Rodāri Džanni

Dželsomīno melu zemē

DŽANNI RODĀRI

DZELSOMĪNO MELU ZEMĒ

MANAI MEITAI PAULAI UN VISIEM CITIEM BĒRNIEM

Dželsomīno iet uz skolu, Atbild braši, izsit logu.

«So stāstu par Dželsomino man pastāstīja viņš pats. Kamēr noklausījos to līdz beigām, ausis pavisam aizkrita, kaut gan tajās bija sabazts vesels puskilograms vates. Dželsomīno balss ir tik skanīga, ka to var sadzirdēt desmit tukstošu metru augstumā virs jūras līmeņa (un Dželsomīno galvas) arī reaktīvo lidmašīnu pasažieri pat tādā gadījumā, ja viņš runā pusbalsī.

Tagad Dželsomīno ir slavens tenors, kas pazīstams no viena Zemes pola līdz otram, viņam ir pieņemts skanīgs, pat pārāk skanīgs mākslinieka vārds, kuru nav vērts te minēt, — to jiis simtiem reižu esat lasījuši avīzēs. Dželsomīno jeb Jasmīns ir viņa zēna gadu vārds, un tā mēs viņu sauksim šajā stāstā.

Tātad — reiz dzīvoja kāds zēns, augumā varbūt pat drusku sīkāks nekā citi, bet jau tā pirmie kliedzieni liecināja, ka viņš ir varenas balss īpašnieks.

Kad Dželsomīno piedzima, visi ciema iedzīvotāji piecēlās nakts vidū, jo bija pārliecināti, ka viņus modina fabriku sirēnas, saukdamas uz darbu; patiesībā tikai raudāja Dželsomīno, izmēģinādams balsi, kā mēdz darīt visi tikko piedzimuši bērni. Par laimi, Dželsomīno drīz vien iemācījās gulēt no vakara līdz pašam rītam, kā mēdz darīt visi pieklājīgi ļaudis, atskaitot žurnālistus un naktssargus. Pirmo rīta brēcienu viņš laida vaļā tieši septiņos — īstajā brīdī, kad [audis gribēja, lai viņus pamodina uz darbu. Sirēnas nebija vairs vajadzīgas, un tās sarūsēja.

Sešu gadu vecumā Dželsomīno sāka iet skolā. Skolotājs pārbaudīja visus skolēnus pēc vārdiem un, nonācis līdz burtam «d», sauca:

—   Dželsomīno!

—  Es! — pacilāti atsaucās jaunais skolēns.

Atskanēja sprādziens, bira drumstalas — tāfele bija sašķīdusi tūkstoš gabaliņos.

Kurš iesvieda akmeni tāfelē? — jautāja skolotājs, stiepdams roku pec rīkstes.

Neviens neatbildēja.

—  Pārbaudīšu talak, — sacīja skolotājs.

Patiesībā viņš atsāka pārbaudi atkal no burta <a», piemetinādams katram vārdam jautājumu:

—   Vai tu sviedi akmeni?

—  Es ne! Es ne! — zēni nobijušies atbildēja.

Kad skolotājs nonāca līdz burtam «d», ari Dželsomīno piecēlās un vaļsirdīgi atbildēja:

—  Es ne, skolotāja.. .

Vārdu «kungs» viņš vairs nepaguva izrunāt: logu stikliem pienāca tāds pats gals kā tāfelei. Šoreiz skolotājs bija stingri turējis acis va[ā un varēja būt drošs, ka neviens no viņa četrd6smit skolēniem nebija nekā sviedis.

«Tas būs bijis kāds no ārienes,» viņš nolēma, «kāds no tiem zeņķiem, kas nenāk vis skolā, bet staigā apkārt, putnu ligzdiņas postīdams. Es viņu saķeršu, saņemšu aiz auss un aizvedīšu uz po liciju.»

Ar to visi šā rīta notikumi beidzās. Otrā dienā skolotājs tāpat izsauca skolēnus pēc vārdiem un atkal nonāca līdz Dželsomīno.

—  Es! — atbildēja mūsu varonis un lepni pavērās apkārt — viņš taču bija skolnieks

—  Tarr-tarr tarr! — atsaucās logs.

Tikai pirms pusstundas skolas apkalpotājs bija ielicis jaunus stiklus, un tie visi atkal izbira pagalmā.

—   Savādi, — sacīja skolotājs, — visas nelaimes notiek vienmer tieši tad, kad esmu nonācis līdz tavam vārdam. Nu es saprotu, mans bērns: tev ir pārāk ska[a balss, kas satricina gaisu ka ciklonā. Ja negribam izputināt skolu un pašsavaldību*, tev turpmāk vajadzēs runāt pusbalsī. Labi?

Dželsomīno, apmulsis un aiz kauna piesarcis, mēģināja protestēt:

—   Bet, skolotāja kungs, es taču neko…

—  Tarr-tarr-tarr! — atsaucās jau nā tāfele, ko skolas apkalpotājs tikko bija atnesis no veikala.

—  Lūk, pierādījums, — noteica skolotājs. Ieraudzījis pār nabaga Džel somīno vaigiem ritam asaras, viņš nokāpa no katedras, piegāja pie zēna un tēvišķīgi uzlika viņam roku uz galvas:

Dēliņ, klausies, ko teikšu: tada balss tev var sagādāt briesmīgu nelaimi vai arī slavenu nākotni. Pagaidām būs labāk, ja tu savu balsi liksi lietā iespējami mazāk. Bez tam klusēšana ir derīgs tikums.

Kopš tās dienas Dželsomīno sākās elles mokas: skolā, lai nenotiktu vēl kāda nelaime, viņš vienmēr turēja mutē ievīstītu kabatas lakatiņu, bet balss skanēja arī šim klusinātājam cauri tik stipri, ka skolas biedriem vajadzēja aizbāzt ausis. Skolotājs jautāja viņam pēc iespējas mazāk. Vispār Džel somīno bija loti labs skolnieks, un skolotājs bija pārliecināts, ka viņš vienmēr zina pareizo atbildi. Mājās pēc pirmā starpgadījuma (pie galda, stāstot par notikumiem skola, viņš bija saplēsis divpadsmit glāzes) bija stingri noliegts atvērt muti.

Lai atvieglotu sirdi, viņam vajadzēja iet ārā, tālu prom no ciema uz ezermalas mežiem un laukiem. Kad viņš jau jutās drošs, ka ir viens pats un atrodas pietiekamā attālumā no dzimtā ciema logiem, viņš nogūlās, piespieda seju pie zemes un sāka dziedāt. Pēc brītiņa zeme nodrebēja; kurmji, kāpuri, skudras — visi dzīvnieki, kas dzīvo zem zemes, muka prom kilometriem tālu, domādami, ka sakas zemestrīce.

Tikai vienu reizi Dželsomīno piemirsa savu parasto piesardzību. Bija svētdiena, un stadiona notika svarīgas futbola sacīkstes. Dželsomīno nebija liels futbola entuziasts, tomēr spēles laikā arī viņam pamazām iesila asinis. Kadā momentā viņa ciema komanda, savu piekritēju jūsmīgo saucienu uzmundrināta, pārgāja uzbrukumā. (Es lāgā nezinu, ko nozīmē «pāriet uzbrukumā»', jo no futbola nekā nesaprotu; es atkārtoju tos pašus vārdus, ar kādiem man atstāstīja šo gadījumu pats Dželsomīno, jūs tos noteikti sapratīsiet, ja lasāt sporta avīzes.)

—  Sadod! Sadod! — kliedza entuziasti.

—  Sadod! — kliedza arī Dželsomīno pilnā balsī.

Tieši tajā brīdī labais malējais padeva bumbu centra uzbrucējam, bet tā pusceļā pēkšņi, neredzama spēka vadīta, mainīja virzienu un ielidoja pretējās puses vārtos.

—   Vārti! — auroja pūlis.

—  Kas par sitienu! — kads iesaucās. — Vai jus redzējāt, kā tas bija notēmēts? Aprēķināts līdz milimetram. Viņam ir zelta kājas.

Bet Dželsomīno atjedzies saprata, ko viņš bija izdarījis. «Nav šaubu,» viņš domāja, «vārtus iesitu es ar savu balsi. Man ir jācieš klusu, citādi — par ko tad pārvērtīsies sports? Nē, tas par maz, man jāiesit vārti arī otrai pusei, lai būtu vienlīdzīgi.»

Otrajā puslaika tiešām pienāca izdevīgs brīdis. Kad pretinieka komanda pārgāja uzbrukumā, Dželsomīno iekliedzās un iedzina bumbu savējo vārtos. Protams, viņš to darīja ar lielām sirdssāpēm. Pat pēc tik ilgiem gadiem atstāstot man šo notikumu, Dželsomīno pie bilda:

—  Labāk toreiz būtu nogriezis sev pirkstu nekā iesitis šos vārtus, bet tas bija mans pienākums.

—  Cits tavā vietā vienmēr būtu palīdzējis uzvarēt savai komandai.

Kāds cits gan, bet Dželsomīno nekad — viņš bija taisnīgs, ar

skaidru sirdi. Tā viņš auga, kamēr kjuva jauneklis, atklāti sakot, ne visai liela auguma — drīzāk sīks neka slaids, drīzāk tievs nekā resns, tieši atbilstošs savam vārdam Dželsomīno — Jasmīns. Ja viņam bijis kāds cits vārds, varbūt viņš būtu saliecies trijos likumos zem šā vārda smaguma.

No skolnieka viņš jau bija izaudzis par zemnieku; tāds ari paliktu un nebutu par viņu jāraksta īpašs stāsts, ja neatgaditos šie nepati kamie piedzīvojumi, kas jums drīz kjus zināmi.

II Kaimiņi lai nezina, Bumbierus kas birdina!

Kādu ritu Dželsomīno gāja uz savu tīrumu un ieraudzīja, ka bumbieri ir nogatavojušies. Bumbieri tā dara: nesaka ne vārda, briest, briest, tad kādu ritu jūs paraugāties un redzat, ka tie jau gatavi; tad ir pienācis laiks ievākt bumbieru ražu.

«Zēl gan,» Dželsomīno pie sevis noteica, «ka nepaņēmu līdzi kāp nes. Iešu atpakaļ uz māju un atnesīšu ari karti, ar ko papurināt augšējos zarus.»

Bet te viņam iešāvās prātā cita doma, tāds kā untums. «Ka būtu, ja pamēģinatu ar balsi?» viņš iedomājās.

Un — pa pusei nopietni, pa pusei jokojot — viņš nostājās zem koka un iesaucās:

—  Lejā!

—   Dim-dum dum! Dim-dum dum! — atsaucās bumbieru simti, noripodami viņam pie kajam.

Dželsomīno piegāja pie otra koka un darīja tāpat. Katru reizi, kad viņš iesaucas: «Lejā!» — bumbieri raisījās vajā no zariem, it kā tie būtu karajušies tikai tāpēc, lai gaidītu šo rīkojumu, un tūlīt krita zemē. Dželsomīno bija |oti apmierināts.

«Aiztaupītas pūles,» viņš nodomāja. «Zēl, ka es agrāk neiedomājos izmantot kāpņu un kārts vietā balsi.»

Kamēr Dželsomīno apstaigāja savu augļu dārzu, viņu ieraudzīja kaimiņš, kas pašlaik ar kapli apstrādāja savu zemes gabalu, — viņš berzēja acis, knieba sev degunā, vairākas reizes skatījās un, kad bija pārliecinājies, ka nesapņo, skrēja pasaukt sievu. — Nāc paskaties tu arī, — viņš sacīja drebēdams. — Dželsomīno noteikti ir burvis.

Sieva palūkojās lin nokrita ceļos, iesaukdamās:

—   Viņš ir svētais!

—   līs tev saku, ka viņš ir burvis!

—   Bet es saku, ka viņš ir svētais!

Līdz šai dienai vīrs ar sievu bija dzīvojuši diezgan saticīgi, bet tagad vīrs paķēra kapli, sieva — lāpstu, lai ar ieročiem rokās katrs aizstāvētu savu pārliecību; tad pēkšņi virs ierosināja:

—   Iesim pasauksim kaimiņus! Lai arī viņi paskatās un izsaka savas domas.

Izdevība aizskriet pasaukt [audis un brītiņu patenkot uzvarēja sievas pretestību, un viņa nolika lāpstu. Vēl nebija pienācis vakars, kad viss ciems jau zināja notikumu un [audis bija sadalījušies divās grupās: vieni apgalvoja, ka Dželsomīno ir svētais, otri uzskatīja viņu par burvi. Diskusijas viļņi cēlās arvien augstāk — it ka butu ' uzpūtis ziemeļvējš. Izraisījās arī strīdi, bija ievainotie, bet, par laimi, vieglā forma: viens, piemēram, apdedzinājās ar pīpi strīda karstumā viņš bija iegrūdis mutē tās otru galu. Policisti nezināja, ko iesākt, un tāpēc nedarīja nekā — staigāja no vienas grupas pie otras, sludinādami mieru un lēnprātību.

Vislielākie fanātiķi devās tieši uz Dželsomīno zemes gabalu: vieni — tāpēc, lai paņemtu līdzi zemes piciņu kā relikviju, jo uzskatīja šo zerrfi par svētītu, otri — tāpēc, lai tur visu izpostītu, jo uzskatīja šo zemi par apburtu. Dželsomīno, redzēdams ļaudis skrienam, no- domāja, ka izcēlies kaut kur ugungrēks, tāpēc paķēra spaini, lai palīdzētu noslāpēt liesmas. Bet ļaudis palika stāvam viņa durvju priekšā, un Dželsomīno dzirdēja, ko par viņu runā:

—  Tur viņš ir, tur viņš ir!

—   Viņš ir svētais.

Kas par svēto! Vjņš ir burvis, viņam ir ari spainis buršanai! Paskatieties!

—   Dieva dēļ, nostāsimies tālāk. Ja viņš visu to uzgāž mums virsū, mes esam pagalam.

—   Ko visu?

Vai tad jūs neredzat? Tas ir elles piķis — ja tas tiek kur virsū, tad izdedzina visu cauri un neviens ārsts to vairs nevar aizlipināt ciet.

—  Viņš ir svētais, viņš ir svētais!

—  Mēs tevi redzējām, Dželsomīno: tu pavēli augļiem nogatavoties, un tie ir gatavi, tu pavēli krist zemē, un tie krīt.

.jgr- Vai jūs visi esat jukuši? — jautāja Dželsomīno. — Tur vainīga tikai mana balss. Tā rada tādu pašu gaisa satricinājumu kā ciklons.

—  Tiešām, tiešām! To mēs zinām, — iespiedzās kada sieviete. — Tu ar savu balsi dari brīnumus.

—   Kas par brīnumiem! Tās ir burvības.

Dželsomīno dusmīgi nosvieda zemē spaini un iegāja iekšā, aizšau dams durvju aizbīdni.

«Mans miers pagalam,» viņš prātoja. «Es nevarēšu paspert ne soli, lai ļaudis man neskrietu pakaļ. Katru vakaru par mani vien runas un biedēs ar mani bērnus, stāstīdami, ka esmu burvis. Labāk iešu no šejienes prom. Galu galā ko tad lai es šajā apvidū daru? Mani vecāki miruši, vistuvākie draugi krituši karā. Iešu plašajā pasaulē un meklēšu laimi ar savu balsi. Ir taču ļaudis, kam maksā par dziedāšanu; tas gan ir savadi, nevienam taču nevajadzētu inaksat, ja viņš kaut ko dara sava prieka pēc, piemeram, dzied, bet tā tas nu ir. Varbūt arī man izdosies tapt par dziedoni.»

Tā nolēmis, Dželsomīno sabāza savas mantiņas mugursomā un de vās prom. Ļaudis sačukstēdamies atbrīvoja viņam ceļu. Dželsomīno ne uz vienu nepaskatījās. Viņš raudzījās taisni uz priekšu un nesacīja neko. Nogājis krietnu gabalu, viņš tomēr pagriezās atpakaļ, lai pēdējo reizi palūkotos uz savu māju.

Ļaudis stāvēja vēl turpat un rādīja uz viņu ar pirkstiem, it ka viņš būtu spoks.

«Tagad es viņiem parādīšu pienācīgu joku,» nolēma Dželsomīno.

Ievilcis plaušās gaisu, viņš nokliedza, cik ska|i vien jaudāja:

—  Palieciet sveiki!

Sī atvadu sveiciena iedarbība bija tūlīt redzama: vīriešiem negaidīta vēja brāzma norāva cepures no galvas, kādai vecai kundzei galvas virsa bija kļuvusi gludāka par olas čaumalu — viņa skrēja pakaļ savai parūkai, ko bija nolaupījis lielais pūtiens.

—  Sveiki, sveiki! — Dželsomīno atkārtoja, smiedamies no visas sirds par pirmo nebēdnību savā mūžā.

Spēcīgās balss strāva lika visām cepurēm un parūkam salidot kopā; tās viena barā pacēlās gaisā kā gāju putni un pēc pāris mirkļiem pazuda. Vēlāk kļuva zināms, ka cepures nokritušas vairāku kilometru atstatumā, dažas aizlidojušas pat robežai pāri.

Ari Dželsomīno nedaudz dienas vēlāk pārgāja robežu un nokļuva visdīvainākajā pasaules malā.

Ka ir radies Klibiķitis, Drīz jūs visi zināsiet.

III

Pirmais priekšmets, ko Dželsomīno atrada dīvainajā zeme, bija sudraba naudas gabals. Tas mirdzēja zemē pie ietves labi redzamā vietā.

«Savādi,» nodomāja Dželsomīno, «kāpēc neviens to nav pievācis. Es jau gan nelaidīšu garām izdevību. Mani nelielie naudas krājumi izbeidzās vakarvakarā, un šodien vēl neesmu iebāzis mutē ne kumosa maizes. Vispirms tomēr apvaicāšos, vai kāds nav to pazaudējis.»

Dželsomīno piegāja klāt nelielam ļaužu pulciņam, kas sačukstēdamies viņu novēroja, un rādija tiem savu naudas gabalu.

—  Varbūt kads no jums, kungi, to ir pazaudējis? — viņš jautāja čukstus, lai neizbiedētu svešos cilvēkus.

—  Ej prom, — sekoja atbilde, — un labāk nerādi šo naudu, ja negribi iedzīvoties nepatikšanās!

Ļoti atvainojos, — Dželsomīno nokaunējies murmināja un tūlīt virzījās prom uz to pusi, kur veikala izkārtne solīja «Pārtiku un dažādas citas preces».

Veikala skatlogā šķiņķa un marmelades kārbiņu vietā bija saliktas burtnīcu kaudzes, krāsaino zīmuļu kastītes un tintes pudeles.

«Tās laikam būs «dažādas citas preces»,» Dželsomīno nodomāja un pašapzinīgi iegāja veikalā.

—  Labvakar, — tirgotājs svinīgi sveicināja.

«Patiesību sakot,» prātoja Dželsomīno, «es vēl neesmu dzirdējis zvanam pusdienas laiku. Bet tas taču nav svarīgi.»

Viņš apvaicājās kā parasti pusbalsī (normālām ausīm tomēr pārāk skaļi):

—  Vai es varētu dabūt maizi?

Protams, cienījamais kungs. Cik jūs vēlaties? Vienu pudelīti vai divas? Sarkanu vai melnu?

Melnu gan ne, — atbildēja Dželsomīno. — Vai jūs patiešām maizi pārdodat pudelītēs?

Tirgotājs skaļi iesmējās:

—   Kā jūs gribat, lai mes to pārdotu? Varbūt pie jums to griež šķēlēs? Palūkojiet, palūkojiet, cik mums ir jauka maize!

Tā runādams, pārdevējs rādija plauktu, uz kura stāvēja tintes pudelītes visdažādākās krāsās, sakārtotas tikpat kā kareivji ierindā. Bet visa veikalā neredzēja nekā ēdama — nevienas siera kripatiņas, nevienas ābola miziņas.

«Vai viņš nav jucis?» domāja Dželsomīno. «Labāk bus, ja runāšu viņam pa prātam.»

—  Patiešām, lieliska maize, — viņš sacīja, rādīdams uz sarkanas tintes pudelīti.

—  Patiesi? — vaicāja tirgotājs, starodams priekā par dzirdēto atzinību. — Tā ir vislabaka zaļā maize, kāda vien ir bijusi pardo- šanā.

—   Zaļā?

—   Protams. Atvainojiet, varbūt jūs lāgā neredzat?

Dželsomīno nešaubījās, ka viņš redz pudeli sarkanas tintes, un

mekleja iemeslu, kā ar godu tikt ārā, lai varētu pameklēt kādu tirgotāju, kas nav tik traks. Pēkšņi viņam ienāca prātā laba ideja.

—  Paklausieties, — viņš sacīja, — maizi nopirkt es atnākšu vēlāk. Vai jūs man tagad neparādītu veikalu, kur var nopirkt labu tinti?

—   Zināms, — atbildēja tirgotājs ar mūžam svinīgo smaidu. — Tepat pretī atrodas vislabākais pilsētas rakstāmlietu veikals.

Pretējās puses skatlogā bija izlikti ļoti pievilcīgi maizes klaipi, tortes, kūkas, makaroni, siera grēdas, desu un cīsiņu virknes.

«Tieši tā, kā es domāju,» noteica Dželsomīno, «šis tirgotājs nebija pie pilna prāta un sauca maizi par tinti, bet tinti par maizi. Te man būs vieglāk sarunāties.»

Viņš iegāja veikalā un palūdza puskilo maizes.

—  Maizi? — pārdevējs pakalpīgi pārjautāja. — Jūs būsiet kļūdi jies. Maizi pārdod veikalā, kas atrodas tieši pretī. Mēs, kā redzat, tirgojamies tikai ar rakstāmpiederumiem.

To sacīdams, viņš ar lepnu, plašu rokas vēzienu norādīja uz visām pārtikas preču bagātībām.

«Tagad es saprotu,» noteica pie sevis Dželsomīno, «šajā zemē jārunā ačgārni. Ja sauksi maizi par maizi, tevi neviens nesapratīs.»

—  Dodiet man puskilo tintes, — viņš sacīja pārdevējam, kurš tūlīt nosvēra viņam puskilo maizes un iesaiņoja to pēc visiem liku miem.

—  Es gribētu drusciņ ari no tā, — piebilda Dželsomīno, rādīdams uz siera gabalu, bet neuzdrošinādamies to nosaukt vārdā.

—   Drusku dzēšamgumijas? — jautāja pārdevējs. — Tūlīt, kungs.

Viņš nogrieza krietnu šķēli siera, nosvēra un iesaiņoja.

Dželsomīno atviegloti nopūtās un nosvieda uz letes nesen atrasto

sudraba naudas gabalu.

Pārdevējs paskatījās uz naudu, kādu brīdi to papētīja, vairākas reizes pasvaidīja pa leti, pārbaudīdams skaņu, aplūkoja ar palieli nāmo stiklu, mēģināja pārkost un pēdīgi atdeva Dželsomīno atpakaļ ar nevīžīgu kustību un saltu piezīmi:

—  Jaunais cilvēk, jūsu naudas gabals diemžēl ir īsts.

—  Jo labāk, —Dželsomīno pašapzinīgi smaidīja.

—  Jo labāk. . . ko tu neteiksi! Es jums vēlreiz saku, ka naudas gabals ir īsts, es to nevaru ņemt pretī. Pazūdiet no manam acīm un ejiet, kur deguns rāda! Sakiet vel paldies, jaunais cilvēk, ka man pašlaik nav patikas iet ārā un saukt policistu. Vai jūs nezināt, kas draud īstas naudas izplatītājam? Cietums.

—  Bet es. . .

—   Nepaceliet balsi, es neesmu kurls. Ejiet vien prom! Kad jūs atgriezīsieties ar viltotu naudas gabalu, varēsiet saņemt iepirkumu. Redziet, es nemaz netīšu sainīšus vaļa. Tie atradīsies tepat maliņā. Norunāts? Ar labvakaru!

Dželsomīno iebāza mutē dūri, lai nebūtu jākliedz. Kamēr viņš nostaigaja dažus metrus lielo atstarpi starp leti un veikala durvīm, viņam bija šāda saruna pašam ar savu balsi:

Balss. Vai tu gribi, lai es iesaucos «A!» un sadauzu viņam visu skatlogu?

Dželsomīno. Dieva dēļ, nedari to. Es tikko esmu ieradies šajā zeme, un man jau viss ačgārni vien iet.

Balss. Man vajag izvēdināties, lai nevajadzētu eksplodēt. Tu esi mans saimnieks, un tev jāzina, ka to lai izdara.

Dželsomīno. Pacieties drusciņ, kamēr izejam no šā vājprātīgā cilvēka veikala. Es negribu padarīt viņu par nabagu. Sajā zemē notiek kaut kas nesaprotams.

Balss. Pasteidzies, jo es vairs nevaru ciest. Tūliņ, tūliņ iekliegšos. . . tūliņ visu izpostīšu. . .

Dželsomīno saka skriet un iegriezās kādā noma|ā, ne visai platā ieliņa. Tur viņš atri paraudzījās atpakaļ — neviena nebija. Izrāvis dūri no mutes, viņš palaida pavisam mazu saucienu, lai atbrīvotos no iekšējā niknuma. Bija dzirdams, ka saplīst ielas laterna un kāda puķu vāze nokrīt no palodzes uz ietves. Dželsomīno nopūtas:

Kad man būs nauda, es ar pasta pārvedumu atlīdzināšu pilsētas valdei par saplēsto laternu un balkonā nolikšu citu puķu vāzi. Vai vairāk nekas nav sadauzīts?

—  Vairāk nekas, — kāds atbildēja smalkā balstiņā, visu laiku klepodams.

Dželsomīno meklēja balstiņas īpašnieku un ieraudzīja kaķi vai vismaz kaut ko tādu, kas no tālienes varētu līdzināties kaķim. Teiksim vispirms, ka tas bija pavisam sarkans, tik koši sarkans kā magone, ar trim kājām, bet, galvenais, — viņš bija tikai kaķa kontūra, līdzīga zīmējumiem, ar kādiem bērni medz sašvikāt sienas.

—   Runājošs kaķis? — brīnījās Dželsomīno.

—  Es esmu drusku īpatnējs kaķis, tas tiesa. Es, piemēram, protu ari lasīt un rakstīt. Esmu taču skolas krita dels.

—  Kā dēls?

Mani uz šīs sienas uzzīmēja kāda meitene ar krīta gabalu, ko bija nočiepusi skolā. Tā kā tobrīd tuvojās policists un meitene muka prom, tad steigā viņa paguva man uzzīmēt tikai trīs kajas. Tāpēc esmu klibs un nolēmu sev dot vārdu — Klibiķītis. Es drusciņ klepoju, jo siena bija diezgan mitra un es uz tās pavadīju visus ziemas mēnešus.

Dželsomīno apskatīja sienu: tur bija palicis tikai Klibiķīša attēla nospiedums, it kā zīmējums būtu no apmetuma noplēsts.

—   Ka tu varēji nolekt zemē? — jautāja Dželsomīno.

—   Man jāpateicas tavai balsij, — atbildēja Klibiķītis. — Ja tu būtu iekliedzies drusciņ skaļāk, sienā rastos robs un tā būtu nelaime. Bet tā nenotika, un tā bija mana laime. Ak, cik jauki ir staigāt apkārt pa pasauli, kaut arī tikai uz trim kājām! Tev taču ir tikai divas kājas un tomēr pietiek, vai ne?

—  Ta jau ir, — Dželsomīno piekrita. — Bet man to pašu ir par daudz: bijusi man tikai viena kaja, es nebūtu aizgājis no mājām.

—•, Tu neesi visai priecīgs, — piezīmēja Klibiķītis. — Kas tev noticis?

Kamēr Dželsomīno gribēja sākt stāstīt par savām nedienam, pa ielu aizgāja kaķis uz četrām īstam kājām, bet viņš laikam bija iegrimis domās, jo pat nepagriezās, lai palūkotos uz mūsu draugiem.

—  Ņau, — viņam uzsauca Klibiķītis. Kaķu valodā šis vārds nozīmē — sveiks.

Kaķis apstājās. Viņš izskatījās izbrīnījies, drīzāk pat sašutis.

—  Mani sauc Klibiķītis. Un tevi? — apvaicājās kaķis — zīmējums.

īstais kaķis, kā likās, šaubījās, vai atbildēt vai ne. Tad negribīgi nomurmināja:

—  Mans vārds ir Fido.

—   Ko viņš teica? — jautāja Dželsomīno, kas, protams, nekā nesaprata.

—  Viņu saucot Fido.

—   Vai tad tas nav suņa vārds?

—   Neapšaubāmi.

—   Nekā nesaprotu, — sacīja Dželsomīno. — Vispirms rakstām lietu pārdevējs, kas gribēja iedot man tinti maizes vietā, tagad kaķis ar suņa vārdu.

—  Mīļais draugs, — paskaidroja Klibiķītis, — šis kaķis domā, ka viņš ir suns. Vai gribi paklausīties? — Klibiķītis pagriezās pret kaķi un sirsnīgi sveicināja:

—  Fido, ņau!

Vau, vau, — kaķis saniknots atbildēja. — Kaunies! Ņaud tikai kaķi.

Bet es taču esmu kaķis, — sacija Klibiķītis, — kaut ari man ir tikai trīs kājas, kas uzzīmētas ar sarkanu kritu.

Tu esi mūsu rases negods! Tu esi melis, ej projām! Es negribu vairs tērēt laiku, ar tevi runājot. Turklāt sāk 1it, labāk skriešu mājās un paņemšu lietussargu.

Kaķis aizgaja, reizēm pagriezdamies atpakaļ un ieriedamies.

—   Ko viņš teica? — jautāja Dželsomīno.

—  Viņš teica, ka līstot.

Dželsomīno paskatījās debesīs: virs namu jumtiem spīdēja tik spoža saule kā vēl nekad, un mākonīti nevarētu saskatīt pat ar jūras tālskati.

Cerēsim, ka visi negaisi šajā zemē bus tādi paši kā šodien. Man liekas, ka esmu nokļuvis kādā ačgarnibu pasaule.

Mīļais Dželsomīno, tu gluži vienkārši esi nokļuvis Melu zemē. Te visi, likuma spiesti, melo. Nelaime, ja kāds pasaka patiesību: lielos naudas sodus maksājot, jāatdod ari kažoks, pat ar visu asti. Klibiķītis, kas no sava novērošanas posteņa uz sienas bija ieguvis tik daudz zināšanu, tagad varēja sniegt Dželsomīno sīkus paskaidro jumus par Melu zemi.

IV

Par Melu zemi stāstiņš iss, Ko pavēstīja Klibiķīt's.

—  Tev jāzina, '— iesāka Klibiķītis. . .

Es saīsināšu viņa stāstu, lai jums nebūtu jāzaudē pārak daudz laika. Stāsts ir šāds.

Jau sen pirms Dželsomīno ierašanās šajā savādajā zemē te no jūras bija ieceļojis izveicīgs un uzņēmīgs pirāts, vārdā Džakomone — Lielais Jēkabs, pietiekami liels un drukns virs, lai spētu panest tādu vārdu nesalīcis, un pietiekami vecs, lai sāktu ilgoties pēc kārtīgākā dzīvesveida.

«Nu jaunība ir pagājusi,» viņš esot sacījis. «Man ir apnicis braukāt pa jūrām. Labāk okupēšu kādu saliņu un mainīšu profesiju. Protams, es neaizmirsīšu arī pārējos juras laupītājus: iecelšu viņus par majordomiem, kambarsulaiņiem, zirgu puišiem un izsūtāmiem, tā ka viņiem nevajadzēs žēloties par savu vadoni.»

Ar šādu nodomu viņš sāka meklēt sev saliņu, bet neviena nebija pa prātam — visas likās pārāk mazas. Kas atbilda viņa gaumei, tā nepatika citiem bandas dalībniekiem. Viens gribēja, lai butu upe, kur varētu makšķerēt foreles, bet upes nebija. Otrs gribēja kino, cits — banku, kur varētu noguldīt salaupīto naudu uz procentiem.

—   Kāpēc mēs nevaram ieņemt kaut ko labāku nekā saliņa?

Galu galā viņi okupēja veselu valsti ar lielu pilsētu, kurā bija

teātru un banku papilnam, ar daudzām upēm, kurās varēja makšķerēt foreles un svētdienās vizināties laivā. Un tik tālu nebija nekā sevišķa — tas gadās diezgan bieži, ka šo vai kādu citu zemi kādā pasaules malā okupē pirātu banda. Kad zeme bija ieņemta, Džakomone nolēma: viņam derētu pārmainīt vārdu un saukties tagad par Džakomoni Pirmo, bet savus ļaudis pārdēvēt par admirāļiem, kambarkungiem, galminiekiem un ugunsdzēsēju priekšniekiem.

Protams, Džakomone izdeva ari likumu, saskaņā ar kuru visiem vajadzēja saukt viņu par «Jūsu Augstību», pretējā gadijumā tika nogriezta mēle. Lai būtu drošs, ka nevienam neienāks prātā pateikt par viņu patiesību, viņš saviem ministriem pavēlēja reformēt vārdnīcu.

—   Nepieciešams pārmainīt visus vārdus, — viņš paskaidroja. — Vārds pirāts, piemēram, nozīmēs — godavīrs. Tātad, ja ļaudis runās, ka esmu pirāts, — ko tad viņi sacīs jaunajā valodā? Ka esmu godavīrs.

—   Zvēram pie visām valzivīm, mūsu uzbrukumu lieciniecēm! — sajūsmā kliedza ministri. — Tā ir brīnišķīga ideja, ko vajadzētu uzrakstīt un pielikt pie sienas rāmītī.

—  Vai visiem skaidrs? — turpināja Džakomone. — Tālāk: pārmai niet nosaukumus visiem priekšmetiem, dzīvniekiem un personām. Sāksim ar to, ka no rīta «labrīta» vietā vajadzēs teikt «ar labu nakti» — tā visi mani uzticamie pavalstnieki sāks dienu ar meliem. Protams, kad ies gulēt, vajadzēs sacīt — «labdien».

—   Lieliski, — iesaucās viens no ministriem. — Tad nevajadzēs vis sacīt «cik jūs labi izskatāties», bet varēs teikt «purns, kas prasās pēc dūres!».

Pēc vārdnīcas reformas tika izdots likums, kas padarīja melošanu par obligātu, un tad izcēlās neaprakstāmas jukas.

Sākumā ļaudis bieži kļūdījās. Gāja, piemēram, pirkt maizi pie maiznieka, aizmirstot, ka tagad maiznieki pārdeva burtnīcas un zīmuļus, bet maize bija jāpērk pie rakstāmpiederumu tirgotāja. Vai arī, ejot pa apstādījumiem, cilvēki raudzījās uz puķēm un nopūtas:

—  Cik skaistas rozes!

Tūliņ no krūmiem izlēca ārā kāds no karaļa Džakomones policistiem ar sagatavotiem rokudzelžiem.

—  Vareni, vareni! Jūs esat izdarījis noziegumu, vai jūs to zināt? Kā jums nāk prātā «burkānus» saukt par «rozēm»?

—  Lūdzu piedošanu, — murmināja nelaimīgais un steidzīgi sāka slavēt citas apstādījumu puķes.

—  Cik skaistas nātres, — viņš jūsmoja, rādīdams uz atraitnītēm.

—   Nē, nē, mani vairs nepiemānīsiet. Jūs pārkāpumu jau esat izdarījis. Vajadzēs pavadīt kādu laiciņu cietumā un pavingrināties melošanā.

Un tas, kas notika skolās, nav nemaz aprakstāms! Džakomone bija licis samainīt visus skaitļus reizināšanas tabulā. Lai saskaitītu, vajadzēja atņemt. Lai dalītu, vajadzēja reizināt. Skolotāji paši vairs neprata izlabot kļūdas aritmētikas uzdevumos. Sliņķiem bija tīrā laime: jo vairāk viņiem bija kļūdu, jo vairāk varēja cerēt uz labu atzīmi.

Un sacerējumi?

Varat iedomāties, kas iznāk, ja visi vārdi ir ačgārni. Kāds skolēns, piemēram, saņēma viltota zelta medaļu kā godalgu par sacerējumu «Skaista diena»:

Vakar lija. Cik patīkami bija pastaigāties lietā, kas gāza ar pilieniem. Ļaudis beidzot varēja atstāt mājās lietussargus un mēteļus un varēja staigāt krekla piedurknēs. Man netīk, ja spīd saule: jāsēž mājās, lai neizmirktu, visa nakts jāpavada, skatoties saules staros, kas skumji slēpjas uz durvju dakstiņiem.

Lai varētu pienācīgi novērtēt sacerējumu, ņemiet vērā, ka šajā valodā durvju dakstiņi nozīmē logu rūtis.

Pietiks. Tagad jūs zināt, par ko ir runa. Melu zemē pat visiem dzīvniekiem vajadzēja iemācīties melot: suņi ņaudēja, kaķi rēja, zirgi māva, un lauvam zooloģiskā dārza krātiņā lika pīkstēt, jo viņu rūkšana bija iedalīta pelei.

Vienīgi zivis ūdeni un putni gaisā varēja nospļauties par karaļa Džakomones likumiem: zivis tāpēc, ka vienmēr ir mēmas un neviens tas nevar piespiest melot, putni tāpēc, ka suņu ķērāji nevarēja tos notvert. Putni turpināja dziedat katrs savā balsī, un ik reizi cilvēki noraudzījās uz tiem ar skumjām.

Jūs laimīgie, — ļaudis nopūtās, — neviens jums nevar uzlikt

sodu.

Klausīdamies Klibiķīša stāstā, Dželsomīno kļuva arvien bēdīgāks.

«Ka es varēšu dzīvot šajā zemē?» viņš domāja. «Ja man kādreiz paspruks patiess vārds, manu pārlieku skaļo balsi tuht dzirdēs visi Džakomones policisti. Mana balss turklāt ir tīk dumpīga, ka nez vai es spēšu noturēt to miera.»

—  Ta, — nobeidza Klibiķītis, — tagad tu zini visu. Vai tu gribi vel ko zināt? Man gribas ēst.

—  Man arī. Es gandrīz biju to aizmirsis.

