Braiens Fransiss

Džims Houkinss un Bagātību salas lāsts

Fransiss Braiens

DŽIMS HOUKINSS UN BAGĀTĪBU SALAS LĀSTS

.

Prologs Kļuvis par īpašnieku

Septiņus gadus pēc atgriešanās no jūras ceļojuma man apritēja divdesmit viens gads tātad kļuvu pilngadīgs. Mana māte vēlējās, lai es tagad stātos tēva vietā. Saņēmis mantojumu, es pārņēmu viesnīcas "Admirālis Benbovs" vadību.

Manus centienus kļūt par labu saimnieku veicināja bagātības, kuru dēļ biju riskējis ar savu dzīvību un kuras mēs mazpamazām sākām likt lietā. Daļu no Bagātību salā atrastās naudas izlietoju uzlabojumiem viesnīcā, iegādājoties misiņu un stiklu no Bristoles un iepērkot Somersetas īves koka galdus un krēslus. Vecais jūras vilks kapteinis Bilijs Bounss, kura liktenīgā karte bija par iemeslu mūsu piedzīvojumiem, pirmoreiz ieradies viesnīcā "Admirālis Benbovs" paziņoja, ka tā esot "tīri patīkama groka bodele". Man bija nodoms to padarīt vēl labāku un liekas, ka tas ir izdevies.

Tie bija grūti laiki, jo mums trūka apmeklētāju un līdz ar to arī darba. Atrašanās tik nomaļā vietā bija viens no galvenajiem iemesliem, kādēļ vecais pirāts izvēlējās mūs. Lai gan viņa klātbūtne sagādāja man un mātei lielas ciešanas, jāatzīst, ka, pateicoties Bilijam Bounsam, tikām pie zināmas turības. Viņa vaskadrānā ietītais sainis un karte ar atzīmi "Pie Karakasas" atnesa bagātību, kas palīdzēja paplašināt musu veikalu, jo pēc manas atgriešanās tuvākās apkaimes vīri bariem vien pulcējās viesnīcā, lai noklausītos manu stāstu. Par spīti jaunībai un aizrautībai man liekas, ka es to pārāk neizpušķoju, jo pēc tā nebija vajadzības. Mani klausītāji, piedzīvojumu varā lūpas šmakstinādami, nemanot izdzēra lielu daudzumu alus.

Ziņas par manām dēkām aizgāja tālu pasaulē, un pie mums nāca viesi no tuvienes un tālienes. Mēnešiem un drīz arī gadiem ritot, gandrīz katru dienu ieradās jauni apmeklētāji. Daudzi no viņiem bija jūrnieki ar somām plecos, kuri devās uz Bristoli vai Plimutu. Viņi izvēlējās tieši mūsu viesnīcu, jo tās jaunajam saimniekam krājumā bija brīnišķīgs stāsts par pirātiem un bagātībām!

Mani stāsti mātei nereti sagādāja raizes, jo atgādināja to, ko viņa vēlējās aizmirst, un dažkārt viņa man pārmeta kautrības trūkumu. Tādās reizēs aizbildinājos, ka vajadzētu padomāt arī par biznesu un tā paplašināšanos. Galu galā kādreiz panīkusi viesnīca "Admirālis Benbovs" vientulīgajā Melnajā līcī bija pārvērtusies par iemīļotu apmešanās vietu. Mēs bieži smaidīdami atcerējāmies, kā Bilijs Bounss, kurš bija izvēlējies mūsu viesu namu kā klusu slēptuvi, pārvērta to par rosīgu krodziņu, kur apgrozījās daudz un dažādi cilvēki. Šādos brīžos māte čukstus atgādināja, ka ir aizlūgusi par viņa dvēseli, taču baidās, ka tā ir pārāk sagrēkojusies, lai cerētu uz atpestīšanu.

Kad vien atcerējos Biliju Bounsu un pārējos pirātus, mierinājumu sniedza doma, ka tas viss jau pagājis. Mēs nekad vairs nedzirdēsim Aklā Pjū baiso klaudzināšanu skaidrajā, saltajā naktī. Man arī nevajadzēs nedz viebties par viņa dzelžaino tvērienu, nedz nodrebināties par lielo, zaļo pārsēju, kas klāja viņa tukšos acu dobumus, un vēl jo vairāk paciest pirāta auksto, ļauno, ķērkstošo balsi. Man arī nevajadzēs pārskatīt zemesragu kuģa pavāra vienkāja Garā Džona Silvera meklējumos, kura rēgs tā izbiedēja Biliju Bounsu.

