Lobatu Monteiru

Dzeltenā Dzeņa Ordenis

Monteiru Lobatu

Dzeltenā Dzeņa Ordenis

. 70802-311

PIRMĀ DAĻA snĪpites prieki

.

..

1. nodaļa SNĪPITE

Nelielā mājiņā, kas apkaimē nez kāpēc iedēvēta par Dzeltenā Dzeņa namiņu, dzīvo sirma večiņa. Viņai jau vairāk nekā sešdesmit gadu. Viņu sauc par donnu Bentu. Ja kāds ietu garām pa ceļu un ieraudzītu viņu sēžam verandā ar rokdarbu groziņu klēpi un brillēm uz paša degungala, viņš noteikti nodomātu:

«Cik skumji gan dzīvot vienai pašai šādā nostūrī, tālu no pilsētas …»

Taču tas, kas tā domā, maldās. Donna Benta ir pasaulē laimīgākā večiņa, jo kopā ar viņu dzīvo viņas mīļotā mazmeitiņa Lusija, meitenīte ar uzrautu degunteli, kura dēļ viņa iesaukta par «Snīpīti». Snīpītei ir septiņi gadi, viņa ir sārta un tumši iedegusi kā žambo auglis, viņai garšo cepta kukurūza, un viņa jau pati prot pagatavot saldus un ļoti gardus pīrādziņus.

Dzeltenā Dzeņa namiņā ir vēl divi iedzīvotāji: krustmāte Nastasija, veca, lādzīga nēģeriete, kas auklēja Lusiju, kad viņa vēl bija pavisam maziņa, un Emīlija — lupatu lelle ar visai ērmīgu izskatu. Emīliju pagatavoja krustmāte Nastasija: rumpi sadiedza no lupatām, bet acis izšuva ar zīda diegiem un uzacis arī izšuva, tikai ļoti augstu, tāpēc liekas, ka Emīlija vienmēr par kaut ko izbrīnījusies vai sašutusi. Tomēr, par spīti šiem iedzimtajiem trūkumiem, Snīpīte ļoti mīl Emīliju un nevar paēst nedz brokastis, nedz pusdienas, iekams nav nosēdinājusi Emīliju sev blakus pie galda; bet pirms gulētiešanas vienmēr apgulda Emīliju mazā šūpuļtīklā, kas uzkarināts verandā starp divām krēsla kājām.

Snīpītei ļoti patīk sēdēt ar savu lelli pie strautiņa, kas tek dārza dziļumā. Jautri traucas žiglas un valodīgas straumītes, apskalodamas melnus, apaļus akmeņus, «melnus kā krustmāte Nastasija», saka Snīpīte.

Katru vakaru viņa paņem lelli un dodas uz strauta malu, apsēžas uz vecā ingas koka virszemes saknes un baro ar drupačām lambari zivtiņas.

Nav tādas zivtiņas, kas nepazītu Snīpīti; tiklīdz viņa parādās, tās visas peld uz krastu: vismazākās un draiskākās piepeld pavisam tuvu, bet lielākās un cienīgākās katram gadījumam turas tālāk — kā redzams, baidās no lelles … Meitene tā var nosēdēt stundām ilgi, kamēr pagalmā pie vārtiņiem iznāk krustmāte Nastasija un dziedošā balsī pasauc:

— Snī-pīt, nāc mā-jās! …

2. nodaļa PRINCIS SUDRABA ZIVTIŅA

Kādā pievakarē, pabarojusi zivtiņas, Lusija sajuta, ka viņai nāk miegs. Nolikusi sev blakus lelli, viņa atlaidās zālītē un sāka vērot mākoņus, kas slīdēja pie debesīm, veidodami gan kalnus, gan ielejas.

Strautiņa čaloņas ieaijāta, viņa jau bija gandrīz pavisam aizmigusi, kad pēkšņi sajuta, ka viņai kāds kutina degunu. Viņa pavēra acis: turpat pie viņas uzrautā degungaliņa stāvēja zivtiņa, apģērbusies kā puika …

Jā, jā, apģērbusies kā puika. Zivtiņai bija biksītes, blūzīte un cepurīte, bet zem peldspuras pasists lietussargs — zili brīnumi! Zivtiņa dusmīgi skatījās uz šo slaveno degunu, it kā nesaprazdama, kas tas tāds ir.

Snīpīte aizturēja elpu . ..

—   Velti doktors Gliemezis parakstīja man svaigu gaisu, — zivtiņa pēkšņi ierunājās cilvēka balsī un turklāt vēl diezgan dusmīgi. — Kā tad nu iznāk: es atnāku uz pļavu, domāju — pastaigāšos pa zālīti un te pēkšņi uzdrāžos virsū šim dīvainajam kalnam … — Un zivtiņa pabikstīja ar lietussargu Snīpītes degungalu. — Vai tad tas būtu no marmora?

Te nu Snīpīte piecēlās sēdus un sacīja:

—   Ai nē, zivtiņ, es neesmu nekāds kalns. Es esmu Lusija, tā pati meitenīte, kas katru dienu nāk šurp, lai jūs pabarotu. Vai tad tu mani nepazīsti?

—   Tevi pazīt, meitenīt, nemaz nav iespējams, — zivtiņa atbildēja, — ja skatās no ūdens, tu esi pavisam citāda . ..

—   Var jau būt, bet, goda vārds, es esmu es. Un šī seņjora ir mana draudzene Emīlija.

Zivtiņa goddevīgi paklanījās lellei un nekavējoties stādījās priekšā:

—   Princis Sudraba Zivtiņa, Skaidro Ūdeņu valsts karalis.

Princis un karalis reizē, tas tik ko vērts! — Snīpīte iesaucās, sasizdama plaukstas. — Cik jauki! Es vienmēr ilgojos ieraudzīt pasaku princi vai karali, bet nu — abi

reizē!

Viņi vēl kādu brītiņu parunājās, un Princis ielūdza Snīpīti apmeklēt viņa valsti. Snīpīte ar lielāko prieku pieņēma šo ielūgumu.

—    Tikai dodamies ceļā tūlīt pat, — viņa teica, — kamēr krustmāte Nastasija nav mani pasaukusi. Bet pēc tam jūs atbrauksiet arī pie mums? Jā?

—   Jūtos pagodināts … — Princis galanti atbildēja.

Un viņi gāja blakus kā veci draugi. Lelle viņiem

sekoja, nebilzdama ne vārda.

— Seņjora Emīlija, kā liekas, nav apmierināta? — Princis apjautājās.

—    Nē, saprotiet, Princi, viņa, nabadzīte, jau no dzimšanas ir mēma. Es meklēju labu ārstu, kas viņu izdziedinātu.

—    Manā pilī dzīvo lielisks ārsts, slavenais doktors Gliemezis. Viņam ir tādas tabletes, kas palīdz pret visām slimībām. Tie, kas nenomirst, ātri vien izveseļojas. Esmu pārliecināts, ja viņš uzņemsies ārstēt seņjoru Emīliju, viņa drīz čivinās kā putniņš.

Tērzēdami par doktora Gliemeža brīnumainajām tabletēm, viņi sasniedza skaistu grotu, kuru — cik savādi! — Snīpīte nekad agrāk nebija šeit manījusi.

—    Tā ir ieeja manā karaļvalstī, — Princis paskaidroja.

Snīpīte bailīgi ielūkojās grotas dziļumā.

—    Ļoti tumšs, Princi. Emīlija, zināt, baidās.

Atbildes vietā Princis izvilka no kabatas jāņtārpiņu,

kas noderēja kā dzīvs kabatas lukturītis. Grotā kļuva gaišs, lelle vairs nebaidījās, un Snīpīte iegāja iekšā. Kad viņi gāja cauri grotai, viņus ļoti godbijīgi sveicināja pūces un sikspārņi,.tikai Snīpītei nez kāpēc negribējās ar tiem iepazīties.

Drīz bija klat arī karaļvalsts vārti: Snīpīte aiz brīnumiem palika vaļēju muti.

—    Kas uzcēlis šo brīnišķīgo arku, Princi?

—    Koraļļi, jūras dzelmē viņi ir labākie mūrnieki un juvelieri. Viņi būvējuši arī manu pili — viscaur no rožainiem un baltiem koraļļiem.

Te pēkšņi Princis Sudraba Zivtiņa sarauca pieri.

—   Jau otru reizi tas pats, — viņš teica, — vārti nav aizslēgti. Varu derēt, ka sargs atkal aizsnaudies.

Tik tiešām, tā tas arī bija. Sargs gulēja saldā miegā un kurkstēja pa sapņiem.

—   Major Krupi! — Princis bargi uzsauca. — Atkal jūs guļat kā sivēns! Jūras flotes majors nedrīkst tā uzvesties!

Un Princis apveltīja, nabadziņu, ar tādu spērienu, ka majors Krupis pat nepaguva lāgā izbolīt savas apaļās acis un atvērt savu lielo muti, kad ar žēlu «kvā» jau bija ielidojis kaktā.

Princis drīz vien nomierinājās un ieveda savu viešņu pilī. Tā tik bija pils! Pienbaltas koraļļu sienas. Izrakstītos koraļļu griestus ietvēra maiga pērļu apmale, kas šūpojās vieglās viļņu trīsās. Lāsmojošā perlamutra grīda bija tik gluda, ka Emīlijai trīs reizes paslīdēja kāja.

Princis Sudraba Zivtiņa teica, uzrunādams savu premjerministru:

—    Sapulciniet visu manu galmu. Es rīkoju svētkus par godu manai daiļajai viešņai. Un pasakiet manam kučierim vectētiņam Krabim, lai sagatavo lepnāko karieti braucienam pa jūras dibenu. Ejiet!

Ai, kas tas bija par braucienu! Tas droši vien bija visjaukākais brauciens visā Snīpītes dzīvē! Lepnā kariete viegli slīdēja pa sniegbaltām smiltīm, to vilka seši jūras zirdziņi un vadīja vectētiņš Krabis. Jūras zirdziņiem bija mazas galviņas, līdzīgas rotaļzirdziņu galviņām, un astes kā zivīm, bet vectētiņš Krabis pātagas vietā dzina tos pats ar savām ūsām: «Nū, žiglāk! . ..»

Ai, cik skaistas vietas! Koraļļu meži, dzīvu sūkļu biezokņi, visdīvainākā izskata ūdenszāļu pļavas. Gliemežnīcas un atkal gliemežnīcas — visdažādākās formās un krāsās. Zuši, jūras eži, astoņkāji — kādu vien jūras iemītnieku te nebija!

—   Zobenzivs! — Princis satraukti iekliedzās, norādīdams uz milzīgu zivi, kas strauji tuvojās, pastiepusi garu un asu degunu. Un, pagriezies pret kučieri, piebilda: — Atpakaļ! Ātrāk!

Vectētiņš Krabis, saņēmis pavēli griezties atpakaļ, noplikšķināja ar savām garajām ūsām pa jūras zirdziņu mugurām un trieca tos aulekšiem.

Pilī viņi atgriezās tieši uz pusdienām. Snīpīte, sēdēdama blakus Princim, nevarēja vien nobrīnīties par grezni klāto galdu un smalkajiem ēdieniem.

—   Tas ir seņjoritas Sardīnītes un viņas māsu nopelns, — Princis teica. — Lieliskas virējas un cik kārtīgas!

Snīpīte pie sevis nodomāja: «Tāpēc jau viņas vienmēr tik kārtīgi guļ konservu bundžā .. .»

Ēdieni sekoja cits citam: galdā tika pasniegtas ūdenszāļu kotletes, molusku filejs, kolibriju olu kultenis …

Kamēr saimnieki un viesi mielojās, cikādu un sienāžu orķestris maestro tangara vadībā spēlēja kādu ausij tīkamu melodiju — «tri-li, tri-li». Maestro turēja knābī diriģenta zizli un boza spalviņas aiz lielas iedvesmas.

Starplaikos, kad mūzika uz brīdi apklusa, trīs jāņtārpiņi iluzionisti rādīja savus burvju trikus, no kuriem Snīpītei īpaši patika uguns rijēja numurs. Neviens neprot tik labi rīt uguni kā jāņtārpiņi, varat man ticēt!

Snīpīte bija tik ļoti sajūsmināta, ka visu laiku aiz prieka spiedza un sita plaukstas.

3. nodaļa RUNĀJAMĀS ZĀLES

Tūlīt pec pusdienām Snīpīte ar Emīliju devas pie doktora Gliemeža.

Doktors bija ar mieru ārstēt lelli un, sadabūjis vērtīgās tabletes, pasauca pacienti pie sevis:

—   Nebaidieties, seņjora Emīlija, nāciet šurp. Atveriet muti. Tā.

Doktors paņēma vienu tableti un ielika Emīlijai mutē.

—    Rij uzreiz nost! — Snīpīte pamācīja, rādīdama, kā vajag rīt tabletes. — Nešķobi tik briesmīgu seju. Atceries, ka acis tev izšūtas ar diegiem un var pārplīst. Rij taču beidzot!

Emīlija norija tableti, pēc tam iekampa gaisu un iesaucās: «Vai, cik rūgtas BATLETES!» Un nu tik gāja vaļā — veselu stundu neapklusa ne uz brītiņu. Snīpītei jau sāka reibt galva, un viņa palūdza doktoram, vai nevarētu iedot Emīlijai citas tabletes — klusēšanas.

—   Nav nekādas vajadzības, — pieredzējušais ārsts atbildēja. — Viņa norunās dažas stundas, bet pēc tam izlādēsies un būs tāda pati kā visi cilvēki. Viņā sakrājušies neizlietoti vārdi, tie izsīks — un viss būs kārtībā.

Tā arī notika. Emīlija norunāja trīs stundas smalkā balstiņā, bet pēc tam apklusa.

—    Paldies dievam, — Snīpīte noteica, — tagad varēs aprunāties, kā cilvēkiem pieklājas. Saki, Emīlij, — kā tu jūties? Vai tev ko nevajag?

—   Segu, ko uzsegt uz galvas.

—   Jāsaka «lakatu», Emīlij.

—    Se-gu.

—   Jasaka «lakatu», dumiķīt!

—   SEGU! Es gribu uzsegt uz galvas SEGU, kamēr doktors Gliezis …

—    Doktors Gliemezis, Emīlij!

—   Doktors Gliezis! Kamēr doktors MEGLIEZIS mani ārstēja, man kļuva KAUSTI.

—   Auksti! — Snīpīte pēdējo reizi izlaboja, iebāzdama Emīliju kabatā; acīmredzot mēle lellei vēl nebija pietiekami labi ielocījusies — nekas, ar laiku ielocīsies.

Snīpīti uztrauca kas cits: lellei acīmredzot bija spītīgs un kašķīgs raksturs, par visu viņa sprieda pēc sava prāta, un viņai, kā redzams, patika runāt muļķības. «Galu galā,» Snīpīte nodomāja, «varbūt tas nemaz nav slikti. Mūsmājās jau tāpat ir divi gudrie — vecmāmiņa un krustmāte Nastasija. Bet Emīlija pateiks vienmēr ko jaunu, ar viņu nebūs garlaicīgi.»

4. nodaļa JŪRAS VIĻŅU TĒRPS

Pēc tam Princis iepazīstināja Snīpīti ar karaļvalsts labāko šuvēju. Tā bija donna Zirnekle. Viņa prata pašūt ļoti skaistus tērpus, tik skaistus, ka ne acis atraut. Viņa pati auda drānu un izgudroja fasonu.

—    Donna Zirnekle, — Princis teica, — es vēlos, lai jūs uzšūtu mūsu dārgajai viešņai pasaulē skaistāko tērpu. Es gribu to viņai uzdāvināt.

To pateicis, Princis aizpeldēja. Donna Zirnekle sadabūja centimetru mēru un, sešiem maziem zirneklīšiem piepalīdzot, veikli noņēma mēru. Pēc tam sāka ātri aust, un nepagāja ne dažas minūtes, kad viņa paziņoja — gatavs … Snīpīte, kas sēdēja kaktiņā ar Emīliju rokās un pacietīgi gaidīja, piecēlās kājās:

—   Vai drīkst paskatīties?

—   Vēl ne ,— brīnumainā šuvēja atbildēja.

Snīpīte pieklājīgi uzsāka sarunu:

—   Vecmāmiņas mājās, zināt, esmu redzējusi daudz zirnekļu, bet viņi visi auž vienīgi zirnekļu tīklus; neviens no viņiem neprot noaust pat visvienkāršāko drānu, pat ne katūnu priekšautam …

—    Man ir liela pieredze, — donna Zirnekle paskaidroja, — es dzīvoju jau tūkstoš gadu, esmu pasaulē vecākā šuvēja. Es daudz ko protu. Ilgāku laiku strādāju Feju valstī; starp citu, esmu uzšuvusi tērpu Pelnrušķītei, kurā viņa ieradās ballē …

—    Tiešām! Kas to būtu domājis! Vai arī Sniegbaltītei jūs esat šuvusi?

—    Protams. Tieši toreiz, kad šuvu viņai kāzu tērpu, man gadījās nelaime: nometu šķēres un nogriezu sev kreiso kāju. Tiesa, pēc tam mani ārstēja doktors Gliemezis, viņš ir lielisks ārsts, nav vārdam vietas, taču vienas kājas man tomēr trūkst, tā ka tagad man ir tikai septiņas.

—    Doktors Gliemezis izārstēja manu lelli, — Snīpīte ieminējās, — viņa tagad runā. Emīlij, pasaki kaut ko.

— Cik bali būtu, — Emīlija atsaucās, — ja arī man vēderā atrastos diegu spolīte: ļoti rapocigi. Bet ko jūs darāt, kad diegs izbeidzas, norijat otru spolīti — vai kā citādi?

—    Diegs nekad nebeidzas, — donna Zirnekle lepni atbildēja.

Kamēr viņas tā sarunājās, šuvēja joprojām šuva un šuva, uzgriezusi Snīpītei muguru, taču tērpu aizvien vēl nerādīja.

—    Tūlīt varēsim pirmoreiz uzlaikot, — šuvēja beidzot paziņoja. — Palūgšu uzvilkt.

Ai! Kas tas bija par tērpu! Snīpītei apreiba galva, un viņa steidzīgi apsēdās, lai nenokristu.

Sis tērps nebija līdzīgs nevienam no tiem, kādus zīmē modes žurnālos. No kā tas bija pagatavots? No zīda? Nē, no zīda tur nebija ne vēsts. Tas bija pagatavots no jūras viļņiem! Kādā krāsā? Jūras un visu jūrā dzīvojošo zivtiņu krāsā. To greznoja nevis parastie rotājumi — mežģīnes, lentas, izšuvumi, ieloces vai pērlītes, — bet gan dzīvas zivtiņas. Un nedomājiet, ka tikai dažas zivtiņas — nē, tur bija visu krāsu zivtiņas: sarkanas, zilas, zeltainas, visās krāsās zaigojošas; tieviņas kā stīgas un apaļas kā lodītes, ar smailām astēm, ar acīm kā mirdzoši dārgakmeņi, ar garām, kustīgām ūsiņām — visas, visas! … Tikai tagad Snīpīte ieraudzīja, cik bezgala dažādi ir jūras iemītnieki! Daži izskatījās kā dzīvas rotas lietas no mirgojošiem dārgakmeņiem, kā rotas lietas, kurām apbrīnojamais juvelieris nav žēlojis visdārgākos briljantus, opālus, rubīnus, smaragdus, pērles un turmalīnus no savas dārgumu krātuves. Un šīs rotājošās zivtiņas nebija piestiprinātas pie tērpa, kā to dara pie mums uz sauszemes. Nē, zivtiņas bija dzīvas un žirgtas un peldēja šai zilgajā tērpā gluži ka jūrā. Tā ka tērps visu laiku mainījās un kļuva aizvien skaistāks un skaistāks . .. Tas mirdzēja, dzirkstīja, vizuļoja un lāsmoja, jo zivtiņas peldēja cita aiz citas, cita virs citas un cita citai pretī, mezdamas dīvainus līču ločus starp vijīgajām ūdenszālēm. Ūdenszāles šūpojās, sapīdamas un izpīdamas savas zaļās matu pīnes, bet zivtiņas rotaļājās, lodādamas starp tām, ne reizes pat ar astes galiņu nepieskardamās vijīgajiem pavedieniem. Un viss tērps viļņojās un skalojās, ņirbēja un virmoja, cēlās un noplaka, bangojās un norima — un tā bez gala, un ta bez gala . ..

Emīlija pirmā pārtrauca burvības iespaidu.

—    Kas jums iemācīja aust šādu dāmu, donna Zirnekle? — viņa noprasīja savā čerkstošajā balstiņā, neuzkrītoši aptaustīdama tērpa malu.

—    Feja Fantāzija, — šuvēja atbildēja.

—    Ar kādām šķērēm jūs to piegriežat, seņjora?

—    Ar Iedvesmas šķērēm.

—    Ar kādu adatu jūs to šujat?

—   Ar Iztēles adatu.

—    Bet ar kādiem diegiem?

—   Ar Sapņu diegiem.

—    Bet… cik maksā metrs?

Snīpīte iegrūda ar elkoni lellei sānos:

Labāk klusē, Emīlij! Zivtiņas nobīsies no tavam muļķibām un aizbēgs no tērpa …

Snīpīte vēl nebija izteikusi visu līdz galam, kad kaut kur ārpusē atskanēja spēcīgs pērkona grāviens un kāda balss dziedoši sauca:

—    Snī-pīt, nāc mā-jās! …

Visi jūras karaļvalsts iemītnieki tik ļoti pārbijās, ka nozuda vienā mirklī kā uz burvja mājienu. Atbrāza spēcīgs vējš, pacēla Snīpīti kopā ar visu viņas lelli un iznesa no okeāna dzīlēm krastmalā pie strauta, kas tecēja dārza dziļumā …

Snīpīte pietrūkās kājās un aizskrēja uz mājām. Pagalmā viņu sagaidija donna Benta:

—    Lusij! Pie mums lieli jaunumi. Tagad tev būs ar ko rotaļāties. Uzmini, — kas pie mums atbrauks?

—    Princis Sudraba Zivtiņa? Jā, jā, viņš man apsolīja …

Donna Benta izbailēs ieplēta acis:

—    Kas ar tevi notiek, meitiņ, tu murgo?

—    Majors Krupis? Viņš gan netaisījās braukt.

—    Kāds majors, kāds krupis, ak dievs! Atbrauks Pedriņjo, mans mazdēliņš, tavas krustmātes Antonikas dēls, tavs brālēns.

Snīpīte aiz prieka palēcās:

—    Bet kad atbrauks mans brālēns?

—    Tuvākajās dienās. Uzpos kārtīgi istabu un izmazgā, vai, šo lelli … Kur tas redzēts, ka lielai meitenei tāda netīra lelle!

— Nu vai zināt, es gan te neesmu vainīga! — Emīlija pirmo reizi atvēra muti, kopš bija atgriezusies mājās.

Donna Benta tā pārbijās, ka gandrīz vai nogāzās no sava zemā krēsla ar apzāģētajām kājām. Pagriezusies uz virtuves pusi, viņa trīcošā balsī pasauca:

—    Ātrāk nāciet šurp, Nastasija! Paskatieties, kāds brīnums …

Uz sliekšņa iznāca nēģeriete, slaucīdama rokas priekšautā:

—    Ko jūs gribējāt, seņjora?

—    Snīpītes lelle runā!

Nēģeriete labsirdīgi pasmaidīja ar savām biezajām lūpām:

—    Tas nav iespējams, ka lelle runātu, blēņas, seņjora! Kopš pasaules radīšanas kaut kas tāds nav dzirdēts. Jūsu Snīpīte ir mānekle, nekas vairāk.

—    Tu pati esi māklenel — Emīlija pārskaitusies iekliedzās. — Es runāju un runāšu, skaidrs! Agrāk nerunāju, jo biju mēma, bet doktors Megliezis iedeva man tādu ripiņu, es noriju un sāku runāt. Un visu dzīvi runāšu, skaidrs?

Krustmātei Nastasijai pat mute palika vajā:

—    Nudien runā, seņjora! Gluži kā cilvēks! Žēlīgais dievs! Pasaulei gals klāt, citādi nav …

Un lādzīgā nēģeriete atspiedās pret sienu, lai nenogāztos gar zemi.

5. nodaļa ZABUTIKABA

Atgriezusies mājās no Skaidro Ūdeņu valsts, Snīpīte nekādi nevarēja nomierināties. Katru nakti viņa sapnī redzēja Princi Sudraba Zivtiņu, doktoru Gliemezi, donnu Zirnekli un citus savus jaunos draugus.

Viņa tos visu laiku atcerējās un Emīlija tāpat. Lelle jau runāja pavisam labi, taču tik stūrgalvīgs radījums pasaulē vēl nebija redzēts. Ne reizes viņa nepateica «doktors Gliemezis», bet vienmēr — «doktors Gliezis» vai, labākajā gadījumā, «doktors Megliezis».

Snīpīte smējās: «Tiec nu galā ar šo nenormālo!»

Arī donnai Bentai lelle ļoti patika: večiņu uzjautrināja Emīlijas izdarības, viņas muļķīgās un vienmēr negaidītās «idejas». Vakaros viņa paņēma Emīliju klēpī un stāstīja

viņai pasakas un dažādus stāstus. Diez vai vi-sā pasaulē vēl kādam tik ļoti patika klausīties stāstus kā mazajai spītniecei! Cauru dienu viņa diedelēja: «Pastāstiet man stāstu par šo skapi!» — vai arī: «Kāds putniņš tur kliedz? … Ak, dzeguze … Pastāstiet man stāstu par dzeguzi!» Kad Emīlija uzzināja, ka pie viņiem uz visu vasaru atbrauks Pedriņjo, donnas Bentas mazdēls, viņa tūdaļ sāka uzplīties, lai pastāstot viņai stāstu par Pedriņjo.

—   Par Pedriņjo vēl nav ko stāstīt, — donna Benta smaidīdama atteica, — tas ir desmit gadus vecs zēns, kas nekur citur ārpus savām mājām nav bijis kā vienīgi pie mums un tālab vēl nav neko sevišķu paveicis un neko sevišķu redzējis. Kāds gan par viņu var iznākt stāsts?

—   Smalka atbilde! — Emīlija bija sašutusi. — Tā tur grāmata sarkanajos vākos, kas stāv jūsu grāmatplauktā, tāpat nekur ārpus mājas nav bijusi, bet tajā ir vairāk nekā desmit stāstu!

Donna Benta paskatījās uz krustmāti Nastasiju:

—   Sī Emīlija var sarunāt tik daudz muļķību, ka galva iet riņķī!

—   Tas tāpēc, seņjora, ka viņa pagatavota no lupatām, — krustmāte Nastasija paskaidroja, — no vienkāršas kokvilnas drānas. Būtu zinājusi, ka viņa sāks runāt, es būtu viņu izšuvusi no zīda vai arī no tā vilnas drānas gabaliņa, kas palika pāri no jūsu kleitas, atceraties?

Donna Benta dziļdomīgi paskatījās uz krustmāti Nastasiju, uzskatīdama, ka šis paskaidrojums neko daudz neatšķiras no Emīlijas «idejām» …

Sai brīdī istabā ienāca Snīpīte ar vēstuli rokā.

—   Vecmāmiņ, vēstule no krustmātes Tonikas! — viņa paziņoja. — Droši vien raksta, kādā dienā atbrauks Pedriņjo.

Donna Benta atplēsa aploksni un izlasīja vēstuli: Pedriņjo atbraukšot pēc nedēļas.

—   Vēl vesela nedēļa? — Snīpīte jutās sarūgtināta.

— Cik ilgi! Bet man tā gribas izstāstīt viņam par Skaidro Ūdeņu valsti! …

—    Kas tā par valsti? Tu man neko tādu neesi stāstījusi, — donna Benta brīnījās.

—   Neesmu stāstījusi un nestāstīšu, jūs tik un tā neticēsiet. Ak, vecmāmiņ, kas tā par valsti! Cik daudz tur visādu brīnumu! Bet koraļļu pils — tādu tikai sapnī var nosapņot! … Nē, nē, jūs ar krustmāti Nastasiju tik un tā neticēsiet. Pedriņjo gan ticēs, es zinu. Kad viņš atbrauks, es viņam visu izstāstīšu, visu, visu …

Donna Benta patiešām nekad neticēja Snīpītes brīnumainajiem stāstiem. Viņa vienmēr smējās: «To viņa sapnī nosapņojusi!» Taču kopš tā laika, kad Emīlija iemācījās runāt, donna Benta kļuva domīga un kādu dienu teica savai draudzenei krustmātei Nastasijai:

—   Tas ir tāds brīnums, Nastasij, nudien, nezinu, ko lai domā: man sāk likties, ka arī citi Snīpītes piedzīvojumi nav tikai sapņi vien.

—   Arī es tā spriežu, seņjora, — atsaucās lādzīgā nēģeriete. — Es arī agrāk neko daudz neticēju, bet tagad brīnos un nevaru vien nobrīnīties. Kur tas redzēts, ka lellīte, kuru es pati, rau, šīm te rokām uzšuvu no lupatām, pēkšņi sāktu runāt vienā runāšanā! . .. Gluži kā cilvēks! .. . Nesaprotu, nesaprotu, seņjora, vai nu mēs kļūstam vecas, vai arī pasaulei gals klāt! .. .

Un večiņas skatījās viena uz otru, pārmetoši šūpodamas galvu.

Snīpītei briesmīgi nepatika gaidīt: atbrauks, neatbrauks, kad atbrauks … Pacietība sāka izsīkt.. . Droši vien garastāvoklis viņai būtu pavisam sabojāts, ja ap to laiku nebūtu ienākušās žabutikabas. Ak, cik tās ir garšīgas! Donnas Bentas dārzā auga trīs kociņi, bet pietiktu arī viena, lai visi mājnieki ne vien remdētu izsalkumu, bet arī pārēstos. Tai nedēļā augļi jau bija ienākušies un Snīpīte, ar lietpratīgu aci apskatījusi kociņus, konstatēja, ka ikviena žabutikaba tagad «pašā reizē» un laiks stāties pie ēšanas. Un viņa augas dienas sāka dzīvot kokos kā pērtiķciis. Noskatīja visgatavāko žabutikabu, iebāza to mute, — krak! —pārkoda, — s-s-s! — izsūca sulu un — pakš! — nometa mizu zemē.

Taču miza nepalika ilgi guļam zemē… Zem koka nepārtraukti dežurēja otrs žabutikabu cienītājs. Tas bija mazs, apaļš un ļoti rijīgs sivēns, kurš mājās bija iesaukts par «Rabiko», kas nozīmē «bezastītis» jeb «strupastītis», jo astīte viņam bija ļoti īsiņa un sagriezusies gredzenā. Tiklīdz Rabiko pamana, ka Snīpīte jau uzrāpusies kokā, viņš tūdaļ atskrien un nostājas apakšā, gaidīdams, kad no augšas sāks birt mizas. Ikreiz, kad augšā atskanēja «krak!» un «pakš!», apakšā tūdaļ atbalsojās «hap!» — Rabiko sāka šmakstināt mizas. Tā no rīta līdz vakaram dārzā bija dzirdama mūzika: «Krak, s-s-s, pakš, hap; krak, s-s-s, pakš, hap.»

Galu galā ar žabutikabām bija cauri. .. Tikai šur tur visaugstākajos zaros vēl redzēja karājamies divus trīs augļus, bet arī tie paši bija lapseņu izcaurumoti.

Rabiko — ruk, ruk, ruk! — pēc veca ieraduma dažkārt vēl atskrēja zem koka. Pastāv kādu laiciņu ļoti nopietns, pat sadrūmis, gaida: ja nu pēkšņi vēl kāda miza . .. Veltas cerības, no augšas vairs nekas nekrita, un Rabiko, nodūris galvu, devās prom: ruk, ruk, ruk …

Arī Snīpīte reizēm vēl atnāca ar resnu nūju rokā un, pacēlusi augšup nūju un degunu, pūlējās kaut ko «izmakšķerēt» …

— Pietiks, meitiņ! — reiz viņai uzsauca krustmāte Nastasija, kas turpat netālu strautā skaloja veļu. — Jau tā veselu nedēļu nosēdēji kokā gluži kā ērms! Nāc palīdzi man izžaut veļu, tas būs svētīgāk!

Snīpīte uzmeta nūju tieši virsū sivēnam, kas pārmetoši nourkšķēja «ruk!», un, iebāzusi Emīliju ar galvu uz leju priekšauta kabatā, aizskrēja uz strauta malu. Zabutikabas tiešām bija beigušās, un atkal sākās gaidīšana: atbrauks, neatbrauks, kad atbrauks?

6. nodaļa PEDRIŅJO

Beidzot pienāca lielā diena. Jau iepriekšējā vakarā donna Benta saņēma no Pedriņjo vēstuli, kurā bija rakstīts sekojošais:

Izpildot vēstulē dotos norādījumus, Snīpīte piecēlās ļoti agri, lai sagatavotos brālēna sagaidīšanai. Uzvilka Emīlijai jaunu katūna kleitu — sarkanu ar punktiņiem, bet Rabiko dabūja divas lentas — vienu ap kaklu un otru ap asti.

…Ceļa līkumā parādījās Pedriņjo jāšus uz bērā zirdziņa, jautrs un iededzis.

— Urā! — iesaucās Snīpīte, pieskriedama pie brālēna un satverdama zirdziņu aiz pavadas.— Kāpiet zemē, seņ-

ļni, kāpiet, man jāpastāsta jums tik daudz svarīgu jaunumu!

Pedriņjo nokāpa zemē, apskāva māsīcu un, nenoturējies pretī kārdinājumam, turpat uz vietas atvēra vaļā t etnodānu ar dāvanām un izņēma kādu sainīti.

—    Uzmini, ko es tev atvedu! — Pedriņjo teica, paslēpdams sainīti aiz muguras.

—   Es zinu, — Snīpīte atbildēja, ne mirkli nedomādama, — lelli, kas raud un aizver un atver acis.

Pedriņjo jutās vīlies:

—    Kā tu tā varēji uzminēt?

Snīpīte iesmējās:

—    Kas tur ko neuzminēt! Meitenes vienkārši ir gudrākas par zēniem … Tāpēc arī uzminēju …

— Bet zēni ir stiprāki! — Pedriņjo atteica un uzrotīja piedurknes. — Paskaties, kādi muskuļi! Patausti, patausti, nebaidies .. . Mēs skolā nodarbojamies ar sportu, skaidrs?

Pārējās dāvanas tika izsaiņotas turpat dārzā. Rabiko dabūja jaunu zīda lentu, ko iesiet astē, un pārpalikumu no Pedriņjo ceļa maizes (par šo dāvanu Rabiko priecājās visvairāk). Emīlija saņēma pilnu virtuves komplektu: mazu plītiņu, kastroļus, pannas un pat pīrāgu mīklas veltnīti.

—    Bet ko tu atvedi vecmāmiņai? — Snīpīte pajautāja.

—    Uzmini, ja esi tik gudra!

—    Es varu uzminēt, ko tu pats izraudzījies. Bet dāvanu vecmāmiņai noteikti izraudzījās krustmāte Antonika …

Pedriņjo atkal bija pārsteigts: māsīca dzīvo uz laukiem, bet gudrāka par visām pilsētas meitenēm, goda vārds!

—    Pareizi. Dāvanu vecmāmiņai pirka māmiņa. Bet tu, Snīpīt, iemāci arī man, kā var uzminēt, labi?

Šai brīdī uz lieveņa iznāca donna Benta un Pedriņjo piesteidzās pie viņas.

Drīz vien visi sapulcējās ēdamistabā, lai paklausītos, kas jauns pilsētā. Krustmāte Nastasija, lai velti netērētu laiku, atnesa līdzi bļodu ar mīklu un veidoja pīrādziņus …

Tovakar vēl ilgi neviens negāja gulēt. Pedriņjo bija spiests tik daudz stāstīt par skolu, par to, kā klājas mājās, par māmiņu Antoniku, ka tikai pulksten vienpadsmitos izklīda pa istabām, lai dotos pie miera. Bet tad nu gan gulēja! Snīpīte sapni redzēja pilsētu, bet Pedriņjo visus tos brīnumus, par kuriem Snīpīte bija paguvusi pastāstīt jau dienā: Skaidro Ūdeņu valsti, Princi Sudraba Zivtiņu, donnu Zirnekli … Pēc tam redzēja sapnī Emīliju, kas bez mitas pļāpāja, un Rabiko ar jauno zīda lentu … Un beigu beigās nosapņoja, ka viņš, Pedriņjo, nodibinājis Dzeltenā Dzeņa namiņā bruņinieku ordeni, nu, tādu kā viduslaiku bruņinieki, lai visi kopā veiktu varoņdarbus … Vadītājs, protams, ir viņš, Pedriņjo. Pārējie — Snīpīte, Emīlija . .. Bet vai Rabiko uzņemt? Kad nākamajā rītā Pedriņjo par to pastāstīja, Snīpītei tas tik ļoti iepatikās, ka viņa tūdaļ nolēma, ka viņu draudzīgais pulciņš turpmāk tā arī sauksies: «Dzeltenā Dzeņa Ordenis».

—    Bet vai Rabiko uzņemsim? — Pedriņjo pajautāja.

—    Manuprāt, vajadzētu uzņemt. Viņš pamazām izskolojas …

.

.

OTRĀ DAĻA MARĶĪZS DE RAB1KO

..

1. nodaļa SEPTIŅI SIVĒNI

Viņi bija septiņi. Visiem gan zināms, ka «septiņi» ir brīnumskaitlis, kas bieži sastopams pasakās un sakāmvārdos, — bet viņi no tiesas bija septiņi, un visi rudīši ar baltiem plankumiņiem. Kad māte tos veda pastaigāties, visi septiņi rindiņā cienīgi tipināja nopakaļ — ruk, ruk, ruk …

Dienas sekoja cita citai, sivēni auga aizvien lielāki, bet, tiklīdz izauga, tā tūlīt nokļuva . ..

— Skolā, es zinu!

—   Skola gan, tikai cepeškrāsns skola.

—   Vai, cik žēl!

Protams. Sivēna dzīve nav apskaužama … Skraida savā nodabā pa pļaviņu, jautrs, apaļš kā bumbiņa. Donna Benta noskatās un saka:

—   Nastasij, šodien pie mums ēdīs pusdienas mūsu kaimiņiene Dodoka. Manuprāt, tas tur būs pašā reizē! — un norāda uz nabadziņu.

Nēģeriete pēc brīža ierodas ar ēdienu:

—   Ruksīši! Ruksīši! Cuk-cuk-cuk!

Muļķīši paskatās, saskrien pie siles — un ņemas šmakstināt. Tad nēģeriete pieliecas un — caps! — aiz kājas «to tur» …

Vai jūs domājat, ka visi septiņi brāļi nokļuva cepeškrāsnī?

Jūs maldāties: viens palika …

Kurš tad, kā jūs domājat? … Jūs uzminējāt. Rabiko! Viņš palika dzīvs, jo tika uzskatīts par Snīpītes draugu, viņa ar to spēlējās, kad sivēns vēl bija pavisam maziņš.

—   Tu neuztraucies, «viņa» tev neko jaunu nedarīs, — kādu dienu Snīpīte teica savam draugam, attiecinādama vārdiņu «viņa» uz krustmāti Nastasiju. Snīpīte to pateica reiz un uz visiem laikiem.

Kopš tās dienas Rabiko vairs nepievērsa nekādu uzmanību krustmātes Nastasijas draudiem: «Ņemšu un izcepšu tevi, ja maisīsies pa kājām,» — un izaicinoši pastaigājās pa visu dārzu. Viņš uzlasīja virtuves atkritumus pie pašām virtuves durvīm, nebaidīdamies līst krustmātei Nastasijai acīs, saēdās dažādus gardumus tādā daudzumā, ka vēders kļuva apaļš kā bumba, un viņš iemiga saulgozī tik saldi, kā prot gulēt vienīgi sivēni — ruk! Nekādus sapņus viņš parasti neredzēja, tikai retu reizi sapņoja par Emīliju jaunā, sarkanā kleitā.

2. nodaļa GRĀFS DE KUKURUZO

Reiz Snīpīte pajautāja Emīlijai:

—   Emīlij, vai tu gribi precēties?

—   Ne sevišķi, — lelle atbildēja, — nav jau arī kārtīgu precinieku.

—   Kā tad nav! — Snīpīte sašuta. — Bet Rabiko? Kas viņam vainas?

Emīlija piesita kāju pie zemes un paziņoja, ka neparko pasaulē neies par sievu pie tāda slaista.

Snīpīte pasmaidīja:

—   Tu maldies, Emīlij. Viņš nav slaists, un sivēns tikai pēc ārējā izskata, bet patiesībā viņš ir marķīzs. Kāda ļauna feja viņu apbūra un pārvērta par sivēnu, un sivēns viņš paliks tik ilgi, kamēr atradīs burvju gredzenu, kas atrodas kāda tārpiņa vēderā. Tāpēc Rabiko visu laiku rok zemi ar savu šņukuru: viņš meklē šo tārpiņu …

Emīlija kļuva domīga:

—    Bet vai tu esi pārliecināta, Snīpīt, ka viņš, kad burvība būs beigusies, vairs nebūs tāds sivēns?

—    Protams, esmu pilnīgi pārliecināta! To visu man pastāstīja viņa tēvs, grāfs de Kukuruzo, ļoti cienījams vīrs .. . Viņš solījās atbraukt pie mums viesos, lai lūgtu savam dēlam tavu roku.

Emīlija domāja, domāja, domāja un beidzot pateica:

—    Lai notiek, esmu ar mieru, lai šis grāfs ierodas. Es kļūšu Rabiko sieva, tikai palikšu dzīvot tepat mājās un nepārvākšos pie viņa uz cūku kūti, kamēr viņš nebūs pārvērties par marķīzu. Labi?

—    Lieliski! — Snīpīte piekrita. — Tagad aizej pārģērbties, grāfs de Kukuruzo drīz būs klāt. Viņš jau ir izgājis no mājas. Uzvelc savu jauno kleitu, sarkano ar punktiņiem, dzirdi?

Kamēr lelle pārģērbās, Snīpīte aizskrēja uz dārzu sameklēt Pedriņjo. Viņš bija aizņemts — ēda apelsīnus.

—    Ātrāk, Pedriņjo! — Snīpīte sauca. — Iztaisi man glītiņu grāfu no kukurūzas vālītes — lai izskatītos cienīgs un galvā būtu platmale. Es pateicu Emīlijai, ka tūlīt ieradīsies mūsu Rabiko tēvs, lai lūgtu viņas roku savam dēlam, ka feja ir Rabiko nobūrusi, ka burvība izzudīs, tiklīdz viņš atradīs gredzenu kāda tārpiņa vēderā .. .

—    Un šī muļķīte noticēja?

—    Kā tad, un teica, ka esot ar mieru kļūt par Rabiko sievu, tikai neiešot uz cūku kūti, bet pagaidām dzīvošot pie mums . . .

Pedriņjo izdarīja visu, kā māsīca bija lūgusi: sameklēja resnāku vālīti, no kuras graudi jau bija izlobīti, bet augšpusē vēl bija palikušas dažas sausas zvīniņas, kas lieliski noderēja par apkakli, pielika vālītei rokas, kājas, galvu ar acīm, degunu, muti un platmali. Un devās bildināt Emīliju.

Tuk-tuk-tuk!

—    Kas tur? — aiz durvīm atsaucās Snīpītes balss.

—    Slavenais grāfs de Kukuruzo ieradies viesos pie seņjoras Emīlijas, — Pedriņjo paziņoja.

—   Uzgaidiet brītiņu, tūlīt atvēršu, — Snīpīte atbildēja.

Grāfs ienāca istabā.

Snīpīte uzņēma viņu laipni:

—    Ļoti priecājos, ļoti priecājos, seņjor grāf! Ņemiet krēslu, lūdzu, sēdieties. Esmu laimīga par iespēju iepazīties ar marķīza de Rabiko tēvu! Bet kā klājas viņa mātei grāfienei?

—   Es esmu atraitnis … — grāfs nopūtās.

—    O, pieņemiet manus visdziļākos līdzjūtības apliecinājumus! Bet kā klājas jūsu mātei?

Grāfs atkal nopūtās:

—   Ar viņu notika nelaime . . .

—    Kāda? Pastāstiet, lūdzu.

—    Viņu apēda jūsu bezragainā govs, — grāfs paskaidroja, noslaucīdams ar savas apkakles stūrīšiem divas asaras, pa vienai katrā acī.

—    Nabadzīte! — Snīpīte skumji noteica.

šai brīdī pa durvīm ienāca Emīlija, tērpusies sarkanajā kleitā.

—   Seņjor grāf, — Snīpīte sacīja, — atļaujiet man stādīt priekšā jūsu nākamo vedeklu — seņjoru Emīliju. Paskatieties, — vai viņa jums patīk?

Grāfs piecēlās, noņēma platmali un palocījās Emīlijai:

—    Būšu laimīgs uzņemt savā ģimenē tik dižciltīgu seņjoritu, — viņš sacīja, — uzreiz var redzēt, ka viņa ir brīnišķīga meitene. Un turklāt ļoti skaista. Manuprāt, viņa ir pat skaistāka par mūsu sētas raibo vistiņu — krustmātes Nastasijas mīluli…

Emīlija palocījās un pateicās par komplimentu, lai gan, patiesību sakot, salīdzinājums ar raibo vistiņu viņai ne sevišķi glaimoja.

—   Vai nu skaistums vien! — sarunā iejaucās Snīpīte. — Viņa ir ļoti čakla. Prot visus darbus. Lieliski gatavo ēdienus, mazgā veļu, lasa kā profesors. Emīlija ir reti apdāvināta meitene, varat man ticēt.

—    Lieliski! Lieliski! — grāfs sajūsmināts iesaucās.

—   Viņa vēl prot spēlēt uz patafona, ņaudēt kā kaķis un gluži pieklājīgi šuj. Šo kleitu, piemēram, viņa pati sev uzšuva.

Emīlija, kas nepavisam neprata melot, pārtrauca Snīpīti:

—    Nav tiesa, šo kleitu uzšuva krustmāte Nastasija.

Snīpīte neuzkrītoši parāva viņu aiz piedurknes.

—    Nepievērsiet uzmanību, grāf. Emīlija ir ļoti kautrīga. Šo kleitu viņa sev pati uzšuva, pat neprasīdama nevienam padomu, nudien! Pati izraudzījās drānu, pati piegrieza … Paskatieties, cik labi pieguļ. Emīlij, piecelies un pagriezies!

Emīlija piecēlās no krēsla un vairākas reizes apgriezās.

—    Tā, protams, nav balles kleita, taču gluži pieklājīga, — Snīpīte turpināja. — Emīlija uzaugusi uz laukiem, nekad nav bijusi pilsētā, un neviens viņu nav mācījis šūt. Labs piegriezums, kā jums šķiet?

Grāfs skatījās, skatījās un beidzot pateica:

—    Patiesību sakot, šai nozarē es nekā nesaprotu. Taču varu apliecināt, ka piegriezums ir labs. Varbūt mazliet par īsu …

—    Es ar to pašu saku, — Snīpīte dzīvi atsaucās, — es viņai saku: «Emīlij, liekas, par īsu …» Bet Rabiko — kāds viņam ir raksturs?

—    Raksturs ir labs, — grāfs atbildēja. — Nekaujas, nelamājas. Miermīlīgs puisis. Mīl gozēties saulītē un rakāties ar šņukuru pa zemi. ..

Šai brīdī Snīpīte pameta lellei ar aci, atgādinādama par pazudušo burvju gredzenu, kuru meklē Rabiko, un Emīlija galīgi noticēja, ka Rabiko nav vis parasts sivēns, bet gan apburts.

—    Viņam ir tikai viens trūkums, — grāfs turpināja, — viņš ēd visu, ko redz. Tiklīdz kaut ko ierauga, tūlīt apēd bez kādas domāšanas.

Emīlija saviebās un iejaucās sarunā:

—    Kad mēs apprecēsimies, viņš ēdīs tikai garšīgus ēdienus. Es nepieļaušu, ka mans vīrs ēstu visādus draņķus.

—    Tu spried ļoti prātīgi, — Snīpīte uzlielīja, — tagad tev pašai jādod galīga atbilde. Vai tu gribi kļūt par marķīza de Rabiko sievu — jā vai nē?

Emīlija jutās sarūgtināta, ka viņai pašai galīgi jāizšķir tik svarīgs jautājums.

Viņa domāja, domāja, domāja un negribīgi pateica:

—    Nu, gribu.

Snīpīte sasita plaukstas:

—    Bravo! Viss norunāts! Seņjor grāf, apskaujiet savu vedeklu — nākamo marķīzi de Rabiko . ..

Grāfs aizkustināts piecēlās. Viņš apskāva Emīliju un noskūpstīja uz pieres.

Emīlija samulsa un aizskrēja prom … Patiesību sakot, līgavaiņa tēvs viņai gluži labi patika. Un ne tikai viņai vien. Grāfs de Kukuruzo vispār atstāja labu iespaidu Dzeltenā Dzeņa namiņā. Izrādījās, ka viņš bija ļoti izglītots virs: tūliņ aizrāvās ar donnas Bentas grāmatām un sāka studēt dažādas zinātnes. Drīz vien viņš kļuva pašu cilvēks: Pedriņjo, Snīpīte un Emīlija viņu ļoti iemīlēja. Un grāfs tika vienbalsīgi uzņemts Dzeltenā Dzeņa Ordenī kā mācīts prātnieks.

3. nodaļa EMĪLIJAS KĀZAS

Jau veselu nedēļu Emīlija ir līgava. Ik vakarus marķīzs de Rabiko ierodas viņu apciemot. Tiesa, Pedriņjo katru reizi atvelk šo ievērojamo seņjoru aiz auss, tomēr marķīzs nosēž vismaz pusstundu un stāsta dažādus atgadījumus no savas dzīves …

Atklāti runājot, kļuvis par līgavaini, Rabiko pat nedomāja mainīt savu līdzšinējo dzīves veidu. Tikko pārkāpis pāri slieksnim, viņš sāka apostīt visus kaktus — vai nav kas ēdams. Kopīgajās sarunās viņš reti kad piedalījās: tā tik vēl trūka, lai viņš ievērotu etiķeti! Nē, tā nav domāta viņam!

Beigu beigās Pedriņjo noskaitās un iespēra līgavainim ar kāju:

—    Ej labāk pastaigāties, nu, vai zini!

Rabiko patrina sānus gar durvju stenderi, trīs reizes pateica «ruk!» — un kopš šīs dienas vairs nenāca ciemos pie līgavas, bet rakņāja ar šņukuru dārzā zemi, meklēdams burvju gredzenu vai arī tārpus, bet, ko īsti, — tas bija zināms vienīgi viņam.

Šī pārmaiņa Emīliju sevišķi neapbēdināja, viņa sarauca degunteli un noburkšķēja:

—   Jūsu marķīzs ir īsts cūka!

Snīpīte nozibsnīja ar acīm:

—   Emīlij, mācies pieklājīgi uzvesties! Pret līgavaini tā neizturas . .. Drīz būs tavas kāzas.

Beidzot pienāca kāzu diena. Uz galda uzradās dažādi ēdieni: kokosmiltu plāceņi, saldi cepumi, grauzdēts cukurs — patiesībā pat pārāk daudz cienasta sabiedrībai, kurā gandrīz visi ēdīs tikai «pa jokam».

Pedriņjo uzklāja svētku galdu dārzā zem apelsīnu koka un ierādīja viesiem vietas: te bija donna Benta, krustmāte Nastasija un Emīlijas radinieki, kurus pārstāvēja dažādi akmentiņi, dakstiņu lauskas un maizes piciņas. Bija ielūgts arī donnas Bentas vecais radinieks, kas reizēm atbrauca no pilsētas, bet, tā kā šodien viņš nebija atbraucis, viņa vietā uz krēsla nosēdināja nūju.

Ieradās līgavainis ar līgavu. Emīlija tērpusies baltā kleitā un plīvurā; Rabiko ar platmali galvā un zīda lentu ap kaklu. Sākumā viņš bija nopietns, bet, piegājis pie galda un ieraudzījis, ka šeit ir ko ēst, kļuva stipri nemierīgs.

Snīpīte apkampa Emīliju un uzdāvināja viņai gredzentiņu, bet Pedriņjo uzvilka marķīzam uz kājas laulības gredzenu no apelsīna mizas, kuru Rabiko divreiz grasījās apēst.

Vismaz šodien uzvedieties pieklājīgi! — Pedriņjo piekodināja, aiz sašutuma uzrunādams Rabiko ar «jūs».

Rabiko paziņas no kaimiņu sētas — kazas, vistas un cūkas — noskatījās kāzu svinībās tikai iztālēm. Skatījās, skatījās un tā arī neko nesaprata.

Kad svinības bija galā, Snīpīte pajautāja brālēnam:

—    Pedriņjo, bet ko darīsim tālāk?

—    Tagad vajadzētu doties kāzu ceļojumā, — Pedriņjo ieteica, taču Snīpīte bija nogurusi un negribēja vairs neko pasākt.

Viņi sāka apspriest šo jautājumu un galīgi aizmirsa par kāzu galdu. Rabiko izmantoja gadījumu: pienāca klāt un nogrāba no galda kokosmiltu plāceni.

—    Viņš ēd! — Snīpīte iekliedzās. — Ātrāk novāc saldumus, Pedriņjo!

Pedriņjo atskatījās un, redzēdams, ka līgavainis uzvedas kā pirāts, saniknots metās viņam virsū. Viņš satvēra donnas Bentas veco radinieku un sāka ar to zvetēt sivēnam pa muguru:

—   Zaglis! Laupītājs! Cūcība!

Rabiko iekviecās un joza prom, ko kājas nes, tomēr neizlaizdams no mutes plāceni.

Kāzu svinības galīgi izjuka. Emīlija raudāja un pārskaitusies tirināja kājas.

—    Un es tā negribēju, tā negribēju precēties ar viņu! Vulgārs tips, nekādas cieņas pret savu sievu!

Snīpīte pūlējās viņu nomierināt:

—    Nekas, gan viss būs labi. Rabiko ir slikti audzināts, tas tiesa. Bet viņš labosies, un tu redzēsi — būs vēl kārtīgs vīrs. Turklāt neaizmirsti, ka viņš ir apburts un kādā jaukā dienā pārvērtīsies par …

—   Ne par ko viņš nepārvērtīsies, — viņu pārtrauca Pedriņjo, kas bija pagalam noskaities uz Rabiko, — kā bijis, tā arī paliks cūka. Snīpīte tevi piemānīja, tā arī zini, Emīlij!

Izdzirdusi šos vārdus, Emīlija zaudēja samaņu un nogāzās gar zemi…

—    Ko tu izdarīji! — Snīpīte šausmās iesaucās.

—   Tā viņai vajag! — Pedriņjo atcirta. — Citreiz vairs neprecēsies aiz aprēķina. Atradies marķīzs! Viņš ir sivēns, nevis marķīzs!

Tomēr drīz vien visiem nācās izlīgt mieru ar marķīzu sakarā ar briesmām, kas viņam draudēja. Tuvojās Jaungads. Tā kā Brazīlijā Jaungads iekrīt nevis ziemā, bet gan vasarā, tad laiks Jaungadā pieturas ļoti jauks un sagaidīt to var dārzā. Arī šoreiz laiks bija brīnišķīgs, un arī garastāvoklis visiem bija tikpat brīnišķīgs. Krustmāte Nastasija cepa cāļus, pildītu tītaru un saldus pīrādziņus. Svētku galdam iederējās arī sivēns ar cieti novārītu olu mutē un citrona šķēlītēm uz muguras …

īsi pirms Jaungada kāda nepazīstama spārīte nosēdās uz krūma blakus Snīpītei un pasniedza viņai salocītu

papīra gabaliņu. Meitene atlocīja papīrīti. Tā bija vēstulē, un tajā bija rakstīts sekojošais:

—   Kļūda kļūdas galā, — Snīpīte šausminājās. — Gan stils, gan rokraksts — viss viena vienīga cūcība; šai vēstulē viss Rabiko raksturs kā uz delnas! Pat savu vārdu raksta ar diviem «b» — Rabbiko! Kur tad ir šis slaists?

—   Aiz šķūņa bedrē, — spārīte atteica, — viņš baidās kāpt laukā: palūdza man nodot vēstuli …

Snīpīte steidzās uzmeklēt krustmāti Nastasiju . ..

Tā slavenais marķīzs de Rabiko tika glābts, bet, kad briesmas bija pavisam garām, viņš atstāja savu slēptuvi un atkal dzīvoja, cepuri kuldams.

..

.

TREŠĀ DAĻA RUNCIS FĒLIKSS

..

1. nodaļa IERODAS RUNCIS FĒLIKSS

Kādā karstā dienā Snīpīte un Emīlija sēdēja zem kupla koka, gaidīdamas Pedriņjo, kas bija aizgājis uz mežu sagriezt klūdziņas, lai pagatavotu slazdu putnu ķeršanai. Pēkšņi viņas izdzirda ņaudēšanu. Snīpīte jutās pārsteigta: mājās kaķu nebija.

Emīlij, — viņa teica ieklausīdamās, — man šķiet, ka tā ir runča Fēliksa balss . . .

Lelle pirmo reizi dzirdēja šo vārdu.

—    Kas ir šis tēvocis?

—   Vai tiešām tu nezini? Viņš taču ir slavenība! Gaiša galva! Kādas tik dēkas viņš nav piedzīvojis. .. Tas taču ir pazīstamais kinoaktieris, kas filmējas multiplikācijas filmās. Galvenajās lomās. Neviens nespēj uzveikt runci Fēliksu, viņš vienmēr gūst uzvaru, visās filmās …

Snīpīte vēl nebija beigusi stāstīt, kad tuvējā krūmā parādījās ūsains kaķa purns un divas apaļas acis ar lielu ziņkāri raudzījās uz abām draudzenēm.

—   Tas ir viņš, protams, tas ir viņš! — meitene iesaucās. — Varu derēt, ka tas ir runcis Fēlikss! … Kis-kiskis!…

Runcis izlīda no krūma, pienāca klāt un bez kādas kautrēšanās ierāpās Snīpītei klēpī. Snīpīte noglauda viņa mīksto spalvu un pajautāja:

—    Kā jūs šeit nokļuvāt, seņjor Fēliks? Es domāju, ka jūs dzīvojat Savienotajās Valstīs.

—   Es ceļoju, — runcis atbildēja, — studēju peļu zinības. Gribu noskaidrot, kādā valstī visgaršīgākās peles. Esmu bijis pat jūras dzīlēs, kur kalpoju galmā pie Prinča Sudraba Zivtiņas. Nupat kā nāku no viņa.

—    Kāda sagadīšanās! Mēs arī viņu pazīstam, — Snīpīte bija priecīgi pārsteigta. — Vai viņš neko nelika pateikt?

—    Kā tad ne. Viņš vēlas iepazīties ar Pedriņjo. Lūdza pateikt Pedriņjo, ka šodien viņš atbraukšot, lai stādītos priekšā viņa vecmāmiņai.

—    Kura — viņa? Pedriņjo vai Prinča?

—   Abu divu. Viņš uzskata jūsu vecmāmiņu arī par savu.

Snīpīte bija aizkustināta:

—    Iedomājies tikai, Emīlij, cik viņš ir pieklājīgs un sirsnīgs, arī vecmāmiņu mīl .. .

Un, pievērsusies runcim, viņa pajautāja:

—   Vai tiešām viņš atbrauks jau šodien?

—   Noteikti. Kad es gāju prom, Princis kravāja čemodānu, bet pie durvīm jau bija piebraukta kariete.

Bet kāds viņam čemodāns? — Emīlija gribēja zināt.

Neuzplijies ar muļķīgiem jautājumiem! — Snīpīte viņu apsauca. — Labāk aizej pasaki vecmāmiņai un krustmātei Nastasijai, ka šodien mums būs viesi. Netūļājies, kusties dzīvāk!

Lelle uzmeta lūpu, jo viņai nepavisam negribējās šķirties no runča sabiedrības, un sāka lēnām vilkties uz mājas pusi, brīdi pa brīdim atskatīdamās atpakaļ. Bet Snīpīte pievērsās savam jaunajam paziņam:

—   Turpiniet, seņjor Fēliks!

—    Es neatceros, pie kā es paliku …

—    Pie karietes …

—   Pareizi. Kariete viņu jau gaidīja. Arī doktors Gliemezis un majors Krupis gaidīja. Visi gaidīja.

—   Vai viņi visi atbrauks?

—   Visi.

—   Cik jauki! — Snīpīte sāka plaukšķināt. — Vecmāmiņa un krustmāte Nastasija toreiz man neticēja un neticēja. Tagad viņas pašas savām acīm ieraudzīs mūsu draugus no Skaidro Ūdeņu valsts!

Un viņa uzsauca lellei, kas bija jau gabalā:

—    Emīlij!

—    Ko?

—    Kur tu ta steidzies?

—   Tu taču pati mani sūtīji.

—    Nāc atpakaļ, dumiķīt. Es pajokoju.

Emīlija nāca atpakaļ, dusmīgi klaudzinādama papēdīšus.

—    Paklausies, — Snīpīte sacīja, — mēs gatavojam vecmāmiņai lielu pārsteigumu, bet iepriekš vajadzēja visu saskaņot ar Pedriņjo. Pasauc Pedriņjo.

—    Pa jokam pasaukt?

—    Nē, pasauc pa īstam. Un labi ātri: ņem kājas pār pleciem.

Pedriņjo ieradās, un visi sāka apspriest «pārsteigumu», kas tika gatavots nabaga vecmāmiņai. Runcis

Fēlikss tika nosūtīts Princim pretī, lai precīzi saskaņotu ar viņu ierašanās laiku … Snīpīte brīdinaja lelli:

—    Pārsteigums notiks, kad beigsim est pusdienas. Tikai tu netaisi noslēpumainu seju, citādi vecmāmiņa nojautīs …

Pie pusdienu galda viss noritēja gludi līdz tam brīdim, kad pasniedza saldo ēdienu. Donna Benta uzmeta skatienu Emīlijai un pateica:

Berniem jau atkal kaut kas aiz ādas. Emīlijai parak muļķīgs izskats.

Emīlija nemaz neprata melot. Bet, ja saka melot, tad vienmēr pārsālīja, tā ka uzreiz bija skaidrs, ka viņa melo. Tāpēc, kad viņa atvēra muti, lai atbildētu, Snīpīte viņu apstadinaja:

—    Labāk klusē, Emīlij … Nekas mums nav aiz adas, vecmamiņ, Emīlija ir vienkārši mulķīte, tāpēc viņai tāds izskats.

Te pēkšņi aiz loga atskanēja troksnis un pie durvīm kāds viegli pieklauvēja: tuk-tuk-tuk . ..

—    Kas tas varētu būt! — donna Benta pārsteigta iesaucas un pagriezās uz virtuves pusi: — Nastasij, paskatieties, kas tur klauvē .. .

Neģeriete iznāca ar koka karoti rokā, devās jau atvērt durvis, taču vispirms paskatijas pa spraudziņu, kas atnācis. Paskatījās — un palika kā sastingusi. Stāv un nekustas no vietas.

—   Kas tur ir, nelaimīgā? — donna Benta satraukti noprasīja.

—   Atkāpies, sātan! — nēģeriete iekliedzās. — Pasaulei gals klāt, seņjora! . ..

—    Kas tad noticis, mīļa, stāsti ātrāk!

—   Visu pagalmu piemēslojuši, seņjora! Gan zivis, gan krabji, gan gliemeži, gan vel visvisādi jūras ērmi. Vai tikai es nesapņoju? … — Un krustmāte Nastasija ieknieba sev rokā, lai pārliecinātos.

—   Es jau teicu, ka šodien tiek gatavots kas sevišķs, — donna Benta sacīja, uzlikdama brilles.

Viņa piegāja pie durvīm, pabīdīja krustmāti Nastasiju iiņns un ari sāka skatīties caur spraudziņu. Jā, tur nu bija ko brīnīties: pagalmā sanākuši visi juras iemītnieki!

—   Ko tas nozīmē? — donna Benta bargi noprasīja, pagriezusies pret Snīpīti.

—   Neko sevišķu, vecmāmiņ. Princis Sudraba Zivtiņa ar savu galmu atbraucis pie mums viesos. Viņš vēlējās iepazīties ar Dzeltenā Dzeņa namiņa saimnieci.

Donna Benta jautājoši paskatījās uz krustmāti Nastasiju, bet lādzīgā nēģeriete stāvēja aiz brīnumiem vaļēju muti un nebilda ne vārda.

—   Viņi visi ir labi ļaudis, — Snīpīte turpināja. — Kas tur ļauns, ja viņi pavadīs pie mums vienu vakaru? Viņi neko nesalauzīs …

—   Bet kāpēc tad māja jāpārvērš par zooloģisko dārzu, Snīpīt? Nudien nezinu, ar ko vēl beigsies tavas izdarības!

—   Neļaujiet, seņjora! — sarunā iejaucās neģeriete. — Neatveriet! Par jūras zvēriem neko nevar galvot!

Snīpīte iesmējās:

Viņi jau nekož, dārgā! Viņi visi ļoti labi audzināti …

Tomēr nēģeriete nebija tik viegli pārliecināma.

—   Zinu jau, zinu, — viņa rūca, — reiz kāds krabis man tā ieķera pirkstā ar savām knaiblēm, ka vēl šodien palikusi reta … tas arī bija labi audzināts .. . Nelaidiet, seņjora, nelaidiet, un cauri!

Un aizbīdīja durvīm priekšā bultu.

Redzēdams, ka šī bulta draud sabojāt visus svētkus, Pedriņjo izgāja laukā pa virtuves durvīm, lai uzsāktu sarunas ar princi:

—    Esiet sveicināts, Princi! Ļoti priecājos iepazīties ar jums personīgi. Mazas nepatikšanas: vecmāmiņa un krustmāte Nastasija dreb aiz bailēm. Savadnieces. Domā, ka jūs kožat.

Princis, kas bija gaidījis pavisam citu uzņemšanu, jutās apbēdināts.

—   Tādā gadījumā mēs braucam mājās, — viņš sacīja, nezaudēdams savu pašcieņu. — Kādas man tiesības traucēt tik cienījamas seņjoras mieru?

—    Kas vēl nebūs, — Pedriņjo iebilda, — ja reiz esat ieradušies, tad nāciet tikai iekšā! Pa durvīm nelaiž — lieniet pa logu … Pagaidiet…

Un viņš aizskrēja sameklēt kāpnes …

Pirmais pa logu ielīda doktors Gliemezis. Krustmāte Nastasija pagriezās uz trokšņa pusi un iebrēcās nelabā balsī:

—   Palīgā, seņjora! Viņi lien pa logu! Ļautiņi mīļie, tavu brīnumu: gliemezis ar brillēm uz deguna. Ir gan propesors!

Snīpīte paskaidroja:

—   Jūs nebaidieties, tas ir doktors Gliemezis, slavens ārsts. Viņš iemācīja Emīliju runāt. Viņam ir tabletes pret visām slimībām. Kas zin, varbūt viņš izārstēs arī mūsu bezastaino gailēnu?

Kamēr Snīpīte runāja, pa logu ielīda Princis Sudraba Zivtiņa, majors Krupis, šuvēja Zirnekle un beidzot seņjorita Sardīnīte.

—   Arī sardīnīte šeit, skatieties, seņjora! — krustmāte Nastasija nevarēja nomierināties. — Vai es neteicu — pasaulei gals klāt…

Nevarēdama to ilgāk izturēt, vecā nēģeriete skriešus metās uz virtuvi, gluži kā sprigana meitene …

Turpretī donna Benta drīz vien aprada ar jaunajiem viesiem un uzsāka ar doktoru Gliemezi garu sarunu par bezastainā gailēna slimību. Snīpīte tikmēr izrādīja savam draugam Princim māju un dārzu. Pēc tam Princis apjautājās, kur palikuši grāfs de Kukuruzo un marķīzs de Rabiko, par kuriem viņš tik daudz dzirdējis, kāpēc viņi nav iznākuši pie viesiem.

—   Grāfam gadījusies nelaime, — Snīpīte paskaidroja,

viņš iekrita spainī ar ūdeni, un es viņu izkāru, lai apžāvejas. Bet viņš aizkrita aiz grāmatplaukta, kurā atrodas vecas grāmatas par vēsturi un visādām citām zinātnēm. Viņš nogulēja tur divas nedēļas — mēs viņu nevarējām atrast. Kad beidzot atradām un izvilkām laukā, izrādījās, ka, nabadziņš, galīgi sapelējis: vai nu tāpēc, ka kukurūza nepanes mitrumu, vai arī tāpēc, ka salasījies visas šīs grāmatas … Bet krustmāte Nastasija apgalvo — tas noticis tāpēc, ka grāfs esot zinātnieks: īsti zinātnieki, viņa saka, parasti ir netīri, jo viņiem neesot laika mazgāties, viņa saka . ..

