāja:

—  Vai pirms jāšanas jūs Pelēci padzirdījāt?

—   Nē, — meitene atbildēja, — bet es dzirdīju viņu kalnos, kad mēs devāmies atpakaļ.

—  Es jautāju to tāpēc, ka jaunais staļļa puisis, kuru es pieņēmu, aizmirsis zirgu šorīt padzirdīt vai arī nodomājis, ka es to esmu izdarījis.

Sirmais vīrs Pelēci nākamajā dienā nedabūja, un neviens cits to arī nedabūja, jo šis zirgs tik tikko steliņģī kustējās; viņa kājas bija kā no koka un nemaz nelocījās. Galva nokārās gandrīz līdz zemei, un sienam, kas bija ielikts redelēs, viņš pat nepieskārās.

Pēcpusdienā stallī ienāca meitene un, pamanījusi zirgu, grasījās jau raudāt, bet tad pienāca iznomātājs, un viņa kā varēdama pūlējās asaras aizturēt®

—  Zirgam, liekas, ir beigas, — pienākdams sacīja iznomātājs. Viņš nejautāja, ko viņa tam nodarījusi, jo, uzmetot acis zirgam vien, zināja labāk pateikt, kas bija noticis, nekā meitene to būtu izstāstījusi. Turklāt viņa izskatījās tik nomākta, ka viņam nebija dūšas kaut ko pārmest, un viņš mēģināja viņu uzmundrināt.

—  Es darīšu visu, ko varēšu, lai viņu izārstētu, varbūt man laimēsies dabūt viņu uz kājām.

Meitenei uzausa cerība, un, acīm iemirdzoties, viņa jautāja:

—   Vai es drīkstu iet jums palīgā?

Kopš tā laika katru dienu viņa pavadīja stallī pie Pelēča. Tika meklētas, pirktas un lietotas dažādas ziedes un zāles, un iznomātājs, vērodams, kā meitene pūlas, šūpoja tikai galvu. Viņš zināja, ka ārstēšana neko nedos, un, ja arī zirgs atlabs, ar to nekad vairs nevarēs jāt.

Pelēča dienas bija skaitītas. Divdesmit četras stundas bez ūdens, straujais skrējiens, sviedrēšanās, tad pēkšņa atvēsināšanās ledusaukstā ūdenī, pēc tam šī paša ūdens dzeršana — tas viss bija zirgu sabeidzis, un viņš vairs nekam nebija derīgs, ja nu vienīgi ratu vilkšanai.

Pagāja mēnesis, ārstēšana turpinājās, un meitene aizvien vēl cerēja; tad kādudien, iegājusi stallī, viņa zirgu tur neatrada. Viņa meklēja iznomātāju un pēdīgi, apskraidījusi vai visu pagalmu, uzgāja to gubenī.

—   Es domāju, — sacīja iznomātājs, — ka labāk zirgu palaist brīvībā. Zieme|os ir labas ganības, un es aizvedu viņu uz turieni; manuprāt, brīvībā viņš atlabs drīzāk.

Taču šai apvidū jūdzēm tālu labu ganību nebija. Iznomātājs meloja, lai nesatrauktu meiteni. Viņš zināja, ka brīvībā zirgs nobeigsies bada nāvē, taču barot nekam nederīgu zirgu nevarēja atjauties, izeja bija tikai viena. Viņš bija pārdevis to cilvēkam, kas uzpirka vecus zirgus vistu barībai, un, ja kādam tā bija vajadzīga, viņš zirgu nošāva.

14. nodaļa TUMŠI MĀKOŅI, GARA ZĀLE

Cilvēks, kas vāca vecus, nodzītus un kroplus zirgus, bija ieradies, lai aizvestu Pelēci. Netālu no pilsētas viņam piederēja nelielas ganības, un tur viņš veco zirgu palaida. Viņš palaida to ganīties pie tādiem pašiem veciem zirgiem un turēs to tik ilgi, kamēr kādam vīram tuvākajā apkaimē radīsies vajadzība pēc vistu barības; tad zirgs, kam vismazāk atlicis ko dzīvot, tiks nošauts un aizvilkts prom.

Pelēkā zirga mūža gals, likās, vairs nebija tālu. Gan darbs, ko tas bija paveicis, gan slava, kādu tas bija izpelnījies, būdams Dūkanais un Kuguārs, — viss bija aizmirsts, un tagad viņš bija zirgs bez vārda. Viņš bija tikai «vistu barība», un pavisam drīz, ja vien paliks šais ganībās, kāviena sprakšķis izdzēsīs to, kas viņš kādreiz bijis.

Taču zirgs vēl nedomāja padoties. Vecās, stīvās kājas vēl spēja viņu noturēt, un ārstēšana, ko viņš bija saņēmis stallī, palīdzēja vairāk, nekā bija cerēts, daudz ko deva arī ganīšanās savā vaļā. Turklāt vecā sirds aizvien vēl bija stipra, miesa sedza ribas, un, kamēr ganībās bija zāle, zirgs jutās gluži labi.

Pagāja vairākas nedēļas, un šai laikā ik pēc dažām dienām kāds no vecajiem zirgiem, ar kuriem viņš ganījās kopā, tika noķerts un aizvests prom, tad atskanēja šāviens, un šis zirgs vairs nekad netika redzēts. Parādījās citi veci zirgi un ganījās kopā ar viņu, līdz arī tie pazuda, un to vietā nāca citi.