Mūsu turībai pieaugot, es nolīgu pietiekami daudz palīgu. Tas darīja vieglāku mātes ikdienas soli. Viņa mazliet vairāk atpūtināja miesu, bet ne prātu vai mēli; norādījumi no augšstāva istabas kļuva sparīgāki nekā jebkad agrāk, tomēr māte joprojām drīzāk ieteica, nevis spieda mani pieņemt pareizos lēmumus. Es iegādājos divus zirgus: vienu sev pašam personīgi un otru uzņēmuma vajadzībām, un nedaudz zemes pie viesnīcas, kur tiem ganīties, vienlaikus nodrošinādamies, lai būtu, kur celt jaunas ēkas. Un patiesi, drīz vien arī uzsākām celt stalli, kura mums agrāk nebija. Draudze, kas agrāk pret mums izturējās ar līdzjūtību, tagad uzlūkoja jauno "Admirāļa Benbova" saimnieku un viņa māti ar cieņu un, kā man šķita, pat ar lepnumu.

Mūsu bagātība tāpat palīdzēja turēt godā mana mīļā tēva piemiņu. Viņš atdusas kapsētā, no kuras paveras skats uz Kaķa Lāmas viļņiem, kur es uzstādīju viņam glītu pieminekli. Mana māte reiz dusēs tur, blakus tēvam, taču, cerams, tas nebūs vēl tik drīz. Vecais Teilors dārznieks, kurš nomira manu ceļojumu laikā pa dienvidjūrām, tika apglabāts turpat netālu tik vējainā dienā, kādu māte neatcerējās piedzīvojusi.

Mazā kapsēta reiz būs arī mana pēdējā atdusas vieta. Taču es ceru, ka pirms tam izaugs vēl vairākas paaudzes. Tomēr tā var palikt velta cerība, ja nepārstāšu uzņemties tādus riskus kā piedzīvojumus, par kuriem gatavojos jums pastāstīt.

Mana loma šajā dēkā vēl arvien mulsina mani. Vai gan prātīgam cilvēkam, kurš piedzīvojis tādus briesmīgus notikumus kā es, būtu nākusi prātā doma pamest mūsu paradīzi? Tomēr es to izdarīju: atkal aizceļoju uz salu, kurā nogalināju Izraēlu Hendu. Vēlreiz kāpelēju pa nokalnēm, kur mani draugi reiz domāja, ka esmu pametis viņus rīkļurāvēju dumpinieku varā. Patiesi, ja mani piedzīvojumu līdzgaitnieki dakteris Laivsijs, skvairs Trilonijs un draudīgais kapteinis Smolets nebūtu bijuši tik drosmīgi un uzticami, es būtu varējis Bagātību salā gulēt miris. Taču, par spīti notikušajam, es no jauna devos uz šiem draudīgajiem krastiem. Tas likās neticami: kādēļ gan es atgriezos vietā, kuru ienīdu un kura aizvien vēl rādījās man pašos briesmīgākajos murgos?

Šo jautājumu, mīļie lasītāji, varat uzdot ar pilnām tiesībām. Mani atpakaļ uz Bagātību salu dzina nejau vēlme atkārtot piedzīvoto. Taisnība, liela daļa bagātību vēl bija palikusi salā, jo toreiz mums nebija nedz pietiekami daudz vīru, lai visu iekrautu, nedz ari pietiekami daudz vietas uz kuģa. Tomēr šīs mantas vilinājumam ar manu atgriešanos bija maz sakara. Patiesībā doties uz Bagātību salu mani mudināja jaunas un līdz šim neizjustas spēcīgas jūtas.

Visa sākums bija līdzjūtība, taču visai drīz tā izvērtās vārdos grūti aprakstāmās izjūtās. To vidū bija arī bailes; kādudien, pavisam negaidot, nonācu situācijā, kad tiku apsūdzēts un man draudēja likumā paredzētais augstākais sods. Un, ja runājam pilnīgi atklāti, sava nozīme bija arī manai iedzimtajai muļķībai (no kā gan, jāatzīst, cenšos atbrīvoties).