—  Izsalkums ir vienīgais, ko nevar aizmirst. No laika tas nebīstas, gluži otrādi, jo ilgāks laiks pagajis, jo lielāks ir izsalkums. Vispirms gan es gribētu atstāt mazu sveicienu šai sienai, kuras gūsteknis tik ilgi esmu bijis.

Klibiķītis ar savu sarkanā krita kāju uzrakstīja uz sienas sava nospieduma vidū:„

ŅAU, LAI DZĪVO BRĪVĪBA!

Atrast kaut ko ēdamu nebija viegli.

Visu laiku, kamēr viņi staigāja pa pilsētu, Dželsomīno cītīgi lūkojās uz zemi, cerēdams ieraudzīt kādu viltotu naudas gabalu. Klibiķītis turpretim vēroja gājējus, it kā mekledams kādu paziņu.

—  Tur viņa nāk, — viņš beidzot noteica, rādīdams uz kādu vecu kundzi, kas ar sainīti rokās steidzīgi soļoja pa ietvi.

—   Kas tā tāda?

—  Tā ir krustmāte Kukuruzvālīte, kaķu aizgādne. Katru vakaru viņa atnes sainīti ar ēdienu paliekam klejotājiem kaķiem, kas klīst gar Džakomones pils parka mūriem.

Krustmāte Kukurūzvālīte bija tieva, gandrīz divus metrus gara vecenīte, kas turējās ļoti taisni un izskatījās visai stingra. Paskatoties uz viņu, varētu teikt, ka tā ir viena no tām dāmām, kas mēdz uzbrukt kaķiem ar slotaskatu. īstenībā — pēc Klibiķīša vārdiem — bija gluži otrādi.

Viņai sekodami, Dželsomīno ar savu biedru nonāca kādā laukumiņā, aiz kura bija redzams parka žogs — asi robots mūris, apkaisīts ar pudeļu šķembām. Kāds desmits diezgan noplukušu un izkāmējušu kaķu saņēma Kukurūzvālīti ar nesaskanīgu riešanu.

Stulbeņi, — izgrūda Klibiķītis. — Tu redzēsi, ka es tūliņ ievedīšu kārtību.

Taja mirkli, kad krustmāte Kukuruzvālīte atraisīja savu sainīti un nolika ta saturu blakus ietvei, Klibiķītis iejaucās barā un nokliedza spiedzīgu «ŅAU!».

Kaķi, kas ņaudēja, nevis rēja, šīs zemes kaķi nebija paraduši redzēt. Aiz liela pārsteiguma visi kaķi sastinga uz vietas ar atplestām mutēm. Klibiķītis paķēra zobos divas mencu galvas un pāris lēcienos atradas jau uz parka žoga, pārlida tam pāri un iemuka krūmos.

Dželsomīno pavērās apkārt — viņš arī butu labprāt lēcis pāri mūrim, bet krustmāte Kukuruzvālīte skatījās uz viņu aizdomu pilna.

«Man negribetos, ka viņa sacel trauksmi,» viņš domāja. Izlikdamies par nejaušu garāmgājēju, kas iet savās gaitās, viņš nogriezās pa citu ceļu.

Kad pirmais pārsteiguma bridis bija garām, kaķi sāka riet, ieķēru šies svārkos Kukuruzvālītei, kas, patiesību sakot, bija vēl vairāk izbrīnījusies nekā viņi. Beidzot vecenīte nopūtās, izdalīja kaķiem pēdējās ēdiena atliekas, pameta velreiz acis uz mūri, aiz kura bija nozudis Klibiķītis, un gāja atpakaļ uz mājām.

Tikko Dželsomīno nogriezās aiz ielas stūra, viņš atrada ilgi mek lēto viltoto naudas gabalu un varēja beidzot nopirkt maizi un sieru (vai, kā te mēdza teikt, «pudelīti tintes un gabalu dzēšamgumijas»).

Nakts pienāca drft, Dželsomīno bija noguris, nāca miegs. Atradis kādā mājā vaļējas durvis, viņš ielīda pagrabā un apgulās uz ogļu kaudzes.

Klibiķītis visu redz: Džakomonem parūka.

V

Kamēr Dželsomīno gulēja (nenojauzdams, ka tieši miegā viņu pārsteigs jauna liksta, par kuru pastāstīsim vēlāk), sekosim pa Kli biķiša trīs sarkano ķepiņu pēdām. Mencu galvas un plekstes mugura viņam garšoja lieliski. Tā bija pirmā reize, kad viņš bāza ko mutē: līdz šim, dzīvojot uz sienas, viņam nekad nebija iegribējies ēst. Tā bija ari pirmā reize, kad kaķis naktī atradās karaliskajā parkā. «Zēl, ka te nav arī Dželsomīno,» Klibiķītis nodomaja. «Viņš varētu nodziedāt serenādi karalim Džakomonem, saplēsdams visus logus.»

Kaķītis pacēla galvu, palūkojās uz pili un pašā pēdējā stāvā ieraudzīja veselu rindu apgaismotu logu.

«Karalis Džakomone iet gulēt,» viņš apsvēra. «Tādu skatu nedrīkst palaist garām.»

Ka jau kaķis, viņš veikli rāpās augšā no viena stāva uz otru, kamēr nok|uva līdz milzīgai zālei, kas, izrādījās, bija Viņa Augstības guļamistabas priekštelpa.

Divas nebeidzamas kambarsulaiņu, apkalpotāju, kambarkungu, admirāļu, ministru un citu augstmaņu rindas dzi|i klanījās, kad gāja garām Džakomone — liels, resns un tik neglīts, ka bail. Ļoti skaisti bija tikai viņa biezie, garie, oranždzelter. le cirtainie mati un violetais naktskrekls ar izšūtu vārdu uz krūtīm.

Viņam garāmejot, visi noliecās un čukstēja:

—   Labrīt, Jūsu Augstība! Lai jums šī diena laimīga. Karali!

Laiku pa laikam Džakomone apstajas, lai nožāvātos, un katru

reizi viens no galminiekiem tūlīt pieklājīgi aizlika viņam roku mutei priekšā. Tad Džakomone gāja tālāk ņurdēdams:

—  Šorīt man nemaz negribas gulēt. Es jūtos žirgts kā pumpuriņš.

Protams, viņš gribēja teikt pavisam pretējo, bet., likdams melot

citiem, viņš pierada veikli melot ari pats un bija pirmais, kas saviem meliem ticēja.

Jusu Augstībai ir varens purns, kas prasās pēc dūres, — palocīdamies sacīja viens no ministriem.

Džakomone pablenza uz viņu ar niknu aci, bet laikus atcerejās šo vardu nozīmi — ka viņš izskatās brīnišķīgi, tāpēc pasmaidīja, nožāvājās, pagriezās atpakaļ un ar rokas mājienu atsveicinājās no augstmaņu bara, pacēla naktskrekla apmali un iegaja guļamistabā.

Klibiķītis pārvietojās uz nakamo palodzi, lai varētu turpināt novērošanu.

Viņa Augstība Džakomone, tikko bija palicis viens, pieskrēja pie spoguļa un sāka sukāt savus skaistos oranždzeltenos matus ar zelta suku.

«Viņš ļoti rūpējas par saviem matiem,» sprieda Klibiķītis, «un tas ir prātīgi, mati patiešam ir skaisti. Ka tas varēja notikt, ka cilvēks ar tik skaistiem matiem top par jūras laupītaju? Viņam va jadzēja kļūt par gleznotāju vai mūziķi.»

Sajā brīdī Džakomone nolika suku, uzmanīgi satvēra pie deni ņiem divus matu kušķus, un — viens, divi, trīs! — ar vienu vienīgu rokas kustību karaļa galva tapa gluda kā poda dibens. Neviens indiānis nevaretu tik ātri noskalpēt savu ienaidnieku.

—   Parūka! — Klibiķītis apstulbis izdvesa.

Skaistie oranždzeltenie mati bija tikai parūka, zem kuras atradas Viņa Augstības neglītā, sarkanādainā galva ar pumpām un puniem, kurus Džakomone aptaustīja, sērīgi nopūzdamies. Tad viņš atvēra skapi, un Klibiķītis, kas savas acis bija atvēris vēl platakas, ierau dzija veselu parūku kolekciju visādās krāsās: zeltainas, zilas, mel nas, — sasukātas simtiem clažados veidos. Džakomonem, kas atklātībā parādījās vienmēr tikai oranždzeltenajā parūkā, privātajā dzīve, tas ir, gultā, patika mainīt parūkas, lai apmierinātu savus sirdēstus par pliko pauri. Nebūtu gan nekāda iemesla kauneties par to, ka viņam izkrituši visi mati, jo gandrīz visiem cilvēkiem zināmā vecumā mati kļūst arvien retāki. Bet tāds nu bija Džakomone — viņš nevarēja samierināties ar to, ka uz viņa galvas nav matu.

Klibiķīša acu priekšā Viņa Augstība izmēģināja citu pec citas vairakus desmitus parūku, pastaigādamies spoguļa priekšā, lai pa- tiksminātos: viņš apskatīja sevi no priekšas, no sāniem, ar otra spogulīša palīdzību aplūkoja pakausi — tapat ka primadonna, iedama uz skatuves. Beidzot viņš atrada paruku pec savas gaumes. Tā bija violeta, tādā pašā toni ka naktskrekls. Viņš uzmauca parūku uz plikās galvas, iekāpa gultā un nodzēsa gaismu.

Vēl kadu pusstundiņu Klibiķītis pavadīja, ložņādams gar karaļa pils logiem, tā apmierinot savu ziņkārību. Sāda nodarbība gan nav piemērota labi audzinātam cilvēkam: ja nav pieklājīgi klausīties aiz durvīm, vai tad, pēc jūsu domam, apmierināt ziņkārību pie logiem ir pieklājīgak? Nevajag ari aizmirst, ka jums tas nekad neizdotos, jo jus neesat ne kaķi, ne akrobāti. Klibiķītim sevišķi iepatikas viens no kambarkungiem, kas pirms gulētiešanas nometa galma apģērbu, izsvaidīdams pa visām malām mežģīnes, ordeņus un ieročus. Vai varat iedomāties, ko viņš pēc tam uzvilka mugurā? Savu veco juras laupītāja apģērbu: līdz ceļiem uzrotītas bikses, rū tainu kreklu un melnu apsēju pār labo aci. Tādā tērpā vecais pirāts kapa nevis gultā, bet uzrausās uz baldahīna jumta, kas atradas virs gultas: viņš laikam bija noilgojies pec visaugstākajiem mastiem. Beigas viņš vēl aizdedza aplipušu pīpi un uzvilka tik kāru dumu, ka Klibiķītis tikko noturējās neieklepojies.

«Redzi nu, cik liels ir patiesības spēks!» noteica pie sevis mūsu izlūks. «Pat vecais juras laupitajs jūtas labāk savās īstajās drēbēs.»

Klibiķītis nolēma, ka būtu liela neapdomība pārgulēt nakti parkā, kur viņu varēja pārsteigt kāds no sargiem. Tāpēc viņš griezās atpakaļ, pārlīda pāri mūrim un novēlās zeme pilsētas galvenajā laukumā, tieši taja, kur vienmēr sapulcējās tauta, lai noklausītos Džakomones runas. Klibiķītis skatījās apkart, meklēdams mierīgu vietiņu, kur pārlaist nakti, taču labajā kājā viņš sajuta savādu niezi.

«Brīnums,» viņš klusu bubināja, «vai tad Viņa Augstība būtu pielaidis man blusas? Vai arī vecais jūras laupītājs?»

Niezēšanas cēlonis bija pavisam cits: ķepa niezēja, ja tā var teikt, nevis no ārpuses, bet no iekšienes. Klibiķītis rūpīgi izpētīja savu kaju, bet 110 blusām nebija ne vēsts.

«Saprotu gan,» viņš noteica, «tā ir vajadzība rakstīt uz sienas.

Atceros, ka vakarvakarā tapat niezēja, kad ar Dželsomīno palīdzību man izdevās norausties uz šis zemes. Atstāšu vēstījumu melu karalim.»

Viņš uzmanīgi tuvojās karaļa pils fasadei, vērodams, vai sargi nemanas viņu notvert. Bet sargi, kā jau ačgarnibu zeme pieklājas, gulēja un kraca. I^aiku pa laikam sardzes kaprālis gāja pārbaudīt, vai kāds no sargiem nav pamodies.

«Jo labāk,» nopriecājās Klibiķītis un ar savu sarkanā krīta ķepu, protams, ar labo, uzrakstīja uz kara|a pils sienas tieši blakus galvenajām durvīm:

KARALIM DZAKOMONEM IR PARŪKA!

«Sis uzraksts te ir ļoti piemērots,» viņš nolēma, kad bija to pamatīgi aplūkojis. «Tagad vajadzētu uzrakstīt arī otrā durvju pusē.»

Stundas ceturkšņa laikā viņš šo uzrakstu bija atkārtojis apmēram simt reižu un beigās bija tik noguris kā skolnieks, kas divas reizes pārrakstījis kjudu labojumu.

— Bet tagad čučēt!

Tieši laukuma vidū atradās marmora kolonna, izgreznota ar vēsturisku notikumu attēlojumiem, kas saistījās ar Džakomones vārdu. Protams, tie visi bija izdomāti. Tur bija Džakomone, kas izdala savu mantu trukumcietejiem; Džakomone, kas uzvar ienaidniekus; Džakomone, kas izgudro lietussargu, lai pasargatu savus pavalstniekus no lietus. Kolonnas gala bija pietiekami daudz vietas, lai kaķis, kam ir tikai trīs kājas, tur varētu patverties no briesmām un nosnausties. Turēdamies aiz skulptūrām, Klibiķītis uzrāpās augšā, ērti ierīkojās paša kapite|a vidū, aptina asti ap zibeņnovedēju, lai nenokristu, un aizmiga, iekams bija paguvis aizvērt acis.

Neveiksmīgās runas beigas Klibiķītis nokļūst sprukās.

VI

Rītausmā Klibiķiti pamodināja it kā ūdenskrituma krākšana.

«Vai tad sākušies ūdensplūdi, kamēr es gulēju?» viņš noraizējies jautāja. Pārliecies pār kolonnas malu, Klibiķītis redzēja, ka laukumu pārpildījis nemierīgi dūcošs [aužu pūlis. Viņam nevajadzēja daudz laika, lai aptvertu, ka cilvēki sapulcējušies, gribēdami izlasīt viņa rakstīto vēstījumu uz karaļa pils fasādes:

KARALIM DZAKOMONEM IR PARŪKA!

Melu zemē katra vismazakā patiesība sacēla lielāku troksni neka atombumba. Ļaudis plūda šufrp pa visiem ceļiem, jo viņus bija ieinteresējuši skaļi izsaucieni un smiekli. Jaunpienākušie vispirms domāja, ka svin kādus svētkus.

—  Kas noticis? Vai esam uzvarējuši kāda karā?

—   Nē, daudz svarigakas ziņas!

—  Vai Viņa Augstībai piedzimis dēls?

—  Ne, vēl svarīgākas!

—  Nu tad droši vien ir atcēlti nodokļi.

Beidzot arī jaunpienākušie izlasīja Klibiķīša vēstījumu un sāka smieties. Kliedzieni un smiekli pamodināja karali Džakomoni, kas savā violetaja naktskreklā vēl atradās gultā. Valdnieks pieskrēja pie loga un, rokas berzēdams, priecājās:

—  Cik jauki! Lūk, kā tauta mani mīl! Vesels pūlis ir atnācis novēlēt man labunakti. Atri, ātri, galminieki, kambarkungi, admirāļi, nāciet atnesiet man apmetni un scepteri! Es iziešu uz balkona un teikšu runu.

Galminieki, patiesību sakot, lāgā neuzticējās tautai.

—  Aizsūtīsim vispirms kādu, lai paskatās, kas īsti noticis.

—  Jūsu Augstība, un ja nu revolūcija?

—   Kā, vai tad jūs neredzat, cik viņi priecīgi?

—  Protams. Bet kāpēc tad viņi ir tik priecīgi?

—  Tas ir skaidrs: tāpēc, ka es pec maza brītiņa teikšu runu. Kur mans sekretārs?

—  Te es esmu, Karali.

Džakomones sekretārs vienmer nēsāja padusē smagu portfeli, pilnu ar sagatavotām runām. Tur bija visada veida runas: pamācošas, aizkustinošas, uzjautrinošas — un visas no pirmās līdz pēdējai melu pilnas. Sekretārs atvēra portfeli un izvilka piezīmju burtnīcu, no kuras nolasīja priekšā virsrakstu:

—  Runa par risu biezputras audzēšanu.

—   Nē, nē, par ēdamlietām nevajag! Kāds var atcerēties, ka viņam gribas ēst, un tad klausīsies manī ar nepatiku.

—  Runa par šūpufzirdziņa izgudrošanu, — sekretārs nolasīja vēl vienu virsrakstu.

—  Tas derētu. Visi zina, ka šūpuļzirdziņus esmu izgudrojis es. Kamēr es vēl nebiju karalis, šūpuļzirdziņi nemaz īsti nešūpojās.

—  Jūsu Augstība, ir arī runa par matu krāsu.

—  Lieliski, tieši to es vēlos, — iesaucās Džakomone, glāstīdams parūku. Viņš paķēra piezīmju burtnīcu un izskrēja uz balkona. Parā doties Viņa Augstībai, pūli sacēlās kaut kas tāds, ko varēja noturēt vai nu par aplausu, vai arī smieklu vētru. Dažs labs galminieks, kas tautai lāgā neuzticējās, noprata, ka tie ir smiekli, un viņu neuzticība kļuva vēl lielāka. Džakomone turpretim uztvēra šo kņadu par aplausu vētru, ar smaidu pateicas saviem pavalstniekiem un saka lasīt runu. Neiedomājieties, ka jūs te varesiet izlasīt šo runu. Vienalga, jus neko no tās nesaprastu, jo viss bija sacīts ačgārni. Es jums šo runu pārtulkošu un īsi atstāstīšu, paļaudamies uz Dželsomīnp atmiņu.

Tātad karalis Džakomone sacīja apmēram tā:

—   Kas ir galva bez matiem? Tas ir dārzs bez puķēm.

Bravo! — kliedza ļaudis. — Tas tiesa! Tā ir patiesība!

Vārds «patiesība» pamodināja aizdomas ari tajos galminiekos, kuri nebija tik aizdomu pilni. Bet Džakomone mierīgi turpināja savu runu:

Kamēr es vēl nebiju kļuvis par šīs zemes karali, ļaudis plūca sev matus aiz izmisuma. Pilsoņi cits pēc cita tapa plikgalvji, un fri zieri palika bez darba.

—  Bravo! — iesaucas kāds pilsonis. — Lai dzīvo frizieri un frizētas parūkas!

Džakomone uz mirkli samulsis apstājās. Parūku pieminēšana sa trauca viņu līdz sirds dziļumiem. Tomēr, izkliedējis aizdomas, viņš turpināja runāt:

—  Pilsoņi, tagad es jums pateikšu, kāpēc oranždzelteni mati ir skaistāki par zaļiem matiem.

Saja brīdī kāds aizelsies galminieks pavilka Džakomoni aiz piedur knes un iečukstēja viņam kaut ko ausi:

—  Jusu Augstība, noticis kaut kas šausmīgs.

—   Runā!

—   Vispirms apsoliet, ka jūs neliksiet man nogriezt meli, ja es pateikšu patiesību.

-p. Apsolu.

—  Kāds ir uzrakstījis uz sienam, ka jūs valkājot paruku, un tāpēc ļaudis smejas.

Džakomonem aiz pārsteigumā lapiņas ar uzrakstīto runu izkrita no rokam, aizplivinājās pāri pūlim un nonāca zenu nagos. Ja Džakomonem pasacītu, ka aizdegusies karaļa pils, viņš nebūtu vairāk noskaities ka tagad. Vispirms viņš pavēlēja žandarmiem aiztriekt ļaudis no laukuma. Tad viņš lika nogriezt meli galminiekam, kas bija nokāpis lejā iegūt informāciju un bija atnesis viņam šo ziņu. Nabaga virs, viņš steigā bija lūdzis saudzēt meli, bet bija aizmirsis, ka vajadzēja lūgt saudzēt degunu, ja gribēja glābt mēli. Tad — visļaunakajā gadījumā — viņam butu nogriezuši degunu, bet mēle būtu palikusi vesela. Ar to vēl Džakomones dusmas nebija rimušās. Visa valstī tika izplatīts uzsaukums ar solījumu izmaksāt simttūkstoš viltotu dālderu tam, kurš paziņotu, kas ir šā apvainojošā uzraksta autors. Karaļa pils laukumā, tieši kolonnas pakājē, uzstādīja giljotīnu, kas jebkuru bridi varēja nocirst galvu neapdomīgajam rakstītajam.

Ak tētīt! — iesaucās Klibiķītis, kāpdamies atpakaļ uz kapiteļa

vidu un taustīdams kaklu. — Es nezinu, kā Melu zemes valoda sauc bailes, bet, ja tās sauc par drosmi, tad man pašlaik ir ārkārtīgi daudz drosmes.

Drošības pēc viņš visu dienu palika tupam sava slēptuvē. Vakarpusē, kad varēja būt daudzmaz drošs, ka nav gaidāmas nekādas nepatīkamas sadur smes, viņš nošļūca no kolonnas zeme, bet, iekams spēra soli, simt reižu pa skatījās visapkārt. Tikko viņš atradās jau uz zemes, pakaļkājas tūlīt gribēja skriet, bet laba priekšējā atkal sāka nejēdzīgi niezē*

Lai atbrīvotos no niezēšanas, — ņurdēja Klibiķītis, — man vajadzēs kaut kur uzrakstīt ko nepatīkamu par karali Džakomoni. Tā ka esmu piedzi mis uz sienas, man acīmredzot nekas cits neatliks ka pavadīt mūžu, apķēpājot sienas ar krītu gan pa labi, gan pa kreisi.

Te, starp citu, es neredzu nevienas sienas. Nekas, uzrakstīšu tur augšā.

Klibiķītis ņēma un uzrakstīja uz pa šas giljotīnas ar savas ķepiņas sarkano kritu jaunu vēstījumu karalim Džako- monem, kas bija izteikts šādi:

TA IR SKAIDRA PATIESĪBA: PLIKPAURIS IR MAJESTĀTE.

Niezēšana pārgaja, bet Klibiķītis noraizējies ievēroja, ka viņa labā kāja par dažiem milimetriem sarukusi īsāka.

— Man jau tā trūkst vienas kājas, — viņš ņurdēja. — Ja es vēl vienu izrakstīšu pa sienām, ar ko tad stai gāšu?

Pagaidām palīdzēšu es, — atskanēja kāda balss viņam aiz muguras.

Būtu bijusi tikai balss, Klibiķi tis varētu aizbēgt. Bet balsij bija

ari divas stipras rokas un cietas delnas, kas viņu sagrāba ciet, un glābiņa vairs nebija. Rokas un balss piederēja kādai pavecai kalsnai un stingrai kundzei, kas bija gandrīz divus metrus gara.

—  Krustmāte Kukurūzvālīte!

—  Es gan, — nošņāca vecā kundze. — Un tu nāksi man līdzi! Es tev rādīšu, kā čiept maniem kaķīšiem vakariņas un ķēpāt sienas ar krītu!

Klibiķītis bez pretošanās ļāva sevi krustmātei Kukurūzvālītei ietīt apmetnī, vēl jo vairāk tāpēc, ka pils durvīs parādījās vairāki žandarmi.

«Labi, ka krustmāte Kukurūzvālīte ieradās pirmā,» viņš nodomāja. «Labāk nokļūt viņas nekā Džakomones rokās.»

Klibiķītis nebaidos, Grib, lai kaķi ņaudēt sak.

VII

Krustmāte Kukurūzvālīte aiznesa Klibiķīti mājās un piešuva viņu pie atzveltnes krēsla. Jā gan, piešuva ar adatu un diegu, it kā viņš butu izšuvuma paraugs, ko piediedz galdautam, un vēl aizmeta divkāršu mezglu, lai šuve neizirtu.

»<•— Krustmāte Kukurūzvālīte, — Klibiķītis uzjautrināts sacīja, — jus vismaz varētu izvēlēties zilu diegu, kas vairāk pieskanētu manai krāsai. Sis oranžais diegs ir šausmīgs. Tas man atgādina Džakomones parūku.

—  Ne jau par parūkām mums jārunā, — atbildēja krustmāte Kukurūzvālīte. — Galvenais, lai tu tupētu mierā un neizbēgtu kā tovakar. Tu esi savāds kustonis, un es no tevis gaidu varenus darbus.

—  Esmu tikai kaķis, — pazemīgi atbildēja Klibiķītis.

—  Tu esi kaķis, kas ņaud: mūsu laikos tādu ir maz, pareizāk sakot, nav nemaz. Kaķi sākuši riet kā suņi, kas viņiem, protams, lāgā neizdodas, jo nav dzimuši riešanai. Es mīlu kaķus, nevis suņus. Man mājās ir septiņi kaķi. Viņi guļ virtuvē zem ūdensizlietnes. Tiklīdz šie ver muti vaļā, man gribas dzit tos ārā. Simtiem reižu esmu mēģinājusi iemācīt viņus ņaudēt, bet viņi mani neklausa.

Klibiķītis sāka just simpātijas pret šo veco kundzi, kura neapšau bāmi izglāba viņu no policistiem un kurai bija apriebušies rejoši kaķi.

—  Lai nu paliek kaķi, — runāja tālāk krustmāte. — Par tiem do māsim rīt. Šovakar mums kas cits darāms.

Piegājusi pie maza skapīša, viņa izņēma grāmatu un parādīja Klibiķitim virsrakstu — «Apcerējums par tīrību».

—   Un tagad, — paziņoja krustmāte Kukurūzvālīte, iekārtodamās otrā atzveltnes krēslā Klibiķītim pretī, — es tev izlasīšu visu grāmatu no pirmās nodaļas līdz pēdējai.

—  Cik tur lappušu, krustmāmiņ?

—   Nav daudz, tikai astoņsimt divdesmit četras, ieskaitot satura rādītāju — to es nelasīšu, pažēlošu tevi. Pirmā nodala: kāpēc nevajag rakstīt savu vārdu uz sienām. Vārds ir liels dārgums, ar to nedrīkst mētāties. Uzgleznojiet skaistu gleznu un parakstiet to ar savu vārdu. Izveidojiet skaistu skulptūru — jūsu vārds uz pjedestāla būs īstā vietā! Izgudrojiet labu mašīnu, un jums būs tiesības nosaukt to savā vārdā. Tikai tie, kas nedara nekā laba un neatrod piemērotākas vietas, kur likt savu vārdu, raksta to uz sienām. . .

—  Tas tiesa, — taisnojās Klibiķītis. — Tomēr es uz sienām nerakstīju savu, bet gan karaļa Džakomones vārdu.

—  Sēdi klusu un klausies! Otrā nodaļa: kāpēc nevajag rakstīt uz sienām savu draugu vārdus. . .

—   Man ir tikai viens vienīgs draugs, — iebilda Klibiķītis, — un to pašu esmu pazaudējis. Man negribas klausīties šo nodaļu, jo tā mani padara grūtsirdīgu. . .

—  Tu būsi spiests to noklausīties, jo netiksi nekur prom.

Sajā brīdī ieskanējās zvans un krustmāte Kukurūzvālīte gaja atvērt durvis. Ienāca gadus desmit veca meitene; ka tā bija meitene, to varēja noprast pēc «zirgastes», citādi viņu varētu noturēt ari par zēnu, jo tā valkāja kovbojbikses un rūtainu virskreklu.

—   Romoleta! — iesaucās Klibiķītis neizsakāmi pārsteigts.

Meitene domīgi viņu nopētīja.

—   No kura laika mēs esam pazīstami?

—  Kā tad ne, — runāja tālāk Klibiķītis. — Es gandrīz varētu saukt tevi par mammu. Vai mana krāsa tev neko neatgādina?

—  Atgādina gan, — atbildēja Romoleta, — krīta gabaliņu, ko es skolā reiz aizņēmos no kastītes pie tāfeles.

—  Aizņēmies? — pārjautāja krustmāte Kukurūzvālīte. — Un skolotāja to zināja?

—   Es nepaguvu viņai pasacīt, — paskaidroja Romoleta. — Tūliņ bija zvans uz pusdienas pārtraukumu.

—   Ļoti jauki, — noteica Klibiķītis, — var gandrīz sacīt, ka es esmu šā krīta gabaliņa dēls. Tāpēc arī esmu izglītots kaķis: protu runāt, lasīt, rakstīt un rēķināt. Katrā ziņā es tev būtu ļoti pateicīgs, ja tu mani būtu uzzīmējusi ar visām četrām kājām. Bet arī tāpat esmu apmierināts.

—  Es arī esmu priecīga, tevi atkal satikdama, — smaidīja Romoleta. — Tev laikam ir daudz man ko stāstīt.

—  Te visi ir ļoti apmierināti, — metās starpā krustmāte Kukurūzvālīte, — tikai es ne. Kā liekas, jums abiem nepieciešams iemācīties to, kas rakstīts manā grāmatā. Romoleta, sēdies tur!

Meitene piebīdīja krēslu tuvāk un, nometusi kurpes tālu nost, saritinājās uz tā ar visām kājām. Krustmāte Kukurūzvālīte atsāka lasīt trešo nodaļu, kurā bija paskaidrots, kāpēc nevajag rakstīt uz sienām vārdus, kas apvaino garāmgājējus. Klibiķītis un Romoleta klausījās ļoti uzmanīgi: Klibiķītis tāpēc, ka bija piešūts un nekā cita nevarēja iesākt. Romoleta turpretim to darīja ar sevišķu aprēķinu. To liecināja viņas izskats, un drīz jūs paši par to pārliecināsieties.

Tikusi līdz devītajai nodaļai, krustmāte Kukurūzvālīte sāka žā vāties. Sākumā viņa nožāvājās reizes divas, kamēr izlasīja vienu lappusi. Pamazām žāvas uzmācās arvien biežāk un biežāk: trīs reizes, četras, tad jau pēc katrām divām rindiņām. . . tad pie katras rindiņas. . . pie katra vārda. . . Beidzot nāca viens sevišķi garš žāvajiens, un, kad atkal aizvērās mute, reizē aizvērās arī lādzīgās kundzes acis.

—   Tā ir vienmēr, — paskaidroja Romoleta, — tiek līdz pusgrāma- tai un aizmieg.

—  Un tagad mums jāgaida, kamēr viņa pamodīsies? — jautāja Klibiķītis. — Mani viņa piešuvusi tik cieši, ka es nemaz nevarētu atplest muti, ja iedomātos nožāvāties. Bez tam man steidzīgi jāuzmeklē draugs, ko neesmu redzējis jau kopš vakarvakara.

—  To es nokārtošu, — pasacīja Romoleta.

Klusi un veikli viņa ar šķērītēm pārgrieza diegus. Klibiķītis izstaipījās, nolēca zemē, lai izpurinātu kājas, un atviegloti uzelpoja.

—  Ātrāk, — čukstēja Romoleta, — iesim caur virtuvi!

Virtuvē bija elles tumsa, tikai vienā stūri, apmēram tur, kur varētu

atrasties izlietne, mirgoja četrpadsmit zaļas uguntiņas.

—  Es jūtu kaķu smaku, — sacīja Klibiķītis. — Pareizāk sakot, jūtu septiņu kaķu smaku.

—  Tie ir krustmātes kaķi.

No izlietnes puses iespurdzās septiņas balsis.

—  Brālīt, — kāds teica, — tu esi ne vien klibs, bet arī akls! Vai tad neredzi, ka mēs esam suņi, tāpat kā tu?

—  Ak, jūs melīgie kaķi, — iesaucās Klibiķītis, noskaizdamies ne pa jokam. — Jūsu laime, ka nevaru kavēties, citādi es ar nagiem iemācītu jūs ņaudēt. Krustmāte Kukurūzvālīte man vēl paldies pasacītu.

—   Vau, — korī norēja visi septiņi kaķi.

Klibiķītis aizkliboja pāri virtuvei un nosēdās pretī saviem septiņiem radagabaliem.

—  Nau, — viņš izaicinoši ieņaudējās.

Septiņiem inčiem kļuva pavisam nelabi ap dūšu.

Vai jūs dzirdējāt? — ierunājās vismazākais. — Viņš patiešām prot ņaudēt!

—  Jā, tīri labi, ņemot verā, ka viņš ir suns.

—  Ņau, — atkārtoja Klibiķītis, — ņau, ņau, ņau!

Viņš droši vien uzstājas raidlugās par skaņu atdarinātāju, — prātoja visvecākais no septiņiem kaķiem. — Viņā nav ko klausīties. Viņš tikai gaida aplausus.

—  Ņau, — vēlreiz ieņaudējās Klibiķītis.

—  Patiesību sakot, — saka ņurdēt kāds cits no septiņiem kaķiem, — ari es labprāt tā ņaudētu. Ja gribat zināt, man jau ir apnicis riet. Rejot mani katru reizi pārņem tādas bailes, ka spalva saceļas.

—  Ak, tu mu]ķīt! — sacīja Klibiķītis. — Kāpēc tad tev ir bailes? Tas tāpēc, ka tu esi kaķis, nevis suns.

Tagad, ludzu, mani neapvainot. Pietiek ar to, ka mēs tevī klausāmies. Ej nu sazini, kas tu tāds esi!

—  Esmu kaķis, tāpat kā jūs. .

—   Vienalga, suns vai kaķis, bet ņaudēt man patiktu.

Tad pamēģini, — mudināja Klibiķītis. — Zināsi, kā tas ir. Tev mutē būs vēl saldāka garša nekā. . .

Nekā pieniņam, ko dod krustmāte Kukurūzvālite? — jautāja vismazākais no septiņiem.

—  Simtreiz saldāka.

—  Es tīri tā ka gribētu pamēģināt, — sacīja mazais.

Ņau, ņau, — iedrošinādams ņaudēja Klibiķītis. — Brālīši, kaķīši, esiet drosmīgi, mācieties ņaudēt!

Kamēr Romoleta smējās, vēderu turēdama, vismazākais no septi ņiem inčiem palaida klusu, nedrošu ņaudienu. Otrs viņam piebalsoja jau stiprāk, tad korim pievienojās trešais, un pēc kāda mirkļa jau visi septiņi kaķi ņaudēja kā septiņas vijoles Klibiķiša skaļās balss vadībā.

—  Kā jums patīk?

—  Tiešām, salda garša!

—  Saldāka nekā piens ar cukuru!

—  Starp citu, — Romoleta iesaucās, — jūs uzmodināsiet krustmāti Kukurūzvālīti. Klibiķiti, ejam prom!

Brīdinājums nāca par vēlu. Krustmāte Kukurūzvālīte bija pamodusies un parādījās durvis. Nokrakšķēja slēdzis, un parādījās vecās kundzes seja, pār kuru tecēja laimes asaru strautiņi.

—   Mani mincīši! Beidzot, beidzot!

Klibiķītis ar Romoletu jau bija izskrējuši pagalmā. Septiņi inci uz brīdi apjuka: skatījās gan uz savu saimnieci, ņaudēdami bez atelpas un nezinādami, ko lai domā par šiem strautiņiem, kas plūda no acīm, gan ari raudzījās uz durvīm un galu galā izšķīrās. Cits aiz cita rindiņā viņi pa atvērtajām durvīm iztipināja pagalmā, ne uz brīdi nepārtraukdami ņaudēšanu.

Krustmāte Kukurūzvālīte skatījās, asaras slaucīdama.

—  Mani drošulīši! Drošuhši! — viņa atkartoja bez mitas.

Kaķi viņai atbildēja: — Ņau! Ņau!

Bet šim neparastajam skatam bija arī kāds neredzams liecinieks - mājas saimnieks Kalimera kungs, kas skopumā bija nogājis tik tālu, ka pats dzīvoja bēniņos, lai varētu izīrēt visu māju līdz pēdējam stāvam un līdz pēdējai istabiņai. Tas bija nepatīkams pretīga izskata cilvēks, kas atgādināja spiegu. Vairākas reizes viņš bija liedzis krustmātei Kukuruzvālītei turēt mājās kustoņus, bet vecā kundze, protams, viņā neklausījās.

—   Es maksāju īri, — viņa mēdza sacīt, — turklāt vēl lielu. Es pieņemu savās mājās, ko gribu.

Kalimers lielu daļu laika pavadīja, novērodams no sava bēniņu loga, ko dara citi. Tā viņš šajā vakarā ieraudzīja kaķus, izdzirda tos ņaudam un dzirdēja arī, ka krustmāte Kukurūzvālīte skalā balsī viņus slavēja, atkārtodama: mani drošulīši, mani drošulīši.

—   Ak tā gan, — noteica Kalimers, rokas berzēdams. — Lūk, kāpēc šī vecā ragana staigā apkārt, vākdama kopā klaidoņus suņus! Lai iemācītu viņus ņaudēt! Šoreiz es viņu pārmācīšu. Tūlīt uzrakstīšu vēstuli ministram.

Aizvēris lodziņu, Kalimers paņēma papīru, tinti un spalvu un sāka rakstīt:

Ministra kungs!

Notiek neticamas lietas, kas ir smags pārbaudījums pilsoņu pacietībai. Kundze krustmāte Kukurūzvālīte ir izdarījusi to un to un ta tālāk un tā tālāk.

Paraksts: kāds melu draugs.

Viņš ielika vēstuli aploksnē un skrēja uz pastu. Kā par nelaimi, tieši tajā brīdī, kad Kalimers nāca atpakaļ- no pasta, Romoleta ar Klibiķīti bija apstājušies uz ielas, lai pastrādātu to, par ko varētu izpelnīties atkal kādu desmit nodaļu noklausīšanos no krustmātes Kukurūzvālītes grāmatas. Jūs jau zināt, ka Klibiķītim reižu reizēm sākās īpatnēja nieze, kuru nevarēja apturēt nekā citādi, kā tikai rakstot uz sienām. Klibiķītis pašlaik darīja to, ko pieprasīja viņa nieze, bet Romoleta skatījās uz viņu ar skaudību, jo viņai ne bija kabatā pat ne kripatiņas krīta. Ne viens, ne otrs nepamanīja Ka limeru.