Par Rabiko Snīpīte neko daudz nestāstīja: viņa pieminēja tikai to, ka viņš stipri novājējis un tāpēc ieslēgts cūku kūtī, lai uzbarotos.

—   Šis marķīzs, cik var spriest, ir ļoti simpātisks, — Princis teica vairāk aiz pieklājības nekā aiz pārliecības,

—  bet īpaši simpātiska ir seņjora marķīze.

—   Jā, es ļoti mīlu Emīliju, — Snīpīte apliecināja,

—    un sirds dziļumos nožēloju, ka viņa apprecējās ar Rabiko. Viņa marķīzu necienī, tās, saprotiet, bija laulības aiz aprēķina. Apprecēja nevis vīru, bet titulu .. . Protams, labi nav, taču tā atgadās arī ar cilvēkiem, bet Emīlija ir tikai lupatu lelle. .. Būtu labāk apprecējusi tādu vīru kā runcis Fēlikss! Izskatīgs puisis un tik drošsirdīgs! Viņš, liekas, kalpoja jūsu galmā?

Princis Sudraba Zivtiņa bija izbrīnījies.

—    Runcis Fēlikss? — viņš pārjautāja, saraucis pieri.

—  Tādu personu es nepazīstu.

—   Kā tad tā? Jūs taču nosūtījāt ar viņu ziņu par to, ka atbrauksiet! — šoreiz brīnījās Snīpīte.

—   Nekas tamlīdzīgs! Es nosūtīju ziņu ar kādu jauniņu sardīnīti…

Snīpīte nodrebēja: viņa atcerējās, ka toreiz, kad noskūpstīja runci uz deguna, viņai bija šķitis, ka runcis ož pēc sardīnēm. «Izrādīsies vēl, ka viņš apēdis ziņnesi kopā ar visu ziņu un asti…» viņa nodomāja. Taču Princim neko neteica.

2. nodaļa MIS SARDĪNE

… Tikmēr virtuvē norisa dzīva saruna. Pārliecinājusies, ka zemūdens valstības iemītnieki nekož, krustmāte Nastasija no tiem vairs nebaidījās. Viņa pat ļoti sadraudzējās ar seņjoritu Sardīnīti jeb mis Sardīni, kā zivtiņa pati sevi dēvēja, apgalvodama, ka esot dzimusi Savienotajās Valstīs un ar vietējām Brazīlijas zivīm viņai neesot nekā kopīga. Kā tipiska amerikāniete, mis Sardīne izturējās ļoti pašapzinīgi un nekautrīgi, visur bāza savu degunu. Viņa darīja visu, kas vien viņai ienāca prātā, un kļuva slavena visā Skaidro Ūdeņu valstī ar savam izdarībām. Vispirms viņa gulēja nevis gultā, bet konservu bundžā. «Es piemērojos nākotnei,» ar melanholisku smaidu viņa atbildēja uz netaktiskajiem zivju jautājumiem šai sakara. «Paši zināt, kāda ir sardīņu nākotne.»

Ar krustmāti Nastasiju mis Sardīne ļoti sadraudzējās. Viņa diez kāpēc uzreiz ielīda virtuvē un okšķerēja pa visiem kaktiem ar ziņkāri, kas darītu godu vecai tenku vācelei. Un nepārtraukti uzdeva jautājumus.

—   Man ļoti interesē viss svešais, — viņa mēļoja, jautājoši norādīdama uz plīti. — Kas tas par briesmoni?

—   Tā ir plīts, — lādzīgā nēģeriete paskaidroja.

—    Bet tas sarkanais tur iekšā?

—   Tā ir uguns.

—    Bet kāds no tās labums?

—   Labums ir liels: apdedzina spārniņus tam, kas uz to lido, pēc svešas mantas tīkodams.

Un lādzīgā nēģeriete smējās tik aizrautīgi un veselīgi, ka viss viņas kuplais augums trīsēja.

Taču mis Sardīne nerimās. Viņa gribēja visu zināt. Viņa uzlīda uz trauku plaukta, un viņas sudrabotā astīte zibēja drīz šeit, drīz tur starp kastroļiem un burkām. Viņa iebaza savu mazo, glīto galviņu stikla sālstraukā un nogaršoja sāli.

—   O, šo garšu es pazīstu!

—    Tic jau ir jūsu jūras milti, — nēģeriete paskaidroja, — tos iegūst no jūras ūdens.

Pēc tam mis Sardīne nogaršoja smalko cukuru no turziņas, un viņai tas šķita tik garšīgs, ka viņa palūdza uzdāvināt viņai kādu šķipsniņu. Kad viņa atvēra vāku un iebāza degunu bundžā, kur glabājās sausie pipari, krustmāte Nastasija brīdinoši iesaucās:

—    Uzmanīgi! Tie dedzina …

Labāk nebūtu neko teikusi! Mis Sardīne izbijās, zaudēja līdzsvaru un iekrita tieši uz galvas bundžā ar pipariem! Varat iedomāties, kā viņa locījās un svaidījās.

—    Palīgā! Es kļūstu akla …

Nēģeriete saudzīgi izvilka viņu laukā no pipariem un noskaloja zem krāna, pamācoši runādama:

—    Vai tad es neteicu «kur jūs lienat»? Kas bāž savu degunu, kur nevajag, tam vienmēr.. . Nu, nekas, nekas, pacietieties. Varēja gadīties vēl daudz bēdīgāk, ja jūs būtu iekritusi pannā ar verdošu eļļu …

Pēc brītiņa mis Sardīne atvēra vienu aci, pēc tam otru un paziņoja: «Tagad es jūtos labāk!» — un tūdaļ pajautaja, kas tas ir «panna».

Krustmāte Nastasija samulsa. Skaidrot zivtiņai, kas ir panna, saudzīgi izsakoties, ir netaktiski. Lai kaut ko atbildētu, viņa pateica:

—    Panna ir lēzens kastrolis, uz kura lej taukainu ūdeni, kas lec un danco uz uguns.

— Taukains ūdens? — mis Sardīne sarosījās. — Tas ir veselīgi, es labprāt papeldētu šādā ūdenī!

Nēģeriete aizlika mutei priekšā roku, lai nepaspruktu smiekli. Šai brīdī viņu pasauca donna Benta un krustmāte Nastasija izgāja arā.

3. nodaļa NELAIME NELAIMES GALĀ

.. . Kad Snīpīte ar Princi atgriezās no dārza, viņi izdzirda, ka virtuvē kāds raud. Izrādījās, ka raudatāja ir krustmāte Nastasija.

—    Kas noticis, krustmāt Nastasija? — meitene līdzjūtīgi jautāja. — Saki taču kaut ko!

Nēģeriete atbildēja, slaucīdama asaras:

—   Ak, Snīpīt, kādas šausmas, labāk nejautā!

Snīpīte tomēr neatlaidās, un krustmāte Nastasija beidzot pastāstīja:

—    Iedomājies tikai, mis Sardīne visu laiku, nabadzīte, malās pa virtuvi. Visur bāza savu degunu, nogaršoja sāli un cukuru, iekrita uz galvas piparos, nabadzīte … Tas vēl nebūtu nekas, es viņu, zināt, izvilku, nomazgāju un noliku, lai nožūst. Viņa mazliet atpūtās un atkal sāka blēņoties. Tad es viņai saku: «Nebāz degunu,» saku, «kur nevajag, turieties,» saku, «tālāk no uguns, citādi,» saku, «diez kas var notikt!» Bet viņai kaut vai ar bomi pa galvu: pakustina asti un atkal dara savu … Ak dievs, es jau viņu tā neizlaidu no acīm! Tad, zināt, mani pasauca tava vecmāmiņa, es izgāju un …

—    Kas tad īsti notika? Nevelc garumā! — Snīpīte pārtrauca vecās neģerietes izsmeļošo stāstījumu.

Krustmāte Nastasija norausa ar priekšautu asaras:

—   Tad viņa uzlēca uz pannas, tieši verdošā eļļā . .. Kā redzams, nodomāja, ka tas ir tāds ezeriņš …

—   Ko nu mēs teiksim Princim? — Snīpīte šausmās iesaucās. — Mis Sardīne bija tik cienījama dāma, apgrozījās galma aprindās … Kur tad viņa tagad?

—   Uz pannas, kur tad citur! Izcepās, nabadzīte, apcepa tik brūna, ka pirkstiņus aplaizīsi… — Un krustmāte Nastasija paostīja uzcepto sardīnīti. — Bet žēl gan, mis bija tik laipna… tikai briesmīga ložņa, visu viņa te gribēja zināt… Interesējās par visādiem labumiem …

Krustmāte Nastasija vairākas reizes smagi nopūtās, paņēma dakšiņu un, asaras slaucīdama, ar apetīti notiesāja uzcepto mis …

Uzzinājis par notikušo, Princis sadrūma un sāka steidzīgi posties uz mājām. Atvadīšanās bija aizkustinoša.

Donna Benta, krustmāte Nastasija, Snlpīte un Emīlija stāvēja pie loga un māja ar lakatiņiem:

—    Uz redzēšanos! Uz redzēšanos!

Kad viesi bija izzuduši skatienam, pirmā atguvās Snīpīte.

—    Kaut ātrāk atnāktu runcis Fēlikss! Ir tik skumji…

Tiklīdz viņa bija to pateikusi, pagalmā ņaudēdams

ienāca runcis Fēlikss. Viņš izskatījās ļoti satraukts:

—   Ātrāk!… Princis slīkst…

Visi, ārkārtīgi izbrīnījušies, saskrēja ap runci.

—    Kā Princis var slīkt, ja viņš ir zivs? — Snīpīte jautāja.

—    Viņš taču visu vakaru neatradās ūdenī! Viņš aizmirsis, kā jāpeld.

—    Palīgā! — Snīpīte iekliedzās un metās, ko kājas nes, uz upi glābt Princi.

4. nodaļa RUNČA FĒLIKSA DZĪVES STĀSTS

Snīpītei neizdevās izglābt Princi. Kad viņa sasniedza strauta malu, tur vairs neviena nebija. Nospriedusi, ka Princis izglābies pats, Snīpīte naski vien skrēja atpakaļ uz māju: viņa dega ziņkārē dzirdēt runča Fēliksa piedzīvojumus! Snīpīte paņēma runci klēpī un sacīja viņam:

—    Jums jāizstāsta visa sava dzīve, visu pēc kārtas. Labi?

—    Lai notiek! — runcis atbildēja. — Tikai, zināt, man patīk stāstīt piedzīvojumus vakaros. Dienā tie tik labi neskan.

—    Tad ejiet pastaigāties, bet vakarā atnāciet pie mums atpakaļ. Norunāts?

Runcis izstaigāja šurpu turpu visu dārzu, noķēra trīs peles un mijkrēslī jau bija pie donnas Bentas namiņa sliekšņa. Krustmāte Nastasija iededza ēdamistabā lampu un teica: «Laiks sākt, mīļie!» Visi sasēdās lokā ap slavenību.

Donna Benta apsēdās uz sava iemīļotā, zemā krēsliņa ar apzāģētajām kājām iepretim mazbērniem, kuri bija ērti atlaidusies šūpujtīklā. Emīlija, protams, arī gribēja atrasties šūpuļtīklā un ierāpās Snīpītei klēpī. Pat grāfs de Kukuruzo nolēma paklausīties runča stāstos. Snipīte, nabadziņu, pažēloja. Viņa vieglītēm noslaucīja ar suku grāfam pelējuma kārtu un novietoja viņu kaktā, iepriekš ielikusi burkā, lai nebojātu grīdu.

Kad visi bija iekārtojušies, Emīlija sacīja:

—   Saciet, seņjor Fēliks!

Un runcis Fēlikss sāka stāstīt:

—   Reiz dzīvoja tuvu tālu daudzināts runcis, kurš kalpoja par ieroču nesēju marķīza de Karabasa galmā; viņš bija tik slavens, ka visā pasaule nebija neviena cilvēka, kas viņu nepazītu.

—    Pat es pazīstu! — Emīlija priecīgi iesaucās. — Lai gan daži uzskata, ka lelle nav cilvēks . .. Es, starp citu, esmu par sevi citādas domās, bet tas neattiecas uz lietu . .. Tas bija Runcis Zābakos!

—   Pilnīgi pareizi, meitenīt, — runcis laipni apstiprināja. — Sī izcilā personība, es atkārtoju, kalpoja par ieroču nesēju marķīza de Karabasa galmā. Un viņš bija ļoti gudrs runcis, liels viltnieks! Viņš bija izgājis caur uguni un ūdeni, paši zināt. Pēc tam viņš apprecejās, jā … apņēma par sievu skaistu, rudu kaķenīti. Un viņiem bija daudz bērnu. Šiem bērniem savukārt bija daudz bērnu. Un šiem jaunajiem bērniem arī bija daudz savu bērnu. Un šī nebeidzama ņaudēšana turpinājās tik ilgi, kamēr pasaulē nācu es.

—   Tas tik ko vērts! — Snīpīte priecīgi iesaucās.

Tātad jūs esat Runcim Zābakos mazdēls vai mazmaz-

dēls?

—   Es esmu viņa mazmazmazdels piecdesmitajā augumā, — runcis Fēlikss paskaidroja, — bet nedomājiet, ka esmu dzimis Eiropā. Mans vectēvs atbrauca uz Ameriku Kristofora Kolumba kuģī un kļuva par amerikāni. Jūs taču visi zināt, kas bija Kristofors Kolumbs, es ceru?

Protams! — Pedriņjo atsaucās. — Kristofors Kolumbs bija slavens jūras braucējs, kas 1492. gadā atklāja Ameriku.

—    Pareizi, — runcis apstiprināja, — kopā ar viņu atbrauca ari mans vectetiņš. Manā bērnībā vectētiņš vēl bija dzīvs. Viņš bija ļoti vecs večuks; viņš labprāt stāstīja piedzīvojumus par savu ceļojumu, par to, kā viņi ar Kolumbu atklajuši Ameriku.

Emīlija sasita plaukstas:

—   Pastāstiet, pastāstiet, ko viņš stāstīja! Pastāstiet, kā tas notika, ka šis pats Kolumbs pēkšņi atklāja Ameriku!

Runcis Fēlikss noklepojās un iesaka stāstīt:

—   Mans vectētiņš brauca Kristofora Kolumba galvenajā kuģī, kura nosaukums bija «Svētā Marija». Viņš brauca kravas telpās un visa ceļojuma laikā neredzeja gluži neka, izņemot peles. Bet, jūsu zināšanai, peļu uz «Svētās Marijas» bija vairak nekā blusu blusainam sunim; un, kamēr augšā uz klāja jūrnieki cīnījās ar vētrām, mans vectetiņš lejā cīnījās ar pelēm. Noķēra vairāk neka tūkstoti. Viņš tā pārēdas, ka vairs ne acu galā negribēja redzēt pat vismazāka pelēna asti. Beidzot kuģis piestāja pie krasta, vectētiņš uzkāpa uz klāja un ieraudzīja lejā zilu jūru, bet pretī — ar slaidām palmam apaugušu krastu.

—    Tātad tā bija Brazīlija? — lelle iesaucas. — Te pie mums visapkārt tikai palmas un palmas vien, un katras palmas galotnē sēž lakstīgala sabija un pogo! …

—    Ieraudzīja ar slaidām palmām apaugušu krastu, — runcis turpināja, būdams ne visai apmierinats, ka viņu tik bieži pārtrauc, — un zem palmām lielā skaitā kailus indiāņus, kas bija apbruņoti ar šaujamlokiem un bultām. Viņi skatījās uz kuģi tā, it kā redzētu pārnācējus no viņpasaules, jo tas bija pirmais kuģis, kas piestāja viņu krastā.

—   Varu iedomāties, kas notiktu, ja viņi ieraudzītu vilcienu, — Emīlija piebilda.

—   Tad Kolumbs, — runcis turpināja, — nolēma izkāpt krastā un uzzināt, kas tā par zemi, jo viņam bija šaubas, vai tā ir Amerika vai arī kas cits. Viņš nolaida ūdenī laivu un brauca uz krastu. Izlēca krastā un pasauca indiāņus.

Indiāņi pat neizkustējās no vietas, bet viņu virsaitis nolēma nebaidīties un pienāca pie Kolumba.

«Sveicināts!» Kolumbs pieklājīgi sveicināja un noņēma savu platmali ar spalvu.

«Esiet sveicināti!» indiānis atbildēja, bet platmali nenoņēma, jo viņam tādas nebija.

Tad Kolumbs apjautājās:

«Vai jūs, seņjor, nevarētu man pateikt: vai šī ir tā pati Amerika, kuru es mekleju?»

«Tieši tā!» indiānis atbildēja. «Šī ir tā pati Amerika, kuru jūs, seņjor, meklējat. Bet es zinu, kas esat jūs! Jūs esat tas pats Kristofors Kolumbs, vai ne?»

«Tik tiešām, tas esmu es. Kā jūs uzminējāt?»

«Pats nezinu,» indiānis atbildēja. «Tiklīdz jūs, seņjor, izkāpāt krastā, man kāds it kā pa vēderu iebelza, un es teicu pats sev: atbraucis seņjors Kristofors, lieku galvu

ķīlā!» »

Kolumbs piegāja pie indiāņa, lai paspiestu viņam roku. Indiānis pagriezās pret saviem biedriem, kas stāvēja gabalu tālāk, un uzsauca:

«Tad nu reiz, zēni, mēs esam atklāti! Tas ir tas pats Kristofors Kolumbs, kas saimniekos mūsu zemē. Vecie laiki beigušies. Tagad sāksies jauna dzīve — nu tik būs jezga …»

Šai brīdī grāfs izbāza galvu no burkas un skaļi iesaucās:

—   Neticiet! Ameriku atklāja pavisam citādi! Es izlasīju Kolumba atklājumu vēsturi grāmatā, kas atrodas donnas Bentas grāmatplauktā. Es apgalvoju, ka runcis Fēlikss to visu sagudrojis.

—   Neko viņš nav sagudrojis! — Emīlija aizsvilās. — Tieši tā arī viss notika. Grāmata tur nav bijusi un nevar zināt vairāk par seņjora Fēliksa vectētiņu, kas pats tur bijis un savām acīm visu redzējis.

—    Šis stāsts ir tīrās blēņas! — mācītais grāfs bija sašutis. — Kaut kāds murgojums!…

—   Jūs pats esat murgojums! — Emīlija iebļāvās.

Un, pievērsusies Snīpītei, ieteica:

—    Kāpēc mēs nevarētu grāfu aizkorķēt, ko?

Snīpītei priekšlikums iepatikās: viņa aizskrēja uz virtuvi, atnesa lielu korķi un aizkorķēja burku, kurā sēdēja grāfs.

Kad strīds bija beidzies, runcis Fēlikss turpināja:

—    Pēc tam bija vēl notikumi, bet pēc tam vēl notikumi, bet pēc tam vēl jauni notikumi, līdz beidzot mans vectētiņš apprecējās un piedzima mans tēvs, bet pēc tam apprecējās mans tēvs un piedzimu es.

—    Bet kur jūs piedzimāt? — Pedriņjo pajautāja.

—    Es piedzimu Savienotajās Valstīs, Ņujorkas pilsētā. Es piedzimu visaugstākā debesskrāpja četrdesmit trešajā stāvā.

—    De-bes-skrā-pis… — Emīlija sapņaini atkārtoja. — Skaists nosaukums. Ja es būtu donna Benta, tad noteikti dotu mūsu bezragainajai govij jaunu vārdu un turpmāk to sauktu par Debesskrāpīti. ..

—    Nejaucies visu laiku starpā, Emīlij! — Snīpīte kļuva dusmīga. — Runcim tas traucē stāstīt… — Un, pagriezusies pret runci, noprasīja: — Vai šīs mājas tiešām skrāpē debesis, vai arī tas ir tikai tāds izteiciens?

—    Protams, skrāpē, kā gan citādi, — runcis apstiprināja, — dažkārt pat izskrāpē caurumus. Debesis virs Ņujorkas ir vienos caurumos.

—    Viņu vietā es uzkarinātu debesis mazliet augstāk, — Emīlija nenocietās.

Snīpīte aizspieda viņai muti ar plaukstu.

—    Es piedzimu debesskrāpī, — runcis turpināja, — un augu kā ielas puika. Starp amerikāņu kaķēniem es iemantoju vislielākā dauzoņas slavu, un zaglenēm pelēm no manis nebija glābiņa! Bet, izaudzis liels, klupu virsū arī žurkām, jā, un tā peļoju, tā peļoju, ka gandrīz visas peles pārvācās uz citu pilsētu. Tad kādā jaukā dienā man ienāca prātā doma doties ceļojumā. Es aizgāju uz ostu un ieraudzīju tur milzum daudz kuģu — daži pavisam jauni, citi pavecāki. Es izraudzījos visvecāko kuģi, nospriedis, ka uz tā droši vien būs visvairāk peļu. Tad nu es uzkāpu uz kuģa, protams, bez biļetes, un tūliņ ielavījos kravas telpās. Tiklīdz es iegāju tur iekšā, peļu sabiedrība pajuka uz visām pusēm un noslēpās pa kaktiem. Man izdevās noķert tikai četras. Nākamajā dienā es, tiesa, noķēru jau veselu desmitu. Trešajā dienā es noķēru divdesmit peles. Ceturtajā …

—    …jūs noķērāt četrdesmit! — Emīlija pateica priekšā.

—    Nē, tikai trīsdesmit deviņas, — runcis izlaboja. — Tā tas turpinājās piecpadsmit dienu. Sešpadsmitajā dienā es jau biju resns kā baroklis un liku pikstulēm mieru. Tad notika nelaime.

—    Kāda nelaime?

—   Mazliet pacietības. Tai brīdī es beidzu ēst pēdējo peli no tam, ko apēdu uz kuģa, kad augšā atskanēja aurošana. Es uzkāpu uz klaja, lai uzzinātu, kas noticis. Izrādījās, ka auro vētra, bet kapteinis teica, ka kuģis uzskrējis uz klints un taisoties grimt.

—    Pasarg dievs, — ievaidējās krustmāte Nastasija, kas bija aizsnaudusies, bet tobrīd pamodās, — tas laikam bija briesmīgs skats . ..

—   Jā, kuģis taisījās grimt, — runcis turpināja, — viņš bija sadauzījis priekšgalu un rija ūdeni kā sūklis. Matroži skraidīja šurp un turp kā jukuši. Daži nolaida glābšanas laivas, citi piesēja sevi pie glābšanas riņķiem, vēl citi metās ūdenī… ja, jā … Es teicu pats sev: «Kas tagad ar tevi notiks, Fēliks?» Domāju, domāju un izdomāju tā: vienīgā iespēja palikt dzīvam — ļauties, lai tevi norij kāda haizivs. Visapkārt kuģim šaudījās daudz haizivju, un visam rīkles vaļā, un visām zobi kā zāģis.

—    Pasarg dievs! — krustmāte Nastasija atkal ievaidējās un pārmeta krustu. — Un tad vēl man jautā, kāpēc es tupot mājas …

—    Tas nu bija izlemts, — runcis turpināja, — un es

nekavējoties sāku nolūkot piemērotu haizivi. Es izraudzījos vislielāko, kad tā peldēja man garām, es palēcos uz augšu, pec tam uz leju un iekritu viņai tieši rīklē kā oga!

—    Bet vai jūs nesaskrāpējāties? — Emīlija noprasīja. -— Vai neaizķērāties aiz kāda zoba?

—   Ticat vai neticat, nē! Es iekritu dziļi haizivs rīklē un virzījos pa garu, sarkanu gaiteni, kamēr nokļuvu vēderā.

—    Vai haizivij liels vēders?

—   Tāds kā šī istaba, — runcis nekaunīgi sameloja, pat nepamirkšķinājis ar aci.

Šai brīdī grāfs, saņēmis visus spēkus, izgrūda ar galvu korķi un, izslējies līdz pusei laukā no burkas, iebrēcās:

— Neticiet! Tie ir salti meli! Pat valzivij ir mazāks vēders! Un vispār tas nav iespējams, ka haizivs vēderā nokļūtu dzīvs kaķis!

— Kāpēc nav iespējams, paskaidrojiet, sapelējušais seņjor, — Emīlija dzēlīgi pieprasīja. >— Vai tad jūs esat aizmirsis, kā donna Benta stāstīja pasaku par cilvēku, kas bija nokļuvis valzivs vēderā?

—    Atceros, — grāfs piekrita, — bet tas bija pasakā.

—   Tas bija pasakā, bet seņjors Fēlikss bija haizivī, — Emīlija atcirta, — tur nav nekādas starpības.

Visi bija tais domās, ka Emīlijai pilnīga taisnība.

—    Dzīvoju tur bez bēdām, — runcis turpināja, — taču drīz pārliecinājos, ka ilgi tas tā nevar turpināties. Peļu nav, bet, kur nav peļu, tur kaķim nav dzīves … Vajadzēja izkļūt brīvībā, bet kā? Izkļūt brīvībā nozīmēja iekrist ūdenī un pārvērsties par slīkoni. Stāvoklis bija diezgan sarežģīts.

—    Nemaz nebija sarežģīts, — Emīlija iebilda, — vajadzēja pagatavot laiviņu, iesēsties tajā un airēt, airēt…

—   Pievaldi reiz mēli, ko tu mūžīgi uzbāzies ar savām idejām, — Snīpīte neizturēja. — Stāsta runcis Fēlikss, nevis tu!

Runcis turpināja:

—    Uzdevums, atklāti sakot, nebija nekāds vieglais, un es ilgi lauzīju galvu, lai kaut ko izdomātu, te pēkšņi redzu, ka haizivs vēderā ieslīd milzīgs āķis ar ēsmu. Es ātri satvēru āķi un iespraudu to haizivī. Sajutusi manu āķi, haizivs sāka mētāties kā savvaļas ēzelis, kad tam uzsēžas kāds mugurā. Mētājās, mētājās, mētājās, bet pēc tam sāka izlaist garu. Pagāja divas trīs stundas, un nekas sevišķs nenotika. Haizivs tiešām bija pagalam. Te pēkšņi es ieraudzīju gaismas svītriņu un naža galu. Es saritinājos kamolā kā ezis, lai naža asmens mani neaizsniegtu, un sapratu, ka haizivi noķēruši cilvēki. Ko tur vēl gaidīt? Es lēcu un nokļuvu — kur jūs domājat? — uz kuģa klāja! Matroži aiz pārsteiguma palika vai mēmi, kad no zivs vēdera izlēca dzīvs kaķis, un ilgi nevarēja attapties. Pēc tam es izstāstīju viņiem visus savus piedzīvojumus un viņi nomierinājās. Kapteinis paskatījās uz mani, noglauda bārdu un noprasīja:

«Uz kurieni jūs gribētu braukt? Mans kuģis dodas uz Angliju, tur es varu jūs izsēdināt krastā.»

«Pateicos par laipnību,» es atbildēju, «bet mani interesē cita zeme.»

«Droši vien Itālija?» «Nē!»

«Tad varbūt Vācija? Zviedrija? Turcija? Grieķija?»

«Nekas tamlīdzīgs. Es meklēju to zemi, kur dzīvo kurpnieks, kas uzšuva zābakus Runcim Zābakos. Varbūt arī man viņš varētu uzšūt?»

Kapteinis nodomāja, ka es par viņu ņirgājos, un apveltīja mani ar tādu kājas spērienu, ka atguvos tikai kravas telpā.

Visi skaļi iesmējās, un krustmāte Nastasija sacīja:

—   Tāds kurpnieks savu mūžu nav dzīvojis. Tā tikai tāda pasaciņa.

—< Kā nav dzīvojis, ja viņš uzšuva zābakus seņjora Fēliksa radiniekam! — Emīlija izaicinoši atcirta. — Manuprāt, seņjors Fēlikss rīkojās pilnīgi pareizi, gribēdams

.ilklnl zemi, kur dzīvo šis kurpnieks. Varbūt viņš izdarīs I svarīgāku atklājumu nekā Kolumbs. Turpiniet, senjor Miks!

I Jn runcis turpināja savu stāstu:

Es paliku kravas telpā tik ilgi, kamēr kuģis iebrauca kādā lielā ostā. Tur es izkāpu krastā un devos I;11ak pa garu, garu ceļu. Te pēkšņi man pretī nāk ļoti veca vecenīte, pavisam salīkusi, ar spieķīti rokā.

—   Tā bija feja, tūlīt redzēsi, — Emīlija iečukstēja Smīn tei ausi.

—    Es piegāju viņai klāt un pieklājīgi teicu:

«Vai jūs nezināt, seņjora, kā atrast zemi, kur dzīvo kurpnieks, kas uzšuva zābakus Runcim Zābakos?»

Vecenīte bija ļoti pārsteigta par manu jautājumu; viņa izbolīja acis, atvēra muti un atbildēja:

«Nezinu, kaķīt. Bet, ja jūs iesiet aizvien uz priekšu, aizvien uz priekšu, aizvien uz priekšu, tad varu derēt, — vienā jaukā dienā jūs atradīsiet šo zemi.»

Es paklausīju vecenītes padomam un gāju, gāju, gāju, te pēkšņi man pretī nāk . ..

—    … muļķis! — Emīlija viņu pārtrauca.

—    Nē, — runcis iebilda, — nevis muļķis, bet gudrais, ļoti vecs, ar garu, baltu bārdu. Es piegāju viņam klāt un pieklājīgi pajautāju:

«Seņjor večukiņ, vai jūs nezināt, kā atrast zemi, kur dzīvo kurpnieks, kas uzšuva zābakus Runcim Zābakos?»

«Zinu, kā tad ne,» vecītis atbildēja. «Tā atrodas pa kreisi un pa labi, priekšā un aiz muguras.»

Es sapratu, ka vecītis par mani ņirgājas, un neatvadījies devos tālāk. Es gāju, gāju, gāju . . .

—    Apstājieties, seņjor Fēliks, neejiet tālāk, jūs jau klibojat! — Emīlija teica.

Runcis mazliet samulsa, taču turpināja:

—    Es gāju, gāju, gāju, te pēkšņi man pretī nāk . . .

—    … muļķis! — Emīlija atkal pārtrauca.

—    Liecies mierā, Emīlij, ar savu muļķi! — Snīpīte noskaitās. — Nekāds muļķis viņam pretī nenāca. Toties

tev ir muļķīgs paradums vienmēr jaukties starpā. Turpiniet, seņjor Fēliks.

—   Te pēkšņi man pretī nāk cita vecenīte, vēl vecāka, vēl vairāk salīkusi nekā pirmā.

Emīlija neticīgi iesmējās:

—    Kāda oriģināla zeme! . .. Vecenīte šeit, vecenīte tur — vienas vienīgas vecenītes — un vairāk nekā …

Runcis Fēlikss atkal mazliet saminstinājās, taču turpināja, lai gan viņa balss vairs neskanēja tik pašapzinīgi kā agrāk:

—   Es piegāju vecenītei klāt un pieklājīgi pajautāju:

«Vai jūs, seņjora, nezināt.. .»

—    Un tā tālāk, un tā tālāk, — Emīlija atkal pārtrauca.

—  Un ko tad viņa atbildēja?

Runcis Fēlikss, vēl vairāk samulsis un bažīgi paskatījies uz Emīliju, turpināja:

—   Viņa atbildēja: «Tāds kurpnieks savu mūžu nav dzīvojis, kaķīt. Tā tikai tāda pasaciņa.»

—   Bet kas notika tālāk? — Emīlija steidzināja, nojauzdama, ka stāstītājs vairs nespēj galus savilkt kopā.

—    Un es … es … — runcis murmināja drebošā balsī,

—   metu mieru meklēšanai un sāku nodarboties ar ko citu.

Iestājās neveikls klusums. Šoreiz visi bija galīgi izsisti

no sliedēm. Donna Benta izbrīnījusies paskatījās uz mazmeitiņu, bet Snīpīte tikai paraustīja plecus. Krustmāte Nastasija smagi nopūtās un noplātīja rokas, bet Pedriņjo, atgāzis galvu, sāka cītīgi pētīt griestu dēļus. Vienīgi Emīlija droši paskatījās kaķim acīs. Saraukusi savu mazo, ar mulinē diegiem izšūto dcgunteli, viņa nicinoši savieba seju un dziedoši ierunājās:

—    Nebija vērts, vai zināt, braukt tik tālu, lai pastāstītu, piedodiet par izteicienu, tik muļķīgu stāstu. Piemēram, es kopš tās dienas, kad krustmāte Nastasija mani uzšuva, neesmu itin nekur izbraukusi, bet galvoju, ka varu pastāstīt kaut ko daudz interesantāku.

Iesim labāk gulēt, — donna Benta sacīja, pieceldaiii.is no krēsla, — bet nākamreiz stāstīs Emīlija. Viņa loiiicr ir liela gudriniece.

Ari Snīpīte bija spiesta piekrist:

—   Jā, lai arī viņa visu laiku jaucās starpā, bet, ņemot vērā to, ka viņa ir lelle, kas uzšūta uz laukiem no lupatām, viņa spriež diezgan prātīgi.

Emīlija bija sajūsmināta par saviem panākumiem. Bet šaja brīdī grāfs de Kukuruzo atkal izgrūda ar galvu korķi un, vērīgi paskatījies uz runci Fēliksu, iesaucās:

—   Lūdzu, piedošanu, bet nākamajā reizē stāstīšu es. Un tas būs stāsts par kādu blēdi un viltvārdi!

5. nodaļa KO PASTĀSTĪJA GRĀFS

Nākamajā rītā krustmāte Nastasija pavēstīja jaunumu: vistu kūtī trūkst viena cāļa. Bija divpadsmit, bet palikuši vienpadsmit.

—    Savādi gan … — donna Benta brīnījās.

—    Droši vien uzradusies lapsa vai arī kāds noklīdis kaķis, — krustmāte Nastasija nosprieda. — Bet žēl gan, seņjora, pagalam pats lielākais cālis, zināt, tas raibais gailēns.

Kad bērni uzzināja par notikušo, Pedriņjo sacīja:

—    Derētu izlikt slazdus vai — vēl labāk — aprunāties ar grāfu. Viņš nesen lasīja grāmatu par Šerloku Holmsu.

Bērni aizgāja pie grāfa. Viņš noklausījās ziņojumu un noslēpumaini pasmīnēja kā pieredzējis detektīvs:

—    Uzticiet šo lietu man. Es apskatīšu nozieguma vietu un sākšu izmeklēšanu.

Un tiešām grāfs pavadīja vistu kūtī veselu dienu. Vispirms viņš izpētīja smiltis uz vistu kūts grīdas un atrada vairākas nenosakāmas piederības spalviņas. Pēc tam iztaujāja cietušā vecākus — stalto, raibo gaili un melno vistu.

Nākamajā rīta krustmāte Nastasija atnāca pateikt, ka nozudis vēl viens cālis. Donna Benta sadrūma: ja tā turpināsies, vistu kūts drīz vien paliks pavisam tukša.

—    Bet ko tad Pedriņjo? — viņa īgni noteica. — Viņš taču apsolījās izsekot zagli.

—    Izsekot? — krustmāte Nastasija pārjautāja. — Viņi abi ar grāfu augu dienu tup vistu kūtī, bet pagaidām vēl nevienu nav izsekojuši.

Pedriņjo ar grāfu tikmēr noturēja apspriedi.

—   Manuprāt, — Pedriņjo teica, — tā ir lapsa.

—    Bet es uzskatu, ka mums nav nekāda pamata turēt aizdomās lapsu, — gudrais detektīvs atbildēja. — Es visu rūpīgi jo rūpīgi izpētīju un atradu kādu spalviņu, kura acīmredzot nepieder nedz lapsai, nedz žurkai oposumam, nedz arī parastajai mājas žurkai.

—    Kam tad?

—   To es vēl nezinu. Man šī spalviņa jāizpētī mikroskopā. Esiet tik laipni un izgatavojiet man mikroskopiņu.

—   Vecmāmiņai ir binoklis. Varbūt derēs?

—   Vajadzētu derēt. Esiet tik laipni un atnesiet.

Pedriņjo aizskrēja uz māju un atnesa donnas Bentas

binokli. Grāfs novietoja spalviņu zem binokļa un ilgi to pētīja. Pēc tam noteica:

—   Man ir cerības, ka esmu ticis zaglim uz pēdām . . .

—    Kas viņš ir?

—    Pagaidām vēl nevaru dot galīgu atbildi, bet mums, kā redzams, ir darīšana ar četrkājainu dzīvnieku no kaķu dzimtas. Ejiet, lūdzu, rotaļāties un atstājiet mani vienu. Man nepieciešams izdarīt secinājumus no maniem pētījumiem, un domāju, ka līdz vakaram problēma būs atrisināta.

Pedriņjo aizgāja rotaļāties, atstādams grāfu dziļās pārdomās.

Diena bija saulaina, un donna Benta, sēdēdama uz sava zema krēsliņa ar apzāģētajām kājām, šuva Snīpītei kleitu, bet Snīpīte palīdzēja viņai ievērt adatā diegu un griezt šujmašīnas rokturi.

Bet ko darīja Emīlija? Emīlija verandā šūpojās savā šūpuļtīklā un kavējās atmiņās par vakardienas panākumiem, kad pēkšņi runcis Fēlikss, kas gāja garām lievenim, notupās uz pakaļkājām un, laiski kūļādams asti, gluži vai ieurbās lellē ar skatienu.

—   Ko jūs tā skatāties manī? — Emīlija neapmierināti noprasīja. — Nekad neesat redzējuši, vai?

Runcis ironiski nosmīknēja un ieņaudējās:

—   Tik cienīgu kā šodien — nekad. It kā jūs būtu izcīnījusi kādu uzvaru.

Emīlija pašūpojās šūpuļtīklā un nomurmināja:

—    Skauģim cita laime acis grauž . ..

Runcis atbildēja ar vislielāko nicinājumu:

—    Tā tik vēl trūka, lai slavenais runcis Fēlikss apskaustu lupatu lelli, kuru uzšuvusi kaut kāda veca nēģeriete …

—    Skauģim cita laime acis grauž, >— Emīlija atkārtoja. — Es tiešām esmu lelle, bet jūs — visīstākais krāpnieks, skaidrs?

—    Kāpēc tā?

—    Kāpēc? Tāpēc, ka jūs nemaz neesat amerikānis, nekādā debesskrāpī neesat dzimis, neesat nekāds radinieks Runcim Zābakos un nekāda haizivs savu mūžu jūs nav rijusi. Tās visas ir tikai pasaciņas. Es ļoti labi zinu, kad cilvēks runā patiesību un kad viņš melo. Man ir nemaldīga nojauta …

Runcis pielēca kājās, ierūcās un grasījās Emīlijai ieskrāpēt. Bet Emīlija iebrēcās tik skaļi, ka Snīpīte pat sabijās.

—    Kas noticis, Emīlij? — Snīpīte atsteigusies jautāja. — Kāpēc tu esi tik satraukta?

Emīlija izslējās savā šūpuļtīklā un, dusmās kvēlodama, norādīja uz runci:

—    Šis huligāns grib mani saskrāpēt! Kāda cūcība!

—    Kāpēc? Par ko jūs plēšaties?

Emīlija izslējās vēl taisnāk.

—    Viņš mirst nost aiz dusmām, ka vakar izgāzies ar savu stāstu, un apskauž manus panākumus. Bet, kad es pateicu, ka viņš nav nekāds amerikānis, nav nekāds radinieks Runcim Zābakos un nekāda haizivs viņu nav rijusi, šis ēzelis gribēja mani saskrāpēt. Nīlzirgs tāds — un vairāk nekas …

Runcis pagriezās pret Snīpīti:

— Jūs pati dzirdējāt, kā viņa mani apvaino. Ja es esmu nīlzirgs, kas tad ir viņa, — pasakiet, lūdzu! Pērtiķis? . ..

Tas nu bija par daudz. Emīlija metās virsū runcim Fēliksam, saķēra viņu aiz pazodes un sāka viņu tā purināt, ka izrāva pat vienu spalviņu. Snīpīte izšķīra abus kaušļus. Kaķis tika iznests dārzā, bet Emīlija palika viena pati verandā, apdomādama atriebības plānu: viņa bija tik ļoti satraukta, ka skaļi sarunājās pati ar sevi. Tieši šai brīdī ienāca grāfs.

>— Seņjor grāf,— Emīlija viņu pasauca, — lūdzu, uzklausiet stāstu par manu strīdu ar runci Fēliksu!

Grāfs apsēdās viņai blakus šūpuļtīklā un noklausījās visu stāstu no sākuma līdz beigām. Kad tika pieminēta spalviņa, kuru Emīlija bija izrāvusi runcim, grāfs apjautājās:

— Kur palika šī spalviņa? Tieši patlaban es nodarbojos ar dažu dzīvnieku apspalvojuma pētīšanu, un būtu ļoti interesanti iepazīties arī ar šo spalviņu.

Emīlija atvēra kārbiņu, kurā bija noglabāta runča spalva, un atdeva to grāfam, piebilzdama:

—   Ņemiet, tikai vēlāk atdodiet atpakaļ. Es gribu saglabāt šo pretīgo spalviņu piemiņai par manu cīniņu ar šo huligānu … ar šo .. . — Emīlijai aptrūka elpas.

Grāfs saudzīgi paņēma spalviņu un devās to izpētīt ar donnas Bentas binokļa palīdzību.

Kad pienāca vakars un krustmāte Nastasija iededza ēdamistabā lampu, un noteica: «Laiks sākt, mīļie!» — un visi jau bija nosēdušies savās vietās, ieradās arī grāfs. Bet,

pirms vēl nebija iekāpis burkā, viņš piegāja pie krustmātes Nastasijas un pačukstēja viņai pie auss: — Paņemiet slotu un nolieciet to sev blakus.

Vecajai nēģerietei šis lūgums šķita visai dīvains, un viņa pieprasīja paskaidrojumus.

—< Es nevaru neko paskaidrot, — grāfs atbildēja, — tomēr lūdzu izpildīt manu rīkojumu. Nolieciet slotu sev pa tvērienam, jo ļoti iespējams, ka pēc tam, kad būsiet dzirdējusi stāstu, kuru es jums pastāstīšu, radīsies vajadzība kādu no šejienes izmēzt…

Krustmāte Nastasija atnesa slotu un nolika to sev blakus, lai gan nekādi nevarēja saprast, kālab tas īsti jādara.

Kad starpgadījums ar slotu bija beidzies, Emīlija paziņoja:

—   Vārds seņjoram grafam de Kukuruzo.

Grāfs izslējās savā burkā, noklepojās un iesāka:

— Cienījamās dāmas un kungi!

Runcis Fēlikss māksloti iesmējās:

— Tas jau nav nekāds stāsts, seņjor grāf! Tā drīzāk būs runa vai referāts, ja vēlaties … Šajā mājā mīl kritizēt citus, bet stāstīt, kā redzu, šeit neviens neprot.

Tas bija tēmēts tieši Emīlijai, un viņa nervozi sakustējās uz sava krēsla gatava jau atcirst ar kādu rupjību, taču Snīpīte viņu nomierināja. Grāfu šis starpgadījums nesa, mulsināja. Viņš tikai uzmeta runcim bargu skatienu un pateica:

—    Nē, seņjor runci, tā nebūs nedz runa, nedz referāts! Tas būs kaut kas cits, bet, kas īsti, to drīz noskaidros, rau, tur tā seņjora slota, kas atrodas blakus krustmātei Nastasijai!…

Visi izbijušies paskatījās uz grāfu, nesaprazdami, ko varētu nozīmēt šie vārdi. Taču grāfs neatrada par vajadzīgu kaut ko tuvāk paskaidrot un turpināja:

—  Cienījamās dāmas un kungi! Stāstu, kuru jums pastāstīšu, es neesmu izlasījis nekādā gramatā; tas ir manu zinātnisko pētījumu rezultāts, ilgu pārdomu un

rūpīgu matemātisko aprēķinu produkts. Sacerēdams šo stāstu, neesmu gulējis divas naktis, un ceru, ka visi klātesošie pienācīgi novērtēs manas pūles.

—    Protams, protams, — Snīpīte steidzīgi apstiprināja,

—  bet stāstiet ātrāk.

—   Reiz dzīvoja kāds runcis, — grāfs iesāka, — tas bija pilnīgi neaudzināts runcis, kam nebija nekādu nopelnu un piemita visai nelāgi paradumi. Ja viņš būtu kārtīgs un kulturāls runcis, es ar vislielāko prieku par to šeit paziņotu, bet diemžēl tāds viņš nav. Šis runcis, kā mēdz teikt, bija garnadzis vai, citiem vārdiem, viņš bija zaglis, un neviens negribēja ar viņu ielaisties nekādās darīšanās. Mājās, kur viņš piedzima, drīz vien atklāja viņa nelāgos paradumus un izdzina viņu uz ielas, piedevām uzdodot vēl krietnas sukas. Runcis aizmuka pa galvu pa kaklu un apmetās kādās citās mājās, kas atradās ļoti tālu no pirmajām, pateicis, ka viņa agrākais saimnieks esot nomiris, un stādījās priekšā kā pasaulē labākais peļu mednieks. Visi noticēja melim un atļāva viņam palikt. Tomēr šis runcis bija tik nekaunīgs, ka nemaz nedomāja laboties un mainīt dzīves veidu, bet turpināja nodarboties ar laupīšanu. Jau pirmajā naktī, kuru viņš pavadīja jaunajās mājās, viņš ielavījās virtuvē un nozaga gaļas gabalu, kuru virtuvene bija glabājusi rītdienai. Nozaga un nejuta nekādus sirdsapziņas pārmetumus pat pēc tam, kad virtuvene uzvēla vainu nabaga nēģeru meitenītei, kas kalpoja šais mājās, un iekaustīja viņu ar koku.

—    Es gan viņam parādītu!… — Pedriņjo iesaucās.

—  Es viņam tā uzlaistu no kaķenes, ka viņam dzirksteles vien gar acīm nošķīstu …

—   Galu galā, — grāfs turpināja, — arī šais mājās atklāja viņa īsto dabu un izmeta viņu laukā pa durvīm.

Tad padzītais runcis nolēma doties uz tādu vietu, kur būtu daudz cāļu. Viņš uzgāja tādu vietu un apmetās tur uz dzīvi. Taču saimnieks ievēroja, ka cāļu skaits neglābjami plok, ka ik dienas pazūd divi, bet dažreiz pat trīs cāļi, un paziņoja sievai, ka nodomājis iegādāties pēdu dzinēju suni, lai tas pa naktīm apsargātu vistu kūti. Zaglīgais runcis dzirdēja šo sarunu un aizgāja prom. Viņš gāja, gāja, gāja, kamēr atrada citas mājas, kur dzīvoja divas večiņas un divi bērni, viens bērns sieviešu kārtas un otrs — vīriešu.

—    Kāda sagadīšanās! — Snīpīte iesaucās. — Gluži kā vecmāmiņas mājas …

—   Viņš izraudzījās šo māju, — grāfs turpināja, — un ieguva saimnieku uzticību, visnekaunīgākajā kārtā apgalvodams, ka esot cēlies no dižciltīgas kaķu ģimenes, ka esot dzimis ārzemēs un tā tālāk,

Emīlija paskatījās uz runci Fēliksu:

—    Droši vien jūsu radinieks. Daudz līdzīgu pazīmju …

—   Man nav tādas sugas radinieku! — runcis lepni atbildēja. — Šis zaglīgais runcis drīzāk varētu būt radinieks kaut kādai seņjorai lellei.

—   Turpiniet, seņjor grāf, — Snīpīte teica.

Grāfs atkal noklepojās un turpināja:

—    Šis zaglīgais runcis palika dzīvot minētajās mājās. Visi izturējās pret viņu ārkārtīgi laipni un mīļi, taču runcis par viņam parādīto uzmanību neizjūta nekādu pateicību pret saviem jaunajiem saimniekiem, bet mēģināja arī šeit turpināt savus asiņainos darbus. Viņš ielavījās vistu kūtī un apēda raibo gailēnu …

Grāfs uz brīdi apklusa un paskatījās tieši uz runci Fēliksu, taču runcis izturēja grāfa skatienu ar nicinošu mieru. Grāfs turpināja:

—   Viņš apēda šo nelaimīgo, kas bija vēl pavisam jauns un turklāt ļoti skaists. Nākamajā dienā tika apēsts otrs gailēns …

Runcis Fēlikss vairs neizturēja un sašutis piecēlās.

—    Seņjors grāfs mani apvaino! — viņš iesaucās. — Ar šo skatienu uz manu pusi viņš acīmredzot grib pateikt, ka

es esmu šis zaglīgais runcis! …

Grāfs izlēca no burkas un klāja vaļā:

— Jā, tas esat jūs! Pareizi! Jūs esat zaglīgais runcis, vai dzirdat, laupītāj! Runcim Fēliksam jūs neesat pat blakus gulējis! Jūs esat visparastākais cāļu čiepējs!

Kas tas bija par traci! Visi pietrūkās kājās, nezinādami, ko teikt, ko darīt. Runcis Fēlikss, pilnīgi zaudējis savaldīšanos, iekaucās gluži svešādā balsī:

—    Pierādiet, ja varat! Pierādiet, ka es apēdu jūsu cāļus…

—   Tūlīt pierādīšu! — grāfs iespiedzās. — Pierādījumi atrodas man kabatā! …

To pateicis, viņš izvilka no kabatas divas kaķa spalviņas.

—    Te būs pierādījumi! Šo spalvu es atradu vistu kūtī, tieši nozieguma vietā, >— uz tās vēl bija nevainīgā upura asinis. Bet šo otru spalvu jums vajadzētu atcerēties, nelieti! Seņjora Emīlija pati savām rokām to izrāva no jūsu purna! Tie ir mani pierādījumi. Ja kāds vēlas, var apskatit abus matiņus ar donnas Bentas binokļa palīdzību. Tie ir pilnīgi identiski, —< grāfs īpaši skaļi izkliedza šo zinātnisko vārdu. >— Identiski pat pēc smakas. Abi ož pēc zaglīga runča!…

Pierādījumi bija satriecoši, neapgāžami. Paķērusi slotu, krustmāte Nastasija ar jaguāra niknumu metās virsū viltvārdim. Bandīts uzlēca uz palodzes, izmetās laukā pa logu un, nelabi ņaudēdams, nozuda nakts tumsā.

—    Bravo! Lai dzīvo grāfs! — visi sauca vienā balsī. — Bravo! Bravo! …

Visi steidzās apsveikt grāfu, apkampt, noskūpstīt.. . Pat Emīlija, lai gan ļoti kaunējās, tomēr saņēma dūšu un neveikli noskūpstīja grāfu uz pieres.

Tad pieteicās pie vārda donna Benta:

—   Redziet nu, cik netaisni mēs bijām pret mūsu nabaga grāfu tikai tāpēc, ka viņš pārklājās ar pelējumu un kļuva tik neglīts. Šīvakara notikumi pārliecinoši pierādīja, ka viņš ir īsts zinātnieks un viņa zinātne var būt noderīga. Mums jābūt lepniem, ka mūsu mājā dzīvo tik gudrs vīrs. No šī brīža es pati par viņu rūpēšos. Es palīdzēšu viņam atbrīvoties no pelējuma un iecelšu viņu par mūsu saimniecības vadītāju.

Pulkstenis nosita desmit, un, kamēr bērni posās uz gulētiešanu, donna Benta paņēma grāfu un novietoja viņu savā grāmatplauktā starp «Aritmētiku» un «Algebru».

CETURTĀ DAĻA BURVJU NŪJIŅA

..

1. nodaļa GATAVOSANĀS SVĒTKIEM

Emīlija pabāza galvu pa durvju spraugu tieši tai brīdī, kad donna Benta mācīja mazdēlam Pedriņjo, kā apgriezt nagus labās rokas pirkstiem. Pedriņjo uzmeta lellei skatienu, kas nozīmēja: «Kas jauns?»

—    Snīpīte sauc! — Emīlija atbildēja tik klusi, ka donna Benta nemaz nesadzirdēja.

«Ko viņa grib?» vaicāja Pedriņjo skatiens.

—   Jāpalīdz visu sagatavot viesu uzņemšanai.

Šoreiz donna Benta saklausīja vārdu «sagatavot» un, atbīdījusi brilles uz pieres, noprasīja:

— Ko jūs tur atkal gatavojat, Pedriņjo?

-— Neko sevišķu, vecmāmiņ. Mēs tikai uzaicinājām viesos mūsu draugus no Pasaku valsts.

—    Labi, vari iet, — donna Benta teica, nogriezusi pēdējo nagu Pedriņjo labās rokas pirkstiem. — Tikai pirms viesu uzņemšanas nomazgā muti. Kā redzams, tu esi ēdis mango augļus, un tev palikušas milzīgas, dzeltenas ūsas.

— Tas jau tīšām, vecmāmiņ, — Pedriņjo sagudroja. — Es gribu stādīties priekšā viesiem kā Princis Mango Osa! …

Kad Pedriņjo ienāca Snīpītes istabā, gatavošanās svētkiem ritēja pilnā sparā.

—   Vai ielūgumus neaizmirsi izsūtīt?

—    Protams, neaizmiršu. Es nosūtīju tos ar kolibriju, kas katru dienu atlido uz mūsu rožu krūmu. Es piegāju viņam klāt un pajautāju: «Vai lasīt proti?» — «Protu!» atbildēja gudrais putniņš. «Tad paņem knābītī šīs vēstules un nogādā tās adresātiem.» Viņš paņēma vēstules un — švirks! — uzspurdza gaisā un aizlidoja.

—    Bet ko tu uzlūdzi?

—    Itin visus, par kuriem mēs lasījām pasakās: Pelnrušķīti, Sniegbaltīti, īkstīti… nu, itin visus!

—   Vai Aladinu ar burvju lampu neaizmirsi?

—   Protams, ne. Ielūdzu Aladinu un Runci Zābakos. Ielūdzu pat Zilbārdi.

Pedriņjo bija neapmierināts:

—    Šo briesmoni? Kāpēc? Vecmāmiņa nomirs aiz bailēm!

—    Nekas, nav ko uztraukties, — Snīpīte centās viņu nomierināt. — Es viņam aizsūtīju ļoti vēsu ielūgumu, domāju, ka viņš neatbrauks. Bet, ja arī atbrauks, mēs aizcirtīsim durvis viņam deguna priekšā, un cauri. Man, saproti, gribējās redzēt, vai tiešām viņam ir tik ļoti zila bārda, vai arī ļaudis pārspīlē…

—    Iespējams, ka pārspīlē, — Pedriņjo noteica.

Pēc tam tika sadalīti pienākumi visiem svētku rīkotājiem. Grāfu uzkāra aukliņā pie loga rāmja, lai viņš novērotu ceļu ar donnas Bentas binokļa palīdzību.

—   Tiklīdz ieraudzīsiet tālumā putekļu mākoni, tūlīt ziņojiet. Bet es iešu uzmeklēšu Rabiko.

Marķīzs ieradās nelabprāt, jo viņam nācās pārtraukt ēšanu; šņukurs vēl bija notriepts ar manioka putru, un pa ceļam viņš vēl kaut ko steidzīgi šņakstināja. Pedriņjo apsēja viņam ap asti lielu, sarkanu lentu, bet ausīs iekāra zemesriekstu auskarus.

—   Tu stāvēsi pie durvīm, vai saprati, marķīz? Un sagaidīsi viesus. Tiklīdz dzirdēsi, ka klauvē pie durvīm, pajautā: «Kas tur ir?» — tad atvērsi durvis un pieteiksi: ieradies tāds un tāds seņjors vai tāda un tāda seņjora. Saprati? Un uzvedies, lūdzu, pieklājīgi, bet, galvenais, aiz pārskatīšanās neapēd savus auskarus …

Emīlija tik dedzīgi slaucīja grīdu ar līmes otiņu, ka Snīpīte neizturēja:

—   Pietiks, Emīlij! Izberzīsi vēl grīdā caurumus. Ej nomazgājies un uzvelc savu zaļo kleitu ar apelsīnu krāsas punktiņiem. Un atpūties. Šodien tu izskaties bāla.

Lelle lepni izslējās un — tip-tīp-tip — aiztipināja pārģērbties. Tiklīdz viņa bija aizgājusi, grāfs sāka šūpoties aukliņā un, neatņemdams no acīm binokli, kas bija pavērsts pret ceļu, ierunājās čerkstošā prātnieka balsī:

—    Es redzu tālumā putekļu mākoni!

—   Vēl ne, grāf. Vēl ir par agru. Vispirms mēs ēdīsim brokastis, bet pēc brokastīm jūs sāciet redzēt putekļus, skaidrs, seņjor?

Rīta kafiju bērni izdzēra vienā paņēmienā. Ievērojusi šādu steigu, donna Benta pajautāja:

—    Kāda rotaļa jums šodien padomā, Snīpīt?

—   Tā nebūs nekāda rotaļa, vecmāmiņ. Tie būs visīstākie svētki, pati redzēsi. Un viesi tikai prinči un princeses, un fejas …

—    Lieliski, — donna Benta noteica, — tikai ņemiet

vērā: man jāuzraksta vēstule manai meitai Antonikai, tāpēc pārāk netrokšņojiet. Ļaujiet man mierīgi pasēdēt.

—    Labi, vecmāmiņ, mēs netrokšņosim, tikai tev kaut mirklīti japaskatās mūsu svētkos, labi? Kaut vai pa atslēgas caurumu. Kad tu dzirdēsi, ka mēs saucam «urā!», sitam plaukstas un skaļi dziedam indiāņu kaujas dziesmu …

Donnas Bentas sejā atspoguļojās izmisums …

Atgriezusies istabā, kas bija paredzēta viesu uzņemšanai, Snīpīte uzsauca grāfam:

—    Tagad sāciet redzēt putekļus!

Nabaga prātnieks, kas jau bija iesnaudies, nolicis galvu uz binokļa, pamodas un, lūkodamies uz ceļa pusi, sacīja:

—    Es redzu tālumā putekļu mākoni.

—   Mazu mākonīti vai milzīgu mākoni? — Emīlija jautāja. — Ja uz ceļa milzīgs mākonis, tad tas droši vien ir Princis Vējš.

Snīpīte savilka pieri krunkās:

—   Nekādu Princi Vēju es neesmu uzlūgusi, Emīlij, es viņu pat nepazīstu.

—    Bet es pazīstu, — stūrgalvīgā lelle atbildēja, — es pati izdomāju pasaku par Princi Vēju, putekļu cēlāju. Kādu dienu, kad viņš bija tieši pilnus trīs gadus, trīs mēnešus, trīs dienas un tris stundas vecs …

—   Melš tavu melšanu … Pasakas stāsta vakarā. Vai neredzi, ka pirmais viesis jau pie durvīm?

2. nodaļa PELNRUŠĶĪTE

Un tiešām — pie lieveņa apstājās kāda kariete. Marķīzs de Rabiko rukšķēdams noripoja lejā pa kāpnēm — uzzināt, kas atbraucis … Un, pavēris durvis, pavēstīja: — Seņjorita Pelnrušķīte, princese kristāla kurpītēs.

—   Cik tomēr viņš ir stulbs! — Snīpite iesaucās. — Pelnrušķīte jau sen apprecējusies ar princi un nenēsā vairs kristālā kurpītes. Tev pašam vajadzētu uzmaukt uz šņukura kristāla kurpīti, kur nu kristāla — vislabāk no pudeļu stikla.

Un, uzmetusi apmulsušajam marķīzam bargu skatienu, Snīpīte izsteidzās pretī slavenajai princesei.

—   Nāciet iekšā, sēdieties, lūdzu, dārga princese Peln rušķīte, — Snīpīte vedināja un satraukumā pasniedza Pelnrušķītei krēslu, uz kura atzveltnes ar zelta burtiem, kurus Pedriņjo bija izgriezis no apelsīna mizas, stāvēja rakstīts: «R. Z.» — kas nozīmēja «Runcis Zābakos».

Pelnrušķīte apsēdās, un visi sāka iepazīties.

—   Atļausiet man, seņjora princese, stādīt jums priekšā manu brālēnu Pedriņjo, Princi Mango Ūsu, un manu draudzeni Emīliju, marķīzi de Rabiko, — Snīpīte iepazīstināja.

Pedriņjo kaut kā neveikli pamāja ar galvu, bet Emīlija tūliņ palīda zem krēsla, uz kura sēdēja Pelnrušķīte: paskatīties uz pasaulē mazākajām kājiņām, kas ieautas pasaulē mazākajās kurpītēs. Snipīti pārņēma šausmas par šadu lelles uzvešanos, taču Pelnrušķīte nemaz neapvainojās, bet, gluži otrādi, sāka jautri smieties un iesēdināja Emīliju sev klēpī, piebilzdama:

—    Esmu par tevi jau dzirdējusi!

Emīlija tūdaļ atrada ar viešņu kopīgu valodu:

—    Es arī par jums visu zinu. Tomēr viens moments jūsu dzīves stāstā man nav skaidrs: par tām kurpītēm. Grāmata teikts, ka tas ir kristāla kurpītes, bet jums kājās parastas ādas kurpes.

Pelnrušķīte iesmējās un pastāstīja, ka tai slavenajā ballē, kur viņa pirmo reizi satikusies ar princi, viņa tiešam staigājusi kristāla kurpītes. Bet šīs kurpītes esot ļoti neertas: tās nežēlīgi spiežot un vienmēr uzberžot varžacis. Tāpēc viņa tagad valkājot vienīgi adas vai zamša apavus.

—    Kadu numuru jūs valkājat?

—   Trīsdesmito.

—   Trīsdesmito? — Emīlija izbrīnījusies pārjautaja.

Kas to būtu domājis! Tatad man ir mazāka kāja — es valkāju trešo… Kāpēc tad mani neviens princis nav bildinājis? …

—   Gan jau vēl bildinās, — Pelnrušķīte jautri atteica, acīmredzot nezinadama, ka Emīlija jau precējusies.

—   Un vel kas man nav skaidrs, — turpināja ziņkārīga lelle, mainīdama sarunas tematu. — Kas notika ar jūsu ļauno pamāti un māsām? Vai tiešām taisnība, ka jūs esot viņam piedevusi?

—    Protams, — Pelnrušķīte apliecināja, — viņas tagad ir labojušās un dzīvo netālu no manis mājiņā, kuru es viņam uzdāvināju.

—    Kas to būtu domājis! Cik jūs gan esat laba, seņjora! Ja kāds pret mani būtu izturējies tikpat neželīgi, kā viņas izturējās pret jums, es gan nepiedotu, neparko! Es esmu ļauna! Stāsta, ka krustmāte Nastasija, mani šūdama, aizmirsusi ielikt sirdi …

Snipītei šķita, ka Emīlija pārāk daudz runa.

—    Ielāgo, Emilij, — viņa bridinaja, — runāt tu vari, bet nevajag aizrauties … Atceries, ka nemitīga runašana ir sliktas audzināšanas pazīme.

3. nodaļa SNIEGBALTĪTE

Šai brīdī grafs saka lēkāt aukliņā un iesaucās:

—   Es redzu taluma vēl vienu putekļu mākoni!

—   Droši vien tā būs mana draudzene Sniegbaltīte, — Pelnrušķīte ieminējās. — Pie mums viņu saīsināti sauc par Baltīti. Viņa dzīvo netālu no manis, un, kad es braucu garām viņas mājai, es redzēju pie lieveņa viņas karieti.

Pelnrušķīte nebija maldījusies. Pēc dažam minūtēm atskanēja «tuk-tuk-tuk», marķīzs iebaza savu šņukuru durvju spraugā un pieteica:

—    Princese Baltā Sniedze!

Snlpīte atkal noskaitās:

—   Sniegbaltīte, nejēga tāds! — Taču paskaidrot nebija laika, viņa atbīdīja nost neveiklo Rabiko, kas stāvēja durvīs gluži kā sālsstabs, un izgāja pretī viešņai …

Sniegbaltīte tika ievesta mājā ar visiem šādos gadījumos pieņemtajiem cieņas apliecinājumiem, stādīta priekšā klātesošajiem un nosēdināta uz krēsla blakus savai draudzenei Pelnrušķītei. Viņa uzreiz pazina slaveno lelli, lai gan redzēja to pirmo reizi.

—    Es atnesu tev mazu dāvanu, — viņa teica Emīlijai, izņemdama no somas nelielu sainīti. — Tas ir burvju spogulītis. Viņš atbild uz visiem jautājumiem. Ņem vien, nebaidies.

Taču Emīlija nez kāpēc šoreiz sakautrējās. Sniegbaltītei pašai vajadzēja atraisīt zelta lentīti, ar kuru bija pārsieta dāvana, un attaisīt sainīti vaļā. Kas nu sākās! Emīlija apkampa spogulīti, skūpstīja to un pat apostīja … Pēc tam viņa ilgi un rūpīgi slaucīja to ar savu batista mutautiņu. Un tūdaļ sāka uzdot spogulītim jautājumus. Viņa gan apzinājās, ka vajadzētu, protams, nogaidīt, kamēr visi izklīdīs, un pamatīgi iztaujāt spogulīti par visu vienatnē, kārdinājums tomēr bija pārāk liels . ..

—   Mīļo spogulīt, pasaki, — kas ir visgudrākā lelle pasaulē? — Emīlija jautaja.

—    Slavenā marķīze de Rabiko. — spogulītis atbildēja savā burvju balsī.

Emīlija bija sajūsmināta.

Sniegbaltīte izstāstīja savu dzīves stāstu un nosolījās katra ziņa atnākt vēl kadu citu reizi parotaļaties ar Snīpīti un viņas lelli.

—    Tad es paņemšu līdzi arī savus rūķīšus, visus septiņus, — viņa teica. — Tos pašus, kuri izglāba mani no ļaunās pamātes.

—    Bet kur tagad dzīvo šie labie rūķīši? — Emīlija noprasīja.

—   Kopā ar mani pilī. Pie mums tur viss tik tīrs, ka spīd un laistās! Visā pasaulē nav tik uzcītīgu un čaklu vīriņu ka mani rūķīši.

—   Paklausieties, — Emīlija iesaucās, —" kāpēc jums vajadzīgi septiņi? Vai nav par daudz? Būtu atsūtījuši vienu mums, ko? Lai palīdz krustmātei Nastasijai virtuvē. Citādi, nabadzīte, sūdzas, ka esot jau veca un vienai pašai grūti tikt gala.

—   Nekādā ziņā nevaru! — Baltite atbildēja. — Ja vienu atsūtīšu, vairs nebūs īstais skaits. Septiņi ir burvju skaitlis, bet burvestībās labāk neiejaukties.

Emīlija nopūtās …

—   Ak, jā, biju pavisam piemirsusi, — Sniegbaltīte atcerējās, — Apburtā Princese lūdza man atvainoties viņas vietā — viņa šodien nevarot atbraukt.

—   Cik žēl! — Snīpīte jutās sarūgtinata. — Vai nezināt, kāpēc?

—   Nezinu, domāju, ka viņa atkal taisās laisties simtgadu miegā …

4. nodaļa ĪKSTĪTIS

Tieši šai brīdī grāfs saka lēkāt aukliņā un skaļi sauca:

—   Tuvojas mākonītis, bet tik niecīgs, ka tur droši vien brauc pelīte!

—    Kas tas varētu būt? — reizē iesaucās abas princeses, Snīpīte un Emīlija.

Drīz atskanēja «klik-klik-klik», marķīzs pabāza šņukuru durvju spraugā un pavēstīja:

—    Pundurītis milzu zābakos!

—    īkstītis! — princeses priecīgi iesaucās.

Pilnīgi aizmirsušas, ka viņas vairs nav meitenītes, kuras trenkā ļaunas pamātes, bet gan slavenas princeses,

Pelnrušķīte un Sniegbaltīte skriešus devās pretī mazajam varonim. Kāpēc varonim? Jūs nezināt? Kā tad tā, viņš taču pirmais no pasaku tēliem pieteica karu vecajām grāmatām un nolēma uzsākt jaunu dzīvi. Kā tas notika? Lūk, tā!