Likās, it kā vecais, pelēkais zirgs grasītos dzīvot diezin cik ilgi; lai nu kā, bet «vistu barības» piegādātājs viņu taupīja acīmredzot kādai nenoskārstai vajadzībai.

Tad kādu dienu viņš ieradās un noskatīja visus zirgus pēc kārtas. Pēdīgi viņa pirksts pievērsās zirgam, kuru nesen vēl sauca par Pelēci. Sis zirgs tika noķerts un aizvests tāpat kā citi, taču šāviens neatskanēja, toties varēja dzirdēt skaļu runāšanu.

Pelēcis tika nostādīts blakus vecam kraķim, kas kādreiz bija bijis zirgs. Sis vecais kaulukambaris bija iejūgts vieglos ratos un, likās, tikko turējās kājās; abi vīri ar skatieniem nopētīja te vienu, te otru zirgu, lai novērtētu, kurš no tiem ir labāks un par cik. ^

Galu galā tirgošanās tuvojās beigām, un abas puses likās apmierinātas. Trīs dolāri tika saņemti vēl piedevām, un darījums bija noslēgts. Kaulukambaris tika izjūgts, zirglietas nomestas zemē, un zirgs palaists ganīties. Pelēča vecā sirds vai pukstēt pārstāja, kad tās pašas zirglietas tika paceltas un uzmestas viņam virsu.

Kā jājamzirgs, kuru kādreiz bija grūti apseglot, ar iejūgu uz muguras viņš tagad jutās tāpat, kā justos kovbojs, kuram zirga vietā būtu iedota lāpsta vai siena dakšas. Vecais zirgs apkaunots iekrācās, bet melnīgsnējais ūsainis, kas jūdza to ratos, pat nepamanīja, ka ne sakas, ne slejas tam nepavisam nepatīk.

Kad iejūgs bija sakārtots, viņš parāva pelēko zirgu un atmuguriski iebīdīja to starp ilksīm, starp kurām nupat vēl bija stāvējis kaulukambaris. Pelēcis joprojām krāca un skatījās gan uz vienu, gan otru pusi, kad tika celtas ilksis. Viņš nespēja pretoties, kā sirds to viņam lika darīt, jo viņam vairs nebija ne spēka, ne enerģijas. Viņš varēja vienīgi krākt, drebēt un kratīt galvu.

Bet, kad Vecais Pelēcis bija iejūgts un cilvēks ielēcis ratos un satvēris pātagu, zirgs darīja, ko varēja, lai atgrieztos kādreizējā spēja plosīties. Viņš pāris reižu iespēra grabošajam rīkam uz riteņiem, pie kura bija piesaistīts, tad mēģināja pa- sliet gaisā pakaļgalu un vispēdīgi metās skriet, bet iejūgs viņu turēja pie grabošā rīka, kas skrēja viņam visur līdz, taču visļaunākais, ka par savu pretošanos viņš saņēma dedzinošus pātagas cirtienus. Laužņi plēsa muti pušu, un viņš saprata, ka veltīgi ir pretoties un censties aizmukt. Viņš lēkšoja rāvieniem, tad pārgāja uz rikšiem un vispēdīgi uz soļiem.

Atkal iedzēlās pātaga sānos, un vienlaikus parāvās laužņi, un Pelēcis, aizvien vēl vilkdams ratus, nogriezās šķērsielā. Šķērsielas galā stāvēja būda, kas bija saslieta no veciem dēļu gabaliem un apjumta ar petrolejas kannu skārdu. Mazliet tālāk pa labi bija vēl viena būda, līdzīga pirmajai, tikai bēdīgāka izskata, un tai vajadzēja k|ūt par Pelēča atpūtas vietu un pajumti pēc darba.

Seit zirgs tika apturēts, izjūgts, pievests pie redelēm un piesiets. Staļļa durvis tika aizcirstas, un pēc brīža vecais zirgs, aizvien vēl turēdamies pie dzīves, lai arī kāda tā būtu, iebāza purnu redelēs un paknibināja to, kas tur bija ielikts. Viņš paņēma mutē to, ko, dabiski, uzskatīja par sienu, un ņēmās gremot, taču ne ilgi. Garie, brūnie, zemjainie stiebri garšoja pēc pelējuma un nepavisam nebija līdzīgi sienam, ko viņš bija ēdis agrāk. To, kas viņam bija ielikts redelēs ēšanai, iznomātājs lika steliņģos pakaišiem. Tie bija salmi — tikai sapelējuši salmi un nebūtu derējuši pat labiem pakaišiem.

Pelēcis juta izsalkumu vēl ilgi pirms rītausmas un bieži naktī bāza purnu redelēs, kur bija nolikti sapelējušie salmi, cerēdams atrast kaut pāris stiebru, kas aizpildītu tukšo vēderu, taču neatrada nevienu. Vecais kaulukambaris, kas te bija stāvējis pirms viņa, arī meklēja kaut ko labāku, bet — veltīgi. Pelēča jaunais īpašnieks bija aprēķinājis, ka lētāk iznāk nodzītos zirgus iemīt «vistu barības» piegādātājam, klāt vēl piemetot dažus dolārus. Viņš negrasījās nevienam zirgam pirkt dārgu sienu, jo, ēdot salmus vien, jebkurš zirgs var nodzīvot vismaz sešus mēnešus, bet pēc tam, ja tas ir par vārgu, lai vēl kustētos, to var iemainīt pret citu. Viņam derēja jebkurš zirgs, vienalga, vai tas ir resns vai tievs; viņš allaž ņēma resnāko, tā vietā dodams savējo, kas bija tuvu bada nāvei. Tā gadu no gada viņš izsūca pēdējās dzīvības paliekas no zirgiem, kas bija nokjuvuši viņa nagos.