Tikko spiegs viņus bija ieraudzījis, viņam tūlīt radās aizdomas. Viņš paslēpās kādās durvīs, no kurienes varēja pavisam ērti izlasīt

jauno Klibiķīša vēstījumu, kas skanēja šādi:

DŽAKOMONEM NEGALS KLĀT, visi KAĶI ŅAUDĒT sak.

Klibiķītis ar Romoletu vēl lāga nebija paguvuši aiziet, kad Kalimers jau skrēja uz māju, rokas ber zēdams, un rakstīja ministram jaunu šāda satura vēstuli:

Jūsu Ekselencei Es varu Jums daru zināmu, ka mūsu valdnieku apvainojošo sienas uzrakstu autors dzīvo kundzes krustmātes Ku- kurūzvālītes mājā. Runa ir par viņas radinieci Romoletu un vienu no suņiem, kurus viņa vāc kopā, lai pretēji visiem likumiem apmācītu tos ņaudēšanā. Protams, es gribētu saņemt apsolīto atalgojumu simttūkstoš viltotu dālderu apmērā. Es, apakšā parakstījies,

Kalimers Vekselis.

Pa to laiku Klibiķītis saka rai zeties, pamanījis, ka labā kāja atkal kļuvusi par dažiem milimetriem īsāka.

Man jāatrod kāds paņēmiens, lai varētu rakstīt, nedeldejot ķepu, viņš nopūzdamies sacīja.

Pagaidi, — iesaucās Romoleta, cik muļķīgi, ka mēs par to nepado mājām ātrāk! Man ir pazīstams kāds gleznotājs, kas dzīvo tepat tuvumā. Viņa jumta istabiņa ir vienmēr vaļā, jo, būdams pliks kā baznīcas žurka, viņš no zagļiem nebaidās. Tu vari pie viņa aiziet un aizņemties kādu krasas gabaliņu vai pat veselu kārbiņu. Nāc, es tev paradīšu ceļu un pati iešu mājas, es negribu, ka krustmātei Kukurūzvālītei manis dēļ būtu jāuztraucas.

VIII Bananito, gleznotājs, Taisās nazi darbā laist.

Gleznotājs Bananito sēdēja viens pats sava jumta istabiņa. Šovakar viņam nenāca miegs. Sarāvies viņš sēdēja uz soliņa, aplūkoja savas gleznas un noskumis domāja:

«Maniem darbiem nav nekādas jēgas: tiem kaut kā trūkst. Ja šā «kaut ka» netrūktu, tie būtu meistardarbi. Bet kā īsti trūkst? Tā, lūk, ir problēma.»

Tajā brīdī uz palodzes nolēca Klibiķītis, kas bija rāpies pa jumtiem, gribēdams ielīst pa lodziņu, lai netraucētu dzīvokĻa saimnieku.

«Vai, vai, viņš vēl ir nomodā,» domās ņaudēja kaķis. «Es pagaidīšu šeit. Negribu būt uzbāzīgs. Kad Bananito gulēs, es no viņa aizņemšos krāsas, ta ka viņš nemaz nepamanīs. Pagaidām uzmetīšu aci gleznām!»

Gleznas ieraugot, Klibiķitim aizravās elpa.

«Manuprāt,» viņš domāja, «te kaut ka ir par daudz. Ja ša «kaut kā» nebūtu, gleznas izskatītos ciešamas. Bet kā te ir par daudz? Kāju. Sim zirgam, piemēram, ir ap trīspadsmit kāju. Un man ir tikai trīs. . . Arī degunu ir par daudz — šajā portretā ir veseli tris deguni vienā ģīmi. Neapskaužu šo cilvēku — ja viņam uznāk iesnas, viņš izlieto trīs kabatas lakatiņus uzreiz. Bet ko gleznotājs tagad dara?»

Bananito bija piecelies no soliņa un domāja: «Varbūt mazliet trūkst zaļās krāsas. . . Jā, jā, tas ir tieši tas, pec ka te prasas.»

Paņēmis tūbiņu krāsas, viņš to izspieda uz paletes un sāka ar lieliem otas vilcieniem triept zaļo krāsu uz visām gleznām: uz zirga kājām, uz portreta degun;^uz kadas damas acīm, pēc skaita sešām — pa trim katrā sejas pusē. >

Tad viņš atkāpas dažus soļus atpakaļ un piemiedza acis, lai no vērtētu padarīto.

— Nē, nē, — viņš murmināja, — tur ir kāda cita vaina. Gleznas ir tikpat neglītas, kā bijušas.

Klibiķītis no savas paslēptuves nevarēja šos vārdus sadzirdēt, bet viņš redzeja, ka Bananito bēdīgs purina galvu.

«Varu deret, ka viņam nav priecīgs prāts,» domaja Klibiķītis. «Es negribetu but sešacainās kundzes vieta: kad viņai pasliktināsies redze, bus vajadzīgas brilles ar sešiem stikliem, kas droši vien ir ļoti dārgas.»

Bananito paņēma otru tūbiņu krāsas, iztriepa to uz paletes un sāka atkal vilkt ar otu pār visam gleznam, lēkādams pa istabu kā sienāzis.

«Dzeltena. . .» viņš prātoja. «Esmu pārliecināts, ka trūkst mazliet dzeltenās krāsas.»

«Glābiet!» domāja savukārt Klibiķītis. «Tagad viņš visu pārtaisīs par olu kulteni.»

Bet Bananito jau bija nosviedis zemē paleti un otu, neprātīgās dusmās mīdīja tās ar kājām un plūca sev matus.

«Ja viņš tā turpinās,» sprieda Klibiķītis, «tad noplēsīs sev pliku galvu — tāpat ka karalim Džakomonem. Gandrīz tā kā vajadzētu iet viņu mierināt. Bet ja nu viņš apvainojas? Kaķa padomus vēl nekad neviens nav uzklausījis, un tas arī būtu grūti izdarāms, jo kaķu valodu gandrīz neviens nesaprot.»

Bananito kļuva žēl savu mantu.

—   Pietiks, — viņš nolēma. — Paņemšu virtuvē nazi un sagriezīšu visas gleznas sīkos gabalos, lai vislielākais gabals nebūtu lielāks par tramvaja biļeti. Skaidri redzams, ka neesmu dzimis, lai kļutu par gleznotāju.

Bananito «virtuve» bija mazs galdiņš vienā istabiņas stūrī, kur atradās prīmuss, katliņš, bļodiņa, nazis, dakšiņa un dažas karotes. Galdiņš atradās tieši pie loga, un Klibiķitim vajadzēja paslēpties aiz puķu vāzes, lai viņu nepamanītu. Starp citu, ja ari viņš nebūtu paslēpies, Bananito ar savām asaru pilnajām acīm tik un tā nebūtu viņu ieraudzījis.

«Un ko viņš tagad dara?» jautāja sev Klibiķītis. «Ņem karoti? Laikam grib ēst. . . Nē, viņš liek karoti nost un ņem dakšiņu. Liek atkal to nost un, ņem nazi. Tas mani sāk interesēt. Vai tik viņš negrib kādu nogalināt? Ko var zināt, varbūt savus kritiķus.

Galu galā viņam vajadzētu priecāties par to, ka gleznas ir tik neglītas. Ja viņš tās novietotu izstādē, ļaudis nedrīkstētu sacīt pa tiesību, bet viņiem vajadzētu tās atzit par meistardarbiem, un viņš tad dabūtu veselu lērumu naudas.»

Kamēr Klibiķītis tā prātoja, Bananito bija izņēmis no atvilktnes galodu un sāka trīt nazi.

—  Es gribu, lai tas būtu asāks par bārdasnazi. Tad no maniem darbiem nepaliks pāri ne pedu.

«Viņš laikam ir nodomājis kādu nogalināt,» domāja Klibiķītis, «un vēlas, lai cirtienam būtu panākumi. Acumirklīti — bet ja nu viņš grib nonāvēt pats sevi? Tas būtu vēl briesmīgāks noziegums. Kaut kas ir jādara, tas ir absolūti nepieciešami. Nedrīkst zaudēt laiku. Ja Kapitolija zosis varēja izglābt Romu*, klibs kaķis var izglābt gleznotāju, kas nonācis līdz izmisumam.»

Un mūsu mazais varonis ielēca istabā, nostājās uz visām trim ķepām un ņaudēja, cik jaudas. Tai pašā bridi atspraga vaļā durvis un jumta istabiņā aizelsies, nosvīdis, noputējis un ar kaļķiem notrie- pies iedrāzās. . . varat uzminēt, kas?

—   Dželsomīno — Jasminīti!

—  Klibiķīti!

—  Kads prieks, tevi atkal ieraugot!

—  Tas esi tiešām tu, Klibiķiti manu?

—   Kā redzi, saskaiti manas kajas!

Tas viss notika gleznotāja acu priekšā, kas bija palicis stāvam ar nazi rokā un atvērtu muti, bet Dželsomīno un Klibiķītis apkampušies aiz prieka dejoja.

Kāda veidā mūsu tenors bija nokļuvis šo kāpņu galā un kā viņš ielauzās tieši pa šīm durvim un tieši šaja brīdī, jums tālāk tiks sīki un smalki paskaidrots.

Dželsomīno pagraba, Do mi sol to uzmekle.

IX

Dželsomīno, ja jus atceraties, bija aizmidzis pagrabā uz ogļu kaudzes. Tāda gulta, protams, nebija diez cik ērta, bet jaunatnei ērtības bijušas nebijušas. Ogļu gabalu šķautnes bakstīja viņam ribas, bet tas netraucēja gulēšanu.

Pašā saldākajā miegā viņš sāka klusiņām dziedat. Dažam labam ir paradums miegā runāt, bet Dželsomīno bija paradis miegā dziedāt. Velak pamostoties viņš nekā vairs neatcerējās. Varbūt Dželsomīno balss ar šo nebēdnību mēdza atspitēties par ilgo piespiedu klusēšanu dienā. Tā balss viņam atriebās par visām tām reizēm, kad viņš to bija apslāpējis.

Dželsomīno «pusbalss» tomēr bija pietiekami skaļa, lai pamodinātu pusi pilsētas iedzīvotāju. Sašutušie pilsētnieki skrēja pie logiem.

—   Kur tad ir naktssargi? Vai tiešām nav neviena, kas spētu apklu sināt šo piedzērušo?

Naktssargi skraidīja uz visām pusēm, bet tukšajās ielās neviena neredzēja.

Pamodās ari teātra direktors, kas dzīvoja otrā pilsētas malā — kilometru desmit no pagraba, kurā gulēja Dželsomīno.

—  Kāda neparasta balss! — viņš iesaucās. — Tas tik ir tenors! Bet kas tas varētu būt? Ak, ja es viņu dabutu rokā, tad ātri vien teātris atkal būtu pārpildīts. Sis cilvēks būtu mans glābiņš.

Man jums jāpaskaidro, ka pilsētas teātris šajā laikā pārdzīvoja krīzi, pareizāk sakot, bija bankrota priekšvakarā: Melu zemē dziedoņu bija ļoti maz, un tie paši uzskatīja par savu pienākumu dziedāt slikti. Luk, kāpēc. Ja viņi dziedāja labi, publika kliedza: «Suns, beidz riet!» Ja viņi dziedāja slikti, publika kliedza: «Bravo! Bravissimo!

Bis!» Dziedoņi pa lielākai daļai labprātāk klausijas «bravo» saucienus nekā pūlējās dziedāt pareizi.

Teātra direktors steidzīgi apģērbas, izgāja uz ielas un devas uz pilsētas centru, no kurienes, kā likās, plūda balss.

Nemaz nestāstīšu, cik reižu viņš bija pārliecināts, ka ir jau nonācis īstajā vietā.

«Viņam vajag but šinī mājā,» direktors mēdza sev sacīt. «Balss nāk no augšējā loga, par to nav šaubu.»

Pēc vairāku stundu ilgas meklešanas — līdz nāvei noguris un tuvu izmisumam — direktors beidzot atrada Dželsomīno pagrabu. Un varat iedomāties, kāds bija pārsteigums, kad savu šķiltavu blavajā gaismā viņš konstatēja, ka neparastā balss nāk no aizmiguša jaunekļa krūtīm, kas apgulies uz ogļu kaudzes!

—  Ja viņš miegā dzied tik labi, varu iedomāties, kā viņš dziedās nomodā, — teātra direktors Do-mi-sol nosprieda, rokas berzēdams. — Sis cilvēks ir zelta vērts, un, ka rādās, viņš pats to nezina. Es būšu vienīgais zelta īpašnieks un varēšu uz viņa rēķina iedzīvoties.

Viņš pamodināja Dželsomīno un stādījās priekšā:

—  Esmu maestro Do-mi-sol, man vajadzēja nostaigat desmit kilometrus kājām, lai tevi atrastu. Tev noteikti jādzied manā teātrī, jau rītvakar! Tagad celies, nac man līdzi uz mājām, un sāksim mēģinājumu.

Dželsomīno pulējās atsacīties. Teica, ka nākot miegs — maestro Do-mi-sol piedāvāja divvietīgu gultu, lai varētu ērti izgulēties. Teica, ka neesot nekad mācījies mūziku — maestro apzvērēja, ka cilvēkam ar tādu balsi neesot nekādās vajadzības pazīt notis. Starp citu, Dželsomīno iekšējā balss jau centās viņu pierunāt:

—  Saņem dūšu! Vai tad tu negribi kļūt par dziedoni? Pieņem piedāvājumu, varbūt tas būs tavas laimes sākums.

Strīdu izbeidza maestro Do-mi-sol, paņemdams Dželsomīno aiz rokas un ar varu stiepdams sev līdzi. Aizvedis zēnu pie sevis uz majam, viņš nosēdās pie klavierēm, uzsita kādu akordu un pavēlēja:

—  Dziedi!

—  Vai nebūtu labāk, ja atvērtu logu? — bailīgi ievaicājās Dželsomīno.

—  Nē, ne, es negribu traucēt kaimiņus!

—  Ko lai es dziedu?

—  Ko gribi: kādu dziesmiņu, ko dzied tavā dzimtaja pusē.

Dželsomīno sāka dziedāt. Viņš centās dziedāt piesardzīgi, pavisam

klusā balstiņā, un nenolaida acu no logu stikliem, kas drebēja tik stipri, ka varēja kuru katru brīdi izbirt.

Rūtis nesaplīsa, bet otrā pantiņa sākumā sašķīda drumstalās lustra, un viņi palika tumsā.

—  Lieliski, — sauca maestro Do-mi-sol, aizdedzinādams sveci.

— Vareni! Brīnišķīgi! Jau trīsdesmit gadus šajā istabā ir dziedājuši dažādi tenori, bet nevienam nav izdevies saplēst kaut vai kafijas tasīti.

Trešā pantiņa beigās logu stikliem pienāca tāds gals, kādu Dželsomīno bija paredzējis. Maesto Do-mi-sol pameta klavieres un metās viņu apkampt.

Manu zēn, — viņš no sajūsmas apraudājās. — Sis mēģinājums pierādi ja, ka neesmu maldījies. Tu būsi vis slavenākais dziedonis, kāds jebkad bijis. Pūlis noraus tava automobiļa riteņus, lai varētu nest tevi uz rokām.

Bet man nav auto, — iebilda Dželsomīno.

—  Tev bus desmit auto, tev visu gadu katru dienu būs jauns auto! Pateicies debesīm, ka tu esi sastapies ar maestro Do-mi-sol! Turpināsim. Dziedi nākošo dziesmiņu!

Dželsomīno jutas mazliet saviļņots. Pirmo reizi mūžā viņu slavēja par dziedāšanu. Godkārīgs viņš nebija, tomēr uzslava katram ir patīkama. Un tā viņš dziedāja otru dziesmiņu, bet tagad jau palaida balsi brīvāk — tikai drusciņ, vienu elpas vil cienu Bet ar to pietika, lai sāktos pastardiena.

Kaimiņos izbira visas rūtis. Ļaudis pārbīlī saskrēja pie logiem.

—  Zemestrīce! Palīgā, palīgā! Glābieties, kas var!

Griezīgi svilpdami, drazas uguns dzēsēju automobiļi. Ielas drīz vien piepildīja ļaužu straumes, kas plūda prom uz laukiem, nesot rokas aizmigušus bērnus un stumjot ratiņus ar iedzīvi.

Maestro Do-mi-sol sajūsma lēca vai 110 adas ārā.

—  Grandiozi! Apbrīnojami! Neredzēti!

Atkal un atkal viņš skūpstīja

Dželsomīno, skrēja pēc kaklauta, lai pasargātu viņa balsi no caur vēja, tad aicinaja uz ēdamistabu un pacienāja viņu ar tik bagātī gām brokastīm, ka ar tām varētu paēdināt desmit bezdarbniekus.

Ed, dēliņ, ēd, — viņš skubināja. — Paraugi šo vistiņu, tā nostiprina augšējās notis. Sī jēra ciskiņa ir sevišķi ieteicama, jo tā piedod samtainu nokrāsu zemajam notīm. Ed! No šīs dienas tu esi mans viesis. Tev tiks ierādīta visskaistākā istaba visā mājā, un es likšu apsist sienas ar voiloku, lai tu varētu vingrināties dziedāšanā pēc patikas, nevienu netraucēdams.

Dželsomīno gan gribēja skriet apmierināt pārbiedētos pilsētas iedzīvotājus vai vismaz piezvanīt ugunsdzēsējiem, lai aiztaupītu viņiem liekās pūles. Bet maestro Do-mi-sol nelāva:

—  Lai nu paliek, dēliņ. Tad tev būtu jāsamaksā par visiem saplēstajiem stikliem, un pašlaik tev nav ne plika graša. Nemaz nerunāsim par to, ka tādā gadījuma vajadzētu tevi nodot policijai un tu savu muzikālo karjeru beigtu cietumā.

—  Un ja es arī teātrī kaut ko izpostīšu?

Do mi sol sāka smieties.

—  Teātri pastāv tieši tāpēc, lai dziedoņi tur varētu dziedāt. Pret balsīm to sienas ir nodrošinātas, tie ir droši pat pret bumbām. Tu tagad ej gultā, bet es sagatavošu afišu un došu to tūlīt iespiest.

Dželsomīno dzied, Bet Do mi sol. . .

X

Pilsētas iedzīvotāji, no rīta pamodušies, visos ielu stūros ieraudzīja šādas afišas:

šorīt (bet ne četrdesmit astoņos) vissliktākais tenors

D2ELSOMTNO, PĒDĪGAIS SUNS,

ATGRIEZIES PĒC NOŽĒLOJAMAS IZGASANAS GALVENAJOS EIROPAS UN AMERIKAS TEĀTROS, NEDZIEDĀS PILSĒTAS TEĀTRĪ.

Pilsētas iedzīvotājus ludz nenākt, ieejas biļetes necik nemaksa.

Afiša, protams, bija lasāma ačgārni, un visi pilsētas iedzīvotāji zināja, ka jāsaprot tieši otrādi, nekā bija rakstīts. «Izgāšanās» nozīmēja «panākumus», ar vārdu «nedziedās» bija teikts, ka Dželsomīno dziedās tieši četrdesmit astoņos, tas ir, divdesmit vienos.

Amerikas pieminēšana, patiesību sakot, Dželsomīno nemaz nebija pa prātam. \

—  Es taču nekad neesmu bijis Amerikā, — viņš protestēja.

—  Tieši tāpēc, — atbildēja maestro Do-mi-sol. — Tie ir meli, tāpēc viss ir labākajā kārtībā. Ja tu būtu bijis Amerika, vajadzētu rakstīt, ka tu esi bijis Āzijā. Tāds ir likums. Bet tu neprāto par likumiem, domā par dziedāšanu.

Sis rīts, kā mūsu lasītājiem jau zināms, bija diezgan satraucošs (jo uz karaļa pils fasādes ļaudis bija ieraudzījuši slaveno Klibiķiša vēstījumu). Pēcpusdienā visi atkal bija nomierinājušies, un jau agri pirms divdesmit vieniem teātrī, ka vēlāk tika rakstīts avīzē, «bija tukšs kā tuksnesi», kas nozīmēja, ka teātris bija pārpildīts līdz pēdējai iespējai.

Lielais publikas piepludums izskaidrojams ar to, ka visi cereja dabūt dzirdēt īstu dziedoni. Jāsaka gan, ka maestro Do-mi-sol, gādājot par teātra zāles piepildīšanu, pats izplatīja visādas sensacionālas baumas par Dželsomīno.

—  Ņemiet līdzi vati ausu aizbāšanai, — pa visu pilsētu daudzināja Do-mi-sol aģenti. — Sis tenors ir drausmīgs, viņš jums sagādās elles mokas.

Iedomājieties, ka desmit traki suņi visi reizē rej, pievienojiet tiem simtbalsīgu kaķu kori, kurā visiem simt kaķiem pielikta uguns pie astes, piejauciet vēl ugunsdzēsēju sirēnu un visu sakratiet, tad dabūsiet kaut ko līdzīgu Dželsomīno balsij.

—  Tātad viņš ir briesmonis?

—  īsts briesmonis. Viņam vajadzētu dziedāt varžu dīķī, nevis teātrī. Pareizāk sakot, viņam vajadzētu dziedāt zem ūdens un nedrīkstētu ļaut celt galvu ārā, lai viņš tur noslāpst un noslīkst kā traks kaķis.

Šādas runas tika iztulkotas pretējā nozīmē tāpat kā viss cits, kas tika teikts Melu zemē. Tagad jūs sapratīsiet, kāpēc teātris, kā jau teicām, bija pārpildīts ļoti agri — pirms deviņiem.

Tieši deviņos svinīgi iesoļoja savā ložā Viņa Augstība Džakomo- ne Pirmais ar oranždzelteno parūku galvā. Klātesošie piecēlās, paklanījās un atkal apsēdās, cenzdamies neskatīties uz parūku. Neviens neatļāvās nekādā veidā atgādināt rīta starpgadījumu, jo visi zināja, ka teātris ir spiegu pilns un ka tie ir vienmēr gatavi pierakstīt savos- piezīmju blokos ļaužu sarunas. Do-mi-sol, kas uztraukts bija gaidījis valdnieka ierašanos un pa caurumiņu priekškarā skatījies uz parteru,

deva zīmi Dželsomīno, lai sagatavojas, un pats kāpa leja orķestri. Viņš pamāja ar zizli, un atskanēja valsts himnas pirmās taktis:

Džakomone lai dzīvo, lai dzīvo!

Mati oranždzeltenie lai dzīvo. . .

Protams, neviens neat|avās pat pasmaidīt. Vēlāk kads apgalvoja, ka Džakomone tajā brīdi esot drusku piesarcis; tas gan nav lāgā ticams, jo Džakomone, lai izskatītos jaunāks, šajā vakarā bija pārklājis seju ar biezu pūdera kārtu.

Kad Dželsomīno iznāca uz skatuves, Do-mi-sol aģenti uzsāka svilpt un saukt:

Nost ar Dželsomīno!

—  Vācies prom, tu suns!

—  Varde, atgriezies savā dīķī!

Dželsomīno šos un citus līdzīgus saucienus uzņēma ar lielu pacietību, noklepojās un gaidīja, kamēr iestāsies klusums. Tad viņš sāka dziedāt programmas pirmo dziesmu vismaigākaja balsī, kādā vien spēja, cieši sasprindzinātām lūpām, tāpēc no tālienes likās, ka viņš dzied ar aizvērtu muti. Tā bija viņa dzimtās puses dziesmiņa ar diezgan vienkāršiem un drusku dīvainiem vārdiem[1], bet Dželsomīno to dziedāja tik dziļi izjusti, ka drīz vien teātri sākās milzīga kabatas lakatiņu plivināšana, jo publika nespēja vien beigt slaucīt asaras. Dziesmiņa beidzās-ar augstu noti, bet Dželsomīno balsi nemaz nepastiprināja, tieši otrādi, mēģināja to noklusināt. Tomēr viņam neizdevās aizkavēt veselu duci «tinkš-tankš»: galerijā saplīsa plana stikla lampiņas. Sos sprādzienus gan apslāpēja briesmīgu svilpienu brāzma. Viss teātris auroja, kājās piecelušies, visi kliedza, cik spēja:

—  Vācies prom! Cirka klauns! Apklusti, lai tevis vairs nedzirdētu! Ej dziedi labak valzivīm!

Tsi sakot, ja drīkstētu sacīt patiesību, avīzēs būtu rakstīts: «Sajūsmai nebija robežu.»

Dželsomīno palocījās un sāka otru dziesmu. Šoreiz, jāatzīstas, viņš drusku bija aizravies. Dziesma viņam patika, un dziedāšana bija viņa vienīgā kaislība. Publika klausījās lielā pacilatibā: Dželsomīno aizmirsa savu parasto piesardzību un kadu augsto noti nodziedāja tik spēcīgi, ka vairāku kilometru attalurnā par to sajūsminājās teātri neiekļuvušie klausītāji.

Dželsomīno gaidīja aplausus, pareizāk sakot, jaunu svilpienu un lamu vārdu šalti, bet sagaidīja smieklu vētru, no kuras viņš pavisam apstulba. Likās, ka publika viņu ir pavisam aizmirsusi. Visi bija pagriezuši muguru un smiedamies skatījās vienā virzienā. Ari Džel somīno pavērās uz to pusi, un atklājās skats, no kura viņam dzīslās

sastinga asinis, bet rīklē — balss. Augstā nots nebija saplēsusi lielās lustras pie griestiem virs partera, bet bija izdarījusi daudz lielāku nelaimi — no karaļa Džakomones galvas bija nopūsta slavenā oranž- dzeltenā parūka. Valdnieks nervozi bungoja ar pirkstiem pa ložas balustrādi un mēģināja aptvert, kāpēc sacēlusies tāda jautrība. Nabadziņš, viņš nekā nebija pamanījis, un neviens neuzdrošinājās viņam atklāt patiesību, jo visi pārāk labi atcerējās, kāds gals šorīt bija pienācis pārāk centīgajai galminieka mēlei.

Do mi-sol, kas stāvēja ar muguru pret zāli un neko nevarēja redzēt, deva Dželsomīno zīmi sākt trešo dziesmu.

«Ja Džakomone ir izgāzies,» domāja Dželsomīno, «tad tas vēl nenozīmē, ka man ir jādara tāpat. Šoreiz es patiešām gribu labi nodziedāt.»

Un viņš dziedāja tik labi, ar tādu iedvesmu un tik plašu balsi, ka jau ar pirmo takti teātris sāka brukt kopā. Vispirms sašķīda lustras, kas uzkrita virsu tiem skatītājiem, kas laikus nebija paglabušies. Tad sagāzās vesela rinda ložu, tieši tās, kuru centrā atradās karaliskā, bet Džakomone, par laimi, jau bija atstājis teātri. Paskatījies spogulī, lai pārbaudītu, vai-uz vaigiem nevajag atjaunot pūdera kārtu, viņš ar šausmām bija konstatējis, ka parūka aizlidojusi. Stāsta, ka tajā vakarā viņš licis nogriezt mēles visiem galminiekiem, kas bijuši teātri, tāpēc ka tie nebija viņam darījuši zināmu nelaimīgo starpgadījumu .

Kamēr Dželsomīno dziedāja, publika drūzmējās pie izejas. Kad sabruka pēdējās ložu rindas un galerija, zālē bija palikuši tikai Dželsomīno un Do-mi-sol. Dželsomīno, acis aizvēris, turpināja dziedāt, pavisam aizmirsdams, ka atrodas teātrī, ka viņš ir Dželsomīno, sa juzdams tikai prieku par savu dziedāšanu. Do-mi-sol, kam acis diemžēl bija vaļā, plūca sev matus!

Mans teātris pagalam! Esmu izputināts! Esmu izputināts!

Teātra laukumā pūlis šoreiz kliedza:

—  Bravo! Bravo!

Tagad saucieni bija tādi, ka Džakomones policisti saskatījās un bubināja:

—   Vai zini, viņi kliedz «bravo» tāpēc, ka viņš dzied labi, nevis tāpēc, ka dzied slikti.

Dželsomīno nobeidza dziesmu ar tādu balss pacēlumu, kas sagrieza otrādi teātra drupas un sacēla milzīgu putekļu mākoni. Tikai tad viņš atskārta, kadu postu bija nodarījis, un ieraudzīja Do-mi-sol, kas, draudīgi vicinādams diriģenta zizli, centās tikt pāri drupu kaudzēm un nokļūt pie viņa.

«Mana dziedoņa karjera pagalam,» Dželsomīno bezcerīgi domāja. «Vismaz jāmēģina glābt ādu.»

Caur kādu plaisu teātra sienā viņš izgāja uz laukuma un, paslēpis

seju rokās, pievienojās ļaužu plūsmai, līdz nokļuva kādā tukšā ielā. Tad sāka skriet un skrēja tā, ka tikko kājas neaizlūza.

Tomēr Do-mi-sol, kas nebija izlaidis viņu no acīm, sekoja, kliegdams:

— Apstājies, nelaimīgais! Samaksā par manu teātri!

Dželsomīno metās ap stūri pirmajā šķērsieliņā, iespruka tuvākajās durvīs, bez elpas uzdrāzās augša pa kāpnēm līdz pašiem bēniņiem, atgrūda vaļā durvis un. . . te, luk, viņš ir Bananito darbnīcā — tajā pašā brīdī, kad Klibiķītis ielēca tur no palodzes.

Gleznotājā patiesība Visas lietas atdzīvina.

XI

Bananito bija palicis stāvam ar vaļēju muti un klausījās, kā Dželsomīno un Klibiķītis stāsta viens otram savus piedzīvojumus. Nazi vēl arvien viņš turēja rokā, bet tagad vairs neatcerējās, kāpēc bija to paķēris.

—  Ko jūs gribējāt ar nazi darīt? — Klibiķītis neuzticīgi apjautājās.

—  Es pats sev jautāju to pašu, — atbildēja Bananito. Tomēr pietika vienreiz aplaist acis apkārt, lai sāktos atkal visdrūmākā bezcerība: viņa gleznas bija vēl turpat, tikpat neglītas kā šī stāsta devītajā nodaļā.

—  Kā redzu, jūs esat gleznotājs, — ar cieņu sacīja Dželsomīno, kurš vēl nebija paguvis izdarīt šo atklājumu.

—  Tā es biju domājis, — skumīgi čukstēja Bananito. — Es biju domājis, ka esmu gleznotājs. Tomēr būs labāk, ja mainīšu profesiju. Izvēlēšos sev tādu amatu, kur pēc iespējas mazāk darīšanu ar krā sām. Kļūšu, piemēram, par kapraci, tad viss būs tikai melns.

—  Arī kapsētā ir puķes, — piebilda Dželsomīno. — Zemes virsū nav nekā tik melna, kas butu īsti melns un tikai melns.

—  Ogle, — ieminējās Klibiķītis.

—  Pieliec uguni, tā kļūst sarkana, balta, zila.

—  Melna tinte ir melna — un vairāk nekas.

—  Bet ar melnu tinti var rakstīt raibus un priecīgus stāstus.

—  Padodos, — sacīja Klibiķītis, — labi vismaz, ka nesaderēju uz savu ķepu. Tad man butu palikušas tikai divas.

r

Dželsomīno, staigādams pa istabiņu, apstājās pie kāda cilvēka attēla ar trim deguniem, par ko brīnījās ari Klibiķītis.

—   Kas tas tāds? — viņš jautāja.

- Ievērojams galminieks.

Laimīgs cilvēks! Ar trim deguniem visas smaržas saožamas trīskārt stiprāk.

Tas ir garš stāsts. Pasūtot portretu, viņš lika man uzgleznot trīs degunus. Mēs ilgi strīdējāmies: es gribēju zīmēt tikai vienu degunu, vēlāk mēģināju viņu pārliecināt, ka pietiks ar diviem. Bet neka nepanācu. Vai nu trīs, vai portrets nav vajadzīgs! Jus redzat, kas iznaca? Bērnu biedēklis! Ja bērni niķojas, tad par sodu var likt skatīties uz šo portretu.

—   Vai tas ari ir galma zirgs? — jautāja Dželsomīno.

—  Zirgs? Vai tad jūs neredzat, ka tā ir govs?

Dželsomīno pakasīja aiz auss.

—  Var jau but, ka govs, bet man gan tas izskatas pec zirga. Vai, pareizāk sakot, tas būtu zirgs, ja viņam butu četras kājas, bet šim ir trīspadsmit. Trīspadsmit kaju pietiek trim zirgiem, un vēl viena paliek pāri.

Bet govīm ir trīspadsmit kājas, — protestēja Bananito. Tā māca bērniem skola.

Dželsomīno ar Klibiķīti nopūzdamies saskatījās un viens otra acīs izlasīja vienu un to pašu domu: «Ja viņš būtu melīgs kaķis, mēs to iemācītu ņaudēt. Bet ko mēs varam iemācīt šim nabaga cii vēciņam?»

Manuprāt, — sacīja Dželsomīno, — glezna k|ūtu daudz skais- taka, ja samazinātu kāju skaitu.

Kas jums nāk prātā! Visi par mani smiesies, un kritiķi ieteiks mani ievietot vājprātīgo namā. Tagad es atceros, ko biju nodomājis darīt ar nazi: gribēju sagriezt savas gleznas gabalu gabalos. To es tūlīt izdarīšu.

Paķēris nazi, Bananito draudīgi tuvojas gleznai, uz kuras neap rakstāmā jucekli bija sazīmētas trīspadsmit zirga kajas, kas saucās par govs kājām. Roka jau bija pacelta pirmajam cirtienam, kad pēkšņi viņš it kā pārdomāja.

Daudzu mēnešu darbs, — viņš nopūtās. — Cik sāpīgi, ja tas jāizposta pašam ar savām rokām!

Brīnišķīgi vārdi, — teica Klibiķītis. — Kad man bus sava piezīmju grāmatiņa, es tos pierakstīšu, lai iegaumētu. Bet, iekams jus sagriežat gleznu gabalos, varētu taču izmēģināt Dželsomīno padomu.

Tiešām! — Bananito iesaucās. — Ar to es neko nezaudēšu! Sagriezt vienmēr vel pagūšu!

Veiklām kustībām viņš kasīja krasu nost, kamēr no trīspadsmit kājām nokasīja piecas.

Man liekas, ka tā jau ir glītāk, — uzmundrināja Dželsomīno.

Trīspadsmit mīnus pieci ir astoņi, noteica Klibiķītis. — Ja

gleznā būtu attēloti divi zirgi, tad izskatītos pavisam labi. Atvai nojiet, gribēju sacīt divas govis.

—   Kas ir, vai nokasīt vēl kādu? — ievaicājās Bananito. Atbil des nesagaidījis, viņš nokasīja vēl divas kājas.

—  Dedzīgi. . . dedzīgi. . . — Klibiķītis skatīdamies piezīmēja. — Nupat jau bus labi.

—   Kā izskatās?

—  Atstājiet tikai četras. Redzēsim, kas tad notiks.

Kad kāju skaits bija samazinājies līdz četrām, notika tas, ka atskanēja priecīgs zviedziens, no gleznas nolēca zirgs un sāka dipināt pa mazo istabiņu.

Ak, cik jauki! Ak, cik jauki! Jutos jau daudz labāk. Tur man bija pārāk šauri.

Nostājies pie sienas spogulīša, zirgs vērīgi sevi aplūkoja, tad apmierinati nozviedzās:

—  Cik skaists žirgsi Es tiešām esmu skaists zirgs! Kungi, nemaz nezinu, kā jums pateikties. Ja kādreiz nokļūsiet mūspusē, es jūs pamatīgi izvizināšu.

—   Kādā pusē? E-ē, pagaidi, pagaidi! — sauca Bananito.

Bet zirgs jau rikšoja pa kāpnēm lejā, vēl atskanēja viņa pakavu klaudzieni, un drīz vien musu draugi pa logu varēja noskatīties, ka staltais dzīvnieks šķērso ielu un dodas prom uz laukiem.

Bananito aiz uztraukuma bija pavisam nosvīdis.

—  Galu galā, — viņš, elpu atguvis, sacīja, — tas tiešām bija zirgs. Ja viņš pats to teica, tad vajadzētu viņam ticēt. Bet skolā taču mums mācīja burtu «g», rādot uz viņa attēlu: g. . . govs!

—  Uz priekšu, uz priekšu, — ņurrāja Klibiķītis, kad sajūsma bija sasniegusi visaugstako pakāpi. — Pāriesim pie nākamās gleznas.

Bananito piegāja pie kamieļa ar pārlieku daudziem kupriem, kas atgādināja tuksneša smilšu sanesumus. Kasīja, kasija, kamēr palika tikai divi kupri.

Glezna kļūst skaista, — mākslinieks čukstēja, drudžaini stra dādams. — Ta kļūst tikpat skaista kā šī. Vai jus domājat, ka bei dzot arī kamielis atdzīvosies?

—  Protams, ja viņš būs pietiekami skaists, — atbildēja Dželsomīno.

Nekas tomēr nenotika: kamielis palika uz audekla nekustīgs un vienaldzīgs, it kā viņam gar visu to nebūtu nekādas daļas.

—  Astes! — pēkšņi iekliedzās Klibiķītis. — Veselas trīs astes! To pietiktu visai kamieļu ģimenei.

289

Kad bija pazudušas arī liekās astes, kamielis svinīgi nokāpa no audekla, atviegloti nopūtās un ar pateicīgu skatienu palūkojās uz Klibiķīti.

I!) 103954

Cik labi, ka tu pamanīji liekās astes. Daudz netrūka, ka man uz mūžīgiem laikiem vajadzētu palikt šinī jumta istabiņā. Vai jūs nezināt, kur te tuvumā ir tuksneši?

Viens ir pašā centrā, — stāstīja Bananito. — Tas ir pilsētas tuksnesis, bet pašlaik slēgts.

Viņš grib sacīt, ka tas ir pilsētas dārzs, — Klibiķītis paskaidroja kamielim. — īsti tuksneši ir sastopami tikai divu vai trīs tūkstošu kilometru attāluma. Labāk butu, ja tu nerādītos policistiem acīs, citādi nokļūsi zooloģiskajā dārzā.

Ari kamielis pirms promiešanas paskatījās spogulī un atzina sevi par skaistu. Drīz arī viņš sīkiem solīšiem pargāja pari ielai. Kāds naktssargs, viņu ieraudzijis, neticēja pats savam acīm un sāka sevi knaibīt, lai pamostos.