«Kur tas teikts, ka mēs esam uzrakstīti reiz un uz visiem laikiem?» kādu dienu īkstītis teica saviem pasaku draugiem. «Mums vēl visa dzīve priekšā. Lai dzīvo jauni piedzīvojumi! Dodamies ceļā uz Dzeltena Dzeņa namiņu! . . .» To pateicis, īkstītis izlēca no pasaku grāmatas lappuses un metas skriešus prom. Parejie viņam ar prieku sekoja. Tas ari pilnīgi saprotams: visi bija nogarlaikojušies un alka pēc jauniem piedzīvojumiem. Aladins sūdzējās, ka viņa burvju lampa sarūsējusi. Apburtā Princese bija pamodusies un mira nost aiz garlaicības. Runcis Zābakos sanīdās ar marķīzu de Karabasu un posās ciema pie runča Fēliksa … Sniegbaltīte skuma par to, ka viņas sārtie vaigi kļuvuši bālāki .. .

Noklausījusies šo stāstu, Emīlija bija par to tik ļoti sajūsmināta, ka sāka sist plaukstas un dziedāt pašas sacerētu indiāņu kara dziesmu. Pec tam viņa apkampa mazo varoni un neapvaldītā priekā gandrīz vai nožņaudza. Viņa bija kā bez prata: iecēla Īkstīti sev klēpi, apkampa viņu un visu laiku iztaujāja, iztaujaja … Kad īkstītis jau bija gluži apdullis no šiem maiguma plūdiem un nevareja vairs sakarīgi atbildēt ne uz vienu jautājumu, Emīlija aicināja viņu uz rotaļistabu, lai parādītu savas rotaļlietas.

—   Tikai vispirms novelciet zābakus. Nudien, nevaru tikt gudra, kā var staigāt ar tādiem smagumiem kājās, seņjor! …

—    Bez tiem man nav nekādās vērtības, — īkstītis atzinās. — Es esmu maziņš un vārgs, bet, kad kājās šie zābaki, man ne no viena nav bail.

—   Ari no ziloņa ne?

—    Arī no ziloņa nav bail.

—    Bet no nīlzirga?

Ari no nīlzirga, no degunradža, no žirafes, no čūsIuim, no …

Bet no krokodila žakarē? — Emīlija vel drošības labad noprasīja, uzskatīdama, ka krokodils žakarē ir vislielākais briesmonis.

Arī no krokodila žakarē, un vispār itin ne no viena, šais zābakos viens solis man ir septiņas jūdzes garš! Kāds gan krokodils žakarē var mani panākt, spriediet paši?

—   Eleganti! — Emīlija iesaucās. — Tikai jūsu vietā, seņjor, es atstātu šos zābakus kādu nedēju mūsu mājās. Mēs cauru dienu spēlētu «sunīšus» . .. tas tik būtu interesanti…

Rotaļistabā bija daudz rotaļlietu. īkstītim ļoti iepatikās krāsaino pupu kolekcija, kuru Emīlijai bija uzdāvinājusi krustmāte Nastasija, un līmes otiņa grīdas slaucīšanai. Bet visilgāk viņš aplūkoja vecu pīpes galviņu, kuru Emīlijai bija iedevis viņu kaimiņš tēvocis Teodoriko … Viņš aplūkoja to tik ilgi, ka Emīlija beidzot sacīja:

—   Ja jau jums tā patīk, tad ņemiet vien, es dabūšu citu. Taču piedodiet par ziņkārību: kāpēc jums vajadzīga šī pīpe, seņjor?

—   Spēlēt paslēpes! — atbildēja pundurītis un ielēca pīpes galviņā, noslēpdamies tik labi, ka savu mūžu neviens nevaretu iedomāties, ka viņš tur sēž.

Emīlijai ne sevišķi patika kaut ko dāvināt. Atklāti sakot, viņai daudz labāk patika davanas saņemt. Tikai vienreiz mūžā viņa izdarīja šādu muļķību un vairāk nevienam neko nedāvināja. Un arī tad, pēcdienās atceroties pīpi ar nolauzto kātu, viņa klusībā nopūtās.

Tieši tai laikā, kad Emīlija izrādīja īkstītim savus dārgumus, pie durvīm atskanēja tik spēcīgs klauvējiens, ka visa māja salīgojās. Emīlija izskrēja uzzināt, kas tur notiek. Viesistabā viņa ieraudzīja Sniegbaltīti, kas bija briesmīgi satraukta. Princese trīcēja un izbijusies uzrunāja Rabiko:

—   Neatveriet! Tas ir tas pats nenormālais, kas noslepkavoja sešas sievas …

5. nodaļa ZILBĀRDIS

Sniegbaltīte pat noskaitās uz mājasmāti:

—   Kā jūs varējāt ielūgt pieklājīgā mājā šo briesmoni? Būtu to zinājusi — savu kāju te nespertu . ..

Snīpīte samulsusi atzinās, ka viņai ļoti gribējies redzēt, vai tiešām šī bārda tik zila, bet viņai neesot ne prātā nācis apvainot viesus, ka viņa, gluži otrādi . .. Lai princeses nebaidoties, Rabiko neatvēršot. Un piesteidzās pie durvīm, lai pa atslēgas caurumiņu paskatītos uz bārdu.

—   Zila, goda vārds! — viņa iesaucās. — Zila kā debess! … Ir gan briesmonis! Viņam pie jostas karājas sešas galvas gluži kā mežonim no skalpu mednieku cilts …

Arī princeses ilgāk neizturēja un nolēma paskatīties pa atslēgas caurumiņu. Pelnrušķīte piebilda:

—   Neizprotami! Es visu laiku domāju, ka Zilbārža septītās sievas brālis viņu nonāvējis …

—   Nonāvēja, bet tikai uz laiku, — Emīlija paskaidroja. — Arī pie mums nesen bija šāds gadījums: krustmāte Nastasija izraudzījās pusdienām vistu, bet vista uz laiku aizbēga … tā ka todien mēs palikām bez pusdienām …

Zilbārdis bija dziļi aizvainots, ka viņu nelaiž iekšā. Viņš dauzīja durvis un draudēja apprecēt visas princeses, kuras tik nekaunīgi ieslēgušās. Emīlija cietās, cietās, bet pēc tam pielika savu mazo mutīti pie atslēgas cauruma un spēra vaļā:

—    Nu, pamēģini apprecēt! Pagaidi tikai, pavēlēšu vējam tevi tā izpurināt, ka tu uzreiz sāksi dziedāt citu dziesmu! Nokrāso labāk savu bārdu melnā krāsā, nekauņa tāds!

Zilbārdis apgriezās un pārskaities devās prom, lamādamies kā tirgus sieva.

Drīz ieradās Aladins. Par viņa ierašanos visi priecājās. Visiem briesmīgi gribējās apskatīt burvju lampu. Emīlija tūlīt sāka diedelēt pēc lampas, kaut vai rokā lai dodot paturēt…

Snlpīte pasauca viņu sāņus.

—    Kauna nemaz vairs nav! — viņa norāja lelli. — Vai tad var tā uzplīties!

—   Bet es jau, Snīpīt, neprasu pavisam, — Emīlija taisnojās, — es tikai aizņemšos, bet pēc tam viņam atdošu, saproti . ..

Aladins bija skaists puisis un abām princesēm ļoti iepatikās. Viņas tūdaļ apsēdās tam blakus un sāka kavēt laiku ar sarunām. Pēc tam ieradās Runcis Zābakos. Snīpīte un Emīlija viņam pastāstīja par viltvārdi runci Fēliksu, kas apgalvojis, ka esot viņa mazmazmazdēls piecdesmitajā augumā.

—    Salti meli! — Runcis Zābakos sacīja. — Es nekad neesmu bijis precējies. Man pat bērnu nav bijis, par kādiem piecdesmit augumiem te var būt runa! Jūsu paziņa ir nekaunīgs lielībnieks. Iesaku jums ar viņu nesaieties.

—   Mēs jau viņu padzinām, padzinām! — Emīlija un Snīpīte abas reizē priecīgi iedziedājās.

Te pēkšņi Pelnrušķīte ievaidējās un saķēra galvu.

—   Sasodīts, aizmirsu savu burvju nūjiņu uz naktsgaldiņa pie gultas. Uzklīdīs vēl kāda ragana un nozags. Tavu nelaimi!

Runcis Zābakos un īkstītis tūlīt pieteicās aizbraukt uz pili pēc aizmirstās nūjiņas. Pelnrušķīte atviegloti nopūtās un pateicās par laipnību. Nepagāja ne pāris minūšu, kad viņi jau bija atpakaļ, nesdami nūjiņu viens aiz viena gala, otrs — aiz otra. Nabaga Princese bija tik priecīga, ka noskūpstīja abus uz pieres. Emīlija, protams, gribēja paturēt rokā burvju nūjiņu — kaut vai mazu brītiņu! Viņa tā uzplijās Pelnrušķītei, ka Snīpīte tik tikko ar viņu nesastrīdējās pavisam nopietni.

—   Ja tu tūlīt neizbeigsi, — viņa dusmīgi iečukstēja lellei ausī, — tad tev klāsies plāni, skaidrs?

Emīlija uzmeta lūpu un, liekas, sataisījās uz raudāšanu.

6. nodaļa SARKANGALVĪTE

Pēc tam ieradās Neglītais Pīlēns, tā paša pīlēna dēls, kurš pasakā pārvērtas par gulbi. Tiklīdz Neglītais Pīlēns ienāca istabā, Emīlija paaicināja viņu sāņus un sāka ātri, ātri čukstēt viņam pie pašas auss:

— Vai zināt ko, laukā no istabas jūs neejiet, labi? Un nekādā ziņā neejiet uz virtuvi, labi? Tur dzīvo kāda melna feja, vai zināt, ko viņa dara ar pīlēniem? Nezināt? Viņa tos cep, nabadziņus, vai varat iedomāties! …

Pīlēns tik ļoti pārbijās, ka kļuva bālāks par sveci — nevis tādu sārtu, kādas dedzina svētkos, bet parasto, balto sveci — un bija spiests atbalstīties pret sienu, lai nenogāztos gar zemi.

Bet viesi aizvien vēl nāca un nāca klāt. Sanāca tik daudz dažādu brīnumainu varoņu no dažadām brīnumpasakam, ka nedz pagalmā, nedz dārzā nebija kur apelsīnam nokrist. Snīpīte skatījās, skatījās, visas acis izskatīja. Kas te bija prinču un princešu, feju un rūķīšu, raganu un velnu! . .. Visi, kas bija istabā, aplipa ap logiem, nevarēdami atraut acu no šī neredzētā skata, nespēdami ne vārda bilst aiz brīnumiem un sajūsmas.

Vienīgi Emīlija nolēma parunāt.

— Es domāju par mūsu govi, — viņa prātoja, — un man šķiet, ka uz viņu tas viss var atstat sliktu iespaidu. Nabadzīte, pieradusi katru vakaru gulēt pagalmā. Padomājiet paši: viņa izies pagalmā, pagriezīsies uz vienu pusi — tur princis, pagriezīsies uz otru — tur rūķītis, pavicinās ar asti — un iesitis kādai princesei .. . Nabadzītei, nav pat kur pagriezties. Ja arī viņa nenomirs aiz bailēm, tad pienu noteikti noraus; ko mēs tad dzersim rīt brokastīs?! …

Kad skatīšanās pa logu bija visus nogurdinājusi, tika nolemts sarīkot dejas. Emīlija izgāja pagalma un aicināja istabā visus, cik saies. Kad visi sagāja, Snīpīte devās dejot ar Aladinu, Sniegbaltīte sāka virpuļot ar Runci Zābakos .. . Vienīgi Pelnrušķīte nedejoja — baidīdamās sabojat jaunās kurpītes.

Te pēkšņi grāfs de Kukuruzo, kas aizvien vēl atradās savā novērošanas postenī pie loga, iekliedzās:

—   Es redzu tālumā putekļu mākoni.

Deja aprāvās. Visi saskatījās, kas tas varētu būt? Uz lieveņa nodipēja viegli soļi, durvis atvērās, un Rabiko ieveda . .. Sarkangalvīti!

—   Sarkangalvīte! — visi jūsmīgi iesaucās, jo kas gan nemīl šo jauko meiteni. — Lai dzīvo Sarkangalvīte!

Viņa ienāca sasārtusi, jo visu ceļu bija nākusi kājām, un teica:

—    Labdien, tuvi tāli radiņi, visi labi ļautiņi! — Un viņa noskūpstīja vispirms namamāti, pēc tam viņas lelli.

Emīlija neatkāpās no viešņas ne soli.

—   Vispirms mums ļoti žēl jūsu vecmāmiņas, — viņa sacīja. — Jūs pat nevarat iedomāties, cik ļoti mēs visi noskumām, uzzinājuši, ka viņu apēdis vilks. Cik tas nepatīkami! Bet, starp citu, vai jūsu vecmāmiņa bija resna vai tieva?

Sarkangalvīte bija ļoti izbrīnījusies par šādu jautājumu, tomēr atbildēja, ka vecmāmiņa bijusi vāja.

—    Ļoti vāja vai arī ne sevišķi?

—    Diezgan vāja.

—   Tādā gadījumā es nekādi nevaru izprast šo vilku, — Emīlija domīgi noteica: — Kas tad tā par barību?

Visi ļoti smējās, un Snīpīte paskaidroja, ka nabaga Emīlijai jau no dzimšanas esot ēzeļa prāts. Šai brīdī pulkstenis nosita pieci.

—   Godājamās princeses un prinči, — Snīpīte sacīja, — lūdzu pie galda iedzert tasi kafijas.

Un, pagriezusies uz virtuves pusi, uzsauca:

—   Krustmāt Nastasij! Atnesiet labi garšīgu kafiju mūsu slavenajiem viesiem!

Kad krustmāte Nastasija ienāca istabā ar kūpošiem kafijas traukiem uz paplātes, viņa aiz brīnumiem pat acis izbolīja.

—    Dieviņ tētiņ! — viņa iesaucās. — Kas te notiek! Nedz pasakā izstāstīt, nedz grāmatā aprakstīt.. . Nevaru tikt gudra, no kurienes pie Snīpītes ierodas šī smalkā sabiedrība un kur viņa ņem princeses tik skaistos tērpos . ..

—   Kas ta tada? — Sniegbaltīte čukstēja Emīlijai pie auss, kamēr vecā nēģeriete lēja tasītēs kafiju.

—   Vai tiešām jūs nezināt? — Emīlija viltīgi pasmaidīja. — Krustmāte Nastasija ir afrikāņu princese, kuru ļauna feja pārvērtusi par virtuveni. Kad ieradīsies viens princis un atradīs vienu gredzenu, kas atrodas vienas zivs vēderā, Nastasija atkal pārvērtīsies par princesi. Neticat? Ja kāds no ta cietis, tad tā būs donna Benta, jo tādu virtuveni viņa vairs nekad nedabūs.

Kafiju dzēra visi, izņemot Pelnrušķīti.

—   Es dzeru tikai pienu, — mazā skaistule paskaidroja. — Es baidos, ka no kafijas zaudēšu sejas krāsu.

—   Noteikti zaudēsiet, — Emīlija apliecināja. — Arī krustmāte Nastasija dzēra, dzēra kafiju un tagad, paši redzat, cik melna viņa kļuvusi …

7. nodaļa NELŪGTS VIESIS

Pedriņjo, Aladins un Runcis Zabakos neņema nekādu dalību visās šais sarunās. Stāvēdami istabas stūri, viņi aizrautīgi strīdējās par piedzīvojumiem un varoņdarbiem. Aladins slavēja savu burvju lampu un stastija dažādus pārsteidzošus gadījumus, kas saistījās ar šo lampu. Lai nekristu galīgi kaunā, Pedriņjo sāka lielīties, cik trāpīgi šaujot viņa «kaķene». Strīds bija tik dedzīgs, ka draudēja pārvērsties ķildā.

—   Atnāc kādā brīvāka brīdī pie manis, — Pedriņjo teica, — tad mēs paskatīsimies, kas var veikt lielākus brīnumus — tava lampa vai mana kaķene.

Varu derēt, ka mana lampa, — Aladins attrauca.

Bet es varu derēt, ka mana kaķene! — Pedriņjo Iekarsa.

Strīdā iejaucās Runcis Zābakos:

—   Es būšu jums par tiesnesi un pie viena varu derēt, ka nedz jūsu lampa, nedz jūsu kaķene nav pat manu septiņjūdžu zābaku pazoles vērta!

Kamēr viņi strīdējās un vienojās par sacensību dienu, notika kāds gaužām bēdīgs atgadījums. Visu aizmirstais nabaga grafs bija mierīgi aizsnaudies uz sava binokļa, kad pēkšņi aukliņa pārtrūka un — bladāc! — grāfs visā garumā nostiepās uz grīdas. Viņš tik stipri sasitās, ka zaudēja samaņu.

Princeses metās pie viņa, sāka apslacīt viņu ar ūdeni, rīvēt kājas un rokas — viss veltīgi! Nabaga zinātnieks nenāca pie samaņas.

Visi bija briesmīgi uztraukušies. Pirmā atguvās Emīlija.

—    Nelaime nav nekāda lielā, — nepielūdzamā lelle, kā parasti, runāja skaidri un gaiši, — ja arī grāfs nomirs, krustmāte Nastasija pagatavos jaunu. Viņa izmantos kājas, rokas, galvu un platmali no šī paša, bet rumpi pagatavos no svaigas kukurūzas vālītes. Nekas briesmīgs nav noticis .. . Starp citu, man ienāca prata spoža ideja, — Emīlija turpināja, pievērsusies Pelnrušķītei un nelikdamās ne zinis par vispārējo apjukumu, kādu bija izraisījuši viņas cietsirdīgie vārdi. — Vislabāk būtu pārvērst grafu par kaut ko citu. Pamājiet ar savu burvju nūjiņu, Princes!

Pelnrušķītei šī ideja gluži labi patika, taču, iekams pamāt ar nūjiņu, viņa pajautāja, par ko tad īsti grāfu vajadzētu pārvērst. Snīpīte uzskatīja, ka vislabāk par burvju mākslinieku ar zvaigznēm nobārstītu cepuri galvā. Sniegbaltīte ierosinaja, ka varbūt par rūķīti… Galu galā virsroku guva Emīlijas priekšlikums, kas bija vispraktiskākais:

—    Lūk, ko. Krustmātei Nastasijai vajadzīga piestiņa, kur sagrūst sāli. Grāfs jāpārvērš par piestiņu! Šādā veidā viņam būs atrasts lielisks pielietojums un viņš dos vēl vairāk labuma, nekā būdams zinātnieks.

Emīlijas ideja atkal tika atzīta par pareizu, un Pelnrušķīte viegli pieskārās grafam ar burvju nūjiņu:

—    Izmainies, apvērties, par piestu pārvērties!

Un grāfs tūdaļ pārvērtās par jaunu piestiņu, uz mata tādu pašu, kādu bija vēlējusies krustmāte Nastasija. Vecā nēģeriete paņēma rokās grafu-piestiņu ar bijību un tādām kā bailēm.

—   Nudien nezinu, kā lai grūžu tajā sāli, — viņa sacīja, — sāksi stampāt un atcerēsies, ka tas ir grāfs .. . sirds sažņaudzas. Tomēr es ļoti pateicos seņjorai Pelnrušķītei par dāvanu, paldies.

Un viņa aiznesa piestiņu uz virtuvi, kur nolika to trauku skapī, murminādama sev zem deguna:

—   Pasaulei gals klāt, skaidrs kā diena! … Nekad nebūtu domājusi: bija grāfs — un te pēkšņi piestiņa .. . Bēdīgs gals …

Snīpītes istabā visi spēlēja pārvēršanos. Pelnrušķīte māja ar burvju nūjiņu un pārvērta visu, ko viņai lūdza, par visu, ko vēlējās. Emīlija atstiepa visas savas rotaļlietas, lai pārvērstu tās par citām rotaļlietām, labākām. Pēc tam viņai kļuva žēl veco rotaļlietu un viņa palūdza pārvērst jaunās atpakaļ par vecajām. Šī jautrā spēle ritēja pilnā sparā, kad pie durvīm atskanēja tik spēcīgs klauvējiens, ka visa māja salīgojās. Tā vēl neviens nebija klauvējis. Princeses nobijās.

—   Tas izklausās pēc vilka, — Sarkangalvīte noteica un skrēja paskatīties pa atslēgas caurumiņu. — Nudien, tas ir vilks! — viņa iesaucās, aiz šausmām plati ieplētusi acis. — Tieši tas pats neģelis, kas apēda manu vecmāmiņu.

Visi neprātīgās bailēs sāka skraidīt pa istabu. Snīpīte centās nomierināt princeses.

—   Nevar būt, — viņa teica, — vilku, kas apēda Sarkangalvītes vecmāmiņu, nosita ar cirvi. Tā grāmatā stāv rakstīts.

—    Drukas kļūda, — Emīlija iebilda, skatīdamās pa spraudziņu. — Tas ir vilks, turklāt vājš kā kaulu kambaris. Uzreiz redzams, ka pārtiek tikai no vecmāmiņām. Droši vien uzzinājis, ka šeit dzīvo donna Benta un …

Viņa nepaguva izteikties līdz galam: Snīpīte sāka skaļi raudāt.

—    Nabaga vecmāmiņa! — viņa šņukstēja. — Kas tā būs par nelaimi, ja vilks viņu apēdīs! Pasauciet Pedriņjo un visus prinčus! Emīlij, skrien ātrāk, ko tu stāvi! …

Taču Pedriņjo un prinči diemžēl bija tālu — viņi bija izgājuši dārzā izdarīt kaut kādus mēģinājumus ar Aladina burvju lampu. Meitenes bija palikušas vienas, pilnīgi neaizsargātas.

—    Pamājiet ar burvju nūjiņu un pārvērtiet viņu par blusu, — Emīlija teica Pelnrušķītei, jau pastiepusi savu mazo nadziņu, lai nospiestu blusu.

—    Tas nav iespējams! — Pelnrušķīte skumji atsaucās.

—    Lai to izdarītu, man jāatver durvis, un viņš mani noteikti aprīs …

Bet vilks tikmēr klauvēja — tuk-k, tuk-k-k, tuk-k-k-k! — iedegdamies aizvien negantākās dusmās. Pēc tam sāka skrāpēt durvis ar tādu spēku, ka skaidas vien lēca. Marķīzs de Rabiko trīcēja kā želeja. Viņš nevis palīdzēja, bet tikai maisījās visiem pa kājām: ieķērās Sniegbaltītes brunčos, tā ka viņai nācās tam pamatīgi iespert.

—   Vienīgi grāfs var mūs izglābt! — Emīlija iesaucās.

—  Zinātnieki visu prot.

Un viņa pa galvu pa kaklu metās uz virtuvi pēc jaunās piestiņas, lai pārvērstu to atkal par grāfu. Kad piestiņa bija atnesta, Pelnrušķīte ar drebošu roku izdarīja burvju mājienu, un grāfs atdzima no jauna — tikai kaut kāds miegains. Viņš ilgi nevarēja aptvert, kur viņš atrodas un kas te notiek, taču Snīpīte viņam visu paskaidroja:

— Vilks jau lauž kopā durvju dēļus. Vēl viena minūte — un viņš būs šeit. Padomājiet, atrodiet līdzekli, lai mūs izglābtu, mīļais grāf! …

Un tiešām — nebija vēl viņa paguvusi izteikt pēdējo vārdu, kad vilks atrāva vienu dēli, iebāza purnu spraugā un sāka draudoši ostīt gaisu.

—    Hm, hm-m … ož pēc kādas vecmāmiņas … — viņš norēcās.

Tas nu bija par daudz. Snīpīte zaudēja samaņu. Princeses mazliet pagaidīja un arī nogāzās gar zemi. Vienīgi Emīlija nezaudēja samaņu un nostājās blakus grāfam.

—    Kas ir, grāf? Dariet kaut ko! Kustieties taču! . ..

Tomēr kustēties grāfs nekādi nevareja, un tikai tagad

Emīlija ieraudzīja, ka grāfs līdz pusei bija grāfs, bet apakšgals viņam bija palicis no piestas. Kā redzams, Pelnrušķīte, viņu pārvērzdama, bija ļoti uztraukusies un steigā izdarījusi tikai pusmājienu .. .

—    Ko nu lai iesāk? — Emīlija nopūtās, pakasīja galvu un apsvēra, vai arī viņai nebūtu labāk zaudēt samaņu. Varbūt viņa tā arī būtu izdarījusi, ja šai brīdī vilks neizrautu no durvīm vēl vienu dēli un neiesprauktos istabā gandrīz līdz pusei. Redzēdama, ka briesmonis patiesi tūlīt ielīdīs istabā, Emīlija iebrēcās pilnā kakla:

—    Krustmāt Nastasij! Nāc ātrāk šurp! Vilks lien ēst donnu Bentu! …

Izdzirdusi šos izmisīgos brēcienus, lādzīgā nēģeriete atskrēja no virtuves ar slotu rokās un iekrāva vilkam ar to pāris reižu tik sparīgi, ka tas uzreiz nobijās un aizbēga.

—    Ne kauna, ne goda tev nav, nekauņa tāds! — krustmāte Nastasija sauca viņam nopakaļ. — Atnāci nedarbos, jā?! Vācies labāk atpakaļ uz mežu, kamēr āda vesela! Laupītājs! Donna Benta nav domāta tavai rīklei, kraupainais suns! .. .

—    Bravo! — Emīlija iesaucās, sasizdama plaukstas. — Jūs, seņjora, parādījāt tādu drosmi, ka esat pelnījusi, lai jūs izdotu par sievu Aladinam.

Nēģeriete mierīgi atteica:

—    Pietiks melst blēņas, palīdzi labāk dabūt pie samaņas šīs meitenes. Atnes krūzi auksta ūdens, tikai ātri …

Pirmā atguvās Snīpīte.

Kur vilks? — viņa jautāja, berzēdama acis un skatīdamās uz visām pusēm. — Vai viņš jau apēda vecmāmiņu?

Vecā nēģeriete plati pasmaidīja, atsegdama baltu zobu rindu:

—   Dieviņ tētiņ! Kādas muļķības! Vilks tagad droši vien jau būs pārpeldējis pāri jūrai un sasniedzis Eiropu!… — un viņa pastāstīja, kas bija noticis.

Tūlīt apslacīja ar ūdeni arī pārējos. Sarkangalvīte aiz liela prieka ņēmās skūpstīt krustmāti Nastasiju un apsolījās atsūtīt viņai jaunu maizes groziņu. Arī Sniegbaltīte un Pelnrušķīte apkampa savu glābēju un apsolīja viņai atsūtīt daudz īstu stampiņu un citu brīnišķīgu mantu.

Šai brīdī istabā ienāca Pedriņjo un Aladins.

—    Skaisti, nav ko teikt! — Snīpīte viņiem uzbruka. — Abi seņjori aiziet pastaigāties un atstāj mūs vienas pašas plēsīgiem zvēriem par laupījumu.

Aladins bija ļoti satriekts, uzzinājis par atgadījumu ar vilku, jo kur gan varēja rast citu tik labu izdevību, lai pierādītu burvju lampas spēku. Vajadzētu tikai pārvilkt ar roku pār burvju lampas stiklu, un no tās tūliņ izšautos dūmu strūkliņa, kas pārvērstos par džinu, un vajadzētu tikai pateikt: «Labais džin, aizdzen prom, lūdzu, šo pretīgo vilku reiz uz visiem laikiem,» — un vilks vienā mirklī izčibētu …

Arī Pedriņjo bija sarūgtināts: vajadzētu tikai uzlaist šim vilkam vienreiz no «kaķenes», un vilks aizjoztu prom, ka kājas vien nozibētu .. .

8. nodaļa BURVJU NŪJIŅA

Pulkstenis jau nosita seši, un viesi sāka posties uz mājām.

— Ir jau vēls, — Sniegbaltīte teica, — man septiņos jābūt atpakaļ pilī, mums šodien vakariņās gaidāmi viesi.

Arī Pelnrušķītei bija steidzīgi jābrauc — kas nu bija par apkampieniem, skūpstiem, laipniem vārdiem . .. visi runāja cits par citu, rosījās . ..

—    Uz redzēšanos, uz redzēšanos! — Snīpīte teica, pāriedama no vieniem apkampieniem citos. — Atnāciet vēl, tagad jūs ceļu zināt!

Pedriņjo atgādināja Aladinarn par norunātajām sacensībām:

—   Atnāc ar lampu un nospodrini to labi spožu ar smiltīm, saprati? …

No Emīlijas atvadījas visi pēc kārtas. Vel nekad viņa nebija tik daudz apkampta un skūpstīta. Atvadīdamās no Īkstīša, viņa iečukstēja tam ausī:

—   Pamēģini vēl kādreiz izbēgt no pasakas un tad pārnāc pie mums pavisam, labi?

Kad visi bija prom, māja Snīpītei šķita tukša un klusa .. . Istabā viņa palika tikai ar brālēnu un lelli. Pagalmā bija redzama vienīgi govs, kas mierīgi gremoja savus salmus, un vēl Rabiko, kas šmakstinādams beidza ēst manioka sakni …

Brālēns un māsīca dalījās iespaidos.

—   Man visvairāk iepatikās Sniegbaltīte, — meitene teica. — Viņa ir tik laba un tik skaista! Tāda sniegbalta! It kā viņa būtu veidota no kokosriekstu piena . ..

—    Bet man ļoti iepatikās Runcis Zābakos, — Pedriņjo piebilda. — Toties Aladins, manuprāt, ir mazliet lielīgs. Domā, ka visā pasaulē nav nekā labāka par viņa lampu.

Emīlija, kas nez kāpēc bija devusies pastaigaties zem galda, pēkšņi skaļi iekliedzās:

—   Skatieties, ko es atradu: burvju nūjiņu! Pelnrušķīte to steigā aizmirsusi, un tagad tā ir mana! Dzirdiet, mana! Es caurām dienām spēlēšu pārvērtības!

Un, grozīdama rokās vērtīgo atradumu, Emīlija sāka izdomāt visdažādākos piedzīvojumus, vēl neparastākus nekā tos, par kuriem stāstīts pasakas. Emīlijas acis spīdēt spīdēja: viņas lielākais mūža sapnis bija iegūt burvju nūjiņu, lai pēc tam varētu spēlēt pārvērtības. Trīcēdama

aiz sajūsmas, Emīlija izskrēja dārzā — «pārvērst visu, kas gadīsies ceļa», kā viņa skriedama paziņoja Snīpītei.

Kāda laime, kāda laime! — dārzā skaļi atbalsojās viņas čerkstošā balstiņa.

Tai dienā Emīlija nemaz neatnāca uz vakariņām: viņa visu vakaru pavadīja vienos priekos, pārvērzdama vienus priekšmetus citos priekšmetos un atkal pārvērzdama tos atpakaļ.

«Izmainies, apvērties, par ko vēlos, pārvērties,» Emīlija dziedāja, vicinādama burvju nūjiņu, un priekšmets, kuram Emīlija pieskārās, tiešām pārvērtās par to, ko viņa vēlējās.

Pat grāfu, kas tikai nesen bija atguvis agrāko izskatu, viņa pārvērta par jauneklīgu krokodilu žakarē, taču tūdaļ pasteidzās «atpārvērst», jo jauneklis jau ieplēta milzīgu, sārtu rīkli, lai aprītu pašu burvi. Starp citu, visu, ko Emīlija pārvērta, viņa pēc tam «atpārvērta» un atstāja, kā bijis . ..

Arī nakama diena iesākas pārvērtību neprātā. Tikai tas vien bija dzirdams: «Izmainies, apvērties, par ko vēlos, pārvērties,» — gan pa labi, gan pa kreisi, gan no augšas, gan no apakšas. Pat lepnais Pedriņjo, kas neprata nevienam piemēroties, centās visās lietās iztapt Emīlijai, runāja ar viņu neparasti laipni un bija pret viņu ārkārtīgi uzmanīgs: viņš acīmredzot baidījās no Emīlijas — ņems vēl un pārvērtīs par kaut ko. Vārdu sakot, Emīlija jutās kā pasaules valdniece. «Lai man atsūta kaut vai jaguāru,» viņa dižojās, «es pamāšu vienreiz ar nūjiņu un pārvērtīšu viņu, par ko vien vēlēšos — par mušu, par taureni, par kūku.»

Taču visiem priekiem reiz pienāk gals … Grāfs, kas vienmēr visu zināja, atklāja Emīlijai noslēpumu: burvju nūjiņu burvestības spēks nav mūžīgs, ar katru nūjiņu var izdarīt tikai noteiktu pārvērtību skaitu, parasti simt pārvērtības. Pēc simt mājieniem tā pati pārvēršas — un pārvēršas par parastu nūju.

Uzzinājusi to, Emīlija gandrīz vai sāka raudāt aiz izmisuma. Spēlēdama «izmainies, apvērties», viņa bija

izlietojusi gandrīz visu nūjiņas burvju speķu — turklāt cik muļķīgi, mani mīļie, cik muļķīgi! — pārvērzdama pat akmentiņus, skaidas, mušas, — kauns atcerēties! … Kā apgalvoja grāfs, kas bija ļoti spēcīgs matemātiķis, īpaši pēc uzturēšanās grāmatplauktā starp «Algebru» un «Aritmētiku», nūjiņa vēl varot izdarīt kadas trīsdesmit pārvērtības, ne vairāk! Citiem vārdiem, septiņdesmit Emīlija bija jau iztērējusi dažādos niekos. Tagad atlikušo skaitu viņai vajadzēs izlietot iespējami saprātīgāk. Un Emīlija, smagi nopūzdamas, sameklēja savu slepeno groziņu, kurā glabāja mīļākās rotaļlietas, un paslēpa tur burvju nūjiņu, kas jau bija tuvu savam galam.

Pulkstenis bija apmēram pieci, un Emīlija kopā ar Snīpīti un Pedriņjo atpūtās koka paēnā, kad pēkšņi . . .

—    Kas tad tur? — Pedriņjo jautāja, norādīdams uz taciņu, kas veda uz viņu māju. — Kā liekas, tie ir kaimiņu bērni?

Jā, tiešām, tie bija kaimiņu bērni, vesels bars zēnu, kas tuvojās Dzeltenā Dzeņa namiņam, un tuvojās nez kāpēc skriešus un skaļi kliegdami.

—   Man viss skaidrs! — Emīlija iesaucās. — Viņi uzzinājuši par manu burvju nūjiņu un grib mums uzbrukt…

Vakar vakarā viņa bija pārvērtusi kad j maijvaboli par puiku un steiga aizmirsusi to «atpārverst», puika, protams, aizmuka un izpļāpāja visiem kaimiņiem par burvju nūjiņu. Kaimiņu puikas, saprotams, briesmīgi uzbudinājās un ieradās barā atņemt nūjiņu.

Ko darīt? Pretoties nebija nekādas jēgas — pretinieka rindās kādi divdesmit puikas. Glābiņš bija tikai viens: pārvērst pretiniekus par kaut ko. Bet, lai pārvērstu divdesmit puikas, vajadzēja izlietot divdesmit mājienus; tātad no trīsdesmit pārvērtībām paliks desmit…

—    Negribu! — Emīlija iebrēcās. — Negribu izlietot gandrīz visu pārvērtību krājumu šiem pretīgajiem zeņķiem …

—   Ak negribi? — Pedriņjo attrauca. — Jo sliktāk tev pašai! Viņi tev atņems nūjiņu, un tu vairs nebūsi nekas.

Emīlija ar briesmīgām sirdssāpēm saprata, ka vajadzēs piekāpties. Tomēr arī šoreiz viņa atrada iespēju ietaupīt kaut vai vienu mājienu.

—    Tad klausies: es pārvērtīšu deviņpadsmit puikas. Bet vienu tu noguldīsi uz lāpstiņām. Varbūt tiksi galā ar diviem?

Pedriņjo paziņoja, ka tikšot. Lai pārvēršot astoņpadsmit.

Puikas jau bija pavisam tuvu. Jau varēja saklausīt atsevišķus saucienus: «Burvju nūjiņa būs mana!», «Nē, mana!» — vai arī: «Kas atņems, tam arī piederēs!» — tā sauca vairākums.

—    Bet par ko lai pārvērš? — Emīlija jautāja.

—    Par mušām! — Pedriņjo ierosinaja.

—    Par grāmatam! — ienāca prātā grāfam, kas ļoti daudz lasīja.

Taču Emīlija bija praktiskāka un nolēma pārvērst puikas par derīgām lietam: piemēram, par kabatas nazīti (protams, par vislabako — ar korķu viļķi, skrūvgriezi un nagu vīlīti), par sterilu marles saiti, par šķērēm un citām lietām, kadas vajadzīgas katru dienu.

Pa priekšu soļoja vislielākais puika — Zukiņja, seņjora Apolinario da Silvas dels; viņu maja atradās netālu no Dzeltenā Dzeņa namiņa.

Lavīna apstājās, Žukiņja iznāca priekša un sacīja: Mēs zinām, ka jums ir burvju nūjiņa. Ja jūs to atdosiet ar labu, viss beigsies mierīgi. Bet, ja neatdosiet ar labu, — atņemsim ar varu! Būs pamatīgs kautiņš …

Uz šo nekaunīgo izaicinājumu Emīlija atbildēja šādi:

—    Nūjiņa ir šeit! Paņemiet, ja varat… Es jūs visus pārvērtīšu par riebīgiem krupjiem .. .

Šie draudi puikas mazliet apmulsinaja, bet, tā kā piesardzība puikām vispār nav raksturīga, tad vispārdrošākais ņo pretinieka karapulka iznāca priekšā un pastiepa roku, lai izrautu Emīlijai nūjiņu. Lelle ātri nobēra: «Izmairries — apvērties …» — un pārvērta pārdrošnieku par kabatas nazīti. Otro viņa tikpat aši pārvērta par sterilu marles saiti. Vēl viens mājiens — un trešais pārvērtās par šķērēm . . . Pedriņjo tikmēr cīkstējās ar diviem pretiniekiem reizē.. .

Kaimiņu puikas cieta sakāvi. Viņu vietā tagad zālē mētājās deviņpadsmit derīgas lietiņas. Kāpēc deviņpadsmit? Tāpēc, ka Emīlija aizrāvusies nejauši pārvērta arī vienu no tiem diviem, ar kuriem cīkstējās Pedriņjo.

—    Urā! Urā! — mazā uzvarētāja gavilēja, savākdama vērtīgās trofejas.

No uzbrucēju pulka bija palicis dzīvs tikai viens puika — Žukiņja, taču Pedriņjo bija viņu sagūstījis un turēja cieši piespiestu pie zemes, nepārtraukti atkārtodams:

—   Gan tu pieminēsi Dzeltenā Dzeņa Ordeni!

Uzvara bija pilnīga.

Emīlija izskaitīja atlikušos mājienus: vienpadsmit. Lieliski! Ar vienpadsmit mājieniem var vēl paveikt brīnumu lietas!

Bet kur gan palicis grāfs? Cīņas karstumā viņš bija pilnīgi aizmirsts.

—    Kas noticis ar grāfu? — Emīlija uztraucās.

Grāfu atrada guļam zeme. Viņš vaidēja.

—    Kas noticis, grāf? Kāpēc jūs tā vaidat?

—   Es esmu ievainots, — zinātnieks atbildēja vārgā balsī. — Es, liekas, salauzu kāju .. .

Emīlija pacēla grāfu. Viņš atkal nokrita. Pedriņjo viņu apskatīja.

—   Jā, nabadziņš, salauzis kreiso kāju.

Bet, ja ir burvju nūjiņa, tad salauzta kāja nav nekas nelabojams. Viens mazs mājiens — un salauztā kāja parvēršas par jaunu . . .

—    Emīlij, ātrāk! — Pedriņjo sauca. — Pārvērt grāfam salauzto kāju par veselu.

—    Kas vēl nebūs! — alkatīgā lelle iespurdzās. — Ne prātā nenāk izlietot viņa dēļ gandrīz vai pēdējo mājienu! Ieliec to kāju starp diviem dclīšiem un apsien — gan redzēsi, drīz sadzīs.

Lai arī kā Pedriņjo centās viņu pierunāt, stūrgalvīgais radījums palika pie sava.

—   Taisnība krustmātei Nastasijai, ka tev nav sirds,— Pedriņjo dusmīgi noteica.

—   Sirds, starp citu, man ir, — Emīlija izaicinoši atcirta, — bet arī galva man ir uz pleciem. Kāja grāfam drīz sadzīs, bet, ja arī nesadzīs, krustmāte Nastasija pagatavos jaunu — kāpēc tad man jātērē vesels mājiens? Nē, nē un vēlreiz nē.

—   Vai tad tu nemīli grāfu?

—   Mīlu, pat ļoti, bet… ja nu man nebūtu burvju nūjiņas? Nevar taču visas grūtības atrisināt ar burvestību palīdzību .. .

Nebija nekādu iespēju viņu pārliecināt. Pedriņjo sadabūja divas skaidiņas, apdraza tās ar kabatas nazīti, ielika starp tām grāfa kāju un apsēja ar sterilo marles saiti.

Bet ko darīt ar gūstekni? Atlaist tūliņ uz mājām bīstami — iznāks vēl sarežģījumi ar puiku vecākiem. Seņjors da Silva var nosūdzēt vecmāmiņai un … Vajag viņu aizturēt iespējami ilgāk. Bet kā?

—    Klausies, — Pedriņjo teica, — mēs tevi neatlaidīsim tik ilgi, kamēr tu nebūsi devis zvērestu, ka neko nestāstīsi tēvam un mātei.

—   Zvēru! — Zukiņja apsolījās.

—   Tad nāc ar mums rotājāties. Ar mieru?

Jautāt puikam, vai viņš grib spēlēties, — tas ir tikpat kā jautāt kaķim, vai viņš grib lakt pienu. Uzvarētais ar prieku piekrita un aizgāja mājās tikai vakarā. Viņu pavadīja gandrīz viss Dzeltenā Dzeņa Ordenis, izņemot grāfu, kuram ļoti sāpēja kāja.

—    Uz redzēšanos, Zukiņja, atnāc biežāk!

—   Vai varu paņemt līdz savu māsu Kandoku?

—   Noteikti paņem!

Tik miermīlīgi beidzās otrā pārvērtību diena. Toties trešajā dienā Emīlijai sākās nepatikšanas: kaimiņš, vakarējā gūstekņa tēvs, tornēr bija izvilinājis no dēla noslēpumu, — acīmredzot briesmīgi uzplijās, pieaugušie to prot. Un deviņpadsmit puiku tēvi un mātes jau agrā rīta stundā sapulcējās kopā un sacēla brēku.

—   Lai viņa atdod mūsu bērnus, vai arī mēs viņu padzīsim no mūsu apvidus.

—   Neapskaužams stāvoklis, — Emīlija saviebās. — Puiku ir deviņpadsmit, bet mājienu vairs tikai vienpadsmit … Mjā . ..

Tomēr drīz vien lelle smaidīja. Liekas, ka viņa atradusi izeju. Jānoliek uz zemes deviņpadsmit priekšmeti vienā rindā cits aiz cita. Desmit jāpārvērš atpakaj par puikām, bet visiem pārējiem jāpārvelk ar vienu mājienu — t-r-r-r-r! .. .

—   Sauciet kopā vecākus, es esmu gatava! — Emīlija paziņoja.

Operācija ar vienu nūjas mājienu izdevās vareni. Deviņpadsmit puikas metās savu vecāku apkampienos, bet burvju nūjiņa, kas bija zaudējusi savu neparasto spēku, tika novietota goda vietā starp citiem apbrīnojamiem priekšmetiem, kurus Emīlija vāca savam majas muzejam.

..

.

PIEKTĀ DAĻA buratino brĀlis

..

1. nodaļa BURATINO BRĀLIS

— Nabaga vecmāmiņa! — kādu dienu ieminējās Pedriņjo. — Viņa jau izstāstījusi mums visas pasakas. Mēs esam viņu izspieduši kā nogatavojušos kažū augli.

Tā tiešām bija patiesība, tik neapgāžama patiesība, ka labā seņjora aizrakstīja vēstuli uz Sanpaulo grāmatveikalu, lai viņai atsūtītu visas bērnu grāmatas, kādas vien tiek izdotas. Un viņai atsūtīja vienu grāmatu, pēc tam otru, pēc tam vēl trešo un beidzot kādu itāliešu grāmatu — par koka cilvēciņu Buratino …

—   Urā! — Pedriņjo iesaucās, attinis vaļā pastnieka atnesto sūtījumu. — Jau sen vēlējos kaut ko palasīt. Nosēdīšos paēnā zem koka, kaut vai zem lielās žabutikabas, un izraušu šo grāmatu vienā dienā.

—   Nē! — donna Benta iebilda. — Lasīšu es pati un turklāt skaļi, lai visi dzirdētu. Un ne vairāk kā trīs nodaļas dienā, lai grāmata mums ilgāku laiļfu sagādātu prieku. Tāda ir dzīves gudrība.

—   Cik žēl! — Pedriņjo uzmeta lūpu. — Kaut kādas dzīves gudrības dēļ man ir jāgaida un es nevaru šodien pat uzzināt visus Buratino piedzīvojumus. Tagad mēs vilksimies kā bifeļu pajūgs karstā, saulainā dienā — skripskrip-skrip . ..

Taču īgnums viņam drīz pārgāja, un vakarā, kad krustmāte Nastasija iededza lampu un sacīja: «Laiks sākt, mīļie!» — Pedriņjo pirmais bija klāt.

—   Tu, vecmāmiņ, lasi tāpat kā parasti, — Snīpīte palūdza.

Vecmāmiņas lasīšanas veids bija ļoti interesants. Viņa lasīja «visādās balsīs», un radās iespaids, it kā grāmatas varoņi stāstītu paši par sevi. Tā kā šoreiz darbojošās personas bija itālieši, tad, lasīdama par galdnieku, kas izgrieza no malkas pagales koka cilvēciņu, donna Benta centās runāt tāpat kā vecais itālietis putnu pārdevējs, kurš reizēm iegriezās viņu pagalmā, bet Buratino viņas lasījumā runāja tik čīkstošā balstiņā, it kā tā nebūtu cilvēka balss, bet čīkstētu aizlūzis bambusa stiebrs, — bez šaubām, koka cilvēciņam varēja būt vienīgi tāda balss. Pirmās nodaļas neatstāja nekādu lielo iespaidu. Tomēr Pedriņjo teica, ka grāmatas varonis liekoties simpātisks.

—   Bet, manuprāt, ne! — Snīpīte iebilda. — Viņš vēl parādīs savu raksturu, gan redzēsiet! Bet kādas ir tavas domas, Emīlij?

Lelle sēdēja pavisam klusa, atspiedusi plaukstā savu aso zodu.

—   Es domāju, — viņa gausi atteica, — ka esmu izdomājusi brīnišķīgu lietu.

—    Pastāsti!

—   Nevaru. Tā nav tāda lieta, ko varētu tā uzreiz izstāstīt. Es varu izstāstīt tikai ar vienu noteikumu: ja Pedriņjo atdos man bezastaino koka zirdziņu, kas atrodas viņa kastē. Tad es izstāstīšu.

Emīlija vienmēr bija liela diedelētāja, bet, kopš viņa nolēma ierīkot savā istabā dažādu retumu muzeju, viņa galīgi aizmirsa kaunu un vairs neko negribēja darīt par velti.

—   Varbūt atdošu ar, — Pedriņjo atbildēja, — ja tava ideja būs noderīga.

—   Vai vari apzvērēt, ka atdosi?

—   Vari nešaubīties. Tu taču zini, ka es vienmēr turu doto vārdu.

—   Tad klausies: ja Buratino tika pagatavots no runājoša koka, tad iespējams, ka kaut kur pasaulē atrodas vēl cits tāds pats koks.

—    Bet kads tam sakars ar mani?

—   Pavisam tiešs: ja tāds koks ir, tu varētu to atrast, nošķelt gabalu un pagatavot no tā Buratino brāli.

Visi saskatījās: nav ko teikt, prātīgā doma. Pedriņjo bija sajūsmināts par Emīlijas ierosinājumu.

—   Vareni! — viņš iesaucās, priecīgi nozibsnīdams ar acīm. — Tas ir tik vareni, ka taisni jābrīnās, kā līdz šim tas vēl nevienam nav ienācis prātā. Vari ieiet istabā un paņemt bezastaino zirdziņu .. . Tūlīt pat…

2. nodaļa RUNĀJOŠAIS KOKS

Pedriņjo nekur vairs nerada miera. Emīlijas lieliskais ierosinājums neizgāja viņam no prāta. Viņš par to vien sapņoja, kā varētu aizbraukt uz Itāliju: varbūt tā galdnieka pagalmā vēl atradīsies kāda runājoša pagale. Bet kā lai nokļūst Itālijā? Kājām pārāk tālu. Un kā iai tiek pāri okeānam? Ar tvaikoni nekas nesanāks, jo vecmāmiņa briesmīgi baidās no kuģa avārijas un ne par kādu naudu viņu nelaidīs. Ko darīt?

Palīgā nāca grāfs …

Pēdējā laikā viņš bija kļuvis vēl daudz gudrāks un tagad izteicās tikai zinātniski, tas ir, lietoja tādus vārdus, kurus krustmāte Nastasija nekādi nevareja saprast.

—    Es uzskatu, — viņš noklepojies piezīmeja, — ka nav gluži nekādas vajadzības doties ceļojuma uz Itāliju, lai atrastu koku, kuram piemīt «buratiniskas īpašības». Daba savos pamatos visur vienāda. Tātad varam secināt, ja jūs veltīsiet savu dzīvi rūpīgiem meklējumiem, tad ļoti iespējams, ka arī mūsu zemē atradīsiet kaut kādu «ekstraordinārās substances vienīgo eksemplāru».

Krustmāte Nastasija, kura šai brīdī gāja garām ar veļas saini uz galvas, pastāvēja brītiņu, paklausījās un devās tālāk, murminādama sev zem deguna: «Tagad viņš ieņēmies galvā runāt angliski! Žēlīgais dievs!» Kad lādzīga nēģeriete kaut ko nesaprata, viņa uzskatīja, ka tas ir «angliski». Turpretī Pedriņjo visu saprata un bija sajūsmināts par grafa zinātnisko runu:

—   Tā, bez šaubam, ir spoža ideja! Uztrīšu cirvīti un rīt no rīta uzsākšu meklejumus.

Sacīts — darits. Nākamajā dienā tūlīt pēc rīta kafijas Pedriņjo pārmeta par plecu cirvīti un devās uz mežu, pilns apņēmības cirst visus kociņus pēc kārtas, kamēr atradīsies kaut viens runājošs. Veselu nedēļu viņš cirta: nevienam kokam, šķiet, nepagaja garām. Iecērt ar cirvīti — un tūdaļ pieliek pie stumbra ausi: varbūt atskanēs vaids. Tomēr koki nevaideja — birdināja sveķainas asaras, tas tiesa, bet vaidēt nevaidēja.

—    Klimstu apkārt kā muļķis, — Pedriņjo teica septītajā dienā. — «Buratiniskais koks» droši vien aug tikai Itālija. Šim grāfam vienīgi sēnalas galvā, tā tas ir …

Ari šoreiz neiztika bez Emīlijas. Izdzirdējusi šos vārdus, viņa salēcās, it kā viņai būtu iekodusi blusa: ja Pedriņjo neatradīs runājošo koku, tad viņš, kas zin, var vēl atņemt bezastaino zirdziņu — to visu taču bija ierosinājusi viņa, Emīlija! Un Emīlija sāka domāt. Domāja, domāja, domāja un beidzot izdomāja …

Uzmeklējusi grāfu, viņa teica:

—   Beidziet reiz lasīt jūsu pretīgo algebru un atbildiet uz jautājumu: jūs protat vaidēt?

—    Es nekad neesmu vaidējis, — zinātnieks atbildēja, pārsteigts par šādu jautājumu, — bet domāju, ka tas nemaz nav tik grūti.

—   Tad pavaidiet, lūdzu, mazliet, es pārbaudīšu.

Saraucis degunu, grāfs novaidējās vairākas reizes.

—    Lieliski, — lelle uzlielīja. — Jūs vaidat gluži pieklājīgi un varat izdarīt man lielu pakalpojumu. Vai esat ar mieru?

Grāfs nopūtās:

—    Seņjora Emīlija vienmēr pavēl, bet nekad nelūdz …

—   Es nepavēlu, bet jūs nekavējoties nāksiet man līdzi, — un Emīlija bez liekam ceremonijām izstiepa grāfu laukā pa vārtiem, kur ceļmalā gulēja vecs baļķis. Pie tā viņa apstājas un sacīja:

—   Pedriņjo te vienmēr nāk garām, kad atgriežas no meža. Bet tā kā viņš nevar mierīgi paiet garām nevienam koka gabalam . .. Nudien, es jau tagad skaidri redzu: pienāks klat, apstāsies un — klaks! — ar cirvīti tieši pa šo baļķi! .. . Jūs lieniet šai dobumā, bet, tiklīdz viņš iezvels ar cirvīti, vaidiet, vaidiet labi cītīgi, lai balss būtu kā vecam kokam. Skaidrs?

—    Bet kāpēc tas jādara? — zinātnieks uzdrošinājās pavaicāt.

—   Nav jūsu darīšana, seņjor. Dariet, ko jums saka, un nespriedelējiet!

Šai brīdī tālumā parādījās Pedriņjo ar cirvīti pār plecu.

—   Ātrāk, grāf, ātrāk! — Emīlija steidzināja, stumdama zinātnieku baļķa dobumā. — Viņš nāk! .. .

Grāfs nozuda dobuma, bet lelle aiztipināja uz mājām tik atri, ka Pedriņjo viņu pat nepamanīja.

Emīlija bija tikpat kā nosapņojusi: Pedriņjo uzdūrās baļķim un — ldaks! — iezvēla tam ar cirvīti. Taču zēns iezvēla vienīgi aiz ieraduma, jo bija jau zaudējis jebkuru cerību atrast runājošu koku. Te pēkšņi — zili brīnumi! — baļķis ievaidejās: vai-vai-vai! Pedriņjo salēcās, it kā būtu uzminis čūskai.

—   Velns parāvis! — viņš iesaucās, aiz brīnumiem ieplētis acis. — Vai tiešām baļķis vaid? Vai arī man sāk spokoties?

Lai pārliecinātos, viņš vēlreiz pavisam vieglītēm piedauzīja ar cirvīti pa baļķi.

—   Vai! Vai! — baļķis atbildēja.

Lai gan Pedriņjo jau veselu nedēļu tieši to bija vēlējies dzirdēt, viņš tomēr bija ārkārtīgi pārsteigts un satraukts. Viņam vajadzēja pat nokāpt līdz strautam un iedzert .pāris malku ūdens, lai kaut nedaudz nomierinātos. Ūdens atstāja labvēlīgu iespaidu. Pedriņjo saņēma dūšu un, lai gan baļķis nepārtraukti vaidēja, atskaldīja no tā gabalu, un metās, ko kājas nes, uz mājām, aiz sajūsmas smagi elsodams.

Pagalmā viņš gandrīz uzdrāzās virsū Emīlijai. Lelle sēdēja uz lieveņa, šūpoja kājas un svilpoja «Peld jūrā mana laiviņa» ar visnevainīgāko izteiksmi sejā.

—    Es atradu, Emīlij! — zēns sauca jau pa gabalu.

Emīlija izlikās pilnīgi vienaldzīga:

—    Ko īsti tu atradi, Pedriņjo?

—    Runājošo koku, ko tad citu! Ko vēl es varu atrast, kad tikai to vien meklēju!

—   Tādā gadījumā vēlu sekmes! — paraustījusi plecus, atteica mazā lapsiņa, nepaceldama acis un urbinādama ar nūjiņu zemi.

Pedriņjo jutās aizskarts, pateica viņai kaut kādu rupjību un aizskrēja prom. Viņš iedrāzās mājās kā vējš — viņam gribējās ātrāk visiem pastāstīt, kā baļķis vaidējis.

—   Jūs pat nevarat iedomāties, cik tas bija briesmīgi! — viņš aizgūtnēm klaigāja. — Baļķis vaidēja, goda vārds, gluži kā cilvēks: «Vai, vai, vai!» Un balss bija līdzīga grāfa balsij. Man pat elpa aizrāvās, nudien! Nekad neticētu, ja pats nebūtu dzirdējis! Zili brīnumi! …

Pedriņjo nācās vairākas reizes atkārtot šo stāstu. Koka šķila ceļoja no rokas rokā: to aptaustīja, apostīja un aplaizīja .. . Vienīgi krustmāte Nastasija nevarēja sadūšoties un pieiet klāt: viņa skatījās pa gabalu un meta krustus …

Visi apsprieda neparasto notikumu. Visi? Ne gluži: grāfs un Emīlija atturējās no apspriešanas. Grāfs izlikās cītīgi lasām algebras mācību grāmatu, lai gan paslepus ar acu kaktiņu uzmanīgi vēroja klātesošos un klusītēm smējās. Bet Emīlija lūkojās istabā pa durvju spraugu. Pēc tam viņa aizgāja, aizlikusi mutei priekšā roku. lai nesāktu skaļi smieties. Iegājusi savā istabā, viņa izvilka no groza bezastaino zirdziņu, paņēma to klēpī un čukstēja pie auss:

— Pedriņjo uzķērās uz āķa un tagad vairs tevi neatņems. Urā! Urā! Tu esi mans, mans, mans, un tagad es spēlēšos ar tevi cauru dienu! Un vēl ko, Jūsu Augstība: vispirms mēs pieliksim jums asti. Kur tas redzēts — zirgs bez astes? Jums, cienījamais zirdziņ, es dabūšu krāšņu asti no gaiļa spalvām. Skaidrs? Tas ir daudz modernāk nekā šie jūsu zirga astri, kas derīgi vienīgi gultas matračiem. Vai skaidrs, seņjor Zirdziņ?

Un Emīlija laida vaļā — mute līdz ausīm, mēle kā klabatas! Visu vakaru, kamēr viņa klīda pa pagalmu, meklēdama gaiļa spalvas savam zirdziņam, viņa nepārtraukti runāja un runāja …

3. nodaļa KONKURSS

Tagad, kad runājošais koks bija atrasts, atlika vairs tikai pagatavot no tā lelli — un Buratino brālis sāks dzīvot! Bet kas tas par brīnumu: lai arī kā Pedriņjo durstīja ar kabatas nazīti savu atradumu, lai arī kā to kratīja, baļķa gabals palika mēms kā zivs.

—    Te tev nu bija! — Pedriņjo iesaucās. — Baļķis tā vaidēja, ka sirds sažņaudzās, bet šī pagale pat nepīkst! Spocība! . ..

Emīlija, nobijusies, ka viņas viltība var nākt gaismā, tūdaļ atsaucās:

—    Donna Benta vēl nesen teica, ka patiesas bēdas aizvien esot mēmas. Nabaga pagale droši vien ļoti skumst, ka atšķirta no dzimtā baļķa, un tāpēc klusē, — Emīlijas izšūtais deguns noraustījās aiz līdzjūtības pret pagali, — gan redzēsi, viņa nomierināsies un sāks vēl bļaut, ka ausis kritīs ciet! Gan redzēsi!

Grāfs ieklepojās un paslepus uzmeta Emīlijai apbrīnas pilnu skatienu: ir nu gan viltīga!

Emīlijas runai bija panākumi, un Pedriņjo tomēr nolēma pagatavot no mēmās pagales lelli: varbūt tiešām pēc tam atdzīvosies. Bet kā lai pagatavo? Ikviens iztēlojās Buratino brāli citādu … Galu galā iedegās tik karsts strīds, ka Pedriņjo nolēma sarīkot konkursu. Lai visi uzzīmē projektu, un, kura projekts izrādīsies vislabākais, pēc tā arī izgriezīs Buratino brāli.

—    Izsludinu zīmēšanas konkursu! — Pedriņjo uzsauca. — Uzmanību, uzmanību! Tiek pārtraukti visi darbi! Vecmāmiņ, liec nost šuvekli un ņem rokā zīmuli! Krustmāt Nastasij, ej prom no plīts! Visi zīmējiet!

Konkurss sākās. Pusstundu visa māja zīmēja. Kad visi seši zimējumi bija gatavi, Pedriņjo piestiprināja tos pie sienas vispārējai apspriešanai. Kāda jocīga izstāde! Krustmāte Nastasija bija uzzīmējusi nevis cilvēku, bet nezin ko: kaut kādu ērmu. Visi smējās. Snīpīte bija uzzīmējusi mīlīgu puisīti, taču tam piemita kāds trūkums — tas bija pārāk līdzīgs pašam Buratino. «To es tīšām,» meitene paskaidroja, «es gribu, lai viņi būtu dvīņu brāļi.» Donnas Bentas projekts drīzāk atgādināja velnu. Pedriņjo zīmējums bija kā divas ūdens lāses līdzīgs kaimiņu puikam, kurš nāca pie viņiem rotaļāties un par kuru vecmāmiņa teica, ka viņam esot cērmes. Grāfa projekts bija tik zinātnisks, ka neko nevarēja saprast: no ģeometrijas mācību

grāmatas nozīmēti trīsstūri, un nekas vairāk. Emīlijas projekts bija juceklīgs: viņa gribēja, lai Buratino brālim būtu viss, un tāpēc uzzīmēja viņam kupri kā kuprainītim, muti kā vardei, asti kā krokodilam, ausis kā sikspārnim, kājas kā āzim, bet degunu vēl garāku nekā Buratino. Katram gadījumam viņa uzzīmēja arī trešo aci uz muguras. «Tas tāpēc, lai viņam neviens nevarētu uzklupt no mugurpuses,» — tā viņa paskaidroja, būdama ļoti lepna, ka nevienam citam nav ienākusi prātā šāda doma.

Trīs reizes Pedriņjo lika pacelt visiem rokas — un vienmēr veltīgi: katrs balsoja pats par savu projektu.

—   Ar balsošanu nekas nesanāks, — Pedriņjo izlēma, — labāk vilksim lozes.

Visi piekrita, ka tā būs labāk. Pedriņjo uzrakstīja uz papīriņiem konkursa dalībnieku vārdus, satina papīrīšus rullīšos un iemeta tos cepurē. Tad viņš palūdza donnu Bentu, lai viņa kā vecākā vilktu pirmā. Emīlija pret to iebilda un pastiepa pie cepures savu mazo rociņu — kreiso … Labo viņa nez kāpēc turēja kabatā.

—   Es vilkšu pirmā! Donna Benta neprot!

—   Nē, tu nevilksi! Lai velk vecmāmiņa! — Pedriņjo bija sašutis.

—    Nē, es! Nē, es! — lelle neatlaidās, dusmīgi piecirzdama kāju un neizņemdama labo roku no kabatas.

Snīpītei šī roka šķita aizdomīga.

—    Parādi savu roku, Emīlij.

—   Nerādīšu! — lelle atcirta, nosarkdama līdz ausu galiem.

Snīpīte ar varu izvilka viņas roku no kabatas — un visi ieraudzīja mazajā dūrītē sažņaugtu papīrīti — gluži tādu pašu kā tie, kas atradās cepurē.

Tas bija briesmīgs skandāls! Visi uzbruka Emīlijai, teikdami, kā viņai nav kauna!

—   Bet man tā gribējās uzvarēt konkursā, — Emīlija atzinās.

Pedriņjo saniknots atlocīja Emīlijas papīrīti, bet drīz

vien visi aizrautīgi smējās: Emīlija bija uzrakstījusi nevis savu vārdu, bet vienkārši «es» . ..

—    Fui, cik neglīti! — krustmāte Nastasija kaunināja. — Šitā blēdīties! Donnas Bentas vietā es to tā neatstātu, es viņu pamatīgi iekaustītu, lai nedara vairs blēņas! Vai tad tā var jokoties! Ļaudis krāpt! Dievs pasarg!

Emīlija aizsvilās dusmās un parādīja visiem mēli.

—    Krustmātei Nastasijai pilnīga taisnība, — donna Benta aizrādīja, — tu, Emīlij, esi rīkojusies ļoti neglīti. Es tikai tāpēc tev piedodu, ka tu vēl esi muļķīte un nesaproti, kas ir labi un kas ir slikti. Ja to būtu izdarījis kāds no maniem mazbērniem, es nekad nepiedotu.

Tas bija pirmais rājiens, ko Emīlijai izteica donna Benta. Viņa jau gribēja izbāzt mēli, taču saprata, ka šoreiz labāk savaldīties, un aprobežojās ar to, ka izgāja laukā no istabas, tīšām skaļi klaudzinādama papēdīšus.

—    Ir gan izlaidusies! — vecā nēģeriete noteica. — īsta čūska, pipari man uz mēles!

Visi nomierinājās un atkal sāka vilkt lozes. Donna Benta iebāza roku cepurē, izņēma vienu no papīrīšiem, atlocīja to vaļā un izlasīja: «Krustmāte Nastasija».

Visi bija vīlušies. Nevienam nebija ienācis prātā, ka liktenis var būt tik akls, lai izraudzītos visneglītāko projektu. Bet ko lai dara? .. . Vecajai nēģerietei tika uzdots izdrāzt no koka gabala cilvēciņu, dāvājot pasaulei Buratino brāli.

4. nodaļa EMĪLIJA DUSMOJAS

Snīpīte aizgaja palūkoties, ko dara Emīlija. Viņa atrada lelli ēdamistabas rotaļstūrīti. Lelle bija ļoti aizņemta: viņa steidzīgi kravāja savas kleitas un rotaļlietas papes kārbās, kas noderēja viņai par čemodāniem. Snīpīte ievēroja, ka Emīlija liek čemodānos tikai viņas — Snīpītes dāvanas: turpretī krustmātes Nastasijas dāvātās rotaļ-

Ikl.i . un kleitas bija izmētātas pa grīdu, salauztas un aplēstas.

Acīmredzot Emīlija bija nopietni apvainojusies un posās uz prombraukšanu. Bet uz kurieni? Kravādama čemodānus, viņa sacīja savam bezastainajam zirdziņam:

—   Tu domā, ka viņa ir laba?

—   ?

—   Dziļi maldies: tas tāpēc, ka tu tikai īsu laiku dzīvo šai mājā un neko nezini. Viņai neviena nav žēl, saproti? Paņem jauku gailēnu — un uz pannas! Arī tītarus nežēlo, pat peles … Uz ziemsvētkiem izcepa, starp citu, Rabiko

jaunāko brālīti, visai mīlīgu sivēntiņu.

—    ?

—    Ko, nepatīk vis? Redzi nu! Starp citu, tas ir viens no iemesliem, kāpēc es gribu aizbraukt no šīs mājas. Var būt, ka viņa prot pagatavot cepeti ari no koka zirdziņiem, kā lai mēs to zinām, vai ne? Kādus tikai ēdienus viņa negatavo!

—   Es arī tāpat domāju. Cik žēl, ka tu neproti spārdīties, tad mēs viņai…

Šai brīdī Snīpīte, kas bija klausījusies sarunā, paslēpusies aiz aizkara, iznāca laukā.

—    Ko tas nozīmē, Emilij? Tu esi prātu zaudējusi, vai? .. .

—   Nē, es tikai sakravāju čemodānus, jo esmu nolēmusi atstāt šo māju. Te mani apvaino visādas vecenes …

>— Kurp tad tu gribi braukt, dumiķīt? Domā, kaut kur citur varēsi tik viegli iekārtoties?

—    Es apmetīšos pie īkstīša. Kad toreiz es viņam uzdāvināju salauzto pīpi, viņš teica: «Pateicos jums no visas sirds, donna Emīlija. Manās mājās jūs vienmēr būsiet gaidīts viesis. Priecāšos jūs redzēt.» Pienācis laiks izmantot šo ielūgumu. Es braucu pie viņa.

— Un tu domā, ka varēsi ieiet viņa mājiņā? Vai tiešām tu esi aizmirsusi, ka viņš ir ļoti, ļoti maziņš, tas tavs Īkstītis?

Emīlija pielika pirkstu pie pieres, iegrimdama dziļās domās. Tik tiešām, viņa gandrīz būtu izdarījusi vislielāko muļķību: ja viņa pārceltos pie īkstīša, tad viņai, ļoti iespējams, vajadzētu gulēt pagalmā zem klajas debess un viņu apdraudētu dažādi plēsīgi zvēri, kā pūces un sikspārņi .. . Bet, tā kā viņai bija paniskas bailes no sikspārņiem un pūcēm, tad viņa nolēma palikt.

—    Labi, es palieku bet, tev vajadzēs uzdāvināt man jaunu zīda kleitu ar lentu un varbūt arī ar kruzuļiem. Vai uzdāvināsi?

—   Uzdāvināšu, velnēn, uzdāvināšu, tikai ar vienu noteikumu.

—   Ar kādu?

—   Tev jāatvainojas krustmātei Nastasijai. Es nupat kā biju virtuvē — viņa ir ļoti noskumusi, viņai taču tik laba sirds — ne ar vienu negrib ķildoties.