Visu viņa īpašumu veidoja pāris akru, un tur viņš mērdēja badā zirgus, lai izdzīvotu pats. Pusi no šīs zemes aizņēma klintis, kur viņš turēja dažas vistas. Viņš pirka vai arī zaga tām graudus, jo turēt vistas atmaksājās. Ikreiz, kad viņš brauca uz pilsētu, ratos bija grozs ar olām, par kurām viņš ieņēma brangu naudu. Otru pusi zemes viņš apstrādāja un audzēja tur dažādus dārzeņus. Šeit viņam bija vajadzīga zirga palīdzība; ar zirgu viņš ara zemi, veda dārzeņus uz pilsētu un nopelnīja vienu otru dolāru arī gadījuma darbos.

Nākamajā dienā agri no rīta sākās Pelēča darbs. Cilvēks atieza zobus smaidā, kad, jūgdams zirgu, redelēs pamanīja salmus, kuriem zirgs pat nebija pieskāries.

— Gan tu vēl tos ēdīsi, pirms dabūsi galu, — viņš piezīmēja.

Todien Pelēcis iepazinās ar dažādiem darbiem un darbarīkiem. Viss šeit bija gluži citādi, un darba pagalam atšķīrās no tā, kas viņam bija mācīts, tagad viņam fikai bija jāvelk un jāvelk turp un atpakaļ pa vagu. Ja viņš palēnināja soli vai neziņā vilcinājās, tūlīt pātagas cirtiens piespieda viņu rīkoties žiglāk.

Viņa muskuļi, kas bija attīstījušies zem segliem un raduši nest smagumu uz muguras, nevarēja tik viegli pierast pie citas slodzes. Skatīties cauri sakām un vilkt smagumu bija pavisam kas cits nekā dzīties pakaļ mežonīgam vērsim. Tā nebija arī traukšanās no «sprosta» ārā un spārdīšanās tribīņu priekšā, to nevarēja salīdzināt arī ar izjājieniem pa pilsētu un tās apkārtni. Apseglots viņš jutās brīvāk un dabiskāk.

Turpretim tagad šai iejūgā viņš bija kā sasaistīts, un šīs saites, likās, pat sirdi spieda un traucēja tai pukstēt. Nepierastais, smagais darbs, pātagas dzēlieni pa ribām, nepietiekama barība dienas beigās — kāds gan brīnums, ka pēc visa tā vecā zirga sirds atkal saraucās mazāka, un viņš vairs nespēja pat nīst; lamas vai laipnību viņš uzņēma vienādi. Viņš gāja tikai tad, kad viņu raustīja groži, un, kad viņš beidzot, naktij tuvojoties, tika ievests stallī, viņš gremoja sapelējušos salmus, jo tie bija nolikti viņam deguna priekšā. Viņš nejuta to garšu, un viņam viss bija vienaldzīgs.

No visiem gadījuma darbiem, ko Pelēča īpašniekam laimējās dabūt pilsētā tais reizēs, kad viņš varēja izrauties no savas vistu fermas, viens bija tāds, kuru viņš gaidīja visvairāk un, par kuru domājot, labpatikā berzēja rokas. Tā bija afišu izlīrnē- šana. Sīs afišas ziņoja par gaidāmo rodeo un svētkiem, kas pilsētā notika ik gadus, rudenim iestājoties. Bet tas vēl nebija viss. Sai laikā viņam gadījās arī citi darbi, par kuriem viņš saņēma naudu, toties neviens nevarēja pārbaudīt, vai tie padarīti vai ne.

Arī togad, kā parasti, viņš bija klāt, lai uzņemtos vēl kādu darbu. Viņš iejūdza veco pelēko zirgu un, iekrāvis ratos dārzeņus, devās uz pilsētu, lai padarītu dažādos darbus, ko rodeo asociācija bija viņam uzticējusi. Cauru dienu viņš dzenāja zirgu rikšos, dažreiz pat ar piekrautu vezumu. Bija jau nakts, kad viņš pagrieza nogurušo zirgu uz mājas pusi. Katra diena viņam bija kā svētki, jo pilsēta bija iebraucēju pilna, un ar katru varēja pārmīt kādu vārdu.

Sie iebraucēji bija ieradušies, lai noskatītos rodeo. Lielākā daļa bija no kaimiņu pilsētām; ļaužu pūlī pavīdēja ne viena vien augsta, platmalaina kovboja cepure; kovboji bija atbraukuši, lai rādītu savu māku, jājot ar mežonīgiem zirgiem, ķerot tos cilpā un dzenājot vēršus. Kasagrandes viesnīcā bija apmetušies no ziemeļu štatiem atbraukušie lopu uzpircēji.

Viņi bija ieradušies, lai uzpirktu lielus lopu barus, kas bija atdzīti šurp pāri robežai no Meksikas.

Tāpēc arī pierobežas pilsētu lopu tirgi bija dzīvnieku pilni, bet viesnīcas ļaužu pilnas. Kasagrandes viesnīca bija vispilnākā, jo šeit pēc veiksmīgiem darījumiem varēja arī papriecāties. Dienā šai pilsētā notika rodeo, bet vakarā godināšana un citas svinības, un, tā kā lopu uzpircēji bija arī kādreizējie kovboji, viņi nevarēja palaist garām izdevību redzēt mežonīgo zirgu savaldīšanu un citas sacīkstes.