Kā redzams, es kļustu vecs, — viņš nosprieda, kad kamielis bija pazudis no viņa redzesloka. — Pat darba laika es aizmiegu un sap ņoju, ka atrodos Āfrika. Jābūt uzmanīgākam, citādi mani atlaidīs no vietas.

Ne nāves briesmas, ne anonīma vēstule tagad nespētu aizkavēt Bananito. Viņš lekaja no vienas gleznas pie otras, rīkojās ar nazi un sajūsmināts klaigāja:

Tā tik ir ķirurģija: desmit minūšu laikā esmu izdarījis vairāk operāciju nekā profesori slimnīcās desmit dienu laikā!

No meliem atbrīvotās gleznas kļuva skaistas. Kļūdamas skaistas, tās kļuva patiesas un dzīvas. Suņi, aitas, kazas lēca no audekla zemē un devās pasaulē meklēt laimi vai tikai peles, ja tie bija kaķi.

Bananito sagrieza gabalos tikai vienu gleznu — to, kurā attēlots augstmanis, kas gribēja trīs degunus. Patiešām bija bīstami samazināt degunu skaitu galminiekam, jo tad viņš varētu nokāpt no audekla un pārmācīt gleznotāju par rīkojuma neieverošanu. Dželsomīno palīdzēja pārvērst gleznu par lupatu kaudzi.

Klibiķītis pa to laiku ložņāja pa istabu, it ka kaut ko mekledams, un pēc viņa neapmierinātā izskata skaidri bija redzams, ka viņš nevar atrast to, ko meklē.

— Zirgi, kamieļi, galminieki, — viņš ņurdēja, — bet nevienas siera miziņas. Pat peles nerādās šai istabai ne tuvumā — nabadzības smaka nevienam nepatīk. Bads biedē vairāk neka inde.

Rakņādamies kāda tukšā kaktā, Klibiķītis atrada nelielu, putek ļiem pārklātu glezniņu, kuras aizmugurē bija apmeties uz dzīvi simtkājis. Tas iztraucēts aizmuka prom uz visām simt kājām. Glezniņa bija attēlots kaut kas tāds, kur ar lielu piepūli varētu saskatīt klātu galdu. Uz kada šķīvja, piemēram, atradās mīklains cepetis, ko varētu uzskatīt par vistu, ja tam būtu tikai divi stilbi. Tagad tas vairāk izskatījās pēc simtkāja radinieka.

«Lūk,"glezna, ko es labprat redzētu k|ūstam par īstenību. Vista ar divdesmit stilbiem — kāda laime ģimenei, viesnīcas saimniekam vai izsalkušam kaķim. Vajadzēs liekos stilbus aizvākt prom, bet arī tad vēl pietiks, ko trim uzkost.»

Viņš aiznesa gleznu Bananito un lūdza laist darba nazi.

Bet vista ir cepta, — Bananito iebilda, — viņa nekad nevar kļūt dzīva.

—  Mums vajadzīga cepta vista, nevis dzīva, — atbildēja Klibiķītis. Pret šādu apsvērumu gleznotajam vairs nebija ko iebilst, turklāt viņš atcerejās, ka nebijis edis kopš vakarvakara.

Vista nekļuva dzīva, tomēr iznāca no gleznas — kūpoša un smaržīga, it kā tikko būtu izvilkta no cepeškrāsns.

—  Tu neapšaubāmi gusi panākumus gleznotāja darbā, — sacīja Klibiķītis, iecirzdams zobus vistas spārnā ( abus stilbiņus viņš bija atstājis Dželsomīno un Bananito), — bet pavārs tu esi vienkārši nepārspējams.

—  Derētu mazliet vīna, — pec brītiņa teica Dželsomīno. — Bet pašlaik visas vīna tirgotavas būs slēgtas; ari no atvērtām mums butu maz labuma, jo nav ne plika graša pie dvēseles.

Klibiķitim kaut kas iešāvās prātā. Viņš sacīja Bananito:

—   Kāpēc tu nevarētu aši uzzīmēt vīna pudelīti?

—  Pamēģināšu, — atbildēja gleznotājs, kas no sajūsmas nezināja, kur deties.

Viņš uzzīmēja pudeli «Kianti» vīna, kas sāka skaisti dzirkstīt, tiklīdz tam pieskārās ota ar krāsu. Ja Dželsomīno laikā nebūtu satvēris pudeles kaklu, vīns izlītu uz grīdas.

Trīs draugi sadzēra par glezniecību, par dziesmu un par kaķiem. Pec pēdējā tosta Klibiķītis noskuma. Nebija tik viegli viņu pielūgt, lai izklāsta, kas nospiež viņa sirdi.

—  Galu galā, — Klibiķītis sāka ņurdēt, — es esmu neīsts kaķis, līdzīgs tiem, kadi pirms pusstundas bija gleznās. Man ir tikai trīs kājas, un es nevienam nevaru sacīt, ka ceturto esmu pazaudējis karā vai pakļustot zem tramvaja, jo tie būtu meli. Ja nu varbūt Bananito. . .

Ar to pietika. Gleznotājs jau tvēra pēc otas un dažos mirkļos uzzīmēja kaķa ķepu, kas patiktu pat Runcim zābakos. Vislabākais bija tas, ka ķepa tūlīt pieauga Klibiķītim īstaja vietā. Kaķēns saka staigāt uz visām četrām kājām, sākumā drusku bailīgi, vēlāk arvien drošāk.

—  Ai, cik jauki! — viņš ņaudēja. — Es jūtos kā no jauna piedzimis, — man pat gribētos mainīt vārdu.

—   Kāds es muļķis! — iesaucās Bananito, sizdams sev pa pieri. — Es tev uzzīmēju kāju ar eļļas krasām, bet pārējās ir ar krītu zīmētas.

Tas nekas, — mierināja Klibi ķītis, — būs laba tada pati. Lai tik pamēģina kāds to aiztikt! Paturēšu arī savu veco vārdu. Ja nopietni padomā, tad man tas loti piestāv — uz sienām rakstot, taču labā priekškāja ir kļuvusi vismaz par puscentimetru īsāka.

Sajā vakarā Bananito gribēja, lai Dželsomīno katrā ziņā guļ viņa gultā, viņš pats nogulās zemē uz vecu audeklu kaudzes. Klibiķītis ierīkojās Bananito mēteļa kabatā, kurš karājās pie durvīm, un sapņi viņam rādījās cits par citu skaistaki.

Bedu vesti izlasot, Klibiķītis sērīgs top.

XII

Bananito izgāja no mājas agri, apbruņojies ar otām, audekliem un sa jūsmu, gatavs visiem parādīt, ko viņš spēj. Dželsomīno vēl gulēja, bet Klibi ķītis kādu gabaliņu pavadīja gleznotāju un deva viņam labus padomus: Uzglezno puķes un pārdod! Tu noteikti pārnāksi mājās ar krietnu žūksni viltotas naudas, bez kuras šai savādajā zemē nevar iztikt. Uzzīmē tādas puķes, kas pašlaik ne zied, jo pārējās var nopirkt dārznie cibās. Paturi prātā vēl vienu padomu: nezīmē peles, citādi pārbiedesi sievietes. To es saku tavā laba, jo man pašam tas butu ļoti izdevīgi.

Atvadījies no Bananito, Klibiķītis nopirka avīzi, jo doma ja, ka Dželsomīno droši vien gribēs zināt, ko saka prese par viņa koncertu. Avīzes no

saukums bija — «Vistīrākie Meli», un, protams, tās satura bija vai nu tīri meli, vai arī patiesas ziņas, tikai ačgārni izklāstītas.

Bija, piemēram, kads raksts ar nosaukumu «Skrējēja Persiketi lielā uzvara». Teksts bija šāds: «Slavenais čempions skriešana maisos Flāvijs Persiketi vakar uzvarēja, skrienot desmito etapu krosā visap kārt Karaļvalstij, un par divdesmit minūtēm pārspēja Romolo Baroni, kas pienāca pie finiša ka otrais, un Pjero Klementini, kas ieguva trešo vietu. Grupā, kas sasniedza mērķi vienu stundu pec uzvarētāja, uz priekšu izrāvās Paskvalino Balsimelli.»

«Kas tur sevišķs?» sacīs lasītājs. Skriešana maisos ir tāds pats sacīkšu veids kā visi citi, vēl interesantāks nekā auto vai motosacik- stes. Tas tiesa, bet «Vistīrāko Melu» lasitaji zināja, ka neka das sacīkstes nav notikušas, ka Flāvijs Persiketi, Romolo Baroni, Pjero Klementini, Paskvalino Balsimelli un «grupa» nekad nav bāzuši kājas maisa un nav pat sapņojuši par izraušanos uz priekšu pirms finiša.

Parasti notika tā. Katru gadu laikraksta redakcija organizēja skriešanas sacīkstes maisos, kurās neviens nepiedalījās. Daži godkārīgi pilsoņi, kam gribējās redzet savu vārdu avīzēs, maksāja par piedalīšanos sacīkstēs un katru dienu ziedoja zināmu summu, lai uzvarētu distancē. Kas visvairāk maksāja, to pasludināja par uzvarētāju un sniedza viņa varoņdarbu aprakstus, kuros neskopojās ar skaļiem vārdiem un dēvēja viņu par «varoni», «augstākās klases skrējēju» un tā tālāk. Sacīkšu uzvarētāju vietu kārtību nosacīja iemaksāto summu lielums. Ja maksātāji iedomājās paskopoties, laik raksta redakcija atriebās, rakstot, ka grupa ceļā snaudusi, ka augstā kās klases un ierindas skrējēji slinkojuši, ka bijis skandāls un ka čempioniem, kā Persiketi vai Baroni, vajadzēs nakamajā distancē piespiesties, ja viņi negrib zaudēt publikas labvēlību.

Persiketi bija saldumu fabrikants, un viņa vārda parādīšanās laikrakstos labi noderēja saldo pīrādziņu reklamēšanai; būdams ļoti bagāts, viņš gandrīz vienmēr nokļuva pie mērķa pirmais, «kur viņu skūpstīja un nesa uz rokām», bet naktī sporta entuziasti dziedāja serenādes pie viņa logiem. Vismaz tā rakstīja avīze, lai gan sporta entuziasti, kā jūs paši nojaušat, neprata spelet pat ne uz bungām un mierīgi kraca savās gultās.

Tajā pašā lappusē Klibiķītis izlasīja otru virsrakstu: «Kornēlija ielā nelaime nenotika. Piecas personas nav nositušās, pārejam desmit nav ne mazāko ievainojumu.»

Teksts bija šāds: «Vakar Kornēlija ielas desmitajā kilometrā divi automobiļi, kas ar lielu ātrumu brauca pretējos virzienos, nav saskrējušies. Nenotikušajā sadursme piecas personas nezaudēja dzīvību (seko vārdi). Pārējās desmit personas nav ievainotas, un tāpēc nevaja dzēja tās nogādāt slimnīcā (seko viņu vārdi).»

Ta diemžēl nebija nepatiesa, bet gan ačgarna ziņa, kurā pilnīgi pareizi izstāstīts tieši pretējais tam, kas īstenībā noticis.

Ari par Dželsomīno koncertu bija stāstīts tādā veidā. Rakstā, pie- mēram, sacīts, ka «slavenais tenors klusēja no koncerta pirmās līdz pēdējai minūtei». Laikraksts publicēja ari teātra drupu fotouzņēmumu ar parakstu — «Kā lasītājs redz ar savām ausīm, nav noticis itin nekas».

Dželsomīno un Klibiķītis kādu laiciņu uzjautrinājās, lasīdami «Vistīrākos Melus». Netrūka arī literārās lappuses, kurā bija iespiests šāds dzejolis:

Pavārs saka ķirzakai, Ka ta īsti nezinot, Kads ir prieks, ja nogaršo Akmeņus, kas ceļmalā. Velak jāņem slotaskāts, Ar ko zobus izbakstīt!

Nav teikts, ko atbildējusi ķirzaka, — piezīmēja Klibiķītis.

To es varu iedomāties. Droši vien viņas smiekli bija dzirdami no Apenīniem līdz Andu kalniem.

Pēdēja lappusē pēdējās slejas beigās bija īss ziņojums ar vienkāršu virsrakstu — «Atsaukums». Dželsomīno lasīja:

«Pavisam kategoriski tiek atsaukta ziņa, ka šonakt trijos Akas ielā policija arestējusi kundzi krustmāti Kukuruzvālīti un viņas radi nieci Romoletu. Protams, šīs abas personas ap pieciem nav ievietotas vājprātīgo namā, ka daži apgalvo. Paraksts: Policijas priekšnieks.»

Melu priekšnieks, iesaucās Klibiķītis. Tas nozīmē, ka viņas, nabadzītes, tiešām atrodas trako nama krātiņā. Es nojaušu, ka tas noticis manas vainas dēļ.

— Skaties, — viņu pārtrauca Dželsomīno, — palasi te! Otrs atsaukums.

Tas attiecās tieši uz Dželsomīno un skanēja tā:

«Ir absolūti nepatiesi, ka policija meklē slaveno tenoru Dželsomīno. Nav nekādas vajadzības to darīt, jo viņam nav jāatbild par zaudējumiem, kurus viņš nav nodarījis Pilsētas teātrim. Tāpēc ik viens, kas zina, kur slēpjas Dželsomīno, lai nenāk to paziņot polici jai, jo tiks stingri sodīts.»

Stāvoklis kļūst sarežģītāks, — piezīmēja Klibiķītis. — Tu labāk nekusties no mājas ārā. Es iešu apklausīšos, kas jauns.

Dželsomīno gan laga negribēja sēdēt, neko nedarīdams, un gaidīt, bet jūs taču paši saprotat, ka Klibiķītim bija taisnība. Tāpēc Dželsomīno ļāva, lai Klibiķītis iet, un pats atlaidās gultā, apņemdamies pacietīgi pavadīt šo dienu bezdarbībā.

XIII Melu zeme jāmelo, Ja neproti, tad jāslimo.

Mēs atstājām krustmāti Kukurūzvāllti stāvam durvis un klausāmies kaķīšu pirmos ņaudienus. Viņa bija tik laimīga, cik laimīgs varētu būt tikai mūzikas vēsturnieks, kuram laimējies atrast neizdotu Bethovena simfoniju, kas ilgus gadus nogulējusi kādā atvilktnē.

Romoletu mes atstājam ceļa uz mājām pēc tam, kad viņa bija paradījusi Klibiķitim, ka nokļūt Bananito jumta istabiņā. Drīz abas radinieces mierīgi gulēja, nenojauzdamas, ka Kalimera vēstule jau iedarbinājusi policijas mašīnu. Trijos naktī dažas šīs mašīnas daļas žandarmu grupas izskatā bez garām runām ielauzās viņu mājā, lika vecajai kundzei ar meiteni steidzīgi apģerbties un aizveda abas uz cietumu.

Žandarmu priekšnieks, nodevis arestantes cietuma priekšniekam, gribēja iet atpakaļ un likties gulēt, bet to viņš bija izplānojis, neņemdams vēra sava kolēģa sīkumainību.

—  Ko šīs personas izdarījušas?

—  Vecā mācīja suņus ņaudēt, meitene raksta uz sienām. Bīstamas noziedznieces. Tava vieta es viņas iebāztu pagraba un pastip rinātu apsardzi.

—  Tā ir mana darīšana, — atcirta cietuma priekšnieks. — Tagad paklausīsimies, ko viņas saka.

Krustmāti Kukurūzvāllti pratināja pirmo. Apcietināšana nebija viņu izbiedējusi. Nekas nevareja aptumšot viņas laimi un prieku par to, ka septiņi mīļie kaķīši beidzot atguvuši savu īsto balsi. Tāpēc viņa ļoti mierigi atbildēja uz visiem jautājumiem.

—   Ne, tie nebija suņi. Tie bija kaķi.

—   Ziņojumā teikts, ka suņi.

—   Nē, kaķi. Tādi, kas ķer peles.

—  Tieši suņi taču ķer peles.

—  Nē, kungs, peles ķer kaķi. Naud arī kaķi. Manējie rēja tāpat kā visi citi pilsētas kaķi. Bet šonakt, par laimi, viņi pirmo reizi saka ņaudēt.

—  Sī dāma ir traka, — sacīja cietuma priekšnieks. — Viņai vieta vājprātīgo nama. Tātad — ko jūs, kundze, mums te stāstāt?

—  Patiesību, tikai patiesību.

—  A, tagad lieta pavisam skaidra, — iesaucās cietuma priekš nieks. — Sī sieviete jāieģerbj trako kreklā. Es nevaru viņu pieņemt: cietums paredzēts normāliem cilvēkiem. Trakie jāved uz vājprātīgo namu.

Kaut arī žandarmu priekšnieks, redzēdams, kā izkūp viņa cerības uz jauku izgulēšanos, izmisīgi protestēja, cietuma priekšnieks nodeva viņam atpakaļ krustmāti Kukurūzvāllti ar visiem viņas papīriem. Tad viņš pratināja Romoletu.

—  Vai tu rakstīji uz sienām?

—  Tā ir tīra patiesība.

Dzirdējāt? — iesaucās cietuma priekšnieks. — Arī šī ir traka. Uz vājprātīgo namu! Ņemiet līdzi arī meiteni un lieciet mani mierā! Man nav laika noņemties ar trakiem.

Policijas priekšnieks, zils aiz dusmām, iesēdināja abas arestantes atpakaļ mašīnā un aizveda uz vājprātīgo namu, kur tās nekavējoties pieņēma un ieslēdza milzīgā kamera kopā ar citiem trakajiem, kas bija uzdrošinājušies sacīt patiesību.

Tomēr šīs nakts notikumi ar to vel nebeidzās. Kad policijas priekšnieks beidzot atgriezās savā kabinetā. . . kas viņu tur gaidīja? Kali mers Vekselis ar cepuri rokā un riebīgu smaidu uz lūpām.

—  Kas jums vajadzīgs?

Jūsu Ekselence, — čukstēja Kalimers, klanīdamies un vēl vairāk smaidīdams. — Es ierados pēc simttūkstoš viltotajiem dālderiem. Atalgojums pienākas man, jo tas ir mans nopelns, ka valdnieka ienaidnieki apcietināti.

—  Tātad jūs esat vēstules rakstītājs, — domīgi teica- policijas priekšnieks. — Bet vai viss, ko jūs rakstījāt, ir patiesība?

—  Jusu Ekselence, — Kalimers iekliedzās, — tā ir tīra patiesība, to es varu apzvērēt!

Ak tā! — savukart iesaucās policijas priekšnieks ar ļaunu smaidiņu. — Lūk, cilvēks, kas apgalvo, ka esot sacījis patiesību. Mans draugs, es jau nopratu, ka jūs esat prata jucis, un jus pats man to apliecinājāt. Uz vājprātīgo namu! Ejam!

Apžēlojieties, Ekselence, — Kalimers brēca, mezdams cepuri zemē un izmisumā mīdīdams to kājām. — Jūs taču nedarīsiet man tādu netaisnību! Esmu melu draugs, ta arī parakstījos vēstulē.

—  Bet vai tas ir tiesa, ka jus esat melu draugs?

—  Tas tiesa! Ta ir patiesība! Es to apzvēru!

Jūs atkal iekritāt, policijas priekšnieks triumfēja., — Divas reizes jūs man apzvērējāt, ka esot sacījis patiesību. Taisieties tik prom, te nav ko gudrot! Trako namā jums pietiks laika, varēsiet nomierināties. Tagad jus esat trakojošs vājprātīgais un atstāt jūs brīvība nozīmētu apdraudēt sabiedrisko kārtību.

Jūs gribat piesavināties manu atalgojumu! — bļāva Kalimers, spārdīdamies žandarmu rokās.

Dzirdējāt? Viņam uznākusi lēkme. Uzvelciet tam spaidu kreklu un aizbāziet muti! Kas attiecas uz atalgojumu, varu apgalvot, ka viņš nedabūs ne graša, kamēr man bus pietiekami daudz kabatu, kur šo naudu glabāt.

Tā nok|uva vājprātīgo namā arī Kalimers, kur viņu vienu pašu ieslēdza kamera, kurai bija skaņas izolācija.

Tagad policijas priekšnieks gribēja iet gulēt, bet no otra pilsētas gala saka nākt trauksmes signāli:

Hallo, policija? Te apkārtnē ir kads suns, kas ņaud. Droši vien traks. Atsūtiet kādu.

Hallo, policija? Kur palikuši suņu ķērāji? Pie manām durvīm atrodas kads suns, kas ņaud jau veselu pusstundu. Ja ta turpina sies līdz rītam, neviens nevarēs iziet uz ielas aiz bailēm, ka nesakož.

Žandarmu priekšnieks pavēlēja tūlīt sasaukt visus suņu ķērājus, sadalīja tos patruļās, ko pastiprināja ar izlases žandarmiem, un izsūtīja pa visu pilsētu meklet «suņus, kas ņaud» vai, kā lasītājs pats sapratīs, septiņus krustmātes Kukurūzvālītes mincīšus.

Vismazāko kaķeņu notvēra jau pēc pusstundas. Aizrāvies ar ņau dēšanu, viņš nemaz nepamanīja, ka ir ielenkts. Redzot sev visapkārt tik daudz ļaužu, mazulis nodomāja, ka tie ieradušies viņu apsveikt, un sāka ņaudēt vel sirsnīgāk. Viens no suņu ķērājiem tuvojās kaķē nam ar draudzīgu sejas izteiksmi, dažas reizes noglāstīja muguru, tad sagrāba aiz skausta un iebāza maisā.

Nākamo no septiņiem saņēma tajā bridi, kad viņš, uzrāpies kādā pieminekli uz zirga segliem, teica runu nelielam bariņam kaķu, mēģinādams tos pierunāt, lai ņaud. Kaķi klausījās ar drūmu ironiju un velak apsveica viņa sagūstīšanu ar briesmīgiem rējieniem. Trešo saķēra tāpēc, ka viņš strīdējās ar kadu suni.

—  Muļķi, kāpēc tu ņaudi? — kaķis vaicāja.

Atvainojiet, ko tad man vajadzētu darīt? Esmu kaķis, tāpēc ņaudu, — atbildēja suns.

—  Tu divkaršais muļķi, vai tad neesi nekad paskatījies spogulī? Tu esi suns, un tev jārej! Es esmu kaķis, un man pieklājas ņaudēt. Paklausies — ņau, ņau, ņaaau!

Galu galā viņi sastrīdējās, un suņu ķērāji bez kādām ceremonijām sagrāba abus. Taču suni vēlāk atlaida, jo viņam bija tiesības ņaudēt.

Saķēra arī ceturto, piekto 1111 sesto.

Vel trūkst tikai viena, — suņu ķērāji 1111 policisti cits citu mierināja, cenzdamies parvarēt nogurumu.

Kas bija par pārsteigumu, kad pec vairaku stundu ilgas meklē šanas viņi atrada nevis vienu, bet divus ņaudošus kaķus!

—  Viņi ir pavairojušies, — noteica kads policists.

—  Ņaudēšana laikam ir lipīga, — piebalsoja suņu ķērājs.

Viens no abiem kaķiem bija krustmātes Kukurūzvālītes saimes septītais loceklis, bet otrs musu paziņa Fido, ar kuru sastapāmies kada no iepriekšējām nodaļām. Pec ilgākām pārdomām viņš bija nācis pie atziņas, ka Klibiķīša padoms ņaudēt nebija zeme metams. Pietika ar vienu pašu mēģinājumu ieņaudēties, un viņš vairs nespēja riet, pat tad ja gribētu to darīt.

Fido ļāva sevi saņemt ciet bez pretošanās. Septītais, kas bija visveicīgākais, veikli uzrāpās kokā un kadu laiciņu tur uzjautrinājās, kaitinādams savus gūstītājus un ņaudēdams visskaistākās ārijas, kādas vien sastopamas kaķu repertuārā.

Noskatīties neparasto izrādi salasījās liels ļaužu pūlis, kas, kā jau parasts, sadalījās divās nometnēs. Bija prātīgie, kas skubināja policistus rīkoties un ātrāk izbeigt šo jandāliņu. Bija arī jokupēteri, varbūt ne tikai jokupēteri, kas juta līdzi kaķim un uzmudināja viņu, piebal sodāmi:

— Nau! Nau!

Liels bars kaķu sirdīgi rēja uz savu radinieku pa daļai aiz skaudības, pa daļai aiz dusmām. Laiku pa laikam kādam pielipa vēlēšanās ņau dēt — suņu ķērāji to tūlīt sagrāba ciet un iebāza maisā.

Vajadzēja atsaukt ugunsdzēsējus un aizdedzināt koku, lai beidzot nodzītu zemē neatlaidīgo ņaudētāju. Tā ļaudis dabūja redzēt arī mazu ugunsgrēku un varēja iet mājās ļoti apmierināti.

Kopsavilkuma izrādījās, ka pavisam ir divdesmit ņaudošu kaķu; tos visus aizveda uz vājprātīgo namu, jo viņi bija sacījuši patiesību, tātad tiem vajadzēja but trakiem. Vājprātīgo nama direktors nezināja, kur lai kaķus liek. Domāja, domāja, kamēr pavēlēja viņus novietot tieši Kalimera Vekseļa kamerā. Varat iedomāties, cik patīkama bija spiegam šī sabiedrība, kas atgādināja viņa nelaimes cēloni! Pēc divām stundām viņš patiešām sajuka prātā, saka ņaudēt un ņurrāt. Kalimers iedomājās, ķa viņš ir kaķis, un, kad kāda neapdomīga pele parādījās istabas vidū, viņš tūlīt klupa tai virsū. Pele pameta asti Kalimera mutē un pati iespruka savā alā.

Savācis šīs ziņas, Klibiķītis devas mājās pastāstīt jaunumus Džel somīno un pēkšņi izdzirda sava drauga balsi — atskanēja viena no viņa dzimtenes dziesmiņām, kas sagādajušas tik daudz raižu.

«Šoreiz es varu derēt uz visām četrām ķepam, jauno ieskaitot, ka Dželsomīno ir aizmidzis un sapņo,» domāja Klibiķītis. «Ja es nepasteigšos, policisti ieradīsies pirmie.»

Mājas priekšā klausījās liels pūlis. Neviens nekustejās, neviens nerunāja. Ja laiku pa laikam kaimiņos saplīsa kāda loga ruts, neviens nemēģināja protestēt. Likās, ka brīnišķīgā dziedāšana ir viņus apbū rusi. Klibiķītis pamanīja pūli pat divus jaunus policistus ar tikpat sajūsminātu sejas izteiksmi. Kā jūs zināt, policistiem bija dots rīkojums apcietināt Dželsomīno, bet šiem abiem nenāca ne prātā to darīt. Diemžēl ieradās citi policisti, kuru priekšnieks ar pātagu atbrīvoja ļaužu drūzmā sev ceļu. Sim cilvēkam laikam bija biezas ausis, jo Dželsomīno dziesma to neiepriecināja.

Klibiķītis uzskrēja augšā pa kāpnēm un kā zibens icspērās jumta istabiņā.

Celies! Celies! — viņš kliedza, kutinādams ar asti Dželsomīno degunu. — Koncerts ir beidzies. Policija nāk!

Dželsomīno atvēra acis un pamatīgi tās izberzēja, tad jautāja:

—  Kur es atrodos?

- Es tev pasacīšu, kur tu drīz atradīsies, ja mēs nevaksimies no šejienes prom, — atbildēja Klibiķītis, — tu nokļūsi tuptuzi!

—   Vai es atkal dziedāju?

—   Nac, muksim jumtiem pāri!

Tu runa ar mani ka ar kaķi, bet es neprotu lēkāt pa jumtiem.

—  Turies man pie astes.

—  Uz kurieni mēs iesim?

Katrā ziņā — prom no šejienes! Kaut kur taču nonāksim.

Klibiķītis pirmais izlēca pa logu uz blakusmājas jumta, kas bija zemāks, un Dželsomīno nekas cits neatlika kā aizvērt acis, lai nereibtu galva, un sekot draugam.

Benvenuto Nesēdini Klājas visai raibi.

* -

XIV

Pār laimi, šajā pilsētas da|a majas bija saspiestas cita pie citas vēl ciešāk nekā siļķes mucā, un Dželsomīno bez grūtībām varēja pārlēkt no jumta uz jumtu, bez tam viņu arvien iedrošinaja Klibiķītis, kam vairāk gan patiktu lielāki atstatumi starp jumtiem, lai dabūtu palēkāt kādreiz pec sirds patikas. Te Dželsomīno pēkšņi paslīdēja kaja un viņš nokrita uz maza balkoniņa, kur vecs vīriņš laistīja puķes.

Ļoti atvainojos! — iesaucās Dželsomīno, berzēdams sasisto celi. — Man nebija ne mazākās vēlēšanās iedrāzties pie jums mājās šādā veidā.

Nav par ko atvainoties, — vecītis pieklājīgi atbildēja. — Esmu laimīgs, ja mani kāds apciemo. Varbūt esat stipri sadauzījies? Cerams, nekas nav lūzis.

Klibiķītis, pārliecis galvu pār jumta malu, ņaudēja: — Vai drīkst?

—   Lūk, kur otrs ciemiņš, — priecājās vīriņš. — Nāciet, nāciet, ļoti jauki!

Pietūkums Dželsomīno celī kļuva lielāks ar katru minūti.

—  Ļoti nepatīkami, — vecītis turpināja, — ka man nav neviena sedekļa, ko jums piedāvāt.

—  Noguldīsim viņu gultā, ja jums nav nekādu iebildumu,) ierosinaja Klibiķitis.

Par nelaimi, man nav ari gultas, — ar nožēlu sacīja veditis. — Iešu pie kaimiņa un aizņemšos krēslu.

Nē, nē, — steidzīgi metās starpā Dželsomīno. — Es ļoti labi sēdēt uz grīdas.

—   Nāciet iekšā, — aicināja večuks, — jums vajadzēs pasēdejt uz grīdas, bet es pa to laiku uzvārīšu garšīgu kafiju.

Istabiņa bija maza, bet tīra, ar ļoti vienkāršām mēbclēd galdu, bufeti un skapi. Nekur nemanīja ne krēsla, ne gultas.

Vai jīis vienmēr stāvat kājās? — jautāja Klibiķītis.

—  Esmu spiests to darīt, — atbildēja vecītis.

—  Un nekad negulat?

—  Guļu, kājās stāvot, bet tikai dažreiz. Diezgan reti. Ne vairāk kā pāris stundas nedēļā.

Dželsomīno ar Klibiķīti saskatījās, it kā gribētu sacīt: «Re, kādus brīnumus šis prot stāstīt!»

—  Ja drīkst zināt, — Klibiķītis atkal jautāja, — cik jums gadu?

—  Tsti nezinu. Esmu dzimis pirms desmit gadiem, bet tagad man ir apmēram septiņdesmit pieci vai septiņdesmit seši gadi.

Vecītis pēc savu viesu sejām noprata, ka tie negrib lāgā ticēt. Viņš nopūtās un sacīja:

Es nemeloju. Tas ir neticams, bet patiess stāsts. Ja gribat, varu to izstāstīt, kamēr uzvārīsies kafija.

—  Mans vārds ir Benvenuto, — viņš iesāka. — Bet visi mani sauc par «Benvenuto Nesēdi» . . .

Benvenuto piedzima lupatlaša ģimenē. Tik kustīgs bērns vēl nekur nebija redzēts. Viņam nepaguva lāgā ne vārdu iedot, kad šis jau izlēca arā no autiņiem un skraidīja pa istabu. Vakarā viņu nogul dija gultiņa, bet no rīta kajas karājās pāri gultas galam — tā bija kļuvusi par īsu.

—  Kā redzams, — mēdza sacīt viņa tētis, — dēls steidzas augt, lai palīdzētu ģimenei.

Vakarā viņu nolika gulēt, bet no rīta vairs drēbes nederēja, kurpes bija par šaurām, kreklu nevarēja uzvilkt mugurā.

—  Esiet mierīgi, — sacīja māmiņa. — Labi, ka lupatlaša mājā lupatu nekad netrūkst: gan es pašūšu jaunas drēbes.

Pēc nedēļas Benvenuto bija izaudzis jau krietni liels, un kaimiņienes nolēma, ka viņam pienācis laiks iet skolā. Lupatlaša sieva aizveda dēlu pie skolotājā, kas apbēra viņu ar pārmetumiem:

l/aru

sm

—   Kāpēc jūs neatvedāt zēnu skolas gada sākumā? Drīz būs jau pavasaris. Kā lai es tagad viņu pieņemu?

ļKad māte paskaidroja, ka Benvenuto ir tikai septiņas dienas vecs, skalotājs noskaitās vēl vairāk.

I Septiņas dienas? Cienītā kundze, es neesmu aukle! Atnāciet pec sešiem gadiem, tad varēsim turpināt sarunu.

ieidzot viņš pacēla degunu no klases žurnāla un ieraudzīja, ka Berļvenuto augumā ir pat lielāks par citiem skolēniem. Viņš to tūlīt nosēdināja pēdējā solā un sāka skaidrot, ka divreiz divi ir četri.

Pusdienas laikā atskanēja zvans, visi skolēni metās no soliem ārā un sistajās rindā, lai ietu prom. Tikai Benvenuto nepakustējās.

Benvenuto, — sauca skolotājs, — nāc stājies rinda!

I Es nevaru, skolotāja kungs.

tjlo astoņiem rīta līdz pusdienas laikam viņš bija izaudzis tik atri, ka sols bija kļuvis par šauru. Vajadzēja saukt skolas apkalpotāju, lai ļialīdz izkļūt ārā.

Otrā rītā viņu nosēdinaja lielākā solā, bet pusdienas laikā ari no šā spla Benvenuto nevarēja tikt laukā, jo tas bija kļuvis par šauru — viņš sēdēja kā pele slazdā. Vajadzēja saukt galdnieku, lai saskalda solu.

—  Rit būs jāņem piektās klases sols, — sacīja skolotājs, kasīdams pakausi.

Klasē lika ienest vislielāko solu.

—   Nu, vai ir labs?

—  Ērts, — Benvenuto priecīgs atbildēja.

Lai pierādītu, ka tiešām sols ir ērts, viņš vairākas reizes apsēdās un iznaca no sola ārā. Bet pēc katras apsēšanās laukā iziešana kļuva arvien grūtāka, un, kad atskanēja pusdienas zvans, arī šis sols bija kļuvis par mazu, tāpēc vajadzēja vēlreiz saukt galdnieku.

Skolas direktors un pilsētas galva sāka protestēt:

—  Skolotāja kungs, kas īsti te notiek? Vai jūs vairs nespējat ietu rēt disciplīnu? Šogad solus lauž kā riekstu čaumalas. Jums vajag vairāk pieskatīt savus zeņķus: pilsētas valde nevar katru dienu pirkt pa jaunam solam.

Lupatlasis aizveda dēlēnu pie labaka pilsētas ārsta un izstāstīja visu, ka bijis.

—  Tūlīt paskatīsimies, — sacīja ārsts, uzlika brilles un izmērīja Benvenuto gan garumā, gan resnumā.

—  Tagad apsēdies, — viņš sacīja.

Benvenuto apsēdās uz krēsla, ārsts nogaidīja vienu minūti un pavēlēja:

—  Piecelies!

Zēns piecēlās, un ārsts atkal sāka viņu mērīt gan garumā, gan resnumā.

—  Hm, — viņš norūca, slaucīdams briļļu stiklus kabatas drāniņā, lai varētu būt drošs, ka redz pareizi, — apsedies vēlreiz!

Tā viņš atkārtoja vairākas reizes un beidzot sacīja:

Interesants gadījums. Sim zēnam ir neredzeta slimiba, ar kadu līdz šim neviens nav slimojis. Slimība izpaužas šādā veida: tikļlidz zēns apsēžas, viņš strauji kļūst vecāks. Viena minūte tad līdzinās veselai dienai. Ārstēt var tikai tā: viņam vienmēr jāstāv kājās, citļadi pēc dažām nedēļām viņš būs vecītis ar sirmu bārdu.

Pēc šāda ārsta slēdziena Benvenuto dzīve parmainījās līdz pašiem pamatiem. Skolā pagatavoja speciālu solu bez sēdekļa, jo nevļens neuzdrošinājās likt viņam apsēsties. Mājās vajadzēja ēst, kājās staļvot. Tirās nedienas, ja viņš mēģināja kaut uz mirkli atbalstīties pret1 ka mīnu!

—  Klausies — vai tu gribi pirms laika novecot?

—  Celies augšā — tu laikam gribi nosirmot!

Un gultā?

Gultas nemaz nebija: ja viņš negribēja pamosties ar sirmu bārdu, vajadzēja iemācīties gulēt kā zirgam — stāvot kājās. Tāpēc kaimiņu sievas iesauca viņu par Benvenuto Nesēdi. Sī iesauka viņam palika uz visu mūžu.

Kādā nelāgā dienā lupatlasis saslima un tuvojās nāve.

—  Benvenuto, — viņš sacīja dēlam, iekams aizvēra acis uz mūžu, — tagad pienākusi tava kārta par visu rūpēties. Palīdzi mātei. Viņa ir veca un nespēj vairs strādāt. Sameklē godīgu darbu. Strādāt tev nebūs grūti: darbs tevi uzturēs vienmēr jaunu, jo tev nebūs laika apsēsties.

Nākamajā dienā pēc bērēm Benvenuto gāja meklet darbu, bet visi viņu izsmēja:

Darbu? Dēliņ mīļo! Seit taču nerotaļājas ar bumbiņām, tu esi pārāk mazs, pārāk jauns, lai strādātu fabrikā!

—   Darbu? Mums uzliks sodu, ja dosim tev darbu: bērniem aizliegts strādāt. . .

Benvenuto neprotestēja, bet klusībā prātoja, kā izkulties no nelaimes. Aizgāja mājās, apsēdās spoguļa priekšā un gaidīja.

—  Ārsts sacīja, ka sēžot es kļūstu vecāks. Palūkosimies, vai tas tiesa . ..

Pēc dažam minūtēm viņš nosprieda, ka ir izaudzis, jo apavi sāka žņaugt; kurpes nosviedis, viņš cītīgi raudzījās uz kaju pēdām, kas pamazam stiepās garumā. Tad viņš vēlreiz palūkojās spoguli un pirmajā brīdī pavisam apstulba.