Salabšana notika bez kādiem kavēkļiem, turklāt vēl Emīlija pamanījās izlūgties no krustmātes Nastasijas viņas iemīļoto kniepadatu — zilo ar balodīti. Krustmātei Naštasijai bija trīs tādas kniepadatas ar balodīšiem: viena zila, otra zaļa, bet trešā ar lāsumiņiem. Emilija jau sen ilgojās pēc tādas kniepadatas, tik stipri ilgojās, kā var ilgoties vienīgi lelle, jo viņai briesmīgi patika šie balodīši, tādi maigi, mīļiņi! …

5. nodaļa 20ANS VARI IEDOMĀTIES

Pēc salabšanas krustmāte Nastasija ieslēdzās virtuvē, lai mierīgi un bez steigas izgrieztu Buratino brāli. Apmēram pēc stundas viņa iznāca verandā ar savu šedevru.

— Gatavs! Nav jau diez cik skaists, bet, manuprāt, iespaidīgs! — viņa teica, acīmredzot tīksminādamās par savu mākslas darbu.

Atskanēja vispārējas vilšanās nopūta — «ai!». Nē, bija grūti pat iedomāties kaut ko kroplīgāku par šo nelaimīgo koka cilvēciņu: rokas tam sākās kaut kur rumpja vidusdaļā, kājas neturējās blakus un šļūca katra uz savu pusi, deguna vietā rēgojās sērkociņš, bet galva — ak vai! — bija līdzīga saspiestam kažū auglim un piestiprināta pie rumpja ar līku naglu, kura turklāt vēl spraucās laukā uz muguras — kā likts kādam iedursies!

Pedriņjo bija sašutis:

—   Kādas šausmas, krustmāt Nastasij! Tu jau esi izgriezusi īstu ķēmu! Kauns un negods mūsu ģimenei!

—   Bet vai koks ļoti vaidēja, kad tu griezi cilvēciņu? — Snīpīte pajautāja.

—   Tas bija pilnīgi mēms … — krustmāte Nastasija sarūgtināta atteica.

—    Es vairs neko nesaprotu! — Pedriņjo uztraucās. — Baļķis tik gauži vaidēja, kad es to cirtu, bet šis koka gabals klusē kā nedzīvs! Te kaut kas slēpjas.

Grāfs, kas, ierāvies kaktiņā, lasīja savu «Algebru», izdzirdis šādus vārdus, sāka mirkšķināt ar acīm un iejaucās sarunā, izteikdams šādu zinātnisku redzes viedokli:

—    Es turos pie tāda uzskata, ka nolūkā, lai Buratino brālis atdzīvotos un iegūtu runas dāvanas, uz viņu vajag pūst. Brazīlijas indiāņu senajās teikās bieži sastopams šāds motīvs: kad uzpūš dvašu nedzīvam ķermenim, tas atdzīvojas. Es turos pie tāda uzskata, ka .. .

—   Es arī turos … — viņu atbalstīja Emīlija, kas šajā brīdī ienāca istabā, — manuprāt, ja viņam stiprāk uzpūstu, Zoans Vari Iedomāties noteikti atdzīvotos.

Visi ārkārtīgi izbrīnījušies pavērās Emīlijā:

—    Kas tas par Zoanu Vari Iedomāties? Ko tu atkal esi sagudrojusi, Emīlij?

—   Zoans Vari Iedomāties ir vislabākais vārds Buratino brālim, — lelle pārliecināti atbildēja.

—    Kāpēc?

—    Zoans — tāpēc, ka pie mums Brazīlijā tā sauc daudzus zēnus. Bet Vari Iedomāties — tāpēc, ka šai gadīdjumā visu vajadzēs iedomāties … Vari iedomāties, ka viņš nav ķēms. Vari iedomāties, ka viņam mugurā nav naglas. Vari iedomāties …

—    Diezgan, Emīlij. Vārds ir ļoti piemērots, — Snīplte piekrita, šķielēdama uz Buratino brāli, — tev taisnība. Labāku vārdu gudrodams neizgudrosi.

Visi bija tais domās, ka tas tiešām tā ir un ka Emīlija ir vislabākā «vārdu izgudrotāja» visā mājā.

—   Tādā gadījumā … — Emīlija iesāka.

—< Es zinu, — Snīpīte viņu pārtrauca, — tu gribi, lai krustmāte Nastasija tev tūlīt iedotu kniepadatu, kuru tu viņai izdiedelēji.

Vecā nēģeriete skumji nopūtās un izvilka kniepadatu no sava priekšauta:

—   Ņem ar, izspiedēja … Nudien, īsta izspiedēja, tīrais posts! Drīz iedomāsies paprasīt vēl donnas Bentas brilles un zobus, dievs kungs, stāvi mums klāt! …

Emīlija sasita plaukstas un aizskrēja parādīt kniepadatu savam mīlulim —< bezastainajam zirdziņam. Te jāpiebilst, ka zirdziņu tagad tikai tāpat vien sauca par «bezastaino», bet patiesībā viņam jau bija krāšņa gaiļa spalvu aste .. . Emīlija zirdziņu ļoti mīlēja un cauru dienu spēlēja ar to paslēpes, «zirdziņus», «sunīšus» … Un tomēr sirds Emīlijai nebija mierīga: viņa baidījās, ka blēdība galu galā nāks gaismā un Pedriņjo zirdziņu atņems. Vienīgais līdzeklis, kā novērst šo nelaimi, bija atdzīvināt Vari Iedomāties. Bet koka cilvēciņš stūrgalvīgi nevēlējās atdzīvoties. Pedriņjo pēc gudrā grāfa padoma trīs dienas pēc kārtas pūta viņam virsū dvašu, tā ka vaigi sāka sāpēt, un tomēr veltīgi. Arī Emīlija centās palīdzēt nelaime: kādā klusākā brīdī, kad neviena nebija tuvumā, viņa piegāja pie Vari Iedomāties un teica viņam:

—   Atdzīvojies, muļķīt! Es tev saku, labāk atdzīvojies, citādi Pedriņjo aizmetīs tevi prom. Ja gribi, es tev uzdāvināšu savu sarkano priekšautu ar kabatu? Gribi?

Bet Vari Iedomāties joprojām palika mēms un nejūtīgs. Nedz draudi, nedz solījumi — nekas viņu nevarēja izkustināt no trulās vienaldzības . ..

Kādā jaukā dienā Pedriņjo galīgi zaudēja pacietību:

—   Diezgan! Diezgan! Man drīz seja sapamps no šīs pūšanas, bet tu nevari pat iepīkstēties, pretīgais ērms! Vācies pie velna! — un, satvēris koka cilvēciņu aiz kājas, viņš uzmeta to uz skapja.

Emīlija to visu redzēja un saprata, ka sākas sarežģījumi … Un tiešām — tās pašas dienas vakarā Pedriņjo viņai noprasīja:

—    Kur zirgs?

Emīlija saspringa kā karavīrs pirms kaujas:

—    Kas tev par daļu?! — Tas bija tiešs izaicinājums.

—   Dod šurp manu zirgu! — Pedriņjo bargi uzsauca, un viņa seja kļuva drūma kā Zilbārdim.

—   Ar tavu zirgu es diemžēl neesmu pazīstama, bet par manu, kā jau teicu, tev nav nekādas daļas.

—   Es apsolīju tev zirgu, ja tava ideja būs ģeniāla, bet no tās nekas neiznāca. Tā ka nes tik zirgu šurp.

—    Nenesīšu!

Pedriņjo aizsvilās. Viņš nosauca Emīliju par sikspārni (vai var būt vēl briesmīgāks apvainojums!) un uzšāva pāris reižu pa attiecīgo vietu.

Ak vai, kas nu sākās! Emīlija iebrēcās: «Palīgā! Zilbārdis grib mani nogalināt!» — un sāka tik skaļi raudāt, ka saskrēja visi mājinieki, domādami, ka noticis kaut kas drausmīgs.

—   Sitais briesmonīgais Zilbārdis mani piekāva un apsaukāja par sikspārni! — Emīlija šņukstēja.

Visi nostājās Emīlijas pusē, pat donna Benta:

—   Tik liels puika, gandrīz jau vīrietis, un nekaunas piekaut mazu lupatu lelli! Kur tas redzēts! Ja tu tā uzvedīsies, aizsūtīšu tevi uz bērnu namu, skaidrs?

Pedriņjo uzmeta lūpu un neteica vairs ne vārda, bet Emīlija, pārliecināta par uzvaru, devās pie sava zirdziņa un ilgi, ilgi kaut ko čukstēja viņam pie auss.

Pēc kāda laiciņa pretinieki nejauši sastapās un Pedriņjo pateica:

—   Gan tu vēl dabūsi, čūska tāda!

—   Cilvēkēdājs!

—    Sik…

—   Labak neatkarto, citādi es laidīšu vaļā tadu brēcienu, ka vecmāmiņa tevi tūlīt nosūtīs uz bērnu namu!

Pedriņjo nodomāja, ka lelle no tiesas ir spējīga laist vaļā brēcienu, un izgāja laukā, būdams ļoti dusmīgs un nezinādams, ko tādu pasākt, lai nomierinātos. Pirmajā brīdī viņš gribēja iet makšķerēt, bet pēc tam pārdomāja un, pārmetis pār plecu savu cirvīti, devās uz mežu. Mežā ir visjaukāk . .. Cik bezgala daudz dažādu koku aug Brazīlijas mežos! Pārlaid skatienu šim krāšņumam — un visas tavas dusmas kā ar roku noņemtas! Pedriņjo kādu pusstundu paklaiņoja pa mežu un nāca jau atpakaļ uz mājām, kad pēkšņi ceļmalā aiz mājas uzdūrās runājošajam baļķim. Interesanti, vai šoreiz tas vaidēs vai ne? Vai arī varbūt pateiks, kāpēc Vari Iedomāties tik stūrgalvīgi klusē.. . Pedriņjo iecirta ar cirvīti un ieklausījās. Ne skaņas. Iecirta atkal — baļķis klusē kā beigts .. . Vēlreiz un vēl, un vēl — pat neiepīkstas! …

«Ko tas varētu nozīmēt!» zēns nodomāja. «Ja tagad baļķis klusē, kāpēc tad toreiz tas vaidēja? Te kaut kas slēpjas .. .»

Viņš vairākas reizes apgāja baļķim riņķī, to vērīgi aplūkodams. Kā tad, te ir kāds dobums . .. Viņš ielūkojās dobumā un atrada tur kādu dīvainu priekšmetu, kas atgādināja platmali. Viņš izvilka šo priekšmetu laukā ar līka zariņa palīdzību un — kāds pārsteigums! — tā tiešām bija platmale, pie tam vēl grāfa platmale!

—    Ū! — Pedriņjo iesaucās un sarauca uzacis. — Es jau teicu, ka te kaut kas slēpjas … Grāfs bijis dobumā, tas ir skaidrs. Bet ko viņš tur meklēja? Savādi .. . Patiesībā nekā savāda te nav: vaidēja nevis baļķis, bet grāfs. Tāpēc man likās, ka balss bija līdzīga grāfa balsij. Bet kāpēc viņš to darīja? Kāda viņam bija vajadzība mani mānīt? Ā, nu es zinu! Viņu pierunāja Emīlija .. . Viņa baidījās, ka es atņemšu viņai zirgu, un tāpēc noslēdza sazvērestību ar šo zinātnieku. Atradies zinātnieks! Stulbenis!

liet arī es neesmu labāks: izlika man, velnēni, lamatas, un es iekritu …

Pedriņjo bija vairāk apmulsis nekā aizvainots. Kas to Initu domājis: viņš ir visdrosmīgākais zēns visā apkārtnē, arī grāmatu izlasījis vairāk nekā viņa biedri, — un te pēkšņi kaut kāda lupatu lelle un kaut kāds kukurūzas grāfs apved viņu ap stūri! Kā jums tas patīk?

— To tā nevar atstāt! — viņš skaļi noteica. — Es viņus izvilkšu dienas gaismā!

6. nodaļa BRĪNUMI

Kamēr Pedriņjo ceļmalā apdomāja plānu, kā atriebties viltīgajai lellei, Snīpīte nolēma iziet dārzā pastaigāties: viņa bieži tā pastaigājās siltajos vasaras vakaros un vienmēr kopā ar savu mazo draudzeni. Taču šoreiz Emīlija nez kāpēc iespītējās.

—   Šodien es nevaru, — viņa atrunājās, — šodien man ir nodarbības ar zirdziņu, nabadziņš, pat burtus nepazīst, galīgs nepraša, šausmas!

Snīpītei nepatika pastaigāties vienai, un viņa sāka meklēt kādu citu, kas nāktu viņai līdzi. Taču tuvumā neviena nebija. Vienīgais, ko viņa ieraudzīja, pārlaidusi istabai skumju skatienu, bija nelaimīgais Buratino brālis, kuru Pedriņjo dusmās uzmeta uz skapja.

—   Nabadziņš! — Snīpīte nopūtās. — Tāpēc ka viņš ir tik neglīts un pavisam nedzīvs, neviens ar viņu negrib spēlēties. Paņemšu viņu līdzi pastaigāties. Varbūt upes gaiss nāks par labu viņa veselībai.

Un, notraukusi jocīgo cilvēciņu ar slotu no skapjaugšas, Snīpīte satvēra viņu aiz līkās rociņas un devās ar viņu cauri dārzam uz strauta malu, kur auga viņas iemīļotais vecais ingas koks, kura saknes rēgojās laukā no zemes. Viņa apsēdās uz «savas saknes» (bija vēl «Pedriņjo sakne» un «grāfa sakne»), atbalstīja galvu pret stumbru un piemiedza acis, jo, skatoties ar piemiegtām acīm, viss šķiet tik brīnum skaists! No visām vietām tuvākajā apkārtnē šī vieta viņai patika vislabāk. Šeit viņai patika sēdēt, domāt par nākotni, pasapņot…

Saule lēnītēm slīga aiz horizonta (par «horizontu» tika saukts pauguriņš, aiz kura saule vakaros mēdza noslēpties), un pēdējie saules stari nokāpa strauta malā, lai pirms gulētiešanas parotaļātos ar strauta vilnīšiem. Brīdi pa brīdim lambari zivtiņa, izlēkusi no ūdens, pāršķēla ar savu sudraboto muguriņu kluso vakara gaisu.

Te pēkšņi Snīpīte sadzirdēja, ka viņai blakus kāds gari un saldi nožāvājās: «Vā-ā-ā …» Viņa paskatījās … Vari Iedomāties lēni staipījās, izplētis īsās rociņas, kā cilvēks, kas pamostas no dziļa miega.

Uzskatīdama, ka tas nav nekas nedabisks, Snīpīte tikai noteica:

—   Nu, beidzot! Es biju pārliecināta, ka upes gaiss tev palīdzēs un tu pārvērtīsies.

—   Es vienmēr esmu tāds, kāds esmu, — koka cilvēciņš atbildēja, — es nekad nemainos. Tie esat jūs, cilvēki, kas mainās. Tu pati esi pārvērtusies, Snīpīt.

—   Kā tad tā? — meitene sarauca pieri. — Es esmu tāda pati kā vienmēr …

—   Tev tikai tā šķiet. Tu esi tik ļoti pārvērtusies, ka saproti manu valodu un tūlīt ieraudzīsi to, kas vienmēr ir bijis šai vietā un ko tu nekad neesi redzējusi. .. Paraugies turp . ..

Meitene paskatījās tai virzienā, kurp norādīja viņas jaunais draugs, un tiešām ieraudzīja veselu baru mazu, mīļu radījumu vieglos, caurspīdīgos apmetnīšos dejojam starp dārza kokiem.

—   Tās ir lapu dvēseles, — Vari Iedomāties paskaidroja, — un, kad visi aizmieg, tās iznāk padejot mēness gaismā .. .

Šai brīdī atskanēja klusa, jautra dziesmiņa.

—    Paraugies, lūk, turp! — Vari Iedomāties norādīja.

Snīpīte paraudzījās un sastinga: turpat netālu uz apaļa laukumiņa mazs bruņurupucītis pūta stabuli, braši piesizdams kāju mūzikas taktī.

—   Cik burvīgi! — Snīpīte klusi noteica.

Viņa to pateica ļoti klusu, tomēr muzikants viņu sadzirdēja un — ak vai! — iemuka krūmos. Bruņurupucītis tā nobijās, ka bēgot viņam izkrita stabulīte.

Snīpīte pacēla stabulīti. Tas bija tievs māla stobriņš, no kādiem savus mājokļus veido meža lapsenes, kuras tautā dēvē par «seņjorām Inasiņjām». Arī donnas Bentas mājas pažobelē atradās šāds lapseņu pūznis.

—   Lieliski! — Snīpīte iesaucās. — Tagad man būs stabulīte!

Bet vai cik žēl! Viņa tik stipri saspieda stabulīti, ka ta pārlūza, un no tās izšāvās «seņjoras Inasiņjas» un aizlidoja kur kurā. Tikai viena palika: Snīpīte paguva to iemiegt starp pirkstiem.

—   Kāda savāda lapsene! — viņa teica, vērīgi aplūkodama gūstekni. — Līdzīga mūsu kaimiņienei Inasiņjai. Droši vien tikpat ļauna …

Vari Iedomāties pienāca klāt un uzmeta skatienu lapsenei.

—    Es pazīstu šo lapseni, — viņš teica, — kad baļķis, no kura mani pagatavoja, bija vēl dzīvs koks un katru septembri, kad Brazīlijas pavasaris pilnā plaukumā, pārklājās ar smaržīgiem ziediem, es bieži redzēju šo lapseni uz mūsu zariem. Toreiz viņa bija pavisam jauniņa.

—    Bet tagad viņa ir līdzīga ļaunai vecenei, — Snīpīte iebilda.

Lapsene acīmredzot ļoti apvainojās par tādu piezīmi un, izrāvusies no Snīpītes rokām, sāka riņķot ap meitenes seju, cenzdamās iedzelt uzrautā deguna galiņā . ..

—    Palīgā, Vari Iedomāties! — Snīpīte iesaucās un aizvēra acis: viņa zināja, ka labākais veids, kā izvairīties no briesmām, ir aizvērt acis ļoti cieši, kā tas jādara miegā, kad sapnī rādās, ka tu krīti bezdibenī…

Vienā mirklī Vari Iedomāties atradās starp Snīpīti un lapseni, gatavs ziedot dzīvību, lai aizsargātu savu draudzeni. Tā kā ieroču viņam nebija, viņš izrāva no muguras līko naglu, ar kuru viņa galva bija piestiprināta pie rumpja, un metās virsū lapsenei. Bet — ak šausmas! — viņa galva noripoja no pleciem, vēlās pa nokalni lejup un — plunkš! — iekrita ūdenī. Lapsene ļoti nobijās, redzēdama, ka viņai virsū nāk kāds radījums bez galvas un zobenu rokā. Nobijās, iedūcās — zumm! — un aizlidoja kaut kur prom.

—   Kārtībā? — Snīpīte jautāja, aizvien vēl neuzdrošinādamās atvērt acis.

Neviens neatbildēja.

—   Vai lapsene vēl šeit? — Snīpīte atkal jautāja.

Neviens neatbildēja.

Tad viņa mazliet pavēra acis, lai gan aizvien vēl ļoti baidījās, un beidzot atvēra pavisam. Bet tai pašā mirklī viņa iekliedzās aiz šausmām: koka cilvēciņš stāvēja kareivīgā pozā ar naglu rokā, taču bez galvas.

—    Ko tas nozīmē, Vari Iedomāties? Kur tu liki galvu?

Koka cilvēciņš, protams, neatbildēja: kā viņš varēja

atbildēt, kad ausis un mute bija palikušas pie galvas? …

—    Kas nu notiks? — Snīpīte teica pati sev. — Viena pati tādā vietā, kur mitinās ļaunās lapsenes … Tagad, kad mans aizstāvis pazaudējis galvu … Esmu nokļuvusi vislielākajās briesmās …

Te pēkšņi viņa ieraudzīja, ka lejup pa strautu peld kaut kas līdzīgs apaļam kažū auglim.

—   Redz, kur aizripojusi galva! — Snīpīte priecīgi iesaucās. — Tagad es tevi salāpīšu, Žoan, mans dārgais .. .

Un viņa noskrēja pa nogāzi lejā. Cīnīdamās ar straumi, izzvejoja koka cilvēciņa galvu un atkal to veikli piestiprināja pie rumpja, tā ka Vari Iedomāties tagad varēja mierīgi pastāstīt par savu cīniņu ar lapseni.

Bet visinteresantākajā stāsta vietā krūmi atkal sakustējās un …

—   Aizver ātrāk acis! — Vari Iedomāties iesaucās.

-      Kas zina, varbūt atkal lapsenes vai plēsīgi zvēri…

Snīpīte cieši jo cieši aizmiedza acis, lai izglābtos .. .

Un izglābās …

Kad meitene atkal atvēra acis, viņa ieraudzīja, ka sēž dārzā uz «savas saknes», bet viņai klēpī — Vari Iedomāties tāds pats nedzīvs un mēms kā agrāk . .. Viņa sakratīja to, kā sakrata pulksteni, kad tas piepeši apstajies, taču koka cilvēciņš negāja… it kā viņā būtu pārtrūkusi atspere.

—   Cik žēl! — Snīpīte nomurmināja. — Es atkal esmu pārvērtusies. Tagad es esmu tāda kā parasti un neredzu nekā sevišķa …

Un skriešus devās uz mājām, jo vakars vairs nebija tālu.

—   Vecmamiņ! — viņa sauca, uzskrējusi uz lieveņa.

—   Vari Iedomāties bija dzīvs veselu stundu, sarunājās ar mani un parādīja man brīnumainas lietas! Es redzēju lapu dvēseles un kā bruņurupucis pūta stabuli, un es salauzu viņa stabuli, un no tās izlidoja lapsenes, un viena lapsene …

—   Pietiek, pietiek, bērniņ! — donna Benta atgaiņājās, aizspiezdama ciet ausis. — Tu mani apdullināji, un es gluži nekā nesaprotu.

—   … neaizlidoja un gribēja man iedzelt. Un es aizvēru acis cieši, cieši, un Vari Iedomāties izvilka naglu un nodūra lapseni, un viņa aizlidoja, šī riebekle, un Vari Iedomāties pazaudēja galvu, un tā ieripoja strautā, un es . ..

—    Izbeidz, vai dzirdi! — vecmāmiņa noskaitās. — Pastāsti labāk šos brīnumus Pedriņjo, bet mani, lūdzu, liec mierā.

Pedriņjo tieši šai brīdī atgriezās no meža sapīcis, noskaities.. . Piekrāpuši, apveduši ap stūri… Un kas? … Pedriņjo apsvēra atriebības plānu.

Snīpīte metās viņam pretī ārkārtīgi uztraukta:

—   Svarīgas ziņas, Pedriņjo! Vari Iedomāties bija dzīvs vairāk nekā stundu un parādīja izcilu varonību.

Viņam raksturs daudz labāks nekā Buratino, nemaz nevar salīdzināt. Vispirms viņš ir daudz gudrāks un turklāt vēl tik drošsirdīgs, tik uzticams draugs!

Pedriņjo galīgi apjuka: kā gan Vari Iedomāties spēja nodzīvot veselu stundu, ja tas pagatavots no neīsta runājoša koka?

—   Nudien, dzīvoja, ka tev saka! — Snīpīte neatlaidās. — Bet, lai redzētu viņu dzīvu, noteikti jāpārvēršas.

—    Kādā nozīmē?

—   Es pati nezinu, kā lai tev to paskaidro. Es zinu tikai to, ka cilvēki dažkārt mainās, un tad viņi redz tūkstošiem brīnumainu lietu, kas vienmēr atrodas ap mums un par ko mums nav ne jausmas.

Emīlija, stāvēdama verandas durvīs, klausījās Snīpītes vārdos un brīnījās. Brīnījās aizvien vairāk un vairāk un aizvien platāk iepleta savas acis — pleta, pleta, kamēr tās — trr-rr — pārsprāga.

Acis Emīlijai bija izšūtas ar zīda diegiem, un, kad viņa pārmērīgi brīnījās, ar tām allaž notika viena un tā pati nelaime — tās pārsprāga .

.

.

SESTĀ DAĻA «joŅojoŠais cirks»

..

1. nodala EMĪLIJAS PRIEKŠLIKUMI

Drīz vien pēc konkursa par labāko Buratino brāļa projektu Dzeltenā Dzeņa namiņā tika izsludināts jauns konkurss: «Kurš izdomās visinteresantāko?» Uzvarēja … vai tiešām nevarat uzminēt? … Nu, protams, Emīlija. Zibinādama jaunās acis, kas iepriekšējā vakarā bija izšūtas ar ziliem zīda diegiem, viņa ieteica lielisku priekšlikumu: sarīkot svētkus, kuros priekšnesumus sniegtu «joņojošais cirkulis». Donna Benta, kas bija iecelta par konkursa tiesnesi, atzina, ka priekšlikums ir brīnišķīgs, bet ļoti smējās par vārdiem, kurus Emīlija lietoja.

—   Nevis joņojošais, bet ceļojošais, Emīlij. Un nevis cirkulis, bet cirks. Cirkulis ir rasēšanas piederums.

—    Bet man tā labāk patīk, — Emīlija atteica.

—    Ļoti žēl, ka tev vienmēr viss ir otrādi nekā citiem cilvēkiem.

Emīlija spītējās, spītējās un beidzot pieņēma daļēju labojumu.

—   Ja jūs, seņjora, piešķirat tam tik lielu pazimi, tad esmu ar mieru — lai arī būtu «cirks», bet noteikti «joņojošais».

Donna Benta paskaidroja, ka jāsaka nevis «pazīmi», bet gan «nozīmi», un atgādināja, ka tāda nosaukuma kā «joņojošais cirks» nemaz nav.

—   Ja nav, tad būs! — Emīlija nepiekāpās. — Tā labāk skan: vai tad jums žēl pāris burtiņu?

Donna Benta tam nepiekrita, taču Pedriņjo uzskatīja, ka tā tiešām labāk skan, un nolēma tā uzrakstīt arī uz afišas. Pēc tam visi sāka apspriest cirka programmu un sadalīt lomas. Emīlija būs jātniece un lēks cauri stīpām, jādama uz zirga muguras. Zoans Vari Iedomāties būs burvju mākslinieks. Viņam vajadzēs rīt zobenus un ēst uguni. Bet klauns? Trūkst paša galvenā. Kas tas par cirku, ja nav klauna?

—    Grāfs būtu labs klauns, tikai lai nelieto zinātniskus vārdus, — Emīlija ieteica.

Visi devās pie grāfa. Grāfa mājiņa atradās grāmatplauktā: tās sienas veidoja divas biezas portugāļu valodas vārdnīcas. Par galdu noderēja kāda sengrieķu traktāta vāki, par gultu — «Smieklu enciklopēdija», lielisks līdzeklis pret bezmiegu. Pārējās mēbeles — skapji, krēsli, plaukti — tāpat bija ādas vākos iesietas grāmatas, kuras donna Benta bija mantojusi no sava krusttēva Agapito Saturkazu de Oliveira …

Šai mājiņā grāfs pavadīja laiku vienā lasīšanā.

—    Kā tu domā, Emīlij, kāpēc viņš lasa visas šīs vecās grāmatas? — Snīpīte čukstus jautaja. tuvodamās grāfa miteklim. — Manuprāt, tas ir ļoti bīstami, vai ne?

Emīlija piekrītoši pamāja.

—    Labas grāmatas, — Snīpīte turpināja, — ir tās, kurās rakstīta patiesība — kā cilvēki dzīvo, par ko viņi runā … Un kur ir par ko pasmieties . .. Vai ne?

Emīlija atkal pamāja un, atgāzusi galvu, uzsauca:

—   Nāciet laukā, grāf! Metiet pie malas savas vecās grāmatas, jūs esat vajadzīgs kādam citam pasākumam.

Grāfs, smagi pūzdams, nokāpa no grāmatplaukta: slavenajai lellei viņš neko nevarēja atteikt…

Mēģinājumi sākās tai pašā dienā. Pedriņjo bija apmierināts ar savu skolnieku.

—   Grāfs būs brīnišķīgs klauns, — viņš teica. — Pat labāks nekā tā slavenība, kuru krustmāte Nastasija tik ļoti liela. Snīpīt, tev jāuzšuj viņam sevišķi jocīgs tērps.

—   Manuprāt, viņam vislabāk piestāvētu īsts klauna tērps: ar lielu, dzeltenu sauli uz muguras.

—    Labi, tu šuj sauli, bet es zīmēšu afišu.

Afiša drīz vien bija gatava. Un kāda vēl! Pāršķiriet ātrāk lappusi un izlasiet!

—   Viss ir ļoti skaisti, — Snīpīte izteica atzinību, — tikai kas tas par uzvārdu Palaidkazu?

—   Tas ir mans priekšlikums, —Emīlija tūdaļ atsaucās, — tu nedusmojies uz mani, bet jūsu uzvārds Saturkazu nav diez cik labskanīgs. Nudien, kāpēc tā jātur. Lai staigā savā vaļā!

Snīpīte bija tais domās, ka lelles pārdomās daudz taisnības, un kā atlīdzību par to, ka viņa ir tik gudra, Snīpīte aizsūtīja viņu pastaigāties savā vaļā pa dārzu.

—    Bet kā būs ar mūziku? — Pedriņjo jautāja, kad viņi bija palikuši divatā. — Tu nevari gādāt par mūziku, jo tev vajadzēs sagaidīt viesus. Arī krustmāte Nastasija nevar, jo viņai vajadzēs iznēsāt ēdienus. Kas tad to varētu?

—   Manuprāt, Rabiko, — Snīpīte ieteica. — Muzikālā dzirde viņam gan nav nekāda spožā, bet nekas, gan iztiks.

—   Nē, nekādā gadījumā! Rabiko man vajadzīgs citam nolūkam. — Un Pedriņjo kaut ko iečukstēja māsīcai ausī.

—    Lieliski! — Snīpīte iesaucās, sasizdama plaukstas.

Kaut ko tik vērtīgu tu vēl nekad visā savā dzīvē neesi izdomājis, Pedriņjo!

—   Tikai nevienam ne vārda! Arī Emīlijai nesaki, skaidrs? Citādi nebūs interesanti.

Un viņi vēl labu brīdi sačukstējās un klusītēm smējās, aizlikuši mutei priekšā roku …

Pedriņjo pārrakstīja programmu vairākas reizes un pievienoja katrai lapiņai ielūgumu, lai nosūtītu tos saviem draugiem un Snīpītes draudzenēm.

Bet kam lai uztic vēstules? Nu, protams, seņjoriem Konvertiem. Bet seņjori Konverti nestrādā vieni, viņiem vienmēr palīdz seņjoritas Markas. Un Pedriņjo sadabūja labi daudz Marku un palūdza viņām pavadīt seņjorus Konvertus. Un visi uzvedās ļoti apzinīgi, neviens nedraiskojās un nenomaldījās no ceļa, tā ka visas vēstules drīz vien nonāca rokās tieši tiem, kam bija sūtītas.

—    Brīnišķīgi! — Snīpīte noteica, kad seņjori Konverti jau bija nosūtīti. — Vēl tikai jāielūdz mūsu draugi no Pasaku valsts. Viņi nekad nav redzējuši cirku, un, manuprāt, viņiem tas ļoti patiks . ..

—   Vai nebūtu prātīgāk, — Pedriņjo ieminējās, — ja uzrakstītu viņiem visiem kopīgu ielūgumu un palūgtu seņjoru Vēju iznēsāt pēc adresēm?

Sacīts — darīts. Pedriņjo uzrakstīja ielūgumu uz laba atlaspapīra, saplēsa to sīkos gabaliņos un, uzrāpies vecajā pitangā, kas auga dārzā, izkaisīja tos vējā. Viņš uzrakstīja šo ielugumu pantos, jo Vējš, Gaiss, Uguns un citi dabas spēki aiz cieņas allaž jāuzrunā dzejas valodā:

Labais vējiņ, lūdzu, trauc Turp, kur dienvidpuse sauc, Un uz ziemeļpusi steidz, Tuvus, tālus draugus sveic. Labais vējiņ, lūdzu, trauc Turp, kur austrumpuse sauc, Vēl uz rietumpusi steidz, Tuvus, tālus draugus sveic. Sagādā mums prieku, Veikdams soli lieku!

Snīpīte stāvēja zem koka, paslējusi augšup degunteli, un jautri smējās. Tad pēkšņi viņa bažīgi ieminējās:

—   Mēs esam izdarījuši briesmīgu muļķību, Pedriņjo! Nosūtījām ielūgumus visiem bez izņēmuma! Kāda vieglprātība! Tagad Zilbārdis būs klāt kā likts, gan redzēsi!

—   Bet tu nebaidies, ja viņš ieradīsies, es uzlaidīšu viņam virsū niknu suni. ..

—   Suni? Mums taču nav nekāda suņa!

—   Ja nav, tad būs. Es palūgšu tētiņam Barnabē, lai aizdod man Kriksi uz vienu nedēļu. Vecais nēģeris ir tik labs, noteikti aizdos. Suns man vajadzīgs, pirmkārt, lai apsargātu kulises — citādi vēl kāds ienāks aiz priekškara un atklās mūsu noslēpumus, bet, otrkārt, lai sakostu Zilbārdi, ja viņš sadomātu atnākt uz izrādi. Vai tev neliekas, ka tā ir spoža ideja?

—   Prātīga!

—   Tad turi savu priekšautu, es metīšu lejā pitangus, tie ir pavisam gatavi…

2. nodaļa CIRKS

Uzcelt cirku nemaz nav tik vienkārši. Pedriņjo visu darīja pats. Vispirms viņš sacirta mežā kārtis un liānas —tas vēl nav nekas, tīri patīkams darbs. Turpretī rakt bedres, lai uzstādītu balstus, — īsts elles darbs. Vai jūs zināt, cik bedru bija jāizrok? Vairāk nekā trīsdesmit. Padomājiet tikai! Pedriņjo mirka vienos sviedros; uz delnām parādījās tulznas. Emīlija, kas laiku pa laikam atnāca «izlūkos», deva viņam lielisku padomu:

—   Tavā vietā es atvestu no meža bruņnesi, lai rok bedres. Šis zvērs ir kā radīts zemes darbiem, viņš nepārtraukti rok alas, tādas apaļas …

—   Bet es tavā vietā, — Pedriņjo atbildēja, būdams visai nelāga noskaņojumā, — iedzertu etiķi un nobučotu pērtiķi.

—   Emīlija parādīja viņam mēli un aizskrēja uz māju nosūdzēt Snīpītei.

—   Gatavais stulbenis! — viņa teica, izstiepusi lūpas. — Es viņam devu tik brīnišķīgu padomu, bet viņš pasūtīja mani pie pērtiķiem! Stulbenis!

—    Tu taču zini, ka Pedriņjo dusmojas, kad viņu traucē strādāt.

—    Es tikai. ..

—    Pievaldi savu mēlīti un nāc labāk man palīgā šūt. Es nupat pabeidzu sauli un tūlīt šūšu tev baleta bruncīšus zirgam, tas ir, tev pašai.

— Cik skaisti! Vai arī man uz muguras būs saule, jā?

Snīpīte pasmaidīja:

—. Nekādā ziņā, Emīlij, vai tev prāts! Sauli nēsā vienīgi klauni. Vislielākais, ko mēs varam atļauties, — mēnesi.

Emīlija piecirta kāju:

—    Es negribu mēnesi! Es gribu gadu!

Snīpīte atkal pasmaidīja un apkampa savu lelli, sacīdama:

—    Emīlij, Emīlij! Cik ļoti tu man patīc tāda maza aušiņa. Citādi staigā apkārt, piepūtusies aiz gudrības! Lellei noteikti jābūt aušiņai. ..

Pedriņjo tikmēr raka un raka. Izraktas jau pēdējās bedres, jāsāk uzstādīt balstus. Trīs dienas Pedriņjo noņēmās ar savām kārtīm — tēsa un dzina, lieca un sēja …

—    Nosvīdis kā loga rūts, kad laukā auksts, — Emīlija mēļoja.

Tomēr cirks aizvien vairāk kļuva līdzīgs īstam cirkam; bet, kad Pedriņjo to apvilka ar katūnu, tas vairs ne ar ko neatšķīrās no Spinelli cirka, kuru viņi bija apmeklējuši pagājušajā ziemā.

Pedriņjo nevarēja vien nopriecāties. Sabāzis rokas kabatās, viņš vairākas reizes apgāja apkārt savai celtnei, plīsdams vai pušu aiz lepnuma. Pēc tam uzsauca:

—    Ļaudis, sanāk, ka biezs!

Visi sapulcējās laukumiņā, kur bija uzcelts cirks, skaļi jūsmoja un sāka aplaudēt.

—    Lieliski! — donna Benta teica krustmātei Nastasijai. — Mans mazdēls dienās būs liels vīrs, tur nav nekādu šaubu.

—    Es ar vienmēr saku to pašu, seņjora, — vecā nēģeriete dzīvi atsaucās, — šis puika, tas ir, Pedriņjo, modina cerības. Pēc manām domām, viņš uzkalposies par inspektoru.

«Inspektors», pēc krustmātes Nastasijas domām, bija visaugstākais amats, par kādu cilvēks var sapņot. «Tāpēc ka viņš ķer zagļus,» nēģeriete paskaidroja.

Kad cirks bija uzcelts, sākās mēģinājumi. Pedriņjo un Snīpīte ieslēdzās kopā ar saviem aktieriem, stingri jo stingri visiem piekodinājuši nelūrēt pa spraugām. Kriksis ieradās ar visu kakla siksnu, un viņam tika uzticēts sardzes dienests pie cirka durvīm. Viņš saņēma pavēli vajadzības gadījumā riet, bet nekost.

Kad programmas pirmās daļas mēģinājumi pamatos bija pabeigti, Pedriņjo ķērās pie pantomīmas. Nudien, īsts elles darbs, ka es jums saku! Pantomīma bija iecerēta pēc noteikta plāna, bet, tā kā visi uzskatīja par savu pienākumu jaukties visur iekšā, tad iznāca neiedomājams juceklis. Emīlija apņēmās uzzīmēt plakātu un uzzīmēja kaut ko pavisam aplamu: «SAPNUSS PIEPES».

—    Pirmkārt, nevis «sapnuss», bet «sapnis», Emīlij, — Snīpīte izlaboja, — turklāt vārds «piepes» nozīme pavisam ko citu nekā «pie upes».

—   To es zinu ne sliktāk par tevi, — Emīlija atteica, — bet es gribu, lai būtu «piepes», citādi es izstāšos no trupas un mans zirgs arī.

—   Cik tu esi stūrgalvīga! Ja cilvēks kaut ko grib, tad viņam jāpaskaidro iemesls, nevis jāsaka «es gribu»!

—   Man ir iemesls, — Emīlija iebilda. — Sapnuss nemaz nav sapnis, bet tāds zvērs, kuru es esmu izdomājusi. Viņam acis uz kājām, kājas uz deguna, deguns uz vēdera, vēders uz papēžiem, papēži uz elkoņiem, elkoņi uz sāniem, sāni uz …

—   Pietiek! — Snīpīte sāka lūgties, aizbāzusi ausis. — Viss zvērs nemaz nav jāapraksta … Bet kāpēc «piepes»?

—   To es nevaru izskaidrot, bet tā man labāk patīk. Ja jūs abi tik ļoti uzstāviet, var arī saīsināt, un tad būs «Sapnuss pes». Neko vairāk jūsu labā es nevaru darīt…

Brālēns un māsīca saskatījās.

—   Man liekas, viņa sāk šķirties no prāta, — Pedriņjo iečukstēja Snīpītei ausī.

3. nodaļa IERODAS VIESI

Bum! Bum! Bum! Lielā diena beidzot ir klāt. Laukums cirka priekšā rotāts ar karodziņiem un bambusa arkām. Cirka direktors apsēdās pie durvīm un sāka gaidīt viesus. Pirmie ieradās kaimiņu bērni — Zukiņja ar mazo māsiņu Kandoku un daži zēni no tiem, kurus Emīlija kādreiz bija pārvērtusi. Drīz sētas vārtiņi atkal iečīkstējās un ienāca doktors Gliemezis, ļoti nopietns, ietērpies jaunā gliemežvākā, pasitis padusē medikamentu čemodāniņu. Viņš pavēstīja, ka svētkos ieradīšoties daudzi ūdeņu iemītnieki, nebūšot vienīgi Princis Sudraba Zivtiņa.

—    Kāpēc nebūs? — Snīpīte gribēja zināt.

—   Tāpēc, ka viņa vairs nav pasaulē, — ārsts klusi noteica, nodūris acis.

—    Kā tad tā — nav pasaulē? Kas noticis? Stāstiet taču!…

—   Es nezinu, kas noticis. Pēc ceļojuma uz Dzeltenā Dzeņa namiņu mūsu dārgais Princis vairs nekad nav atgriezies Skaidro Ūdeņu valstī.

Snīpīte atcerējās visu: kā viltvārdis runcis Fēlikss atnāca viņiem paziņot, ka Princis slīkstot, jo esot aizmirsis peldēt, kā viņa pēc tam skrēja uz strautu glābt Princi, bet tur vairs neviena nebija. Vai tiešām viņš būtu noslīcis?

—   Vai jūs domājat, doktor, ka viņš dabūjis galu strauta viļņos?

—   Kāds absurds, mans bērns. Zivs nekad nevar noslīkt! Ak nē, noticis kas cits .. .

—    Bet kas tad?

—    Domāju, ka viņu apēda viltvārdis.

Snīpīte gandrīz zaudēja samaņu! Viņa tikai tāpēc nekrita ģībonī, ka kuru katru mirkli varēja ierasties citi viesi un nevar taču sabojāt svētkus. Bet arī šais apstakļos viņa izvilka mutautiņu un noslaucīja veselas trīs gaužas asaras . .. Šai brīdī atkal iečīkstējās vārtiņi: bija ieradusies seņjora Zirnekle ar savām sešām meitām. Snīpīte sagaidīja viņu ļoti laipni un pastāstīja, ka iepazinusies ar Sniegbaltīti un citām princesēm, kurām seņjora Zirnekle šūdinājusi kleitas.

Pēc tam ieradās divi Vēži Vientuļnieki un majors Krupis ar saviem kareivjiem vardulēniem.

Te pēkšņi kaut kur tālumā atskanēja gari stiepts «mjau».

—   Vai tiešām būtu uzkūlies viltvārdis? — Pedriņjo tikko valdījās aiz sašutuma. — Ja parādīsies šis nelietis … tad mana pātaga …

Taču Pedriņjo velti bija izgāzis dusmas: ņaudētājs nebija neviens cits kā pats Runcis Zābakos! Kāds prieks!

Direktors Pedriņjo visus laipni sagaidīja, steidzās sapazīstināt un ierādīt vietas. Viesi cits caur citu jautāja, kur Rabiko, grāfs un Vari Iedomāties. Direktors vienmēr atbildēja vienu un to pašu: «Viņi tagad ir cirka artisti un grimējas pirms izrādes.»

—   Vai tiešām būs kokosmiltu plāceņi? — Runcis Zābakos apjautājās.

—    Kokosmiltu plāceņus pasniegs starpbrīdī, — Emīlija paskaidroja. — Tie būs trejādi: vieni sniegbalti kā balts sniegs, otri sārti kā sārta roze, bet trešie brūni kā grauzdēts cukurs. Krustmāte Nastasija ir liels meistars.

Tāpēc tik daudz šķirņu. Viņa lie-lis-ki gatavo visādus re-tu-mus! Vienīgi koka cilvēciņi viņai lāgā nepadodas. Vari Iedomāties iznāca tik neglīts, ka viņš, nabadziņš, baidās rādīties publikai! Paši redzēsiet!

Un visi tiešām ieraudzīja.

Kad bija pienācis laiks iedegt lukturīšus, arēnā iznāca «uniforma» zaļā livrejā. Tas bija nelaimīgais Vari Iedomāties ar savu līko naglu, kuras gals rēgojās laukā no jaunās, nesen šūdinātās livrejas. Publika viņu izsvilpa.

—   Papagailis! — ieņaudējās Runcis Zābakos.

—   Vismaz naglu būtu izrāvis! — nokurkstēja majors Krupis.

Nabaga koka cilvēciņš bija visai labsirdīgas dabas un tāpēc tikai nopūtās par šiem aizskarošajiem vārdiem un darīja savu darāmo. Viņš izkāra lukturīšus tik prasmīgi, ka cirkā kļuva gaišs kā dienā. Taču viesi jau izrādīja nepacietību. Zukiņja sauca:

—    Klaunu! Dodiet šurp klaunu!

Pārējie viņam pievienojās, un sacēlās tāds troksnis, ka kaut vai ausis bāz ciet un mūc laukā. Pedriņjo iznāca arēnā un paskaidroja, ka izrāde aizkavējas, jo neesot vēl atbraukuši viesi no Pasaku valsts. Šī ziņa publiku nomierināja un iepriecināja: pasaku varoņus neviens nebija gaidījis . .. Prieks bija jo lielāks, kad ieradās pirmais brīnumvalsts pārstāvis — Aladins ar burvju lampu rokās. Atnāca un sāka rāpties galerijā tik droši, it kā visu dzīvi to vien būtu darījis kā gājis uz cirku. Viņš apsēdās blakus kaimiņu puikām un sāka lielīties ar savu lampu.

Pēc tam atbrauca Īkstītis, viņu sagaidīja ar aplausiem. Tūlīt pēc viņa ieradās Sarkangalvīte un pārsteigtā publika sāka sačukstēties: kas to būtu domājis, nogriezusi matus! Moderni gan, bet tomēr …

Bija laiks sākt izrādi: cienījamā publika acīm redzami kļuva nemierīga.

—    Klaunu! — vairākas reizes iesaucās īkstītis.

Šai brīdī Kriksis pie ieejas sāka tik neganti riet, it kā viņam kāds būtu uzbrucis. Skatītāji apklusa un saspringti ieklausījās. Aladins uzrāpās uz pēdējās rindas sola un paskatījās pa spraudziņu laukā.

—    Kas tur notiek, Ali? — jautāja Pedriņjo, kuram Aladins bija iedevis paturēt savu lampu.

—   Viņš rej uz kādu tipu ar zilu bārdu.

—   Zilbārdis! — pārbīlī iekliedzās princeses. — Katru reizi, kad mēs ierodamies Dzeltenā Dzeņa namiņā, šis nekauņa ir klāt kā likts. Nelaidiet viņu iekšā!…

Izcēlās panika. Aladins sakampa lampu, lai izsauktu džinu. Taču tas vairs nebija vajadzīgs: Pedriņjo iznāca arēna, ģērbies jau kā cirka direktors, un paziņoja:

—   Mieru! Mieru! Nebaidieties! Briesmonis jau tālu prom no šejienes. Kriksis tā ieklupa viņam bārdā, ka zili dūmi vien nokūpēja, — un Pedriņjo parādīja publikai Zilbārža bārdas kušķi.

Visi apskatīja kušķi, un katrs paņēma vienu zilu matiņu piemiņai.

—    Klaunu! — atkal iekliedzās īkstītis.

—    Kokosmiltu plāceņus! — noņaudēja Runcis Zābakos.

Kaimiņu puikas rībināja ar kājām.

Pedriņjo nolēma sākt izrādi un deva pirmo signālu, uzsizdams ar āmurīti pa vecu lāpstiņu, kas bija iekārta aukliņā, — blum-m, blum-m, blum …

4. nodaļa IZRĀDE

Cirkā valdīja jautrība. Ja arī priekšnesumi neizdotos, skatītāji būtu apmierināti ar to vien, ka sapulcējušies kopā. Viesi no Skaidro Ūdeņu valsts bija sajūsmināti par Pasaku valsts pārstāvjiem, kurus līdz šim bija pazinuši tikai pēc grāmatām. Bet pasaku varoņi savukārt jau sen nebija tikušies ar īstiem, dzīviem bērniem un nevarēja no tiem ne acu atraut.

Jau trešo reizi noskanēja signāls, bet izrāde aizvien vēl nesākās. Snīpīte, tiesa kas tiesa, bija tais domās, ka labāk sākt tūlīt un ilgāk vairs negatavoties — ko nu vairs saglābsi, kad ūdens jau smeļas mutē! Turpretī Pedriņjo iebilda:

—    Nevar sākt, kamēr nav atnākusi vecmāmiņa. Viņa vēl ģērbjas. Vecmāmiņa gludina savu zīda kleitu, kuru viņai uzšuva mūsu gadsimta sākumā. Krustmāte Nastasija nezin vai nāks, viņa kautrējas …

—    Lai negražojas un nāk tik šurp. Es pati viņu ar visiem iepazīstināšu, — Snīpīte apsolīja.

Beidzot ieradās arī večiņas: donna Benta — zīda kleitā, bet krustmāte Nastasija — baltā priekšautā. Snīpīte uzskatīja, ka viņas abas vajadzētu stādīt priekšā publikai, jo daudzi klātesošie viņas nepazina. Tāpēc Snīpīte pakāpās uz krēsla un svinīgi pavēstīja:

—   Cienījamie viesi, man ir tas gods iepazīstināt jūs ar vecmāmiņu donnu Bentu de Oliveira, slavenā kanoniķa nelaiķa Agapito Saturkazu de Oliveira brāļameitu. Bet tā ir krustmāte Nastasija, melnā feja, — viņai ir laba sirds un zelta rokas.

Aplausi nerimās tik ilgi, kamēr abas večiņas cienīgi apsēdās goda vietās, kas bija atstātas speciāli viņām direkcijas ložā.

—   Varam sākt, — Pedriņjo teica māsīcai, — tu sagatavo Emīliju, bet es gādāšu par klaunu.

Tā kā programmas pirmajā numurā vajadzēja uzstāties jātniecei, tad Snīpīte steigšus devās pie Emīlijas: viņa pēdējo reizi sakārtoja savas audzēknes bruncīšus un deva viņai pēdējos norādījumus. Pirmo reizi mūžā slavenā lelle uztraucās . .. «Blum-m, blum-m, blum …» — nošķindēja lāpstiņa. Priekškars atvērās, un lelle graciozi iedrāzās arēnā jāšus uz sava zirdziņa ar gaiļa spalvu asti. Viņas parādīšanās izraisīja veselu aplausu vētru. Ar vieglu galvas mājienu Emīlija sveicināja publiku, nosūtīja skatītājiem vairākus gaisa skūpstus un sāka aulekšot. Viņa apmeta vairākus lokus visapkārt arēnai, gan sēdēdama sāniski seglos kā amazone, gan stāvēdama uz vienas kājas pirkstgaliem kā balerīna.

— Burvīgi! — donna Benta iesaucās. — Nekad nebūtu domājusi, ka Emīlijas numuram būs tādi panākumi.

Krustmāte Nastasija tikai nomurmināja: «Žēlīgais dievs!» — un pārmeta krustu.

Kad pienāca kārta lēkt caur stīpām, no aizkulisēm iznāca Vari Iedomāties ar trim stīpām rokās. Nabadziņš! Savā kovboja tērpā, kuru Snīpīte bija izšuvusi ļoti gaumīgi, viņš izskatījās vēl kroplīgāks. Aladins, pievērsies Runcim Zābakos, izmeta: «Tāds pat sapnī nerādās!» — bet īkstītis iebļāvās: «Izrauj naglu, putnubiedēkli!»

Šī nelaimīgā nagla, kuras galviņa parādījās katru reizi, kad Vari Iedomāties noņēma platmali, un kuras asais gals izdūrās cauri visām blūzēm, bija nebeidzams sarunu temats Dzeltenā Dzeņa namiņā. Pedriņjo domāja, ka jāataicina doktors Gliemezis, lai tas izdarītu koka cilvēciņam operāciju: ar medicīnisko zāģīti nozāģētu naglas galiņu. Turpretī Snīpīte bija citās domās un uzskatīja, ka šī nagla ir nabaga cilvēciņa vienīgais aizsardzības ierocis. Turklāt šī nagla ērti noderēja pastaigu laikā kur uzkarināt vieglus priekšmetus, piemēram, Emīlijas cepurītes un lietussargu. Un šo praktisko apsvērumu dēļ naglas asais gals joprojām rēgojās uz nelaimīgā cilvēciņa muguras.

Toties pats Vari Iedomāties nelikās ne zinis par publikas ņirgāšanos. Viņš lietišķi un mierīgi uzkāpa uz ķeblīša un droši turēja rokā ar sarkanu papīru apvilktu stīpu, cauri kurai vajadzēja lēkt Emīlijai. Lelle palaida savu zirdziņu aulekšos, apjāja divreiz apkārt arēnai un trešaja aplī — c-rr-t! — izlēca cauri stīpai. Zālē nogranda aplausu vētra. Otra stīpa bija pārvilkta ar zilu papīru, bet trešā — ar zaļu. Emīlija tikpat veikli izlēca cauri zilajai stīpai, pārplēsdama papīru, kas palika karājamies robainiem lēveriem; turpretī, lecot cauri zaļajai stīpai, notika nelaime. Kas to būtu domājis, zirdziņš nosprieda, ka arī viņam vajag lēkt! Viņš lēca, turklāt ļoti skaisti, bet viņa aste no gaiļa spalvām aizķērās aiz naglas uz Vari Iedomāties muguras un palika tur karājamies. Kad publika ieraudzīja zirdziņa asti uz dīvainā pakaramā, atskanēja dimdoši smiekli, kas nerimās tik ilgi, kamēr Vari Iedomāties, pagaidām neko nenojauzdams, nozuda aiz kulisēm ar vējā plīvojošām spalvām uz muguras. Arī Emīlija neievēroja notikušo un, domādama, ka smejas par viņu, apstājās sarkana kā vēzis, parādīja skatītājiem mēli un pārskaitusies aizskrēja prom.

—   Es vairāk neuzstāšos! — viņa teica aiz kulisēm, raudama nost un plēsdama gabalos savus tila baletsvārciņus. — Es neesmu nekāds klauns, ko viņi rēc!

Snīpītei bija krietni jānopūlas, kamēr ieskaidroja lellei, ka publika smejas nevis par jātnieci, bet gan par zirgu un stīpu turētāju. Tad Emīlija ņēma priekšā Vari Iedomāties:

—   Idiotisms! Kur tas redzēts, ka pieaudzis koka cilvēks staigā ar āķi uz muguras kā makšķere?

—    Kur te mana vaina? — kroplītis skumīgi atčukstēja. — Tāds esmu piedzimis .. .

—    Labāk nemaz nebūtu piedzimis! — lelle atcirta, pēc veca ieraduma uzkarinādama uz nelaimīgās naglas savus saplēstos svārciņus.

5. nodaļa NELAIMES GADĪJUMS

Pedriņjo bija tuvu izmisumam: publika aizvien neatlaidīgāk pieprasīja klaunu, bet grāfs mīklainā kārtā bija kaut kur nozudis. Direktors lauzīja galvu un nevarēja nekā saprast: viņš bija atstājis grāfu aiz kulisēm jau apģērbtu un nogrimētu — klaunam vajadzēja uznākt arēnā tūlīt pēc Emīlijas. Taču Emīlija jau sen bija beigusi savu programmas numuru, bet grāfa aizvien vēl nebija, it kā govs būtu viņu apēdusi kopā ar zāli. Šis apstāklis lika mainīt izrādes kārtību.

— Dodies uz arēnu, Vari Iedomāties, — Pedriņjo teica koka cilvēciņam, — norij kādu zobenu, kamēr es organizēšu grāfa meklēšanu. — Un izgrūda, nabadziņu, arēnā.

Vari Iedomāties iznāca ar zobenu saišķi padusē, nesdams skārdeni ar kvēlojošām oglēm. Viņš apmetās tieši arēnas centrā uz maza paklājiņa un sāka rīt zobenus. Viņš strādāja tik veikli, ka publika pavisam piemirsa viņa kroplumu un sāka aizrautīgi aplaudēt. Norijis pēdējo zobenu, viņš sāka ēst uguni un — šņirkt, šņirkt, šņirkt! — samala zobos visas ogles.

Taču, mezdams mutē pēdējo oglīti, viņš pieskārās tai ar degunu (bet jūs droši vien atceraties, ka viņa deguns bija pagatavots no sērkociņa), un tas aizdegās.

Kas nu sākās! Publika aurodama pietrūkās kājās.

—   Deguna ugunsgrēks! — īkstītis kliedza pilnā balsī. — Sauciet ugunsdzēsējus, sauciet ugunsdzēsējus!

Aladins, Runcis Zābakos un Zukiņja metās uz arēnu, lai palīdzētu cietušajam. Taču vairs nekas nebija glābjams. Vari Iedomāties deguns nodega līdz pašai pamatnei, pārvērzdamies par mazu, melnu nodegulīti.. . Savādi tomēr, ka tas nemaz nebojāja koka cilvēciņa izskatu, gluži otrādi — viņš kļuva pat glītāks: acīmredzot viskroplīgākais bija šis sērkociņa deguns … Cietušo aizveda, un publika, īkstīša uzkūdīta, atkal sāka trokšņaini pieprasīt klaunu. Un, tā kā Pedriņjo nekādi nevarēja atrast grāfu, viņam atkal vajadzēja dot paskaidrojumus.

—   Cienījamā publika! — viņš teica. — Notikusi liela nelaime. Mūsu slavenais klauns Kuku Kuruzo negaidīti un mīklaini pazudis. Acīmredzot viņš kritis par upuri laupītājiem, tā ka klauna, par dziļu nožēlošanu, nebūs. Arī pantomīmas nebūs. Manēžas zvaigzne Emīlija, kurai vajadzētu izpildīt pantomīmā galveno lomu, iespītējusies kā ēzelis un atsakās uzstāties. Sakarā ar šiem bēdīgajiem un neparedzētajiem apstākļiem mēs beigsim izrādi ar PĀRSTEIGUMU!

Daļa skatītāju aplaudēja, daļa svilpa, bet Runcis Zabakos sauca:

—   Dodiet kaut vai kokosmiltu plāceņus!

Šai brīdi parādījās PĀRSTEIGUMS. Tas bija — pat minēdami neatminēsiet! — zilonis, turklāt vismazākais no visiem, kādi jebkad dzīvojuši pasaulē, — tā paskaidroja Pedriņjo, izlikdams arēnā pudeles, pa kurām zilonītim vajadzēja staigāt. Pārsteigumam gan bija piekrišana! Tas bija tik nevainojams zilonītis, ka izskatījās gluži kā īsts — ar snuķi, ilkņiem no ziloņkaula un lielām, noļukušām ausīm. Viņš brītiņu pastaigājās pa arēnu prātīgi kā liels zilonis un pēc tam, drebēdams bailēs, sāka staigāt pa rindā saliktajām pudelēm.

— Pataurē, zilonīt! — Īkstītis uzsauca.

Zilonis paklausīja un trīs reizes notaurēja ļoti skaļi un skaidri. Tikai viņa balss mazliet atgādināja sivēna kviecienu. Kriksis, kas pie ieejas apsargāja cirku, izdzirda šo taurēšanu un daudznozīmīgi paslēja vienu ausi. Pēc tam, klusītēm pacēlis ar galvu telts audeklu, iegāja iekšā paskatīties, kas tur īsti taurē. Ieraudzījis kaut kādu dīvainu zvēru, viņš sāka aizgūtnēm riet un, zobus atņirdzis, nāca tam virsū. Zilonis tik briesmīgi nobijās, ka sāka drebēt pie visām miesām un, protams, novēlās no pudelēm zemē. Kriksis ieķērās viņā ar zobiem, tad, sakampis ciešāk, sāka zvēru purināt un purināja tik pamatīgi, ka ziloņa āda pārplīsa pašā vidū, un no tās izlīda — ruk-ruk-ruk — kaut kas tāds, kura parādīšanos šeit neviens nebija gaidījis, — pats marķīzs de Rabiko! … Kas tas bija par neaprakstāmu traci! Kliedzieni un svilpieni gandrīz vai sagāza cirku. Mazā Kandoka sāka raudāt. Direktors Pedriņjo iedegās negantās dusmās un apveltīja Kriksi ar tādu spērienu, ka tas pat iekaucās. Marķīzs, žēli rukšķēdams, izskrēja pagalmā. Lai saglābtu stāvokli, Snīpīte iznāca arēnā ar slotas katu, pie kura bija piestiprināts dēlītis, uz tā milzīgiem burtiem stāvēja rakstīts: «STARPBRĪDIS».

Visi metās uz izeju skriedami un grūstīdamies, jo ikviens baiļojās, ka nepietrūkst kokosmiltu plācenīšu. Krustmāte Nastasija, tērpusies vecmodīgā kleitā un stērķelētā priekšautā, uzmanīgi noņēma no paplātes salveti un sāka dalīt cienastu.

— Es gribu vienu balto, divus sārtos un vienu grauzdēta cukura krāsā, — palūdza Runcis Zābakos.

Pedriņjo tikmēr nevarēja vien beigt gudrot: kas noticis ar grāfu? Varbūt viņu no tiesas pievākuši laupītāji?

Patiesībā noticis bija pavisam kas cits. Grāfs gluži vienkārši uzdūrās vecai «Ģeometrijai», kura kādreiz bija piederējusi nelaiķa kanoniķim Saturkazu un ar kuru Pedriņjo bija nostiprinājis vienu no telts balstiem, lai tas nešūpotos. Grāfs bija tik priecīgs par atradumu, ka izvilka grāmatu laukā un, paņēmis zem rokas, aizgāja pastaigāties pa apkārtni. Tur viņi klaiņoja līdz nākamajai dienai, iztirzādami dažādas «teorēmas» .

.

.

SEPTĪTĀ DAĻA papagaiĻa spalva

//

1. nodaļa BALSS

Pedriņjo sēdēja uz visaugstākā goijabas zara, ēda labos augļus, bet tārpainos meta lejā marķīzam Rabiko, kas stāvēja zem koka.

—     Kad izaugšu liels, tad vairs nevarēs kāpt kokos,— viņš skaļi teica pats sev. — Bet cik ļoti man gribētos uz visiem laikiem palikt par puišeli… Tas ir tik interesanti!

—    Pasaulē ir vēl interesantākas lietas, — kaut kur aiz muguras ierunājās nepazīstama balss.

IVdriņjo ļoti nobijās. Paskatījās pa labi — nav ne\ lēna, paskatījās pa kreisi — atkal neviena … Kas tie par li intīmiem?

Vai te kāds ir? — viņš bažīgi noprasīja.

Ta pati balss atbildēja:

—   Es!

Kas «es»? «Es» nav nekāds vārds.

Klusums …

—   Cik liels tu esi?

—   Apmēram tavā augumā.

—   Bet cik tev gadu?

—   Apmēram tikpat, cik tev.

Ja jau manā augumā un tikpat gadu, tad «balss» arī ir puišelis . .. Pedriņjo šis atklājums ļoti iepriecināja, un viņš pajautāja:

—    Bet kāpēc tu nāci šurp?

—    Lai izstāstītu tev kādu svarīgu noslēpumu.

Pedriņjo kļuva vēl priecīgāks.

—   Nu, parādies tad! — viņš uzsauca. — Tu esi tāds pats puišelis kā es, mani tu nepiemuļķosi!

«Balss» izlikās, ka nav neko dzirdējusi.

Pedriņjo mazliet apjuka, bet neuzskatīja sevi par uzvarētu.

—   Jā, es zinu, ka tu esi puika! Kādu gan noslēpumu tu vari zināt? Dzeltenā Dzeņa Ordenis zina visus noslēpumus.

«Balss» ironiski iesmējās:

—   Tu domā, ka zini visu, bet nezini nekā. Es atnācu pastāstīt ļoti svarīgu noslēpumu: es zinu, kā padarīt cilvēku tikpat neredzamu, kāds esmu es.

Šie dīvainie vārdi atstāja uz Pedriņjo tik graujošu iespaidu, ka viņš aizķērās ar kāju aiz zariņa un nogāzās uz galvas zemē. Par laimi, koks nebija pārāk augsts, un zēns tikai viegli sasitās. Pedriņjo piecēlās, notrausa sausās lapas, kas bija pielipušas pie krekla, un dusmīgi noprasīja «balsij»:

—    Kur tu esi, huligān?

—   Pa labi, pa kreisi, priekšā un aizmugurē, — skanēja atbilde.

Kas var būt vēl nejedzīgāk kā sarunāties ar neredzamu cilvēku. Nekādi nevar zināt, uz kuru pusi pagriezties. Bet balss, kā par spīti, skanēja brīžam pa labi, brīžam pa kreisi, brīžam priekšā, brīžam aizmugurē, it kā tiši kaitinādama.

—   Būt neredzamam laikam ir ļoti patīkami, — Pedriņjo teica kaut kur gaisā. — Mēs ar Smpīti par to daudzreiz esam runājuši . ..

—    Kas tā tāda?

—   Ta ir mana māsīca Lusija, meitenīte ar uzrautu degunteli. Arī viņa grib kļūt neredzama. Vai tu viņai parādīsi, kā to izdarīt?

—    Paradīšu abiem diviem, ja būsiet pelnījuši.

—    Bet kas ir jādara, lai nopelnītu?

—    Pirmkārt, nelamāt mani par huligānu. Bet, otrkārt, aizbraukt kopā ar mani uz Brīnumzemi. Paskatīsimies, kā jūs tur uzvedīsietics. Pagaidām visa pasaule es esmu vienīgais neredzamais zēns. Bet es jūtos ļoti vientuļš, man vajadzīgi biedri. Tāpēc es atnacu šurp.

—   Paldies, ka atcerējies. Bet kur atrodas šī Brīnumzeme?

—   Visur. Paskaties, man ir karte, — «balss» sacīja, pasniegdama salocītu papīra lapu.

Pedriņjo bija ļoti pārsteigts, redzēdams, kā karte pati no sevis atlocījās gaisā. Viņš pastiepa roku, paņēma karti un sāka to pētīt.

—    Lieliska karte, — viņš teica, lasīdams valstu un jūru nosaukumus. — Pat Dzeltenā Dzeņa namiņš šeit norādīts. Arī marķīza de Rabiko kūtiņa ļoti labi redzama. Kur tu ņēmi šo karti?

—   Pats sastādīju, ceļodams ar zīmuli rokā. Brīnumzeme ir ļoti sena. Tā radās, kad pasaulē piedzima pirmais bērns, un pastāvēs tik ilgi, kamēr vien būs dzīvs pēdējais sirmgalvis.

—   Vai nokļūt tur ir viegli?

—   Ļoti viegli vai ari neiespējami. Tas atkarīgs no cilvēka. Cilvēkam ar labu iztēli ļoti viegli.

Pedriņjo pēdējos vārdus lāgā nesaprata … «Balss» reizem runāja ērmīgas lietas.

—   Brīnumzemi apmeklējuši daudzi ceļotāji, — «balss» turpināja. — Tai skaitā brāļi Grimmi un Andersens, vai tu pazīsti viņus? Viņi tur nodzīvoja ilgus gadus un daudz ko redzēja, bet pēc tam par visu pastāstīja mats matā, kā bija redzējuši. Brāļi Grimmi pirmie izstāstīja visā pilnībā stāstu par Pelnrušķīti — visu, kā bija. Pirms viņiem šis stāsts jau ceļoja pa pasauli, bet katrs to stāstīja citādi…

—   Cik interesanti! Bet vai karti es drīkstu paturēt?

—   Paturi. Es to zinu no galvas. Tikai nepazaudē — visā pasaulē nav otras tādas kartes.

—   Neraizējies, viss būs kārtībā, — Pedriņjo atteica, iebāzdams karti kabatā. — Tagad tikai jānoskaidro, kā uz turieni aizbraukt.

—    Nedomā par to. Es visu zinu. Es aizvedīšu jūs.

—    Kad?

—    Kad gribēsiet. Kaut vai rīt.

—   Lieliski! — Pedriņjo bija sajūsmināts. — Rīt ari brauksim. Agri no rīta es būšu šai pašā vietā kopā ar savu māsīcu Lusiju. Norunāts?

—   Kikerigū! — atbildēja noslēpumainā balss un apklusa.

Pedriņjo brīdi pastāvēja, ieklausījās. Klusums. Kā redzams, tas, kam piederēja balss, bija aizgājis prom.

Pedriņjo vēl ilgi stāvēja tai pašā vietā, domīgi raudzīdamies tālumā . ..

2. nodaļa GATAVOSANĀS CEĻOJUMAM

Pedriņjo skriešus devās uz mājam, lai ātrāk izstāstītu Snīpītei par dīvaino atgadījumu. Viņš runāja aizgūtnēm, pārteikdamies un stomīdamies.

Snīpīte aiz sajūsmas palika vaļēju muti.

—   Bet kāds viņš izskatās? — viņa jautāja, mirdama vai nost aiz ziņkāres.