Iespējams, ka, atgriezdamies Bagātību salā, cerēju tikt vaļā arī no veciem murgiem. Bieži vien, gultā gulēdams, klausījos, kā ap skursteņiem gaudo vējš un koku zari sitas logos. Viesnīcas izkārtnei šūpojoties un čīkstot, sapņos dzirdēju bangas sitamies gar salas šaušalīgo krastu. Tādās naktīs man ausīs skanēja Garā Džona papagaiļa asā, griezīgā balss: "Astoņi reāli! Astoņi reāli!"

Un tā nu esmu šeit un atkal ņemu rokā rakstāmo. Kamēr klāstu visus briesmīgos notikumus, lūdzu jūsu spriedumu. Iedomājieties sevi vietā, kur sēdēju kādā vasaras dienā Tā Kunga žēlastības 17… gadā. Virziet savas domas uz manis pazemīgi lūgto palīdzību! Lasot manu stāstījumu, vērtējiet mani pēc saviem uzskatiem un salīdziniet, kā jūs paši būtu rīkojušies tik negaidītos un sarežģītos apstākļos.

Pirmā daļa Briesmu rēgs

.

1.nodaļa Noslēpumainā svešiniece

Viss sākās pagājušā gada augusta pirmajā sestdienā kaimiņu viesnīcā "Karalis Džordžs", kas atrodas tālāk tīrelī. Biju turp aizgājis, lai sagaidītu pasta karieti. Tā ik nedēļu no Bristoles un citām vietām parasti atveda pasūtītās preces.

Viesnīcas "Karalis Džordžs" saimnieks ir Džons Kalzīns uzticams kaimiņš un manas mātes labs draugs tolaik, kad pirmo reizi devos uz svešām zemēm. Džons ir jauks cilvēks, un man patīk atrasties viņa sabiedrībā. Gaidot karieti, mēs runājām par vietējiem notikumiem, kā jau kaimiņi to mēdz darīt.

No pakalna virsotnes atskanēja raga skaņas, un drīz mēs sadzirdējām ratu graboņu, karietei iebraucot pagalmā. Džons izgāja laukā apsveicināties ar kučieri, un es manīju, ka abi par kaut ko ieinteresējušies. Kučieris uzdeva kādu jautājumu, Džons atbildot pakratīja galvu un brīdi turpināja klausīties. Tad viņš pamāja vispirms attālā "Admirāļa Benbova" virzienā un tad caur atvērtajām savas viesistabas durvīm uz mani. Dzirdēju pieminam manu vārdu. Kučieris apgāja apkārt karietei un pie durvīm uzrunāja kādu iekšienē. Džons Kalzīns stāvēja un skatījās; es nesaprašanā gaidīju.

Tad kučieris atvēra durvis. Izkāpa zēns; liekas, gadus divpadsmit vecs. Viņš pavērās visapkārt, tad palūkojās uz Džonu Kalzīnu un atkāpās. Zēnam tūlīt sekoja gara auguma sieviete ar spilgti zaļu, izšūtu apmetni. Tā kapuce slēpa viņas seju.

Puika gāja pa priekšu, pētīgi skatīdamies visapkārt. Viņš pienāca tuvāk durvīm un ieraudzīja mani. Es uzsmaidīju zēnam, bet viņš palika nopietns, novērsās, tomēr atkal pavērās manī, kad Kalzīns norādīja uz mani, teikdams sievietei: Kundze, šis ir misters Džims Houkinss.

Pie viesnīcas "Karalis Džordžs" sāndurvīm atrodas plaukstas formas misiņa klauvēklis. Zēns paskatījās uz to, pasniedzās un ļoti enerģiski paraustīja. Sākumā es domāju, ka tas tiek darīts pieklājības dēļ, lai paziņotu, ka ieradušies svešinieki. Tomēr pēc tam viņš vēlreiz, jau daudz skaļāk un nervozāk, paraustīja klauvēkli.