—  Kas tas par jaunekli ar melnām ūsiņām, kas uz mani skatās? Liekas, es viņu pazīstu — sejā ir kaut kas tāds, ko esmu kādreiz jau redzējis. . .

Beidzot viņš attapās un sāka smieties:

—  Tas taču esmu es pats, esmu ātri izaudzis. Tagad celšos kājās, jo vecāks vairs negribu kļūt. . .

Varat iedomāties, ko sacija māte, ieraugot lielu, plecīgu jaunekli ar pēr- kondimdošu balsi un tik kuplām ūsām kā sabiedriskās drošības policistam!

—   Benvenuto, dēliņ, kā tu esi pārvērties!

Tā bus labāk, mamiņ. Tagad es dabūšu darbu.

Darbu meklet viņš vairs negāja, bet izvilka no šķūnīša tēva ratiņus un sāka staigāt pa ielām, saukdams:

—  Lu u-upatas! Lu-u-upatas!

—  Cik skaists jauneklis! No ku rienes jūs nākdams? — jautāja kaimiņienes, kuras skaista balss bija izvilinājusi uz māju sliekšņiem.

Benvenuto Nesēdis! Vai tas esi

tu?

Es gan, kaimiņmātes. Sēdus mazliet iemigu un pamodos jau ar ūsām.

Tā Benvenuto sāka strādāt. Visiem viņš patika. Vienmēr kājās, vienmēr rosīgs, vienmēr gatavs citiem palīdzēt, vienmer darbā, gribot negribot [audis viņu iemī|oja. Reiz pat gatavo jās ievēlēt par pilsētas galvu.

—   Vajadzīgs tieši tāds cilvēks kā tu, kas pārāk dziji neiesēžas krēslā.

Benvenuto piedāvājumu nepieņēma. Pēc dažiem gadiem nomira mate, un Benvenuto domāja:

—   Tagad esmu pavisam viens. Skaidrs, ķa nevaru sēdēt un neko nedarīt, jo tad es novecošu. Labāk iešu pasaulē un palūkošos, kas tur jauns.

Domāts — darits: viņš paņēma savus ratiņus ar visām lupatām, kas tajos atradās, un devās pasaulē. Viņš varēja soļot dienu un nakti bez atpūtas, tāpēc bija iespējams daudz redzēt un parunāties ar cilvēkiem.

305

—  Jūs esat patīkams jauneklis, — viņam mēdza teikt, — apsēdieties, papļāpāsim kādu brītiņu.

:>u 103954

Papļāpāt var, arī kājās stāvot, — ikreiz atbildēja Benvenuto.

Viņš gāja un gaja un nekad nekļuva vecāks. Kādreiz, iedams garām nabadzīgai būdiņai, viņš ieraudzīja ainu, no kuras sažņaudzās sirds: gulta gulēja slima sieviete, un visapkārt uz grīdas sēdēja bērnu pulciņš, kas brēca cits par citu skaļāk.

Labais jaunekli … — lūdza sieviete, tikko viņu ieraudzījusi,

ja jums nav nekas darāms, ienāciet uz mirklīti. Es nespeju piecel ties un nomierināt bērnus. Bet katra viņu asara man dur tikpat kā nazis sirdi.

Benvenuto iegāja istabā, paņēma rokās vienu no beriliem un, staigādams šurp un turp, iemidzināja mazo. Tāpat viņš izdarīja ar visiem pārējiem. Bet pēdējais, vismazākais, negribēja rimties.

—  Apsēdieties drusku, — sacīja sieviete, — un paturiet viņu rokās. Ja jus sēdēsiet, bērns aizmigs.

Benvenuto piegāja pie kamīna, kur stāvēja ķeblītis, apsēdās, un mazulis tūlīt beidza raudāt. Bērniņš bija ļoti jauks. Un, kad viņš pasmaidīja, istaba likās daudz mājīgākā. Benvenuto visādi vaibstī- jās, cenzdamies mazo sasmīdināt, tad nodziedāja dziesmiņu, un beidzot bērns aizmiga.

Pateicos jums no visas sirds, — teica sieviete. — Es biju tik izmisusi, ka butu izdarījusi pašnāvību, ja jūs neierastos.

Tā nevajag runāt, — atbildēja Benvenuto. Promejot viņš nejauši ieskatījās spoguli, kas stāvēja uz kamīna malas, un ieraudzīja sirmu matu.

«Pavisam biju aizmirsis, ka sēžot kļūstu vecāks,» domāja Benvenuto. Tad viņš piecelās, pameta acis uz guļošajiem bērniem un aizgāja.

Citreiz, naktī iedams cauri ciemam, viņš redzēja kāda logā vel uguni degam. Tur pie vērpjamās mašīnas sēdēja meitene, kas strādādama gauži vaimanāja un žēlojās.

—  Kas jums kaiš? — apvaicājas Benvenuto.

Es jau trešo nakti neguļu. Man līdz rītam jāpabeidz šis darbs. Ja nepabeigšu, man neko nesamaksās un visai ģimenei būs jācieš bads. Turklāt man var atņemt vērpjamo mašīnu. Cik es butu laimīga, ja varētu kaut pusstundiņu nosnausties!

—   Pusstundiņa ir tikai trīsdesmit minūtes, — apsvēra Benvenuto, — uz trīsdesmit minūtēm varu piesēsties pie šīs mašinas.

—  Klausieties, — viņš skaļi sacīja, — ejiet gulēt, es pastrādāšu jūsu vietā. Es labprat izmēģinātu šo mašīnu, kas izskatās tik skaista un laba. Pēc pusstundiņas es jus pamodināšu.

Meitene nogūlās uz soliņa un tūlīt aizmiga ka kaķēns. Benvenuto saka strādāt viņas vietā, bet neuzdrošinājās meiteni pamodināt, jo katru reizi, kad viņš mēģināja to darīt, likās, ka viņai sapņos rādās kaut kas sevišķi skaists.

Uzausa rīts, uzlēca saule, pamodās meitene.

—  Jūs taču esat ļāvis man nogulēt visu nakti.

ļ— Nekas, nekas, es patīkami pavadīju laiku.

—  Jums galva pavisam pieputējusi.

«Sazin nu, par cik gadiem esmu novecojis?» prātoja Benvenuto. «Tomēr neesmu nemaz sarūgtināts, jo meitenes darbu pabeidzu, un viņa izskatījās tik laimīga un smaidoša, ka otru tādu nesameklesi visā pasaulē.»

Kādu citu reizi Benvenuto sastapa večuku, kas gaidīja nāvi.

—  Ak, cik žēl, — vecītis sūrojās, cik žēl, ka man jāmirst un nedabūšu vairs paspēlēt kārtis. Visi mani draugi jau nomiruši.

—  Tik vien tās nelaimes, — sacīja Benvenuto. — Uz cūkām es ari protu spēlēt.

Sāka abi spēlēt. Benvenuto stāvēja kājas, bet večuks bļāva:

—  Tu stāvi kājās un skaties manās kārtīs! Tu katra ziņā gribi uzvarēt. Tu gribi izmantot gadījumu, ka esmu nevarīgs vecītis!

Benvenuto steidzīgi apsēdās un palika sēžam līdz partijas beigām. Viņš bija tik nokaunējies, ka spēlēdams kļūdījās, bet večuks, laimējis partiju, berzēja rokas kā puika, kas gājis bumbierus čiept un ticis sveikā cauri.

—  Vēl vienu partiju, — večuks priecīgi skūbinaja.

Benvenuto labprāt butu piecēlies no šī krēsla, kas laupīja viņam

dienas, mēnešus, varbūt pat gadus. Bet viņš negribēja apbēdināt večuku. Palika sēžot, izspēlēja otru partiju, pēc tam vel trešo; likās, ka vecais no prieka kļuvis jaunaks.

—   Par cik viņš kļūst jaunāks, par tik es kļūstu vecāks, — Ben venuto čukstēja, raudzīdamies spogulī pie sienas: mati viņam izskati jās kā krusas piebiruši. — Jāpaciešas, nevar zināt, cik sen jau večuks ilgojies saspelet uz cūkām.

Tā katru reizi, kad Benvenuto nācās apsēsties, lai varētu kadam palīdzēt, viņam sirmoja mati, tad sāka līkt mugura, kā līkst koki, vējam pūšot. Beidzot ari acis vairs nebija tik gaišas kā agrāk. Benve nuto Nesēdis kļuva vecs. Pēdīgi viņam vairs nebija neviena tumša mata uz galvas, un tie, kas zināja viņa dzīves gājumu, pārmeta:

—   Ko tad tu esi ieguvis ar savu labsirdību! Būtu labāk domājis pats par sevi, tad vēl tagad staigātu žirgts un jauns kā zvirbulens.

Benvenuto Nesēdis nepiegrieza vērību tādām valodām. Katrs nosirmojušais mats atgādināja kādu labu darbu — kāpēc to no žēlot?

—   Varēji paturēt visu mūžu pats sev, nevis sadalīt to visiem pa drusciņai… — sacīja kaimiņsievas.

2(1*

Benvenuto smaidīdams pagrieza muguru un nodomāja, ka par katru sirmo matu viņš ir ieguvis draugu — simtiem tūkstošiem draugu, kas izkaisīti pa visu zemi. Vai jums ari ir tik daudz draugu? Vai jums gribētos, lai butu tikpat daudz?

307

Ceļodams viņš nekad nenogura, kaut ari tagad vajadzēja atspiesties uz spieķa un atņemt elpu. Tā staigādams, viņš bija nonācis Melu zemē, kur pelnīja sev iztiku, strādādams par lupatlasi, tāpat ka to bija darījis viņa tēvs.

Ja esat apceļojis tik daudz zemju, — Klibiķītis te iejaucās stāstā, — vai tad jus nevarējāt izvēlēties kādu labaku vietu, kur apmesties uz dzīvi?

Benvenuto Nesēdis pasmaidīja:

Ļaudīm taču visur ir vajadzīga palīdzība. Sī noteikti ir visnelaimīgākā zeme visā pasaulē, tāpēc man ta ir vispiemērotākā vieta.

—   Luk, kur īstais ceļš! — iesaucās Dželsomīno, kas bija klausījies vecīša vārdos ar asaram acis. — Tagad es saprotu, ko man vajadzēja darīt ar savu balsi. Nevis klīst pa pasauli un postīt visu, kas gadās ceļā, bet izmantot balsi tā, lai palīdzētu savam tuvākajam.

—  Tas nebūtu tik viegli izdarāms, — piezimeja Klibiķītis. — Ja tu, piemēram, sāktu dziedāt bērniem šupuļdziesmiņu, neviens nevaretu aizmigt.

Kādreiz var darīt labu ari, ja pamodina gulošos, — lēnīgi piebilda Benvenuto.

So jautajumu es atrisinašu, — nolēma Dželsomīno, cirzdams duri pret grīdu. m

Pagaidām tev vajadzētu sadziedēt celi, — sacīja Klibiķītis.

Celis tiešām bija pietucis vēl vairāk, un Dželsomīno vairs nevarēja ne paiet, ne kājās nostāties. Nolēma, ka viņš paliks pie Benvenuto, kamēr izveseļosies. Benvenuto, kas tikpat kā negulēja, varēs Dželso mīno miegā uzmanīt un neļaut dziedāt, lai atkal neatskrietu policisti.

Bananito cietuma, Brokastis viņš uzzīmē.

XV

Bananito, kā jūs atcerēsieties, ja vien pacilāsiet savu atmiņu, pašā rita agrumā aizgāja laimi meklet. Viņam nebija nekada noteikta plāna, tikai liela vēlēšanās izdarīt kaut ko tādu, lai varētu parādīt, ko viņš spēj.

Pilsēta vēl tikai modās. Sctnieki laistīja ielas, apmainīdamies jokiem ar garāmbraucošajiem strādniekiem, kas divriteņos steidzās uz darbu, lai gan ik mirkli tos apdraudēja kada ūdensstrūkla. Agrā rīta stunda bija gaiša un priecīga. Bananito stāvēja uz ietves, un viņa galva modās visskaistākās domas. Viņš sajuta šīs domas kā vijolīšu smaržu. Likās, ka starp pilsētas akmeņiem tās uzplaukušas miljoniem.

—  Zinu, kas darams, — viņš pēkšņi nolēma.

Turpat, kur bija apstājies, — kadas fabrikas vārtu tuvuma — Bananito notupas uz ietves, izņēma no kārbiņas krītus un sāka strādāt. Tūlīt ap viņu sapulcējās grupiņa strādnieku.

Varu derēt, — kāds sacīja, — ka viņš zīmēs parasto buru laiviņu vai kādu svēto ar oreolu virs galvas. Bet kur tad suns ar cepuri mutē ziedojumu vākšanai?

—  Es zinu gadījumu, — otrs teica, — kad gleznotājs uzvilka uz zemes sarkanu līniju, un visi stāvēja apkārt, lauzīdami galvu un minēdami, ko mākslinieks gribējis pateikl.

—   Ko tad viņš gribēja teikt?

—  To jautāja ari pašam gleznotājam, kas atbildēja tā: gribu redzēt, vai kāds varēs pārkāpt līnijai pāri nevis pa augšu, bet pa apakšu. Tad viņš uzlika cepuri galva un aizgāja. Laikam bija tāds pustraks.

—   Bet šis nav pustraks, — kāds ieteicās. — Paskatieties!

Bananito, galvu nepaceldams, gleznoja tik steidzīgi, ka acis nespēja sekot viņa rokai. Uz ietves — tieši tā, ka viņš bija sapņojis, — izauga brīnumskaists vijolišu dārzs. Tas bija tikai zīmējums, bet tik jauks, ka ziedi sāka smaržot.

Man liekas, murmināja kāds no strādniekiem, — it kā šeit smaržotu vijolītes.

Sauc par ķirbīšiem, ja negribi, lai tevi ietupina, — brīdināja biedrs. — Tiesa gan: smaržo.

Visapkārt gleznotājam iestājas dzi|š klusums. Dzirdēja tikai, kā krītiņi maigi švīkst pa ietves akmeņiem, un ar katru violeto svītru vi jolīšu smarža kļuva stiprāka. Strādnieki bija aizkustināti. Daži sāka apmainīties ar brokastu sainīšiem, citi izlikās pārbaudām velosipeda riepu stiprumu, bet neizlaida no acīm nevienu Bananito kustību un centās dziļāk ieelpot tīkamo smaržu, kas veldzēja sirdi.

Nosvilpa, bet neviens nekustējās un negāja fabrikā iekšā. Atska neja klusināti saucieni: «Bravol Bravo!» Bananito pacēla acis un sastapās ar apkārtstāvošo strādnieku skatieniem. Tie pauda tik dziļas simpātijas, ka viņam kļuva neerti. Steidzīgi savācis krāsas, gleznotājs devās prom. Viens no strādniekiem viņu panāca:

—   Ko tu dari? Kāpēc tu bēdz? Pec brītiņa mēs tev butu atdevuši visu naudu, cik ir kabata. Tik skaistu zīmējumu neviens vel nav re dzējis.

—   Pateicos, — čukstēja Bananito, — pateicos.

Viņš pārgāja pari ielai, jo gribēja būt viens. Sirds pukstēja tik stipri, ka cilājās pat blūze, it kā azotē būtu iebāzts kaķēns. Bananito jutās laimīgs! Ilgi viņš staigāja pa pilsētu, bet nevarēja izšķirties, ko tagad gleznot. Ieceru radās simtiem, bet simtiem arī tika atmestas.

Beidzot viņš ieraudzīja suni, kas deva patiesu iedvesmu. Bananito novietojās uz ietves turpat, kur bija radusies iedvesma, un saka zīmēt.

Vienmēr atrodas tādi garamgājeji, kas citu neko nedara ka tikai staigā pa ielām. Tie ir profesionāli garāmgājēji, varbūt arī bezdarb nieki. Tāpēc ap gleznotāju atkal salasījās neliels bariņš laužu, kas izteica dažadas piezīmes:

—  Paskatieties, cik oriģināli, — viņš zīmē kaķi! It kā pilsētā to nebutu pietiekami daudz, ja kadam uznāktu vēlēšanās paskatīties, kāds tas izskatās!

—  Tas ir sevišķs kaķis, — jautri sacīja Bananito.

—   Dzirdējāt? Viņš zīmē sevišķu kaķi, varbūt kaķi ar brillēm.

Smiekli apklusa kā uz burvja mājienu, kad Bananito suns, tiklīdz

bija izkrāsota aste, uzlēca kājas un, nostājies uz visām četrām ķepām, saka priecīgi riet. Pūli atskanēja izbrīna saucieni, un tūlīt pieskrēja policists.

—  Kas tur ir? Kas te notiek? Ak tā, redzu, redzu! Tas ir, es dzirdu: kaķis, kas rej. Mēs jau redzējām pietiekami daudz suņu, kas ņaud. Kam viņš pieder?

Pūlis steidzīgi izklīda, lai nevajadzētu atbildēt uz jautajumu. Tikai viens, nabadziņš, kas stāvēja vistuvāk policistam, nevarēja nekur sprukt, jo bija satverts aiz rokas.

Tur tam, — viņš izdvesa un, acis nodūris, rādija uz gleznotāju.

Policists palaida viņu vaļā un sagrāba Bananito.

—  Klau, puis, nāc man līdzi!

Bananito nelikās lūgties. Viņš iebāza krāsainos krītus kabatā un soļoja policistam līdzi, nezaudejot priecīgo noskaņojumu. Suns, pacēlis asti ka karoga katu, nolēma doties savās darīšanās.

Gaidot uz nopratināšanu, Bananito atradās drošības kamerā. Ro kas niezēja pēc darba. Uzzīmējis putniņu, viņš lika tam lidot, bet putns negribēja laisties prom: nometās uz gleznotāja muguras un sirdīgi knā baja ausi.

—  Saprotu, — sacīja Bananito. — Tev gribas ēst.

Tūlīt viņš uzzīmēja dažus prosas graudiņus. Tie atgādināja, ka nebija vēl ēstas brokastis.

—  Man pietiktu ar divām sviestā ceptam olām. Un skaistu, dzeltenu firziķi.

Ko vajadzēja, to uzzīmēja. Un drīz vien ceptu olu smarža izplatījās pa visu telpu, izplūda pa durvīm un sāka kairināt uzrauga nāsis.

—  Hm . . . cik patīkams aromāts, — sacīja jaunais cilvēks, cenzdamies dzijak ieelpot jauko smaržu.

Bet pec tam radās šaubas. Viņš pavēra novērojamo lodziņu un ieskatījās kamerā. Ieraugot cietumnieku ēdam ar lielu baudu, viņš aiz

pārsteiguma sastinga, un tādā stāvokli viņu atrada policijas priekšnieks.

Brīnišķīgi! tas kliedza visdziļākajā sašutumā. Lieliski! Tagad mēs apgādajam cietumniekus ar edienu no restorāna.

—  Es ne … es ne .. . — uzraugs stostījās.

Tu nezini, kāds ir reglaments? Maizi ar ūdeni, ūdeni ar maizi — un vairak neko!

—  Es nezinu, ka tas noticis, — beidzot izdvesa uzraugs. — Varbūt ola viņam bija kabatā.

—  Tā gan! Un plits? Es redzu, ka bez manis te ievieš jauninājumus: kameras ar virtuves lietošanu . . .

Tomēr policijas priekšniekam vajadzēja pārliecināties, ka nekādās plīts kamerā nebija. Lai uzraugu tik ilgi netirdītu, Bananito nolēma atzīties, kā viņš pats pagādājis sev brokastis.

—   Tu domā, ka esmu muļķis, — priekšnieks teica, neticedams viņa vārdiem. — Ko tu darītu, ja es tev pavēlētu uzzīmēt pleksti vīna mērce?

Bananito, nekā neatbildējis, paņēma papīru un uzzirpeja tādu ēdienu, ka bija teikts.

Ar vai bez pētersīļiem? — viņš zīmēdams jautāja.

Ar pētersīļiem, — ņirgādamies pavēlēja priekšnieks. — Tu tiešām uzskati mani par stulbeni. Kad pabeigsi, es tev likšu apēst visu papīru līdz pēdējam kvadrātcentimetram.

Tiklīdz Bananito pabeidza zīmējumu, no papīra lapas pacēlās kairinoša smarža, un pēc dažiem mirkļiem policijas priekšnieka pārbīlī ieplesto acu priekšā kūpēja plekste vīna mērcē, it kā aicinādama: «Nogaršo, nogaršo!»

Labu apetīti, kungs, — sacīja Bananito, — pusdienas gatavas.

—  Man vairs negribas ēst, — klusu noteica policijas priekšnieks, tikko atguvies no pārsteiguma. — Pleksti apēdīs uzraugs. Tu nāc man līdzi!

Bananito augsta goda, Bet ne ilgi. Kāpēc tā?

XVI

Policijas priekšnieks nebija muļķis. Gluži otrādi, viņš bija ļoti slīpēts.

«Sis cilvēks ir tik daudz zelta vērts,» viņš prātoja, vezdams Bananito uz karaļa pili, «cik sver viņš pats, varbūt vēl vairāk. Tā kā mans ugunsdrošais naudas skapis ir pietiekami liels, nav nekāda iemesla tur neievietot ari šos kilogramus zelta, tad tie bus drošībā, un peles ari netiks klat. Karalis noteikti man izmaksās krietnu prēmiju.»

Viņa cerības drīz vien izgaisa: karalis Džakomone, izdzirdis par notikumu, pavēlēja aizvest gleznotāju pie viņa, bet policijas priekšnieku atlaida ar nevērīgu galvas mājienu:

—  Par šo atklājumu saņemsiet medaļu.

—  Ko es darīšu ar medaļu? — policijas priekšnieks sevī rūca. — Man ir jau divdesmit četras medaļas, visas no kartona; ja ļodzītos kāds galds, varētu tās pabāzt zem īsākās kājas.

Lai viņš rūc, lai iet savu ceļu. Labāk paskatīsimies, kā noritēja Bananito un karaļa Džakomoncs sastapšanās.

Gleznotāju varena valdnieka klātbūtne nemaz nesatrauca. Viņš mierīgi atbildēja uz visiem jautājumiem un visu laiku aplūkoja skaisto oranždzelteno parūku, kas laistījas uz karaļa galvas ka apelsīni tirgotājas groza.

—  Ko jus skatāties?

Jusu Augstība, es apbrīnoju jūsu matus.

—  Vai jus varētu uzzīmēt tādus pašus?

Karalis Džakomone klusībā cereja, ka Bananito varēs viņam uzzīmēt īstus matus tieši uz plikā paura un vakaros vairs nevajadzēs nolikt tos uz naktsgaldiņa.

Tīk skaistus gan nevarēšu, — atbildēja Bananito, domādams, ka pateicis karalim ko patīkamu. Sirds dziļumos viņam bija žēl šā cilvēka, kas cieta tādas mokas savas plikās galvas dēļ. Ļaudis bieži vien apcērp matus īsus jo īsus, lai tikai nebūtu jāsukā, un par cilvēku neviens nespriež pēc matu krasas. Ja arī Džakomonem būtu īsi, melni, cirtaini mati, viņš tomēr paliktu tas pats laupītājs un pirāts, kadu to visi pazina.

Džakomone ar smagu noputu pagaidām atteicās no domas uzgleznot sev jaunus matus. Toties viņš nolēma izmantot Bananito talantu tā, lai vēsturē pieminētu viņu ka slavenu valdnieku.

Es tevi iecelšu, — viņš sacīja gleznotājam, — par zooloģiskā dārza ministru. Dārzs ir, bet zvēru nav — tos tev vajadzēs uzzīmēt. Es ļoti lūdzu parūpēties, lai neviena zvēra netruktu.

«Labāk par ministru nekā cietumā,» sprieda Bananito. Līdz vakaram viņš vairāku tūkstošu skatītaju klātbūtnē bija uzgleznojis un padarījis par dzīviem simtiem dažādu sugu un pasugu dzīvnieku — lauvas, tīģerus, krokodilus, ziloņus, papagaiļus. . . Un kur tad suņi! Suņus ari: sētas krančus, zaķu dzinējus, Pekinas pūdelīšus un takšus, kas reja visi reizē, par ko galminieki bija ārkārtīgi sašutuši.

Ar ko tas beigsies, — viņi dudināja, — ja Viņa Augstība atļauj suņiem riet? Ta ir likumu parkapšana. Redzot ļaunus piemērus, tautai var ienākt prāta bīstamas domas.

Bet Džakomone bija devis rīkojumu Bananito netraucēt un ļaut darīt visu, ko viņš grib. Tāpēc galminiekiem vajadzēja savus protestus norit un sagremot.

Kamēr Bananito zīmēja, zvēri pamazām ieņēma savas vietas baseinos — baltie lāči, roņi un pingvīni; pa dārza celiņiem staigāja ēzelīši, kas paredzēti bērnu vizināšanai.

Tajā vakarā Bananito vairs nevarēja iet gulēt uz savu jumta istabiņu — karalis viņam ierādīja istabu pilī un nolika pie durvīm desmit sargus, jo baidījās, ka gleznotājs varētu aizbēgt.

Nākamajā dienā zooloģiskajā dārzā vairs nebija ko darīt, tāpēc Bananito iecēla par pārtikās ministru (jeb, kā viņi sacīja, par Valsts Pirmo rakstāmlietu tirgoni). Viņam iekārtoja galdiņu ar visiem vajadzīgajiem piederumiem turpat pie karaļa pils galvenajām durvīm, un ļaudis varēja no viņa lugt visādu ēdamo, ko vien iegribejās.

Sākumā viens otrs bija vīlies. Kas gleznotājam lūdza tinti, gribēdams maizi (kā Melu zemes valodā vajadzēja sacīt), tam Bananito uzzīmēja skaistu tintes pudeli un nekavējoties sauca:

—  Nākamais!

—   Ko lai es ar to iesaku? — neveiksminieks pukojās. — Es to nevaru ne ēst, ne dzert.

Drīz vien ļaudis aptvēra, ka vajadzēja visu saukt īstajā — aizlieg tajā vārda, ja gribēja no Bananito ko dabūt.

Galminieku sašjatums sasniedza visaugstāko pakapi.

—  Stāvoklis kļūst arvien ļaunāks, — viņi šņaca, tīri zili aiz niknuma. — Tas labi nebeigsies. Neviens vairs nemelos. Bet kas lēcies karalim Džakomonem?

Karalis Džakomone visu laiku gaidīja, kad viņam radīsies drosme palūgt Bananito istus matus, kurus varēs valkāt, nebaidoties no vēja, un pa to laiku viņš ļāva gleznotājam darīt visu, ko vien tas grib. Nekādus protestus Džakomone neciestu. Galminiekiem vajadzēja norit un sagremot daudz rūgtu kumosu. Iekšā viss vārījās.

Arī ģenerāļi staigāja ka aizrijušies.

—   Redziet nu, — viņi sacīja. — Beidzot mūsu rokas ticis tāds tips kā šis gleznotājs. Un ko mes liekam tam gatavot? Olu kulteņus, vistas, ceptus kartupeļus, šokolādi. Lielgabalus vajadzēja taisīt, lielgabalus! Mēs varētu izveidot neuzvaramu karaspēku un paplašināt valsts robežas.

Kads ģenerālis, kas bija kareivīgāks par citiem, devas tieši pie Džakomones pārrunāt šo jautājumu. Tāda ideja iesildīja vecā pirāta asinis.

Lielgabalus! — viņš iesaucās. — Protams, lielgabalus! Ari kuģus un lidmašīnas! Velns lai parauj ar visiem ragiem! Tūlīt pasau ciet man Bananito!

Jau vairakus gadus Džakomones uzticības ļaudis nebija dzirdējuši

viņu piesaucam velna ragus — tas bija vecā pirata mīļakais lamu vārds tajos laikos, kad viņš, stāvēdams uz kuģa komandtiltiņa, pirms uzbru kuma uzrunāja savu bandu.

Pārtikas produktu izdalīšana tika nekavējoties pārtraukta, un Bananito vajadzēja stāties kara|a un viņa štāba priekšā. Pie sienām karājās lielas ģeogrāfijas kartes, un kalpotāji atnesa veselu kasti karodziņu, ar ko apzīmēt nākamās uzvaru vietas.

Bananito ļoti mierīgi stāvēja un klausījās, neiejaukdamies karstasini gājās sarunās. Bet, kad viņam iedeva papīru un zīmuli, lai sāktu ražot lielgabalus, viņš papīra lapas vidū uzrakstīja ar lieliem burtiem NĒ un, turēdams lapu rokā, apstaigāja zāli, lai visi varētu izlasīt.

— Mani kungi, — viņš vēlāk teica, — ja vēlaties stipru kafiju, kas atsvaidzina domas, varu to pagatavot vienā minūtē; ja vēlaties katrs pa zirgam, uz kura jāt medībās, es jums uzzīmēšu tīrasiņu sugas zirgus, bet lielgabali jums jāaizmirst. Tos jūs no manis nekad nedabūsiet.

Nu bija pastardiena klāt! Visi reize reca un cirta dūres pret galdu. Džakomone turpretim, lai neapdauzītu sev rokas, pasauca kādu kalpotāju un iedeva viņam pamatīgu dunku mugurā.

Galvu nost, galvu nost! — at skanēja kliedzieni. — Viņam jānocērt galva!

Darīsim tā, — pēdīgi sacīja Džakomone, — galvu necirtīsim, bet dosim laiku apdomāties. Manuprāt, šis cilvēks drusku sajucis prātā, varbūt tāpēc, ka viņš ir ģēnijs. Ievietosim viņu uz dažām dienām vājprātīgo namā.

Galminieki kurnēja, ka spriedums

esot parak mīksts, bet viņi zināja, ka Džakomone negrib atteik ties no cerības iegūt matus, tāpēc aprima.

Pagaidām, — teica Džakomone, — nevajag viņam atļaut ne zīmēt, ne gleznot.

Tā ari Bananito nokļuva vājprātīgo namā, kur viņu ieslēdza atsevišķa istabā bez papīra un zīmuļa, bez krāsām un otām. Tur nebija ne zīmuļa galiņa, ne krīta drumstaliņas. Sienas bija apsistas ar voiloku, un, ja negribēja zīmēt ar asinīm, gleznotājam vajadzēja samierināties ar to, ka pagaidām nevares radīt jaunus mākslas darbus.

Palicis rokas zem pakauša, Bananito atgulās uz naram un skatījās griestos, kas bija pavisam balti, bet viņa acu priekšā slīdēja dažādas ainavas, cita par citu skaistākas. Ka viņš tiks ara, par to Bananito nešaubījās ne mirkli. Un viņam bija taisnība, jo kads jau strādāja viņa laba. Glābēja vārds jums labi zināms: Klibiķītis.

Klibiķītis ieradies, Lai var abi projām iet.

XVII

Kad Benvenuto mājās, kur Dželsomīno arsteja savu celi, kļuva zināms, ka Bananito iecelts par ministru, Klibiķītis nolēma iesniegt viņam lūgumu par krustmātes Kukurūzvālītes un Romoletas atbrīvošanu. Kad viņš ieradās karaļa pilī, Bananito slava jau bija norietējusi — ātrāk nekā steidzīgā mēnesnīca.

Ja gribi satikt Bananito, — zobojās sargi, — tev jāiet uz trako namu. Tikai nevar zināt, vai tevi laidis iekšā. Vienīgi tad, ja tu pats esi traks . . .

Klibiķītis ilgi nevarēja izšķirties, vai izlikties par traku vai mēģināt iekļūt vājprātīgo namā citādā ceļa.

Mīļās ķepas, paļaujos uz jums, — viņš beidzot nolēma. — Tagad jūs esat četras, būs vieglāk rāpties pa sienu augšā.

Vājprātīgo nams atradās drūmā, četrstūraina, cietoksnim līdzīga eka, kuru 110 visām pusēm apņēma dziļš, plats grāvis. Klibiķītim vajadzēja sadūšoties un līst ūdeni. Viņš pārpeldēja grāvi, uzrāpās pa sienu, ielīda pa tuvāko vaļējo logu un nokļuva virtuvē. Pavari un kalpotāji bija aizgājuši gulēt, tikai virtuves puika mazgāja grīdu, un tas uzkliedza:

Skic, maitasgabals! Vai tad tu nezini, ka te nekas nepaliek pāri!

Nabaga zēns patiešām vienmēr bija tik izsalcis, ka aprija visus virtuves atkritumus līdz pēdējai asakai. Viņš steidzīgi dzina kaķi prom, lai tas nepaņemtu kaut ko no viņa tiesas, un uztraukuma atvēra durvis, kas izgāja uz garu gaiteni. Pa labi un pa kreisi, cik tālu vien varēja redzēt, atradās trako istabas. Pareizak sakot, cietumnieku kameras, jo neviens nebija traks — tikai vainīgs, tāpēc ka pateicis patiesu vardu un to, par nelaimi, bija dzirdējuši Džakomones policisti.

Dažas kameras bija atdalītas no gaiteņa tikai ar biezu režģi. Citām bija priekša smagas dzelzs durvis ar mazu lodziņu ēdiena pasniegša nai. Viena no šādām kamerām Klibiķītis ieraudzīja krustmātes Ku kuruzvālites kaķus un — tavu brīnumu! — ari krietno Fido. Viņi gulēja, salikuši galvas cits citam uz astes, un droši vien saldi sapņoja. Klibiķītis neiedrošinājās nevienu modināt, jo tobrīd tā kā ta nespeja neko palīdzēt. Tajā pašā telpā, kā jūs zināt, atradas arī Kalimers Vekselis, kas bija nomodā un, ieraudzījis Klibiķiti, sāka lūgties:

—  Brālīt, atnes man kadu peli, tu taču esi brīvs! Vienu pašu pe liti! Es jau sen neesmu nevienu turējis zobos.

«Sis ir tiešām traks,» nodomaja Klibiķītis, kas Kalimeru nepazina, un aizvēra lodziņu.

Gaiteņa gala bija liela kamera, kura gulēja ap simt cilvēku, to starpā ari krustmāte Kukuruzvālite un Romoleta. Ja butu iedegta gaisma, Klibiķītis varbūt viņas ieraudzītu un pazītu, un, ja krustmāte Kukuruzvālite nebūtu aizmigusi, viņa varbūt varētu pēc veca paraduma noķert Klibiķiti aiz astes. Gaisma tomēr nebija iedegta, un visi cietumnieki gulēja, ari Romoleta. Klibiķītis uz pirkstgaliem izgaja cauri kamerai un nokļuva pie kāpnēm, pa kuram uzkapa vienu stāvu augstāk, un pēc ilgas meklēšanas beidzot atrada kameru, kura bija ievietots Bananito.

Gleznotājs mierīgi gulēja, salicis rokas zem pakauša, un sapņoja par skaistajām gleznām, kuras varētu uzgleznot. Pēkšņi vienā no gleznam izveidojās sprauga — brīnišķīga ziedu klēpja vidū parādījās kaķa galva, kas ņaudēja tieši Klibiķīša balsī.

Bananito pamodās un, tiklīdz pameta acis uz durvīm, saprata, ka vēl arvien atrodas vājprātīgo namā. Bet durvis novērojamais lodziņš bija vaļā. Mazajā četrstūrīti iespraucās Klibiķīša galva, un viņa ņau- dieni skanēja arī nomoda.

—  Bananito!! Bananito! Ir gan tev ciets miegs!

—   Rau, rau! Lieku galvu ķīlā, ja tās nav Klibiķīša ūsas!

—  Celies taču augšā! Jā, es esmu Klibiķītis — ar visu tavu dāvi nāto kaju, kas darbojas nevainojami.

Tā runadams, kaķēns sarāvās tievs, lai varētu izlīst režģim cauri, ieleca kamerā, pieskrēja pie Bananito un sāka viņam laizīt roku.

—  Ierados tev palīdzēt.

—  Paldies — bet ka?

—  To es vēl nezinu. Varētu nozagt sargiem atslēgas.

—  Viņi pamostos.

—   Varētu izgrauzt durvīs caurumu un palīdzēt tev izlīst ārā.

—   Ja butu vairāk laika, pa desmit gadiem varbūt tev tiešām izdotos dzelzs durvīs izgrauzt caurumu. Es gan zinu, kas būtu vajadzīgs.

—   Kas tad?

Vīle. Iedod vīlīti, ar pārējo es pats tikšu galā.

—  Skriešu pameklēt vīli.

—   Te derētu vienkāršāks paņēmiens, — sacīja Bananito. — Es va rētu vīli uzzīmēt, bet šie bandīti man nav atstājuši ne zīmuļa galiņa.

—  Ja tik vien tās vainas, — iesaucās Klibiķītis, — tad iztiksi ar manām ķepām. Neaizmirsti, ka man trīs kājas ir no krīta, ceturtā — no eļļas krāsas!

—  Bet kājas nodils.

Klibiķītis neklausījās nekādos iebildumos.

—  Tas nekas, vēlāk iztaisīsi man jaunas.

—   Un ka lai izkāpju pa logu?

—  Uzzīmē izpletni.

—   Un kā lai tiek pāri grāvim?

—  Uzzīmē laiviņu.

Kad Bananito beidza zīmēt visu bēgšanai nepieciešamo, Klibiķīša kāja bija pārvērtusies nekam nederīgā strupulī kā pec amputācijas.

—   Redzi nu, — Klibiķītis smējās, — cik labi, ka nepārmainīju vārdu: klibs es biju, klibs palikšu.

—  Tūlīt piezīmēšu tev jaunu kāju, — piedāvāja Bananito.

—   Nav laika. Iesim prom, kamēr sargi nav pamodušies.

Bananito laida darbā vīli. Par laimi, viņš bija uzzīmējis tādu, kas

grieza dzelzs stieni tikpat ka banāna mīkstumu. Pēc maza brītiņa dur vīs bija iztaisīts liels caurums un mūsu draugi varēja izlīst gaitenī.

—   Iesim paņemsim lidzi krustmāti Kukurūzvālīti un Romoletu, — Klibiķītis aicinaja, — neaizmirsīsim arī kaķus.

Vīlēšanas troksnis tomēr bija pamodinājis sargus, un tie jau uzsāka pārbaudes apstaigu, lai atklātu notikuma vietu. Bananito ar Klibi- ķiti dzirdēja, cik vienmērīgi klaudz sargu soļi, ejot no gaiteņa uz gaiteni.