—    Kā lai es zinu, kāds viņš izskatās, ja viņš ir neredzams. Balss tāda kā puikam. Teica, ka esot tāds pats augumā kā es un arī gadu tikpat, cik man. Dzied kā gailis.

—   Zili brīnumi! — Snīpīte pašūpoja galvu, pētīdama zemē izklāto karti. — Emīlij, nāc šurp, paskaties …

Lelle, kas spēlēja ar grāfu paslēpes, atmeta galvu un ātri nāca šurp, klaudzinādama ar papēdīšiem — klip-klipklip … Uzmeta skatienu kartei, izteica savas kritiskās piezīmes un, ieraudzījusi Rabiko kūtiņas attēlu, iekliedzās:

—    Grāf, nāciet šurp, paskatieties! — un, tā kā grāfs uzreiz neatsaucās, viņa aizskrēja tam pakaļ un uzgrūda viņu uz kartes tik neuzmanīgi, ka grāfa deguns pārplēsa kaut kādu jūru.

Kad karte bija labu laiku skatīta, pētīta un studēta, Pedriņjo beidzot paziņoja, ka pietiks, — laiks gatavoties ceļojumam.

—    Viss jāizlemj jau šodien, jo izbraucam rīt agri no rīta. Vispirms izlemsim, kas brauks un kas paliks mājās.

—   Manuprāt, braukt varētu visi, izņemot Rabiko, — Snīpīte sacīja. — Marķīzs ir ļoti slikti audzināts. Brauks Emīlija, brauks Vari Iedomāties, brauks grāfs …

—   Vari Iedomāties nebrauks! — Emīlija iecirtās. — Kāds labums no tāda ērma? Bet grāfs — lai brauc, viņš man būs vajadzīgs.

Lai gan visi juta līdz koka cilvēciņam, tomēr sanīsties ar Emīliju neviens nevēlējās. Nolēma, ka brauks grāfs.

—   Bet mantas? — Snīpīte atcerējās. — Vai nevajadzētu paņemt līdz kaut ko no drēbēm?

—   Es domāju, ka nevajag, — Pedriņjo atteica. — Neredzamais zēns, cik var spriest, ir ļoti izdarīgs: viņš vienmēr pratīs sagādāt to, kas mums būs vajadzīgs.

Visi nolēma mantas neņemt.

—   Jauki, — Pedriņjo noteica. — Bet tagad iesim gulēt, lai rīt no rīta varam piecelties labi agri.

Donna Benta bija pārsteigta, ka bērni tik rātni pirms noteiktā laika aizgājuši gulēt, un sacīja krustmātei Nastasijai:

—    Rītdien mūs gaida kāds pārsteigums! …

Bet Emīlija negāja gulēt. Lellei par visu bija pašai savas domas, un viņa bija paradusi vienmēr rīkoties citādi nekā pārējie. Tāpēc viņa nolēma mantas tomēr paņemt un atlikušo vakara daļu pavadīja, kravādama savas mantiņas mazā groziņā, kuru viņai bija uzdāvinājusi donna Benta. Ielika papagaiļa spalvu, pusi no salauztām šķērēm, slaveno kniepadatu ar balodīti un citus nieciņus.

—    Katram sava manta mīļa, — stāvēdama istabas vidū, rokas sānos iespiedusi, viņa atkārtoja krustmātes Nastasijas iecienīto sakāmvārdu. Un, pārliecinājusies, ka nekas nav aizmirsts, viņa mēģināja aiztaisīt grozu … Kas to deva! Aplam daudz bija sabāzts iekšā …

—   Grāf! — Emīlija pasauca. — Nāciet šurp, palīdziet saspiest šo draņķi!

Nabaga de Kukuruzo krekšķēdams iznāca no sava kakta.

-— Sēdieties virsū uz groza un spiediet, kamēr pārsprāgsiet … — Emīlija laipni palūdza.

Grāfam, par laimi, tādas galējības nemaz nebija vajadzīgas. Grozs acīmredzot apžēlojās par nabaga zinātnieku … un aizvērās.

3. nodala AIZBRAUKŠANA

Nākamajā rītā jau mazā gaismiņā bērni izlēca no gultas, apģērbās un klusi, klusi uz pirkstgaliem izlavījās dārzā, tā ka donna Benta pat nemanīja. Viņiem sekoja Emīlija, atmetusi galvu, uz pirkstgaliem kā balerīna. Procesiju noslēdza grāfs ar grozu uz muguras. Tiklīdz viņi bija atvēruši vārtiņus, tūlīt atskanēja gaiļa dziedāšana. Skaņas nāca no goijabas koka puses:

—    Kikerigū!

Pedriņjo pazina «balsi».

—   Tas ir viņš. Jau gaida mūs norunātajā vietā.

Visi skriešus devās turp, bet, nekā neieraudzijuši, palika mulsi stāvam, nezinādami, ko tālāk darit. Bet šai brīdī otrs «kikerigū» atskanēja kaut kur goijabas galotnē. Neredzamais zēns, kā redzams, bija liels kārumnieks un laiku velti netēreja .. .

—   Vai tu tur augšā? — Pedriņjo jautāja, atgāzis galvu.

—   Vai tad tu neredzi? — «balss» atbildēja. — Mācies uzzināt, kur es esmu, mani neredzēdams.

Un «balss» deva savu pirmo mācību — uzmeta goijabas mizu tieši uz Pedriņjo deguna, noprasīdama:

—   Vai jūti?

Pedriņjo iesmējās:

—   Jūtu. Bet tagad kāp zemē, es iepazīstināšu tevi ar savu māsīcu Lusiju un citiem Dzeltenā Dzeņa Ordeņa biedriem.

—    Nav vajadzības. Es saprotu, ka šī meitene ar uzrauto degunteli ir Lusija. Bet lelle — Emīlija, marķīze de Rabiko. Es tikai nevaru aptvert, kas ir šis seņjors ar platmali galvā un grozu uz muguras.

—   Tas ir slavenais grāfs de Kukuruzo, zinātnieks, kurš visu zina.

Dzeltenā Dzeņa namiņā visi zināja, ka grāfs visu zina, bet patiesībā neviens nezināja, ko īsti grāfs zina .. . Tomēr «balss» apmierinājās ar šādu atbildi, un visi izdzirdēja — bunkš! — kā viņš nolēca no koka. Tagad «balss» stāvēja kaut kur viņu vidū.

—    Ir laiks, — «balss» teica. — Mums jādodas ceļā pirms saules lekta. Vai karti neesat pazaudējuši?

Pedriņjo izvilka karti no kabatas. «Balss» to paņēma un atlocīja vaļā.

Snīpīte neticēja pati savām acīm: karte pati atvērās un palika karājamies gaisā — zili brīnumi! Noslēpumainais zēns bija neredzams, bet priekšmeti, kuriem viņš pieskārās, nekļuva neredzami. Tas uzvedināja Pedriņjo uz domām izmēģināt kādu jauninājumu.

—    Lūk, ko, — viņš teica, — vispār ir ļoti neērti draudzēties ar biedru, kas nav redzams. Vai tu nevarētu piespraust pie savas cepures spalvu? Pēc spalvas mēs uzreiz redzētu, kur tu esi.

—    Tavs priekšlikums ir lielisks, — «balss» atbildēja, — bet man nav cepures. Un vispār man nekā nav. Ja man mugurā būtu kāds apģērba gabals, tad visi to redzētu — un es vairs nebūtu nekāds neredzamais.

—    Man kauns! — Emīlija iesaucās, aizklādama seju ar rokām. — Ko gan teiktu donna Benta, ja uzzinātu, ka mes draudzējamies ar zenu, kas staiga pliks!

—    Rimsties, Emīlij! — Snīpīte viņu aprāja. — Tev nav nekādas jēgas par neredzamiem cilvēkiem!

Ja nu spalvu nevar piespraust pie cepures, tad varbūt iesiet to matos? Visi atbalstīja Pedriņjo jauno priekšlikumu. Bet kur lai dabū spalvu un kādu aukliņu vai diedziņu?

—    Man groziņā ir papagaiļa spalva! — Emīlija iesaucās. — Grāf, noņemiet grozu no muguras un atveriet vaļā.

Grāfs nolika grozu zemē, atvēra vāku un pasniedza lellei papagaiļa spalvu un spolīti diegu.

Neredzamais zēns iesēja spalvu matos, un no šī brīža sarunāties ar viņu bija daudz vienkāršāk. Spalva, šūpodamās gaisā, norādīja, kur viņš atrodas.

—    Lai dzīvo Spalviņš! — Emīlija iesaucās, vienā mirkli nokristīdama jauno draugu.

Un kopš šī brīža visi sāka saukt neredzamo zēnu tikai šai vārdā — par Spalviņu.

Tagad varēja doties ceļā. Neredzamais zēns izņēma no maisiņa, kas bija noglabāts zem koka, īpašu pulverīti, un, paskaidrodams, ka tas ir «pirlimpimpim pulverītis», viņš iedeva katram šķipsniņu un lika iešņaukt. Visi iešņauca un pat nenošķaudījās. Vienīgi Emīlija nošķaudījās, bet viņa jau vienmer par visu šķaudīja. Tiklīdz viņi bija iešņaukuši šo brīnumpulveri (bet tas tiešām bija īsts brinumpulveris), tā tūlīt sajuta, ka kļuvuši viegli kā pūciņas, un ausīs sāka džinkstēt.. . Koki ap viņiem sāka griezties dejā kā balerinas zaļos lapu svāreiņos, aizvien tālāk un tālāk izgaisdami zilpelēkā dūmakā, un vēl pēc brīža izzuda skatienam pavisam. Visi, šķiet, iesliga kādā dīvainā miegā (vai arī tas bija sapnis?) un peldēja gaisā gluži kā teiksmainas jūras viļņos, bet neparasti spēcīgs un brāzmains vējš nesa viņus aizvien tālāk un tālāk prom, it kā viņi būtu mazi ziepju burbulīši. Nevienam negribējās runāt, turklāt neviens arī nebūtu varējis runāt, vienīgi Emīlija pēkšņi vāri iepīkstējās:

—    Spalviņ, dod man vēlreiz iešņaukt to pulverīti! Es jūtu, ka gāžos!

—   Nē, mēs tikai tuvojamies mērķim, — «balss» atbildēja.

Tik tiešām. Migla sāka izklīst, un atkal bija redzami koki. Vēl dažas sekundes — un ceļotāji sajuta zem kājām cietu zemi. Esam klāt! Visi atvēra acis un pārlaida skatienu apkārtnei. Pa samtaini zaļu ieleju klusi burzguļoja strautiņš, vēl dzidrāks par kristālu. Gar strauta krastu tipināja balts jēriņš, dodamies pie ūdens: acīmredzot viņam gribējās dzert. Pie apvāršņa majestātiski slējās pret debesīm augsts, zils kalns, bet starp strautu un kalnu auga mežs.

—   Mēs atrodamies Fabulu valstī, kuru vēl dēvē par Runājošo Zvēru valstību, — Spalviņš paskaidroja. — No šejienes mēs sāksim savu ceļojumu pa Brīnumzemi.

4. nodaļa SEŅJORS LAFONTĒNS

—   Cik skaista vieta! — Pedriņjo iesaucās. — Derētu pārvest šurp Dzeltenā Dzeņa namiņu.

Arī Snīpīte bija sajūsmināta.

—   Vai zvēri šai zemē tiešām runā vai tikai izliekas? — viņa painteresējās.

—    Briesmīgi pļāpas! — Spalviņš atbildēja. — Ja viņi nerunātu, tad arī fabulu nemaz nebūtu. Paiesim gar krastu, tur mēs drīz vien sastapsim kādu no šejienes zvēriem.

—   Tur jau pastaigājas auniņš, — Emīlija iesaucās.

Sai brīdī no meža iznāca vīrs ar gariem, sacirtotiem

matiem, ģērbies pēc senas franču modes. Viņam bija šauras bikses līdz ceļgaliem un viduklī ieņemti svārki. Kājās — kurpes ar lielām sprādzēm, bet galvā — trīsstūraina platmale. Ap kaklu un aprocēm kā baltas putas mirdzēja mežģīnes. Viņš gāja, atbalstīdamies uz resnas kūjas, lēnā solī kā cilvēks, kas iegrimis pārdomās.

—   Vai tas ir auniņa saimnieks? — Emīlija pavaicāja.

— Nē! — Spalviņš pasteidzās paskaidrot. — Tas ir

seņjors Lafontēns, ļoti gudrs francūzis. Grāmatās rakstīts, ka viņš dzimis 1621. un miris 1695. gadā. Bet viņš nemaz nav miris, tikai pārcēlies uz dzīvi šeit, Fabulu valstī. Viņš dzīvo šeit, lai novērotu dzīvniekus.

—   Es viņu labi pazīstu, — Pedriņjo teica. — Viņš ir ļoti slavens. Uzrakstījis daudz fabulu. Mums mājās ir viņa grāmata.

Pa to laiku seņjors Lafontēns piegāja pie strauta un, paslēpies aiz krūma, sāka gaidīt. Jēriņam acīmredzot ļoti slāpa. Viņš jau bija pienācis pie paša ūdens, izstiepa kakliņu un — kluk-kluk-kluk — sāka dzert, kad pēkšņi kāds cits zvērs — ar plēsonīgu sejas izteiksmi un vispār ļoti nesimpātisks — iznāca no meža, paostīja nez kāpēc gaisu un devās tieši uz to pusi, kur atradās jēriņš. Gāja un diez kāpēc brīdi pa brīdim aplaizījās.

—    Tas ir vilks! — Spalviņš pačukstēja. — Viņš apēdīs jēriņu no fabulas …

— Kāda cūcība! — Snīpītei aiz žēluma iedrebējās balss. — Neļauj viņam to darīt, Pedriņjo, svied viņam ar akmeni!

—    Kas vēl nebūs! — Pedriņjo atsaucās. — Nevar taču izjaukt fabulu. Skaties, seņjors Lafontēns jau paņēmis zīmuli un visu pieraksta.

Vilks pienāca jēriņam tuvāk un teica ar īsti vilcisku nekaunību:

—   Kāda nelietība, pretīgais pinkaini! Kā tu uzdrošinies duļķot ūdeni, kuru es taisos dzert? Vai tiešām tu neapjcdz, ka es nevaru apmierināties ar samazgām, kuras atstājis kaut kads nožēlojams jēriņš?

Nabadziņš, saka trīcēt pie visām miesām. Viņš pazina vilku pēc nostāstiem: klīda valodas, ka neviens auniņš neesot varējis izglābties no viņa zobiem .. . Aiz šausmam drebošā balsi viņš atbildēja:

—    Lūdzu, piedodiet, Jūsu Augstiba, bet jūs atrodaties augštecē, bet es, piedodiet, lejtecē, tā ka, iedrošinos piebilst, es nekādi nevaru saduļķot ūdeni, kuru jus, seņjor, taisaties dzert.

—    Nudien, runā! — Emīlija iesaucās. — Gluži kā cilvēki!

Vilks, šķiet, nebija gaidījis no jēriņa šādu atbildi, jo uz bridi samulsa un reizes trīs mulsi nokrekšķējās. Pēc tam viņš teica:

—    Un vispār tas vēl nav viss. Man ar tevi jānoslēdz veci rēķini. Pagājušajā gadā tu, mans dārgais, šai pašā vietā mēļoji, it ka es esot līdzīgs kraupainam sunim. Vai esi aizmirsis?

—   Tas nav taisnība, Jūsu Augstība, jo man vēl tikai trīs meneši; pagajušajā gadā es vēl nemaz nebiju pasaulē. Pavaicājiet māmiņai.

—    Dabūji gan, vilciņ! — Snīpīte klusi iesaucās. — To tu, šķiet, nebiji gaidījis! Redzesim, ko tu tagad teiksi!

Bet seņjors Lafontēns, paslēpies aiz krūma, tikai rakstīja un rakstīja.

Šī atbilde iedzina vilku strupceļā, jo viņš bija ne vien ļauns, bet arī maz attīstīts jeb, atklati sakot, stulbs. Vilks atkal nokrekšķējās un izlikās iegrimis dziļās domās.

—    Kas par to, — viņš beidzot noburkšķēja. — Ja arī tas nebiji tu, tad tas bija tavs brālis, bet man tas ir gluži vienalga.

—    Kā gan tas varēja notikt, Jūsu Augstība, ja ģimenē esmu vienīgais bērns?

Redzēdams, ka nevarēs pieveikt jēriņu ar vārdiem, vilks nolēma rīkoties ar varu:

—  Ja arī tas nav bijis tavs brālis, tad noteikti tavs teliņš, skaidrs? — Un vilks, atņirdzis zobus, nāca jēriņam virsū.

Viņš jau bija pilnīgi sagatavojies sakampt un apēst, nabadziņu, kad pēkšņi no krūmiem izskrēja seņjors Lafontēns un iebelza viņam ar kūju pa purnu.

Vilks to nebija gaidījis. Viņš iežmiedza asti kājstarpi un aizlikās prom uz mežu.

Par to visiem bija liels prieks. Emīlija aizskrēja parotaļāties ar jēriņu, bet pārējie pienāca pie seņjora Lafontēna.

5. nodaļa EMĪLIJA UN LAFONTĒNS

Snīpīte zināja divus franču vārdus: «bonžūr», kas nozīmē «labdien», un «o revuār», kas nozīmē «uz redzēšanos». Pārējie neprata franciski ne vārda. Tāpēc viņu sūtīja uzsākt sarunas ar fabulu rakstnieku. Snīpīte visu saputroja jau pašā sākumā, jo «bonžūr» vietā pateica:

—   O revuar, seņjor Lafontēn. Mēs nupat kā atbraucām no Dzeltenā Dzeņa namiņa un redzējām, cik pamatīgi jūs iebelzāt pa purnu šim nejaukajam vilkam. Jūs rīkojāties ļoti pareizi. Pieņemiet mūsu pateicības apliecinājumus. Bonžūr!

Fabulu rakstniekam ļoti patika Snīpītes runa.

Viņš pacēla meiteni rokās, noskūpstīja uz pieres un sacīja:

—   Tu veltīgi pūlies runāt ar mani franciski, meitenīt. Es saprotu visu cilvēku un visu zvēru valodu.

Bērni ielenca fabulu rakstnieku. Arī Emīlija pienāca klāt, nospriedusi, ka parotaļāties ar jēriņu varēs arī vēlāk. Viņu ļoti pārsteidza rakstnieka tērps: vīrietis — un valkā mežģīnes! Kur tas redzēts? Un šie garie, cirtainie mati gluži kā sievietei. «Ko var zināt, varbūt, nabadziņš, nevar dabūt šķēres?» līdzjūtīgā lelle nodomāja.

Pamanījis Emīliju, Lafontēns nevarēja vien nobrīnīties:

—   Tā jau ir lelle! Tieši lelles mums trūka. Pat staigāt prot? Varbūt viņa arī runā?

—   Protams, Emīlijai mēle kā atspole, — Snīpīte atbildēja.

Lafontēns bija bezgala pārsteigts, jo savu mūžu, lai gan viņš bija pietiekami vecs, nebija sastapis lelli, kura prastu runāt.

—   Apbrīnojami! — viņš iesaucās. — Esmu redzējis pie mums Francijā daudz un dažādas lelles, bet tās visas bija mēmas kā zivis. Pasaule iet pa progresa ceļu, par to vairs nav nekādu šaubu. Kā tevi sauc, lellīt?

— Emīlija de Rabiko, ar ko varu jums pakalpot, seņjor?

—    Skaists vārds. Bet kas tevi iemācīja runāt?

—   Neviens, — Emīlija atbildēja, ne mirkli nešaubīdamās, — tāda es piedzimu. Kad doktors Gliemezis iedeva man runājamās zāles, es uzreiz sāku runāt.

—    Emīlija runā ļoti labi, — Snīpīte paskaidroja, — žēl tikai, ka viņa sarunā tik daudz muļķību.

Francūzis pasmaidīja:

—   Nu, lellīt, pasaki kādu muļķību, vecais Lafontēns grib dzirdēt.

Emīlija samulsa un, ņurcīdama pirkstos katūna lakata stūri, atbildēja ļoti prātīgi:

—   Tā uz pasūtījumu es nevaru . ..

Seņjors Lafontēns sarunājās ar visiem ļoti laipni un pastāstīja, ka vieta, kur viņi patlaban atrodas, patīkot viņam vairāk par visām citām vietām visā pasaulē. Šeit viņš klausoties dzīvnieku sarunās un esot daudz ko iemācījies, un vēlāk par to pastāstījis savās fabulās.

—   Es jau esmu lasījis dažas jūsu fabulas, — Pedriņjo nevarēja nociesties, — jūs ļoti labi rakstāt, seņjor.

—   Tev tā liekas? — Lafontēns, kautri smaidīdams, jautāja. — Es ļoti priecājos, Pedriņjo. Tavas domas es vērtēju īpaši augstu, jo tās nāk no tīras sirds.

Bet Emīlija tikmēr nevarēja atraut acis no rakstnieka frizūras. Nabadziņš, clzīvo viens pats šai nostūri' un droši vien nevar dabūt šķēres, viņa domāja. Te pēkšņi Emīlijai iešāvās prātā laimīga doma: viņa atvēra savu groziņu un, izņēmusi salauzto šķēru pusīti, sniedza to francūzim, teikdama:

—    Pieņemiet, lūdzu, šo dāvanu, seņjor.

Fabulu rakstnieks ieplēta acis, nesaprazdams, ko lelle no viņa grib.

—    Ko es ar to darīšu, lellīt?

—    Nogrieziet matus …

—   Redz, ko! — rakstnieks iesmējās. — Bet vai tad var apgriezt matus ar pusīti no šķērēm?

Taču Emīlija nekad nepalika atbildi parādā:

—    Bet jūs apgrieziet no vienas puses!

Sarunā iejaucās Snīpīte un, pavilkuši lelli sāņus, pateica fabulu rakstniekam, lai viņš nepievēršot uzmanību, jo Emīlijai diemžēl neesot visi mājās. Lafontēns sāka labsirdīgi smieties un apgalvoja, ka, gluži otrādi, lellei esot «dzīva fantāzija un savdabīga individualitāte». Snīpīte lāgā nesaprata, ko nozīmē «savdabīga individualitāte», bet no šī laika izturējās pret Emīliju ar lielāku cieņu.

Sai brīdī neredzamais zēns, kurš visu laiku bija kaut kur pazudis, pienāca pie saviem ceļabiedriem. Ieraudzījis spalvu, kas šūpojās gaisā, seņjors Lafontēns bija ļoti izbrīnījies. Viņš skatījās, skatījās, pat pieri savilka grumbās, tomēr nekādi nevarēja saprast, kas tas varētu būt.

Emīlija zobgalīgi iesmējās:

—    Savādi, seņjor, jūs esat tik gudrs, bet brīnāties! Atminiet labāk mīklu: «Kas ir papagaiļa spalva bez papagaiļa?» Vai varat iedomāties?

Fabulu rakstnieks tagad saprata vēl mazāk.

—    Nevaru pat iedomāties, — viņš beidzot atzinās.

—   Bet es zinu! — Emīlija ķircinājās. — Es zinu! Tā ir neredzamā zēna nozīmīte.

Fabulu rakstnieks bija tikpat gudrs kā agrāk. Tad Pedriņjo izstāstīja viņam visu no sākuma līdz galam. Un tomēr arī pēc šī paskaidrojuma seņjors Lafontēns joprojām stāvēja vaļēju muti un ieplestām acīm . . . Saprotams taču, viņš savu mūžu nebija sastapis neredzamu zēnu!

—   Ak, Pedriņjo! Jūs visi stāstāt man jaunumus, kurus man, vecu laiku cilvēkam, grūti aptvert.

Tad, ieraudzījis, ka saule jau uzkāpusi augstu pie debesīm, viņš ierosināja:

—   Netērēsim velti laiku. Apskatīsim labāk vēl vienu fabulu.

Viņš sāka iet, un visi viņam sekoja. Pedriņjo soļoja blakus seņjoram Lafontēnam. Viņš nepalaida garām nevienu viņa kustību, jo arī pats gribēja iemācīties rakstīt fabulas. Viņš pat noskatījās, ar kādu zīmuli raksta slavenais francūzis, lai pēc tam nopirktu tādu pašu. Bet Emīlija visu ceļu centās sadūšoties un beidzot, atvirzījusies iespējami tālāk no Snīpītes, lai izvairītos no viņas kniebieniem, uzrunāja fabulu rakstnieku:

—  Manu šķēru pusītes vietā es gribu jums palūgt vienu lietu, seņjor Lafontēn.

—    Kadu, lellīt? Saki droši.

—    Es gribu palūgt fabulu.

—   Vai pusīti fabulas? — Lafontēns pajokoja.

—   Nē, veselu. Un tādu, kur darbotos jēriņš, lupatu lelle un …

Šai brīdī pieskrēja klāt Snīpīte, sagrāba Emīliju un iebāza savā kabatā, teikdama:

—    Tas nu ir par traku! Šejienes gaiss, liekas, sabeidzis viņas nervus.

6. nodaļa ZVĒRU MĒRIS

Neredzamais zēns tikmēr bija atpalicis no pārējās sabiedrības, aizrautīgi vērodams pērtiķus, kas draiskuļojās mežmalā. Panācis savus ceļabiedrus, viņš uzsauca tiem savu parasto «kikerigū». Seņjors Lafontēns atkal bija izbrīnījies.

—    Gailis dzied, — viņš naivi noteica.

Visiem ļoti gribējās smieties, dzirdot, ka tik gudrs cilvēks pateicis tādu aplamību. Tomēr visi savaldījās, atcerējušies, ka donna Benta bija mācījusi izturēties ar cieņu pret vecākiem cilvēkiem. Visi, izņemot Emīliju. Mazā zobgale rakstnieka vārdus uzņēma ar saviem parastajiem smiekliņiem. Un, pirms Snīpīte paguva viņu atturēt, lelle pateica:

—    Seņjor Lafontēn, jūs esat smalki izmuļķots! Tas nemaz nav gailis un nav pat vista. Tas ir Spalviņš.

Snīpīte, nezinādama aiz kauna, kur dēties, aizspieda viņai muti ar roku.

—    Kā tu runā ar tik gudru cilvēku, Emīlij? Dabūjusi to zināt, vecmāmiņa būs ļoti dusmīga .. .

Šai brīdi papagaiļa spalva pienāca pavisam tuvu un apstājās.

—    Mežā ir daudz vairāk zvēru nekā šeit, — «balss» teica. — Tur ir lauvas, tīģeri, pērtiķi, lāči … Vārdu sakot, visi svarīgākie zvēri.

—    Es gribu redzēt lauvu … — Pedriņjo pieprasīja.

Un visa sabiedrība, sekodama papagaiļa spalvai, kas

šūpojās gaisā, devās mežā.

Klāt arī kalns, kur atrodas zvēru karaļa ala. Tagad vajadzēja iet ļoti piesardzīgi, uz pirkstgaliem, lai viņus nepamanītu kāds plēsoņa. Beidzot viņi bija nonākuši līdz laukumiņam alas priekšā. Pa zemi izmētātie apēsto dzīvnieku kauli un maitu smaka skaidri liecināja — lauvas midzenis atradās tieši šeit.

—    Es zinu kādu plaisu klintī, — Spalviņš ierunājās. — No turienes mēs varēsim redzēt lauvu tā, ka viņš mūs neredzēs. Sekojiet man un pielūkojiet — bez mazākā trokšņa.

Visi sekoja Spalviņam, sperdami soļus mīksti un klusi kā kaķi. Uzrāpās augšā pa klinšainu nogāzi un drīz vien sasniedza plaisu, kas atradās pašā klints virsotnē, — ja arī zvēri viņus pamanītu, tik un tā nevarētu tik augstu uzlēkt. No šejienes varēja visu novērot, nebaidoties no briesmām. Visi apsēdās, kā nu kurš varēja, un sāka lūkoties pa spraugu alā.

—    Tur viņš ir! — Pedriņjo iesaucās, pirma-is ieraudzījis lauvu. — Tur viņš ir, lauva no fabulas, savā tronī no dzīvnieku kauliem, un apkārt viss viņa galms …

Tik tiešām, tas bija lauva no fabulas, sapulcinājis visus meža zvērus uz padomi, lai izlemtu svarīgu problēmu: kā apturēt briesmīgo mēri, kas plosās zvēru valstī. Pirms pieņem kādu lēmumu, valdnieki parasti apspriežas ar prātniekiem, astrologiem, galma ākstiem un citām izcilām personām. Tā rīkojās arī zvēru karalis. Vispirms viņš griezās pēc padoma pie veca pērtiķa, gluži sirma un tik ļoti gudra, ka gudrāks nemaz nevar būt.

—   Kādas ir jūsu domas, seņjor pērtiķi, par šo mēri, kas mūs visus pļauj kā ar izkapti?

Pērtiķis trīs reizes noklepojās un sacīja:

—    Daru jums zināmu, Jūsu Augstība, ka šis mēris ir debesu sodība. Mēs esam nokaitinājuši debesu valdniekus, tur tā nelaime. Un tagad vienīgais līdzeklis, kā remdināt dievu dusmas, — upurēt viņiem kādu no mums.

—    Lieliski, — lauva noteica, — bet kuru tad?

—   To, uz kura sirdsapziņas visvairāk noziegumu, — pērtiķis atbildēja.

Lauva aizvēra acis un iegrima pārdomās. Atcerējās savu līdzšinējo dzīvi, savu patvaļu un savu cietsirdību, atcerējās nevainīgās zebras, gazeles, briežus, aunus un pat cilvēkus, kurus viņš bija nogalinājis. Un nolēma parādīt cēlu žestu: piedāvāt upurim pats sevi kā tādu, uz kura sirdsapziņas visvairāk noziegumu.

Neviens zvērs, protams, neiedrošināsies viņa priekšlikumu atbalstīt, tā ka tas būs gan skaisti, gan pilnīgi droši. Tā parasti rīkojās valdnieki, kuri gribēja ieiet vēsturē kā slaveni vīri.

—    Draugi! — lauva teica ar skumju smaidu sejā. — Man vairs nav nekādu šaubu: tieši mani vajag upurēt.

kādreiz iedzeļ dundurs, es aizdzenu viņu prom ar asti, un tas ir viss. Nekad neesmu zadzis. Pat spert nesperu, jo man sāp kājas. Nevaru atcerēties, ka būtu nodarījis kādam ļaunu. Tad nu spriediet paši.

Kad ēzelis bija beidzis, zvēri saskatījās savā starpā. Šī grēksūdze bija atstājusi uz viņiem smagu iespaidu. Lapsa iznāca priekšā un noturēja runu kā sabiedriskās domas paudēja.

—    Lūk, kurš ir visbīstamākais noziedznieks, — viņa iesaucās, norādīdama uz nabaga ēzeli. — Viņa vainas dēļ dievi uzsūtīja mums šo sērgu. Viņu arī vajag upurēt. Kāda nekaunība, viņš atzinās, ka nesperot vienīgi tāpēc, ka viņam sāpot kājas. Tātad, ja viņam kājas nesāpētu, viņš mūs visus saspārdītu. Nāve spārdeklim!

—   Nāve! Nāve! — zvēri ierēcās.

Redzēdams tādu pavērsienu, arī zvēru karalis iedegās dusmās.

—    Nožēlojamais nastu nesēj! — viņš ierēcās. — Tātad tevis dēļ iet bojā visa mana valsts! Piespriežu tev nāves sodu: tevi nekavējoties saplosīs gabalos galma bende. Tīģeri, izpildi sava valdnieka pavēli!

Tīģera acis iezalgojās. Dzīvnieku saplosīšana gabalos sagādāja viņam vislielāko prieku. Viņš aplaizījās un pietupās, lai mestos virsū drebošajam ēzelim. Bet tā arī palika šai stāvoklī … No alas griestiem tieši viņam uz galvas uzgāzās milzīgs akmens — blīkš! Izcēlās briesmīgs apjukums … Visi pajuka kur kurais … Dāmas zaudēja samaņu … Kas to izdarīja? Kas? Nu protams — Spalviņš.

—    Bravo! — vienā balsī iesaucās Snīpīte un Pedriņjo. — Tas tik ir trāpījums!

—    Mūkam! — Spalviņš iesaucās. — Ātrāk! Lauva saodis mūs un sāk jau laizīties.

Otrreiz tas nebija jāatkārto: ceļotāji noripoja lejā pa nogāzi kā zirņi…

7. nodaļa GŪSTEKŅI

Trakajā skrējienā Spalviņš uzdrāzās virsū ēzelim, kurš ari laidās prom, ko kājas nes, un uzlēca tam mugurā. Tāpēc savus ceļabiedrus Spalviņš atstāja tālu aiz sevis, un viņi mežā apmaldījās. Bez Spalviņa viņi nezināja ceļu un maldījās, maldījās, kamēr, paši to nezinādami, iemaldījās Mērkaķu valstī. Nebija vēl lāgā paguvuši pāriet šīs karaļvalsts robežu, kad viņiem uzklupa sargi un sasēja viņus ar liānām. Gūstekņi tika nekavējoties aizgādāti uz galmu pie Mērkaķijas karaļa Makaka XIV, kuru galmā sauca par Karali Sauli, jo, Makakam parādoties, mērkaķu sejas apmirdzēja saulei līdzīgi smaidi.

—   Jūsu Augstība! — teica viens no sargiem. — Pazemīgi lūdzu pievērst Jūsu Ekselences uzmanību šiem četriem ceļotājiem, kas pārgājuši jūsu karaļvalsts robežas bez iebraukšanas vīzām.

—   Salti meli, seņjor karali! — Emīlija skaļi iesaucās. — Man ir vīza. Skatieties! — Un, atvērusi grozu, pat nenoņemdama to no nabaga grāfa pleciem, Emīlija izņēma savu slaveno kniepadatu ar balodīti. — Te būs mana vīza!

Karalis Saule ar lielu interesi apskatīja šo viņam nepazīstamo priekšmetu, jo viņš nekad nebija redzējis pat visparastāko kniepadatu, kur nu vēl ar balodīti. Pēc tam viņš teica:

—   Pieņemtā vīzas forma iebraukšanai manā karaļvalstī ir augstākā labuma banāns — «zelta banāns», bet, tā kā, manuprāt, citām valstīm var būt citas vīzas formas, tad varam uzskatīt par derīgu arī šo vīzu, kuru uzrādījusi šī seņjora. Atbrīvojiet viņu.

Kamēr sargi raisīja vaļā Emīlijas saites, Pedriņjo atrada iespēju sarunāties ar viņu «ki» valodā, kuru mērkaķi nesaprot:

—    Pakasakakiki Spakalvikiņakam, ka mēkēs ekesakam iekiekrikitukušiki šoko riekiebīkīgoko pēkērtikiķuku

ķeketnakas (pasaki Spalviņam, ka mēs esam iekrituši šo riebīgo pērtiķu ķetnās).

—    Lakabiki (labi), — Emīlija klusi atbildēja un, tiklīdz no viņas nokrita pēdējās liānu saites, metās prom pa galvu pa kaklu, pat neatskatījusies atpakaļ.

Tagad Banānmī]u karaļdzimts augstā pārstāvja priekšā nostājās Snīpīte.

—    Seņjorita, — karalis teica, mērkaķiski vaikstīdamies, — lai gan ienākt manas karaļvalsts robežās bez vīzas ir liels noziegums, tomēr es labprāt uzklausīšu jūsu paskaidrojumus. Es esmu augstsirdīgs karalis, un man labāk patīk apbalvot nekā sodīt. Sakiet man, — kādu iespaidu uz jums atstāja mans galms?

Snīpīte pārlaida skatienu visapkārt un ieraudzīja tikai mērkaķus, citu par citu pinkaināku un atbaidošāku. Bet viņa nebija muļķe un saprata, ja pateiks patiesību, tad par to nāksies dārgi samaksāt. Labāk notēlot sajūsmu un sacīt vienīgi to, kas varētu būt patīkami visai šai pretīgai mērkaķu sabiedrībai. Un Snīpīte atbildēja karalim:

—    Esmu sajūsmināta, Jūsu Augstība, par šī galma krāšņumu! Esmu redzējusi dažādus karaļus — Kāravu karali, Ercu karali, Kreicu karali, Pīķu karali. Bet, ticiet man, itin neviens no viņiem skaistumā un cildenumā nevar mēroties ar Jūsu Augstību! Turklāt es nekur neesmu redzējusi tik daiļas dāmas kā jūsu galmā! Un es esmu tik ļoti sajūsmināta par jūsu karaļvalsti, ka paliktu šeit uz visiem laikiem, ja vien Jūsu Augstība to atļautu un vecmāmiņa būtu ar mieru.

Makaks XIV pat aplaizījās. Kaut arī viņš bija radis klausīties vienīgi glaimus, taču viņš vēl nekad nebija baudījis tik izsmalcinātu runu.

—    Atbrīvojiet viņu bez kavēšanās, — karalis pavēlēja, — un dodiet šai burvīgajai viešņai visaugstāko koku, kur dzīvot, un vismīlīgāko mērkaķīti par vīru! Viņas karstākā vēlēšanās tiks izpildīta: viņa paliks dzīvot mūsu karaļvalstī. Es aizsūtīšu ziņnešus pie viņas vecmāmiņas, kura,

I>ez šaubām, būs sajūsmināta, uzzinājusi, kādu augstu godu karalis Saule parādījis viņas mazmeitiņai.

Snīpīte, kura nebija gaidījusi tik augstu godu, nepatikā saviebās, tomēr nolēma samierināties un pacietīgi gaidīt, kamēr ieradīsies viņas glābējs Spalviņš. Viņa tika nekavējoties aizvesta uz «savu» koku, kamēr sargi jau vilka pie karaļa nabaga grāfu ar Emīlijas grozu uz muguras.

—   Bet jums, seņjor ceļotāj ar grozu uz muguras, — kādas ir jūsu domas?

Nabaga zinātnieks nolika grozu zemē, apsēdās uz tā un noslaucīja ar plaukstu sviedraino pieri.

—   Manas domas? — viņš pārjautāja, smagi elpodams. — Manas domas ir tādas, ka šis grozs ir pārāk smags tādam slimīgam vecim, kāds esmu es.

—   Es jums nejautāju par kaut kādu tur grozu, stulbeni tāds! Kādas ir jūsu domas par manu karaļvalsti? — karalis sarauca pieri.

Grāfam nebija nekādu domu: viņš bija pagalam pārguris, visu ceļu stiepdams uz muguras smagu nastu. Kā lai viņš būtu varējis pievērst uzmanību tam, kas notiek visapkārt!

—    Piedodiet, Jūsu Augstība, — viņš teica, — bet es vēl nekā neesmu redzējis, jo pēc ceļa esmu briesmīgi noguris. Atļaujiet man vispirms atvilkt elpu un izgulēties. Rīt es piecelšos ar skaidru galvu un pateikšu savas domas.

Karalim šāda atbilde ne visai patika, tomēr viņš nolēma nestrīdēties un deva rīkojumu, lai grāfu noliek gulēt un atved pēdējo gūstekni.

Sargi atstiepa Pedriņjo. Zēns bija briesmīgi pārskaities par notikušo. Ak, ja. viņam bijusi līdz pātaga, tad gan viņš dotu pienācīgu atbildi šim mērkaķim! Taču pātagas nebija. Arī rokas viņam bija sasietas. Lai arī, bet viņš tomēr pateiks to, ko domā, jo viņš ir cilvēks ar spēcīgu raksturu un vienmēr saka patiesību … Un, kad karalis griezās pie viņa ar to pašu jautājumu, kuru pirms tam bija uzdevis citiem, Pedriņjo atbildēja:

—    Ko es domāju par šo karaļvalsti? Es neko nedomāju. Šeit nav nekādas karaļvalsts. Es neredzu arī nekādu karali. Mērkaķis, kā jau visi mērkaķi, tup uz zara, bet domā, ka tas ir tronis. Galma dāmas? Mērkaķienes. Mērkaķu purni. Manieres? Mērkaķošanās. īsta mērkaķu būšana! Un vispār tas ir viens liels mērkaķu aploks, kādu netrūkst arī citos mežos …

—    Prom no manām acīm, zemiskais melkuli! — Makaks XIV iebrēcās, smakdams vai nost aiz dusmām. — Sargi, ņemiet viņu ciet! Piesieniet viņu pie koka stumbra, lai cilvēkēdājas skudras aprij viņu dzīvu!

Tai pašā mirklī simtiem roku sagrāba nabaga Pedriņjo un vilka viņu pa zemi, it kā viņš būtu banānu ķekars.

8. nodaļa SPALVIIŅIŠ KLĀT KĀ SAUKTS

Mērkaķi uzvadīja Snīpīti koka galotnē, kur viņai tagad vajadzēja dzīvot visu mūžu sava vīra mērkaķiša sabiedrībā. Pedriņjo piesēja pie koka stumbra, kur viņam bija jāgaida skudras, kas viņu apēstu. Grāfu nolika gulēt uz zara. Viņš bija laimīgs. Viņš redzēja brīnum jauku sapni: Emīlija kaut kur nozudusi un aiznesusi līdzi arī grozu …

Iestājās nakts . Mērkaķu cilts nolikās gulēt, un drīz vien šai meža stūrī bija dzirdama vienīgi krākšana. Snīpīte no sava koka varēja redzēt Pedriņjo, kas bija piesiets pie stumbra.

—    Pakaciekietiekies makazliekiet, Spakalvikiņš nokoteikeitiki mūkūs atrakadīkīs! — Snīpīte viņam uzsauca.

Nebija vēl viņa lāgā pabeigusi savu frāzi «ki» valodā, kad tālumā atskanēja pazīstamais «kikerigū».

—   Takas ikir vikiņš! — meitene iesaucās, sasizdama plaukstas.

Jā, tas bija viņš … Papagaiļa spalva ātri šķēla gaisu virs auļojošā ēzelīša muguras. Spalviņš nolēca zemē un steidzās palīgā Snīpītei nokāpt no koka. Sardzē noliktie mērkaķi gulēja tik cieši, ka neko nepamanīja.

—   Savādi, cik cieši viņi guļ! — Snīpīte brīnījās. — Mēs la trokšņojam, bet viņi tikai guļ.

—    Skaidrs! — Spalviņš iesaucās. — Es viņiem iebēru labi daudz miega zāļu ezeriņā, no kura viņi dzer, tā ka viņi atmodīsies ne agrāk kā rīt pēcpusdienā. Bet kas noticis ar Pedriņjo?

—    Tepat jau viņš ir. Viņu piesēja pie koka stumbra.

Spalviņš steidzās atraisīt zēnu. Pēc tam pamodināja

grāfu, kas bija gaužām apbēdināts, ka viņam nav lemts noskatīties sapni līdz galam un atkal jāceļ plecos smagais grozs.

—    Vai arī Emīlija ir šeit? — viņš bēdīgi jautāja.

—    Gaida tepat ceļa līkumā. Tagad sēdieties visi ēzelim mugurā, un drāžam prom no šejienes!

—    Pagaidiet! — Pedriņjo iebilda. — Es vēl neesmu noslēdzis rēķinus ar šo mērkaķu karali!

Starp krācošajiem galminiekiem viņš uzmeklēja Makaku XIV, kurš arī krāca.

«Ko lai ar viņu izdara? Ā, zinu!»

Viņš izvilka no kabatas nazīti un apcirpa karalim bārdu un vilnu astes galā, piebilzdams:

—    Rīt pamodīsies mērkaķi, un neviens vairs nepazīs savu karali Makaku Banānmīli! Un aiztrieks prom ar koku tavu mērkaķisko augstību!…

Pabeidzis savu atriebības darbu, Pedriņjo ņēma kājas pār pleciem un drīz vien panāca pārējos.

—   Aiziet! — Spalviņš uzsauca ēzelim.

Ēzelis laidās aulekšos, un nepagāja ne pusstunda, kad viņi jau atkal atradās tai pašā vietā, kur bija šķīrušies no seņjora Lafontēna. Ceļotāji ieraudzīja viņu jau iztālēm: viņš sēdēja uz tā paša akmens, kur bija sēdējis agrāk, iegrimis dziļās domās.

Nogurusi pēc daudzajiem piedzīvojumiem un degdama nepacietībā ātrāk atgriezties mājās, Snīpīte, tāpat ēzelim mugurā sēdēdama, steidzīgi un juceklīgi pastāstīja fabulu rakstniekam par notikušo.

—   Nākamreiz es izstāstīšu visu pēc kārtas. Bet pašlaik nevaru. Uz redzēšanos, seņjor Lafontēn! Mēs vēl kādu dienu atbrauksim!

—    Kur jūs tā steidzaties?

—    Uz pusdienām! — Pedriņjo attrauca.

—    Seņjor Lafontēn, — Emīlija piebilda, — ņemiet vērā, ka jūs mums ļoti iepatikāties. Atbrauciet pie mums uz tasi kafijas. Labi? Tikai uzvelciet garās bikses un žaketi, citādi krustmāte Nastasija nobīsies. Un nemaz nekautrējieties. Donnai Bentai ciemiņi patīk, viņa ir laba …

Fabulu rakstnieks apsolījās atbraukt.

—   O revuār! — Snīpīte sauca jau pa gabalu.

—    O revuār! — seņjors Lafontēns atsaucās un pamāja atvadoties ar roku.

Viņš vēl ilgi raudzījās bērniem nopakaļ, sēdēdams uz sava akmens strauta krastā, bet, kad ēzelītis tālumā nozuda putekļu mākonī, viņš nopūtās:

—    Laime, tavs vārds ir jaunība!

9. nodaļa PADOMNIEKS

Dona Benta tikmēr virtuvē sarunājās ar krustmāti Nastasiju:

—    Ko tas varētu nozīmēt? — viņa jautāja. — Bērni vakar aizgāja gulēt agrāk nekā parasti, un man uzreiz ienāca prātā, ka tur kaut kas slēpjas. Bet šodien no rīta, kad es pamodos, no viņiem vairs nebija ne miņas. Pat kafiju nav dzēruši! Kur gan tie resgaļi aizdauzījušies?!

Vecā nēģeriete cepa zivis un atbildēja, pat nepagriezdama galvu:

—   Šie nerātņi vēl savārīs tādu putru, ka strēbdams neizstrēbsi . .. Droši vien atkal kaut kādas pasakas, karaļi mi princeses … Bet jūs neuztraucieties, seņjora: kad sagribesies ēst, visus karaļus aizmirsīs un pārskries mājās kā izsalkuši vilcēni, tad vari likt viņiem priekšā kaut veselu spaini ar zivīm, tik un tā prasīs vēl! … Bet tās ir lambari — maigas un saldas zivtiņas … Tā ka nav ko uztraukties, atnāks.

—   Tiesa, — donna Benta piekrita, — vienīgi izsalkums liek viņiem atcerēties mājas .. .

Pulkstenis nosita seši…

—   Vai, cik vēls, Nastasij! — donna Benta bažīgi iesaucās. — Ka tik nav noticis kas ļauns .. .

Un viņa iznāca verandā, apsēdās un sāka skatīties uz ceļa pusi.

Pēc dažām minūtēm tālumā parādījās putekļu mākonis.

—   Tur auļo kāds jātnieks! — donna Benta teica, vērīgi lūkodamās tālumā. — Nastasij, nāciet šurp, jums ir gaišākas acis, paskatieties … Vai neredzat, kas tur jāj?

Nēģeriete iznāca no virtuves ar koka karoti rokā un arī sāka lūkoties tālumā.

—   Tie ir viņi, seņjora! Visi kā viens kāda ēzeļa mugurā … Nudien! Tīrā burvestība, dievs pasarg .. .

Ēzelis iejoņoja pagalmā un apstājās. Viņam mugurā cits aiz cita sēdēja: vidū — Spalviņš, turēdams rokās grāfu, aiz viņa Snīpīte ar Emīliju kabatā, bet visiem priekšā — Pedriņjo.

Visi nolēca zemē un devās uz verandu.

—   Zili brīnumi! — krustmāte Nastasija nomurmināja. — Paskatieties, seņjora, grāfs karājas gaisā, bet virs viņa — papagaiļa spalva … Vai pamanījāt?

—    Labvakar, vecmāmiņ! — Snīpīte sauca jau no pirmā lieveņa pakāpiena. — Te nu mēs esam! Bet kādi mums bija piedzīvojumi! …

—   Redzu jau, redzu, — donna Benta norūca, cenzdamās runāt iespējami bargāk, lai gan bija bezgala priecīga, ka nav noticis nekas ļauns. — Bet ko jūs esat izdarījuši ar grāfu, kāpēc viņš karājas gaisā un virs viņa kaut kāda spalva?

Bērni skaļi iesmējās:

—    Kaut vai simt gadus vari gudrot, vecmāmiņ, tik un tā neuzminēsi. Nu, pamēģini, uzmini. ..

Donna Benta skatījās, skatījās, domāja, domāja … Paraudzījās uz krustmāti Nastasiju …

—    Nevaru, — viņa atzinās, — labāk pasakiet paši.

—   Tas ir Spalviņš! — Emīlija aiz sajūsmas iespiedzās.

Donna Benta tik un tā nekā nesaprata.

—   Spalviņš nes grāfu! — Emīlija iespiedzās vēl skaļāk.

Donna Benta paskatījās uz krustmāti Nastasiju, bet nēģeriete stāvēja ar vaļā pavērtu muti… Abas večiņas itin neko nesaprata. Tad Snīpīte apžēlojās par viņām un pastāstīja visu par neredzamo zēnu un par to, kā viņš aizvedis viņus uz Fabulu valsti.

—   Viņš nes grāfu, bet, tā kā viņš ir neredzams, tad jūs redzat tikai grāfu … Skaidrs?

Abas večiņas tikai vēl vairāk ieplēta mutes, nenovērsdamas skatienus no spalviņas. Te pēkšņi spalviņa sāka lēnām slīdēt lejup un nosēdās uz zemes.

—    Paņem savu spalvu, Emīlij, — atskanēja balss. — Palieciet sveiki visapkart. Es vēl atgriezīšos .. .

—    Spalviņ, kur tu aizej? — vienā mutē iesaucās Pedriņjo, Emīlija un Snīpīte.

—    Dzīvojiet laimīgi … —1 atskanēja no tālienes.

Snīpīte un Emīlija droši vien būtu sākušas raudāt, bet

šajā brīdī pagalmā iezviedzās ēzelis. Visi pagrieza galvas.

—    Kam pieder šis ēzelis? — krustmāte Nastasija noprasīja.

—   Nevienam, — Pedriņjo atbildēja. — Tas ir mūsu ēzelis. Mēs viņu izglābām no tīģera, un tagad viņš ir mūsu draugs. Viņš ieradies šeit uz pastāvīgu dzīvi.

—   Vai viņš ir izturīgs? — donna Benta noprasīja.

— Ko nu par to, vecmāmiņ! Viņš ir runājošs ēzelis! …

Krustmātes Nastasijas acis, kas jau tāpat bija plati ieplestas, iepletās vēl platāk, bet mute ieguva tādu apmēru, ka tajā ietilptu vesels apelsīns. Runājošs ēzelis?! Nu, vai zināt, tas nu ir par daudz …

—   Vai tas var būt, seņjora? Vai jūs tam ticat?

—   Viņš taču ir padomnieks! — Emīlija iesaucās. — Zvēru padomē viņš noturēja tādu runu, ka prieks bija klausīties!

—   Nastasij, padzirdiniet un paēdiniet padomnieku, —donna Benta teica. — Mēs viņu tā arī sauksim — par Padomnieku.

Vecā nēģeriete paklausīja. Viņa atnesa ēdienu, ielēja bļodiņā no krūzes ūdeni, bet pieiet ēzelim klāt neuzdrošinājās.

—   Es baidos, seņjora! — viņa teica, žēli paskatījusies uz donnu Bentu. — Ja viņš man kaut ko pateiks, es nomiršu aiz pārbīļa …

—   Nerunājiet muļķības! Padomniekam, šķiet, labs raksturs, — tā bija visa atbilde.

Tad vecā nēģeriete nokāpa no lieveņa, paspēra dažus soļus un apstājās. Viņa nolika šķīvi turpat pie lieveņa uz kājslauķa, bet līdzās bļodiņu ar ūdeni, teikdama:

—   Dariet, kā zināt, bet tālāk es neiešu. Ja viņš grib dzert, viņš var atnākt šurp … — pagāja pāris soļu sāņus un sastinga: kas tagad notiks? . ..

Ēzelim tas likās pilnīgi dabiski, ka večiņa baidās. Viņš lēnām pienāca klāt, apēda visu ēdienu un izdzēra visu ūdeni — garšīgs ūdens, vēss … Taču viņš bija labi audzināts ēzelis un tāpēc aplaizījies pagriezās pret krustmāti Nastasiju:

—   Paldies, krustmāt. Dievs par to jums atlīdzinās, — ēzelis teica, tiesa, ļoti klusu, tomēr diezgan skaidri.

—   Glābiet, seņjora! — nabaga nēģeriete iebļāvās. — Nudien runā, velna apsēstais!

Un metās pa galvu pa kaklu uz virtuvi, pa ceļam pārkrustījusies vismaz divdesmit reižu.

Sāds stāvoklis ilgi neturpinājās. Krustmāte Nastasija

drīz vien pārvarēja jebkuras bailes un ļoti sadraudzējās ar runājošo ēzeli. Viņa ēzeli apkopa, deva viņam kukurūzu un ūdeni, katru nedēļu tīrīja viņu ar skrāpi. Bet ēzelītis ikreiz pateicās. Viņš vispār bija rāms un labi audzināts. Kad bērni izjāja ar viņu un kādam bija grūti uzreiz uzkāpt mugurā, viņš teica savā lēnīgajā runājoša dzīvnieka balsī:

—    Pagaidiet, rau, tur ir celms, viņš noderēs jums krēsla vietā.

Iebāzusi Emīliju kabatā, Snīpīte bieži vien jāja uz ēzelīša. Arī Pedriņjo ar grāfu dažkārt devās izjājienos: Pedriņjo uz ēzeļa muguras, bet grāfu piesēja pie krēpēm.

Donna Benta ar lielu interesi noklausījās stāstu par ceļojumu uz Fabulu valsti. Visvairāk viņa interesējās par seņjoru Lafontēnu, kura fabulas viņa lasīja franču valodā. Viņa vienmēr bija augsti cienījusi slaveno fabulistu un uzskatīja viņu par lielisku rakstnieku.

—    Taisni žēl, ka neaizbraucu jums līdzi, — viņa teica. — Saruna ar seņjoru Lafontēnu būtu bijis skaists brīdis mana mūža novakarē..

.

ASTOTĀ DAĻA droŠsirdĪgais MEDNIEKS p e d r i Ņ J O

..

1. nodaļa GODA VĀRDS, TAS IR JAGUĀRS!

No visiem donnas Bentas ģimenes locekļiem vislielākais blandonis bija marķīzs de Rabiko. Viņš smalki pazina visus apkārtnes mežus un mežiņus un bija paguvis iebāzt savu šņukuru pat bambusa biezoknī, lai gan donna Benta bija stingri jo stingri piekodinājusi uz turieni neiet, jo bambuss bija saaudzis tik biezs un garš, ka pat dienā tur valdīja gandrīz pilnīga tumsa.

Reiz, kad Rabiko bija devies savā kārtējā klejojumā uz bambusa mežu, lai pamielotos ar «koku austiņām», kas auga uz satrunējušiem stumbriem, acīmredzot kaut kas viņam nebija pa prātam, jo viņš atdrāzās no turienes kā straujš kumeļš.

—    Kas noticis? — Pedriņjo noprasīja, redzēdams, ka acis marķīzam nupat, nupat izsprāgs no dobumiem. — Tev tāds ģīmis kā marķīzam, kas redzējis jaguāru . ..

—   Neredzēju, bet gandrīz būtu redzējis! — marķīzs norukšķēja, iekviekdamies un smagi elsodams. — Es dzirdēju visai dīvainu ņaudēšanu, bet pēc tam ieraudzīju ļoti dīvainas pēdas. Es nekad neesmu redzējis jaguāru, bet, kā stāsta, tas esot milzīgs kaķis — ne mazāks par prāvu teļu. Tā ņaudēšana, kuru es dzirdēju, bija kaķa ņaudēšana, tikai daudz skaļāka, un pēdas arī bija kaķa pēdas, tikai daudz lielākas. Tātad tas ir bijis jaguārs.

Pedriņjo šis stāsts padarīja domīgu. Varbūt tā ir patiesība? Viņš atcerējās, ka vēl nesen kaimiņš bija stāstījis, ka tuvākajā apkaimē sākuši zust lopi… Un viņš aizskrēja uzmeklēt Snlpīti.

—   Vai zini ko? Rabiko izdarījis atklājumu: bambusa biezoknī klaiņo jaguārs!…

—   Jaguārs? Nevar būt! Iešu pateikšu vecmāmiņai …

—    Nedari muļķības, — zēns brīdināja. — Vecmāmiņa ir tik bailīga, viņa vai nu nomirs aiz bailēm, vai arī šodien pat aizvedīs mūs uz pilsētu. Labāk nevienam neko neteiksim un paši noķersim jaguāru.

Snīpīte iepleta acis:

—    Ko tu, vai prātu esi zaudējis, Pedriņjo? Vai tad tu nezini, ka jaguārs ir plēsīgs zvērs, kurš uzbrūk cilvēkiem?

—   Zinu — un zinu vēl to, ka cilvēki medī jaguārus.

—    Bet tie jau ir pieaugušie, muļķīt!

—    «Pieaugušie» … — zēns zobgalīgi atkārtoja. — Vecmāmiņa un krustmāte Nastasija tāpat ir pieauguši cilvēki, bet, tiklīdz ierauga tarakānu, tā laiž ļekas vaļā. Nav svarīgi būt pieaugušam, bet gan drošsirdīgam, un es…

—  Es zinu, ka tu esi drošsirdīgs kā nokaitināts gailis, bet jaguārs paliek jaguārs. Ar vienu ķetnas sitienu jebkuru mednieku noliks gar zemi, kā stāsta krustmāte Nastasija.

Pedriņjo plātīgi piesita sev pie krūtīm:

—   Redzēsim! Es sarīkošu medības un, dodu savu goda vārdu, ievilkšu šo jaguāru aiz ausīm mūsu pagalmā. Ja kāds baidās, var palikt mājās, es iešu viens.

Redzēdama šādu drošsirdību, Snīpīte sāka drebēt aiz sajūsmas un negribēja atpalikt no brālēna.

—   Es arī iešu! — viņa iesaucās. — Tas, kam deguns strups, bailīgs nav un glups… Iesim pulcināt kopā ļaudis …

Un viņi devās uzmeklēt savus biedrus. Pirmo viņi atrada marķīzu de Rabiko; viņš grozījās pie virtuves durvīm un, kā vienmēr, bija ļoti aizņemts: ēda ķirbja mizas.

—   Pasteidzies, marķīz, tu piedalīsies ekspedīcijā, kas dosies uz mežu jaguāra medībās.

Izdzirdis šādu vēsti, nabaga sivēns aizrijās ar ķirbi.

—   Medīt jaguāru? Es? Pasarg dievs!…

Pedriņjo bija nepielūdzams:

—   Tu būsi mums vajadzīgs medījuma pievilināšanai, skaidrs? … Gļēvulis tāds!

Rabiko trīcēja kā želeja uz šķīvīša.

—   Aristokrāts! — Pedriņjo nicinoši noteica. — Slavena seņjora dēls — un tā dreb! Kauns un negods .. .

Rabiko neatbildēja. Viņš iedzēra malku ūdens, lai nomierinātu nervus, un atkal pievērsās savai ķirbja mizai, klusībā nodomādams: «Kritiskā brīdī es kaut ko sagudrošu. Vai tiešām viņi domā, ka es ļaušu jaguāram sevi apēst neceptā veidā?»

Kā otrais tika uzaicināts grāfs de Kukuruzo, kas pieņēma priekšlikumu ar īstam zinātniekam atbilstošu vienkāršību un cēlumu: viņš ies, lai uzvarētu vai mirtu; tādi kā viņš parāda sevi tieši briesmu brīžos …

Pēc tam uzaicināja Emīliju. Viņa sasita plaukstas un priecīgi iečivinājās:

—  Spoža ideja! Varētu pat likties, ka esmu to pati izdomājusi! Beidzot mums būs īsta dēka! Citādi šeit dzīve ir tik gar-lai-cī-ga . .. Jā, protams, es iešu un zvēru: ja kāds uzveiks jaguāru, tad noteikti tā būšu es . ..

Divas dienas pagāja, gatavojoties medībām. Pedriņjo nolēma paņemt līdzi bisi, kuru viņš paslepus bija pagatavojis no vecmāmiņas lietussarga; bise bija pielādēta ar tukšām patronām, bet gaili varēja uzvilkt ar gumijas palīdzību.

—    Iešu ar bisi pār plecu! — viņš noteica.

Grāfs apbruņojās ar zobenu, kas bija pagatavots no mucas stīpas; zobens bija iznācis diezgan ass, tikai pie katra cirtiena tas saliecās. Neraugoties uz šo trūkumu apbruņojumā, grāfam bija paredzēta svarīga loma ekspedīcijā kā zinātniekam.

—    Bet tu, Emīlij, kādu ieroci tu ņemsi? — Snīpīte noprasīja.

—   Es paņemšu cāļu cepamo iesmu. Jaguāru medībās tas ir vispiemērotākais.

Bez ieroča palika vēl marķīzs. Bet, tā kā viņš bija liels zaķapastala, tad tika nolemts iejūgt viņu ilksīs: Rabiko vilks mazu lielgabalu, kas pagatavots no skārda dūmeņa un vecas ķerras. Lode lielgabalam bija viena pati, toties pamatīga — upes krastā atrasts apaļš akmens. Kad augstdzimušais marķīzs būs iejūgts, viņš vairs nevarēs aizmukt.

Noliktajā dienā bērni izdzēra rīta kafiju ar kukurūzas putru un izlavījās uz pirkstgaliem no mājas, lai pieaugušie nepamanītu. Izgāja cauri pagalmam, šķērsoja nelielu birztalu, kur mitinājās sarkanspalvaini tukani ar gariem knābjiem, un iesoļoja bambusa biezoknī — jaguāra īpašumos.

Rabiko nebija melojis: jaguāra pēdas bija skaidri nospiedušās mitrajā zemē. Pēc šī atklājuma piecu varoņu sirdis sāka pukstēt straujāk. Piecu? Nē, tikai četru. Emīlija palika pilnīgi aukstasinīga.

—   Ko tas nozīmē, Pedriņjo? — viņa jautāja, pamanījusi, ka drošsirdīgā barveža seja kļūst bāla. — Baidies?

—    Es nebaidos, Emīlij. Es .. .

Tu … tikai piesargies, es zinu … — nepielūdzamā Irllr iedzēla.

Nejoko ar mani, Emīlij! — Pedriņjo uzkliedza, piesarcis aiz dusmām. — Visi zina, ka es ne no viena pasaulē nebīstos, tikai no lapsenēm! Skaidrs?

Ari grāfs soļoja ar ieroci pār plecu, tikai ta nebija bise, Ik'1 vecmāmiņas binoklis, kuru viņš tūdaļ noņēma no pleca un pielika pie acīm, lai izpētītu pēdas «zinātniski».

—    Tās tiešām ir jaguāru pēdas, — viņš teica. — Plankumainais jaguārs, zīdītājdzivnieks no kaķu dzimtas, latīniski Felis onza, ir vislielākais un visniknākais Brazīlijas faunas, tas ir, dzīvnieku pasaules plēsoņa.

—    īsāk, grāf! — Pedriņjo viņu pārtrauca. — No kurienes jums zināms, ka tas ir plankumainais jaguārs?

—    Es atradu zemē divas spalviņas — vienu dzeltenu un vienu melnu.

Šis zinātniskais atklājums Rabiko ļoti sarūgtināja. Viņa galvu un ausis pārklāja auksti sviedri. Viņam uznāca vēlēšanās atbrīvoties no aizjūga un laisties lapās; no šādas rīcības viņu atturēja vienīgi doma, ka Pedriņjo noskaitīsies un tādā gadījumā lode, kas bija domāta jaguāram, tiks izšauta uz viņu, Rabiko. Un viņš nolēma: vienalga, lai nāk kas nākdams!

Iedami pa jaguāra pēdām, mednieki vairs nevarēja nomaldīties no ceļa: gribi vai negribi, tik un tā uziesi virsū šim pretīgajam zvēram …

—    Uz priekšu, bruņinieki! — Pedriņjo iesaucās, vēzēdams bisi gluži ka zobenu.

—    Uz priekšu! — visi atkārtoja vienā balsī… izņemot Rabiko, kas bija zaudējis runas davanas.

Un mūsu mazie varoņi ar milzīgu sajūsmu soļoja uz priekšu, un soļoja veselu pusstundu. Te pēkšņi grāfs, kas atradās avangardā, turēdams binokli kaujas gatavībā, iesaucās spalgā balsī:

—   Ja-gu-ārs!

— Kur? — mednieki satrūkās.

Lūk, tur, krūmos … Lūk, lūk …

Tik tiešām — krūmi sakustējās, un drīz vien starp lapām parādījās jaguāra milzīgā galva un sāka skatīties taisni turp, kur stāvēja pieci varoņi.

Pedriņjo nokomandēja: «Uz priekšu uzbrukumā!» — pavērsa pret krūmu lielgabala stobru un deva rīkojumu artilēristam Rabiko, jūgdams viņu laukā:

—    Paliec šai pozīcijā. Tiklīdz atskanēs komanda «uguni!», uzrauj sērkociņu, aizdedzini degli un … zvetē!

—   Zvetē uz mājām? — artilērists noprasīja, drebēdams kā piena ķīselis.

—   Zvetē virsū jaguāram, stulbeni tāds! — Pedriņjo iebļāvās.

Jaguars tikmēr iznāca laukā no krūmiem un mīkstiem kaķa soļiem, pieplakdams pie zemes, līda uz gūstītāju pusi. Bija pienācis izšķirošais brīdis. Grāfs pacēla zobenu un skaudrā balsī nokomandēja:

—    Uguni!

Rabiko tik ļoti bija aizņemts ar zobu klabināšanu, ka nejaudāja pat sērkociņu uzraut. Pedriņjo bija spiests nākt viņam palīgā. Beidzot izdevās aizdedzināt degli. Atskanēja šņākšana, un tūdaļ nogranda arī šāviens: bum! … Patiesībā tas nebija nekāds šāviens, bet tīrā nejēdzība: akmens lode nokrita divu soļu atstatumā no lielgabala, ārprāts! Vārdu sakot, artilērija galīgi izgāzās, lai gan uz to bija liktas tik lielas cerības …

Tad Pedriņjo izšāva no savas bises: izsmiekls, ne šāviens … ne par matu labāks par pirmo. Jaguāru tas tikai saniknoja … Zvērs atieza zobus un sāka ātrāk tuvoties medniekiem.

Stāvoklis kļuva nopietns, un Pedriņjo, kuru šaujamieroči bija tik rūgti pievīluši, skaļi iekliedzās:

—    Glābjas, kas var!

Pilnīga panika … Ikviens iedomājās sevi par pērtiķi un meklēja glābiņu kokos. Par laimi, turpat tuvumā auga kāds liels koks, un tajā sakāpa viss mednieku pulks. Pedriņjo, Snīpīte un Emīlija uzrāpās gluži viegli, turpretī vecajam grāfam kāja aizķērās aiz zobena un viņš ar

visam savam zinībām iegāzās ar degunu dubļos. Taču nekas ļauns nenotika, viņš brītiņu pagulēja zemē, bet pēc lam Pedriņjo aizķēra viņu ar sausu zaru un uzcēla augšā.

Vislielāko pārsteigumu sagādāja Rabiko. Tādu veiklību neviens no viņa nebija gaidījis: viņš uzrāpās kokā kā kaķis un veiksmīgi pieķērās pie pirmā zara. Pedriņjo un Snīpīte, kuri sēdēja augstākajos zaros, satvēra viņu aiz auss un pacēla augstāk, lai jaguārs viņu neaizsniegtu. Kad jaguārs beidzot bija klāt, visi jau sēdēja drošā zona.

Jaguārs, dziļi apbēdināts, notupās zem koka. Notupās uz pakaļējām ķepām un sāka skatīties uz medniekiem, kuri bija viņu tā piemuļķojuši. Varēja redzēt, ka viņš nolēmis tupēt zem koka tik ilgi, kamēr mednieki nokāps zemē.

—    Pagaidi tikai, gan es tev iedzīšu bijāšanu! — Pedriņjo piedraudēja, atcerējies, ka viņam kabatā palicis mazliet pulvera no patronām.