«Jā, tik tiešām, pilsēta ir atdzīvojusies,» viņi sacīja.

Reiz kādu rītu divi uzpircēji sēdēja viesnīcas vestibilā un pārrunāja pirmās rodeo dienas notikumus. Tieši viņiem pretī ietves malā slējās telegrāfa stabs, pie kura bija piesista rodeo afiša ar nevaldāma zirga attēlu un parakstu: «Palsais Kuguārs, nevaldāmākais no visiem zirgiem, vienīgais, kas negantumā un mežonībā var līdzināties kādreiz slavenajam cilvēkgalētājam Kuguāram.»

Abi joprojām runāja par rodeo un, dabiski, sarunā pievērsās ari Palsajam Kuguāram un tam, «kā viņš prot spārdīties».

—   Puiši man stāstīja, — viens no viņiem ierunājās, — ka šis Palsais Kuguārs spārdīšanās un cīkstēšanās ziņā nevarot īstajam Kuguāram ne blakus stāvēt. Tas otrais laikam būs bijis pats nelabais.

Uzpircēji turpināja sarunu, kad vecs pelēks zirgs, vilkdams dārzeņiem piekrautu vezumu, apstājās tieši pie tā paša telegrāfa staba, pie kura bija piesista afiša ar Palsā Kuguāra attēlu un parakstu. Ieraudzījis veco zirgu, kas bija apstājies tur, kā salīdzinādams sevi ar slaveno, nevaldāmo palseri, cilvēks vestibilā pasmīnēja un, norādīdams ar pir|6tu uz šo zirgu, piebilda: 1

—   Klint, tas varētu būt arī Vecais Kuguārs. Katrā ziņā krāsa tam ir tāda pati.

Cilvēks, kas bija nosaukts par Klintu, pasmīnēja par joku, bet smīns nozuda, tiklīdz viņš ieskatījās vecajā zirgā tuvāk un ievēroja tā izskatu. Pamanījis seglu pēdas uz muguras, viņš sacīja:

—   Kas to lai zina, varbūt kādreiz arī šā vecā zirga mugurā bija grūti uzsēsties, bet, spriežot pēc viņa pašreizējā izskata, tas droši vien ir bijis tālā pagātnē.

—   Jā, — piekrita otrs, — brīnums, kā viņš vispār spēj kustēties . .. Interesanti, kā tas cilvēks no Dzīvnieku aizsardzības biedrības, slaistīdamies gar rodeo laukumu, nav pamanījis šito tipu. Es labprāt savilktu cilpu ap kaklu tam, kas savu zirgu tiktāl nodzinis.

Saruna uz brīdi pārtrūka, kamēr viņi abi vēroja, kā ūsainis ar tukšu grozu iznāk no viesnīcas un ierāpjas ratos, kuros iejūgts pelēkais zirgs. Sagrābis grožus un pātagu, viņš laida darbā tos abus reizē, lai piespiestu zirgu rikšot.

Klints jau dzīrās celties kājās, ieraudzījis, ka pātaga nolaižas uz vecā zirga ādas, taču draugs, satvēris viņu aiz rokas, sacīja:

—   Liecies mierā, veco zēn, gan jau Dzīvnieku aizsardzības biedrība tiks ar viņu galā.

Cilvēks, kas bija nosaukts par Klintu, atkal apsēdās, taču viņam iekšā viss vārījās, un viņš nepagalam nebija apmierināts, kad draugs, novirzījis sarunu no veciem zirgiem, pievērsās kam citam. Viņš pat uzreiz neatbildēja, kad draugs ierunājās par zieme|u apgabaliem un par to, ka kompānija «Rock- ing R» tuvākajos gados domā visu izpārdot.

—   Saki — kāpēc? — viņš vaicāja.

Klints pagriezās pret draugu un, smīnēdams par to, cik veikli tas mainījis sarunas tematu, pēdīgi atbildēja:

—  Man liekas tāpēc, ka Vecais Toms jūt savu galu, bez tam viņu nomāc apkārtējās nelielās kompānijas, un viņa paša saimniecība vairs neiet no rokas kā agrāk.

—   Bet ko tu darīsi, kad «Rocking R» tiks izpārdota? Pēdējo gadu laikā tu vairākkārt esi pametis to apvidu, taču aizvien esi atkal atgriezies, it kā citas vietas tev nebūtu.

—   Esmu ar to saistīts, — Klints sacīja, pamazām kļūdams runīgāks. — Vai tu zini to apmetni, kur es iejāju zirgus, kad sāku tur strādāt pirmoreiz? Redzi, es pērku to apmetni no Vecā Toma Džārvisa, tas ir, es pierunāju, lai viņš man to pārdotu, kā ari četrus tūkstošus akru prērijas tai apkārt. Liekas, šitas ir pēdējais lopu pirkums, ko es vedu Vecajam Tomam; ap to laiku, kad būšu tos viņam nogādājis, man būs pietiekami daudz naudas, lai nokārtotu pēdējo maksājumu, un vēl man paliks pāri, par ko nopirkt lopus un uzsākt to audzēšanu.