—   Mēģināsim nokļūt virtuvē, — Klibiķītis deva padomu. — Ja arī netiekam visi āra, bēgsim vismaz mēs abi. Brīvībā būsim noderīgāki, nekā cietumā sēžot.

Tiklīdz Klibiķītis parādījās virtuvē, zēns atkal rājās:

—   Ak tu rima! Es tevi tikko aizdzinu. Tu gribi nozagt manu maizi? Taisies, kā tieci, tur ir logs! Pazūdi no šejienes! Ja tu noslīksi, būs jo labāk.

Puika bija tik nikns, ka nemaz nepamanīja Bananito. Viņš redzēja tikai kaķi, kurā saskatīja savu konkurentu. Bananito piestiprināja izpletni, sagatavoja laiviņu un paņēma Klibiķīti rokā.

—   Prom!

Jā, jā, prom, prom! — ņurdēja puika. — Un nesper te vairs ne kāju!

Kad Bananito jau bija izlēcis ārā, tad tikai virtuves zēnam sāka rasties aizdomas, ka viss nav gluži tā, kā vajadzētu.

—  Bet kas bija tas otrais? — viņš sev jautāja, kasīdams pakausi. Lai izvairītos no nepatikšanām, viņš nolēma klusēt. Nekā nav redzējis, nekā nav dzirdējis. Izvilcis 110 atkritumu kaudzes kāpostu kacenu, viņš tajā iecirta zobus un aiz labpatikas nostenejās.

Bananito izbēgšana bija atklaju sies pirms dažiem mirkļiem. Pie visiem vājprātīgo nama logiem pa rādījās uzraugi, kas sacēla trauksmi:

—  Palīgā! Izbēdzis bīstams vāj prātīgais!

Bananito ar Klibiķiti, laiviņā pietu- pušies, īrās ar rokām, lai pārceltos pāri grāvim. Visai tālu viņi nebūtu tikuši, ja turpat negadītos Benvenuto Nesēdis ar saviem ratiņiem, kas uzminēja Klibiķīša nodomus.

—  Žiglāk! Lieniet te apakšā! — čukstēja vecais lupatlasis. Abi draugi ierausās ratiņos, un Benvenuto tos apklāja ar lupatu kaudzi. Kad pieskrēja uzraugi, viņš rādija kaut kādā virzienā:

—  Skatieties turp! Viņi aizbēga uz to pusi.

—  Un kas tu tāds esi?

Esmu vienkāršs lupatlasis. Apstājos atpūsties.

Lai pierādītu, ka tiešām ir no guris, viņš apsēdās uz ratiņu ilkss un aizkūpināja pīpi. Nabaga Benvenuto, viņš pārāk labi zināja, ka tādā stāvoklī nosirmo mati un dažās minūtēs aizrit nez cik garš dzīves posms. Bet tāds nu viņš bija.

«Gadi, kurus es zaudēju,» viņš domāja, «paildzinās mūžu kādam citam. Dzīvība un nāve atrodas līdzsvarā.»

Uzraugiem viņš ielaida acīs kuplu dumu mutuli.

Kā par nelaimi, tieši tajā brīdī Klibiķītim putekļi sāka kutināt degunu. Virsū sakrautās lupatas par tīrām nevarēja saukt, un tikai degunradzim tās varētu likties smaržīgas. Klibiķītis mēģināja ar priekšējām ķepām aizspiest degunu, lai aizturētu šķavas, bet pārāk vēlu atce rejas, ka viņam atlikusi tikai viena ķepa. Šķavas tomēr paspruka, un tās bija tik spēcīgas, ka pacēlās vesels putekļu mākonis.

Lai sargi neatrastu Bananito, Klibiķītis nolēca no ratiņiem un ņēma kājas pār pleciem.

—  Kas tas bija? — jautaja uzraugi.

Suns, — atbildēja Benvenuto. — Lupatās bija iegulies suns. Re, kur viņš mūk!

—  Ja mūk, — sacīja sargi, — tad viņam nav tīra sirdsapziņa. Ķersim ciet!

Klibiķītis, izdzirdis uzraugu dzelžainos soļus un trauksmes signā lus, nopriecājās: «Ja viņi man dzenas pakaļ, tad atstās mierā Benvenuto un Bananito.»

Kaķēns drāzās cauri pilsētai. Tam pa pēdām sekoja sargi, mēles izkāruši. Nu jau karaļa pils laukums ir klāt, tūlīt bus kolonna, uz kuras Klibiķītis kādreiz mierigi pavadīja nakti.

Vel viens lēciens, — Klibiķītis mierināja savas ķepas, — un mēs būsim drošība.

Ķepas paklausīja vairāk, nekā bija paredzēts: viņas vis nepieķeras kolonnai tā, lai atri varētu uzrāpties augša, bet ieķērās pavisam iekšā. Tā Klibiķītis kļuva atkal par zīmējumu — kaķa kontūru ar trim kājām. Tajā brīdī viņam tas likās diezgan patīkami, jo uzraugi, ka viņi paši vēlāk rakstīja ziņojumos, «palika ar garu degunu».

—   Kur viņš pazuda? — tie brīnījās.

—  Es redzēju, ka viņš uzlec uz kolonnas.

—  Tur neka nav.

Tur ir tikai zīmējums. Luk, kads zeņķis ar skolā nočieptu krītu ir uzzīmējis kaķi.

—  Lai stāv, iesim prom! Kāda mums daļa gar zīmējumiem!

Benvenuto pa to laiku bija aizstūmis ratiņus līdz pašai mājai, ik

brītiņu apstādamies, lai atvilktu elpu. Vel paris reižu vajadzēja apsēsties uz ratiņu ilksīm, jo aiz noguruma viņš vairs nespēja paiet. Izejot no mājām, viņam bija ap astoņdesmit gadu, bet atgriežoties gadi sniedzas pāri jau devītajam desmitam: zods atdūrās pret kru tīm, acis pavisam pazuda dziļajās grumbās, balss skanēja tik vārgi, it kā nāktu no pazemes.

—  Bananito, mosties! Esam klāt.

Bananito tiešām starp lupatām siltuma bija iemidzis.

XVIII Benvenuto Nesedim Pienāk stunda pēdējā.

—  Ko tu dari? Sarunājies ar lupatām?

Kads naktssargs bija nostājies aiz Benvenuto muguras, kad tas mēģināja uzmodināt Bananito.

Ar lupatām? - Benvenuto pārjautāja, lai iegūtu laiku.

Kā tad. Es ļoti labi dzirdēju, ka tu kaut ko saki šim zeķu jūklim. Varbūt tu skaitī ji caurumus?

—   Droši vien būšu runājis pavisam neapzinīgi, — Benvenuto murmināja. — Ziniet, esmu ārkārtīgi noguris. Staigāju visu dienu, ratiņus stumdams. Mana vecuma tas ir grūti . . .

—  Ja esat noguris, vajag atpūsties, līdzcietīgi sacīja naktssargs. — Kas tad nakts laika jums pārdos lupatas?

Tūlīt apsēdīšos, — teica Benvenuto un notupās uz ratiņu ilkss.

Ja atjausiet, — ieminējās naktssargs, — arī es labprāt kādu brītiņu piesēstos.

—  Te ir otra ilkss — iekārtojieties, ka jums ērtāk!

—   Paldies. Ziniet, arī naktssarga apgaitas nogurdina. Es taču kād reiz sapņoju k]ut par pianistu — spēlē vienmēr sēdus, viss mūžs saistīts ar skaistu muziķu. Skolā mes rakstījām sacerējumu par tematu — «Ko darīsiet, kad izaugsiet lieli?». Es rakstīju tā: «Kad izaugšu liels, es bušu pianists, braukšu koncertce|ojumos pa visu pasauli, izpelnīšos daudz aplausu un k|ūšu slavenība.» īstenībā neesmu kļuvis slavens pat zagļu vidū, jo neesmu vēl nevienu 110 zag|iem noķēris. Starp citu vai tikai jus ari neesat zaglis?

Benvenuto nomierināja viņu, papurinot galvu. Viņš labprāt pa teiktu naktssargam kadu laipnu vārdu, bet nepietika spēka. Vecais lupatlasis juta, ka viņa dzīvība jau dziest, bet nespeja neko citu iesākt ka palikt turpat sēdus un klausīties.

Naktssargs vēl arvien runāja, žēlojās un stāstīja par savu darbu, par klavierēm, kuras viņam nekad nav bijušas, un par bērniem.

—   Vecākajam ir desmit gadu, — viņš teica. Vakar viņš skolā uzrakstīja jauku sacerējumu. Skolotāji vienmēr tādu uzdod, un vien mēr tas izteikts tiem pašiem vārdiem — «Ko darīsiet, kad izaugsiet lieli?». «Būšu lidotājs,» mans dels rakstījis, «un lidošu ar raķeti uz Me nesi.» Es viņam to labprat novēlu, bet pēc diviem trim gadiem va jadzēs nodot zēnu darbā, jo ar manu algu visai ģimenei nepietiek. Kļūt par kosmosa pētnieku viņam būs diezgan grūti, vai ne?

Benvenuto papurināja galvu, viņš gribēja teikt, ka nebūs grūti, ka nekas nav neiespējams, ka nevajag nekad pazaudēt cerības, ka

I 1().l().>t

varēs piepildīt savas ilgas. Bet naktssargs šo galvas mājienu nesaskatīja. Palūkojās uz Benvenuto, un viņam likās, ka tas ir aizmidzis.

Nabaga vecītis tiešām ir ļoti noguris, — viņš klusu teica.

Tagad jāceļas, jāiet atkal apgaitā.

Naktssargs aizgaja uz pirkstu galiņiem, tomēr Benvenuto palika sēžot un vairs nekustējās. Viņam nebija spēka piecelties.

«Sēdēšu tepat,» viņš klusi nopūtās, «sēdēšu un gaidīšu. Esmu da rijis visu, ko' varēju. Bananito ir drošībā. Ari naktssargam, nabadziņam, gribējās ar mani papļāpāt…»

Domas pamazām sāka zust un jukt. Likās, it kā kaut kur tālu tālumā, pavisam tālu skanētu dziesma — šūpuļdziesmiņa. Tad viņš nejuta vairs neko.

Mī|ie draugi, šūpuldziesmiņu Benvenuto nedzirdēja sapnī.

Pa paradumam miegā atkal dziedāja Dželsomīno.

Viņa balss nokāpa lejā, izgaja uz ielas un pamodināja Bananito, kas baza degunu ārā no lupatu kaudzes, zem kuras bija aprakts.

Benvenuto! — viņš sauca. Benvenuto, kur nies esam? Kas te notiek?

Benvenuto vairs nevarēja atbildēt.

Gleznotājs izlēca no ratiņiem, pāris reižu papurināja vecīti rokas tam bija aukstas un sastingušas.

Dželsomīno aijājoša balss vēl lēnam kāpa leja, nāca šurp pa šķērs- ieliņu un staigāja apkart ratiņiem, dziedot maigo šūpuldziesmiņu.

Bananito uzskrēja augšā, pamodināja Dželsomīno, un abi atgriezās uz ielas.

Viņš ir miris! — iesaucas Dželsomīno. — Viņš miris mūsu vainas dēļ! Viņš iztērēja pēdējos spēkus mūsu labā, kamēr mēs mierīgi gu lejām, ne par ko nedomādami.

Ielas galā parādījas tas pats naktssargs.

— Aiznesīsim Benvenuto uz māju, — Dželsomīno klusi čukstēja.

Bet Bananito palīdzība nebija vajadzīga — Benvenuto bija vieg lāks par bērnu, un Dželsomīno nemaz nejuta uz rokam viņa svaru.

Naktssargs uz bridi apstājas, vērīgi aplūkodams ratiņus.

«Vecais lupatlasis laikam dzīvo kaut kur tepat,» viņš nodomāja. «Man vajadzētu uzlikt naudas sodu par to, ka viņš atstājis ratiņus ielas vidu. Bet vecītis ir tik jauks — labak izlikšos, ka neesmu te staigājis.»

Nabaga Benvenuto maja nebija pat sola, uz kura varētu viņu pec nāves noguldīt. Vajadzēja mirušo novietot uz grīdas, paliekot zem galvas spilvenu.

Bēres rīkoja divas dienas velak — pēc vairākiem notikumiem, kas jums vel nav zināmi — tic noskaidrosies tālakajās nodaļās. Benvenuto izvadīja neskaitāmi ļaužu tūkstoši. Runas neviens neteica, bet ikvienam butu bijis ko pastāstīt par lupatlaša labajiem darbiem.

Tieši Benvenuto bcres Dželsomlno pirmo reizi dziedāja, neko nesaplēsdams: balss bija tikpat stipra kā agrāk, bet daudz maigāka. Tajā klausoties, cilvēki kļuva labāki.

Pirms bērēm, ka jau teicu, atgadljas vairāki citi notikumi.

Vispirms Dželsomlno un Bananito pamanīja, ka nav Klibiķīša. Apjukumā un bēdās viņi agrāk to nemaz nebija ievērojuši.

Viņš taču bija ar mani kopa ratiņos, — iesaucās Bananito.

Protams, lupatu jūkli es viņu nevarēju saskatīt, bet skaidri dzir dēju, kā viņš nošķaudījās.

Būs iekūlies nepatikšanās, — minēja Dželsomlno.

Varbūt viņš gāja atpakaļ uz vājprātīgo namu atbrīvot krustmāti Kukurūzvālīti un Romoletu?

— Visi kaut ko dara, Dželsomlno apkaunots čukstēja, — tikai es neka nedaru. Es protu vienīgi lampas plēst un ļaudis biedet.

Nekad Dželsomīno nebija redzēts tik nelaimīgs. Bet tieši šajā izmisuma brīdi viņam ienāca prātā lieliska ideja spoža kā pirmā lie luma zvaigzne. — Nē, to mēs vēl redzēsim! viņš pēkšņi iesaucas.

Vai tad tiešām es neko neprotu darīt?

Kur tu iesi? — jautāja Bananito, redzēdams, ka Dželsomīno pieceļas un aizpogā jaku.

Šoreiz ta ir mana darīšana, atbildēja Dželsomīno. — Tu nekusties laukā: tevi meklē policija. Es tev sūtīšu ziņu. Un vel kadu ziņu!

Dželsomīno dzied ar speķu, Sagrauj trako nama ēku.

XIX

Vājprātīgo nama uztraukums par Bananito bēgšanu bija norimis. Kamerās, viennīcas un gaiteņos visi gulēja. Nomoda bija tikai nabaga virtuves puika. Viņš neguleja gandrīz nekad, jo vienmer bija izsalcis un pavadīja nakti, rakņādamies pa atkritumu kaudzēm, cerība atrast kaut ko ēdamu. Bananito un ta ķērāji zēnu nemaz neinteresēja. Tāpat viņu neintereseja ari dīvainais, ne visai garais, drīzāk pasīkais jauneklis, kas bija nostājies laukuma vidu, tieši vājprātīgo nama priekšā, un nu dziedāja.

Zens, grauzdams kartupeļu mizas, skatījās uz jaunekli un grozīja galvu: — Sis gan ir traks. Kur tas redzēts, ka serenādes dzied nevis skaistam meitenēm, bet vājprātīgo nama priekšā? Galu galā tā ir viņa darīšana. Bet kas par spēcīgu balsi! Varu derēt, ka sargi tūlīt viņu grābs ciet.

Bet sargi, veltīgi dzenoties paka| Klibiķītim, bija noguruši un gu lēja kā sisti.

Dželsomīno sākumā dziedāja pusbalsī, lai ievingrinātu balss saites, bet nu jau viņš dziedāja ar lielāku speķu. Virtuves puikam mute palika vaļa, kartupeļu mizas aizmirsās.

—  Viņā klausoties, gandrīz vai ēst vairs negribas.

Taja brīdī saplīsa nīts, pie kuras virtuves puika bija piespiedies, un daudz netrūka, ka deguns būtu pušu.

—  Ei, kas tur svaidās ar akmeņiem?

Drīz vien visā milzīgajā, irūmaja ēkā cita aiz citas sāka šķindēt logu rūtis, tās plīsa visos stāvos, no pirmā līdz pēdējam. Sargi skrēja iekšā kamerās un viennīcās, domādami, ka sākusies cietumnieku sacel šanās, bet tūlīt pārliecinājās par savu domu aplamību: cietumnieki bija gan pamodušies, bet likās pavisam mierīgi, apmierināti un priecājās, klausīdamies dziesmās.

—   Kas te plēš stiklus? bļāva uzraugi.

—   Klusāk, — atbildēja no visām pusēm. Ļaujiet mums klausīties. Kada mums daļa gar stikliem? Tie taču mums nepieder.

Drīz sāka brukt kopā arī logu režģi. Dzelzs stieņi lūza ķā sēr kociņi un gazas no mūriem ara, tad sakrita plunkšķēdami grāvī un nogrima. Kad vājprātīgo nama direktors uzzināja, kas notiek, viņu pārņēma šausmas.

Tas no aukstuma, viņš paskaidroja, saviem sekretāriem, bet pats klusībā domāja: «Sākusies zemestrīce.»

Direktors steidzīgi izsauca savu automobili, pateica citiem, ka jābrauc ar ziņojumu pie ministra, bet pats aizbēga uz savām lauku mājām, pamezdams vājprātīgo namu likteņa varā.

«Kā tad, pie ministra!» sekretāri pārskaitušies domāja. «Pats izmuka no cilpas, ministrs vairs ne prātā . . . Un mēs lai te gaidām savu galu kā peles slazdā? Nekas neiznāks!»

Un cits aiz cita — gan automobiļos, gan kājām — viņi devas pari paceļamam tiltam. Pēc mirkļa sargi vairs nevarēja saredzēt ne sekretāru ēnas.

Tuvojās rītausma. Virs jumtiem iespīdējās blāvs gaismas stars. Dželsomīno tas bija tikpat kā signāls, kas lika dziedāt vēl stiprāk.

To bija vērts dzirdēt: balss no viņa krūtīm lauzās uz aru kā ugunīga lava no vulkāna krātera. Vājprātīgo namā visas koka durvis sašķīda smalkas drumstalas, dzelzs durvis salika tā, ka vairs nelīdzinājās durvīm; visi, kas aiz tam bija ieslēgti, izskrēja gaiteņos, no prieka lēkādami.

Uzraugi, sanitāri un sargi virzījās uz ārdurvju pusi, no turienes uz paceļamo tiltu, kamēr nokļuva laukumā. Visi atcerejas, ka viņiem ir kādas svarīgas darīšanas ārpus vājprātīgo nama.

—   Man jāizmazgā sunim galva, - sacīja viens.

Saņēmu ielūgumu pavadīt dažas dienas jūrmalā, stāstīja otrs.

Neesmu pārmainījis zelta zivtiņām ūdeni. Baidos, ka tās var nobeigties.

Neviens neteica, ka viņam gluži vienkārši bail, jo visi bija pārāk pieraduši melot. īsi sakot, pēc dažiem mirkļiem no vājprātīgo nama personālā bija palicis tikai nelaimīgais virtuves zēns ar vaļēju muti un kāposta kacenu rokā: patiešām, izsalkums viņu vairs nemocīja, un pirmo reizi mūžā viņam ienāca prata patīkamas domas, kas likās tikpat kā svaigs gaiss.

Romoleta no savas kameras pirmā ievēroja, ka visi uzraugi aizbēguši.

—  Ko tad mes vēl gaidām? Bēgsim arī mes! viņa sacīja krustmātei 'Kukurūzvālītei.

Tas ir pret reglamentu, — atbildēja krustmāte Kukurūzvālīte.

Bet, no otras puses ņemot, reglamenti vēršas pret mums. Tātad — iesim prom.

Viņas saķeras rokās un devās prom uz kapnem, pa kurām jau milzīgs pūlis steidzās lejā. Sajukums bija briesmīgs, bet krustmāte tūliņ pazina savu mincīšu balsis starp tūkstoš citām. Ari viņi — septiņi mazie Klibiķiša sekotāji — tūlīt pazina savas aizstaves augsti pacelto galvu un stingro seju starp tūkstoš citām. Visi kaķeni saskrēja viņai apkart un ņaudēdami metās ap kaklu.

Redzi nu, redzi imi, — krustmāte Kukuruzvālīte runāja ar asarām acīs. — Iesim atpakaļ uz savu māju. Viens, divi, trīs, četri . . . Vai esat visi septiņi? Septiņi, astoņi! Viens par daudz.

Tas, protams, bija krietnais Fido krustmātes Kukuruzvālītes rokās pietika vietas arī viņam.

Dželsomīno vairs nedziedaja. Visiem bijušajiem cietumniekiem viņš apvaicājas par Klibiķiti, bet neviens neko nezināja. Tad viņš zaudēja pacietību.

—   Vai iekšā vēl ir kads palicis? — viņš kliedza.

—   Nevienas dzīvas dvēseles, — viņam atbildēja.

—  Nu labi, tad skatieties!

Dželsomīno ievilka plaušās gaisu kā nirējs, kas lien ūdenī, sabāza pirkstus mutes kaktiņos, lai balss plustu vienā virzienā, un laida vaļā pamatīgu kliedzienu. Ja uz Marsa un Venēras ir iedzīvotāji ar ausīm, arī viņi noteikti dzirdēja šo kliedzienu. Pietiks, ja teikšu, ka lielo ēku sašūpoja it kā vētras brāziens, jumtu dakstiņi un dzegas lidoja kā eņģelīši pa gaisu. Tad no augšas sāka plaisat mūri, sienas salīgojās un ar lielu blīkšķi iegāzās grāvi, šķiežot ūdeni uz visam pusēm.

Sagrāve ilga vienu minūti. Tas labi zināms virtuves zēnam, kas bija palicis iekšā vel pēc cietumnieku aizbēgšanas. Viņš tikko paspēja izlēkt pa logu, divos vēzienos pārpeldēt grāvi un izķepuroties malā, iekams aiz muguras viss sagruva.

Laukumu pāršalca «lai dzīvo» saucieni un uzlēca saule, kaut gan neviens nebija skrējis viņu aicināt, sacīdams: «Ātrāk, citādi neko vairs neredzēsi!»

Ļaudis nesa Dželsomīno uz rokām, žurnālisti netika viņam klāt un nevarēja dabūt interviju. Vajadzēja apmierināties ar Kalimeru Vekseli, kas, drūmi skatīdamies, stāvēja mala.

Vai jums būtu kas sakāms «Vistīrāko Melu» slejas? — jautāja žurnālisti.

—   Ņau, — atbildēja Kalimers un pagrieza viņiem muguru.

Brīnišķīgi, — sacīja žurnālisti. — Jus esat viens no aculieciniekiem. Vai jus varētu pastāstīt, ka tas bija, ka nekas nav noticis?

—   Ņau, atkārtoja Kalimers.

—  Lieliski. Viskategoriskākā veidā atsauksim ziņu, ka vājpratigo nams sašķidis gabalos, kas izkaisīti pa visu pilsētu.

—  Vai jus saprotat, — pēkšņi ieteicās Kalimers, — vai jūs sa protat vai ne, ka es esmu kaķis?

—  Jus gribējāt sacīt «suns», ja jūs ņaudat?

Nē, kaķis, kaķis. Esmu kaķis un ķeru peles. Jā, jā, tagad es redzu, kas jūs esat! Varat slēpties, cik jums patīk, no manis neizspruksiet. Jus esat peles un nokļūsiet man zobos. Ņau! Ņurrr!

To teicis, Kalimers palēcās. Žurnālisti tikko paguva iebāzt pildspalvas kabatās un ielēkt automobiļos. Nabaga Kalimers metās garšļaukus un, izmisīgi ņaudēdams, nogulēja zemē visu dienu, kamēr kāds līdzcietīgs garāmgājējs viņu piecela un aizveda uz slimnīcu.

Stundu vēlāk iznāca «Vistīrāko Melu» speciālizdevums. Visu pirmo lappusi aizņēma milzīgs virsraksts, iespiests trekniem burtiem:

dziedot viņš nespej sagraut

vājprātīgo namu.

Galvenais redaktors apmierināti berzēja rokas:

Lielisks atsaukums. Šodien pārdošu vismaz simttūkstoš eksemplārus.

Bet drīz vien «Vistīrāko Melu» izsūtāmie zēni nāca atpakaļ ar neizpārdoto avīžu saiņiem padusē. Cilvēki nebija nopirkuši nevienu numuru.

Kas tad tas? kliedza redaktors. Nevienu vienīgu numuru? Ko tad tauta lasa? Kalendāru, vai?

Nē, redaktora kungs, atbildēja kāds izsūtāmais zēns, kas bija drošsirdīgāks par citiem. — Kalendārus ari vairs nelasa. Ko lai iesāk ar kalendāru, kurā decembris nosaukts par augustu? Vai tad ļaudis jutīs siltumu tikai tāpēc, ka mēnesim pārmainīts nosaukums? Sākušies lieli notikumi, redaktora kungs. Ļaudis par mums smējās un deva padomu izlietot mūsu avīzi papīra laiviņu taisīšanai.

Kabinetā ieskrēja redaktora suns, kas uz savu roku bija devies izlūkgājienā pa pilsētu.

Minci, minci! pa paradumam pasauca viņu saimnieks.

—  Vau, vau! — atbildēja suns.

—   Ko? Tu rej?

Šunelis atbildēja ar astes luncināšanu un rēja vēl skaļak.

Pasaulei pienācis gals, iesaucās redaktors, slaucīdams no pie res sviedrus, — patiešām, pasaules gals ir klāt!

Tikai meliem bija pienācis gals. Vājprātīgo nama sagrāve bija atbrīvojusi simtiem cilvēku, kas runāja patiesību, suņus, kas rēja, kaķus, kas ņaudēja, un zirgus, kas zviedza,. ka paredz zooloģijas un gramatikas likumi. Patiesība izplatījās kā epidēmija, tā pielipa gandrīz visiem iedzīvotājiem. Tirgotāji jau mainīja veikalu izkārtnes.

Maiznieks norāva izkārtni «Rakstāmpiederumi», apgrieza to uz otru pusi un ar ogles gabaliņu uzrakstīja — «MAIZE». Tūlīt ap vei kalu sanāca daudz cilvēku, kas aplaudēja.

Daudz lielākas ļaužu masas sapulcējās karaļa pils priekšā. Tas vadīja dziedādams Džclsomīno, un viņa dziesma aicināja cilvēkus šurp no visiem pilsētas rajoniem, pat no apkārtējiem ciemiem.

Džakomone no savas istabas loga ieraudzīja lielo gājienu un priecīgi sasita plaukstas.

Atrak, ātrāk! — viņš sauca šurp galminiekus. Ātrāk, mana tauta grib, lai es saku runu! Paskatieties, ka viņi sapulcējušies apsveikt mani svētkos.

Kas tad šodien par svētkiem? — galminieki cits citam jautāja.

Jums tas liksies savādi, bet viņi vel nezināja, kas noticis. Spiegi nesteidzās vis uz karaļa pili ar ziņojumu, bet mekleja kādu patvērumu.

Karaļa Džakomones pilī kaķi vel rēja, tie bija pēdējie nelaimīgie kaķi visa valsti.

Dželsomino velreiz dzied, Džakomonem aizbēgt liek.

XX

Likteņgrāmatas, kā jūs zināt, nav. Nav grāmatas, kurā būtu aprakstīti nākamie notikumi. Lai sarakstītu tādu grāmatu, vajadzē tu būt vismaz «Vistīrāko Melu» galvenajam redaktoram. Pagaidām likteņgrāmatas vel nav un nebija ari Džakomones laikos.

Tomēr žēl. Ja būtu tāda grāmata, nabaga valdnieks varētu tajā ieskatīties un izlasīt: «Džakomone šodien runu neteiks.»

Tiešam, kamēr viņš ar nepacietību gaidīja, kad sulaiņi atvērs stikla durvis, lai varētu iziet uz balkona, Dželsomīno balss sāka iedarboties — ar lielu troksni izbira visi durvju stikli.

Esiet uzmanīgāki! Džakomone uzkliedza sulaiņiem.

Atskanēja otrs «tarr-tar tarr» no viņa guļamistabas.

—  Tas ir spogulis! — bļāva Džakomone. — Kas saplēsa manu spoguli?

Viņa Augstība pagriežas atpakaļ, brīnīdamies, ka neviens viņam neatbild. Ak vai! Aiz muguras bija palikusi tikai tukša vieta. Ministri, admirāļi, kambarkungi un galminieki pēc pirmā signālā, tas ir, pēc pirmās Dželsomino augstās nots, bija aizsteigušies uz savām istabām pārģērbties. Bez liekām runām viņi nometa spožos tērpus, kurus bija valkājuši tik ilgus gadus, izvilka no pagultēm vecos čemo dāņus ar pirātu apģerbiem un rūca:

—  Ja nesiešu melno apsēju ap aci, mani varēs noturēt par sētnieku.

Cits atkal:

—  Ja es noārdīšu āķi no piedurknes gala, neviens mani nepazīs.

Pie Džakomones palika tikai abi sulaiņi, kuru pienākums bija at

vērt un aizvērt balkona stiklotās durvis. Stikli jau bija izbiruši, bet viņi vel arvien bijīgi staveja pie durvju rokturiem, spodrinādami tos ar piedurkņu mežģīnēm.

—r Ejiet ari jus, nopūtās Džakomone, — tagad viss brūk kopā.

Tiešām, taja pašā bridi saplīsa tūkstoš spuldzes lielajā lustra. Dželsomīno šodien strādāja dūšīgi.

Sulaiņi nebija divreiz lūdzami. Atmuguriski atkāpdamies un ik pa trim soļiem klanīdamies, viņi sasniedza durvis, kas atradas kāpņu galā, apcirtās uz papēžiem un, lai ātrāk tiktu prom, nošļāca zemē pa mar gām.

Džakomone atgriežas savā guļamistaba, novilka karaļa tērpu un apģērba vienkāršu pilsētnieka uzvalku, ko viņš bija iegādājies, lai nepazīts varētu iejaukties ļaužu drūzmā (tomēr ne reizi nebija to uz vilcis mugurā, jo labprātāk sūtīja starp ļaudīm savus spiegus). Uz valks bija brūns, kādu varēja valkāt jebkurš bankas darbinieks vai filozofijas profesors. Cik labi tas izskatījās kopa ar oranždzelteno parūku! Diemžel vajadzēja pamest ari paruku, jo to pazina vel labāk nekā karaļa kroni.

—   Mana skaistā parūka, — Džakomone novaidējās. — Pareizāk sakot, manas skaistās parūkas.

Viņš atvēra savu slaveno skapi un redzēja, ka tās visas rindiņa stāv lietošanas gatavība kā leļļu galviņas pirms izrādes. Sim kārdinājumam Džakomone nespeja pretoties — viņš paķēra duci parūku un iebaza čemodānā.

Paņemšu līdzi trimdā, tās man atgādinas laimīgo pagātni.

Viņš nokāpa leja, bet ne līdz pašam pagrabam, kā darīja viņa gal minieki, kas bēga pa kanalizācijas caurulēm kā žurkas. Džakomone labāk gaja pa savu skaisto dārzu. Tas ir, ne vairs pa savu, tomēr pa skaistu, zaļu, smaržojošu dārzu. Vēl dažas reizes ieelpojis karalisko gaisu, viņš atvēra mazus vārtiņus, izgaja šķērsieliņā, pārliecinājies, ka neviens viņu neredz, devās uz laukumu pils priekša, kas atradās pāris desmit metru attālumā, un iejuka pulī, kas aplaudēja Dželsomīno.

Brūnajā uzvalkā un bez parūkas Džakomoni neviens nepazina. Ar čemodānu rokā viņš izskatījās pēc ceļojoša komersanta.

Iebraucejs, vai? — tūlīt kads blakusstāvošais apvaicajās, jautri uzsizdams uz pleca. — Nāciet jus arī paklausīties tenora Dželsomīno koncertu. Viņš ir tur. Vai redzat? Sis jauneklis izskatās pec sacīkšu braucēja, pēc tāda, kas nav ne plika graša vērts. Bet vai dzirdat, kas tam par balsi?

—  Dzirdu, dzirdu, — čukstēja Džakomone, klusu piemetinādams: — Un redzu . . .

Viņš redzeja, kā sabrūk iemīļotais balkons, redzeja visu, ko jus varat paši iedomāties: karaļa pili, kas sagazās ka kāršu namiņš, sa ceļot veselu putekļu mākoni. Dželsomīno uzņēma vēl vieiu augstu noti, lai aizslaucītu putekļus, un palika tikai drupu kaudze.

Starp citu, ieteicās Džakomones kaimiņš, — jums ir briniš ķigi pliks pauris. Jūs neapvainosieties, ka es tā saku, vai ne? Paskatieties uz manējo!

Džakomone pārlaida roku pār savu galvu un apskatīja, kā bija lūgts, arī'kaimiņa galvu, kas bija apaļa, plika un gluda kā galda tenisa bum biņa.

—  Tiešām skaists pliks pauris, — noteica Džakomone.

—  Ko nu! Gluži parasts. Jūsējais gan ir spožs. Pašlaik saules staros tas tik brīnišķīgi mirdz, ka skatoties sāk acis sāpēt.

—   Ne, nē, jūsējais ir glītāks, — murmināja Dažkomone.

—   Nekādā gadījumā! Es nepārspīlēju. Zināt, ko jums teikšu? Ja jus iestātos mūsu Plikpauru kluba par biedru, jus tulit ievēlētu par kluba priekšsēdētaju.

—   Par priekšsēdētāju?

—  Ja, vienbalsīgi.

—  Vai jums ir Plikpauru klubs?

—   Protams. Līdz vakardienai klubs bija slepens, bet tagad tas darbosies atklāti. Klubā par biedriem ir viscienījamākie pilsoņi. Tur, vai zināt, nevar nemaz tik viegli iestāties. Jāpierāda, ka uz galvas nav neviena vienīga matiņa. Ir tadi, kas noskuj galvas, lai tikai varētu iestāties mūsu klubā.

—  Un jūs sakāt, ka es . . .?

—  Jūs varētu kļūt par musu priekšsēdētāju. Esmu gatavs saderot.

Džakomone jutās gluži satriekts.

«Tātad esmu kļūdījies,» viņš domāja. «Esmu sabojajis visu savu dzīvi. Tagad ir par vēlu sākt to no jauna. . .»

Izmantodams pūļa drūzmēšanos, viņš nošķīrās no sava sarunu biedra, atstaja laukumu un gaja prom pa ielām, kas bija pavisam tuk šas. Tikai divpadsmit parūkas skumīgi čaukstēja viņa čemodānā.

Sur tur no kanalizācijas lūkām izspraucās galvas, kas likās ļoti pazīstamas. Vai tie nebija viņa pirāti? Bet, ieraudzīdamas cienīgu, rāmu pilsoni ar pliku galvu un brūnā uzvalkā, šīs galvas nekavējoties pazuda.

Džakomone devās tieši uz upi, jo bija nolēmis darīt sev galu. Kamēr viņš tika līdz krastam, domas mainījās. Džakomone atvēra če modānu, izņēma parūkas un sasvieda citu pēc citas upē.

—  Ardievu, čukstēja Džakomone, — ardievu, mazās melotājas!

Parūkas nenoslīka, tajā pašā dienā tās izzvejoja zeni, kas bija

apsēduši visu krastmalu kā krokodili. Viņi izžāvēja parūkas saulē, salika galva un sarīkoja varenu gājienu. Zēni priecājās un dziedāja. Patiesībā viņi taču svinēja Džakomones karaļvalstij bēres.

Kamēr Džakomone gaja prom uz visiem laikiem — un viņš varēja būt ārkārtīgi laimīgs par izdevību aiziet prom, varbūt uz kādu vietu, kur varēs kļūt par cienījamu Plikpauru kluba priekšsēdētāju vai vismaz sekretāru, — tikmēr atgriezīsimies laukuma un paskatīsimies, kas tur notiek.

Dželsomīno, nodziedājis savu postošo dziesmu, slaucīja sviedrus un teica:

—  Arī tas ir padarīts.

Tomēr sirdi vēl arvien nospieda kā smags akmens — Klibi- ķitis nebija atradies.

Kur viņš palicis? — mūsu varonis sev jautāja. — Kaut nu nebutu pakļuvis zem vājprātīgo nama drupām. Postīt es protu, tas tiesa.

Ļaužu bari neļāva viņam ilgi bēdāties.

Kolonna, kliedza no visam pusēm, — janogaž kolonna!

—   Kāpēc?

Tapec, ka uz tās sarakstīti Džakomones varoņdarbi kaujas laukā. Tie visi ir meli, jo Džakomone nekad nav izkustējies no savas pils.

Labi, sacīja Dželsomīno, — nodziedāšu pienācīgu serenādi arī kolonnai. Paejiet talak, lai ta jums neuzkrīt virsū.

Visi, kas stāvēja kolonnas tuvuma, steidzīgi atkāpās, pūlis viļņojās ka ūdens vannā. Tad Dželsomīno ieraudzīja uz kolonnas dažu metru augstumā labi pazīstamo kontūru uz trim kājām.

Klibiķiti! — viņš sauca, un akmens novēlās no sirds.

Zīmējums notrīsēja, līnijas drusku saliecās, bet nekustējās.

—   Klibiķiti! — Dželsomīno sauca ska|āk.

Šoreiz balss iecirtās marmorā, pārvarēdama tā pretestību, — Kli- biķitis atrāvās no kolonnas un klibodams nolēca zemē.

Cik jauki, cik jauki, viņš ņaudēja un noskūpstīja Dželsomīno uz vaiga. Bez tevis es butu palicis tepat piesprausts pie kolonnas, un lietus mani butu noskalojis. Es mīlu tīrību, tas visiem zināms, bet man diez ka nepatiktu mazgāšana, kas beidzas ar nāvi.

—   Es ari tepat esmu, — iesaucās Bananito, kas ar elkoņu palīdzību lauzas cauri drūzmai, lai nokļūtu pie saviem un mūsu draugiem. — Ja tev kādreiz kas tamlīdzīgs notiks, es tevi tūlīt uzzīmēšu 110 jauna, vel skaistāku un patiesāku ka agrak.

Trim draugiem pec sastapšanās bija daudz ko stāstīt. Atstāsim viņus vienus.

Un kolonna?