Troksnim pieklustot, kučieris vērsa uzmanību uz sauli augstu debesīs, nepārprotami norādīdams, ka vēlas doties atceļā. Džons Kalzīns viņu atturēja un

veda svešinieci zaļajā apmetnī uz manu pusi. Intuīcija lika būt piesardzīgam, tomēr, pieceļoties no krēsla, izjutu satraukumu. Džons nāca uz manu pusi, un viņa sejā vienlaikus atspoguļojās bažas un satraukums.

-     Džim, viņš vilcinādamies uzrunāja mani. Zēns atkal paraustīja durvju klauvēkli, un Džons uzmeta tam dusmīgu skatienu, un arī mani šī klaudzināšana sāka kaitināt.

Es gaidīju, nesaprazdams, kādēļ mani pārņem drūmas nojausmas.

-     Džim, te pēc tevis jautā.

-     Pēc manis?

Džons pamāja. Kučieris prasīja, kur tu dzīvo. Un viņa, tā kundze…

Šajā brīdī Džonu pārtrauca un pastūma malā sieviete ar lielo, zaļo apmetni. Zēns sekoja, un šis dīvainais pāris stāvēja mūsu priekšā.

-    Vai jūs esat misters Džims Houkinss no viesnīcas ar nosaukumu "Admirālis Benbovs"? svešiniece jautāja.

-     Patiešām tas esmu es, kundze.

Sieviete noņēma kapuci, un man aizrāvās elpa. Līdz šim brīdim tik daiļas būtnes seju biju redzējis tikai lielajās gleznās bagātnieku namos.

-     Mani sauc Greisa Ričardsone, viņa teica. Jūs droši vien par mani nekad neesat dzirdējis. Tas ir mans dēls Lūiss.

Sasveicinādamies pamāju ar galvu. Lai sakārtotu domas, es novērsos, tad samierinoši teicu zēnam: Redzu, ka tev patīk durvju klauvēklis.

Puika uzgrieza man muguru un uz elkoņiem atmuguriski atspiedās pret galdu, pie kura sēdēju. Tas nebija cieņpilns žests, tomēr māte dēlam neaizrādīja, bet turpināja sarunu.

-      Esmu dzirdējusi jūsu vārdu, mister Houkinss. Esmu dzirdējusi par jūsu stāstu. Par salu. Un par bagātībām uz tās.

Sieviete pievilka zēnu sev klāt, un tas negribīgi pagriezās. Tad viņš no jauna aizgriezās un uzsvilpa Džona Kalzīna sunim, kas parādījās pie durvīm. Visumā puikas māte, manuprāt, izrādīja nepietiekamu vēlmi viņu apvaldīt.

-     Kundze, es sacīju, vai drīkstu vaicāt, kur un kādos apstākļos jūs dzirdējāt manu vārdu?

-      Cilvēki zina par jums, viņas atbilde bija tik izvairīga, ka nemudināja uz tālāku izjautāšanu. Par jūsu viesnīcu saka labus vārdus.

Veltīgi cerēdams, ka sieviete pateiks kaut ko tuvāk, es jautāju: Vai mums ir kāds kopīgs paziņa?

Viņa atbildēja: Ir tāds cilvēks. Lai gan viņš nebija tas, kurš stāstīja pārjums. Bet viņa dēļ es jūs meklēju. Man teica, ka jūs noteikti viņu pazīstat.

Teikdama šos vārdus, dāma cieši ieskatījās man acīs.

-     Viņa vārds, kundze? Ja es zinātu viņa vārdu, es noteikti…

-     Viņa vārds ir Džozefs Teits.

Pieklājība nobāla satriecošās ziņas priekšā. Sievietei un viņas dēlam joprojām stāvot kājās, es atslīgu krēslā.

-     Džozefs Teits? es novaidējos.

-    Džozefs Teits, viņa atkārtoja. Es redzu, ka jūs patiešām viņu pazīstat. Viņš ir laimes meklētājs, vai ne?

Es mirkli prātoju, vai sieviete zināja, ka "laimes meklētājs" nozīmē "pirāts".

-      Kundze, es tiešām viņu pazinu. Pirms desmit gadiem. Bet tagad man nekas par viņu nav zināms, vilcinādamies sacīju. Tā gan tikai daļēji bija taisnība.