Klints bieži domāja par savu mazo zemes gabalu ziemeļos. Viņš iztēlojās, kā viņa lopi tur ganīsies un viņš iededzinās to gludajā spalvā savu degzīmi. Viņš jau sen par to bija domājis, un pēdīgi tas piepildījies. Vēl pāris dienu, un viņš dosies uz ziemeļiem atpakaļ un paliks tur šoreiz uz visiem laikiem.

Bija pienākusi pēdējā rodeo diena, un Klintām tonakt vajadzēja ar lopiem doties prom. Viņi abi ar draugu tovakar sēdēja viesnīcas vestibilā un pārrunāja, kad atkal tiksies; ārā pie telegrāfa staba piestāja tas pats pelēkais zirgs un tieši tai pašā vietā, kur viņi redzēja to pirms pāris dienām.

Viņi abi to ieraudzīja uzreiz, un tieši tai mirklī nez kāpēc saruna pārtrūka. Viņi nebija veco zirgu aizmirsuši, un, kad tas parādījās otrreiz viņu acu priekšā, viņiem atausa atmiņā pagātne. Šī vecā zirga ēna lika viņiem atcerēties vienu otru smagāku dzīves sitienu un notikumu.

To visu pārdomājot, Klints juta, ka tiek aizskarta kāda sen aizmirsta sirds stīga. Kaut kas tāls lauzās uz āru no pagātnes, kamēr viņa skatiens slīdēja pār zirga purnu ar balto zīmi un pār kaulaino rumpi; tik daudz tač& ūdeņu bija aiztecējis kopš tā laika, un tagad bija vajadz%s kāds negaidīts grūdiens, lai to visu atsauktu atmiņā.

Tāds grūdiens nāca, kad sakņu vīrs, iesēdies ratos, kā vienmēr, ķērās pie pātagas. Draugs pūlējās Klintu aizkavēt, lai tas neskrietu ārā un neuzsāktu ķildu, un tāpēc jautāja:

—   Paklau, kas notika ar to zirgu … ar Dūkano, kurš…

Taču jautājums palika bez atbildes, jo Klinta vairs tuvumā

nebija. Viesnīcas durvis noklaudzēja, un gar vestibila logu tikai pazibēja kovboja stāvs. Daudz īsākā laikā, nekā vajadzīgs, lai to visu pastāstītu, Klints ielēca ratos, buldoga tvērienā sagrāba pārsteigto sakņu vīru aiz ūsām un nometa zemē.

Tālrunis šerifa mītnē uz rakstāmgalda zvanīja tā, ka, likās, tūlīt sāks dejot džīgu, un, kad viņš pacēla klausuli, bija dzirdama spalga sievietes balss: «Kāds kādu dauza ar pātagu pie Kasagrandes viesnīcas. Steidzieties! Ātrāk!»

Notikuma vietā parādījās šerifs un acumirklī visu saprata. Kā jau cilvēks, kas savu darbu zina, viņš ar acīm centās saskatīt strīda cēloni. Viņš nopētīja veco zirgu, kura kauli spiedās ādai cauri, un ieraudzīja pātagas pēdas. Zirgus viņš pazina tikpat labi kā cilvēkus, un, kad viņš pamanīja tās pašas pātagas pēdas uz ūsaiņa sejas, viņam viss bija skaidrs.

—   Paklau, kovboj, — viņš pēdīgi bilda, — nesakapā viņu par daudz; zini, mums vajadzēs sastādīt protokolu, un man nav nekādas vēlēšanās meklēt pa ielām cilvēkus, lai dabūtu zināt, kas viņš ir bijis.

Izdzirdis šo balsi, Klints pagriezās un, kad ieraudzīja smīnošo šerifu, atkal piegāja pie sava upura un salauza pātagas resno galu pret tā galvu; tad viņš noslaucīja rokas un ņemas izjūgt veco zirgu.

Sis vakars pagāja, visu izmeklējot. Klints un šerifs devās pie «vistu barības» vīra un tur dabūja zināt par sakņu vīru un tā apiešanos ar zirgiem pietiekami daudz, lai uz brīdi iesēdinātu to kādā vēsākā vietiņā.

—  Priecājos, ka esmu šo zelli pieķēris, — šerifs piezīmēja, iedams kopā ar Klintu uz nākamo izmeklēšanas vietu — zirgu nomātavu.

Šeit Klints vērīgi ieklausījās visā, ko dabūja zināt par zirgu, vārdā Pelēcis. Iznomātājs pastāstīja, ko vien zināja, — ka tas dienvidrietumos un citās vietās bijis pazīstams kā Kuguārs, visnegantākais un mežonīgākais zirgs, kādu vien plašā apkaime redzējusi.

Klints, to dzirdot, jutās lepns. Viņš bija dzirdējis par Kuguāru un tā spārdīšanos jau agrāk, jo runas par to bija aizgājušas līdz Kanādas robežai un pat aiz tās, tāpēc sev sacīja: «Dūkanais nekad neko nav darījis pa pusei.» Viņš gribēja arī zināt, kā šis zirgs bija kļuvis par Kuguāru, bet iznomātājs to nevarēja viņam pateikt. Iznomātājs domāja, ka zirgs tāds ir bijis vienmēr.

—  Zirgu ar segliem mugurā kāds kovbojs atradis tuksnesī mežonīgu zirgu barā, — viņš stāstīja tālāk. — Neviens šo zirgu toreiz nepieprasīja, un, tā kā tam bija tieksme spārdīties un plosīties, tas tika pārdots rodeo vajadzībām, un varat ticēt man, vecam jātniekam, — viņš turpināja, — kas tā bija par spārdīšanos!