Vai kolonna kādu traucē? Meli, kas uz tās uzrakstīti, atgadinās cilvēkiem laikus, kad viņu zeme valdīja varens melu karalis, 1111 pietika ar vienu labi nodziedātu dziesmu, lai viņa valsts sabruktu.

Dželsomīno negrib karu, Bumbu vārtos sit ar sparu.

XXI

Stāsts drīz būs galā. Vēl tikai paskaidrošu, kas bija teikts nedau dzajās piezīmju lapiņās, kuras biju aizmirsis kabatā, steigdamies pabeigt divdesmito nodaļu. Tās ir pēdējas ziņas, ko pierakstīju, klausoties Dželsomīno atmiņas par piedzīvojumiem Melu zemē. Sajās lapiņās izlasīju, ka par Džakomoni vairāk nekas neesot zināms, tāpēc es nevaru jums pateikt, vai viņš kļuvis par kārtīgu cilvēku, vai ari vecās juras laupītāja kājas viņu novedušas atpakaļ uz slidenā ceļa.

Tālāk lasīju, ka Dželsomīno visumā bijis apmierināts ar paveikto, bet nav varējis paiet garām pilsētas laukumam bez neveiklības saju tas, it kā zeķē butu iekritis akmentiņš.

Vai tad vajadzēja pilnīgi sagraut karaļa pili, pārvēršot to par drupu kaudzi? — viņš sev pārmeta. — Džakomone butu aizbēdzis, ja saplēstu logu stiklus vien. Vēlāk pasauktu stiklinieku, un viss butu kārtībā.

Par akmentiņa izņemšanu no Dželsomīno zeķes parūpējās Bana nito, atjaunodams pili ar savu parasto paņēmienu, izlietojot vai rākas loksnes papīra un veselu kārbiņu krasu. Darbā pagāja puse

dienas. Nebija aizmirsts ari balkons pēdējā stāvā. Kad balkons atkal atradās savā vecajā vieta, ļaudis gribēja, lai Bananito tur uzkāpj un saka runu.

Paklausiet mani, — atbildēja Bananito, — izdodiet likumu, kas aizliedz teikt runas no ša balkona. Es esmu gleznotājs un vairak neko negribu zināt. Ja jus katrā ziņa gribat dzirdēt runu, ejiet pie Dželsomīno.

Taja brīdī uz balkona parādījās Klibiķitis un noņaudēja:

—   Na-auuu!

Ļaudis aplaudēja un vairāk runu negribēja dzirdēt.

Uz nākamās lapiņas bija rakstīts, ka krustmāte Kukuruzvalite kļuvusi par direktori Pamestu kaķu insti tuta. Ļoti taisnīgs lēmums: varat but droši, ka viņas vadībā neviens nespiedis kaķus riet. Romoleta at griezās skolā. Droši vien viņa tagad vairs nesēž solā, bet katedrā — būs jau kļuvusi skolotāja.

Beidzot vismazākajā lapiņā bija tikai šāds ieraksts: «Karš bei dzās viens pret vienu.»

Vai varat iedomāties, gandrīz būtu aizmirsis pateikt par karu!

Tas notika dažas dienas pēc Džakomones bēgšanas. Bez pavalstnieku ziņas, domādams, ka Bananito uzzīmēs daudz lielgabalu, Džakomone bija pieteicis karu kādai kaimiņvalstij, un tie nejokoja — sūtīja karaspēku aizstāvēt dzimteni.

—  Mēs nemaz negribam karot, — teica jaunie ministri. — Mēs neesam tādi ka Džakomone!

Kāds žurnālists lūdza interviju Dželsomīno, kas mācījās mūziku, ga tavodamies beidzot uz īstu koncertu.

—   Karš? brīnījās Dželsomīno.

Piedāvājiet pretiniekam karu pārtraukt un aizstāt to ar futbola sacīkstēm. Varbūt kāds sadauzis kāju, tomēr asinsizliešana katrā ziņa būs pavisam maza.

Par laimi, šī ideja iepatikās ari pretiniekiem, kam, patiesību sakot, nebija ne mazākās vēlēšanās karot. Futbola spēle notika nakamajā svētdienā. Dželsomīno, protams, juta līdzi savējiem. Entuziasmam sasniedzot visaugstāko pakāpi, viņš iekliedzās: «Piespied!» — un iedzina bumbu pretinieka vārtos, kā reiz to bija izdarījis dzimtenē.

— Nav iespējams, — tūlīt pie sevis noteica Dželsomīno, — ka šis karš beigtos ar negodīgu uzvaru. Mes atrodamies futbola laukumā, speles noteikumi nepieļauj melus.

Nekavējoties viņš iesita vārtus ari otrā pusē. Jus viņa vietā būtu darījuši to pašu.

D2ELSOMINO dziesmas

(Atdzejojis Bruno Sauli tis)

Esmu norakstījis dažas Dželsomīno dziesmas — starp tam ir gan jautras, gan dīvainas, gan nopietnas. Izvēlieties, kādas jums patīk, un pārējās aizmirstiet!

MELI

Karalim Džakomonem

Man patīk meli, tikai ne savi, Ne savi un ne jau nu arī tavi,

Bet tie, kurus mēmais var kurlajam klāstīt Un kurlais tad beigtai žurkai stāstīt,

Lai beigtā žurka, tos izdzirdusi, Teic paldies un griežas uz otru pusi.

VAKARIŅAS UN PUSDIENAS

337

22 103954

Bananito — kad viņš bija pārtikās ministrs

Pulčinella un Arlekīns — abi Eda no šķīvja kā draugi labi. Ja tikai šķīvītī kaut kas būtu, Krietnas vakariņas tie gūtu.

Pulčinella un Arlekīns — abi Ēda no bļodas kā draugi labi. Paēstu pusdienas viņi pa godam, Ja tikai tukša nebūtu bjoda .. .

CIK ZIVJU IR JURA

Klibiķitim, zivju cienītājam

Reiz pie Livorno trīs zvejnieku vīri Strīdējās, kamēr vai saplēsās tīri:

Gribēja noskaidrot ķīviņā surā, Cik tad nu īsti to zivju ir jūrā?

—  Vairāk par septiņām! — pirmais teic īdzīgs.

—  Protams, ja sardīnes neskaita līdzi!

—  Vairāk par tūkstoti! — otrais cērt pušu.

—  Protams, ja neskaita vēžus un zušus!

—  Vairāk par miljonu! — trešais glauž bārdu. Un visi ir teikuši pareizus vārdus.

MANS VĀRDS

Krustmātei Kukurūzvātitei

Ja es spētu kļūt par Danti*,

Skaistu poēmu jums dotu;

Ja par Eiklīdu* es kļūtu,

Teorēmu izgudrotu;

Bet, ja spētu kļūt es Džoto*,

Gleznotu par saules klajiem,

Jo es ļoti, ļoti veļos

But starp pašiem krietnākajiem.

Bet man vārds pavisam citāds .. .

Kas es esmu, tas es būšu,

Tomēr zinu: katru dienu

Kaut vai drusku labāks kļūšu.

DZIN DZIN-DZIM

Romoletai skaitamā dziesmiņa

Dzin-dzin-dzim, Nez vai pateiksim, Kur iet trīs gaiļi ar vistām trim. Var jau būt, ka uz tirgu tie iet Nopirkt sev piparkūkas mazliet, Bet var but, ka prata tiem dārzs, Jānoknābj tur kāds lakstiņš vārs. Bet, ja uz pilsētu soli tie sper, Uzzinās viņi, ka ari simt melu Patiesību vēl neatsver!

STĀSTS PAR ĒZELI

Kādam Melu zemes ēzelim, kas rēca, lai viņu noturētu par lauvu

Dzīvoja reiz kāds ēzelis, Kas nezināja, ka viņš ir ēzelis. Un šis ēzelis domāja nodabā savā: «Varbūt zilonis esmu, jo krēpju man nava; Ja es neprotu blēt, tātad neesmu aita, Ja nelidoju,

Tad pie zvirbuļiem mani lai nepieskaita.

Es ministrs neesmu, ne advokāts tiesā.

Bet kas tad es esmu? Kā zināt? Ko iesākt?

Ei, spoguli, pasacīt raugi!

Ko? Es ēzelis? Nevar būt!

Nu tad mes vairs neesam draugi,

Tad še tev, tad še, lai jut!»

Un, negudrodams neko,

Simt gabalos saspēra ēzelis

22*

Savu spoguli nejauko.

339

KAĶU AVĪZE

Klibiķitim par mierinājumu, lasot *Vistīrākos Melus*

Ir sava avīze pat kaķiem, Un lasīt loti patīk tiem It sevišķi to lappusi Ar sīkiem sludinājumiem.

— Grib runcis īrēt vasarnīcu Un šūpuļkrēslu vēl turklāt, Bet tā, lai tuvumā nav bērnu. Kas mēdz aiz astes plucināt.

—  Smalks kungs sev meklē pazīšanos, Jo garlaicība virsū krīt,

Bet vēlams pateikt, cik ir naudas, Un skārnī kontu uzrādīt.

—  Sev kādā klētī darbavietu Grib atrast mednieks godalgots.

—  Jauns veģetārietis grib sievu, Kam pūrā būtu krējumpods.

Tā lasa nabadzīgie kaķi, Un minūtes un stundas iet. Un viņiem visiem tad šis laikraksts Par romānu daudz jaukāks šķiet.

Ar acīm vaļējām šais brīžos Ir patīkami sapņot tiem, Bet tad ir jāiet gatavoties Uz jauniem kaķu koncertiem.

VARAVĪKSNE Par kādu Bananito gleznu

Ielā redz meiteni mazu un žiglu, Septiņās krasās tai lietussargs zaigo. Ta viņa sojo pa lietu un miglu, Varavīksni sev nesot līdzi. Sirdi ir saule, un prāts nav īdzīgs.

JOKS

Veltījums Bananito

Dzeltena ir pirmā glezna, Attēlots tur apelsīns, Piles plezna, Siers un vīns.

Otrai zila krāsa rasta:

Tur ir redzams bambuss slaiks,

Velna aste,

Zuluss* baigs.

Trešā uzgleznota steigā — Tur ir za]ais jūras krasts Un, kad alga nāk uz beigām, Manas tukšās kabatas.

SIRMIE MATI

Veltījums Benvenuto Nesēdini

Pateic — cik sirmu matu Šodien ir mūrniekam vecam? Pa vienam uz katra nama, Kur ķieģeli nesti uz pleca.

Pateic — cik sirmu matu Ir skolotajam šai skolā? Pa vienam uz skolēnu katru, Kas kādreiz te sēdējis solā.

Lūk, vectētiņš! Vai tu zini, Cik sirmu matu ir viņam? Pa vienam uz pasakas katras, Ko stāsta viņš mazdēliņam.

D2ELSOMINO SAKAMVARDI

Tiem, kas nav ar kokiem draugos, Mežā staigāt nepieklājas. Neuztici čūskas ganīt Tam, kam gara spējas vājas.

Nav jau divu saprašanu. Ja ir galva tikai viena. Zibeņus lai aizdedzina Tikai tie, kas vētru ciena.

Kas ir priecīgs katru dienu, Visu gadu smieties prot. Padoma un neatsakies, Ja tev mēnesi kads dod.

MAIZE

Veltījums Benvenuto

Ja maiznieks es būtu, Tad maizi es ceptu

Tik lielu, ka pietiktu visiem šīs maizes, It visiem, it visiem, Kam trūkums un raizes.

Tā būtu tik liela kā debesu nītis, Tik smaržīgi jauka Kā vijolītes.

Un ēstu šo maizi

Gan Cilē, gan Birmā

Gan bērni, gan vecīšu paaudze sirmā.

Tad priecātos visi, kas cieta un skuma,

Jo tā būtu diena bez izsalkuma.

Tas būtu tāds datums, Kas cilvēkus priecina, Visskaistākā diena, Ko vēsturē liecina.

D2ELSOMĪNO KABATAS

Pirmajā kabatā kabatas drāna, Otrajā kabatā pakaviņš mazs, Trešā kabata gluži plāna: Maciņš tur ir, bet naudas nemaz.

STĀSTS PAR AMURZ1VI

Amurzivs vai raud no lielām bedam, Pazudusi laktas zivs bez pēdām.

Nevar ari atrast viens un divi Kādu mūra zivi, naglas zivi.

Dzirdēts nav, ka tā pa tumšo pusi Kājas zivij būtu iesitusi.

Un nekad nav laimējies patiesi Kārtīgi pat pirksta zivij iesist.

Domā āmurzivs un galvu lauza:

Ko lai dara? Ko lai tagad dauza?

Bij man kurpe. Un tāpat, starp citu, Priecādamās es tai zoli situ.

Zvejnieks to man nozvejoja glīti. Ko lai saku? Labu apetīti!

ANGĻU DZIESMIŅA

To Dželsomīno iemācījās savu ceļojumu laikā

Minciti, minci, nu teic, kā tev klājas, Pastāsti, ka tad tev Londonā gāja? Viesos pie karalienes es biju, Peli zem troņa tur ieraudzīju.

OTRA ANGĻU DZIESMIŅA

Trīs zinību vīri no Salamankas Reiz izbrauca jūrā uz dēļa plankas, Ja Viļņi drīz viņus nogremdētu, Sie vīri ap pasauli apbraukt spētu.

Trīs zinību vīri no Saragosas Reiz juras ceļā ar toveri posās. Ja toveris nebūtu nogrimt steidzies, Sis stāstiņš tik drīz vel nebūtu beidzies.

TREŠA ANGĻU DZIESMIŅA

Gadījās vecītim vecam Kādreiz uz Kanādu braukt, Dziesmiņa pusē ir jau.

Viņam bij kulīte plecā, Pilna ar maizi līdz malām. Skaties, jau dziesmiņa galā!

DZOVANĪNO NEVEIKSMINIEKS

Džovanīno ka apmāts ir gājis un skrējis.

Dienas vidu tramvaju pazaudējis,

Viņš pazaudējis ir ēstgribu savu,

Skaļo balsi un darbīga cilvēka slavu,

Viņš pazaudējis ir maku ar naudu,

Katru vēlēšanos, katru gribu un jaudu,

Pat lietussargu nav saglabāt spējis

Un vārtu atslēgu pazaudējis,

Skiet, viņam pie pleciem vairs galvas nav klātu,

Viss pazaudēts, izņemot priecīgu pratu.

JA.

Ja Arlekīns noteicējs butu, Patiešām, es apgalvot varu: Simtkrasaina margotu debess, Un netrukstu saules staru.

Ja Džanduja musu valstī Par ministru kļutu kādreiz, No cukura butu mājas Un durvis no šokolādes.

Ja valdītu Pulčinella, Viņa dotu mums šādu balvu: Kam nejaukas domas prātā, Tas dabū sev jaunu galvu.

CEĻŠ CAUR VĒDLODZIŅU

«Buratīno iet uz kino, satiek ce|ā Cipolīno. . .» — tā skaita latviešu bērni un it bieži uzsauc cits citam «čau!», gluži ka Itālijā. Tepat blakus jau visi vien esam. Tagad pat — koka lelle, marionete (italiski to sauc bu rattino), vārdā Pinokio, un mazais, drosmīgais Sīpoliņš (italiski — Ci pollino) satikušies nevis ceļa uz kino, bet šajā «Sprīdīša bibliotēkas» sējuma, lai kopīgi pārstāvētu itāliešu bērnu literatūras spožākās lappuses un, kas zina, varbūt ierādītu taciņu, kura vēlāk aizvedīs arī pie šis tautas lielajiem literatūras meistariem — Dantes, Petrarkas, Bokačo, Goci, Goldoni . . .

Mus aptverošā kulturas pasaule nav izolēta. Tajā, dabiski, ienāk un iesakņojas daudzi svešzemju augi. Un visaudzelīgākās jau kopš seniem laikiem, kā zināms, ir pasaku sēkliņas. Tur pats velns vairs nespēj atšķirt, kurai tautai kura pasaka pieder, kur ir kuras dzimtene, jo tās aug un zied visur. Pasaka ir viena no lielākajām ceļotājām, kas visveiksmīgāk pārvar svešu valodu žogus. Un katra tauta, kurā ienesta tāda pasakas sēkliņa, tiekusies to izaudzēt saskaņā ar savu dvēseli, piešķirot tai sev raksturīgus īpatnus vaibstus. Tāpēc ikvienā pasakā mes gan atpazīstam jau zināmo, gan ari atrodam ko neredzētu un jaunu. Tā tas ir ari ar daudzām literārajām pasakām, jo visbiežāk tās šūpotas tautas pasaku šūpuli.

Itāliešu pasakām, manuprāt, īpašu krāsu un smaržu piešķir šadi trīs koni ponenti: vispirms jau neparasti un pārsteidzoši bagātā, savā krāšņuma pāri plūstoša fantāzija, tad — humors, komiskais visā tā daudzveidībā (no smalka, tikko jaušama smaida līdz asai, sarkastiskai groteskai) un, visbei dzot, izakcentētā sociālā ievirze demokrātisms, humānisms, patiesības un brīvības alkas. K. Kollodi <1826—1890) un Dž. Kodari (1920—1980) pasa kās šis iezīmes izpaužas jo spilgti.

«Pinokio piedzīvojumi» ir Karlo Kollodi (īstajā uzvārdā Lorencīni; Kollodi tā ir maza pilsētiņa, no kuras nākusi rakstnieka mate) «zvaigžņu stundas» bērns. Rakstnieks ķēries pie šis grāmatas 55 gadu vecumā, kad jau bija piedzīvots visai raibs mūžs K. Kollodi bijis gan Itālijas atbrīvošanās kustības — risordžimento (it. risorgimento — atdzimšana) — dalībnieks, piedalījies cīņās pret austriešiem, gan strādājis par žurnālistu, tulkojis, rakstījis satīriskus pamfletus un iemēģinājis roku bērnu literatūrā (gramatu sērija par kādu parastu zēnu Džannetīno). Tomēr ne pirms «Pinokio piedzīvojumiem», ne pēc šī darba, kad K. Kollodi pats savu slaveno stāstu cenšas atdarināt («Pīpi*, «Rozā pērtiķēns»), viņam vairs neizdodas sasniegt šādu virsotni. Vēl jo mazāk tas izdodas citiem itāliešu rakstniekiem, kuri, Pinokio panākumu iedvesmoti, tiecās izgudrot koka lellenam jaunus piedzīvojumus. Sarakstīta vai vesela kaudze grāmatu, kurās darbojas Pinokio — «Pinokio Āfrika», «Pinokio automobilī», «Pinokio ceļojums apkārt pasaulei», «Pinokio pie mežoņiem», «Pinokio brālis», «Pinokio dēls» u. tml. Diemžēl tie ir māksli nieciski vāji darbi.

Stāsts «Pinokio piedzīvojumi» tiek uzskatīts par apvērsumu bērnu literatūrā, jo šīs grāmatas varonis pirmo reizi ir nevis labi audzināts paipuisī- tis, kādu bija papilnam tālaika literatūrā, bet gan delveris, palaidnis, kurš nebūt neseko prātīgajiem padomiem, ko viņam tik dāsni d<xl pieaugušie. K. Kollodi šaja darbā polemize ar sava laika audzināšanas teorijām, kas uzskatīja bērnu par tīru un baltu papīra lapu (tabula rasa), par pasīvu audzināšanas objektu, uz kuru tikai jāiedarbojas ar tikumiskām pamācībām. Sāda ievirze bija raksturīga visai bērnu literatūrai.

Sī tradīcija nāk no 18. gadsimta, kad Itālijā sāk veidot īpaši bērniem domātu literatūru. 1775. gadā grāfs Karlo Betoni iemaksāja Milānas Patriotiskajai biedrībai simt cehīnus, lai tā izsludinātu bērnu grāmatu konkursu ar nosaukumu «25 morāji audzinoši stāstiņi». Neviens lauru cienīgs pretendents gan toreiz neatradās, un Betoni izsludinātais konkurss apsīka. Taču maisam gals bija vaļā, un drīz vien no tā sāka birt ārā dažādas bērniem domātas grāmatiņas, kuru mākslinieciskā vērtība bija minimāla, toties moralizējošā tonī pasniegtu gudrību tajās bija pārpārēm. Daiļrunīgi ir paši grāmatu nosaukumi: «Morālās noveles», «Fabulas par sabiedrisko pienākumu skolē niem» u. tml. Moralizēšana nebija raksturīga tikai itāliešu bērnu literatūrai vien, bet visam šim laikmetam. Salīdzināsim, ko un kā latviešu bērniem rakstīja Vecais Stenders!

1881. gadā 7. jūlijā Roma sāka iznākt īpašs žurnāls bērniem *Giornale per i Bambini», kura pirmajā numurā arī aizsākās stāsts par koka lelli — «Pinokio piedzīvojumi». Panakumi bija milzīgi. Autors sākotnēji gribēja stāstu beigt jau ar Pinokio pakāršanu, taču bērni protestēja un pieprasīja turpinājumu. K. Kollodi darbu turpināja, taču neregulāri, tāpēc stāsts noslēdzās tikai 1883. gada, kad tas pirmoreiz arī iznāca atsevišķā grāmata". Rakstos minēts, ka līdz gadsimta beigām «Pinokio piedzīvojumi» iznāk turpat piecsimt reižu (pirmo reizi krievu valodā gramata tulkota 1906. gada no 480. itāliešu izdevuma).

Latviski «Pinokio piedzīvojumi» Valta Dāvida saīsinātā pārstāstā iznākuši 1924. un 1936. gadā, bet pilnā apjomā S. Ķuzes tulkojumā — 1966. gadā.

Tā nu jau vairāk nekā simt gadu neviens itāliešu bērns (un arī neviens itāliešu bērnu rakstnieks) nav uzaudzis bez Pinokio.

Jāteic, ka koka lcllens izrādījies populārāks par savu radītāju, jo Pinokio pazīst visi, kamēr Kollodi palicis sava garabērna ēnā (tas atstājis viņu ar garu degunu). Kollodi pilsētiņā piemineklis uzcelts nevis rakstniekam, bet viņa varonim, un pieminekli rota uzraksts: «Nemirstīgajam Pinokio pateicīgie lasītāji vecumā no četriem līdz septiņdesmit gadiem».

Spurainais varonis nepakļaujas savam radītājam. Viņu nav iespējams iztēst un nočvelēt pēc sava ģīmja un līdzības. Kaut gan Džepeto ļoti nopu las, lai Pinokio deguns butu normālā garuma, tas viņam neizdodas. Mazo koka lelli nevar iedabūt pierastajos rāmjos, Pinokio allaž bāzīs savu degunu jaunās dēkās. Lai arī viņš dabū vilties, piedzīvojumu kāre viņā ir pati būtis kākā (un bez tās jau nebūtu šīs gramatas). Ar Pinokio literatūrā ienāk ak tivs, darbīgs bērns, tāds, kāds tas patiesibā ari ir, — ar savu raksturu, nosliecēm, ar deku kāri, tiepšanos un bailēm no rūgtām zālēm, bet reizē arī ar atsaucību, nesavtību, labu un līdzjūtīgu sirdi. Tiesa, stāsta autors vēl īsti netiek va|ā no moralizēšanas un visu laiku tiecas mazo dēkaini pamācīt, sū- tidams viņam ceļā dažādus gudrus skolotājus (Runājošo Circeni, Strazdu, Laumu ar zilajiem matiem u. c.). Taču Pinokio (tāpat kā jebkuru bērnu) ar vārdiem vien pārliecināt nav iespējams. Lellēnam pašam visur jāiebāž deguns, lai dzīve viņu māca. Bet ari šī pieredzes macība nenāk viegli — cik patiesi kvēli ir Pinokio solījumi un apņemšanās klausīt pieaugušos un laboties, tikpat patiesi vēlāk ir viņa grēku nožēlas plūdi un vaimanas teatrālajās paššaustī šanās ainās.

Kollodi pasakas īpašā burvība slēpjas fantāzijas un realitātes dabiskajā savijumā — brīnumi notiek uz realitātes fona, nevis īpašā pasaku pasaulē. Stāsta sākumā galdniekmeistars Ķirsis gan jūtas drusku pārsteigts par runā jošo pagali, taču vēlāk neviens vairs nebrīnās, redzot starp ļaudīm darbojamies koka lelli papīra uzvalciņā un cepurē no maizes mīkstuma. Tapat kā citi bērni, Pinokio var (bet vai grib?) iet skolā, strādāt . . . Un, kad viņš iekļūst kārtējas nepatikšanās, pret viņu izturas ka pret parastu puiku pat tad, kad Pinokio, pūlēdamies izkļūt no situācijas, izmisis atgādina, ka viņš ir tikai koka lelle. Itāliešu kritiķi nosaukuši Kollodi stilu par «fantastisko reālismu».

«Pinokio piedzīvojumos» ir ari tā sauktā «melnā» romantisma iezīmes: kaut kas radniecisks E. T. A. Hofmaņa un E. A. Po šausmu stāstiem jaušams epizodēs ar mirušo Skaisto Meiteni vai melno trusīšu procesijā, kas nes zarciņu, kura guldīt Pinokio, kad tas atsakās dzert zāles. Te gan var piebilst, ka šadas «baismas» nav atrodamas tikai ievērojamu rakstnieku darbos, papil nam to ir pašu bērnu šausmu stāstu folklorā.

Nozīmīga loma pasakas tapšanā ir marionešu teātrim un delartiskajai komēdijai (commedia dell' arte), kam ir senas un stipras saknes itāliešu kul tūrā. Delartiskajai jeb masku komēdijai, kuras aizsākumi meklējami karnevā liskajā tautas kultūrā un kura ka patstāvīgs teātra veids izkristalizējās 18. gadsimtā, raksturīgs tradicionāls, nemainīgs masku personāžs, kas simbolizē kādas noteiktas rakstura īpašības: viltību, skopumu, mulķibu u. tml. Te ir gan kalpi, gan kungi, gan laimīgi un nelaimīgi mīlētāji. Daži 110 šiem tēliem atraduši sev vietu ari pasaules kulturā, piemeram, Arlekīns, Kolombīne, Pulčinella . . . Pinokio ir šim maskām dziļi radniecīgs, kaut ari teļa ar šādu vardu (Pinokio atvasināts no itāliešu priedes — plnijas čiekura sēklas kodoliņa nosaukuma) nav delartiskas komēdijas masku sarakstā, toties ir viltnieks Finokio Finocchio. Sī radniecība tiek ne tikai vētraini apliecināta, kad Pinokio ierodas uz izrādi Ugunsrīļa leļļu teātri, ta slēpjas dziļāk masku komēdijas teatralitātē, ekspresija, emociju izpausmes spilgtuma un dina mismā, kas raksturīgs visam K. Kollodi darbam kopumā. «Pinokio piedzīvo jumus» — gluži ka lugā — veido gandrīz nepārtraukts spraigs dialogs. Tāpēc nav brīnums, ka šis darbs teātri, it īpaši leļļu, arī daudz spēlēts — gan profesionālajā, gan majas teātri, jo marionete ir itāliešu bērna loti iemīļota rotaļu biedre.

«Pinokio piedzīvojumus» ar aizrautību lasa ne tikai bērni, bet ari pieaugušie, nopietni zinātnieki un literatūrpētnieki, līdz pat šai dienai nebeigdami diskutēt par tām vērtībām, kas rodamas grāmatā. Pasaka nav mākslinieciski viengabalaina, lespejams tāpēc, ka tā rakstīta ar pārtraukumiem, atsevišķiem žurnāla numuriem. Varbūt rakstnieks pats šad un tad piemirsa, ko bija rakstījis iepriekš (piemēram, Pinokio, atgriezies pie Laumas namiņa, atrod viņas kapu ar uzrakstu, kuru, lasīt nepratējs būdams, tomēr izlasa). Bet varbūt katra šāda nesaderība ir dziļi nozīmīga un autora smalki pārdomāta, katram lasītajam pat neuztverama? Darba nenobeigtlba, disonanses, daudzie tēli un simboli paver plašas iespējas visdažādākajiem Pinokio skaidrojumiem. Sakarā ar grāmatas simtgades tuvošanos 1980. gadā Itālijā notika sim pozijs par tēmu «Phiokio simbolika». Tajā pasaku un tās galveno varoni skaidroja gan no psihoanalīzes, gan kristīgās reliģijas, gan neoplatonisma un tantrisma, gan no citiem viedokļiem. Ko tikai šaja darbā nesaredz erudīta pētnieka acs! Tā jau ir klasikas neatņemama īpašība, ka šedevri nekad nav un nekļūst viennozīmīgi izprotami un skaidri. Tāpēc ari K. Kollodi grāmatai tiek piedotas visas kļūdas un neprecizitātes. Jo, ka teicis franču dzejnieks Pols Valeri, iedvesma nav stāvoklis, kurā rakstnieks rada, bet gan dvēseles stāvoklis, kurā viņš noved savu lasītāju.

«Pinokio piedzīvojumi» ir iedvesmojuši ne tikai lasītājus, bet ari rakstniekus. Viena 110 veiksmīgākajām ir krievu padomju rakstnieka Alekseja Tolstoja grāmata «Zelta atslēdziņa jeb Buratīno piedzīvojumi», kas sarakstīta 1936. gada.

A.Tolstojs pie K. Kollodi gramatas pirmo reizi strādājis 1924. gadā Berlīnē, kad viņam piedāvāja pārlūkot pasakas jaunu tulkojumu krievu valodā. Rakstnieks «Pinokio piedzīvojumus» krietni saīsināja, izmezdams ārā garo moralizēšanu, tādējādi padarot darbu vel spraigaku un atbrīvojot Pinokio no nemitīgās paššaustišanās.

Otrreiz A. Tolstojs ķeras pie šīs gramatas, lai to radikāli pārveidotu. Viņš faktiski uzraksta pilnīgi jaunu grāmatu, mainīdams ne tikai galvenā varoņa vardu (Buratīno, kā jau minēts, itāliski ir koka lelle, marionete), bet ari darba pamatideju, centrā izvirzot dzimtenes, māju tēmu. Krievu rakstnieku darba parādās jauni simboli un zemteksti, ari zelta atslēdziņas Kollodi darbā nav. <Buratmo piedzīvojumos» mainīti tēli, piemēram, Laumas vietā ir maza meitene lelle Malvīne, kurai vairak līdzības ar angļu rakstnieka L. Kerola Alisi un kurai nepiemīt burvju spējas. Pasaka darbojas pavisam jauni teli — Pjero, Purvaduķis, bruņurupucis Tortils u. c.

Alekseja Tolstoja Buratīno mūsu zemē ir tikpat populārs kā Pinokio Itālija, viņš jau sen nedzīvo tikai grāmatas lappusēs vien, bet raugās mums pretī no rotaļlietu veikalu plauktiem, konfekšu papīriņiem un limonādes pudeļu etiķetēm, un pat no zobupastas tūbiņām. Buratino ir kļuvis par bērnības simbolu. Bet atcerēsimies, ka tas tēsts no tās pašas brīnumpagales, no kuras pirms vairāk nekā simt gadiem izlēca draiskulis Pinokio.

Pašā Itālijā par Karlo Kollodi mantinieku pamatoti uzskata Džanni Rodāri. Ne tikai tālab, ka viņu biogrāfijas atrodamas daudzas sakritības Kollodi tevs bija pavārs, Rodari tēvs — maiznieks, abi rakstnieki piedalījušies savas zemes atbrīvošanas cīņās K. Kollodi Dž. Garibaldi vadītajā Italijas atmodas un atkalapvienošanās kustībā, kas 1870. gada noslēdzās ar vienotas buržuāziskās Itālijas nodibināšanu, bet Dž. Rodāri Otra pasaules kara gados darbojās Pretošanās kustībā, bija antifašists, kļuva par Italijas komunistiskās partijas biedru, abi rakstnieki savu literāro gaitu sākumā $trā dājuši par žurnālistiem . . . Taču visbūtiskākā saite, kas viņus vieno, ir bērniem veltītā daiļrade. Dž. Rodāri ne vienreiz vien pieminējis K. Kollodi slavenās grāmatas lielo nozīmi savā dzīvē («Pinokio piedzīvojumus» rakstnieks zinājis gandrīz no galvas). Pirmā Dž. Rodari pasaka berniem «Sīpoliņa piedzīvojumi», pēc paša autora atzinuma, rakstīta tiešā «Pinokio piedzīvojumu» iespaida, kaut arī ši ietekme nav tik tieši saskatāma, kā tas ir Alekseja Tolstoja grāmatā. Tāpat kā sava laikā K. Kollodi, arī Džanni Rodāri savēja pilnveido pasakas mūžseno tradīciju, iedibinot jauna tipa mūsdienīgu lite rāro pasaku. Pasaule taču ir stipri vien mainījusies — planēta sarukusi maziņa, bet tas problēmas kļuvušas lielas, visaptverošas. Rodāri pasaku pasaule no šo problēmu nopietnības nevairās, tieši otrādi — iesaista tajās lasītāju, taču nevis lai iedzītu pesimismā, bet gan uzlādētu ar optimismu un cīņas sparu.

Ir arī atšķirība — Kollodi sarakstījis tikai vienu patiesi pasaulslavenu darbu, kamēr gandrīz visas Dž. Rodari pasakas ir izcilas. Nav nemaz viegli izvēlēties, kuram no tām dot iespēju pārstāvēt rakstnieka daiļradi «Spri dīša bibliotēka». Rodari ir viens no ievērojamākajiem musu gadsimta bērnu rakstniekiem, kas ieguvis atzinību starptautiskā mērogā, par ko liecina 1970. gadā saņemtā H. K. Andersena prēmija (to mēdz salīdzināt ar Nobela prēmiju bērnu literatūrā).

Laikmeti, kas šķir abus lielos itāliešu pasaku meistarus, savdabīgi atspo guļojas viņu stilā: K. Kollodi ir teatrāls, bet Dž. Rodāri — kinematogrāfisks. Rodāri pieskaņojies mūsu dzīves straujajam ritmam, lakoniskajam attiecību stilam. Tā, piemēram, grāmatu «Pasakas pa telefonu» veido mazas pasaciņas, kuras savai meitai katru vakarū pa telefonu stāsta komandējumā aizbrau kušais tētis. Tā ka tās ir talsarunas, par kurām dārgi jamaksā, pasakas nevar but pārāk garas.

Džanni Rodāri panākumu pamatā ir viņa patiesi neizsmeļamā un labestīgā fantāzija, ciešā saikne ar tautas tradīciju un gudrs bērnišķīgums. Rakstniekam piemīt Joti precīza bērna psiholoģijas izjūta un izpratne, kas ļauj viņam runāt ar beriliem par jebkuru, pat visnebērnišķīgāko jautājumu. Dabiski, bez jebkādas sarežģītības un atsvešinātības no bērna uztveres Rodāri spēj stāstīt par šķiru nevienlīdzību, nabadzības cēloņiem, solidaritāti, demo kratiju, ciņu par mieru.

Džanni Rodāri attieksme pret bērnu ir Joti demokrātiska — viņš nekad neķiķina, nepielabinās brrniem un, no otras puses, nekrata arī dusmīgu rā dītājpirkstu un visgudri nepamāca. Rakstnieka grāmatas arvien izstaro cieņu pret bērnu, tajās ir patiesa bērna suverenitātes atzīšana.

Kad Dž. Rodāri meitai Paulai bija astoņi gadi, viņa kādu dienu pasniedza tēvam lieliem burtiem glīti uzrakstītu līgumu: «Es, Paulas Rodāri tēvs, paziņoju: tad, kad mana meita kļūs astoņpadsmit gadu veca, es atļaušu viņai dzīvot tā, ka pašai patiks.» Rodāri šo «dokumentu» pieņēma dziļā nopietnībā un tūlīt ari parakstīja. Tēvs jau kopš Paulas mazotnes atbalstīja viņas patstāvī bas centienus, jo uzskatīja, ka bērna paša redzējums un viedoklis ir visādi jāveicina: «Bērni vienmēr ienes pasaulē ko jaunu, un, ja mēs centīsimies, lai mūsu bērni mūs likai atdarina, pasaule saks katastrofiski novecot.»

Rodari allaž augstu vērtējis un stimulējis bērnu jaunradi. Visus savus darbus viņš vispirms lasīja priekšā bērniem un sekoja viņu reakcijai. Pēc tam laboja, ja kaut kas nebfja izdevies ta, ka gribēts. Rodāri ari vēlējās, lai bērni ilustrētu viņa grāmatas. Rakstnieka pēdējie darbi tapa ciešā sadarbība ar bērniem un uzlūkojami par savdabīgiem eksperimentiem, piemēram, luga «Visu stāstļi stāsts», kurā darbojas delartiskās komēdijas varoņi, veidota, līdzdarbojoties jaunāko klašu skoleniem, kā arī teātra akadēmijas studentiem. Sa- vukart starptautiskajam bērna gadam bija veltīta grāmata «Inventafiaba» (to varētu tulkot ka «Pasaku izgudrošanu»), kuras veidošanā piedalījās daudzi autori — labākie Italijas rakstnieki, mākslinieki, skulptori un arī daudz bērnu. Daļa bērnu ilustrēja pieaugušo rakstnieku pasakas, citi sacerēja pasakas paši, iedvesmojoties no profesionālu mākslinieku zīmējumiem.

Dž. Rodāri ir īsts dzejnieks, un īsti dzejnieki vienmēr ir burvji. Kā teicis Ojārs Vācietis: «Esi dzejnieks — taisi no nekā.» Un Džanni Rodāri arī spēj saceret brīnišķīgas pasakas «no nekā»: « Reiz dzīvoja cilvēciņš 110 nekā. Deguns viņam bija no nekā, ari mute — 110 nekā un apģērbs — arī no nekā, pat zābaki kājās bija no nekā. Kadu dienu viņš devās pastaigā pa ceļu no nekā, kas itin nekur neveda. Gāja, gāja 1111 satika pelīti no neka. «Vai tev no kaķa nav bail?» cilvēciņš 110 neka viņai jautāja. «Ne drusciņas!» atbildēja pelīte no nekā. «Mūsu zemē taču mīt tikai kaķi no nekā. Osas tiem ir no nekā, nagi no nekā un zobi, protams, arī 110 nekā. Tā ka no kaķiem es ne puskripatiņas nebīstos, toties es ļoti mīlu sieru. Un zini. ko visvairāk? Es ēdu tikai caurumiņus. Tiesa gan, garšas tiem nav nekādas, bet visvienalga, tas ir ļoti garšīgi . . .»»