Viņš paņēma šķipsniņu un, pārliecies pār koka zaru, kas atradās tieši virs jaguāra galvas, iekaisīja viņam acīs asos graudiņus.

Tas bija lielisks gājiens. Kļuvis pilnīgi akls, jaguārs sāka dīdīties uz vietas un berzēt ar ķepām acis ar tādu spēku, it kā gribētu tās izraut laukā.

—    Stunda situsi! Uz priekšu, pērtiķīši! — Pedriņjo uzsauca un nošļūca lejā pa stumbru.

Visi sekoja viņa piemēram. Tad, mežonīgi kliegdami, viņi metās zvēram virsū, veikli rīkodamies katrs ar savu ieroci. Pat Rabiko sadūšojās: pacēla no zemes akmens lodi un izšāva uz jaguāru tiešā trāpījumā.

Kad jaguāram tā no visām pusēm bruka virsū, plēsoņa galīgi apjuka, un viņam vairs neatlika nekas cits kā ņemt un nomirt. Tā viņš arī izdarīja: sāka krampjaini raustīties, bet pēc tam izlaida garu. Kad jaguārs bija beigts, Pedriņjo ar neredzētu sajūsmu sāka dziedāt seno indiāņu kara himnu:

—    Ale guā, guā, guā …

Un visi korī atsaucās:

—    Urā! Urā! Lai dzīvo Dzeltenā Dzeņa Ordenis! …

2. nodaļa ATGRIEŠANĀS MĀJĀS

Bezgala sajūsminātie mednieki stāvēja ap uzveikto plēsoņu, apspriezdami visos sīkumos lielisko piedzīvojumu. Emīlija visus panākumus, protams, piedēvēja sev.

—   Ja nebūtu bijis mana cāļu cepamā iesma, tad vēl nav zināms, kā tas viss beigtos .. .

—   Nē, visu izšķīra mans dūriens, — Snīpīte iebilda.

—   Blēņas! Viņu nogalināja mans lielgabala šāviens, varu zvērēt, — Rabiko apgalvoja.

—   Kverpi! — Pedriņjo kļuva nikns..— Tava lode pat neieskrambāja viņam ādu!

Redzēdams, ka šis strīds draud pārvērsties par nopietnu ķildu, grāfs pamatoti aizrādīja:

—   Visi ir sekmējuši medību laimīgo iznākumu, un visi pelna uzslavu. Taču, ja Pedriņjo nebūtu iebēris jaguāram acīs pulveri, mums visiem būtu beigas, tāpēc jāsecina, ka Pedriņjo piekrīt vislielākie nopelni mūsu uzvaras kaldināšanā. Vispār katrs darīja, ko varēja. Diezgan diskutēt. Tagad mums jāpadomā par to, kā aizgādāt jaguāru uz mājām.

Varoņi piekrita zinātniekam. Pedriņjo iegāja dziļāk mežā, lai sagrieztu liānas, jo viņi bija aizmirsuši paņemt līdz virves. Drīz vien viņš atgriezās ar liānu rituli pār plecu.

—    Pieturi šeit! . .. Pagrūd tur! .. . Reizē! Aiziet! …

Pedriņjo spoži novadīja jaguāra sasiešanu, un visi

viņam palīdzēja, izņemot Emīliju, kas bija pagājusi maliņā un par kaut ko satraukti sačukstējās ar divām vabolēm — visu šo notikumu nejaušām aculieciniecēm.

Beidzot jaguārs bija sasiets, atlika vairs tikai aizstiept to uz mājām. Bet tas izrādījās visgrūtākais. Vilka, vilka … Pusceļā Rabiko, sviedriem pārplūdis, apstājās atņemt elpu.

—  Atklāti runājot, — viņš teica, — esmu ar mieru lahak nogalināt desmit jaguārus nekā stiept vienu pašu! Nemaz vairs nav spēka …

Visi apstājās — viņi bija pelnījuši atpūtu! — un apsēdas atvilkt elpu uz jaguāra samtainās ādas. Redzēdama, ka saule jau augstu pie debesīm, Snīpīte ierunājās:

—   Nabaga vecmāmiņa! Cik daudz ciešanu mēs viņai sagādājam! Viņa droši vien ir briesmīgi uztraukusies un meklē mūs pa visām malām . ..

—   Nekas, gan viņa nomierināsies, ieraudzījusi, kādu zvēru mēs esam pievārējuši, — Pedriņjo iebilda.

«Pievārējuši, ko tu neteiksi!» Rabiko savā prātā nodomāja. «Es pievāreju, tas tiesa. Ja nebūtu manas lodes . . .»

Bet viņš tikai tā nodomāja: izteikt savu domu skaļi viņš neuzdrošinājās, jo negribēja saņemt spērienu no Pedriņjo.

Atpūtās un gāja tālāk. Nepagāja ne divas stundas, kad tālumā parādījās Dzeltenā Dzeņa namiņš un mednieki ieraudzīja, kā donna Benta un krustmāte Nastasija skraidelē pa visu dārzu, meklēdamas viņus. Pedriņjo iebāza mutē divus pirkstus un raidīja savu slaveno svilpienu: neviens cits nemācēja tā svilpt. Večiņas pagriezās uz svilpiena pusi, un krustmāte Nastasija, kurai bija labāka redze, pamanīja bērnus.

—   Are, tur jau viņi nāk, seņjora! Stiepj kaut ko … Rādās tā kā meža cūciņa paka. .. Vai tad būtu bijuši medībās?

Varoņi jau bija pavisam tuvu. Atvēra vārtiņus. Snīpīte pa gabalu sauca:

—   Vecmāmiņ, uzmini, ko mēs nomedījām! …

Donna Benta atbildēja:

—   Jūs jau man esat lieli drošsirži, laikam tā būs cūciņa paka, vai ne?

Meitene sāka smieties:

—   Tomēr tā nav paka! Kaut kas lielāks.

—   Tad tas būs briedēns, — donna Benta jau sāka brīnīties.

—    Kaut kas lielāks, vecmāmiņ!

—   Vai tiešām maza meža cūka?

—    Kaut kas vēl lielāks, vecmāmiņ!

Donna Benta pat muti ieplēta aiz brīnumiem.

—    Tad tā būs ūdens cūciņa kapibara?

—    Kaut kas vēl lielāks, vecmāmiņ!

Labsirdīgā večiņa nevarēja pat iedomāties, kas varētu būt vēl lielāks par ūdens cūciņu kapibaru, — pēc viņas domām, tas bija vislielākais dzīvnieks no visiem, kādi vien sastopami šejienes mežos. Tad Snīpīte piegāja viņai cieši klāt un, savilkusi seju draudīgā grimasē, paziņoja:

—    Tas ir jaguārs, vecmāmiņ!

Donna Benta tik ļoti pārbijās, ka apsēdās tieši zālē un, smagi elsodama, iesaucās: — Svētā dievmāte! Šie bērni mani padarīs traku …

Nēģeriete bija drosmīgāka par savu saimnieci un pienāca tuvāk.

—    Pasaulei gals klāt, seņjora! — viņa klusi noteica un lēnprātīgi salika rokas uz krūtīm. — Goda vārds, tas ir jaguārs …

3. nodaļa SATRAUKUMS ME2Ā

Nekas nepaliek noslēpums. Jaguāra bēdīgo galu bija redzējuši daži zvēri, kas tai laikā atradās turpat tuvumā, tai skaitā arī visuresošais mērkaķītis saguī. Viņš bija tik ļoti pārsteigts par neparastajām medībām, ka labu laiku nekustīgi notupēja uz zara un ātri, ātri blisināja ačeles — tā bija zīme, ka mērkaķītis apdomā ko svarīgu. Beidzot viņš bija kaut ko izlēmis un, lēkdams no zara uz zaru, steidzās apciemot cūciņu kapibaru, kas dzīvoja turpat upes krastā.

—    Paklausieties, donna kapibara, vai jūs nezināt, kas noticis ar jaguāru no Lielās Upes? Varat iedomāties, viņš nomira! … — Un saguī sāka tik sparīgi purināt galvu, ka baltie spalvu kušķīši aiz viņa ausīm izpletās kā vēdekļi.

Bet ka viņš nomira, saguī? — jautāja cūciņa kapibara. — Dabiskā nāvē vai ari viņu kāds nogalināja?

—   Nogalināja. Viņu nogalināja donnas Bentas mazbērni, kas dzīvo tepat pie meža … Nogalināja, sasēja ar liānām un aizvilka uz savām mājām …

Un mērkaķītis saguī, vēl ātrāk blisinādams acis, attēloja visu medību skatu. Kapibara kustināja savu pāršķelto zaķa lūpu un nebilda ne vārda. Kas to būtu domājis! Šis jaguārs bija iedvesis bailes visos šejienes mežos, itin visur tika daudzināts viņa spēks un negantība, nebija tāda zvēra, kurš no viņa nebaidītos . .. Cik reižu mednieki rīkoja plašas medības — un nekādu panākumu: viņš izmuka … Un te pēkšņi kaut kādi donnas Bentas mazbērni .. . Vairāk kā neticami! … Ja jau šie bērni nogalinājuši jaguāru, tad viņi bez sevišķām pūlēm var pieveikt jebkuru meža zvēru, lai tas būtu kas būdams: briedis, cūciņa paka, bruņnesis vai arī — negribas pat domāt — ūdens cūciņa kapibara! …

—    Nepatīkams stāvoklis, — kapibara beidzot ierunājās un atkal apklusa, kustinādama lūpu. — Šie bērni, kā redzu, ir ļoti bīstami mums visiem. Es sasaukšu lielo un mazo zvēru sapulci, mēs apspriedīsim šo gadījumu un izlemsim, ko darīt…

Šai brīdī debesu zilgmē virs viņu galvām parādījās vanags, kuru vajāja divi putniņi bemtevi.

—    Padomājiet tikai, — kapibara teica mērkaķītim saguī, — tāds mazs putniņš, bet visus trenkā — gan vanagu, gan pašu ērgli… Neļauj tuvoties savai ligzdai: iedomājies, ka itin visus pasaulē interesē viņa mazuļi! — Un, pacēlusi augšup galvu, uzsauca: — Diezgan jums tur ķildoties, nav īstais laiks! Laidieties zemē, man ar jums jāapspriežas. Situācija ļoti nopietna …

Kad mežā kļūst nemierīgi, visi vecie strīdi tiek aizmirsti. Garkaklainā cauna girara liek mieru zaķiem. Ūdris aizmirst izsalkumu un dažkārt laipni sarunājas ar tām pašām zivīm, kuras parasti ēd. Vilks un lapsa mierīgi paiet garām dzeloņcūkai, bet tā pat neizslien savas adatas … Tāpēc, izdzirduši kapibaras aicinājumu, vanags un abi bemtevi aizmirsa savu strīdu un, nolaidušies zemē, notupās turpat blakus zālē, it kā starp viņiem nekas nebūtu norisinājies.

— Donnas Bentas mazbērni nogalinājuši jaguāru no Lielās Upes, — kapibara iesāka. — Un, ja reiz viņi nogalinājuši zvēru barvedi jaguāru, tad, protams, var nogalināt jebkuru citu zvēru, kas nav tik spēcīgs kā jaguārs. Tātad mūsu dzīvībām draud lielas briesmas un mums šai ziņā nekavējoties kaut kas jādara. Es nolēmu sasaukt sapulci. Tiek ielūgti visi zvēri. Jūs protat lidot un tāpēc tiekat iecelti par kurjeriem. Aplidojiet mežu un paziņojiet visiem, lai ierodas šurp rīt vakarā; sapulcēšanās vieta — zem vecā vīģes koka. Rīkojieties ātri!

Vanags un abi bemtevi nekavējās. Viņi lidinājās no zara uz zaru, raidīdami īpašu kliedzienu, kas nozīmēja: «Rīt zem vīģes koka liela sapulce.»

Šis vīģes koks auga šai vietā kopš senseniem laikiem; šķita, ka viņam ir vismaz tūkstoš gadu. Tas bija vislielākais koks visā apkaimē. Vīģes koka stumbrā laiks bija izcirtis milzīgu dobumu, kurā varēja brīvi saiet kādi desmit cilvēki. Zem koka zariem neauga neviens zāles asniņš, jo zāle neaug tur, kur nav saules, bet cauri vecā koka milzīgajai lapotnei jau gadsimtiem ilgi neizlauzās neviens saules stariņš.

Nākamās dienas pievakarē sāka pulcēties zvēri. Ieradās pazīstamā bailule cūciņa paka; atdrāzās staltais un tramīgais briedis; atčāpoja laiskais un neveiklais tapirs; atmeimuroja jautrais un labsirdīgais degunpērtiķis koati; atskrēja vilki un lapsas — «meža kucēni»; nedzirdami piezagās lunkanā girara ar ļauni mirdzošām acīm; viegli cilādams savas mīkstās ķepas, ieradās melnais, plēsonīgais kaķis jaguarundi. Lēnām atvēlās bruņās iekaltie bruņneši, ieradās ūdri mīkstos, samtainos kažokos, atvilkās miermīlīgā jūras cūciņa aperea. Un atlīda čūskas: milzīgā žiboja, kas vienā paņēmiena spējīga aprīt dzīvu telēnu, klaburčūska ar grabuli uz astes, skaistule koraļļčūska ar spilgti sārtu muguriņu, musurana, kas pārtiek no citām čūskām, nebaidīdamās saindēties. Atlēca krupji ar vardēm: kurkste-kalējs, kuras kurkstēšana atgādina vesera sitienus uz laktas; mazā kokvarde perereka, kas augu dienu mēdās ar savām draudzenēm. Atlidoja putni, visi, visi: sākot ar melno, smirdīgo urubu, kas pārtiek no maitām, un beidzot ar sīko, spārnoto ziediņu kolibriju. Salaidās tauriņi ar daudzkrāsainiem rakstiem uz spārniem, atdūca maijvaboles spīdīgās frakās, un atrāpoja strādīgais ūsainis malkcirtis ar mīlīgo dievgosniņu, atlēca sienāži un atsteidzās skudras.

Pērtiķi satupās vīģes koka zaros un salīda dobumā. Kamēr sapulce vēl nebija sākusies, viņi uzjautrinājās, mezdami kūleņus un vaikstīdami ģīmjus.

Kad visi bija sapulcējušies, kapibara ņēma vārdu un pastāstīja par radušos stāvokli un draudošajām briesmām.

—    Pār mums savilkušies draudīgi mākoņi, — viņa teica. — Šie bērni nogalinājuši jaguāru, un tagad no viņiem var sagaidīt visu: ja viņi vēlreiz parādīsies mežā, mums visiem klāsies plāni. Gadījums ir ļoti nopietns!

—    Lūdzu, dodiet man vārdu, — pieteicās bļauris, kas karājās ar galvu uz leju, aptinis asti ap koka zaru. — Manuprāt, labākais līdzeklis, kā paglābties no šiem plēsonīgajiem bērniem, ir pāriet visiem uz dzīvi kokos: mēs, piemēram, dzīvojam kokos, un no zemes mūs nevar aizsniegt.

—   Muļķis! — kapibara norūca, uzmezdama oratoram piktu skatienu. — Bļaustās, pats nezina, ko bļaustās. Pērtiķi allaž runā muļķības. Mēs esam sasaukuši sapulci, lai visu apspriestu nopietni, jo gadījums, atkārtoju, ir ļoti nopietns. Tie, kam ir prātīgāki apsvērumi nekā šim uzkarinātajam stulbenim, lai piesakās pie vārda un izklāsta savas domas.

Priekšā izčapoja bruņurupucis un sacīja:

—   Pēc manām domām, visprātīgākais būtu pārceļot uz citām zemēm.

—    Kādām zemēm? — kapibara sarauca degunu.

Visapkārt nav itin nekādas apdzīvojamās platības, vienīgi pilsētas un ciemati … Paši zināt, cilvēki izcērt un nodedzina mežus, pārvērzdami tos par govju ganībām. Kad es vēl biju bērns, tad varēja bez apstāšanās iet septiņas dienas un septiņas naktis, bet visapkārt tikai mežs un mežs. Tagad pat divas dienas nav ko iet, ej uz kuru pusi iedams, mežs izbeidzas — lūdzu: ciemats! Cilvēki sabojājuši visu valsti. Bruņurupuča plāns diemžēl nav realizējams. Mēs nevaram pārceļot uz citām zemēm, jo tādu zemju nemaz nav.

—    Ko sēsi, to pļausi, — jaguarundi sacīja. — Nogalinādami mūsu barvedi, šie bērni pieteica mums karu. Atmaksāsim viņiem ar to pašu: pieteiksim viņiem karu. Sapulcināsim visus zvērus ar līkiem nagiem un asiem zobiem un uzbruksim Dzeltenā Dzeņa namiņam.

Kapibara kļuva domīga. Uzbrukt nebija viņas dabā. Tā ir jaguāru un tiem līdzīgu zvēru darīšana . ..

—    Ierosinājums nav slikts, — viņa skaļi sacīja, — taču karotāji būsiet jūs: jaguāri, jaguarundi, vilki un lapsas — «meža kucēni». Tā ir jūsu specialitāte. Es, piemēram, un paka, un briedis, un ūdris, kā arī taureņi, skudras un pat ūsainis malkcirtis no karošanas nekā nesajēdzam.

—    Tas nekas, par šo karagājienu atbildēsim mēs, — jaguarundi apņēmās. — Es pats personīgi sapulcināšu visus jaguārus, giraras un «meža kucēnus» no visiem biezokņiem, lai dotos uzbrukumā Dzeltenā Dzeņa namiņam. Galvenais uzdevums — uzvarēt šos bērnus, kā arī apēst visus mājas iemītniekus, ieskaitot abas vecenes.

Asambleja atbalstīja abu veceņu ieskaitīšanu apēdamo sarakstā, un vispār jaguarundi vārdi visiem bija pa prātam. Ļoti labi, zvēri nodomāja, lai jaguari karo, bet mēs tikmēr pasēdēsim savās migās. Lieliski!

—   Priekšlikums pieņemts vienbalsīgi, — kapibara paziņoja. — Seņjors jaguarundi apņemas pats personīgi vienoties ar saviem draugiem, kā arī ar jaguāriem, girarām un «meža kucēniem». Mēs turpretī esam miermīlīgi zāledaji dzīvnieki. Mēs piedalīsimies šai kampaņā kā līdzjutēji.

Sapulce izklīda. Visi mierīgi devās katrs uz savām mājām, un drīz vien mežā iestājās klusums … Vienīgi jaguarundi kā lunkana šautra šaudījās pa mežu, vākdams kopā plēsoņas vēl nepieredzētam karagājienam.

4. nodaļa EMĪLIJAS SPIEGI

Starp meža iemītniekiem, kas gatavojās uzbrukt Dzeltenā Dzeņa namiņam, divi kļuva par pārbēdzējiem. Tie bija Emīlijas spiegi. Nenogurdināmā lelle jau sen bija sadraudzējusies ar divām vabolēm, brāli un māsu, kuras izcēlās ar spožu ārieni un apbrīnojamu liekulību: viņas izlikās, ka cauru dienu guļ dziļā miegā, bet patiesībā nepalaida gar ausīm itin neko no tā, kas notika mežā. Viņas bija klāt arī zvēru sapulcē un visu redzēja un dzirdēja, tupēdamas savā paslēptuvē. Un tūlīt pat vabole skrēja paziņot par notikušo savai mīļotajai lellei.

—   Viņš sasauca sapulci … — noslēpumaini čukstēja brālis.

—   … un viņi nolēma uzbrukt jūsu mājai un visus apēst… — piemetināja māsa.

—    Kas — viņš? — Emīlija noprasīja.

—    Kapibara.

—   Tātad viņa, — Emīlija izlaboja, būdama ļoti neiecietīga pret gramatiskām kļūdām. — Bet kas tie tādi viņi?

—   Jaguāri, giraras un «meža kucēni».

—    Nolēma uzbrukt, jā? Nu, lai tik nāk šurp. Sarīkosim viņiem labu labo uzņemšanu. Man ir piemērots iesms: es uzduršu uz tā visus jaguārus, giraras un «meža kucēnus», viņi vēl dabūs paspirināties …

Kad vaboles bija sīki jo sīki izklāstījušas visu, ko bija dzirdējušas zvēru sapulcē, Emīlija saprata, ka stāvoklis ir nopietns, un nolēma nekavējoties brīdināt Pedriņjo. Toties saviem spiegiem viņa negribēja izrādīt, ka ir nobažījusies.

—    Redzēsim! — viņa teica vabolēm, kuras šāda aukstasinība vienkārši satrieca. — Redzēsim! Mēs nesen nomedījām plankumaino jaguāru, vislielāko eksemplāru, un tāds pats liktenis sagaida visus, pat lauvas un nīlzirgus, ja vien viņi uzradīsies. Šie ļaundari vēl dabūs pārliecināties, ka ar mums nevar dzīt jokus. Uzbrukt mājai! .. . Nekauņas .. . Bet kad notiks uzbrukums?

—   Diena vēl nav noteikta. Jaguarundi skraida pa mežu un vāc kopā karaspēku.

—    Lieliski! — Emīlija noteica, nepamirkšķinājusi ne aci. — Turpiniet spiegot un ziņojiet man par visu, ko redzēsiet. Es aprunāšos ar Pedriņjo.

Emīlija, cik jaudas, skrēja uz mājām un jau iztālēm sāka saukt Pedriņjo. Viņš bija verandā un meistaroja putnu ķeramo slazdu no imbaubas lapām.

—   Met pie malas! — Emīlija uzsauca, ieskrējusi verandā. — Pienākušas jaunas, svarīgas ziņas: mūsu mājai gatavojas uzbrukt jaguāri un viņu radinieki!

Pedriņjo skatījās uz lelli kā apstulbots:

—    Kas par blēņām, Emīlij? Uzbrukt? Kāpēc?

Emīlija atstāstīja savu sarunu ar vabolēm.

—   Mums pieteikts karš, tā tas ir, — viņa paziņoja. — Mēs nogalinājām jaguāru, un tagad visa jaguāru dzimta grib ar mums izrēķināties.

Pedriņjo uz brīdi iegrima domās. Pēc tam piekodināja Emīlijai:

—    Vecmāmiņai ne vārda, krustmātei Nastasijai tāpat, viņas nomirs aiz bailēm. Es apsvēršu stāvokli un organizēšu aizsardzību. Uzmeklē labi ātri Snīpīti un grāfu un pasaki viņiem, ka es gaidu zem lielās žabutikabas. Šeit verandā nevar runāt — izdzirdēs vēl vecmāmiņa.

Pēc kāda laiciņa dārzā zem lielās žabutikabas notika jauna sapulce. Tiesa, tā nebija tik plaša kā nesen notikusī zvēru sapulce, taču tajā piedalījās visi Dzeltenā Dzeņa Ordeņa biedri, pat marķīzs de Rabiko. Kad visi bija apsēdušies zālē, Pedriņjo palūdza Emīliju izstāstīt par savu sarunu ar vabolēm. Emīlija izstāstīja un beidza savu runu ar šādiem vārdiem:

—   Karš būs nopietns. Jaguāri gatavojas apēst visus divkājainos.

Marķīzs de Rabiko pasmaidīja. Ja jau jaguāri taisās ēst divkājainos, tad viņam kā četrkājainim un vēl ar titulu, bez šaubām, nekādas briesmas nedraud. «Cik labi būt četrkājainim,» marķīzs nodomāja un ierukšķējās …

Pedriņjo sāka apsvērt aizsardzības plānu.

—   Vai zināt ko? — viņš teica. — Es izrakšu visapkārt mājai dziļu grāvi.

—   Tam nebūs nekādas nozīmes, Pedriņjo, — Snīpīte iebilda. — Jaguāri lieliski lec. Viņi pārlēks pāri jebkuram grāvim.

Pedriņjo bija spiests piekrist, ka māsīcai taisnība, un sāka domāt tālāk. Pēc brīža viņš teica:

—   Tādā gadījumā visapkārt mājai jāsadzen noasināti mieti. Jāuzceļ mietu žogs, kā to darīja indiāņi.

—    Tas nav iespējams, — Snīpīte atkal iebilda. — Lai uzceltu mietu žogu, vajag salīgt strādniekus: vai tad mēs vieni paši varam sacirst tik daudz mietu un iedzīt tos visus zemē? Ar mietu žogu nekas nesanāks. Jāizgudro kas cits.

Un, pievērsusies grāfam, kas vēl nebija teicis nevienu vārdu, viņa noprasīja:

—    Kādas ir jūsu domas, grāf?

Tā kā grāfs bija augs, viņš neizjūta itin nekādas bailes no jaguāriem un citiem plēsīgiem zvēriem. Govis, zirgi — tas ir kas cits, no tiem viņš baidījās .. . Tāpēc viņš atbildēja ar vieglu smīnu:

—   Jaguāru uzbrukums? Atraduši briesmas! Kas tad ir jaguāri! Ja mums gatavotos uzbrukt govis, tad to vēl varētu saprast.. . Bet jaguāri…

—    Bet tu, Rabiko, vai esi atradis kādu izeju? — Pedriņjo jautāja marķīzam.

Marķīzs nekad un neko neatrada. Ja arī viņš kaut ko atrada, tad tikai ēdamu… Kad viņam jautāja par ķirbi, banānu mizu vai manioka sakni, tad viņš labprāt pastāstīja, kur un kā šīs ēdamās lietas atradis. Turpretī par jaguāriem . ..

—   Pēc manām domām, pēc… pēc … pēc … — marķīzs rīstīdamies urkšķēja.

—    Pēpēpēkstiņš! . . . Lai to pateiktu, nebija vērts vārstīt muti! — Pedriņjo viņu izmēdīja. — Mums jāatrod kāda izeja. Jāpieņem lēmums. Stāvoklis ir nopietns. Pat ļoti nopietns. Mūsu dzīvībām draud briesmas, apdraudēta arī vecmāmiņas un krustmātes Nastasijas dzīvība. Kas noticis? Kur ir jūsu idejas? Vai smadzenes jums vairs nemaz nedarbojas?

—   Man ir ideja! — Snīpīte iesaucās, priecīgi sasizdama plaukstas.

—    Kāda? — visi reizē jautāja, vērdamies viņai mutē.

—   Atliksim to visu uz rītdienu. Svarīgi jautājumi vienmēr pamatīgi jāapdomā, nevar tā uzreiz izlemt, viens divi — un gatavs. Uzbrukums taču nenotiks tūlīt, jo jaguarundi vēl nav vienojušies ar savējiem. Kamēr viņi visu norunās un izstrādās uzbrukuma plānu, paies vismaz vēl dažas dienas. Bet tagad es sagādāšu jums nelielu pārsteigumu. Ejam . ..

To pateikusi, Snīpīte piecēlās kājās un skriešus devās uz strauta malu. Tur krustmāte Nastasija vakar bija kaut ko paslēpusi sausu lapu kaudzē aiz lielā akmens …

—    Kas tur ir, Snīpīt, kas tur ir?

Snīpīte atrušināja vaļā lapas, un visa sabiedrība ieraudzīja brīnišķīgu «brežauva» šķirnes kokosriekstu ķekaru.

—   Urā! — Pedriņjo iesaucās, jo viņš dievināja kokosriekstus. — Kur tu ņēmi?

—   Vakar vakarā vecmāmiņas paziņa tēvocis Teodoriko tos atsūtīja mums kā dāvanu. Krustmāte Nastasija kokosriekstus paslēpa, lai mēs nesāktu ēst turpat verandā un nepiemētātu grīdu kā pagājušajā reizē.

Visi apsēdās zālē ap kokosriekstiem un sāka tos dauzīt pret akmeni.

—   Mēli var norīt! — Pedriņjo teica, nogaršojis kokosrieksta balto, brīnišķīgo mīkstumu. — Tēvocis leodoriko ļoti prātīgi darīja, ka atsūtīja. Emīlij, nogaršo gabaliņu.

Pēc dažām minūtēm zāle visapkārt bija piemētāta ar kokosriekstu mizām un marķīza de Rabiko šņukurs pārbaudīja katru mizas gabaliņu: vai nav palikusi kāda sulas lase? Bet jaguāri tikmēr mežā bija vienojušies un nolikuši uzbrukumu uz rītdienu. Par laimi, mums zināmais vaboļu pāris visu noklausījās, paslēpies aiz nokaltuša zariņa …

5. nodaļa STRATĒĢISKAIS PLĀNS

—   Viņi nogalināja manu vīru! — aiz dusmām drebošā balsī rēca resnā jaguāre. — Esmu palikusi atraitnēs šo pretīgo bērnu dēļ! Viņi nogalināja manu mīļoto vīru un turklāt sasaistīja viņu ar liānām un vilka pa zemi, par to man visvairāk sāp sirds … Es prasu atriebt šo noziegumu!

—   Atriebt! Atriebt! — ierūcās pumas un giraras.

—   Atriebt! Atriebt! — ierējās vilki un lapsas — «meža kucēni».

—   Atriebt! Atriebt! — rēca jaguāra atraitne.

Vārdu ņēma jaguarundi:

—    Lieku priekšā: rīt agri no rīta māju ielenkt. Giraras un «meža kucēni» ieņems pozīcijas labajā un kreisajā flangā . .. Jaguāri sāks uzbrukumu . ..

—    Bravo! Bravo! Piekrītam! — zvēri ierēcās vienā balsī.

—    Ieņemsim māju, — sacīja jaguāra atraitne, — un visus apēdīsim.

—   Visus apēdīsim! — atsaucās zvēru koris.

—   Citu pēc cita … — turpināja jaguāra atraitne.

—   Ci-tu pēc ci-ta! — atsaucās zvēri, zibinādami acis, atņirgdami zobus un izkārdami sarkanas mēles.

Asambleja izklīda, un zvēri nolīda savos midzeņos — šodien medības nevienam nebija prātā. Vajadzēja kārtīgi pabadoties pirms karaliskā rītdienas mielasta …

Vaboles-spiegi to visu noklausījās un dūkdamas aizlidoja pie Emīlijas, lai pastāstītu par svarīgajiem notikumiem. Lelle jau nepacietīgi gaidīja.

—    Kas jauns? — viņa jautāja, kad viltīgās vaboles ierāpoja verandā, izlikdamās, ka viņas ir tādas pašas vaboles kā visas pārējās un nāk uz lampas gaismu.

—    Rīt uzbrukums, — reizē atbildēja vaboles, kuras bija dvīņi un tāpēc bieži vien runāja reizē, bet dažkārt pēc kārtas: vienu vārdu — brālis, otru — māsa. — Viņi nupat bija sapulcējušies zem vecā vīģes koka .. . «Meža kucēni» un giraras ieņems pozīcijas abos flangos. Uzbruks jaguāri, priekšgalā — atraitne … Solījās visus apēst.

Emīlija pat nenobālēja un nenotrīcēja, kā tas būtu noticis ar kuru katru meiteni, dzirdot šādu vēsti. Emīlija bija lelle. Tāpēc viņa tikai piebilda:

—    Pateikt «uzbruksim», «apēdīsim» — tas nav grūti. Grūti ir uzbrukt un apēst. Mēs aizstāvēsimies. Lai tikai šī plankumainā atraitne pamēģina bāzt savu purnu … Lai tikai pamēģina .. .

Dvīņi bija satriekti par šādu aukstasinību.

—    Bet?—jautāja brālis.

—    Kā? — jautāja māsa.

—   Jūs?—jautāja brālis.

—    Domājat? — jautāja māsa.

—   Aizstāvēties? — jautāja brālis.

—    Nezinu, — Emīlija atbildēja. — Mūs komandē Pedriņjo, viņš zina. Viņš studē šo jautājumu … Es arī studēju. Es nezinu, ko viņš izlēmis, bet es zinu, ko izlēmu pati. Es domāju, domāju, domāju un izdomāju kaut ko tādu … Man ir savs plāns — vērtīgāks par zeltu …

—    Kāds? — jautāja brālis.

—   Jūsu?—jautāja māsa.

—    Plāns? — jautāja brālis.

—    Ko?—jautāja māsa.

—    Nedrīkst skaļi teikt, — Emīlija atbildēja, — tikai pie auss …

Piegājusi pie dvīņiem, Emīlija izstāstīja viņiem pie auss savu plānu pēc tās pašas sistēmas, tas ir, pirmo vārdu — brālim, otro — māsai, trešo — brālim, ceturto — māsai un tā tālāk.

Pārsteigti par lelles gaišo prātu, dvīņi spēja izteikt tikai «ž-ž-ž» un, izplētuši cietos spārniņus, aizlidoja izpildīt pavēli.

Tiklīdz vaboles bija nozudušas skatienam, Emīlija steidzās pastāstīt Pedriņjo visu, ko bija uzzinājusi no saviem spiegiem melnajās frakās.

Izrādījās, ka Pedriņjo jau visu izlēmis.

—    Tā kā mums nav ieroču, — viņš teica, — tad es nospriedu tā: jāpagatavo koka kājas, itin visiem, pat marķīzam un vistām. Tikai Padomnieku aizsūtīsim pie kaimiņiem. Viņu jau vienreiz tik tikko neapēda, visam ir savas robežas! Kad jaguāri iebruks, viņi redzēs, ka mājās un pagalmā visi staigā uz garām koka kājām … Pamēģiniet aizsniegt!…

—    Bet ja nu viņi uzrāpsies pa koka kājām augšā? — Snīpīte pajautāja.

—    Tas nav iespējams, — Pedriņjo paskaidroja. — Koka kājas būs ļoti garas, pagatavotas no bambusa, turklāt mēs tās ieziedīsim ar taukiem, lai būtu glumākas. Zini, tāpat kā zemnieku svētkos: ierok zemē kārti, noziež ar taukiem, bet kārts galā piesien naudiņu vai kādu balvu — kurš pratīs uzrāpties, tas arī dabūs .. . Pat pērtiķis neuzrāpsies …

Pedriņjo plāns tika vienbalsīgi pieņemts. Bērni sadabūja sirpi un zāģi. Ar sirpi Pedriņjo sagrieza bambusa biezoknī garas kārtis, bet ar zāģi nozāģēja lieko garumu un pagatavoja koka kājas, visiem vienādas. Pēc tam izurba caurumus un iesprauda katrā caurumā šķērskoku, lai būtu kur uzlikt kājas.

Kad koka kājas bija gatavas, tika sarīkots mazs mēģinājums. Staigāt uz koka kājām nav grūti, tomēr vajadzīga zināma prakse. Pedriņjo parādīja, kā to dara: uzkāpa augšā pa pieslienamām kāpnēm un nostājās uz koka kājām. Pēc tam paspēra dažus nedrošus soļus, pirmajā brīdī gandrīz zaudēja līdzsvaru, taču noturējās … Dažās minūtēs viņš iemācījās tik veikli staigāt uz koka kājām, it kā savu mūžu nebūtu citādi staigājis.

Arī Snīpīte uzreiz apguva šo māku un gandrīz vai skrēja ar savām garajām bambusa kājām.

Grāfs un Emīlija neatpalika no bērniem … Vēl tikai vajadzēja apmācīt Rabiko.

—   Tūlīt sāksies sarežģījumi, — Snīpīte paredzēja, kad pienāca kārta slavenajam marķīzam.

To viņa bija tikpat kā sapnī nosapņojusi — sarežģījumi sākās tūlīt. Pirmkārt, neērtības sagādāja jau tas, ka Rabiko bija četras kājas, nevis divas, kā visiem kārtīgiem cilvēkiem. Trešā un ceturtā kāja bija pilnīgi liekas un tikai traucēja: ja var lieliski dzīvot ar divām, kāpēc tad vajadzīgas četras?!

Veselu stundu noņēmās, kamēr piesēja bambusa kārtis pie četrām nelaimīgā sivēna kājām. Pēc tam vēl veselu stundu mācīja viņu saglabāt līdzsvaru. Bet kā viņš kvieca, spārdījās, žēlojās! Varēja likties, ka viņu kauj nost.. . Izdzirdusi šīs vaimanas, uz virtuves sliekšņa iznāca krustmāte Nastasija un gandrīz vai paģība aiz bailēm, redzēdama, ka visa sabiedrība pastaigājas «kaut kur virspagalmā».

—    Skrieniet ātrāk šurp, seņjora! — viņa sauca. — Paskatieties, kāds felomens noticis ar bērniem… Visi uz garām kājām, pat sivēns!

Donna Benta izliecās laukā pa logu un arī ļoti izbrīnījās, redzēdama, ka mazbērni skraida uz tik augstām koka kājām.

—   Uzmanīgāk! — viņa sauca. — Nokritīsiet vēl zemē un paliksiet uz visu mūžu ar greiziem deguniem. Kas tā par muļķīgu iedomu?

Nekas cits neatlika kā visu izstāstīt vecmāmiņai, jo vai-

i fik tfipēc, ka arī viņai un krustmātei Nastasijai būs jākāpj 11/ koka kājām, kad ieradīsies jaguāri.

Rīt mums uzbruks jaguāri, vecmāmiņ, kādi piecdesmit gabali, — Pedriņjo teica, — un, tā kā mums nav ieroču, es izgudroju šādu aizsardzības veidu.

—   Jaguāri? Piecdesmit? — donna Benta atkārtoja, pagalam apjukusi. — Kas tad to teica?

—    Vaboles-dvīņi, Emīlijas draugi, vecmāmiņ, — Snīpīte paskaidroja. — Viņi paziņoja, ka jaguāri gribot atriebties par nogalināto. Rīt.

Abas večiņas, protams, bija ļoti apbēdinātas: šie bērni galu galā viņas iedzīs kapā, tā tas būs. Krustmāte Nastasija tik ļoti izbijās, ka acis viņai kļuva lielas kā tējas tases, bet mute izkalta gluži sausa. Viņa tikai ātri, ātri meta krustus un pat neievaidējās.

—    Tas nu reiz iet pār mēru, Pedriņjo! — donna Benta kļuva dusmīga. — Jūs mani padarīsiet traku! Veseli piecdesmit jaguāri, bet mēs šeit ar krustmāti Nastasiju lejā … vienas pašas …

—    Tas ir vienīgais līdzeklis, vecmāmiņ, arī jums abām jāiemācās staigāt uz koka kājām. Tavējās jau gandrīz gatavas, bet krustmātei Nastasijai — tās tur …

Abas večiņas tas sarūgtināja vēl vairāk. Sākumā viņas izbijās tikai no jaguāriem, bet tagad turklāt vēl baidījās novelties zemē… Bet ko lai dara? Palikt lejā un ļauties, lai tevi mierīgi apēd?!

Ak vai, par spīti saviem sešdesmit gadiem un reimatismam, nabaga vecmāmiņa uzkāpa augšā pa redeļu kāpnēm un nostājās uz koka kājām, ko mazdēls viņai laipni pasniedza. Tas nenācās viegli. («Nav vairs tie muskuļi …» Pedriņjo paskaidroja māsīcai.) Večiņa vairākkārt gribēja atteikties no šī mēģinājuma, taču Pedriņjo ikreiz atgādināja: «Ja nu tu gribi, lai tevi apēd tāpat kā Sarkangalvītes vecmāmiņu …» — un nelaimīgā seņjora kāpa augstāk. Beidzot viņa nostājās uz koka kājām un pat paspēra dažus nedrošus soļus pa pagalmu.

—   Būs jau labi, — Pedriņjo noteica kā parādes komandieris. — Krustmāt Nastasij, tagad tava kārta! …

Nekas nesanāca. Vecā nēģeriete bija vēl neveiklāka nekā viņas saimniece un Rabiko, kopā ņemti. Pēc neskaitāmiem mēģinājumiem viņa beidzot nostājās uz koka kājām, bet tūdaļ zaudēja līdzsvaru un, mežonīgi iekliegušies, gāzās lejā. Par laimi, viņa uzkrita virsū veļas auklai un nenositās.

—    Nekad vairs nerāpšos tādās sastatnēs! — viņa vaimanāja, vēl neatbrīvojusies no auklas. — Labāk, lai jaguāri mani aprij dzīvu! Neiešu apkaunot savu sirmo galvu! Palaidņi, delveri tādi! . ..

Par to, ka labāk ļaut sevi aprīt dzīvu — tā tikai tāda izrunāšanās. Tiklīdz parādīsies jaguārs, kurš katrs kroplis uzrāpsies jebkurā kārtī, lai arī tā būtu nosmērēta ar taukiem. Nākamajā dienā krustmātei Nastasijai nācās par to pārliecināties . ..

6. nodaļa JAGUĀRI UZBRŪK…

Vakarā visi pārrunāja, kas būs rīt. Donna Benta teica:

—    Nu labi, uz koka kājām viņi mūs neaizsniegs. Bet pēc tam? Ja viņi sadomā neiet prom un gaida tik ilgi, kamēr mēs nogursim un paši nokāpsim zeme?

Pedriņjo tas nebija ienācis prātā: patiesi, ja nu jaguāri neiet prom, ko tad lai iesāk?

—   Viņi paši nogurs un aizies, — Snīpīte mierināja.

—    Gan redzēsiet, izbadosies un visi aizies pusdienās, nepaliks neviena.

—   Bet ja nu iet uz maiņām, — donna Benta apsvēra.

—  Puse aizies medībās, otra puse paliks sardzē.

Nedz Pedriņjo, nedz Snīpīte, nedz grāfs uz to nevarēja atbildēt. Visi nokāra degunus. Turpretī Emīlija pamirkšķināja ar aci visiem pēc kārtas un tik uzvaroši smaidīja, it kā viņa jau būtu izcīnījusi uzvaru kaujā ar jaguāriem.

Nebaidieties ne no kā, — viņa teica, — man krājumā ir pirmšķirīgas rokas granātas speciāli pret jaguāriem.

—   Rokas granātas? — Pedriņjo brīnījās. — Kas tad tas par triku?

—   Tas būs pārsteigums. Man palīdzēja vaboles. Mēs pagatavojām piecas granātas, pietiks simt jaguāriem.

—    Kur tās ir?

—    Uz jumta.

—    Kāpēc uz jumta?

—    Lai vieglāk būtu paņemt, kad mēs stāvēsim uz koka kājām. Tur nolikta vēl maize, sviests, lietussargs un citas nepieciešamas mantas. Varbūt sagribēsies ēst. Vai arī uznāks lietus . ..

Snīpīte beidzās vai nost aiz ziņkārības:

—    Kas tās par granātām, Emīlij? Paskaidro!

—   Pagaidām tas ir noslēpums. Varu pateikt tikai to, ka tās pagatavotas no vaska un nav mazākas par prāvu apelsīnu, nu tādu, kas aug Baji rajonā.

Granātas no vaska, apelsīna lielumā! Vai nu lelle galīgi šķīrusies no prāta, vai arī… Taču, ņemot vērā to, ka Emīlija bija īsts velns un spējīga uz visu, bērni un večiņas mazliet nomierinājās.

Atklāti sakot, krustmāte Nastasija atteicās no koka kājām tāpēc, ka neko lielu neticēja jaguāru uzbrukuma iespējai. «Šie bērni visu izdomā,» viņa klusībā nolēma. «Palaidņi, vētrasgalvas, biedē vecākus ļaudis. Tā tas ir . ..»

Ari donna Benta sākumā neticēja, bet, atcerējusies visus tos gadījumus, kas bija notikuši pēdējā laikā, viņa sāka šaubīties.

—   Vai jums prāts, seņjora, — nēģeriete nerimās. — Kur tas redzēts, ka jaguāri un turklāt vēl vesela banda uzbruktu cilvēkiem un ielauztos mājās? Nu jau turpat septiņdesmit gadus dzīvoju pasaulē, bet ko tādu neesmu ne redzēt redzējusi, ne dzirdēt dzirdējusi.

—  Pareizi. Bet atcerieties, Nastasij, vai jūs kādreiz esat dzirdējusi, ka lelles prastu runāt? Bet mūsu Emīlija …

—   Tā nu tas ir … — krustmāte Nastasija domīgi novilka un pašūpoja galvu.

—   Ja nu jaguāri tomēr ierodas, kā tad jūs bez koka kājām, ko?

—   Ko — es? — krustmāte Nastasija atkārtoja un pakasīja galvu. — Nezinu. Rīts gudrāks par vakaru …

Pirms gulētiešanas Pedriņjo teica māsīcai:

—   Ja rīt no rīta kāds klauvēs pie durvīm, tu netaisi uzreiz vaļā, bet vispirms paskaties. Citādi vēl nodomāsi, ka atnākusi paspēlēties Kandoka vai arī tēvocis Teodoriko pie vecmāmiņas, bet izrādīsies, ka tas ir jaguārs. Ja tā būs Kandoka, tad ielaid viņu labi ātri iekšā un tūdaļ aizšauj durvīm priekšā bultu: kad vilks gāja pa pēdām Sarkangalvītei, tad uzreiz tas nebija redzams …

Naktī katrs redzēja sapnī vismaz vienu jaguāru. Vienīgi Emīlija gulēja bezrūpīgā miegā un smaidīja …

Nākamajā dienā visi piecēlās agrāk nekā parasti un rīta kafiju dzēra steigā. Apēdis saldo kukurūzas putru, Pedriņjo uzkāra grāfu vistuvākā koka visaugstākajā zarā un ielika viņam rokās donnas Bentas binokli, lai novēro ceļu. Taču cienījamais seņjors bija radis vēlu celties, tā ap pulksten desmitiem. Tāpēc viņš mierīgi atlaidās uz sava zariņa, nospriedis, ka pirms desmitiem jaguāri diez vai ieradīsies. Pēc mirkļa viņš jau bija iemidzis un tāpēc nevarēja paziņot par jaguāru ierašanos, bet jaguāri jau bija pavisam tuvu … Kas pamanīja viņu tuvošanos? Nu, kas tad cits, ja ne Emīlija?! Viņai bija oža kā medību sunim.

—   Mazlietiņ ož pēc jaguāra … — viņa pēkšņi ieminējās.

Emīlijas vārdu iespaidā vai arī tāpēc, ka gaisā tik tiešām bija jūtama kāda neparasta smaka, visi pacēla degunus un, ievilkusi nāsīs gaisu, tūdaļ pārliecinājās: nudien, ož pēc jaguāra un turklāt nevis mazlietiņ, bet diezgan spēcīgi. Ko tad grāfs? Pedriņjo pieskrēja pie novērošanas koka un uzsauca:

—   Ziņo taču, miegamice! Vai neredzi, ka jaguāri jau nāk šurp?

Nabaga zinātnieks iekliedzās, pamodās un satvēra binokli. Taču viņš vēl bija tik miegains, ka pielika binokli pie acīm ačgārni un tāpēc ieraudzīja jaguārus pavisam sīciņus un ļoti tālu.

—   Nāk gan, — viņš pavēstīja, — bet tik tālu un tik maziņi, ka tikmēr, kamēr viņi izaugs un atnāks šurp, paies pietiekami ilgs laiks, lai. ..

Grāfs nepabeidza savu runājamo, jo viņam paslīdēja kāja un viņš novēlās no zara un nogāzās zemē ar galvu uz leju.

Tomēr pacelt grāfu vairs nebija laika, lai gan viņš bija iekritis ar galvu tieši dubļos un rēgojās ar kājām gaisā … Laika pietika tikai, lai nekavējoties uzkāptu uz koka kājām. Panika … Visi meklē savas koka kājas … Kāpj augšā … Nepagāja ne trīs minūtes, kad pagalmā vairs neviena nebija, izņemot kādus ērmīgus zvērus ar milzum garām kājām.

Bet krustmāte Nastasija? Viņa palika lejā un, protams, ātri, ātri meta krustus … Kaut arī viņa neticēja jaguāru uzbrukumam, taču tomēr . .. Nudien, kaut kā savādi ož …

Te piepeši: «MJAUU-U!» — šaušalīgs ņaudiens pārskanēja pār pagalmu, pār dārzu, pār pļavu .. . Jaguāra atraitne deva signālu uzbrukumam. Un tūdaļ pašķīrās visu krūmu zari un zaļajā lapotnē parādījās purni: jaguāru purni, giraru purni, jaguarundi purni, vilku un lapsu purni… Un visi tie zibināja acis un šņakstināja zobus.

Tikai tad nabaga nēģerīete aptvēra, ka ir maldījusies. Viņa metās pie sienas, kur bija pieslietas koka kājas, taču izrādījās, ka tur palikusi tikai viena kāja, otra jezgā bija kaut kur noklīdusi. Ko darīt? Tai pašā mirklī, aizmirsusi savu reimatismu, večiņa uzkāpa augšā pa sienu kā pieredzējis ugunsdzēsējs un uztrausās uz jumta malas.

Tieši laikā: jaguāru cilts jau atradās pagalmā …

Sākumā uzbrucēji uzķērās uz makšķeres — Pedriņjo izdomātais triks, šķiet, bija izdevies. Četrkājainie reti kad skatās uz augšu, un, tā kā koka kāju īpašnieki bija klusi kā kaps, zvēriem pat prātā neienāca, ka tur, virs šiem kailajiem, tievajiem bambusa stumbriem, kāds ir.

Jaguāra atraitne iegāja mājā, visu apskatīja un apostīja, neviena neatrada un atgriezās pie savējiem pagalam apjukusi.

—   Aizbēguši, zaķapastalas! — nikni zibinādama acis, iegaudojās jaguāra atraitne. — Kāds būs viņus brīdinājis, un viņi aizmukuši. ..

Šai brīdī Emīlija uzspļāva viņai tieši uz deguna. Atraitne paskatījās uz augšu un smaidīdama aplaizījās.

—   Mūsu brokastis nav aizmukušas, nē! — viņa murrāja ļoti apmierināta. — Tur augšā visi kumosi jau uzdurti uz iesma . ..

Visa jaguāru cilts paskatījās augšup, un visiem sāka tecēt siekalas. Viņi taču vakar tīšām nebija ēduši, lai nebojātu apetīti, bet te uzreiz tik dažādi gardumi: zēns, meitene, sivēns, lelle, balta vecene, melna vecene.. . Karaliski!

—   Tās tik būs brokastis! — nomurmināja girara.

—  īstas dzīres!

Jā, bet kā lai šīs brokastis apēd, ja nevar tās aizsniegt? Atraitne, kas bija ļoti spēcīga un veikla, mēģināja lēkt. Izdarīja trīs četrus pirmklasīgus lēcienus, — droši vien nekad savu mūžu viņai nebija izdevies tik pareizi un skaisti lēkt, — taču veltīgi. Koka kājas bija četrus metrus augstas, bet visaugstākais punkts, kuru atraitne sasniedza lēcienā, bija trīs metri deviņdesmit pieci centimetri.

—   Ar lēkšanu te nekas nav panākams, — viņa noteica,

—  jāizdomā kas cits. Domājiet!

Zvēri sāka domāt.

—   Es izdomāju! — ierējās kāds talantīgs «meža kucēns». — Viņi nevar visu savu dzīvi notupēt uz kārtīm. Sagribēs ēst un nokāps zemē. Manuprāt, jāsēž tepat tik ilgi, kamēr viņi nokāps zemē.

—  Tā nu tas būtu, — noburkšķēja atraitne, kas nebija visai apķērīga, — bet, ja viņiem sagribēsies ēst, tad jau arī mums sagribēsies. Ko tad?

—   Norīkosim dežūras, — ieteica «meža kucēns». —Puse bandas dosies medībās, bet otra puse paliks sardzē. Tā mēs varēsim nosēdēt šeit veselu mūžību, ja būs vajadzība.

—   Vai es neteicu? — augšā nočukstēja donna Benta. — Nu mēs esam pagalam …

Stāvoklis tiešām bija grūts . .. Visi nogura, bet krustmātei Nastasijai notirpa kājas, un viņa bija ļoti noraizējusies, ka šodien vēl nav uzkopusi istabas un uzlikusi kaut ko vārīties …

—   Vairāk nevaru, — viņa pēkšņi iekliedzās, — esmu noslīdējusi uz pašas jumta malas, tūlīt kritīšu …

—   Vai redzat! — lejā ņurrāja jaguara atraitne un aplaizījās. — Mūsu mielasts sāksies ar saldo ēdienu: grauzdētais cukurs bļauj, ka vairāk nevarot un tūlīt kritīšot. ..

—   Emīlij! — Pedriņjo uzsauca. — Ko tu gaidi? Kur tavas granātas? Met taču!

Praktiskā lelle mēģināja gūt kādu labumu no sava stāvokļa:

—    Labi, metīšu. Bet ar trim noteikumiem.

—    Saki ātrāk!

—    Pirmais: lai visi atzītu, ka Dzeltenā Dzeņa Ordenī es esmu visgudrākā. Otrais: lai donna Benta uzdāvinātu man lejkannu, zaļu, citu krāsu es negribu. Trešais …

—   Glābiet! — krustmāte Nastasija iekliedzās sirdi plosošā balsī. — Krītu!

Emīlija vairs neizvirzīja trešo noteikumu. Piegāja pie jumta, satvēra granātas un — blākš! — iemeta tās tieši zvēru drūzmā. Trāpījušas mērķi, granātas pārsprāga, un no tām izšāvās vesels spiets visbriesmīgāko lapseņu no kasunungas dzimtas.

Kas tas bija par skatu! Lapsenes dzēla purnos, acīs, ausīs . .. Jaguāri, giraras, «meža kucēni», mežonīgi kaukdami, pajuka uz visām pusēm. Dažās minūtēs gan

pagalms, gan dārzs, gan visa apkārtne bija pilnīgi tīra no jebkādiem zvēriem.

Un pēdējā brīdī: krustmāte Nastasija atradās jau zemē…

—   Lai dzīvo Emīlija! Lai dzīvo pasaulē gudrākā lelle! — visi kliedza vislielākajā sajūsmā.

7. nodaļa EMĪLIJA SĀK DRUDŽAINI DARBOTIES

Pēc šīs dēkas Pedriņjo bija kā uzburts uz medībām. Brazīlijas zvēri viņu vairs neapmierināja …

—    Vecmāmiņ, nu kāpēc Brazīlijā nav ne lauvu, ne tīģeru, ne degunradžu! — viņš pārmezdams teica, it kā

, vecmāmiņa tur būtu vainīga. — Kā tad Āfrikā ir … Vai zini, vecmāmiņ, pārdosim māju un brauksim ceļot, jā? Medīt lauvas droši vien ir ļoti interesanti… Bet šeit, izņemot jaguārus, kādi vēl plēsoņas sastopami? Gandrīz nekādi. Vienīgi paka, briedis un tapirs — nabaga zālēdāji, kas baidās no cilvēkiem. Ja man gadītos sastapties ar degunradzi, tad gan es pamērotos ar viņu spēkiem.

Klausoties šais runās, donna Benta nevarēja vien beigt šausmināties. Viņa bija daudz lasījusi par zvēriem, kas dzīvo Āfrikas mežos, un zināja, ka nav neviena tik neganta un nikna kā degunradzis. Nabaga vecajai seņjorai pārskrēja-aukstas tirpas pār muguru, jau iedomājoties vien, cik spēcīgi var badīt ar šādu ragu.

—   Vai varat iedomāties, Nastasij, ar kādām galējībām aizraujas Pedriņjo, — viņa stāstīja. — Sadomājis medīt degunradžus .. . Nezinu, kāmī viņš tāds atsities. Nedz viņa tēvam, nedz vectēvam šādas tieksmes nepiemita …

Krustmāte Nastasija meta krustus. Viņa nezināja, kas tas tāds degunradzis ir, nekad to nebija redzējusi nedz kinofilmā, nedz sapnī. Taču jau pats vārds bija briesmīgs. «Degunradzis, pasarg dievs!»

—    Un visļaunākais ir tas, — donna Benta sūrojās,

ja šie bērni kaut ko ieņem galvā, tad viņi noteikti panāk savu. Šodien viņi sagudro vienu, rītdien atkal ko citu, un viss beigsies ar to, ka viņi no tiesas noķers vēl degunradzi, gan redzēsiet.

Tā tas arī notika. Tā var likties pasaka, nostāsts, izdoma, bet tomēr tā ir tīra patiesība: donnas Bentas mazbērni noķēra īstu degunradzi! Kādā veidā? Pagaidiet, nevar jau visu uzreiz . ..

Kādu laiku pēc atgadījuma ar jaguāriem Riodežaneiro pilsētā iebrauca cirks. Kas tas par cirku! Kā vien tik tur nebija: seši lauvas, trīs žirafes, četri tīģeri, zebras, hiēnas, roņi, panteras, ķenguri, žņaudzējčūskas un .. . milzīgs degunradzis. Kad Pedriņjo izlasīja laikrakstā ziņojumu par šo satriecošo notikumu, viņš nekur vairs nevarēja rast mieru. Nekavējoties jābrauc uz Rio, nedrīkst zaudēt ne minūti, kamēr zvēri vēl nav prom … Viņš pat uzrakstīja vēstuli māmiņai, donnai Tonikai, ar lūgumu atsūtīt naudu ceļam. Taču, pirms vēl bija saņemta māmiņas atbilde, Rio pilsētā notika sensācija: kādā vētrainā naktī degunradzis izlauza sava krātiņa dzelzs stieņus un aizbēga. Viņš bēga laukā no pilsētas uz Tižuki mežiem, tālākais virziens nav zināms.

Šis notikums satrauca visu Brazīliju. Laikraksti par to vien rakstīja. Pat viens valsts apvērsums, kas bija paredzēts nedēļas beigās, tika atcelts, jo sazvērnieki tik ļoti aizrāvās ar degunradzi, ka nolēma atstāt mierā naidīgo partiju, kas, patiesību sakot, gandrīz ne ar ko neatšķīrās no vinu pašu partijas.

«DEGUNRADZIS NOZUDIS BRAZĪLIJAS MŪŽAMEŽOS» — ar šadu milzīgiem burtiem iespiestu virsrakstu sensacionālais ziņojums parādījās visos laikrakstos. Veselu mēnesi ne par ko citu vairs nerunāja kā vienīgi par aizbēgušo degunradzi. Dzīvnieka gūstīšanai tika mobilizētas veselas detektīvu un policistu vienības. Labākie Riodežaneiro detektīvi šai pasākumā ielika visu savu prasmi un plānoja «kampaņas», citu par citu asprātīgākas. Policija pameta novārtā visus kārtējos darbus un pilnā sastāvā pievērsās jaunam sportam — noslēpumainā nezvēra medībām.

Bet kur atrodas šis nezvērs? Amazones upes džungļos? Espiritu Santu štata mūžamežos? Neviens to nezināja. No visām valsts malām kā krusa bira telegrammas, kuras sūtīja «uz pēdām tikušie». No Manausas pilsētas rakstīja: «Mežā, kas atrodas deviņarpus jūdžu no pilsētas, bambusa brikšņos pamanīts melnas krāsas briesmonis, kas acīmredzot ir degunradzis. Sūtiet papildspēkus.»

Pieci detektīvi un vesels bars policistu tika nekavējoties nosūtīti ar lidmašīnu uz norādīto rajonu. Izmeklēšana parādīja, ka pamanītais briesmonis bijusi melna govs, kas apmaldījusies starp dažiem bambuskokiem …

Cita — līdzīga veida telegramma pienāca no Kašoeiru pilsētas Espiritu Santu štatā: «Apkārtējo mežu rajonā dzirdama gaudošana, kas nemaz neatgādina jaguāra vai kāda cita pie mums pazīstama dzīvnieka balsi. Sūtiet ātrāk papildspēkus.»

Lidmašīna ar detektīviem nekavējoties pacēlās gaisā. Izmeklēšana parādīja: «gaudoja» papagailis, kas izbēdzis no zooloģiskā dārza, kur bija iemācījies atdarināt visu dzīvnieku balsis.

Kur palicis degunradzis? Šo jautājumu uzdeva sev daudzi, no rīta celdamies un vakarā guldamies. Tik tiešām, kur varēja paslēpties šis briesmīgais zvērs?

Nevienam nebija materiālu, kas dotu atbildi uz šo jautājumu. Nevienam, izņemot Emīliju! Nē, jūs neesat pārklausījušies, tieši tā: lelle no Dzeltenā Dzeņa Ordeņa zināja nezvēra atrašanās vietu!…

Kā tas varēja notikt? Ļoti vienkārši. Izbēdzis negaisa naktī no krātiņa un iekļuvis Tižuki mežos, degunradzis devās, kur acis rāda, dipinādams aizvien uz priekšu, aizvien uz priekšu, kamēr rīta pusē nonāca meža biezoknī netālu no Dzeltenā Dzeņa namiņa. Vieta viņam iepatikās, un viņš nolēma kādu laiku šeit paganīties, pamieloties ar sulīgo zāli, kas bija tik kupli sazēlusi.

Meža iemītniekus pārņēma šausmas. Kapibara, kas var dzīvot tiklab uz sauszemes, kā arī ūdenī, steidzīgi iemetās upē un baidījās pat purnu pabāzt laukā. Jaguāri aizbēga kur kurais. Pērtiķi uzrāpās visaugstākajos kokos. Neviens no zvēriem nesaprata, kas ir šis jaunais zvērs un kāpēc viņš tik ērmīgs. Redzēdamas, kas notiek mežā, Emīlijas vaboles nosprieda, ka tas viss jāpaziņo lellei.

Dvīņi uzmeklēja Emīliju.

—   Mežā, — teica brālis.

—    Parādījies,—teica māsa.

—    Pilnīgi, — teica brālis.

—   Nepazīstams, — teica māsa.

—   Zvērs, — brālis un māsa aiz satraukuma pateica abi reizē.

—    Vai liels? — lelle jautāja.

—    Kā prāva lauku māja, — atbildēja brālis un māsa, atkal abi reizē.

Sākumā Emīlija nodomāja, ka tas droši vien būs kāds vērsis, noklīdis no ganāmpulka, taču pēc dvīņu apraksta iznāca, ka tas nav vērsis. Te pēkšņi viņai kā zvīņas nokrita no acīm:

—    Paklausieties, vai šis zvērs ir melns?

—   Melns.

—   Āda krokota?

—    Krokota.

—   Vai rags uz deguna ir?

—    Ir.

—   Vai cilvēkus viņš ēd?

—    Nē, viņš ēd zāli un lapas.

Emīlija atbalstīja zodu plaukstās un iegrima dziļās domās. Pamazām atcerēdamās visu, ko bija dzirdējusi no Pedriņjo par izbēgušo degunradzi, viņa secināja: nekas cits tas nevar būt.

—   Tas ir viņš! — Emīlija skaļi iekliedzās.

—    Kas — viņš? — vaboles ziņkārīgi jautāja.

—   VIŅŠ! — Emīlija atkārtoja, savilkusi seju tik briesmīgā grimasē, ka vaboles aiz bailēm sāka drebēt. — VIŅŠ — tas ir VIŅŠ, skaidrs?

Emīlijai bija slinkums izskaidrot vabolēm, kas ir degunradzis. Tāpēc viņa aprobežojās ar to, ka vēlreiz savilka seju briesmīgā grimasē un atkārtoja neskanīgā čukstā:

—   VIŅŠ!

Vaboles nogāzās gar zemi bez samaņas.

Emīlija vēsā mierā atstāja viņas šai stāvoklī un, domās iegrimusi, lēnām devās uz mājām.

Ko darīt? Tāpat vienkārši aiziet un visiem pateikt? To nu gan ņe, lai pameklē citur tādu vientiesi…

—   Pedriņjo, — viņa teica, ienākdama verandā, — man ar tevi jārunā par kādu jautājumu.

Pedriņjo lasīja avīzi. Nepārtraukdams lasīšanu un pat nepaskatījies uz Emīlijas pusi, viņš atteica:

—    Kādi gan lellei var būt jautājumi? Blēņas …

—   Svarīgi. Kad uzzināsi, apsēdīsies!

—   Nu tad pūt vaļā. Nekur nav miera … — Pedriņjo norūca, aizvien vēl nepaceldams acu no laikraksta. — Es lasu jaunākās ziņas par degunradzi, bet tu . ..

Emīlija tēloja izbrīnu:

—   Tiešām? Bet ko tad raksta?

—    Raksta, ka viss šis tracis ar degunradzi nav nekas cits kā avīžu pīle. Nekāda degunradža neesot. Cirka direktors izdomājis visu šo notikumu reklāmas nolūkos.

—   Cik žēl! — lelle iesaucās ar mākslotu nožēlu. — Cik tas būtu interesanti, ja tā izrādītos patiesība . ..

—    Es uzreiz noskārtu, ka tā ir pīle, — Pedriņjo sacīja, lai padižotos ar savu tālredzību. — Protams, pile. Degunradzis — Brazīlijā?! Neiespējami! Sie dzīvnieki nepanes mūsu klimatu.

Emīlija pasmaidīja tik savādi, ka Pedriņjo kļuva nemierīgs:

—    Ko tu smejies, muļķīte?

—   Par tevi smejos… ka tu tik gudrs. Pareizi saka krustmāte Nastasija: prasts kā strazds …

—   Pateicos par komplimentu; kaut vai kā papagailis, kāda tev tur daļa? Liec mani mierā, Emīlij! Aizej labāk paskaties, vai es neesmu pagalmā, skaidrs?

—   Tātad mans jautājums tevi neinteresē?

Pedriņjo sāka svārstīties: ko viņa perina?

—   Nu, saki ātrāk! Tikai bez liekiem vārdiem.

Tomēr Emīlija iesāka aplinkus:

—   Kā tu domā, Pedriņjo, cik pie mums Brazīlijā varētu maksāt degunradzis? Kā tu domā?

Pedriņjo apvainojās: vēl dumjāku jautājumu pat gudrodams nevarētu izgudrot.

— Tātad tu atrāvi mani no avīzes tikai tāpēc, lai pateiktu vēl vienu muļķību? Jā? Tad klausies… Iedzer labāk etiķi, paskaties uz pērtiķi. Skaidrs?

— Nezini, — Emīlija pasmaidīja, — pat aptuveni nezini … Nav jau brīnums, zēnam, kas nekad nav izbraucis ārpus Brazīlijas un nav bijis pat Rio, tas ir piedodami.

—    Blēņas! — Pedriņjo iekaisa. — Nav nekādas vajadzības braukt ārpus Brazīlijas. .. Var arī tāpat atbildēt.

—   Tad atbildi.

—   Nu, maksā dārgi. Vecmāmiņa saka, ka retas mantas maksājot dārgi. Tur, kur daudz degunradžu, viņš droši vien nemaksā dārgāk par govi vai vērsi. Ja man būtu nauda .. .

—   Bet tev nav. Mainīsimies: atdod man jaunos ratiņus — dabūsi degunradzi. Norunāts?

Pedriņjo pat nejutās pārsteigts par šo priekšlikumu, jo viņa domas tūdaļ pievērsās ratiņiem. Jaunos ratiņus viņam bija uzdāvinājis namdaris, kurš nesen viņu mājās bija labojis grīdas. Viņš strādāja vairākas dienas. Pedriņjo ar viņu ļoti sadraudzējās, un namdaris pagatavoja zēnam ratiņus. Pedriņjo šos ratiņus vērtēja augstāk par visām apzeltītajām karaļu karietēm, droši vien tāpēc, ka nekad nebija redzējis apzeltītas karietes un tās piederēja karaļiem, bet ratiņi bija viņa paša. Taču degunradzis paliek degunradzis …

—    Esmu ar mieru, — Pedriņjo atteica.

Un tikai pēc tam attapās izteikt izbrīnu:

—    Bet kur tu ņemsi degunradzi, Emīlij?

'— Pārvedīšu no meža. Mani dvīņi ir tiešām nenovērtējami. Par visu, kas mežā notiek, viņi man pastāsta. Viņi pastāstīja, ka uzradies jauns zvērs ar ragu uz deguna, un es uzreiz nopratu, ka tas ir degunradzis.

Pedriņjo sirds sāka mežonīgi dauzīties. Degunradzis! īsts degunradzis! Zili brīnumi!. ..

—    Bet ko mēs ar viņu darīsim? — viņš iejautājās.

—  Atdosim atpakaļ cirkam?

—   Manuprāt, viņu vajadzētu uzņemt Dzeltenā Dzeņa Ordenī, — Emīlija ierosināja. — Degunradzis mums ļoti noderētu.

—    Ko tu iedomājies, Emīlij, tas nav iespējams! Tas ir mežonīgs, nikns un neērts zvērs. Viņš ir tik liels, ka to nekur nevarēs novietot. Turklāt vecmāmiņa ar krustmāti Nastasiju aiz bailēm nomirs. Ja mēs atvedīsim degunradzi dārzā, viņas ieslēgsies mājā un nemūžam nenāks laukā … Bet ja ievedīsim mājā … Padomā pati: piemēram, vecmāmiņa verandā stāsta pasaku vai arī kaut ko no vēstures vai ģeogrāfijas, un te pēkšņi nāk iekšā degunradzis paklausīties … Un viņš jau verandā nemaz neielīdīs . ..