—  Jā, — ierunājās šerifs, — viens posms šai stāstā izkritis un vairs nav atrodams.

Tonakt milzīga lokomotīve tika piekabināta lopiem pielādēto vagonu priekšā, un vilciens pēc saraksta, dūmu mutuļus pūzdams, devās uz ziemeļiem. Pēdējā — vistukšākajā vagonā bija nodalīta vieta. Tur atradās vesels blāķis laba siena, muca ūdens un vecs, pelēks zirgs.

Šf ziema atšķīrās no citām ziemām, kādas Dūkanais bija piedzīvojis. Pirmā ziemas puse pagāja kā nemaņā, kad viņš neko ne saprata, ne redzēja. Vecā sirds bija sarāvusies un vēl mazliet gruzdēja, bet jebkura vēja pūsma varēja izdzēst tās dzīvību.

Klints bija novietojis veco zirgu siltā steliņģī, piebāzis redeli pilnu ar vislabāko sienu, kāds vien bija, un tādu pašu paklājis pakaišiem; arī ūdens steliņģī bija viegli aizsniedzams; par daudziem dolāriem kovbojs bija nopircis dažādas zāles, kas spēja atgriezt dzīvību pat beigtā ķermenī.

Pagāja divi mēneši, kad cerību, likās, nebija nekādu, tomēr Klints joprojām kopa zirgu un cerēja. Viņš būtu ienesis veco zirgu mājā un noklājis tam pie krāsns guļvietu, ja vien tas būtu līdzējis; viņš būtu darījis diezin ko vēl, lai tikai parādītos dzīvības dzi-rksts vecā zirga acīs; viņš bija darījis visu, ko varējis, un tagad, uzlicis roku uz vecā, kaulainā kakla un sajutis veco ādu, nolādēja to, kas bija novedis Dūkano līdz tādam stāvoklim. Tad viņa noskaņojums mainījās un viņš bija tuvu asarām, atceroties un salīdzinot šo veco zirgu ar kādreizējo Dūkano.

Sirds dziļumos Klintām šis zirgs aizvien vēl patika, bet zirgam vairāk bija vajadzīga palīdzība un draudzība, un tagad, kad viņam nebija nekādas vērtēs, Klints turējās viņa tuvumā vairāk nekā toreiz, kad tā vērtība pārsniedza četrus simtus dolāru.

Beidzot pēc daudzām rūpju un raižu pilnām dienām Klints, līksmi smaidīdams, ievēroja, ka zirga āda kļuvusi mīkstāka. Vēl pēc kādas nedēļas varēja just, ka starp kauliem un ādu uzaugusi plāna miesas kārtiņa. Tad kādu dienu zirgam iedzirk- stījās acis, un drīz vien tas izrādīja interesi par apkārtējām lietām.

Miesas kārtiņa kļuva aizvien biezāka, arī tauki pamazām krājās, vērzdami apaļāku stūraino rumpi; interese par apkārtni zirgam kļuva aizvien lielāka, acu skatiens — aizvien skaidrāks, līdz viņš ievēroja cilvēku, kas nāca un gāja, palaikam viņu glaudīja un ar viņu runājās.

Reiz Klints pat priekā nodrebēja, kad, runādams ar zirgu un nosaukdams to par Dūkano, pamanīja, ka tas sasmailē ausi.

Kopš tās dienas zirgs sāka atspirgt pavisam ātri, un, kad ziemas dienas bija aizbrāzušās garām un uznācis agrs pavasaris, nevajadzēja baidīties, ka Dūkanā pēdējās stundas būtu klāt. Kad dienas kļuva garākas un saule siltāka, Klints reizēm veda zirgu ārā un ļāva tam pastaigāt saulītē, lai labāk riņķotu asinis. Dažreiz Dūkanais staigāja turpat apkārt stundām ilgi un tad pa kādu taku devās prom, taču allaž, kad saule laidās uz rietu, viņš atkal stāvēja pie staļļa durvīm, un Klints viņu laida iekšā.

Klints vēroja zirgu un domāja, vai tas atceras dzimto prēriju un visu, kas ar to saistījās, vai ari sitieni, kurus tas bija saņēmis no dažādiem cilvēkiem dažādos apvidos, to visu no atmiņas izdzēsuši. Dažu jūdžu attālumā no šejienes Dūkanais bija nācis pasaulē; augstie kalni, ko vēl klāja sniegi, bija tādi paši kā toreiz, kad viņš, mazs kumeļš būdams, lēkšoja pa tiem blakus māmuļas sāniem. Aploki pie staļļa un nojumēm bija tie paši, kur viņš tika pirmoreiz iedzīts un apzīmogots un pēc dažiem gadiem arī iejāts, taču visvairāk Klints domāja par to, vai Dūkanais atceras viņu.

Kovbojs aizvien vēl cerēja, ka pienāks laiks, kad Dūkanais no rīla sveiks viņu ar zviedzienu. Klints juta — ja zirgs viņu atcerēsies, tas iezviegsics, taču rīts sekoja rītam, un, lai gan Dūkanais bija pilns dzīvības un tikpat apaļš kā toreiz, zviegšana kā neatskanēja, tā neatskanēja.

— Kāds laikam būs sarāvis viņa dvēseles stīgas, — viņš sacīja reiz, kā allaž vērodams zirgu.