Džanni Rodāri vienmēr piemitusi stipra ticība katra bērna iztēles spilgtu mam un talantam. Jāprot tikai to pareizi atraisīt. Sim uzdevumam rakstnieks krājis pieredzi visu mužu. Kāds bijis šis ceļš?

Bērnības vide daudz deva paša rakstnieka iztēles veidošanai. Tēva maizes ceptuve bija īsta vieta, kur varēja redzēt dažādus brīnumus uguns dejas krāsni un rūgstošās mīklas dzīvās nopūtas (Džanni domāja, ka mīklas burbu los blēņojas mazītiņi burvji, kas tiecas izk)ūt pasaulē). Brīnumu pilna bija ari tuvāka apkārtne, it īpaši ezers, kura vidu atradās sala ar veclaiku pili.

Bērnībā Rodāri gribēja kļūt gan par vijolnieku, gan rotaļlietu meistaru, gan par mākslinieku, taču viņš kļuva par skolotāju. Tādu, kas centas ienest skola vairāk smieklu un rotaļu. Vēlāk, balstoties uz savu skolas pieredzi, Dž. Rodāri sarakstīja veselu «Kļudu grāmatu» (1964), kura «iztirzāja» raksturīgākās gra matikas kļūdas, kas iespruk skolēnu burtnīcās, tādā veidā netieši sekmēdams grūtāko pareizrakstības likumu ievērošanu. Sīs grāmatas priekšvārdā Rodāri rakstīja: «Vai nebūtu labāk, ja bērni mācītos smiedamies, nevis raudādami? Ja savāktu visas asaras, kas k|ūdu dē| izlietas visos piecos pasaules kontinen tos, iznāktu tāds ūdenskritums, ka varētu celt hidroelektrostaciju. Man tomēr šķiet, ka šī enerģija izmaksātu pārāk dārgi. Kļūdas ir tikpat nepieciešamas un derīgas ka maize. Un dažkārt tās ir pat skaistas, kā. piemēram, l'izas tornis.»

Mācīdams bērnus, nākamais rakstnieks iekārtoja sev īpašu «Fantāzijas burtnīcu», kurā sāka pierakstīt visus savus atradumus un idejas.

Skolotāja karjeru pārtrauca karš.

Pēc kara Džanni Rodāri kļuva par itāliešu komunistu laikraksta «Lhiita» («Vienība») līdzstrādnieku. Žurnālista gaitās daudz braukādams pa Itāliju, rakstnieks ieraudzīja dzīvi visa tās dramatismā un traģikā. Sie vērojumi ienāca arī viņa dzejā: «Kad dzīvo visa tā vidū, nav iespējams runāt tikai par puķītēm un ziepju burbuļiem — nekas neiznāk, un es runāju savos dzejoļos par to, ko redzēju, braukādams pa valsti.»

Laikraksta, kurā Dž. Rodāri strādāja, 1948. gadā izveidoja iknedēļas « Bernu stūrīti». Rūpes par to uzticēja jaunajam literātam. Rodāri iesāka ar dzeju — viņš rakstīja tā sauktajā filastrokes žanrā. Filastroke nāk no itāliešu bērnu folkloras, tās forma tiek sacerēti gan skaitampanti, gan šūpu|dziesmas, gan ari dažādas blēņas. No avīzē publicētajiem dzejoļiem veidojās Džanni Rodari pirmā — «Filastrokes grāmata» (1950).

«Bernu stūrītis», izrādās, ietekmējis arī latviešu bērnu kultūru: tajā dzimis Kāpēcitis. Tas pats, kurš nu jau gadiem ik piektdienu Rīgas radio atbild uz visdažādākajiem bērnu jautājumiem. Kāpēcīša «idejiskais tēvs» ir Džanni Ro dāri, jo tieši viņš ierosināja avīzes lasītājiem iesūtīt savus «kāpēc». No Kāpē cīša atbildēm tapa grāmata, kura 1964. gadā izdota ari latviski.

353

1950. gadā Rodāri uzaicināja strādāt laikraksta *lJnila* galvaspilsētas redakcijā. Viņš pārcēlās uz Romu un sāka vadīt avīzes pielikumu bērniem *Pioniere* («Pionieris»), Te turpinājumos, tāpat kā savulaik «Pinokio piedzi vojumus», sāka publicēt Dž. Rodāri pirmo lielo pasaku «Sīpoliņa piedzīvojumi». Tās pirmais tulkojums ir krievu valodā (1953), bet pavisam grāmata

23 10.'i».vi

tulkota vairak neka 30 valodas. Latviski pasaka «Sīpoliņa piedzīvojumi» pir moreiz izdota 1957. gadā.

Ar Padomju Savienību rakstniekam izveidojas īpaši ciešas saites, jo plašu atzinību viņš vispirms iegūst musu zemē un tikai vēlāk ari dzimtene. Džanni Rodāri vairakkārt viesojies Padomju Savienībā, apmeklējis ari Rīgu.

«Sīpoliņa piedzīvojumiem» seko citas pasakas: «Zilās bultas ceļojums» (1952), «Dželsomīno Melu zemē» (1959, latviski — 1962), «Pasakas pa telefonu» (1962), «Džips televizorā» (1962), «Torte debesis» (1966) u.c.

1967. gadā Džanni Rodari tiek atzīts par Itālijas labāko rakstnieku. 1970. gadā, saņemot H. K. Andersena prēmiju, Dž. Rodāri teica: «Var runāt par svarīgām un nopietnām lietām, stāstot pasakas. Starp citu, ko mēs saucam par «nopietniem» cilvekiuin? Ņemsim, piemēram, sinjoru Izaku Ņūtonu. Manuprāt, tas bija ļoti nopietns cilvēks. Tad lūk, reiz, ja var ticēt nostāstiem, viņam uz galvas uzkrita ābols. Cits viņa vietā pateiktu paris nelaipnu vārdu un pameklētu atpūtai citu koku. Bet sinjors Ņūtons turpretim sāka domāt: «Kāpēc ābols krita lejup, nevis aizlidoja debesis? Ne pa labi, ne pa kreisi, bet tieši le jup? Kāds noslēpumains spēks to pievelk?» Cilvēks, kuram trūkst izteles, domātu, ka šis Nutoas ir nenopietns subjekts, kas tic pasakām: domā, ka Zemes lodes iekšienē sēž burvis, kas pievelk ābolus. . . Viņa gados ticēt tādām mu| ķibām!. . . Bet sinjors Ņūtons izdarīja svarīgu atklājumu, kas tagad zināms visiem. Tieši tāpēc, ka viņš nebija aprobežots cilvēks, ka viņam bija laba iztēle un viņš spēja izskaidrot nezināmo. Lai kļūtu par lielu zinātnieku, nepieciešama milzīga fantāzija. Tikai ar spēcīgu iztēli apveltīts cilvēks var iztēloties nākotni un ķerties pie darba, lai tai tuvinātos.

Es uzskatu, ka pasakas — gan vecās, gan jaunas — var palīdzēt asināt prātu. Pasaka ir visdažādāko hipotēžu avots. Pasaka palīdz ieiet īstenībā pa jauniem ceļiem, tā var palīdzēt bērniem apgūt pasauli, var apveltīt viņus ar iztēli un iemācīt kritiski vērtēt apkārtnotiekošo. . .

Pasaulē nav neka skaistāka par bērna smiekliem, un, ja kādā jaukā dienā bez izņēmuma visi bērni spēs iesmieties visi reizē, visi kopā, piekrītiet — tā būs dižena diena!»

Džanni Rodari pasakas — tā ir skola. Skola gan prātam, gan ari sirdij. Un galvenais mācību priekšmets Rodāri pasaku skolā ir Brīvības mācība. Rakst nieka virsuzdevums ir iemācīt bērnam nebūt vergam, izraisīt viņā dziļu riebumu pret meliem un netaisnību. Lai katrs bērns, tāpat kā Sīpoliņš, mācās pazīt un atšķirt blēžus, lai viņš allaž jūt patiesības saldo garšu. Berna iztēles, fantāzijas atraisīšana (kā to darīt, māca arī «Fantāzijas gramatika») kalpo šim mērķim, jo radošā iztēle — tā ir brīva cilvēka īpašums, daļa. Fantāzijas trūkums ierobežo, sasaista cilvēku, un viņš pakļaujas stereotipam, dogmai, nereti kļūstot par marioneti nelietīgu cilvēku rokās. Raksturojot pasakas «Dželsomīno Melu zemē» ieceri, Dž. Rodāri teicis: «Man šķiet, ka visbīstamākie cilvēces ienaidnieki ir meļi. Pasaulē ir simtiem tūkstošu meļu. Melis ir žur nalists, kurš raksta «brīvība» un tai pašā laikā domā par brīvību, kas ļauj kapitālistiem ekspluatet strādniekus, bet imperiālistiem izspiest sulu no ko-

lonialajām tautām. Melis ir tas, kurš saka «miers», bet ar saviem darbiem at balsta karu. . . Es ļoti ticu patiesības spēkam. . . Patiesība ir līdzīga dziedoņa balsij — tai balsij, no kuras dreb logu stikli.»

Rakstnieks piešķīris stāsta galvenajam varonim — zēnam ar maigu un smaržīgu vārdu Dželsomīno (gelsomino — it. jasmīns) balsi, kas spēj sagraut mūrus. Ta ir politiska pasaka vislabākajā nozīmē, kurā spilgti atklāta diktatoriskas varas radīta ačgārnā realitāte. Karlo Kollodi izmantoja fantastiskā reālisma metodi, bet Džanni Rodari parāda realitātes fantastiku, jo Melu zemē (tās prototips ir Musolīni fašistiskā diktatūra) viss ir ačgārni, tāpēc brīnums, fantastika te ir patiesība — Bananito gleznas atdzīvojas, kad tās kļūst patiesas. Brīnums tā ir lietu un cilvēku attiecību normālā, dabiskā kartība, patiesība, kas pēc ilgajiem meliem, kurus uzturējušas bailes, denun ciācijas un trako nams, izplatās tautā ka epidēmija. Un Dželsomīno, kura balsij sākotnēji ir graujošs spēks (kā ikkurai revolūcijai), sastapdamies ar Benvenuto Nesedi zēnu, kurš ziedojis sevi citiem, atkla j savas balss spēju radošu, «ceļošu» pielietojumu, jo, kā teica Benvenuto, kādreiz var darīt labu ari tad, ja pamodina gulošos.

Džanni Rodāri sava daiļradē vienmēr iesāk ar tēlu. Vispirms rodas tēls, kas iekrīt apziņā ka akmentiņš, saceldams tajā asociāciju vilnīšus. Taču tā nav izdoma izdomas pēc, fantāzija fantāzijas pēc katram tēlam ir noteikts, precīzi aprēķināts iedarbes spēks. Tā, piemēram, stāsta «Sīpoliņa piedzīvojumi» varoņu botāniska piederība nebūt nav nejauša. Tautas pārstāvji te aug «tieši zemē» (Sīpoliņš, Redisīte, Ķirbitis, Zemenīte u.c.), kamēr augšslāņi ir no zemes atrauti (Citrons, Apelsīns, Mandarīns, grāfienes Ķirses, ari Tomāts). Advokātā divējo dabu skaidri atklāj Zirnis — tas ir gan tuvāks zemei, taču ar savām stīgām mekle kadu balstu, lai tiktu uz augšu.

Rakstnieks mudina bērnu doties šajos asociāciju meklējumos, domāt, spriest, salīdzināt. Pēc «Sīpoliņa piedzīvojumu» iznākšanas bērni ļoli lūdza rakstniekam turpinājumu, taču viņš ierosināja, lai bērni paši mēģina risināt pasaku tālāk: «Tas būs j u s u Sīpoliņš, tāpēc ka savējo esmu jau pabeidzis.» Un ne likai ierosināja. Gramatā «Fantāzijas gramatika» Dž. Rodāri dod ari visdažādākos padomus, kā pasakas saceramas. Kati pasaka beigusies, vienmēr var atrast vietu, no kuras to risināt tālāk. Darbojošās personas jau tāpēc arī ir darbojošās personas, ka tas mierā nestāv: mēs jau zinām, ka tas mēdz rīkoties, kādās attiecībās atrodas cita ar citu. Nu, vajag vien ievest pasakā kādu jaunu elementu, un tas iekustinās visu apstādināto mehānismu. Lūk, piemēram, ka rakstnieks piedāvā turpināt «Pinokio piedzīvojumus»: dienā, kad Pinokio pārvēršas zēnā, vecais Džepeto piepeši atceras, ka, vārgstot haizivs vēderā, viņš tajā bija atradis apslēptu mantu. Pinokio neka vējoties sapulcina ceļabiedrus un organizē haizivs medības. Tāds varētu but jaunas pasakas sākums.

23*

Bet var veidot ari «Pasaku salātus» — sajaukt un likt darboties kopā visdažādāko pasaku varoņiem. Ka būtu, ja tas pats Pinokio kļutu par astoto rūķīti septiņu rūķīšu namiņa? Ka Sniegbaltītei tad izdotos tikt ar viņu gala?

355

Vai ari tā atcerieties, ka Pinokio deguns melojot stiepās garumā. Kā būtu, ja garo degunu nozāģētu (tas taču ir no koka!) un no iegūtajiem materiāliem gatavotu mēbeles? Bet var fantazēt vēl tālāk — ja melotu labi daudz, varētu uzsākt kokmateriālu tirdzniecības biznesu. Rakstnieks izmanto šo variāciju viena no savām pasakām ar trim beigām «Viltīgais Buratīno». Jā. jā, arī tādas pasakas sacerējis Dž. Rodāri. Lasītājs var izvēlēties tās beigas, kuras viņam liekas labakas, vai arī, ja neapmierina nevienas no trim, izdomāt savas — ceturtās. Grāmatas beigas Rodāri paskaidrojis, kuru no nobeigumiem izvēlētos viņš pats un kāpēc. Piedāvadams izvēli un rosinādams to pamatot, rakstnieks stimulējis bērna domāšanas patstāvību, neatkarību ne no viena — «ne no tēva, ne no profesora, ne no sabiedrības» — savu lēmumu pieņemšanā. .

Pasaka bērnam ir vislabākā brīvības mācība tā ir nepārtraukta sevis pārvarēšana, uzvara pār savām bailēm, labestības un drosmes skola. Vai cii vēks tikai pasīvi pakļaujas apstākļiem vai ari ir gatavs aktīvi cīnīties ar tiem — te sava nozīme ir ari pasakas skolas pieredzei.

Dž. Rodāri sajūsminājās par V. I. Ļeņina vecāku pedagoģisko intuīciju, uzzinādams, ka viņi saviem bērniem nevis stingri nolieguši rāpties mājā pa logu, bet gan nolikuši pie tā stabilu soliņu, lai ši rāpšanās būtu drošāka.

«Fantāzijas gramatikā» Rodāri rakstīja: «Īstenībā var ieiet pa parādes durvīm, bet var ielīst tajā un tas ir daudz aizraujošāk — ari pa vēdlodziņu.»

Itāliešu bērnu literatūrā sastopami arī citu stilu un žanru darbi. Piemēram, ta sauktie veristi (no it. vero — īsts, patiess, reāls) reālistiski atainoja bērnu dzīves nežēlīgās puses*Taču iedarbē spēcīgāks par tiešo «reālistisko reālismu» izrādījies pasakas fantastiskais reālisms.

Itāliešu literāras pasakas meistaru K. Kollodi un Dž. Rodāri darbi rāda, ka ceļš caur vēdlodziņu — caur pasaku ļauj bērnam īstenību apgūt dziļāk, pamatīgāk un priecīgāk.

Jolanta Mackova

KOMENTĀRI

KARLO KOLLODI Pinokio piedzīvojumi

21. lpp.

čentesims — čentezimo — sīka Itālijas monēta (1/100 liras). 22. lpp.

soldo — Itālijas monēta (1/20 liras), kas bija apgrozībā līdz 1947. gadam. 24. lpp.

Arlekīns un Pulčinella - itāliešu delartiskās komēdijas vispopulārākās maskas.

Arlekīns — personāžs, ko radījis aktieris A. Ganasa 16. gs. 2. pusē. Arlekīns valkāja raibu ielāpu kostīmu, kas simbolizēja tā īpašnieka nabadzību un skopumu. 17. gs. vidu Francijā aktieris Dž. D. Bjankolelli mainīja Arle- kīna raksturu un kostīmu. Arlekīns k|uva par viltnieku un asprāti. Kostīma ielāpi ieguva regulāru sarkanu, dzeltenu un za|u trijstūru formu. 18. gs. bei gās — 19. gs. sākumā franču gadatirgu teātra izrādēs Arlekīns no kalpa pār vērtās par elegantu mīlētāju, Pjero laimīgo sāncensi.

Pulčinella — radies 16. gs. beigas Neapolē. Sim personāžam rak sturīgas šādas īpašības — lauku puiša vientiesība un pilsētas vienkāršo ļaužu attapība un izveicīgums. Pulčinellas tradicionālais veidols — kuprainis ar līku degunu, tērpies rupja kaņepāju auduma kostīma, ar augstu, smailu cepurīti.

32. lpp.

cehins — sena Venecijas zelta monēta.

59. lpp.

Jauna pasaule tā kopš 16. gs. tiek saukts Amerikas jeb rietumu puslo des kontinents. Ar Veco pasauli apzīmē Eiropas, Āzijas un Āfrikas kontinentus.

83. lpp.

Leiputrija — ari Lejputrija — izdomāta, teiksmaina zeme, kura valda ma teriāla pārpilnība (īpaši ēdienu un dzērienu ziņā) un visu dabū bez darba, par velti. Lai nokļutu Leiputrijā, jāizēdas cauri putras kalniem.

Pasaka par Leiputriju dažadās variācijās sastopama gandrīz visās Eiropas tautās. Par brīnumzemēm, kurās valda pārpilnība, vēstīja jau antīkie autori (Hērodots, Ktēsijs, Lukiāns). Bet it īpaši plaši poēmas un balādes par parpil nības un slinkuma zemi bija izplatītas viduslaiku Rietumeiropā (11.—15. gs.). Itālijā šo zemi sauca Cuccagna, Francijā — Cocagne, Anglijā — Cockaigne, bet Vācijā — Schlaraffenland (no vidusaugšvācu slūr — sliņķis; affe — pēr tiķis, muļķis).

Latviešu folklorā šis motīvs svešs, taču pagājuša gadsimta sākuma ienācis tautas apziņa ar rakstītās literatūras starpniecību (acīmredzot caur vācisko variantu). Interesanta ir Leiputrijas vārda etimoloģiskās veidošanas vēsture. Kā tās aizsākums minama Rīgā 1813. gadā izdotā «Jauna boksterēšanas un lasīšanas grāmata Vidzemmes mīļiem berniem par labbu sarakstīta no Pridriķa Erdmann Stoll, Jaunpils draudzes mācītāja». Sajā mazajā grāmatiņā Stolls bija ielicis «Dziesmu.no Lillputtu zemmes»:

1

Viss Lillputtu zemmitē cittadi iet. Tur putniņi gaisā ne maz ne varr skriet, Tie rāpj tā ka čūskas, uz vēderu vien, Un zirgi ar spārniem uz mežu aizskrien.

2

Tur zivis uz ozoliem tā triccina Kā Vidzemmes krūmiņos lakstigalla, Tur saule ne dienā, bet naktī vien spīd, Tur gattava maize no debbesim krīt.

3

Tur govis pie telliņu tesmiņiem zīž, Tur vilki priekš cilvēkiem līdumu līž; Ka ūdens tur brandvīns un allutiņš plūst, Un meddus no ezariem mūžam ne žūst.

Tur bērni par veccākiem gudrāki irr Un vissadas lietas, ka vaijag, isšķirr. Tur sliņķi un dzērēji mantas sakraj Un Mācitais šķelmus pavissam ne rāj.

5

Ak! kur tad ši zemme? Ne kur, un neviens Jums to ne varr rādit. — Tad lai nu ikviens No jaunibas dienam jau mācās, cik varr, Un taisnibu mīļo un taisnibu darr.

Sī dziesma iegāja tautā un folklorizējās, bet nesaprotama Lillputu zeme sākotnēji pārveidojās par Leiputu, bet vēlāk — par Leiputru zemi. Tādu nosaukumu sastopam «Latviešu Avīzes» (1835. g. 35. nr.), kurā plaši aprakstīti kada latviešu zemnieka piedzīvojumi Leiputruzemmē, kurā iekšā viņš ticis, izezdamies cauri 3 verstes caur milzīgu biezaputras kalnu. Kā šis zemnieks stasta, tad: «Leiputruzemmē tur var but dzīve! Nami uzbūvēti caur caurim no sprancmaizes durvis no peperkokiem, jumti apsegti ar penkokiem, spāres no tīra cukura. Sētas ap mājam no biezām, treknām, brūnam desām. Ielas bruģētas ar kazu sieriem. Strautos tek alutiņš. Kad krusa uzbrūk, birst žāvētas ķiršu ogas. Kad lietus līst, pil skaidrs vīns. Lielākās upēs tek salds pieniņš. (. .) Gotiņām piena gan nav, bet par to ne kaiš nenieka. Tiem nazis mugura, talidz ari vepriem. Ko darīt ar nazi? Kam ēst patīk, tas sevim izgriež ceptu gabalu, viņš griež tik dziļi un ņem tik biezu kumosu, kā tam patīk. Lopiem ši griešana ne būt ne sāp, tikai visķin kņud līdz otram ritam, tad tukša vieta atkal ga)|as un speķa pilna. Tur ir ko priecāties. Smieties ir brīv, bet žāvēt aizliegts. Kalabb? Līdz atvērsi muti, te cepts cīrulītis iekšā. Ja to ne parisi ātri, šim pakaļ cepts ballodis. Un, kad šie nāk tā aumallam biezi virsū, var lēti aizrīties, lai tie arī būtu visi cepti un bez kauliem. (. .) Leiputruniekiem ir savadi likumi. Kas kārtis naudu paspēlē, tam top nauda divkārtīgi atdota. (. .) Kas kaujas ar desu rungām, tam top maksāts zelta naudā. Kam prāts stāv uz stradāšanu, tas top no citiem nonāvēts.»

Lokalizēts vācu joku stāsts «Par Lejputru zemi» Jēkaba Zvaigznītes ver sija atrodams ari L. Hervāgena «Skolas maizē» (1867) gramatā, ar kuru pagajušā gadsimta otrajā pusē izauga ikviens latviešu bērns. J. Zvaigznīte latviskojis leiputreniekus par malēniešiem. Gan viena, gan otrā variantā šie tēli un motīvi ir ļoti populāri pagājušā gadsimta prese, sakot ar «Peterburgas avīzēm» un beidzot ar «Baltijas zemkopi», kurā Māteru Juris 1878. gadā pirmo reizi lieto vārdu Leiputrija.

Leiputrijas vārds nav svešs ari bērnu literatūrai. Var minēt Valda darbu «Leiputrija» (1928), H. Dorbes lugu bērniem «Leiputrija» un Zentas Ergles lugu «Mikus un Māris Leiputrijā» (1966).

98. lpp.

lira naudas vienība Itālijā un Turcijā. 101. lpp.

«Zivju un zvejnieku Atila* — šeit acīmredzot haizivs savā rijīguma salīdzināta ar huņņu vadoni Atilu (valdījis no 434.—454. g.), kurš, nogalinājis brāli, apvienoja visas huņņu ciltis un iekaroja gandrīz visu Eiropu, izpostīdams Trāķiju, Illīriju, Ziemeļitāliju.

104. lpp.

gavēnis — laiks, kad saskaņā ar reliģiskiem priekšstatiem jāatturas no jebkura ēdiena vai kāda produkta (visbiežāk — gaļas) lietošanas uzturā.

108. lpp.

malārija — parasti tropos sastopama infekcijas slimība, kurai raksturīgas drudža lēkmes.

« D2ANNI RODARI Sīpoliņa piedzīvojumi

118. lpp.

galms valdnieka dzīvesvieta; galminieki — ļaužu grupa, kas dzīvo šajā vietā.

125. lpp.

majordoms — agrajos viduslaikos karaļa piļu pārvaldnieks, ievērojamākais augstmanis galmā un valstī.

132. lpp.

prāvests — priekšnieks baznīcas amatā. 148. lpp.

šarlatāns — nepraša, kas uzdodas par lietpratēju; krāpnieks. 156. lpp.

Atilijs Reguls — Romas konsuls, 255. g. kritis kartāgiešu gūsta.

182. lpp.

kulēbrīnas — dažāda kalibra garstobra artilērijas ieroči šaušanai lielākos attālumos, lietoti 15.—17. gs. Eiropas armijās un kara flotē.

201. lpp.

Pitera Pena sala Pīters Pens ir angļu rakstnieka Dž. M. Berija grāmatas «Pīters Pens un Vendija» (skat. «Sprīdīša bibliotēkas» 5. sēj.) galvenais varonis, kas mīt brīnumainā Nekurnekadzemes salā. Taja dzīvo pirāti, indiāņi, pazudušie puikas u.c., tāpēc salā valda mūžīgs nemiers.

206.lpp.

ballistika zinātne, kas pēta šāviņa (lodes, mīnas, aviācijas bumbas u.c.) kustības likumus.

Dželsomīno Melu zeme

249. lpp.

pašvaldība — īpaša pārvaldes sistēma, kurā no vietejo pilsoņu vidus izraudzītām amatpersonām un iestādēm piešķirta kāda pārvaldes sfēra; šādas sistēmas orgāns.

278.lpp.

Ja Kapitolija zosis varēja izglābt Romu … — Kapitolijs ir ievērojamakais no septiņiem pakalniem, uz kuriem uzcelta Roma. Kā stāsta leģenda, 390. g. p. m. e., kad Romai slepus uzbruka gaili, pilsētas suņi klusējuši, taču Romas aizstāvjus uzmodinājušas zosis, kuras sacēlušas lielu troksni.

338. lpp.

Dante — Dante Aligjēri (1265—1321) — itāliešu dzejnieks. Viņa «Dievišķa komēdija» ir viens no izcilākajiem dzejas darbiem pasaules literatūrā. Eiklīds (3657- 300? g. p. m. ē.) — izcils sengrieķu matemātiķis. Džoto (1266 vai 1267 —1337) — itāliešu gleznotājs, viens no ievērojamākajiem pirmsrenesanses māksliniekiem.

341.lpp.

zuluss — Dienvidāfrikā dzīvojošas tautas pārstāvis.

SATURS

KARLO KOLLODI

PINOKIO PIEDZĪVOJUMI 5

I. Kā galdniekmeistars Ķirsis atrada koka kluci, kas

raudāja un smējās kā bērns………………………………………… 5

II. Meistars Ķirsis uzdāvina koka kluci savam draugam Džcpeto, kurš no tā grib iztaisīt brīnumlelli, kas prastu dejot, paukoties un lekt kā akrobāts . . 7

III.    Atgriezies mājās, Džcpeto tūlīt sāk taisīt lelli, kuru nosauc par Pinokio. Pirmie lelles nedarbi … 9

IV.    Stāsts par Pinokio un Runājošo Circeni, kur redzams, ka sliktiem berniem nepatīk, ja kāds gud

TOC \o "1-3" \h \z rāks viņus pamāca……………………………………………………. 12

V. Pinokio jūt izsalkumu un meklē olu cepšanai; vis

jaukākajā brīdī olu kultenis izlido pa logu … 14 VI. Pinokio aizmieg, turēdams kājas virs ogļu trauka,

un otrā rītā tās ir nodegušas……………………………………….. 16

VII. Džcpeto pārnāk mājās un atdod lellēnam brokastis,

kuras bija atnesis pats sev………………………………………….. 17

VIII. Džepeto iztaisa lellēnam jaunas kājas un pārdod

kamzoli, lai varētu nopirkt ābeci…………………………………. 20

IX. Pinokio pārdod ābeci, lai dabūtu redzēt leļļu teātri 22 X. Lelles pazīst savu brāli Pinokio un sarīko lielus svētkus, bet visjaukākajā brīdi ierodas leļļu teātra īpašnieks Ugunsrīlis un Pinokio nokļūst tādas briesmas, ka dzīvība karājas mata galā 24

XI. Ugunsrīlis šķaudās un piedod Pinokio, kas vēlāk izglābj no nāves savu draugu Arlekīnu …. 26 XII. Leļļu teātra īpašnieks Ugunsrīlis uzdavina Pinokio piecus zelta gabalus, lai viņš tos aiznes savam

l

tētim Džepeto, bet Pinokio Jauj Lapsai un Runcim sevi piemānīt un aiziet tiem līdzi 28

XIII.      Iebraucamā vieta «Pie Sarkanā Vēža»…………………………… 33

XIV.      Pinokio, nepaklausīdams Runājošā Circeņa labajiem padomiem, sastopas ar laupītājiem …. 36

XV. Laupītāji vaja Pinokio un, panākuši viņu, pakar

pie Lielā Ozola zara………………………………………………………… 38

XVI. Skaistā Meitene ar zilajiem matiem liek noņemt lel lenu no koka, nogulda viņu gultā un pasauc trīs ārstus, lai uzzinātu, vai viņš ir dzīvs vai miris … 40 XVII. Pinokio apēd cukuru, bet negrib dzert zāles; ieraudzījis kapračus, kas nāk viņam pakaļ, zāles tomēr izdzer, vēlāk samelojas, tāpēc par sodu aug deguns 42 XVIII. Pinokio atkal satiek Lapsu un Runci un iet viņiem

līdzi uz Brlnumtirumu naudu stādīt…………………………………… 47

XIX. Lellēnam nolaupīta zelta nauda, un par sodu viņš

dabū četrus mēnešus cietuma…………………………………………… 49

XX. Atbrīvots no cietuma, lellēns grib atgriezties Laumas mājiņā, bet ceļā sastop briesmīgu Čūsku un

vēlāk iekļūst slazdā………………………………………………………… 52

XXI. Pinokio saņem ciet zemnieks, kas piespiež viņu suņa

vietā apsargāt vistu kūti…………………………………………………… 54

XXII. Pinokio notver zagļus un kā atmaksu par uzticību

atgūst brivibu………………………………………………………………… 55

XXIII.    Pinokio apraud mirušo Skaisto Meiteni ar zilajiem matiem, tad atrod Balodi, kas viņu aiznes uz jūr malu, tur metas ūdeni, lai ietu palīgā savam tētim Džepeto……………………………………………………………………. 58

XXIV.    Pinokio nokļūst Strādīgo Bišu salā un sastop atkal Laumu 61

XXV. Pinokio apsola I-aumai, ka bus labs un mācīsies, jo viņam apnicis but par lellēnu un viņš gribot

kļūt par krietnu zēnu………………………………………………………. 65

XXVI. Pinokio iet ar saviem skolasbiedriem uz pludmali

skatīties briesmīgo Haizivi………………………………………………. 67

XXVII.  Pinokio lielā kauja ar biedriem; vienu no tiem ievaino, un žandarmi apcietina Pinokio …. 69

XXVIII.      Lellēnam draud briesmas — viņu izceps uz pannas

kā zivi………………………………………………………………………….. 73

XXIX. Pinokio atgriežas mājās pie Laumas, kas apsola, ka rit viņš vairs nebūs lellēns, bet kļūs par īstu zēnu. Lielas brokastis par godu šim notikumam …. 77 XXX. Pinokio nekļūst vis par zēnu, bet kopā ar savu

draugu Diedziņu slepus aizbrauc uz «Rotaļu zemi» 82

XXXI.       Pēc pieciem Leiputrijas menešiem Pinokio ļoti pār

steigts ierauga, ka……………………………………………………… 85

XXXII.       Lellēnam izaug ēzeļa ausis, vēlāk viņš pārvēršas

par īstu ēzeli un sāk zviegt………………………………………….. 90

XXXIII. Par īstu ēzeli kļuvušo Pinokio aizved pārdot, viņu nopērk klaunu trupas direktors, lai izmācītu dejot un lēkt caur stīpu, bet kādā vakarā viņš paliek klibs, tāpēc tiek pārdots citam, kas no viņa ādas

grib iztaisīt bungas…………………………………………………………. 94

XXXIV.      Jūrā iesviesto Pinokio apēd zivis, un viņš kļūst atkal lellēns ka agrāk, bet peldot viņu aprij briesmīgā Haizivs 99

XXXV.       Haizivs vederā Pinokio atrod . . . Ko? Izlasiet šo nodaļu, tad zināsit 104

XXXVI.      Beidzot Pinokio vairs nav jābūt lellēnam un viņš kļūst par zēnu 108

DŽANNI RODARI

SĪPOLIŅA PIEDZĪVOJUMI 117

Pirmā nodaļa, kura Sīpols uzmin valdniekam Citronam uz

kājas……………………………………………………………………………………. 117

Otra nodaļa. Kā Sīpoliņš pirmo reizi saraudināja bruņinieku

Tomātu………………………………………………………………………………… 122

Trešā nodaļa. Tukstoškāja žēlabas, vedot bērnus pie kurp

nieka…………………………………………………………………………………… 129

Ceturtā nodaļa, kurā Sīpoliņš vārdzina izslāpušo Plēšku 130 Piektā nodaļa. Mellenitis ierīko zvaniņu zagļiem . . . 133 Sestā nodaļa. Baronam Apelsīnam nedienas ar vēderu; hercogs Mandarīns piedraud ar lēkšanu no skapjaugšas 136 Septītā nodaļa, kur Ķirsēns neievēro Pētersīļa kunga uzrakstus 142

Astotā nodaļa. Dakteris Kastanis tiek padzīts no pils . . . 146 Devītā nodaļa. Žurku ģenerālis spiests atkāpties …. 149 Desmitā nodaļa. Ceļojums ar Kurmieni no viena cietuma

uz otru…………………………………………………………………………………. 155

Vienpadsmitā nodaļa, kurā noskaidrojas, ka Tomāts iet gulēt

ar visām zeķēm…………………………………………………………………….. 161

Divpadsmitā nodaļa. Puravs smejas par spīdzināšanām . . 166 Trīspadsmitā nodaļa. Zirnis negribot izglābj bruņiniekam

dzīvību ……………………………………………………………………………….. 170

Četrpadsmitā nodaļa. Zirnis pie karātavām……………………………….. 172

Piecpadsmitā nodaļa. Iepriekšējās nodaļas izskaidrojums . . 173 Sešpadsmitā nodaļa. Mistera Burkāna un suņa Ošķa piedzīvojumi 177

Septiņpadsmitā nodaļa. Sīpoliņš sadraudzējas ar ļoti patīkamu Lāci ■. . . . 188

Astoņpadsmitā nodaļa. Ronis ar garo mēli………………………………… 192

Deviņpadsmitā nodaļa. Neparasta vilciena apraksts . . 197 Divdesmitā nodaļa. Hercogs Mandarīns un dzeltenā pudele 201 Divdesmit pirmā nodaļa. Misteru Burkānu ieceļ par ārzemju

militāro padomdevēju……………………………………………………………. 205

Divdesmit otrā nodaļa. Barons negribot sadragā divdesmit

ģenerāļus ……………………………………………………………………………. 209

Divdesmit trešā nodaļa. Sīpoliņš iepazīstas ar pastnieku

Zirnekli………………………………………………………………………………. 213

Divdesmit ceturtā nodaļa. Sīpoliņš zaudē jebkuru cerību 217 Divdesmit piektā nodaļa. Klibā Zirnekļa un Septiņarpus-

nieka piedzīvojumi……………………………………………………………….. 220

Divdesmit sestā nodaļa, kurā stāstīts par citronieti, kas

neprata aritmētiku…………………………………………………………………. 226

Divdesmit septītā nodaļa. Valdnieks Citrons nobremzeto

ratu sacīkstēs……………………………………………………………………….. 231

Divdesmit astotā nodaļa. Tomāts apliek ar nodokli sliktu

laiku…………………………………………………………………………………… 232

Divdesmit devītā nodaļa. Negaiss, kam nav gala …. 238 Epilogs, kurā Tomāts otrreiz raud 242

DŽANNI RODARI

DŽELSOMĪNO MELU ZEME 247 MACKOVA JOLANTA. Ceļš caur vēdlodziņu 347 Komentāri 357

Mii .Sfc 5405

SPRTDISA BIBLIOTĒKA

6. sējums

Karlo Kollodi PINOKIO PIEDZĪVOJUMI

Džanni Rodāri SĪPOLIŅA PIEDZĪVOJUMI DŽELSOMĪNO MELU ZEME

Redaktors Antlris Capiņš Mākslinieciskais redaktors Aivars Sprudžs Tehniskā redaktore Viktorija Blaua Korektore Zigrīda Vectīrelc

Nodota salikšanai 10.08.88. l'arakstita iespiešanai 19.12.8!). Formāts 60x84/16. Ofseta papirs N'r. 1. Kudrjašova garnitūra. Ofsetspiedums. 21,39 uzsk. iespiedi.; 86,43 uz.sk krasu nov.; 24.32 izdevn. I. Metiens 135 000 eks. 1. laidiens I 60 000 eks. Pašūt. Nr. 103954. Cena 6 rbļ. Izdevniecība «Sprīdītis». 226800 Rīga. Aldaru iela 2/4. Izdevn. Nr. 339/33060/B 1025. Iespiesta Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīga, Vienības gatvē 11. Izdots sadarbībā ar kooperatīvu «Kondo».

(

Kollodi K.

Ko 264 Pinokio piedzīvojumi. Stāsts par koka lelli/11. J. Kor- nouhova. Dž. Rodāri. Sīpoliņa piedzīvojumi/I 1. M. Adu- māns. Dželsomīno Melu zemē/11. A. Kreituse; J. Macko- vas pēcv. un koment. — R.: «Sprīdītis», 1990. — 365 lpp.; il. — (Sprīdīša b-ka; 6)

ISBN 5—410—00440—X

84.4 It—44

Itāliešu literatūras klasiķu stāsti berniem.

4803020000—339

K- 186-88

M805(11)—90

[1] grāmatas beigās ir dželsomino dziesmiņu izlase.

Content

Rodāri Džanni Dželsomīno melu zemē

MANAI MEITAI PAULAI UN VISIEM CITIEM BĒRNIEM