Taču, kā krustmāte Nastasija mēdza teikt, Emīlija jau bija «apmāta».

—    Ielīdīs! — viņa dusmīgi iesaucās un tā izvalbīja savas zīda diegu acis, ka tās atkal draudēja pārsprāgt.

—  Ja es gribēšu, tad ielīdīs!…

Strīdēties ar Emīliju nebija nekādas nozīmes un turklāt nebija arī vaļas. Vajadzēja rīkoties. Steidzīgi sapulcināja Dzeltenā Dzeņa Ordeņa biedrus (visus gan ne: Rabiko nebija atrodams, viņš droši vien kaut kur kaut ko ēda) un Emīlijas vadībā devās uzmeklēt dvīņu vaboles. Viņi tās atrada pusnemaņas stāvoklī.

—    Kur degunradzis? — Pedriņjo noprasīja dvīņiem, neļaudams viņiem attapties.

Vēl nebūdamas pie pilnas saprašanas un nezinādamas pat aptuveni, ko nozīmē vārds «degunradzis», nabaga vaboles trulu skatienu blenza uz Pedriņjo. Sarunā iejaucās Emīlija, apgalvodama, ka tikai viņa viena pati protot sarunāties ar šiem kukaiņiem.

—   Paklausieties, — viņa uzrunāja dvīņus, — mēs gribam zināt, kur atrodas VIŅŠ.

Vaboles nāca pie saprašanas un pastāstīja, ka VIŅŠ atrodoties bambusa biezoknī. Saņēmuši precīzus norādījumus, Pedriņjo, Emīlija un Snīpīte devās uz mežu.

Pēc pusstundas gājiena viņi sasniedza vietu, kur mežs kļuva aizvien retāks un retāks un sākās liels klajums; tā malā auga tas pats vecais vīģes koks, zem kura zariem bija notikusi zvēru sapulce, bet otrpus klajuma sākās bambusa biezoknis. Degunradzis tomēr nekur nebija redzams.

—   Rau, tur kāds milzīgs, melns akmens, — Snīpīte teica, norādīdama uz kādu akmens blāķi ar apaļu virsmu, kas rēgojās laukā no garās zāles. — Uzkāpsim šai klintī un varbūt no turienes ieraudzīsim šo nezvēru.

Visi skriešus devās uz apaļo akmeni, uzkāpa augšā un sāka skatīties uz visām pusēm; nē, starp kokiem neviena nebija.

—    Emīlij, — Pedriņjo bija vīlies, — nekāda degunradža te nav. Pat degunradža ēnas nav. Velti tu tā lielies ar saviem dvīņiem: «Manas vaboles, manas vaboles,» — īsti blēži, nevis vaboles! Viņām vajadzētu visas kājas noraut. Tavā vietā es …

Pedriņjo nepaguva izteikt līdz galam, ko viņš būtu darījis Emīlijas vietā: akmens sakustējās! Un tas jau nemaz nebija akmens — tas bija pats degunradzis, kurš bija šeit nolicies uz brīdi nosnausties!…

Kā nu visa kompānija lēca zemē, varat paši iedomāties. Žēl, ka nebija kinooperatora — tādu lēcienu vajadzēja iemūžināt uz ekrāna kā pasaulē ātrāko un veiklāko lēcienu. Bet, tā kā degunradzis bija gauss un neveikls, tad, kamēr viņš uzslējās kājās, mūsu mednieki paguva uzrāpties vecā vīģes koka galotnē, no kurienes varēja novērot ērmīgo zvēru, atrazdamies pilnīgā drošībā.

—   Nudien, — teica Pedriņjo, kurš, sēdēdams savā augstajā sēdeklī, varēja ļoti labi aplūkot nezvēru, — īsts degunradzis, lielisks eksemplārs. Redziet, kāds milzīgs rags uz galvas! Bet āda kā bruņas …

Manuprāt, vajadzētu nosūtīt telegrammu uz Riodežaneiro, — ieminējās Snīpīte, — paziņot turienes iestādēm, ka degunradzis atradies. Kā tu domā, Emīlij?

Emīlija savilka pieri krunkās, kas nozīmēja, ka viņas galvā briest «ģeniāla ideja».

—    Es domāju, — viņa atbildēja, — ka nekāda telegramma nav jāsūta un vispār nevienam nekas nav jāsaka. Citādi mūsu mājās tūlīt sagāzīsies vesels bars pieaugušo, un tad viss pagalam. Pieaugušie vienmēr visu sabojā. Nevaru ciest pieaugušos!

Pedriņjo kļuva domīgs: jā, labāk būtu bez pieaugušajiem, taču šoreiz stāvoklis, atklāti sakot, ir ļoti sarežģīts. Tā ka vajadzēs vien lūgt palīdzību pieaugušajiem, citas izejas nav. Katrā ziņā jāpasaka vecmāmiņai: māja galu galā pieder vecmāmiņai, un ja tajā kāds ienāks bez atļaujas … un turklāt vēl degunradzis… Tika nolemts pastāstīt donnai Bentai par neparasto notikumu.

Jā, bet kā lai tiek zemē no koka, ņemot vērā ragainās briesmas? Degunradzis stāvēja mierīgi, neizrādīdams ne mazāko vēlēšanos iet prom. Viņš lauza tuvējo krūmu zarus un košļāja sulīgās lapas rāmi un cienīgi kā mājas bifelis…

Izeju no kļūmīgā stavokļa atrada Emīlija.

—Kas tur ko bēdāt, — viņa teica, — ja vairs kājas nepalīdz, jāiešņauc ir pulverītis. Man priekšauta kabatā atlicis mazliet pirlimpimpim pulvera. Ja tas nav zaudējis savu spēku, tad mēs ātri vien būsim mājās.

Pedriņjo bija pagalam pārsteigts: pirlimpimpim pulveris pie Emīlijas? No kurienes? Nozagusi, vai?

—    Nemaz neesmu zagusi, — Emīlija protestēja, uzminējusi Pedriņjo domas, — kad mēs atstājām Fabulu valsti un tu man iedevi šo pulverīti, es izlietoju tikai pusi, bet otru pusi noglabāju kādam ārkārtējam gadījumam. Tagad pienākusi īstā reize.

Visi bija sajūsmināti. Līdz mājām nav tālu, tā ka Emīlijas pulvera pilnīgi pietiks, lai nogādātu mājās visus trīs.

Tā arī notika .. . Nolaidušies Dzeltenā Dzeņa namiņa pagalmā, viņi tūlīt izdzirda verandā skaļu sarunu. Donna Benta un krustmāte Nastasija runāja par lauksaimniecisku tematu: par to, ka Rabiko sakņu dārzā apēdis veselu kāpostgalvu.

—    Šo marķīzu jau sen bija laiks iešaut cepeškrāsnī! — teica nēģeriete, kas nekad nebija jutusi simpātijas pret titulētiem augstmaņiem. — Un kāds no viņa labums? Slamstās cauru dienu apkārt un bāž visur savu sātana šņukuru, pipari man uz mēles! Tikai to vien zini kā staigāt viņam pakaļ un visu uzkopt. Bet pamēģiniet to pateikt Snīpītei — māja sagāzīsies …

Šai brīdī krustmāte Nastasija pagrieza galvu un ieraudzīja, ka Pedriņjo, Snīpīte un Emīlija nāk uz verandu, par kaut ko sačukstēdamies.

—   Atkal būs pastrādājuši blēņas, — vecā nēģeriete rūca. — Pedriņjo soļo, rokas kabatās sabāzis, bet Emīlija, rau, kā izslējusi degunu gaisā. Katru dienu nerātnības vien prātā, kungs, apžēlojies!

Pedriņjo uzskrēja lievenī un bez kāda ievada pateica donnai Bentai, ka degunradzis atradies.

—   Kas? Degun … — Večiņa aiz satraukuma nevarēja izrunāt šo vārdu līdz galam.

—    … radzis, vecmāmiņ, īsts degunradzis ar vienu ragu uz deguna, arī āda bieza, kā nākas. Viņš ganās pie vecā vīģes koka.

Donna Benta paskatījās uz krustmāti Nastasiju, it kā glābiņu meklēdama.

—   Degunradzis! — viņa ievaidējās. — Dievs kungs! Tā tik vēl trūka! Kas tagad notiks? . ..

Nēģeriete, kas nekad nebija redzējusi degunradžus, solījās aiziet uz mežu un ar slotu padzīt šo nešķīsteni. Bet, kad Snīpīte parādīja viena šāda biezādaiņa portretu grāmatā «Dzīvnieku valsts» un pastāstīja, cik viņi milzīgi un cik viņiem briesmīgs rags uz deguna, nabaga sieviete sāka drebēt no galvas līdz kājām.

—   Ak, seņjora, ko nu lai dara? Ak, seņjora, ko nu lai dara? — viņa iesaucās, ātri, ātri mezdama krustus, izdarīdama ar rokām maģiskas zīmes un murminādama senus buramvārdus pret ļauniem gariem.

—    Ko darīt? — donna Benta domīgi atkārtoja. — Nekavējoties jāziņo uz Rio policijai, lai steidzīgi rīkojas, bet, kamēr policija vēl nav ieradusies, lai neviens neiet laukā no mājas. Degunradzis ir viens no visniknākajiem un bīstamākajiem zvēriem. Viņš var uzbrukt jebkuram no mums! …

Emīlija pasteidzās pateikt savu vārdu:

—    Donna Benta, es atrodu, ka …

Taču viņa tūdaļ tika pārtraukta:

—    Dieva dēļ, Emīlij, neatrodi neko vairāk.Tavu atradumu dēļ es drīz vien būšu spiesta bēgt prom pati no savām mājām.

Emīlija apjuka un pirmo reizi mūžā nezināja, ko atbildēt .. . Tiesa, viņa izbāza mēli donnai Bentai aiz muguras, bet arī to kaut kā gļēvi.. .

8. nodaļa VALSTS DEPARTAMENTS DEGUNRADŽA GŪSTĪŠANAI

Donna Benta nosūtīja uz Riodežaneiro telegrammu, kuras teksts skanēja šādi: «Mani mazbērni man paziņoja, ka slavenais degunradzis, kuru meklē pa visu valsti, atrodas mežā netālu no manas mājas. Uzstājīgi lūdzu nekavējoties rīkoties. Benta de Oliveira.»

Snīpīte aizrādīja, ka labāk būtu parakstīties pilnīgāk: «Donna Benta de Oliveira, Snīpītes un Pedriņjo vecmāmiņa, Dzeltenā Dzeņa namiņa saimniece,» — citādi Brazīlijā var atrasties vēl kāda cita Benta de Oliveira, un «manas mājas» tādā gadījumā būs vairākas.

Donna Benta piekrita.

—    Dariet, kā zināt, tikai ātrāk nosūtiet. Aizejiet pie tēvoča Teodoriko, pajautājiet, varbūt kāds no viņiem brauc uz pilsētu . ..

Telegrammu nosūtīja tai pašā dienā. Nākamajā dienā

pienāca atbilde: «Izbraukusi bruņota policijas vienība, kuru komandē aģents iks-bē-divi (X-B2).»

Jau divus mēnešus valdība veltīja nopietnu uzmanību izbēgušā degunradža lietai un noorganizēja pat «Valsts Departamentu Degunradža Gūstīšanai», kas sastāvēja no galvenā direktora, viņa divpadsmit vietniekiem (visi saņēma lielu algu), kā arī no mašīnrakstītājām un dažādiem «pielīdējiem». Ja degunradzis pēkšņi atrastos, visi šie ļaudis zaudētu darbu, tāpēc donnas Bentas telegramma, jūs saprotat, nevienu neiepriecināja. Bet, tā kā citu telegrammu autori no citām vietām parasti norādīja neīstas pēdas, Departamenta ierēdņi cerēja, ka arī šoreiz, dievs dos, nekāds degunradzis netiks atrasts. Tāpēc arī aizbrauca. Ja viņi būtu zinājuši, ka degunradzis tiešām ir tur, tad neparko nebūtu braukuši!

Kādu dienu, piecēlusies agrāk no rīta, krustmāte Nastasija gāja atvērt ārdurvis un pēkšņi ieraudzīja, ka soļus divdesmit no lieveņa stāv melns milzenis un skatās tieši uz viņu ar savām mazajām ačelēm … Nabaga nēģeriete pat neiekliedzās un, zaudējusi samaņu, nogāzās uz grīdas. Sadzirdējuši gāžamies kaut ko smagu, visi uztrūkās no gultām … Tikai ar lielām pūlēm izdevās dabūt nabaga večiņu pie samaņas. Beidzot viņa atvēra acis un vārgā, smalkā balstiņā noprasīja:

—   Vai nešķīstenis jau aizgājis?

Neviens nesaprata, par ko viņa runā, jo visi bija uztraukušies par krustmātes Nastasijas paģībšanu un skatījās uz viņu, bet laukā pa logu neviens pat nepalūkojās.

—    Kāds nešķīstenis, ko jūs sakāt, Nastasij? — donna Benta jautāja.

—Nu tas, kam rags uz galvas. Es atvēru durvis, viņš stāv un skatās.

Tikai pēc tam bērni palūkojās laukā pa logu un ieraudzīja degunradzi. Tik tiešām viņš stāvēja pagalma vidū, taču stāvēja mierīgi, it kā nemaz nedomātu kādam uzbrukt, turklāt arī viņa ģīmis bija tīri labsirdīgs. Viņš skatījās uz māju ļoti vērīgi, it kā interesēdamies par arhitektūru un gribēdams izprast, kā tiek celtas lauku mājas. Pēc tam klusītēm devās uz vārtiņiem un apgūlās, aizsprostodams izeju ar savu milzīgo ķermeni.

—   Apsveicu! — Snīpīte noteica. — Viņš apgūlās pie vārtiņiem, un tagad nevarēs tikt ne iekšā, ne ārā. Mēs esam iesprostoti.

Donna Benta ļoti uztraucās: tik tiešām, kamēr šis briesmonis guļ pie vārtiņiem, viņi ir pilnīgi izolēti no ārpasaules. Bet zvēram acīmredzot nebija ne mazākās vēlēšanās iet prom.

Šai brīdī uz ceļa parādījās cilvēku grupa.

—   Tie ir viņi! — Snīpīte iesaucās. — Slepenpolicijas aģenti…

—   Nudien, policija, — krustmāte Nastasija piekrita, — tūlīt var pazīt pēc purniem …

Jā, tie bija viņi. Tā bija slavenā vienība «Degunradža Mednieki», kas tika noorganizēta tūlīt pēc zvēra nozušanas un klaiņāja pa visu valsti, meklēdama šo dumpīgo nepārnadzi. Vienību vadīja pieredzējis detektīvs — aģents X-B2, kas bija izlasījis visas «Šerloka Holmsa piedzīvojumu» burtnīcas, kādas vien bija dabūjamas grāmatveikalos.

Vienība bija apgādāta ar ieročiem un speciālām palīgierīcēm degunradža ķeršanai: tur bija saliekamās lamatas, gigantiski peļu slazdi, tērauda ķēdes, vecmodīgs revolverlielgabals un ložmetējs. Vienīgais, ar ko vienība nebija apgādāta, tā bija vēlēšanās tiešām noķert degunradzi.

Sasnieguši pļaviņu donnas Bentas mājas priekšā un ieraudzījuši, ka meklējamais biezādainis mierīgi guļ pie vārtiņiem, vienības locekļi sarīkoja apspriedi: ķert vai neķert? Bet, ja ķert, tad kādā veidā? Viens ieteica saliekamās lamatas, otrs — gigantiskos peļu slazdus. Beidzot aģents X-B2 nolēma izmantot revolverlielgabalu.

—    Šaujiet, — viņš teica, — bet tik trāpīgi, lai tas nekaitētu mūsu dienesta stāvoklim …

Un piemiedza aci. Visi saprata, jo visiem bija viena un tā pati vēlēšanās: visu dzīvi ķert šo zālēdāju un ēst uz viņa rēķina.

Taču šo viltīgo mājienu ieraudzīja ne tikai policisti. To redzēja vēl viens acu pāris. O, cik caururbjošu skatienu raidīja šīs acis, kas bija izšūtas ar jauniem mulinē diegiem! Jā, Emīlija redzēja, kā aģents X-B2 pameta ar aci saviem policistiem, un tūdaļ atskārta viņu viltīgo gājienu.

—   Noteikti nošaus garām! — viņa līksmi iesaucās, jo sirds dziļumos jau bija iemīlējusi «savu degunradzi» un negribēja, lai viņam ādā izšautu caurumu: ja grib ķert, lai ķer dzīvu, bet, ja neprot, lai liekas mierā.

Izdzirdusi šos Emīlijas vārdus, donna Benta protestēja:

—    Nē, tas nekur neder! Ja šie ļaudis neprot šaut, lode var aizlidot garām mērķim un izdauzīt mums logus. Tā nevar!

Un, pievērsusies Snīpītei, viņa sacīja:

—   Jāuzraksta vēstule šo mednieku priekšniekam un jāpaziņo viņam, ka es neesmu ar mieru, ja šauj uz mūsu māju. Lai grāfs aiznes. Viņš ir tik maziņš, ka varēs izlīst caur kādu spraugu žogā un degunradzis viņu nemaz nepamanīs.

Taču ievērojamais seņjors nevēlējās sevi apgrūtināt un pat nepūlējās uzmeklēt spraudziņu: viņš mierīgi uzkāpa uz degunradža muguras, tāpat kā cilvēki uzkāpj kalnā, un nokāpa pa otro pusi lejā, tā ka aizmigušais milzenis pat nepamodās. Pēc tam metās skriet un nodeva vēstuli tieši tai brīdī, kad artilērists pielādēja lielgabalu.

—    Pagaidi! — aģents X-B2 uzsauca. — Ļauj man vispirms izlasīt vēstuli.

Izlasījis vēstuli, viņš paziņoja:

—    Saimniece negrib, ka mēs šaujam. Baidās, ka sabojāsim logus. Manuprāt, viņai ir taisnība.

— Ko tad mēs darīsim? — artilērists jautāja.

—   Jāpārceļas uz otru pusi. Tad lielgabalu un ložmetēju varēs uzstādīt uz verandas lieveņa. Ja arī lode tādā gadījumā aizlidos garām mērķim, tad lielākais ļaunums, ko tā varēs izdarīt, — nositīs mežā kādu pērtiķi.

Lieliski, bet kā lai pāriet uz otru pusi, turklāt vēl ar lielgabalu un ložmetēju, ja vienīgais ceļš ved caur vārtiņiem, bet tiem priekšā nogūlies ienaidnieks. Neatrisināms uzdevums. Viss smalki jāapdomā un jāapsver. Aģents X-B2 sarauca pieri krunkās un nodevās pārdomām. Domāja, domāja un pēc tam pateica saviem policistiem:

—    Vispirms jāuzbūvē telefona līnija un jānodibina regulāri sakari ar mājas iedzīvotājiem, lai es varētu apspriest virkni jautājumu ar šo donnu Bentu un viņas ģimenes locekļiem. Sarakstīšanās veids ir pārāk neērts: tas prasīs ļoti daudz laika. Steidzamiem ziņojumiem telefons ir vispiemērotākais. Es nosūtīšu uz Riodežaneiro telegrammu ar lūgumu atsūtīt telefona līnijas būvei nepieciešamos materiālus.

Pieņēmuši šo lēmumu, mednieki pilnā sastāvā pārvācās uz tuvāko ciematu, kur uzturējās visu laiku, kamēr pienāca pasūtītie materiāli, īsinādami laiku, spēlējot uz ģitāras un stāstot anekdotes. Bet materiāli pienāca tikai pēc mēneša. Taču pienāca tomēr … Ko lai dara? Aģents X-B2 deva rīkojumu uzsākt darbus nākamajā dienā.

Kādu rītu Dzeltenā Dzeņa namiņa iemītnieki ieraudzīja uz pļaviņas valdības medniekus, kuriem pa pēdām nāca vesels pūlis ļaužu, kas nesa telefona kabeli, stabus un visādus citus telefona līnijas piederumus. Bet degunradzis šai dienā nez kāpēc nebija atnācis atpūsties pie vārtiņiem, lai gan tas viņam jau bija kļuvis par ieradumu un viņš netika izlaidis nevienu dienu. Tā ka šoreiz ceļš bija brīvs.

—   Te tev nu bija! — iesaucās pārsteigtais aģents X-B2. — Kur gan aizblandījies šis nolāpītais degunradzis?

Un viņš devās uz māju, lai izrunātos ar donnu Bentu.

—    Ko tas nozīmē, donna Benta? — viņš teica, uznākdams uz lieveņa. — Es atstāju degunradzi guļam pie vārtiņiem, bet šodien no šī riebekļa vairs nav ne miņas!

Donna Benta pastāstīja par visu, kas bija noticis mēneša laikā, kamēr policija spēlēja uz ģitāras. Degunradzim izveidojies paradums pirmo dienas pusi pavadīt zem lielā vīģes koka, bet nosnausties pie vārtiņiem viņš tagad nāk apmēram pulksten trijos pēc pusdienas.

—    Ierodas ikreiz vienā un tai pašā laikā, noguļas zemē un snauž līdz vakaram, — paskaidroja labsirdīgā seņjora. — Pedantisks zvērs.

—   Lieliski! — detektīvs atsaucās. — Tādā gadījumā mēs visu rītu esam brīvi un varam būvēt telefona līniju.

Donna Benta ieplēta acis:

—    Kas jums tā par telefona līniju?

—   Vai tiešām jūs nezināt, seņjora? Līnija, kuru mēs nolēmām uzbūvēt, lai nodibinātu tiešus sakarus starp šo māju un mūsu nometni. Tā kā mūsu ierašanās dienā degunradzis gulēja pie vārtiņiem un aizsprostoja mums ceļu, es nevarēju apspriest ar jums dažus svarīgus jautājumus. Tad man iešāvās prātā lieliska doma uzbūvēt telefona līniju tā, lai kabelis ietu pāri šķērslim.

Donna Benta nevarēja vien nobrīnīties par tik sarežģītu izdarīšanos.

—    Nu labi, — viņa teica, — bet tagad taču degunradža vairs nav, ceļš ir brīvs. Tātad līnija vairs nav vajadzīga.

Detektīva sejā parādījās smaids, kas izteica augstprātību. Seņjora spriežot mazliet naivi, viņš paskaidroja: tā kā materiāls ir pienācis, līnija katrā ziņā jāuzbūvē. Un, piemiedzis pēc jautri pavadītā mēneša sasarkušās acis, viņš paziņoja:

—   Valsts Departaments Degunradža Gūstīšanai zina, ko dara, dārgā seņjora …

—    Nu dariet, kā zināt, — donna Benta atteica. — Šai lietā es neko nesaprotu un negribu saprast. Es vēlos tikai vienu: lai iespējami ātrāk no manām acīm tiktu aizvākts šis meža zvērs. Bet, atklāti runājot, dārgais seņjor, viss šis pasākums man šķiet nenopietns …

Detektīvs atkal augstprātīgi pasmaidīja un atbildēja:

—   Jūs, seņjora, nepazīstat mūsu dienesta apstākļus. Mums šis pasākums ir ārkārtīgi nopietns, jo tas mums dod maizi…

9. nodaļa TELEFONISKIE SAKARI NODIBINĀTI

Telefona līnija tika uzbūvēta ar greznību, kāda raksturīga visiem Brazīlijas valdības pasākumiem. Pat stabus nokrāsoja! Tā bija pasaulē īsākā telefona līnija: simt metru gara un divi stabi — viens majas pagalmā, bet otrs pie «mednieku» telts. Viens stabs tika nokrāsots zaļā krāsā, otrs dzeltenā. Tomēr līnijas atklāšanas dienā notika kas neparedzēts: degunradzis parastajā laikā neieradās nosnausties pie vārtiņiem. Viņš nerādījās arī nākamajā dienā un vispār neieradās veselu nedēļu. «Mednieki» bija spiesti uzcelt barakas un tupēt tajās, pacietīgi gaidot pretinieku.

Kāpēc? Gluži vienkārši tāpēc, ka nav mērķtiecīgi izmantot telefona līniju, kad degunradzis neguļ pie vārtiņiem. Tad var mierīgi ieiet mājā un sarunāties ar saimnieci bez kāda telefona. Bet, tā kā medniekiem bija nepieciešams pierādīt, ka telefona līniju viņi nav velti būvējuši, viņi nolēma gaidīt, kamēr nezvērs atgriezīsies.

Redzēdama, kādā virzienā attīstās notikumi, Emīlija nolēma, ka pienācis laiks iejaukties. Un viņa devās pie vecā vīģes koka lūgt degunradzi, lai viņš neizjauc valdības pasākumu un atkal nāk nosnausties pie vārtiņiem. Nav zināms, kādus argumentus lelle minēja; zināms tikai tas, ka nākamajā dienā pēc viņu sarunas tieši pulksten trijos pēc pusdienas degunradzis parādījās atkal, gausā solī pienāca pie vārtiņiem un apgūlās vecajā vietā.

Mednieku nometnē atskanēja līksms «urā!». Nu varēja izmantot telefoniskos sakarus.

Trr-trr-rrr! . .. Dzeltenā Dzeņa namiņa verandā .iezvanījās telefons.

—   Paņemiet klausuli, — donna Benta teica grāfam, kas snauduļoja verandas kaktā.

—   Es pieiešu, — Snīpīte pieteicās un skaidrā, skanīgā balsī ierunājās: — Hallo! Kas runā?

— Runā aģents X-B2, pilnvarotais no Valsts Departamenta Degunradža Gūstīšanai, — atbildēja rupja vīrieša balss. — Bet kas pie aparāta?

—    Runā Snīpīte mājas saimnieces Bentas de 01iveira — manas vecmāmiņas un vēl Pedriņjo un marķīza de Rabiko vecmāmiņas uzdevumā. Ko jūs vēlaties, Jūsu Degunradzība?

—    Es vēlos, — atbildēja detektīvs, nolēmis nereaģēt uz dīvaino titulu, kas nupat bija viņam piešķirts, — paziņot mājas saimniecei, ka telefona līnija ir pabeigta un tagad var apspriest pasākumus, kādi nepieciešami, lai noķertu degunradzi, ņemot vērā to apstākli, ka mūsu vārdi traucas, kā sacīt, viņam pāri, palikdami viņam nesaprotami . .. Ha-ha-ha!…

—    Bet kāpēc jūs neapspriedāt šos pasākumus, kamēr degunradzis bija prom? — Snīpīte jautāja. — Ieeja bija brīva. Jūsu Degunradzība ir velti zaudējis laiku.

—   Bērns, — aģents X-B2 atbildēja manāmi aizvainots, — nejaucieties citu darīšanās. Valdība zina, ko dara. Un pasauciet pie telefona mājas saimnieci.

Snīpīte aizlika klausulei priekšā roku un pagriezās pret donnu Bentu:

—   Vecmāmiņ, viņš sauc tevi.

Taču labsirdīgajai seņjorai nebija patikas ielaisties sarunās ar policiju, ar «šo laupītāju un turklāt idiotu bandu», kā viņa raksturoja degunradža mednieku vienību.

—    Lusija, — viņa pašapzinīgi teica, uzrunādama Snīpīti pilnā vārdā sakarā ar oficiālo situāciju, — pasaki viņiem, lai viņi liek mani mierā. Es esmu pārāk veca, lai kalpotu par ieroci pirātiem. Tā arī pasaki. Lai valdība apvainojas.

Snīpīte tā arī pateica, nebēdādama par to, vai valdība apvainosies, un tad aģents X-B2 paziņoja, ka viņam nepieciešama donnas Bentas piekrišana, lai uzbūvētu vēl vienu līniju.

—   Atkal telefona? — Snīpīte brīnījās.

—   Neuzdodiet netaktiskus jautājumus, bērns. Tagad vajadzīga gaisa transporta līnija, uzkarināmais ceļš .

Lai nogādātu ieročus jūsu teritorijā. Tad mēs varēsim uzstādīt ložmetēju un revolverlielgabalu uz verandas lieveņa un vērst pret ienaidnieku koncentrētu uguni, neapdraudot jūsu logus.

Snīpīte atkal aizlika klausulei priekšā roku:

— Vecmāmiņ, viņi grib uzcelt šeit uzkarināmo gaisa ceļu, tādu pašu kā Pandeasukara kalnā …

Donna Benta atbildēja, lai dara, ko grib, un liek viņu mierā.

Pedriņjo bija vairāk nekā pārsteigts: būvēt uzkarināmo ceļu tikai tāpēc, lai uzstādītu uz lieveņa lielgabaliņu un ložmetēju! … Kopš pasaules sākumiem droši vien noķerts ne viens vien degunradzis, toties vēl nekad medības nav izmaksājušas tik dārgi un nav prasījušas tik pārgudrus pasākumus kā šai gadījumā! Piemēram, Āfrikā mednieki nēģeri noķer degunradzi vienā dienā .. . Būtu viņi redzējuši brazīliešu policistu «mākslu» … Tad gan varētu pasmieties! …

Uzkarināmo ceļu būvēja ilgi. Degunradzis pa to laiku aizvien vairāk iedzīvojās un pierada ne vien pie Dzeltenā Dzeņa namiņa iemītniekiem, bet arī pie bruņotās mednieku vienības. Vairākas reizes viņš pienāca pavisam tuvu viņu nometnei un ziņkārīgi apostīja revolverlielgabalu un ložmetēju, nesaprazdams, kas tie par daiktiem un kāpēc tie vajadzīgi. Vienreiz pat palīdzēja līnijas celtniekiem izraut no zemes stabu, kas bija šķībi iedzīts, un strādāja pie tam tik centīgi, it kā viņš būtu darba zilonis.

Bet Emīlija pat sadraudzējās ar degunradzi. Katru dienu viņa aizstaigāja līdz vecajam vīģes kokam, apsēdās zālē un stundām ilgi skatījās, kā viņš ganās. Bet degunradzis, apšķibīdams krūmiem zarus, ar patiku stāstīja savai jaunajai draudzenei dažādus atgadījumus no dzīves Āfrikas mežos. Emīlijai ļoti patika šie stāsti: par zvēru cīņām, par medniekiem korķa ķiveres. Āfrikas mūžamežu pētniekiem. Viņai ļoti patika sarunāties ar degunradzi. Jo vairāk tāpēc, ka viņš izrādījās miermīlīgs dzīvnieks, jau krietni gados, un, ja arī kādreiz jaunībā bijis

negants un nikns, kā jau degunradzim tas pieklājas, tad ilgie piespiedu darba gadi cirkā bija pilnīgi pārveidojuši viņa raksturu. Tagad viņš vēlējās tikai vienu: mieru. Tāpēc viņš arī aizbēga no cirka un nolēma paslēpties šeit, bambusa meža klusumā.

Kādu dienu, atgriezusies mājās, Emīlija sacīja grāfam:

—   Viņš ir Joti patīkams, šis Kindims …

«Kindims»? — grāfs brīnījās. Šis vārds nozīmē —

«daiļš», «graciozs», un vēl Brazīlijā tā sauc saldo ēdienu, kas pagatavots no kokosa, olas dzeltenuma un cukura. Bet ko tad Emīlija sauc par «Kindimu»?

—    Kas ir šis Kindims? — grāfs jautāja.

—  Degunradzis, — Emīlija sapņaini atbildēja, — es viņu tā nosaucu. Skaists vārds, vai ne?

Strīdēties ar Emīliju nebija nekādas nozīmes, un kopš šīs dienas viss Dzeltenā Dzeņa Ordenis sāka saukt degunradzi maigajā vārdā «Kindims».

Bet degunradzis aizvien vairāk pieķērās savai jaunajai draudzenei. Emīlijai viņš bija gatavs stāstīt kaut vai cauru dienu un atkal un atkal atkārtot vienu un to pašu stāstu. Tāpēc, kad Emīlija, apsēdusies zem vecā vīģes koka un apņēmusi ar rokām asos ceļgalus, simto reizi lūdza: «Kindim, pastāstiet, lūdzu, vēlreiz, kā lauva cīnījās ar krokodilu …» — tad degunradzis paklausīgi stāstīja vēlreiz.

Kādu rītu Emīlija sacīja:

—   Es negribēju jūs uztraukt, Kindim, tomēr jums laiks zināt, ka šie ļaudis grib jūs nogalināt. Šai nolūkā viņi arī atveduši lielgabalu un ložmetēju.

Degunradzis nodrebēja no galvas līdz kājām. Viņam nebija jausmas, ka visām šīm būvēm un visai šai jezgai ar līnijām būtu kāds sakars ar viņu . ..

—   Par ko tad? — viņš skumji jautāja. — Ko es esmu nodarījis šiem cilvēkiem?

—  Jūs esat medījums, bet viņi mednieki, — Emīlija,autoritatīvi paskaidroja. — Mednieku pienākums ir medīt. Kad cilvēki ierauga zaķi vai jūras cūciņu, vai arī meža vistu inambu, vai arī meža pīli, tad viņi uzreiz sāk medīt, jo visi šie dzīvnieki ir medījumi. Skaidrs? Bet jūs nebaidieties. Jūs šie mednieki nenoķers. Es kaut ko izgudrošu.

—    Ko jūs izgudrosiet?

—   Vēl pati nezinu. Redzēsim. Nemaz neuztraucieties. Es protu izgudrot. Šos policistus es aizdzīšu prom kā nieku. Bet jūs paliksiet dzīvot kopā ar mums. Mūsu kompānijā jau ir viens četrkājainais — marķīzs de Rabiko. Viņš ir sivēns. Vai jūs vēl neesat ar viņu pazīstami?

—   Nav bijis tas gods.

—   Viņš ir ļoti cienījams seņjors! Jūs nepievērsiet uzmanību, ka viņš ir zaķapastala un liels rīma. Jūs ar viņu sapratīsieties, par to esmu pārliecināta. Pirmkārt, viņam tāpat ir četras kājas. Raga gan nav, pat ne maziņa. Un vispār mēs jūs uzņemsim Dzeltenā Dzeņa Ordenī. «Ordenis» — tas nozīmē «kompānija». Bet «Dzeltenā Dzeņa» — tā sauc mūsu māju. Zināt, ja mums būs jauns biedrs, turklāt vēl ar tādu ragu kā jums, tad mūs neviens neuzvarēs …

Emīlija bija sajūsmināta: viņa jau redzēja degunradzi kā ģimenes locekli. Bet krustmāte Nastasija — kā viņa izbīsies! Emīlija nevarēja vien beigt jūsmot …

—    Bet kas man šai ordenī būs jādara? — degunradzis jautāja, aizkustināts par savas draudzenes vārdiem.

—    Pagaidām nekas. Vēlāk redzēsim. Šie mednieki jau beidz būvēt līniju! Drīz pārvedīs savus lielgabalus un ložmetējus uz verandas lieveņa.

—   Vai arī turpmāk man jāguļ pie vārtiņiem vai arī kur citur?

—   Protams, pie vārtiņiem. Viņi taču nevarēs izmantot savas līnijas, ja jūs nenogulsieties viņiem ceļā.

Degunradzis nesaprata:

—    Bet kāpēc tad viņi nepārveda lielgabalu, kad es negulēju pie vārtiņiem, bet ganījos šai pļavā?

— Nezinu, — atbildēja Emīlija, kura tiešām nezināja. — Arī donna Benta to nezina, un Snīpīte arī nezina, kaut gan viņa runāja pa telefonu ar aģentu X-B2, arī Pedriņjo un grāfs nezina — neviens nezina. Aģents teica, ka tas esot Brazīlijas valdības rīkojums. Es pati nekā nesaprotu …

Degunradzis iegrima domās. Cik gan neizprotams iesādījums ir šī Brazīlijas valdība, ja pat tāda gudriniece kā Emīlija nekā nesaprot! …

Nākamajā dienā pulksten trijos pēc pusdienas milzīgais zvērs iznāca pļaviņā pie vārtiņiem un apgūlās savā ierastajā vietā. Mednieku nometnē atskanēja jūsmīgas gaviles … Beidzot varēs sākt transportēt ieročus, pārējo kravu un paši sevi, izmantojot šim nolūkam uzkarināmo ceļu. Nekavējoties tika nosūtīta telegramma uz Rio, sastādīta bravūrīgā tonī: «Gaisa transporta līnijas izbūves darbi sekmīgi pabeigti punkts sākam pārvest ieročus kravu punkts panākumi droši punkts sveiciens visiem no visiem.»

Laikraksti publicēja šo paziņojumu ar lieliem virsrakstiem, pievienojot tam jūsmīgus cildinājumus varonīgajiem degunradža medniekiem, kas tik drosmīgi pārvar visus šķēršļus savā grūtajā ceļā, lai izglābtu tēvzemi no briesmām, kuras slēpj sevī tik plēsonīga zvēra klātbūtne. Aģents X-B2 tika apveltīts ar vārdu «bezbailīgais» un citiem skanīgiem apzīmētājiem, kurus Brazīlijas prese piešķir tikai ārkārtīgi izciliem cilvēkiem vai arī vislielākā kalibra varoņiem. Pār mednieku nometni nolija ražens apsveikuma telegrammu lietus.

Pulksten trijos pēcpusdienā, kad degunradzis apgūlās pie vārtiņiem, uzkarināmais ceļš sāka darboties. Pirmais ar vinču tika pacelts revolverlielgabals. Pēc tam ložmetējs. Pēc tam munīcija un citi medību piederumi, pēc tam ģitāras, bet pēc tam paši policisti.

Donna Benta ar nepatiku vēroja caur logu, kā visas šīs mantas un visi šie ļaudis piepildīja pagalmu. Tas viss viņai jau bija tik ļoti apnicis, un tāpēc, kad krustmāte Nastasija apjautājās: «Varbūt pacienāt viņus ar kafiju un pīrādziņiem,» — viņa tam nepiekrita.

—    Nekādus pīrādziņus. Citādi vēl šie bezbailīgie varoņi nekad neatstās mūsu māju.

—    Tiesa kas tiesa, seņjora, — nēģeriete piekrita, — mana kafija ir tikpat kā līme: kas iedzer malku, tas prom vairs netiek.

Kamēr policisti atpūtās, mazliet pārsteigti, ka nav nekādas kafijas un pat nekādu smalkmaizīšu, Emīlija klusītēm piezagās pie munīcijas kastes un apmainīja pulveri pret manioka miltiem. Pēc tam viņa uzrakstīja degunradzim garu vēstuli un nosūtīja to ar grāfu. Vēstule beidzās ar šādiem vārdiem: «… un, kad es iesvilpšos, Jūs slienieties kājās un nobadiet šos cilvēkus kā savvaļas degunradzis.»

—    Bet ja nu degunradzis nokļūdās un nobada kādu no mums? — grāfs tālredzīgi piebilda. — Viņš taču no visas mūsu ģimenes nevienu nepazīst, izņemot jūs, padomājiet par to, Emīlij.

Emīlija brīdi padomāja, pēc tam teica:

—    Pasakiet viņam, lai bada tikai tos, kuriem pie krūtīm nebūs piesprausta apelsīnu mizas ripiņa.

Kamēr grāfs nesa vēstuli, Emīlija devās ar augļu nazīti uz dārzu un drīz vien atgriezās, nesdama kādu pusduci ripiņu, kas bija izgrieztas no apelsīnu mizas, viņa tās piesprauda pie krūtīm visiem mājas iedzīvotājiem, netērējot laiku paskaidrojumiem. Vienīgi krustmāte Nastasija neparko nebija ar mieru piespraust ripiņu, kamēr viņai nepateiks, kāpēc.

—    Ak negribat? — Emīlija pārjautāja. — Tādā gadījumā vainojiet pati sevi. Vēlāk nesūdzieties …

Šai brīdī atskanēja aģenta X-B2 balss, viņš uzrunāja savus ļaudis:

—    Vai esat gatavi?

—    Esam gatavi! — atskanēja atbilde.

—    Uguni!

—    Pagaidiet! Pagaidiet! — virtuvē iebļāvās krustmāte Nastasija. — Ļaujiet mums ar donnu Bentu iebāzt ausīs vati un pēc tam varat šaut. Kur tas redzēts, ka lielgabalu nostāda uz lieveņa un tā uzreiz šauj?! Pasarg dievs!

Artilēristi pagaidīja, kamēr abas večiņas aizbāza ausis ar pamatīgiem vates kušķiem. Pēc tam, izdzirduši komandu: «Uguni!» — aizmiedza acis un parāva aiz auklas.

Pilnīga vilšanās .. . Lai gan bija jāskan briesmīgam «bum-m-m», kas liktu nodrebēt pašām debesīm, no lielgabala izbira manioka miltu putra. Lielā operācija izgāzās visapkaunojošākā veidā. Tai pašā mirklī Emīlija iebāza mutē divus pirkstus gluži kā Pedriņjo un griezīgi iesvilpās.

Degunradzis pa gabalu izdzirda šo svilpienu. Viņš negribīgi piecēlās, sataisīja nopietnu seju un kā melna lavīna gāzās virsū saviem vajātājiem.

Izcēlās panika. Vispārējā troksnī un klaigās varēja atšķirt vienīgi aģenta X-B2 balsi, kas izkliedza komandu: «Glābjas, kas var!» Visi varēja, jo visi izglābās: visi aizbēga ātrāk par briežiem un bezbailīgi paslēpās pa kaktiem. Ja viņi vienmēr būtu tā skrējuši, tad stundas laikā varētu aizjozt līdz Riodežaneiro.

Kad degunradzis sasniedza lieveni, viņš neatrada tur vairs neviena ienaidnieka, tas ir, neviena cilvēka, kam nebūtu pie krūtīm apelsīna mizas ripiņa. Pareizāk sakot, vienu viņš atrada, un tā bija krustmāte Nastasija. Ieraudzījis, ka viņai nav ripiņas, degunradzis nodomāja, ka viņa acīmredzot ir kāda Brazīlijas valdības locekļa virtuvene. Viņš nolieca galvu un metās viņu badīt. Nabaga nēģeriete tik tikko aizskrēja līdz pieliekamajam, aizšāva durvis no iekšpuses ar bultu un tumsā sāka vaimanāt tik briesmīgi, kā droši vien savu mūžu nebija vaimanājusi.

—   Tupi nu tagad, — Emīlija ļaunā priekā iedzēla, — gribēji būt gudrāka par visiem, jā? Tupi nu tagad .. .

10. nodaja PIERADINĀTAIS DEGUNRADZIS

Kopš Dzeltenā Dzeņa Ordenī iestājās degunradzis, dzīve krasi izmainījās. Sākumā Snīpīte un Pedriņjo tomēr mazliet baidījās. Bet donna Benta un krustmāte Nastasija, nu, jūs paši saprotat. .. Abas večiņas drebēja aiz bailēm, kad vakaros, sekodams savam ieradumam, šis nepārnadzis ieradās patērzēt ar savu draudzeni Emīliju. Nabadzītes, baidījās pat paskatīties laukā pa logu. Turpretī bērni skatījās. Viņiem ļoti patika pavērot.

Degunradzis paziņoja par savu ierašanos ar skaļu baurošanu. Emīlija un grāfs nekavējoties meta pie malas visas rotaļas un priecīgi skrēja viņam pretī — paklausīties stāstus no Āfrikas mežu dzīves. Pēc tam viņi spēlēja ar degunradzi paslēpes un «sunīšus». Emīlija drīz vien iemanījās uzrāpties viņam uz muguras un uzsēsties jāteniski uz paša deguna, turēdamās aiz raga. Tā viņi pastaigājās pa pagalmu. Bet grāfs raustīja milzīgo dzīvnieku aiz auklas, kas bija piesieta viņam pie auss.

—    Ir gan velnēns šī Emīlija! — skatīdamās laukā pa logu, ar skaudību noteica Snīpīte. — Ne no kā viņa nebaidās …

—   Atradusi brīnumu! — Pedriņjo nicīgi iesmējās, sirds dziļumos tomēr apskauzdams Emīliju. — Ja es būtu pagatavots no lupatām tāpat kā viņa, es jātu uzreiz uz trim degunradžiem.

—    Kā lai tev to pasaka … — Snīpīte dziļdomīgi atbildēja,— un tomēr viņai ir taisnība, kad viņa par sevi saka: «Es esmu lupatu lelle, bet nebaida mani pat elle.» Tik tiešām viņa atrod izeju no jebkura stāvokļa. Nu, kaut vai ar degunradzi: viņa to atrada, viņa to pieradināja, viņa atriebās medniekiem un lika tiem ņemt kājas pār pleciem …

—   Nu, pietiek, pietiek, galīgi apnikusi ar savu mīļo Emīliju, — Pedriņjo norūca.

… Te kādu dienu krustmāte Nastasija saņēma dūšu, mazlietiņ pavēra vaļā logu un paraudzījās laukā.

—   Svētā dievmāte! — viņa pārsteigta iesaucās. — Jūs tikai paskatieties, seņjora. Emīlija jāj uz šī vienradža vērša, it kā tas būtu tīrais sīkums. Atkāpies, sātan!

Arī donna Benta palūkojās laukā un tāfcait nevarēja vien nobrīnīties. , u-^s"

—   Nudien! Man dažkārt ienāk prātā, ka Emīlija ir maza feja ar riebīgu raksturu, kura tīšām pārvērtusies par lupatu lelli. Jāt uz degunradža! Ja par to kāds uzrakstītu grāmatu, neviens neticētu, teiktu — pasakas … t

— Bet kukurūzas vīriņš, seņjora, skatieties, gluži kā gans velk vērsi saitē, un ko tu viņam padarīsi …

—   Tas nav vērsis, Nastasij, tas ir de-gun-ra-dzis, — donna Benta izlaboja.

—   Manās acīs, seņjora, viņš ir un paliek vērsis, — nēģeriete uzstājīgi iebilda. — Es šādu vārdu nekad neņemšu mutē, pat neērti kaut kā. Esmu jau par vecu, lai mācītos jaunus vārdus, turklāt vēl svešā mēlē … Paskatieties, nudien, jāj, zili brīnumi, ko tu neteiksi …

—   Jā-ā … — donna Benta novilka.

Un abas večiņas skumīgi pašūpoja galvas.

Reiz Snīpīte uzsauca no sava loga:

—   Emīlij, es gribu pārstāt baidīties un uzsēsties degunradzim mugurā. Ko?

—   Tad dari to, jocīgā! Kindims ir tik miermīlīgs! «Dzīvnieku pasaulē» rakstīts nepareizi. .. Redzi, kā es viņu trenkāju kā sunīti …

—   Jā, tev viegli tā runāt, tu esi no lupatām, bet es no miesas.

—    Bet tas jau ir tikai no iekšpuses, bet no ārpuses tu tāpat esi no lupatām. Iedomājies, ka tu visa esi no tās pašas drānas, no kuras pašūta tava kleita, un nāc pie mums. Un pasaki Pedriņjo. lai ari viņš nāk. Kindims jau apvaicājās par jums: viņš ir sarūgtināts, ka jūs baidāties.

Snīpīte un Pedriņjo saskatījās: viņiem briesmīgi gribējās sekot šim aicinājumam.

—   Ejam? — Snīplte nedroši jautāja.

—   Ejam! — Pedriņjo drosmīgi atsaucās.

Nepagāja ne pāris minūšu, kad abi divi jau bija uzrāpušies degunradzim mugurā un samērā ērti apsēdušies.

—   Tagad trūkst vienīgi Rabiko! — Emīlija iekliedzās un sāka skaļi saukt: — Rabiko, Rabiko, nāc pie mums, neesi taču sivēns, nudien! …

Rabiko šai brīdī tupēja aiz skudru pūžņa, kādus divpadsmit metrus no viņiem, ne tuvāk. Kas vēl nebūs, iet pie viņiem! Tā tik vēl trūka! Viņam arī no šejienes viss lieliski redzams … «Šī māksla nav priekš manis. Es esmu dzimis, lai ēstu, un interesējos tikai par ēdienu,» viņš nodomāja savā prātā.

Tagad bērni augas dienas pavadīja rotaļās ar savu degunradzi. Pastaigājās, un ne tikai pastaigājās vien, bet izgudroja kaut ko jaunu, un proti: iejūdza viņu ratiņos, tais pašos, kurus namdaris bija uzdāvinājis Pedriņjo. Un nu degunradzis vilka ratiņus, bet ratiņos sēdēja viens pasažieris, jo vairāk nevarēja iekāpt. Reizēm Snīpīte, reizēm Pedriņjo. Emīlija — nekad, viņa vienmēr sēdēja jāšus uz Kindima deguna tūlīt aiz raga. Tā bija viņas vieta, un viņa nevienam to neatvēlēja.

Reiz krustmāte Nastasija nenocietās un iznāca pagalmā paskatīties, kā bērni «palaidņojas ar vērsi». Iznāca laukā, atskatījās: palūk, donna Benta arī nāk — kā redzams, arī viņa nav varējusi nociesties.

Bērni sagaidīja večiņas ar skaļiem saucieniem.

—   Tas tik ko vērts! — Pedriņjo iekliedzās. — Lai dzīvo vecmāmiņa! Lai dzīvo krustmāte Nastasija!

Un, pievērsies donnai Bentai, piemetināja:

—   Vecmāmiņ, tagad tava kārta pavizināties ratiņos …

Pirmajā brīdī donna Benta grasījās sadusmoties un atbildēt, ka cienījamai dāmai viņas gados … ka tas var aptraipīt viņas reputāciju līdz mūža beigām … ka … Nē, kārdinājums bija pārāk liels: cienījamā seņjora pacēla garo brunču malu un, pūlēdamās neskatīties uz krustmāti Nastasiju (viņa noteikti smiesies), iekāpa ratiņos.

—    Urā! Lai dzīvo vecmāmiņa! — bērni iegavilējās no saviem augstumiem uz degunradža muguras. — Dzen, Emīlija, velc, Kukuruzo!

Emīlija noplikšķināja pātadziņu, bet grāfs pavilka aiz auklas, kas bija piesieta Kindimam pie auss. Aizbrauca līdz vārtiņiem un atpakaļ četras reizes. Cik žēl, ka nevienam nebija kinoaparāta! Kādu lielisku filmu varētu uzņemt! Visi, kas gāja garām pa ceļu, apstājās paskatīties. Pat bruņurupucis, kas steidzās kaut kur savās darīšanās, ilgi sēdēja pie vārtiņiem un šūpoja galvu.

Te pēkšņi visi prieki bija vējā. Ceļa līkumā parādījās divi nepazīstami jātnieki. Viņi auļoja tieši uz Dzeltenā Dzeņa namiņu. Donna Benta žigli izlēca no ratiņiem un aizsteidzās uz verandu.

Jātnieki apstājās pie vārtiņiem un palūdza atļauju iejāt pagalmā. Iejāja. Nolēca no zirgiem. Devās uz verandu. Pateica:

—   Mēs gribam runāt ar mājas saimnieci.

Donna Benta iznāca priekšā:

—    Es esmu mājas saimniece. Ko jūs vēlaties, cienījamie seņjori?

Viens no atbraucējiem bija amerikānis, otrs —brazīlietis. Viņš arī atbildēja.

—    Dārgā seņjora, — viņš teica. — Atļaujiet stādīt jums priekšā misteru Braunu, cirka direktoru, kura trupa patlaban sniedz izrādes Riodežaneiro. Misters Brauns ir pirms dažiem mēnešiem izbēgušā degunradža īpašnieks. Pēc ilgas meklēšanas viņš uzzināja, ka dzīvnieks atrodas šeit, un ieradās to paņemt sev līdzi. Es esmu mistera Brauna advokāts.

Degunradzis pazina misteru Braunu un stāvēja noskumis, nokāris degunu un ragu; rotaļāties viņam vairs negribējās.

—    Kas tev notika, Kindim? — Emīlija iečukstēja viņam ausī.

— Šis baltmatis ir mans saimnieks, — atbildēja nabaga biezādainis. — Viņš ieradies pēc manis. Bet man te patīk daudz labāk nekā cirkā …

Emīlija nodrebēja aiz dusmām un uzmeta nelūgtajiem viesiem iznīcinošu skatienu. Brīdi padomāja un sacīja savam draugam:

—   Neuztraucies, es kaut ko izgudrošu. Šie pirāti izsprāgs no šejienes vēl ātrāk nekā mednieki.

To pateikusi, viņa nolēca zemē un aizsteidzās uz verandu, kur paslēpās aiz krēsla, lai nepalaistu garām ne vārdu no viesu sarunas ar saimnieci.

— Ko lai jums atbildu? — donna Benta teica. — Ja dzīvnieks ir jūsu, tad varat to ņemt, lai gan, patiesību sakot, viņš ir šeit iedzīvojies un itin nemaz mūs netraucē…

—    Labi, — amerikānis noteica. — Es viņu ņemu līdzi.

Izdzirduši šos vārdus, Emīlija vairs nevarēja novaldīties. Izdrāzās laukā no savas paslēptuves, nostājās amerikāņa priekšā un, rokas sānos iespriedusi, noskaldīja:

—   Tas neies cauri, mans dār-gais seņ-jor! Par maz vēl ir pateikt, ka degunradzis ir jūsu īpašums. To vajag pierādīti Skaidrs?

Amerikānis bija satriekts par neredzēto brīnumu: lelle runā, turklāt vēl tik nekaunīgi, ārprāts!

—    Kas ir šī seņjorita? — viņš jautāja donnai Bentai.

—   Tā taču ir Emīlija, marķīze de Rabiko, vai tad jūs par viņu nekā neesat dzirdējuši? Tā bija viņa, kas atrada degunradzi bambusa brikšņos. Viņa arī to pieradināja un tagad augām dienām ar to rotaļājas.

Amerikānis brīnījās aizvien vairāk. Lai gan viņš ar savu cirku bija izbraukājis daudzas zemes, taču nekad netika redzējis ko tamlīdzīgu. Viņš atvēra muti, gribēja kaut ko teikt un aizrijās. Kopš šī brīža viņš vairs nevarēja izteikt ne vārda un tālākās sarunas risināja viņa advokāts.

—   Jā, jā, mana mazā marķīze, — pēdējais teica, — degunradzis pieder manam draugam misteram Braunam, kas ieradies viņam paka]. Es redzu, ka jūs visi esat pieķērušies šim biezādainajam zvēram. Man ļoti žēl, ka nāksies jūs apbēdināt un aizvest viņu prom — viņam ir jāuzstājas cirkā.

Emīlija lepni izslējās.

—   Apsvērsim visu pēc kārtas, — viņa sacīja. — Vispirms es pieprasu, lai jūs, seņjor advokāt, pierādītu man, ka seņjors Brauns tik tiešām ir minētā degunradža saimnieks. Es prasu pierādījumus, jūs mani saprotat? Es nevalkāju uz pirksta gredzenu, kas liecinātu par manu piederību advokātu profesijai, kā dažs labs to dara, tomēr es uzskatu, ka jebkurā prāvā pats svarīgākais ir pierādījumi.

Advokāts gandrīz vai zaudēja valodu, kā tas bija noticis ar direktoru: lelle sprieda kā vispieredzējušākais prāvnieks.

—   Visi ļaudis zina, ka degunradzis pieder misteram Braunam, — viņš teica. — Laikrakstos bija publicēts paziņojums par to, ka degunradzis izbēdzis, un policijas vienība slepenā aģenta X-B2 vadībā meklēja to pa visu Brazīliju. Tas ir vispārzināms fakts.

—    Lieliski, — Emīlija atbildēja, — es nenoliedzu, ka šis baltmatis …

—   Emīlij! — donna Benta viņu apsauca. — Uzmanīgāk ar izteicieniem!

—    … ir degunradža saimnieks. Bet es vēlos, lai jūs man pierādītu, ka viņam pieder tieši šis degunradzis. Kā jūs to pierādīsiet?

Advokāts piespiesti iesmējās:

—   Tas ir ļoti viegli pierādāms, lellīt. Degunradži Brazīlijā nedzīvo. Misters Brauns pirmais atveda uz Brazīliju degunradzi. Šis degunradzis aizbēga, un drīz pēc tam šai apkārtnē uzradās degunradzis. Tātad šis degunradzis arī ir tas pats, kuru atveda misters Brauns.

—   Tas nav pierādījums, bet velns viņu zina kas, — Emīlija atcirta. — Es prasu īstus pierādījumus; nosauciet kādu pazīmi, kaut vai dzimumzīmīti.

—    Pazīme — rags uz deguna, — advokāts sacīja, pamirkšķinādams direktoram ar aci, it kā Emīlija nezinātu, ka visiem degunradžiem uz deguna ir rags!

Emīlija neatbildēja. Ja reiz viņu uzskata par muļķi.., Pateica tikai vienu vārdu:

—   Gaidiet.

Advokāts sāka gaidīt, arvien vēl smaidīdams, pārliecināts, ka uzveicis lelli ar savu argumentu. Gaidīja un viltīgi saskatījās ar direktoru.

Emīlija iegāja Pedriņjo istabā, atrāva vaļā atvilktni, paņēma mazliet pirlimpimpim pulvera un iznesa to uz šķīvīša verandā.

—    Izšķirsim strīdu citādā veidā, — viņa teica advokātam. — Seit uz šķīvīša ir mazliet tabakas, es to sadalu divās porcijās. Jūs, seņjor, paņemsiet šņaucienu, bet šis baltmatis …

—    Emīlij! — donna Benta atkal apsauca.

—    … paņems otru. Ja neviens no jums nenošķaudīsies, tas nozīmēs, ka degunradzis tik tiešām pieder jums.

Advokātu un direktoru šis priekšlikums uzjautrināja, un viņi nolēma paņemt pa šņaucienam tabakas, būdami pārliecināti, ka viņi nešķaudīs. Ko lielu var izdarīt šāda niecīga šķipsniņa diviem milzīgiem vīriem, kas turklāt vēl ir kaislīgi pīpmaņi? Viņi paņēma piedāvāto tabaku, smaidīdami ievilka nāsīs, un — fjū-ūū-nn! — neviens tā ari nekad vairs neuzzināja, kur viņi palika! Izkūpēja gaisā . ..

Emīlijas uzvara tika uzņemta ar vētrainiem aplausiem un jūsmīgiem saucieniem. Pat degunradzis ar skaļu rēcienu izteica savu vislielāko atzinību par laimīgo iznākumu.

Donna Benta atviegloti nopūtās un atgriezās pagalmā. Viņa gribēja turpināt pārtraukto vizināšanos ratiņos. Taču tas nebija iespējams: krustmāte Nastasija jau bija tajos iekārtojusies ar visām ērtībām.

— Pacietieties, — lādzīgā nēģeriete teica, — tagad mana kārta. Arī virēja ir cilvēks, seņjora …

.

.

DEVITA daĻa emĪlijas atmiŅas

..

1. nodaļa EMĪLIJA NOLEMJ RAKSTĪT ATMIŅAS UN NEZINA, KĀ IESĀKT

Pēdējā laikā Emīlija ļoti daudz runāja par to, ka daudzie ceļojumi un piedzīvojumi viņu esot nogurdinājuši un viņa gribot mierīgi padzīvot mājās un rakstīt atmiņas.

—    Bet pasaki man galu galā, mazā dumiķīt, — donna Benta pajautāja, — ko tu saproti ar vārdu «atmiņas»?

—    Atmiņas ir vēsturisks stāsts par cilvēku un visu to, kas ar viņu notiek no viņa piedzimšanas līdz viņa nāves dienai.

—   Tādā gadījumā, — donna Benta iesmējās, — cilvēks var rakstīt atmiņas tikai pēc tam, kad viņš ir nomiris.

—    Nekā nebija, — Emīlija iebilda, — atmiņu rakstītājs raksta, kamēr sajūt, ka nāves stunda vairs nav tālu. Tad viņš met rakstīšanai mieru. Atstāj nepabeigtu atmiņu gabaliņu un mierīgi nomirst.

—   Vai arī tavas atmiņas būs tādas pašas?

—   Nē, tāpēc ka es vispār netaisos mirt. Izlikšos, ka mirstu, un pietiek. Pēdējie vārdi manās atmiņās būs šādi: «Un tad es nomiru …» — ar daudzpunktu. Bet tā būs tikai pasaciņa. Es uzrakstīšu šo teikumu un paslēpšos aiz skapja, lai Snīpīte domātu, ka es no tiesas esmu nomirusi. Bet tā nebūs patiesība. Pēc tam es iznākšu laukā no paslēptuves. Viss pārējais būs tīra patiesība — pati vistīrākā, kā saka Pedriņjo.

Donna Benta pasmaidīja:

—   Tīra patiesība! Būt patiesīgai ir ļoti labi, bet ne vienmēr tas ir viegli, Emīlij.

—   To es lieliski zinu, — lelle atbildēja. — Un zinu arī to, ka cilvēki daudz melo, it īpaši savās atmiņās. Atmiņu rakstītājs visu attēlo tā, lai lasītājs būtu par viņu ļoti labās domās. Turpretī, ja viņš uzrakstīs tīru patiesību, tad lasītājs redzēs, ka viņš ir tāds pats cilvēks kā visi citi. Taču melodams viņš briesmīgi cenšas, lai lasītājs noticētu, ka tā ir patiesība.

Donna Benta apklusa, iegrimusi domās: parasta lupatu lelle, bet kādi viņai spriedumi! Emīlija tikmēr steidzīgi aizskrēja sameklēt grāfu de Kukuruzo. Viņai negribējās notraipīt savus pirkstiņus ar tinti, un viņa nolēma rakstīt atmiņas nevis ar savu roku, bet gan ar grāfa roku.

—    Grāf, — viņa sacīja, — jūs būsiet mans sekretārs, sameklējiet papīru, spalvaskātu un tinti. Es sākšu rakstīt atmiņas.

Zinātnieks pasmaidīja:

—  Atmiņas? Vai tad radījumam, kas tik maz nodzīvojis pasaulē, var būt materiāls atmiņu rakstīšanai? Tāda nodarbošanās piedien vecākiem cilvēkiem, kuru dzīve tuvojas norietam.

—    Dariet, ko jums saka, un nerunājiet pretī. Sameklējiet papīru, spalvaskātu un tinti.

Grāfs atnesa papīru, spalvaskātu un tinti. Apsēdās. Emīlija sagatavojās diktēšanai. Nokāsējās. Iekampa gaisu… To viņa darīja tāpēc, ka nezināja, kā iesākt, un, lai iegūtu laiku, sāka gražoties.

—    Šis papīrs nekam neder, cienījamais seņjor! Es vēlos papīru debess krāsā, ar visām debess zvaigznītēm. Arī tinte neder. Es vēlos tinti jūras krāsā, ar visām jūras zivtiņām. Un vēl man vajag zoss spalvu, ar visiem viņas zoslēniem!

Grāfs paraudzījās uz griestiem ar drūmu lēnprātību. Pēc tam centās ieskaidrot Emīlijai, ka viņas kaprīzes ir pilnīgi neizpildāmas: pirmkārt, donnai Bentai nav zosu, bet, otrkārt, tāda papīra un tādas tintes vispār nav nekur pasaulē.

—   Tādā gadījumā es nerakstīšu atmiņas, — Emīlija piedraudēja.

—    Kā zināt… — grāfs noburkšķēja. — Kas tad jūs spiež to darīt? Man ar nebūs jāpūlas. Atradusi, ar ko biedēt!…

Emīlija tomēr nolēma rakstīt — pagaidām uz tā paša papīra, kāds ir, un ar to pašu tinti, kāda ir, bet pēc tam gan jau redzēs.

—    Varbūt, kad iespiedīs grāmatu, — viņa teica ar cerībām balsī, — tad atradīsies papīrs ar zvaigznītēm, tinte jūras krāsā un zosu spalvas …

Grāfs skaļi iesmējās:

—    Iespiest ar zosu spalvām! Kādas aplamības! … Iespiež ar literām — tie ir tādi metāla stabiņi ar burtu attēliem.

—    Lai arī tā būtu, — Emīlija samierinoši atsaucās,

— es iespiedīšu ar zosu stabiņiem.

Grāfs neatbildēja, tikai nopūtās un atkal sāka raudzīties griestos.

Viņi iekārtojās pieliekamajā kambarī, kas bija piekrauts ar visādām grabažām. Par krēslu noderēja kaudzītē sakrauti dakstiņi, bet galdu aizstāja apgāzta kaste. Emīlija staigāja šurpu turpu, salikusi rokas uz muguras.

—   Nu tad sākam! — beidzot viņa sacīja. — Pašā augšā uzrakstiet: «Marķīzes de Rabiko atmiņas». Ar vislielākajiem burtiem.

Grāfs uzrakstīja:

MARĶĪZES DE RABIKO ATMIŅAS

—   Tagad rakstiet: «Pirmā nodaļa».

Grāfs uzrakstīja un sāka gaidīt, kas sekos tālāk.

Emīlija, savilkusi pieri krunkās, brīdi klusēja …

Iesākt nemaz nav tik viegli. Daudz vieglāk ir pabeigt. Uzpiliniet tintes punktu, un cauri, vai arī uzrakstiet: «Beigas». Bet iesākt — tās ir šausmas. Emīlija domāja, domāja un beidzot pateica:

—   Uzvelciet jautājuma zīmi vai, labāk, vairākas… Uzvelciet sešas.

Grāfs aiz brīnumiem pat muti ieplēta.

—   Nu, ko jūs gaidāt, grāf? Uzvelciet sešas jautājuma zīmes, — lelle uzstāja. — Vai tad jūs neredzat, ka es nezinu, ko rakstīt, un pati sev jautāju?

Tādējādi «Marķīzes de Rabiko atmiņas» iesākās diezgan dīvaini:

Pirmā nodaļa ???????

Emīlija saskaitīja jautājuma zīmes: pavisam septiņas.

—    Nošņāpiet vienu, — viņa pavēlēja.

Grāfs nopūtās un nosvītroja pēdējo jautājuma zīmi, atstādams tikai tās sešas, kuras bija viņam pasūtītas.

—   Labi, — Emīlija uzslavēja, — tagad uzrakstiet viens … viens … viens …

Grāfs uzrakstīja trīs vieniniekus: 1, 1, 1.

Emīlija apvainojās:

—    Un ļoti muļķīgi! Neko tādu es neliku rakstīt. Es tikai skaļi domāju. Es gribēju pateikt, lai jūs uzrakstītu vienu izsaukuma zīmi pēc sešām jautājuma zīmēm.

Grāfs sāka smagi pūst un vēdināties ar papīra lapu kā ar vēdekli. Beidzot viņš sacīja:

—   Vai zināt ko, Emīlij? Labāk pasēdiet kādu laiciņu viena pati un galīgi izdomājiet, ko īsti jūs gribat rakstīt. Kad jums galvā būs plāns, pasauciet mani. Citādi nekas prātīgs nesanāks.

—   Saprotiet, grāf, iesākt ir ļoti grūti. Grāmatās ir tik daudz dažādu iesākumu. Es nezinu, kādu izvēlēties. Vai jūs nevarētu kaut ko ieteikt?

—   Es ieteiktu kaut ko pavisam vienkāršu: iesāciet tā, kā sākas gandrīz visas atmiņas, — pastāstiet, kas raksta, kad šis «kas» piedzimis, kādā pilsētā un tamlīdzīgi. «Robinsona Kruzo piedzīvojumi», piemēram, sākas tā: «Es piedzimu 1632. gadā Jorkas pilsētā pārticīgā ģimenē,» — un tā tālāk.

—    Lieliski! — Emīlija iesaucās. — Tas der. Rakstiet: es piedzimu … (trīs zvaigznītes) gadā … (trīs zvaigznītes) pilsētā saticīgā ģimenē …

—    Kāpēc tik daudz zvaigznīšu?

—    Lai būtu skaistāk. Rakstiet tālāk: es piedzimu no krustmātes Nastasijas vecajiem brunčiem. Un piedzimu tukša. Jau pēc tam, kad biju piedzimusi, mani piebāza ar sausiem, zeltainiem stiebriņiem, kurus izmanto gultas maisu piepildīšanai.

—    Sakiet skaidri — piebāza ar salmiem, lai visi varētu saprast.

—    Labi. Mani piebāza ar salmiem, lai visi varētu saprast, un es sāku dzīvot dumjāka par dumju, kā jau visas lelles. Un biju ļoti neglīta. Acis krustmāte Nastasija man izšuva ar melniem diegiem — un turklāt nevis ar zīda diegiem, bet parastajiem spolīšu diegiem. Es staigāju, plati iepletusi kājas, kā bodes zēns. Vai zināt, kāpēc viņi visi staigā plati ieplestām kājām?

—   Miesas uzbūve, — grāfs atbildēja.