Beidzot bija iestājies īsts pavasaris un salauzis ziemas varu. Sniega sanesumus nomainīja ar zaļu zāli klātās kalnu grēdas, un papeles kriku malās riesa pumpurus. Reiz kādā jaukā pavasara dienā, jājot pa prēriju, Klints uzdūrās zirgu baram. Barā bija pāris pavisam jaunu kumelēnu, un, zinot, ka veciem zirgiem šie mazie draiskuļi ļoti patīk, kovbojs nosprieda, ka Dūkanais, tos ieraugot, atmaigs un varbūt atcerēsies dzīvi prērijā. Viņš devās baram pakaļ un pagrieza to uz aploku pusi; Dūkanais, kas todien bija palaists brīvībā, baru

ieraudzījis, saslēja galvu. Kumelēnus pamanījis, vecais zirgs, cik ātri vien spēdams, devās baram pretī un iejuka vidū.

Klints iedzina baru kopā ar Dūkano aplokā un, sēdēdams zirga mugurā pie vārtiem, vēroja, kā Dūkanais ar baru iepazīstas. Zirgs, vairīdamies no spērieniem un kodieniem, skrēja šurp un turp, un acīs tam mirgoja guntiņas, kādas Klints sen nebija redzējis.

Kovbojam pat likās, ka Dūkanais mazajiem kumeliņiem uzsmaida, un viņš brīnījās, cik daudz dzīvesprieka un enerģijas ir šai vecajā zirgā. Tas uzvedās gandrīz vai kā divus gadus vecs kumeļš, un Klints, to visu redzot, smaidīja.

—   Par spīti savai vecajai ādai, — sacīja kovbojs, — tas dzīvos un priecāsies vēl ne vienu vasaru vien. — Tad, kļuvis nopietns, viņš turpināja: — Un varbūt šai laikā viņš atcerēsies arī mani.

Vēl bridi vērojis, kā Dūkanais iepazīstas ar baru, Klints pēdīgi nosprieda, ka labāk būs palaist viņu vaļā, lai viņš iet kopā ar pārējiem zirgiem. Dūkanais brīdi it kā vilcinājās, kamēr zirgi pa vienam drāzās no aploka laukā. Viņam šī sabiedrība varen patika, tomēr kaut kas viņu atturēja; tad kāds zirgs iezviedzās, un, lai gan tas varbūt nebija domāts Dūkanam, ar to pietika, lai viņš izšķirtos. Viņš metās lēkšot baram pakaļ. Viens no kumeliņiem, rotaļāšanās prieka pārņemts, Dūkano gaidīja un, knaibīdams viņam sānus, skrēja blakām, kamēr viņi panāca baru. Dūkanais bija atgriezies dzīvei.

Klints, zirgā sēdēdams, noraudzījās, kā bars aizlēkšo pāri kalniem un izzūd skatienam; vēl pēdējo reizi uzmetis acis pelēkajam zirgam, viņš pasmaidīja, bet šai smaidā jautās skumjas; aizvien vēl skatīdamies tur, kur bija pazudis Dūkanais, kovbojs sacīja:

—   Diez vai viņš mani atcerēsies.

Zaļā zāle ik dienas pastiepās garāka par veselu collu, un Klints vairs neraizējās, vai Dūkanais izdzīvos. Viņš zināja, ka neviens zirgs neaizies bojā šādās ganībās un šādā gadalaikā;

pēc dažām dienām viņš dosies izlūkot, kur atrodas vecais zirgs un kā tas jūtas. Bet uznāca tik daudz darba, ka kovbojam neatlika laika aizjāt un apraudzīt viņu; tad kādā agrā, gaišā rītā, kad viņš gāja ārā, lai'atnestu spaini ūdens, viņš pamanīja rīta saulē ēnu uz durvīm un izdzirda zviegšanu.

Spainis izkrita Klintām no rokām, tik pārsteigts viņš bija par dzirdēto un redzēto. Dažu soļu attālumā no mājas gluds un mirdzošs stāvēja pelēkais zirgs. Rūpīgā kopšana un vēlāk klaiņošana pa dzimto prēriju bija palīdzējušas viņa sirdij atgriezties dzīvē tādai, kāda tā bija agrāk.

NO AUTORA

Pēc manas saprašanas, katra cilvēka sirdī vajadzētu mājot siltām jūtām pret kādu dzīvnieku. Daudzi cilvēki par savu labāko draugu uzskata suni, pēc tam tikai zirgu, citiem savukārt visvairāk patīk kaķis, daži turpretim jūsmo par pērtiķi, taču nav svarigi, kāds dzīvnieks kuram patīk, galvenais, lai viņš pret to justu sirsnību.

Līdz šim es vēl nekad neesmu kļūdījies, pēc zirga noteikdams, kāds ir viņa saimnieks. Laba zirga mugurā vienmēr sēž labs cilvēks; es allaž esmu vairījies no tādiem tipiem, kas nelolo nekādas jūtas pret zirgu vai citu dzīvnieku, un uzskatu, ka no tiem vislabāk turēties pa gabalu. Sastapšanās ar tādu cilvēku neko labu nevar dot.

Mana vājiba ir zirgi. Mana dzīve, kopš pirmo reizi es ieraudzīju dienas gaismu, saistījusies ar zirgiem. Es apbrīnoju ikkatru šo radījumu soli. Es pazīstu zirgus, kopā ar tiem esmu daudz ko pieredzējis un uzskatu par lielu kļūdu, ka zirgi tiek pieskaitīti pie dzīvniekiem. Manuprāt, zirgs ir lielākais, labākais, patiesākais un spēcīgākais cilvēka draugs. Viņš nekad nega'užas, ja ir izsalcis, noguris vai ari viņam noberztas kājas, viņš kalpo cilvēkam tik ilgi, kamēr krīt.

Zirgs nav pietiekami novērtēts un nekad ari netiks novērtēts, jo tikai daži cilvēki to pazist pa īstam, bet par zirgu taču jāzina ļoti daudz! Sai grāmatā es esmu rakstījis tikai par vienu zirgu un, kad šo darbu sāku, baidījos, ka man pietrūks, par ko rakstīt, taču nebiju vēl ne līdz pusei ticis, kad atskārtu, ka man no kaut kā jāatsakās, lai varētu pateikt visu, ko esmu gribējis; kad biju ticis līdz pēdējai nodaļai, es redzēju, ka man vajadzīgs viss mūžs, lai rakstītu par zirgiem vien, un, ja ari es nodzīvotu līdz simt gadiem, es varbūt pagūtu pateikt tikai pusi no tā, kas man būtu sakāms.

Zirgs, par kuru es rakstu, nav nekāds izņēmums, tādu ir diezgan daudz. Tas nav arī izdomāts un nedara neko tādu, kas būtu pret zirga dabu. Dūkanais ir parasts zirgs, tomēr ne tāds kā citi, un es domāju, ka ar to ir viss pateikts.

Ari kovbojs Klints, kas pirmais jāja ar Dūkano, nav nekāds izņēmums. Viņš tikai prata saskatīt to labo, kas zirgā ir, un pilnveidot to. Lai ari kā rakstnieki izsakās par kovbojiem un viņu izturēšanos pret zirgiem, es varu nosaukt ne vienu vien kovboju, kam zirgi ir tikpat tuvi kā Klintām.

Dūkanais savā ce(ā sastapa daudz dažādu cilvēku, tāpēc ari radies šis stāsts. Mana karstākā vēlēšanās, kaut cilvēki, kas iepazīs Dūkano, saskatītu viņā to, ko esmu saskatījis es.

SATURS

1.  nodaļa. Prēriju kumeĻš………………………………. 3

2.  nodaļa. Dūkanais satiek cilvēku …. 15

3.  nodaļa. Kur takas šķiras……………………………. 25

4.  nodaļa. Nebrīve…………………………………….. 35

5.  nodaļa. Zirga iejāšana………………………………. 49

6.  nodaļa. Ādas čīkstēšana……………………………. 60

7.  nodaļa. Klints iekaro Dūkanā sirdi … 73

8.  nodaļa. Dūkanais dodas ceļā……………………….. 84

9.  nodaļa. Cīņa par tiesībām………………………… 96

10. nodaļa. Bez vēsts pazuduši………………………. 111

11. nodaļa. Svešas rokas pieskāriens …. 125

12.nodaļa. Vien ļaunums sirdī………………………. 140

13.nodaļa. No rokas rokā…………………………….. 155

14.nodaļa. Tumši mākoņi, gara zāle …. 168

No autora 181

Виль Джеймс ДЫМКА КОНЬ КОВБОЯ

Рига «Лиесма» 1980 На латышском языке Перевод с английского Тин Петерсоне Иллюстрации автора

Vidējā skolas vecuma bērniem

Vils Džeimss DOKANAIS

Redaktors A. Melnalksnis Mākslinieciskais redaktors Л. S p r fl d ž s Tehniskā redaktore S. N а г 111 e Korektore K. Rnmbēni Kodola salikšanai 15.07.80. Parakstita iespiešanai 30.10.80. Formāts 60x84/16. Tipogrāfijas papīrs № I. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 10,69 uzsk. iespiedi.; 10.14 Izdevn. 1. Metiens 60 000 eks. Pašūt. № 983. Cena 30 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. .V? 487/30753/B-572. Iespiesta Latvijas KP CK izdevniecības tipogrāfijā. 226081 Rīgā, Balasta dambi 3.

Džeimss V.

Dž 360 Dūkanais / No angļu vai. tulk. T. Pētersone; Autora il. — R.: Liesma, 1980. — 183 lpp., il.

Autors, pats būdams kovbojs, grāmatā stāsta par cilvēka un zirga draudzību, par viņu savstarpējām attiecībām un par kovboja grūto darbu.

[6] pārvaldnieks.

Content

Džeimss Vils Dūkanais - kovboja zirgs

1. nodaļa PRĒRIJU KUMEĻŠ

2. nodaļa DŪkanais satiek cilvĒku

3. nodaļa KUR TAKAS ŠĶIRAS

4. nodaļa NEBRĪVE

5. nodaļa ZIRGA IEJĀŠANA

6. nodaļa ĀDAS ČĪKSTĒŠANA

7. nodaļa klints iekaro dŪkanĀ sirdi

8. nodaļa DŪKANAIS DODAS CEĻĀ

9. nodaļa CĪŅA PAR TIESĪBĀM

11. nodaļa sveŠas ROKAS PIESKĀRIENS

12. nodaļa VIEN ĻAUNUMS SIRDI

13. nodaļa NO ROKAS ROKĀ

14. nodaļa TUMŠI MĀKOŅI, GARA ZĀLE

NO AUTORA

SATURS