—   Nekāda piebūve. Tas ir kopš bērnu dienām iegūts ieradums, stāvot aiz veikala letes. Nākas platāk ieplest kājas, lai varētu stingrāk atbalstīties uz letes — pamēģini nostāvēt kājās no rīta līdz vakaram! Tā arī pierod, bet miesas piebūvei te nav nekādas nozīmes. Arī es staigāju, plati iepletusi kājas. Pēc tam es labojos. Tagad es lieku cieši kāju pie kājas. Arī citādā ziņā esmu labojusies. Krustmāte Nastasija mani lielā mērā izlaboja — gan ar adatu, gan ar audzināšanu. Snīpīte lielāko tiesu ar audzināšanu … Es piedzimu mēma kā zivs. Kādā jaukā dienā es iemācījos runāt.

—    Es jau sen gribēju dzirdēt par šo neparasto gadījumu, — grāfs ieminējās. — Vai jūs norijāt papagaiļa mēli?

—    Nekā tamlīdzīga. Tiesa, sākumā es gan runāju kā papagailis, bet nekādu mēli neesmu rijusi — kāpēc jārij tādi draņķi? Es tikai ieņēmu runāšanas tableti, kuru man iedeva doktors Gliemezis, brīnišķīgs ārsts. Snīpīte apgalvo, ka tablete saturējusi ļoti lielu devu un tāpēc sākumā esmu runājusi tik daudz, ka visi bāzuši ciet ausis, tiklīdz es atvēru muti. Pēc tam es izrunāju pārpalikumu un tagad runāju vispārējā līmenī.

—   Ak, Emīlij, — grāfs nopūtās, — jūs vēl neesat sasniegusi vispārējo līmeni: neviens pasaulē nerunā tik daudz kā jūs.

—   Jā, bet mana mēle nav bez kauliem. Mana mēle ir ar kauliem. Es protu runāt prātīgi un asprātīgi . ..

Sai brīdī dārzā atskanēja rēciens un Emīlija ar grafu abi reizē pagrieza galvas uz loga pusi. Tur Kindims sauca savu draudzeni brīdi patērzēt.

—   Paklausieties, grāf, — Emīlija sacīja, — mums ar Kindimu jāapspriež daži svarīgi jautājumi. Jūs šeit parakstiet viens pats, labi? Iedomājieties, ka es diktēju, un rakstiet. Aprakstiet gadījumus no manas dzīves.

—    Bet ko lai raksta? — zinātnieks padevīgi jautāja.

—    Ko gribat. Aprakstiet visu no vienas vietas …

—   Tādā gadījumā atmiņas būs manas, nevis jūsu, Emīlij!

—    Par to jūs neuztraucieties. Beigās es parakstīšos … — Emīlija pateica.

Pateica un izsteidzās dārzā.

Grāfs sastinga ar spalvu rokā, gudroja, gudroja …

2. nodaļa GRĀFS SĀK RAKSTĪT «EMĪLIJAS ATMIŅAS». KĀ EMĪLIJA SKOLOJA BEZASTAINO ZIRDZIŅU

Beidzot grāfs iesāka šādi:

«Bezastainais zirdziņš bija galīgs nepraša un pilnīgi neizglītots, viņš nezināja itin neko uz pasaules. Emīlija sāka viņu skolot.

—    Kas ir koks? — skolotāja pajautāja pirmajā stundā. — Nezini?

Zirdziņš saglabāja to pašu izteiksmi un neko nezināja.

—    Koks, — Emīlija paskaidroja, — ir tāds radījums, kas neprot runāt un dzīvo, vienmēr stāvēdams vienā un tai pašā vietā. Roku vietā tam ir zari, nagu vietā lapas. Svešās darīšanās nejaucas, bet, gluži otrādi, dod augļus. Viens koks dod sarkanos pitangus — tie ir īpaši garšīgi, kad ienākušies tumši sarkani; zaļus, dzeltenus vai iesārtus neviens negrib ēst. Cits koks dod dzeltenus apelsīnus, saldus un skābus; no skābajiem krustmāte Nastasija vāra saldu ievārījumu. Trešie — tādi, kā tas tur milzenis (stundas vienmēr notika dārzā), — dod melnas bumbiņas ar nosaukumu «žabutikaba» — ža-bu-ti-ka-ba. Nevajag sacīt «ža-bu-ti-bu-ka-ba», jo tad visi smiesies. Brazīlijas augļiem vispār ir ļoti gari nosaukumi. Varētu domāt, ka žabutikaba ir tikpat liela kā arbūzs. Bet patiesībā tas ir vismazākais no mūsu augļiem. Pavisam melns un, lūk, tik maziņš. Vai jautājumi ir?

—? ?

—    Nu, protams, ir. Kāpēc koki nekad neizkustas no savas vietas? Tāpēc, ka viņiem ir saknes. Saknes ir līkas kājas, ar kurām koki ieaug zemē. Un zeme viņiem neļauj aiziet uz citu vietu. Viņi aiziet vienīgi tad, kad atnāk

cirvis.

_ ?

—    Cirvis ir negants zvērs, kas maina koka formu un nosaukumu. Pēc tam koku sauc par «pagali». Pa-ga-li.

Cirvis sastāv no asmeņa un kāta.

—    ?

—    Jā, arī cirvim ir kāts tāpat kā krustmātes Nastasijas slotai. Cirvim ir viens kāts, un slotai ir viens kāts,

bet tev ir četras kājas. Vai jautājumi ir?

—    ? ?

Zirdziņš izskatījās ļoti izbrīnījies, un bija jau arī par ko …

Emīlijai vispār ir visai dīvains runas veids. Viņa vienmēr runā muļķības. Taču bieži vien tās ir ļoti gudras muļķības. Viņai par visu ir savi uzskati. Lūk, piemēram, kā viņa izskaidroja zirdziņam, kas ir augļi:

— Augļi ir tādas bumbiņas, kuras koki sakar savos zaros, lai iepriecinātu putnus un cilvēkus. Bumbiņu iekšpusē atrodas sula vai mīkstums. Ābolos — mīkstums, apelsīnos — sula. Bet pipars vispār nav auglis, bet dārzenis. Tas dedzina mēli, lai gan uguns tajā nav, bet ir tikai tāds izteiciens — «dedzina». Par uguni saka «dedzina», un arī pipars «dedzina». Valodā daudziem vārdiem ir vairākas nozīmes. Arī vārds «mēle» apzīmē dažādas lietas un noder dažādām vajadzībām. Piemēram, mēle, kuru mums sūta bundžās no Riogrande, ļoti labi noder pusdiengaldam, kā arī vakariņu un pat brokastu galdam. Turpretī krustmāte Nastasija arī portugāļu, franču, angļu un visas citas valodas sauc par mēlēm, un tās noder, lai sarunātos. Lai gan krustmātei Nastasijai angļu mēle noder visai maz. Viņa zina tikai «ol rait», kas Ņujorkā nozīmē «ļoti labi», bet krustmātei Nastasijai «ol rait» vietā iznāk «lai iet ratā».

Es pati dzirdēju, kā viņa teica donnai Bentai: «Lai iet ratā, seņjora, kā gan tur var būt ļoti labi, ja ļaudis stāsta, ka Ņujorkā uz katra stūra svelpjot policisti un leportieri no visiem ņemot niportnāciju un visus potograpierējot turpat uz ielas? Bet mājas tiekot sauktas par debesskrāpjiem, jo skrāpējot dieva tā kunga debesis, un vilcieni rāpojot zem zemes kā tādi tārpi! Sātana roku darbs, seņjora, varat man ticēt!» Tā arī pateica.

Nākamā stunda bija par ziediem.

—    Zieds, — Emīlija paskaidroja, — tas ir spilgts un smaržīgs sapnis, kuru augi ar sakņu palīdzību izvelk no tumšajiem zemes dziļumiem un atver saules gaismā.

Zirdziņš klusēja, varbūt tāpēc, ka viņu aizkustināja Emīlijas daiļrunība, bet varbūt arī tāpēc, ka neprata runāt.»

3. nodaļa GRĀFS UN EMĪLIJĀ NOSKAIDRO SAVAS ATTIECĪBAS. UZSTĀJĪGĀ LELLE UN PADEVĪGAIS MAĪSS

Grāfs bija ticis tieši līdz tai vietai atmiņu aprakstā, ar kuru beidzās iepriekšējā nodaļa, kad pieliekamajā kambarī viegliem solīšiem ienāca Emīlija.

—    Nu, kā veicas darbs, Maīs? — viņa apjautājās. — Vai uzrakstījāt kaut ko? (Pēdējā laikā Emīlija bija sākusi uzrunāt grāfu de Kukuruzo īsi un familiāri — «Maīs».)

—    Kolosāli daudz, Emīlij … Es aprakstīju, kā jūs skolojāt bezastaino zirdziņu.

—    Un vai jūs pastāstījāt, cik prātīgi es visu izskaidroju, un visas manas idejas izklāstījāt, jā?

—   Visu kā uz delnas.

—    Tad nolasiet skaļi.

Grāfs nolasīja uzrakstīto. Emīlijai tas patika.

—   Tagad es redzu, ka manas atmiņas top straujā

tempā, — viņa teica. — Ļoti labi! Es gribu visiem pierādīt, ka es visu protu: rotaļāties, medīt, rakstīt atmiņas …

—   Ak jūs protat rakstīt atmiņas? — grāfs ironiski atsaucās.— Tātad rakstīt atmiņas ar cita roku un cita galvu nozīmē prast rakstīt atmiņas?

—    Bet kā jūs domājat, grāf, vai tad pasaulē maz cilvēku, kuri strādā ar citu rokām un saņem naudu par citu darbu, bet slavu —par citu cilvēku idejām? Un to vēl sauc par «prasmi iekārtoties» … Bet es vēlos vienīgi to, lai manas atmiņas būtu labākas.

Grāfs nopūtās:

—    Un tomēr tas nav godīgi, Emīlij … Bet, ja nu es atsakos un nerakstu vairs jūsu atmiņas, ko tad jūs iesāksiet?

Emīlija sāka skaļi smieties:

—   Muļķīt! Jūs domājat, ka es pazudīšu? Es palūgšu Kindimu, viņš ir augsti izglītots degunradzis, viņš pabeigs manu grāmatu. Viņš mani klausa uz vārda, ne tā kā dažs labs… Tāpēc labāk turpiniet un, galvenais, rakstiet patiesību.

Nabaga grāfs atkal nopūtās.

—   Par ko lai tagad rakstu? — viņš jautāja. — Pasakiet vismaz tematu!

—    Nu, aprakstiet, kā mēs iepazināmies ar Spalviņu, kā viņš piepeši pazuda, kad mēs atgriezāmies no Fabulu valsts, un kā mēs viņam nosūtījām vēstuli, — atceraties? Pedriņjo uzrakstīja vēstuli un nosūtīja Rabiko, lai tas panāktu Spalviņu. Vēstulē bija teikts: «Dārgais draugs Spalviņ! Uzraksti, kad tu atkal ieradīsies! Un kad atkal mūs kaut kur aizvedīsi? Un vispār mēs visi šaubāmies, kā Tevi sauc īstajā vārdā. Uzraksti. Tikai nemelo. Uzraksti nopietni. Tavs draugs Pedriņjo.» Šo vēstuli Pedriņjo uzrakstīja lielā steigā uz papīra, kurā agrāk bija ietītas sviestmaizes ar šķiņķi. Es to labi atceros, jo pati paceļu šo papīru no zemes un iedevu Pedriņjo, lai viņš uzrakstītu vēstuli. Pedriņjo uzrakstīja, kārtīgi salocīja vēstuli un pasniedza to Rabiko: «Skrien ātrāk viņam pakaļ, nodod vēstuli un pagaidi atbildi.»

Šai brīdī grāfs pārtrauca Emīliju:

—   Atceros, atceros, viss notika tieši tā. Es turpināšu pats. Rabiko aizskrēja, bet drīz vien apstājās un paslēpās aiz skudru pūžņa. Vēstule garšīgi smaržoja … Vārdu sakot, šķiņķa smarža sagrozīja Rabiko galvu, un viņš apēda vēstuli ar visiem jautājumiem, pat neattapies iepriekš izlasīt, lai uzzinātu saturu un atstāstītu to mutvārdiem. Un pēc pusstundas . ..

Emīlija aizspieda grāfam muti:

—   Es pati, es pati! Pēc pusstundas Rabiko atgriezās, izlikdamies, ka ir briesmīgi noguris, ar blēdīgu izteiksmi sejā, kāds viņš parasti izskatās, ja pastrādājis kādu nedarbu.

«Viss kārtībā!» viņš paziņoja Pedriņjo. «Es nodevu vēstuli.»

«Kur atbilde?» Pedriņjo jautāja.

Rabiko apjuka un sāka stostīties.

«Atbilde?» viņš pārjautāja. «Atbilde.. . atbilde tāda, ka … ka viņš pa-tei-cās par tavu at-va-du sveicienu un teica, ka, tiklīdz atgriezīšoties mājās, tad tū-līt… tū-līt…»

Pedriņjo aizsvilās dusmās:

«Atvadu sveiciens? Es esot sūtījis atvadu sveicienu?! Šai vēstulē es tikai jautāju, kā viņu sauc īstajā vārdā un …»

«Ak jā, protams!» Rabiko atsaucās. «Nudien, nezinu, kur mana galva! Tieši tā. Kad es nodevu Spalviņam vēstuli, viņš to izlasīja, brīdi padomāja un … un … un… teica tā: «Pasakiet seņjoram Pedriņjo, ka … ka varbūt jā, bet varbūt nē. Tā nu tas ir.»

«Kas tā par atbildi!» Pedriņjo sašutis iesaucās. «Spalviņš mani vazā aiz deguna!»

Bet es, tas ir, Emīlija, kura, kā jau jums zināms, nav muļķe, uzreiz nojautu, ka te kaut kas nav kārtībā. Es pienācu pie Rabiko, neuzkrītoši paostīju gaisu un sajutu, ka smaržo pēc apēstas vēstules, tas ir, šķiņķa.

«Tu esi aprijis vēstuli, Rabiko!» es iesaucos. «No tevis vēl tagad smaržo pēc vēstules!»

«Es neapriju, Emīlij! Goda vārds, neapriju! .. .» zvēresta lauzējs apzvērēja.

«Ap rij i! Apriji! Apriji! .. .»

Tieši šai brīdī ienācāt jūs, grāf, vai atceraties? Un es teicu:

«Grāf, jūs esat mācīts detektīvs, esat lasījis Šerloku Holmsu, izmeklējiet šo lietu. Pielieciet savu zinātni pie Rabiko šņukura un atbildiet, vai viņš ir vai nav apēdis vēstuli, kas bija uzrakstīta uz papīra, kurā bija ietītas sviestmaizes ar šķiņķi.»

Jūs, grāf, aizgājāt pēc palielināmā stikla un izpētījāt visas spalviņas uz Rabiko purna, un pateicāt:

«Vēstules pēdas skaidri saskatāmas.»

Rabiko sāka taisnoties:

«Kas tur ko brīnīties, es taču nesu vēstuli mutē…»

Jūs, grāf, turpinājāt izmeklēšanu, apskatījāt zobus un atradāt, ka starp tiem palikušas nozieguma pēdas. Un iesaucāties:

«Šī četrkājaiņa zobos atklāti sakošļāta papīra gabaliņi!»

Tā taču bija, grāf, vai ne?

Pedriņjo vairs negribēja neko vairāk dzirdēt un aplaimoja marķīzu ar tādu kājas spērienu, ka tas nolidoja pa gaisu kādus piecus metrus un, ierukšķējies: «Ruk, ruk, ruk!» — laidās prom, ko kājas nes.

Sākumā aprakstiet šo gadījumu, grāf. Bet pēc tam varat izstāstīt visu par Kindimu, kurš …

—    Bū-ū-ū! … — pie loga atskanēja spēcīgs bass, pārtraukdams Emīlijas norādījumus.

Grāfs atskatījās. Tas bija pats Kindims, kā saukts, tā atnācis. Degunradzis iebāza pa logu degunu un ragu. Emīlija ātri uzrāpās uz palodzes, apsēdās jāšus uz deguna, turēdamās aiz raga.

—   Tad nu strādājiet, grāf! — viņa jautri uzsauca. — Mēs drīz atgriezīsimies! …

4. nodaļa GRĀFS IZGĀŽ DUSMAS… EMĪLIJAS PORTRETS

Grāfs aprakstīja gadījumu ar apēsto vēstuli un tūdaļ atcerējās, ka arī viņam ir rokas, un pārtrauca rakstīšanu, lai tās paberzētu. Paberzēja un izlasīja pēdējo nodaļu. Viņam tā patika. Viņš pat iesmējās un klusībā nodomāja: «Esmu gan veikls rakstītājs! Bet tik un tā, lai cik daudz es rakstītu, par rakstnieku mani neviens nenosauks, nē. Emīlija to nepieļaus. Šī nekauņa pati parakstīs visus manus darbus …» Grāfs pamazām uzbudinājās aizvien vairāk un pēkšņi izgāza dusmas:

— Es viņai parādīšu! — viņš skaļi teica. — Es uzrakstīšu kaut ko tādu! Bet, kad viņa atnāks un liks man lasīt priekšā, es šo vietu izlaidīšu. Skaidrs! …

Un viņš sāka rakstīt:

«Emīlijas portrets. Emīlija ir cietsirdīgs tirāns. Nevienu viņa nežēlo. Kad krustmāte Nastasija kauj vistas, visi bēg prom un aizbāž ausis. Turpretī Emīlija, gluži otrādi, palīdz, dod padomus. Pie tam vēl Emīlija ir briesmīga egoiste. Domā tikai par sevi un saviem plāniem. Tāpēc viņa ir tik bagāta. Man, piemēram, nav nekā, vienīgi platmale, bet iegriezieties kādreiz Emīlijas leļļu istabā: kā visa tur vien nav! Vesels muzejs! Tāpēc ka viņa ir velnišķīgi ziņkārīga, visu grib zināt, viss viņu interesē; ja kaut ko atrod, nekad nemet prom, viss, saka, saimniecībā noderēšot. Pirmām kārtām viņa pievāc Snīpītes salauzto leļļu galvas, rokas un kājas un padara tās par saviem radiniekiem. Krāj krāsainus stikliņus un lauskas. Reiz viņa tīšām saplēsa donnas Bentas zaļo tasīti, lai papildinātu savu lausku kolekciju, jo zaļas lauskas viņai, saprotiet, nebija un tātad, pēc viņas domām, kolekcija bija «nepilnīga». Kas attiecas uz kārtību, tad šai ziņā Emīlija ir vienkārši nenormāla. Visur cenšas ieviest kārtību — tīrās briesmas!

Arī uz kolekcijām viņa ir kā nenormāla. Viņa kolekcionē visu: viņa kaltē tauriņus, kaltē vabolītes, kaltē ziedus. Ko visu tikai viņa nekaltē! Viņai ir kaltēts sikspārnis— izbāznis. Un pa kuru laiku viņa pagūst uzturēt kārtībā savu saimniecību un savākt visas šīs kolekcijas, ja viņa cauru dienu blankstās pa maju un dārzu? Nekādi netieku gudrs! Viņai ir arī marku kolekcija. Tikai viņa tās sakārto pēc savas gaumes, ne tā kā visi cilvēki. Un proti: izgriež no tām galviņas un citus zīmējumus un ielīmē tos albumā …

Emīlija ir neizprotama būtne. Reizēm viņa pastrādā trakas lietas, bet dažkārt izrīkojas tik gudri, ka visi aiz brīnumiem paliek vaļēju muti. Melš tādas muļķības, ka riebjas klausīties, bet te pēkšņi pasaka kaut ko tādu, ka pat donnai Bentai ir ko padomāt. Iztēle viņai tik tiešām ir bagāta: ja viņa sāk fantazēt un klāstīt visādus plānus, tad gribot negribot ir jāklausās. Bet cik gan viltīga, negantniece! Reizēm liekas, ka viņa redz visiem cauri un šodien spēj paredzēt, kas notiks rīt; ātri visu aptver, tas nav noliedzams: bet, kas attiecas uz attapību, tad otru tādu kā Emīlija visā pasaulē neatradīsiet. ..

Un kadas vien palaidnības viņa neizgudro! Reiz pēc viņas kārtējā izlēciena es viņai noprasīju:

—    Emīlij, galu galā kas tu īsti esi?

Viņa uzrāva savu nekaunīgo, izšūto degunteli un atteica:

—    Es esmu neatkarīga personība!

Es kļuvu domīgs. Nudien, Emīlija ir visneatkarīgākā personība visā pasaulē. Kuru grib, to nosauc tādā vārdā, kas, pēc viņas domām, ir piemērotāks. Degunradzi sauc par Kindimu, mani — par Maīsu … Nu, ko jūs par to teiksiet!

Viņa ir stūrgalvīga līdz nejēdzībai: ja kaut ko ieņems prātā, tad pieķersies jums kā ērce — pat nedomājiet dabūt nost. Tā ka jūs būsiet ar mieru nezin ko darīt, lai tikai tiktu no viņas vaļā. Taču, patiesību sakot, lai arī kā mēs visi viņu apsaukātu — gan par muļķi, gan par stūrgalvīgo ēzeli un vēl citos vārdos, — grūtā brīdī mēs tomēr lūdzam viņas palīdzību: «Emīlij, ko tu gaidi, izgudro kaut ko! Kur ir tavas idejas?» Bet ideju Emīlijai vairāk nekā blusu noklīdušam sunim. Un cik bezgala lepna viņa ir par savām idejām, cik augstu ceļ degunu! Jūtas pat aizskarta, ja kāds cits izgudro ko vērtīgāku.

—    Mans spēks nav vis rokās, bet galvā, — viņa saka.

Tiesa kas tiesa: Emīlijai tikai jāiesit sev pa galvu, un

no šīs galvas tūdaļ izšaujas domas kā lapsenes no midzeņa. Vai arī dažreiz saņem galvu rokās, it kā spiestu laukā kādu ideju, pasēž tā kādu brītiņu un pēkšņi nozibsnī ar acīm — tas nozīmē, ka ideja izspiesta. Bet neceriet, ka viņa ikreiz dos jums padomu! Nekā tamlīdzīga: tikai ārkārtēju briesmu gadījumā vai arī tad, ja notiek kas sevišķi svarīgs; dzīves sīkumi, saprotiet, viņu nesatrauc. Toties jāatzīst, ka viņa vienmēr atrod izeju no vissarežģītākā stāvokļa: cik reižu viņa nav mūs izglābusi no lielām nepatikšanām. Nupat, nupat, liekas, «pasaulei gals klāt», kā mēdz teikt krustmāte Nastasija, un te pēkšņi Emīlija palaiž kādu no saviem stiķiem, un skaties — viss kārtībā. Viņa taču ne no kā nebaidās, ne ar ko nerēķinās un nekad nenokar savu nekaunīgo degunu.

Domas viņai — kā zibeņi, bet acis — kā teleskopi: ja uz Mēness būtu blusa, viņa arī to ieraudzītu — viņai taču visur jābūt klāt! Un visneciešamākais ir tas, ka, par spīti viņas daudzajām vājībām, viņu nez kāpēc visi dievina un bez viņas nekas nenotiek. Un arī nevar notikt, jo no Emīlijas nekur nevar paslēpties — viņa tik un tā jūs atrod kā vējš. Reiz .. .»

Sai atmiņu vietā ienāca Emīlija.

—    Nu, kā veicas, grāf? Uzrakstījāt vēl vienu nodaļu?

—    Uzrakstīju, — grāfs atbildēja, mazliet samulsis. — Vēl vienu nodaļu, jā . ..

—    Par ko?

Grāfs nezināja, kā izlocīties:

—    Es uzrakstīju par … par to, kā jūs …

—    Ak, grāf, grāf! — Emīlija viņu pārtrauca. — Jūs melojat ne labāk par mani .. . Jums ir tāds izskats kā runcim, kurš izēdis krējumpodu. Dodiet šurp manas atmiņas!

Nabaga grāfs nosarka līdz ausu galiem. Neko nevar noslēpt no šī velnēna! Viņš klusēja. Emīlija paķēra lapiņas un pārlaida skatienu pēdējai nodaļai. Uz mirkli iegrima domās… Taču grāfs velti drebēja un gaidīja dusmu izvirdumu: nekādas dusmas neizvirda. Emīlija tikai noteica:

—   Jūs esat mani nodevis, seņjor. Sarakstījāt šeit veselu gūzmu visādu nejaucību, kā redzams, gribējāt mani noniecināt lasītāju acīs. Bet, ja labi padomā, tas viss ir patiesība. Melot nav manā dabā, tāpēc lai paliek.

Viņa vēlreiz izlasīja pēdējo nodaļu.

—   Jā, man piemīt visas šīs īpašības un vēl daudzas citas. Neko svītrot laukā nevajag, gluži otrādi, var pielikt klāt…

Te pēkšņi Emīlijai uznaca iedvesma:

—   Vai zināt ko, grāf? Jūs varat iet. Es pati pabeigšu savas atmiņas.

Viņa ne visai pieklājīgi izgrūda grāfu no kambarīša, paņēma spalvaskātu un iegrima domās . ..

5. nodaļa DONNA BENTA ATROD EMĪLIJAS ATMIŅAS. PEDRIŅJO UN SNIPITE PIELIEKAMAJĀ KAMBARĪ

Pēkšņi pie durvīm kāds pieklauvēja. Tā bija donna Benta.

—   Nevarēju vien nobrīnīties, kāpēc šodien tāds klusums, un atnācu paskatīties, kas noticis, — labsirdīgā večiņa teica.

—   Viss kārtībā, donna Benta. Es rakstu atmiņas. Grāfs iesāka, bet es turpinu.

—    Par ko tad tu raksti?

—   Es rakstu par to, kas bija. Es rakstu patiesību un reizēm sagudroju visādas fantāzijas.

—   Ja jau tu izdomā fantāzijas, tad tas ir fantastisks stāsts, nevis atmiņas.

—    Tās ir fantastiskas atmiņas. Vai negribat palasīt?

—    Pašreiz ne. Man jāpalīdz krustmātei Nastasijai izraudzīties pusdienām vistu. Kad būšu tikusi ar to galā, noteikti palasīšu. Mani tiešām interesē, kas tev galvā .. .

—    Kukaiņu nav … — Emīlija atteica.

Donna Benta iesmējās un izgāja laukā, bet Emīlija pievērsa skatienu griestiem un atkal iegrima domās: «Mūžīgi tās večiņas visur jaucas iekšā. Tagad vairs neatceros, ko gribēju rakstīt… Ak tā, atceros … Gatavojos visus aprakstīt…» Emīlija atkal paņēma spalvaskātu.

—   Ā, seņjora Emīlija! — viņai aiz muguras atskanēja divas balsis. — Rakstāt atmiņas, redz, kā!

Tie bija Snīpīte un Pedriņjo, kuriem donna Benta («Un pa kuru laiku? … Ak, šīs večiņas …» Emīlija nodomāja) jau bija paguvusi visu izstāstīt.

—    Es gribu palasīt kādu gabaliņu, — Snīpīte teica.

Emīlija aizklāja atmiņas ar roku:

—    Nedrīkst. Vēl nav nodots iespiešanai.

—    Ko tu tielējies? Baidies, ka es tās apēdīšu? — Un Snīpīte izrāva Emīlijai no rokām lapiņas un sāka lasīt.

Izlasīja pāris lappušu. Lasītais viņai patika.

—   Tiešām, interesanti, Pedriņjo. Ņem palasi.

Pedriņjo un Snīpīte izlasīja vēl gabaliņu, un rezultātā

viņiem pašiem briesmīgi sagribējās rakstīt atmiņas.

—    Tūlīt pat es sākšu rakstīt savas atmiņas! — Snīpīte pateica un, nometusi lapiņas uz grīdas, skriešus izmetās laukā no pieliekamā kambara.

—    Es arī! — Pedriņjo iesaucās un arī izmetās laukā.

—    Pārņēmusi skaudība, — Emīlija nomurmināja. — Lai ko es pasāktu, viņi tūlīt grib darīt to pašu …

Emīlija uzlasīja no grīdas izmētātās lapiņas. Nožāvājās. Paraudzījās uz saviem pirkstiem.

—   Cik tā rakstīšana tomēr nogurdinoša! Cik ērti bija, kad grāfs … — un, smagi nopūtusies, viņa iesāka nākošo nodaļu, pēdējo.

6. nodala EMĪLIJAS ATMIŅU PĒDĒJĀ NODAĻA. VIŅAS DOMAS PAR DZELTENĀ DZEŅA NAMIŅA IEMĪTNIEKIEM

«Es saskaitīju uzrakstītās lapiņas un redzu, ka to sakrājies jau krietni daudz. Laiks beigt rakstīšanu. Sī burtnīca būs manu atmiņu «Pirmā daļa». Otru es uzrakstīšu, kad būšu večiņa.

Pirms pielieku pēdējo punktu, es gribu jums kaut ko paziņot: tas, kas rakstīts par manu sirdi, nav taisnība. Visi apgalvo, ka man neesot sirds. Salti meli. Sirds man ir un turklāt laba sirds. Tikai sirds man nav no vates, un ar visādiem niekiem to nevar iežēlināt. Bet, kad tā redz netaisnību, tā sāp. Tik ļoti sāp, ka es sapratu: netaisnība ir pasaulē lielākais ļaunums.

Kad es redzu, kā dažas mātes sit bērniņus, mana sirds sāp. Kad es redzu, kā iemet cietumos tos, kas neko nav noziegušies, mana sirds sāp. Kad es klausījos grāmatu par Donu Kihotu, kuru mums lasīja priekšā donna Benta, mana sirds sāpēja. Dons Kihots taču sajuka prātā tikai tāpēc, ka bija pārāk labs: viņš gribēja darīt cilvēkiem labu, sodīt sliktos un aizstāvēt labos. Bet kas notika? Viņu, nabadziņu, visur mieloja ar sitieniem, sitieniem un vēlreiz ar sitieniem. Laikam neviens nav saņēmis vairāk sitienu kā šis ceļojošais spāņu bruņinieks … Labajiem vienmēr dara pāri. Daudzi viņus nesaprot. Cik daudz cilvēku gājis bojā cietumos vienīgi tāpēc, ka viņi gribēja, lai visi dzīvotu labāk, vienīgi tāpēc!

Es biju laimīga, kamēr nepratu lasīt. Bet, kad iemācījos un sāku lasīt laikrakstus, man uzreiz kļuva skumji. Es ieraudzīju, cik daudz pasaulē bēdu, cik daudz cilvēku dzīvo nabadzībā, cik daudzus vajā un moka gluži par neko. Bet kari?! Kad donna Benta mums izskaidroja dažādu valstu vēsturi, Snīpīte pat raudāja — negribēja klausīties par kariem. Un donna Benta sacīja, ka karš esot ļaunāks par mēri. Es domāju, ka nekas nevar būt ļaunāks par mēri, bet izrādās, ka tomēr var. Iebrūk svešās zemēs, visu izposta, dedzina, laupa — kāda noziedzība! Un kāpēc šie karaļi, imperatori, diktatori un citi tamlīdzīgi tipi uzskata par savu pienākumu kādam uzbrukt? Kad donna Benta izskaidroja vēsturi, es visus ļoti traucēju un mani pat aizsūtīja prom uz virtuvi, bet pašu galveno es atceros, varat būt droši. Pedriņjo pat pierakstīja, it īpaši, kad tenteru tenteriem noripināja no troņa kādu karali. Tās bija interesantas stundas.

Vispār mēs šeit, Dzeltenā Dzeņa namiņā, dzīvojam labi. Bērni nodarbojas ār mācībām un rotaļām. Večiņas gādā par kārtību, lai viss būtu laikā un savā vietā, un māca mums visu to, ko pašas zina. Kindimu interesē vienīgi zāle un atmiņas par dzīvi Āfrikas mežos, par cīniņiem ar citiem zvēriem un medniekiem. Ja viņš savas atmiņas uzrakstītu, tās būtu tūkstošreiz aizraujošākas par manējām, uz galvošanu.

Bezragainā govs pavada savu laiku kūtī un ganībās. Acis viņai ir lielas, lielas, skumīgas, skumīgas. Raksturs viņai ir tik lēnīgs, ka jūs pat iedomāties nevarat! Būdama tik maza auguma, pat es daru ar viņu, burtiski, visu, kas vien man ienāk prātā. Viņa man klausa uz vārda: pietiek tikai ieminēties, un viņa ies uz priekšu, ies atpakaļ, pagriezīsies pa labi, pagriezīsies pa kreisi… Un nedomājiet, ka viņa no manis baidās, nē — viņai vajadzētu tikai vienreiz man iebadīt, un no manis nepaliktu pāri ne slapja vieta! Ragi viņai taču ir, tikai maziņi .. . Nē, viņai vienkārši ir labs raksturs, un tas ir viss. Viņai ir jauka daba . .. Bet piena viņa dod maz. Tiesa, piens ir ārkārtīgi garšīgs. Vārdu sakot, centīga govs.

Runājošais ēzelis jau sasniedzis lielu vecumu, nabadziņš. Lafontēna laikabiedrs, padomājiet paši. Tas ir ļoti nopietns četrkājains seņjors, viņam ir garas ausis un bēdīgs skatiens. Runā vecmodīgā valodā. Ja iegriežas kāds no kaimiņiem, viņš klusi un pieklājīgi saka: «Jūs parādījāt man augstu godu ar savu uzmanību, cienījamais seņjor.» Tie, kas viņu nepazīst, parasti nobīstas un taisās krist ģībonī, bet viņš laipni pastiepj ciemiņam savu asti, lai ciemiņš pieturētos un nenokristu. Mēs, jaunie, viņu īsti nesaprotam, bet donna Benta ar viņu labprāt sarunājas. Viņa uzskata veco ēzeli par filozofu un vienmēr uzklausa viņa padomus. Viņa gan apgalvo, ka vispār runājošu ēzeļu pasaulē esot daudz, pat valdnieku krēslos sēžot runājoši ēzeļi, bet dažādos tur parlamentos un akadēmijās — ne saskaitīt nevarot. Taču tie esot divkājaini ēzeļi, bet četrkājainus, viņa saka, izņemot mūsu Padomnieku, viņa nekad neesot redzējusi.

Rabiko ir sabiedrībai pazuais. Viņu pazudinājusi negausība. Viņš ne par ko citu pasaulē neinteresējas kā vienīgi par ēdienu. Mācīties nevēlas. Par viņu nav vērts pat rakstīt.

Daudzi pie mums ir nedzīvi priekšmeti, bet tāpat ļoti mīļi un jauki. Vari Iedomāties gan bija kādu laiku dzīvs un parādīja pat varonību, aizstāvēdams Snīpīti no lapsenes uzbrukuma. Uzstājās arī cirkā. Bet pēc tam viņam iekšā kaut kas salūza un viņš pārvērtās par parastu pagali. No nedzīvajiem priekšmetiem man visvairāk patīk vārtiņi un pitanga koks.

Vārtiņi prot darīt tikai vienu darbu: atvērties un tūdaļ atkal aizvērties. Lai atvērtos, tie gaida, kad tiem palīdzēs kāda no dzīvajām būtnēm. Atveras, dzīvā būtne ienāk, un vārtiņi aizveras jau paši, klusi teikdami: «Pī, pī.» Labs radījums, nevienam ļauna nedara.

Pitanga koks izskatās ļoti cienīgs. Milzīgi liels. Garāks par visiem citiem kokiem mūsu dārzā. Garāks pat par vīģes koku ar lielo dobumu, kurā pie griestiem parasti pieķēries sikspārnis. Šim sikspārnim, starp citu, spārni pavisam citādi nekā putnam. Tas arī neknābj. Ed vīģes no vīģes koka. Nevajag tikai stāvēt zem šī sikspārņa, citādi var piedzīvot nepatikšanas… Miza pitangam ir gluda, pilnīgi bez sūnām. Katru gadu šis koks dod augļus, tie ir ļoti saldi un dalās šķēlītēs. Nevis tādās kā apelsīns, kuras var atdalīt citu no citas; pitanga augļiem šķēlītes ir tikai skaistumam, piestiprinātas no virspuses. Ari šis koks ir jauks radījums un tāpat Jaunu nevienam nedara.

Vārdu sakot, visi koki, pēc manām domām, ir ļoti jaukas būtnes. Bez vajadzības nepļāpā, nebēg nekur prom, nejaucas citu darīšanās, tikai cenšas sagatavot katru gadu ziedus un augļus. Katrs koks gatavo noteiktu augļu šķirni, un tieši tas mani visvairāk pārsteidz, jo dārzā visiem kokiem ir pilnīgi vienāda augsne. Un tomēr daži gatavo apelsīnus, citi mandarīnus vai pomerančus, bet vēl citi — šos briesmīgi skābos citronus, kurus krustmāte Nastasija sagriež šķēlītēs, lai izrotļtu ceptus sivēnus.

Visinteresantākais koks, manuprāt, ir žabutikaba. Milzīgi liels, un pašā augšā apaļa lapu platmale. Lapas tik cieši pieguļ cita citai, ka neviens saules stariņš nevar izspiesties cauri. Kad pienāk īstais laiks, zariņi pārklājas ar baltām pogaļām, kas pēc tam kļūst aizvien resnākas un resnākas, līdz beidzot atveras mazi ziediņi. Pēc tam ziediņi novīst un nobirst, un paliek tādas mazas, zaļas bumbiņas. Tās aug, aug un izaug rieksta lielumā. Un tad tās sāk mainīt krāsu. Zaļā krāsa nozūd, un bumbiņas kļūst melnas kā krustmāte Nastasija.

Ak, kas tie par svētkiem, kad žabutikabas augļi nogatavojas un kļūst melni! Snīpīte, Pedriņjo un Rabiko pārceļas uz dzīvi zem koka … Taču šie augļi neturas ilgi. Vislielākais, divas nedēļas. Kad tie izbeidzas, tad, kā zināms, jāgaida atkal vesels gads, kamēr koks dos jaunus augļus.

Katrs koks dod savus augļus, bet pavēni visi dod vienādu un vienādā daudzumā. Kāda brīnišķīga velte ir pavēnis! Karstās dienās mēs vienmēr sapulcējamies pavēnī zem lielās žabutikabas un donna Benta stāsta mums dažādus atgadījumus un notur stundas.

Man vēlreiz jāpakavējas pie šīs seņjoras. Donna Benta ir tik laba, labākai būt nemaz nav iespējams. Jau tas vien ir ko vērts, ka viņa pacieš mani! Visvairāk man patīk tas, ka viņa prot visu izskaidrot. Pēc viņas stundām viss kļūst skaidrs kā diena. Bet cik daudz viņa zina, velns parāvis! Viņa sasmēlusies tik daudz zināšanu no visām šīm grāmātām, kas atrodas viņas istabas grāmatplauktos, ka pat grāfu sit pušu visādās zinātnēs, nudien! Savos kuplajos brunčos un acenēs viņa vairāk līdzinās vecai fejai nekā vecmāmiņai. Tikai viņa nepārvērš cilvēkus par dažādiem zvēriem, bet, gluži otrādi, jebkuru zvēru pārvērtīs par saprātīgu būtni ar skaistu dvēseli. Kindims apgalvo, ka, pateicoties tieši donnas Bentas gudrībai, visi Dzeltenā Dzeņa namiņa iemītnieki bauda tādu laimi un tādu brīvību.

Toties krustmāte Nastasija nav apguvusi nekādas zinātnes. Grāmatas viņa savu mūžu nav lasījusi, jo neprot ne lasīt, ne rakstīt. Bet arī viņa it īsts gudrais visos dzīves jautājumos. Vispirms neviens visā pasaulē neprot gatavot tik garšīgus ēdienus. Tādus ceptus cāļus, tādas mērces un piedevas, tādu ievārījumu, tādus cepumus, pīrādziņus un plācenīšus jūs, bez šaubām, nekad neesat ēduši — un nedomājiet apšaubīt, tādās runās es pat neklausos. Lai gan krustmāte Nastasija ir vienkārša nēģeriete, dzimusi uz laukiem, bet nekāda princese jums tādus pīrādziņus neizceps. Par to varat būt droši! Viņa paņem kviešu miltus, sajauc tos ar olu, saviļā apaļas lodītes, pēc tam mazliet paviļā tās savu melno roku baltajās plaukstās — un krāsnī iekšā. Liekas, visu dara tāpat kā citi — bet jūs pamēģiniet … Reiz kāda kaimiņiene viņai palūdza recepti, viņa skaļi iesmējās un sacīja:

— Recepti došu, kā lai nedodu? Tikai recepte nav galvenais. Pirms kādām dienām bija atnākusi kaimiņa Teodoriko sievasmāte, tāpat lūdza recepti. Es iedevu. Un vai zināt, kas iznāca? Viņa izcepusi, saproties, pēc receptes, bet iznākusi gumija, nevis pīrādziņi. Neviens nav varējis ēst. Ha-ha-ha! Gatavot ēdienu, bērniņi, nemaz nav tik vienkārši, arī šai mākslai ir savi noslēpumi. Es pie krāsns esmu piedzimusi un pie krāsns, kā redzams, arī nomiršu. — Tā arī pateica.

Bet kā viņa šuj! Kā lāpa! Kā mazgā un gludina veļu! Bet tas vēl nav viss — viņa prot arī ārstēt, goda vārds! Ja, piemēram, iegriezīsiet pirkstā vai arī vēders jums sāks sāpēt, viņai pret visu ir savas zālītes: pieliks pie slimās vietas vai arī iedos jums izdzert zāļu novārījumu — un sāpes kā ar roku noņems. Un par visiem viņa rūpējas kā māte — ne jau velti donna Benta viņu dēvē par otru vecmāmiņu saviem mazbērniem.

Es visu savu dzīvi ar viņu plēšos un sarunāju viņai visādas rupjības. Bet sirds dziļumos es viņu ļoti mīlu, pat daudz vairāk nekā viņas izslavētos cepumus. Kas par to, ka viņa ir melna, tā tikai cilvēki mēdz šķirot, kurš kādā krāsā, un atrodas pat tādi, kas uzskata, ka melnie nez kāpēc esot sliktāki. Dabā nav sliktāku un labāku krāsu. Piemēram, žabutikaba, zīdkoks, marakuza tāpat ir melni. Bet, manuprāt, žabutikaba ir augļu karaliene.

Snīpīti es ļoti mīlu, viņa man ir mātes vietā. Tiesa, mēs strīdamies, to nevar noliegt, un viņa pamatīgi skaišas, kad man «uznāk trakums». Bet jūs jau paši zināt: kas mīlējās, tas ķīvējas. Es mīlu viņu līdz sirds dziļumiem un esmu pārliecināta, ka visā pasaulē nav otras tādas meitenes, kas būtu viņas vērta. Pat Sarkangalvīte nav tik laba. Man Snīpīte ir vislabakā.

Bet Pedriņjo? Lielisks puika. Nopietns. Uz viņu vienmēr varat paļauties: viņa dots vārds — kā akmenī iecirsts. Ar viņu esmu daudz plēsusies un droši vien plēsīšos arī turpmāk, bet, tiesa kas tiesa, — viņš ir vērtīgs zēns. Un ļoti drošsirdīgs. Taisnība, reizēm mīl palielīties, bet tie ir sīkumi. Vājības, zināt, kam gan tādu nav, vai ne?

Vārdu sakot, dzīvot Dzeltenā Dzeņa namiņā ir ļoti jauki. Ja atbrauksiet pie mums, tad pirmajā brīdī var likties, ka nav neka sevišķa: veca māja, līki, apsūnojuši koki; pagalmā rokas sivēns; augļu dārziņš ar dažnedažādam plūmēm, persikiem, apelsīniem, sapoti un abakaši augļiem — katram no mums ir savs iemīļots kociņš; upīte vai, pareizāk, parasts strautiņš, aiz vārtiņiem pļaviņa, kur ganās bezragaina govs', un skudru pūznis aiz pļaviņas.

Un tomēr mūsu maja ir neparasta. Kas viss pie mums gan nenotiek! Donna Benta reiz pateica, ka pēc visiem mūsu piedzīvojumiem viņu vairs nekas nevarot pārsteigt, un, ja pēkšņi pa vārtiņiem ienāktu saule un teiktu: «Labdien, donna Benta,» — viņa to uzņemtu tikpat vienkārši, bez liekām ceremonijām, kā mūsu kaimiņu tēvoci Teodoriko un sacītu: «Nāciet iekšā, seņjora Saule, jūtieties kā mājās. ..»

Tas nu būtu viss. Laiks beigt manas atmiņas. Ko zināju, to arī uzrakstīju. Tagad tikai jāatvadās no cienījamiem lasītājiem.

Cienījamie lasītāji, uz redzēšanos. Es teicu, ka uzrakstīšu «Atmiņas», un uzrakstīju arī. Ja jums patika — brīnišķīgi! Ja nepatika — netiesājiet bargi…

PALIECIET VESELI!

Emīlija de Rabiko

19 … gada 10. augustā Dzeltenā Dzeņa namiņā Brazīlijā.»

BEIGAS

..

KĀ AIZBRAUKT UZ DZELTENĀ DZEŅA NAMIŅU

(Pēcvārdā vietā)

Turpat pirms trīsdesmit gadiem kādā no Riodežaneiro namiem bieži vien varēja vērot šādu ainu: klusā istabā, noliekušies pār grāmatām, sēž bērni, dažāda vecuma, zēni un meitenes; vēl pavisam mazi, nupat kā iemācījušies lasīt, un arī lielāki; uzrautiem deguntiņiem kā Snīpītei un melnīgsnēji kā Pedriņjo …

Nē, tā nav klase — šodien mācības skolā jau beigušās.

Tā ir bērnu bibliotēka. Bērni nāk šurp palasīt interesantas grāmatas. Kādas? Piemēram, to košajos vākos, kuru patlaban tur rokās kalsens puisēns, kas sēž pie loga. Kā šo grāmatu sauc? «Snīpītes prieki». Cik aizrautīgi smejas kalsnais puisēns! Kā redzams, grāmata tik tiešām sagādā viņam prieku. Bet tai tur apaļvaidzei meitenei rokās kāda cita grāmata, tāpat košos vākos ar bildēm: «Emīlijas atmiņas» … Slaidais zēns, kas sēž tuvāk pie durvīm, ir ļoti nopietns, viņš mācās ģeogrāfiju… Bet nedomājiet, ka viņš lasa apnicīgu ģeogrāfijas mācību grāmatu, nē: grāmatu, kuru viņš tik kāri lasa, sauc par «Donnas Bentas ģeogrāfiju». Un cik daudz tajā brīnumainu piedzīvojumu!

Bet kas tad tas? Kāpēc visi bērni pēkšņi pārtrauca lasīšanu un gluži kā pēc pavēles pagrieza galvas uz durvju pusi? Kāpēc viņi tik strauji pietrūkās kājās? Ko viņi tik līksmi sagaida?

Istabā ienāca kalsens neliela auguma večuks. Seja viņam mazliet nogurusi, turpretī acis, dzīvas un kustīgas, skatās tā, it kā vienlaicīgi redzētu visas sejas, kas atrodas istabā, un ne tikai sejas, bet pat domas … Gludie, atpakaļ sasukātie mati stipri nosirmojuši, bet mazās ūsiņas vēl tumšas, un uzacis pavisam melnas — melnas un biezas, saaugušas kopā virs deguna. Visneparastākais šai sejā ir uzacis: tās šķērso visu seju, it kā pavilkdamas svītru zem nopietnās pieres. Tās pirmās duras acīs, uzmetot skatienu šim cilvēkam, un viss viņa mazais augums it kā slēpjas šo milzīgo uzacu ēnā. Pirmajā brīdī viņš atstāj noslēgta, varētu teikt, pat drūma cilvēka

iespaidu. Taču bērni no viņa nemaz nebaidās. Gluži otrādi, viņi tūlīt pieskrien ienācējam klāt, velk sev līdzi, gandrīz ar varu nosēdina uz dīvāna un apber ar jautājumiem:

—   Senjor Lobatu, man ir jūsu grāmata, ierakstiet tajā kaut ko, labi?

—   Bet ka var aizbraukt uz Dzeltenā Dzena naminu? Vai tas ir tālu?

—   Vai jūs uzdāvināsiet man savu fotogrāfiju?

—   Bet kad jūs uzrakstīsiet jaunas grāmatas?

—   Es gribu, lai jūs uzrakstītu grāmatu par piedzīvojumiem pie Amazones. Labi?

—   Vai jūs saņēmāt manu vēstuli? Es gribu, lai Emīlija atnāk uz manu dzimšanas dienu! Vai viņa varēs?

—   Mēs gribētu nogaršot, pīrādziņus, kurus cep krustmāte Nastasija …

—   Seņjor Lobatu, jūs apsolījāt, ka jūsu jaunajā grāmatā runci sauks par Melnkājīti tāpat kā manējo. Atceraties?

Nav iespējams atbildēt visiem uzreiz. Taču ir jāatbild. Labsirdīgi smaidīdams, tikpat nešaubīgi ticēdams paša radītajai brīnumpasaulei kā viņa mazie lasītāji, slavenais brazīliešu rakstnieks Zozē Bento Monteiru Lobatu atbild uz bērnu steidzīgajiem jautājumiem, izdomādams turpat uz vietas aizvien jaunus iemīļoto varoņu piedzīvojumus.

Viņš paskaidro, ka Emīlija nevarēšot ierasties uz dzimšanas dienas svinībām pie meitenes, kura viņu tik laipni aicina, tāpēc ka Emīlija diemžēl saslimusi ar masalām. Ka pašlaik nevar aizbraukt uz Dzeltenā Dzeņa namiņu, jo ceļi pārplūduši, bet jaunajā grāmatā runci noteikti sauks par Melnkājīti…

Sarunas nevar vien beigties. Beidzot rakstnieks pieceļas un atvadās no visiem, sirsnīgi spiezdams mazās rokas, kas sniedzas viņam pretī. Viņš nevarot ilgāk palikt, rakstnieks paskaidro, viņam šodien vēl jāstrādā un jāatbild uz vēstulēm.

Vēstules… vēstules… Tās paceļas uz viņa galda kā milzīgs kalns, katru dienu pastnieks atnes aizvien jaunas un jaunas, no visām valsts malām un pat no ārzemēm. Raksta bērni, raksta viņu mātes un vecmāmiņas, raksta pat veselas skolas.

«Paziņoju Jums visas mūsu klases vārdā, ka mēs esam nodibinājuši paši savu lasītavu. Tā kā Jūs, seņjor, esat ļoti labs rakstnieks un visi bērni Jūs ļoti mīl un vienmēr lasa Jūsu brīnišķīgās grāmatas, mūsu klase nolēma nosaukt lasītavu Jūsu vārdā.»

«Seņjor Lobatu, vai Jūs zināt, ka mūsu skolas pulciņš izdod savu avīzi ar nosaukumu «Snīpīte». Piedalās visi skolēni. Esam ļoti priecīgi, ka varam Jums to paziņot.

Monteiru Lobatu pamatskolas skolēni Taubates pilsētā.»

Taubates pilsēta Sanpaulo štatā … Kā gan vecais rakstnieks lai neatceras Taubates pilsētu! Tur viņš ir dzimis, tur pavadījis savu bērnību, tur mācījies skolā. Lai gan, patiesību sakot, mazais Zozē vai Zuka, kā viņu toreiz sauca, daudz labprātāk uzturējās vectēva mājās ārpus pilsētas. Ak, kas tur bija par dārzu! Kādi vien koki tur neauga: īsts tropu mežs… Tur bija arī dzidrs strautiņš, kurā peldēja ņiprās zivtiņas lambarī. 2uka bieži rotaļājās ar savām māsiņām šā strauta krastos. Aiz strautiņa sākās liels mežs, kurā, kā stāsta, dzīvojuši pat jaguāri. Zuka vienreiz pat devās kopā ar tēvu medībās — tiesa, nevis jaguāru, bet putnu medībās, taču tomēr medībās tāpat kā vēlāk Pedriņjo. Māsiņas viņi, protams, neņēma līdzi — vēl pārlieku maziņas. Bet vispār Zuka ļoti mīlēja māsiņas un ne vienu reizi vien izgatavoja viņām lelles no kukurūzas vālītēm. Brazīlijā lauku bērni bieži vien rotajājas ar tādām lellēm: nogriež kādu glītāku vālīti, ietērpj kā cilvēciņu un paši priecājas … Cik gan daudz viņi salauza šādu «grāfu de Kukuruzo»!

Taču vectētiņa lauku mājās nevarēja palikt cauru gadu, vajadzēja atgriezties pilsētā, lai ietu skolā. Tiesa, ari pilsētā bija savi prieki, piemēram, vecmāmiņas Anakletas pasakas un vectēva bibliotēka, kur Zuka stundām ilgi sēdēja, noliecies pār milzīgām grāmatām, laiku pa laikam nolasīdams kaut ko priekšā savām māsiņām, kuras raudzījās uz viņu, muti ieplētušas, apbrīnodamas vecākā brāļa gudrību … Viņš taču mācījās skolā …

Skola Taubatē … Cik daudz gadu aizritējis kopš tā laika? Droši vien vairāk nekā sešdesmit… Zozē Bento Monteiru Lobatu raugās uz vēstuli, ko rakstījusi vēl neievingrināta bērna roka, vēstuli no Monteiru Lobatu skolas Taubates pilsētā. Viņa vārdā ir nosauktas daudzas skolas. Skolas, pulciņi, bērnu bibliotēkas …

Viņa vārds pazīstams visā valstī. Bērni mīl un lasa viņa grāmatas, kas simtiem tūkstošu eksemplāros izplatījušās dažādās Brazīlijas pilsētās un visā Latīņamerikā, tulkotas spāņu, angļu un daudzās citās valodās.

Kāpēc brazīliešu bērni tik ļoti mīl Lobatu grāmatas? Droši vien tāpēc, ka viņš pirmais sāka runāt ar viņiem kā līdzīgs ar līdzīgu, nestāstīja vis par kaut kādiem franču prinčiem un princesēm, par ko gadiem ilgi varēja lasīt garlaicīgās brazīliešu autoru grāmatās, kas uzrakstītas neizteiksmīgā, kokainā valodā, bet gan par dzīviem bērniem, tādiem pašiem vienkāršiem bērniem kā paši lasītāji.

Pirms daudziem, daudziem gadiem, būdams vēl pavisam jauns, Monteiru Lobatu lika pamatus veselai bērnu grāmatu sērijai, uzrakstīdams nelielu grāmatiņu, kuras varoni sauca par Snīpīti. Viņš uzrakstīja šo grāmatiņu gandrīz nejauši, sava prieka pēc, jo uzskatīja sevi par rakstnieku pieaugušajiem. Un viņš bija ne tikai rakstnieks — visu savu dzīvi viņš cīnījās par to, lai viņa zeme kļūtu neatkarīga, lai ārzemju kapitālisti to neizlaupītu, lai nafta un dzelzsrūda, kas atrodas Brazīlijas zemes dzīlēs, piederētu tautai, lai Brazīlijā beidzot uzbūvētu labus ceļus un vēršu pajūgi negrimtu staignajos dubļos ilgajā lietus periodā.

Kādos tikai darbos Monteiru Lobatu nav pielicis roku savā garajā mūžā! Gan pievēršas grāmatu izdošanai — un, skaties, jau radusies liela izdevniecība, kas laiž klajā līdz tam Brazīlijā pilnīgi nepazīstamas grāmatas. Gan ar lielu aizrautību nododas tulkošanai un augas dienas nosēž pie galda, tulkodams grāmatas no dažādām valodām. Gan atkal avīžu rakstos aplūko jautājumus, kas svarīgi Brazīlijas laimei un uzplaukumam.

Brazīlija … Lai ko darīja Monteiru Lobatu, lai arī pie kāda darba ķērās, reizēm kļūdīdamies, reizēm ciezdams neveiksmes, viņš allaž savā sirdī bija kopā ar Brazīliju, vienmēr cīnījās par tās laimi — tāpēc ari viņš tik kaismīgi uzbruka šai zemē valdošajai kārtībai. Tāpēc arī viņu tik bieži vajāja oficiālā prese un varas iestādes, bet Vargasa fašistiskās diktatūras laikā viņš bija pat ieslodzīts cietumā, jo pārāk neatlaidīgi centās pierādīt, ka Brazīlijas zemes dzīlēs ir pašiem sava nafta un nav nekādas vajadzības to pirkt no Savienotajām Valstīm.

Bet visas savas nelaimes un neveiksmes Monteiru Lobatu aizmirsa tais stundās, kad rakstīja bērnu grāmatas. Rakstīja un pats smējās kā bērns par savas mīlules Emīlijas izdarībām. Viņš pat sūdzējās draugiem, ka nevarot parādīt Emīliju tādu, kādu sākumā bija iecerējis: viņa it kā izslīdot no rokām un darot, ko pati gribot, gluži kā dzīva. Tāpēc arī lasītāji mīlēja Monteiru Lobatu bērnu grāmatas, jo visi varoņi tajās bija dzīvi, lai gan, kā zināms, dažs labs bija pagatavots no lupatām vai kukurūzas vālītes. Lai arī šais grāmatās bija aprakstīti ceļojumi uz fantastiskām zemēm, šīs grāmatas tik un tā izvadāja lasītājus ceļojumā pa Brazīliju, īstu Brazīliju ar tās košajiem putniem, dīvainajiem zvēriem, kuplajiem kokiem, kuros aug dažnedažādi garšīgi augļi.

Pirmoreiz Brazīlijā parādījās šādas bērnu grāmatas, un tāpēc bērni tām ticēja. Kāpēc gan lai neticētu? Vai tad daudziem mazajiem lasītājiem nebija tāda pati brīnum jauka vecmāmiņa kā donna Benta? Vai tad viņi nepazina tādas pašas lieliskas virējas kā krustmāte Nastasija? Vai tad viņi paši nebija tik gudri kā Snīpīte un drošsirdīgi kā Pedriņjo? Viņi visam ticēja … Ticēja, ka Emīlija tik tiešām dzīvo Dzeltenā Dzeņa namiņā, bet reizēm varbūt atbrauc arī uz pilsētu pie Monteiru Lobatu. Vismaz tā domāja kāda meitenīte, kas ieradās kopā ar tēti viesos pie rakstnieka un ilgi raudzījās uz mazu lodziņu jumta tornītī, bet pēc tam klusi palūdza: «Seņjor Lobatu, pasakiet, lai Emīlija paraugās laukā pa lodziņu, labi?»

Ticēja, ka Kindims ir gudrs degunradzis un lielisks zobārsts, kas turklāt vēl ārstē zobus bez maksas, kā bija paziņojis Monteiru Lobatu savā vēstulē trim meitenēm, kuras viņam rakstīja, ka viņām sāpot zobi, bet neesot ko samaksāt par ārstēšanu. «Kāds kauns, ka jūsu skolā nerūpējas par jūsu zobiem,» rakstīja Monteiru Lobatu, «un vēl tādā bagātā rajonā! Starp citu, es nemaz nebrīnos: tieši šinī rajonā vietējie varasvīri izņēma no skolu bibliotēkām visas manas bērnu grāmatas un sadedzināja tās …»

Sadedzināja? Vai tik tas nav pārpratums? Vai tiešām vēstulē bija ierakstīts šis vārds? Jā, tieši šis vārds …

Un cik baismīgi notikumi saistījās ar šo vārdu …

… Katoļu meiteņu skola Riodežaneiro pilsētā. Meitenes sēž kā sastingušas, tramīgi skatīdamās acīs skolotājai mūķenei.

—   Kurai no jums ir Monteiru Lobatu grāmatas? — mūķene jautā un pārlaiž klasei bargu skatienu.

Meitenes klusē.

—   Kurai no jums ir Monteiru Lobatu grāmatas? — skolotāja atkārto skaļāk un stingrāk nekā pirmo reizi. — Es liku jums atnest tās uz skolu. Kura no jums ir atnesusi Lobatu grāmatas?

Meitenes nedroši pieceļas, vispirms viena, pēc tam otra, trešā. Visām rokās grāmatas košos, krāsainos vākos: «Pasaules vēsture bērniem», «Krustmātes Nastasijas pasakas», «Drošsirdīgais mednieks Pedriņjo», «Emīlijas atmiņas» … Daudz grāmatu — cik meiteņu, tik grāmatu.

—   Nolieciet grāmatas vienā kaudzē, — skolotāja pavēl.

Skumji uzlūkodamas skolotāju, meitenes paklausa.

Klasē izaug daudzkrāsaina grāmatu kaudzīte. Skolotāja paņem dažas bambusa nūjiņas, uzrauj sērkociņu, un … augšup paceļas savādā ugunskura liesmas, mezdamas visapkārt melnas ēnas! Deg jautrās lappuses, pārvēršas dūmos Emīlijas asprātības, grāfa de Kukuruzo zinātniskie spriedelējumi, donnas Bentas gudrie padomi, krustmātes Nastasijas trāpīgie sakāmvārdi… Deg, pārvēršas melnos dūmos jaukās bērnu grāmatas …

Par ko?

Tāpēc, ka tās uzrakstītas dzīvā tautas valoda, kada runa Brazīlijas vienkāršie ļaudis — baltie, nēģeri, mulati, indiāņi.

Tāpēc, ka tās parāda bērniem dzīvi tādu, kāda tā ir īstenībā, ar visām tās grūtībām; māca, ka cilvēku nav radījis dievs un cilvēkam pašam bez dieva palīdzības jāveido savs liktenis; ka vislielākā laime pasaulē ir brīvība, bet vislielākais ļaunums — karš.

Jā, ne visiem toreiz Brazīlijā patika Monteiru Lobatu uzskati. Ne visiem patika pastāvošās kārtības asā kritika viņa darbos un sajūsmas pilnie vārdi, ar kādiem viņš runāja par Brazīlijas Komunistiskās partijas vadītāju Luisu Karlosu Prestesu. Ne visiem patika viņa senās un kvēlās simpātijas pret Padomju Savienību …

Varbūt arī tāpēc dedzināja sārtos Monteiru Lobatu bērnu grāmatas.

Taču melnie dūmi izklīst un drūmā nakts reiz beidzas, bet tas, par ko stāstīts labās grāmatās, dzīvo mūžīgi.

Monteiru Lobatu grāmatas iznāk aizvien jaunos izdevumos, tiek tulkotas aizvien jaunās valstīs. Un, lai gan Monteiru Lobatu nomira jau 1948. gadā, viņš atstāja mantojumā saviem mazajiem lasītājiem krāšņo brīnumzemi, kas, runājot paša Lobatu vārdiem, «radās, kad pasaulē piedzima pirmais bērns, un pastāvēs tik ilgi, kamēr vien būs dzīvs pēdējais sirmgalvis». Viņš atstāja bērniem mantojumā savus iemīļotos varoņus.

Viņu piedzīvojumi, kas attēloti dažādās Monteiru Lobatu bērnu sērijas grāmatās, sakopoti grāmatā «Dzeltenā Dzeņa Ordenis», kuru jūs nupat izlasījāt.

Ina Tiņanova

SATURS

Pirmā dala. SNIPITES PRIEKI……………………… 5

Otrā daļa. MARĶĪZS DE RABIKO …. 23

Trešā da[a. RUNCIS FĒLIKSS…………………………… 38

Ceturtā da(a. BURVJU NŪJIŅA…………………………. 62

Piektā daja. BURATINO BRĀLIS……………………….. 89

Sestā daļa. «JOŅOJOSAIS CIRKS» . . . . 111

Septītā dafa. PAPAGAIĻA SPALVA …. 128

Astotā dala. DROŠSIRDĪGAIS MEDNIEKS PED-

RIŅJO…………………………………. 157

Devitā dala. EMĪLIJAS ATMIŅAS …. 218

Monteiru Lobatu. DZELTENA DZEŅA ORDENIS

Redaktors I. Lasmanis. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktore I. Soide. Korektore I. Ancāne. Nodota salikšanai 1976. g. 15. martā. Parakstīta iespiešanai 1976. g. 9. jūlijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 60 X 84/16. 16.50 fiz. iespiedi.; 15,36 uzsk. iespiedi.; 13,49 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 75 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 311/27893-B-351. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā Rīgā, Vienības gatvē 11. Pašūt. Nr. 838.

Content

Lobatu Monteiru Dzeltenā Dzeņa Ordenis

PIRMĀ DAĻA snĪpites prieki

1. nodaļa SNĪPITE

2. nodaļa PRINCIS SUDRABA ZIVTIŅA

3. nodaļa RUNĀJAMĀS ZĀLES

4. nodaļa JŪRAS VIĻŅU TĒRPS

5. nodaļa ZABUTIKABA

6. nodaļa PEDRIŅJO

OTRĀ DAĻA MARĶĪZS DE RAB1KO

1. nodaļa SEPTIŅI SIVĒNI

2. nodaļa GRĀFS DE KUKURUZO

3. nodaļa EMĪLIJAS KĀZAS

TREŠĀ DAĻA RUNCIS FĒLIKSS

1. nodaļa IERODAS RUNCIS FĒLIKSS

2. nodaļa MIS SARDĪNE

3. nodaļa NELAIME NELAIMES GALĀ

4. nodaļa RUNČA FĒLIKSA DZĪVES STĀSTS

5. nodaļa KO PASTĀSTĪJA GRĀFS

CETURTĀ DAĻA BURVJU NŪJIŅA

1. nodaļa GATAVOSANĀS SVĒTKIEM

2. nodaļa PELNRUŠĶĪTE

3. nodaļa SNIEGBALTĪTE

4. nodaļa ĪKSTĪTIS

5. nodaļa ZILBĀRDIS

6. nodaļa SARKANGALVĪTE

7. nodaļa NELŪGTS VIESIS

8. nodaļa BURVJU NŪJIŅA

PIEKTĀ DAĻA buratino brĀlis

1. nodaļa BURATINO BRĀLIS

2. nodaļa RUNĀJOŠAIS KOKS

3. nodaļa KONKURSS

4. nodaļa EMĪLIJA DUSMOJAS

5. nodaļa 20ANS VARI IEDOMĀTIES

6. nodaļa BRĪNUMI

SESTĀ DAĻA «joŅojoŠais cirks»

1. nodala EMĪLIJAS PRIEKŠLIKUMI

2. nodaļa CIRKS

3. nodaļa IERODAS VIESI

4. nodaļa IZRĀDE

5. nodaļa NELAIMES GADĪJUMS

SEPTĪTĀ DAĻA papagaiĻa spalva

1. nodaļa BALSS

2. nodaļa GATAVOSANĀS CEĻOJUMAM

3. nodala AIZBRAUKŠANA

4. nodaļa SEŅJORS LAFONTĒNS

5. nodaļa EMĪLIJA UN LAFONTĒNS

6. nodaļa ZVĒRU MĒRIS

7. nodaļa GŪSTEKŅI

8. nodaļa SPALVIIŅIŠ KLĀT KĀ SAUKTS

9. nodaļa PADOMNIEKS

ASTOTĀ DAĻA droŠsirdĪgais MEDNIEKS p e d r i Ņ J O

1. nodaļa GODA VĀRDS, TAS IR JAGUĀRS!

2. nodaļa ATGRIEŠANĀS MĀJĀS

3. nodaļa SATRAUKUMS ME2Ā

4. nodaļa EMĪLIJAS SPIEGI

5. nodaļa STRATĒĢISKAIS PLĀNS

6. nodaļa JAGUĀRI UZBRŪK…

7. nodaļa EMĪLIJA SĀK DRUDŽAINI DARBOTIES

8. nodaļa VALSTS DEPARTAMENTS DEGUNRADŽA GŪSTĪŠANAI

9. nodaļa TELEFONISKIE SAKARI NODIBINĀTI

10. nodaja PIERADINĀTAIS DEGUNRADZIS

DEVITA daĻa emĪlijas atmiŅas

1. nodaļa EMĪLIJA NOLEMJ RAKSTĪT ATMIŅAS UN NEZINA, KĀ IESĀKT

2. nodaļa GRĀFS SĀK RAKSTĪT «EMĪLIJAS ATMIŅAS». KĀ EMĪLIJA SKOLOJA BEZASTAINO ZIRDZIŅU

3. nodaļa GRĀFS UN EMĪLIJĀ NOSKAIDRO SAVAS ATTIECĪBAS. UZSTĀJĪGĀ LELLE UN PADEVĪGAIS MAĪSS

4. nodaļa GRĀFS IZGĀŽ DUSMAS… EMĪLIJAS PORTRETS

5. nodaļa DONNA BENTA ATROD EMĪLIJAS ATMIŅAS. PEDRIŅJO UN SNIPITE PIELIEKAMAJĀ KAMBARĪ

6. nodala EMĪLIJAS ATMIŅU PĒDĒJĀ NODAĻA. VIŅAS DOMAS PAR DZELTENĀ DZEŅA NAMIŅA IEMĪTNIEKIEM

KĀ AIZBRAUKT UZ DZELTENĀ DZEŅA NAMIŅU

SATURS