Kaut kas it kā aizmigloja sievietes skatienu, tās varēja būt arī bailes.

-     Vai jūs gribat teikt, ka viņš ir miris?

Lai gan viņa acīmredzot pieklusināja balsi dēla dēļ, tomēr neteica "aizgājis no mums" vai "vairs nav mūsu vidū". Puika, ķircinādams suni, svilpoja un nelikās neko dzirdējis.

-       Es to nevaru zināt, kundze. Tad, atklātāk, nekā būtu gribējis (tas norāda uz to, cik ļoti viņa mani pārsteidza), piebildu: Bet viņš nebija cilvēks, kurš ir gatavs mirt. Nedz arī (un es pats varu to apliecināt) tāds, kurš to gribētu.

-      Kur viņš ir tagad? Tas izklausījās vienlaikus kā lūgums un pavēle.

Šī Greisa Ričardsone mani ietekmēja vairāk, nekā man to būtu gribējies; es kā apstulbis raudzījos viņā. Sejas krāsa liecināja par lielisku veselību. Sievietes acis bija tik tumšas kā klintis, to skatienā atspoguļojās gan dusmas, gan bailes. Ar zibenīgu kustību viņa ar labo roku ķēra pie kreisās, kaut kas pazibēja, un man priekšā uz galda parādījās zelta gredzens. Tā virspusi rotāja četri vienādi dārgakmeņi mākoņpelēcīgā krāsā.

-       Tie ir opāli, un šis gredzens ir pats lielākais Ričardsonu ģimenes dārgums mantojums. Pats karalis pēc kronēšanas Oksfordā uzdāvināja to manam vecvectēvam. Es to piedāvāju jums, lai mans dēls spētu naktīs mierīgi gulēt.

Cieši raudzīdamās manī ar skatienu, kurā izaicinājums mijās ar lūgumu, viņa soli atkāpās. Puika metās ārā no istabas uz durvīm, un suns steigšus pamuka nost. Es pazīstu Džona Kalzīna suni; tas ir miermīlīgs radījums.

Džons paskatījās uz mani, un es paskatījos uz Džonu, tad palūkojos sievietē. Paņēmis gredzenu, pasvārstīju to rokā un atdevu atpakaļ.

-      Kundze, es neesmu cilvēks, kam vajadzīga atlīdzība, teicu, pūlēdamies izklausīties nedz pārāk bravūrīgs, nedz neaptēsts.

Svešā atkal ierunājās. Bet vai jūs man palīdzēsiet? Lūdzu, mister Houkins!

-      Kundze, kā jau teicu, ir pagājuši desmit gadi, kopš pēdējo reizi redzēju Džozefu Teitu… Nezinu… par to jāpadomā. Mans apmulsums un nepatika nebija noslēpjami.

Tomēr tagad man bija grūti saistīt sievietes uzmanību. Viņas skatiens šaudījās visapkārt. Sākumā domāju, ka viņa seko dēlam, kurš skraidīja pa pagalmu. Tad sapratu, ka viņa veras kaut kur tālumā, it kā bīdamās no vajātājiem. Tomēr es neatlaidos.

-      Vispirms atļaujiet man vaicāt, kundze, kad jūs pēdējoreiz ieturējāt maltīti? Šī nav lieta, ko apspriest tukšā dūšā.

Viņas satraukums kļuva arvien lielāks. Es nevaru gaidīt.

-     Piedāvāju jums un dēlam palikt šeit un izbaudīt mistera Kalzīna viesmīlību. Uz mana rēķina. Un apsolu, ka mēs visu rūpīgi apspriedīsim.

-     Es nevaru, es nevaru gaidīt, viņa atkārtoja.

Tonis, kādā šie vārdi tika pateikti vispirms stingri

un noteikti, tad gandrīz bezcerīgi -, mani dziļi aizkustināja. Jutu, ka sejā ieplūst karstuma vilnis.

Dāma pagriezās un palūkojās kučierī, kurš nemierīgi staigāja pa pagalmu. Tas bija sīks, lapsai līdzīgs vīrelis ar vienu šķību priekšzobu. Es redzēju, kā viņš ar neslēptu nepatiku vēroja puiku, kas pašlaik blēņojās ar ūdens pumpi, un tad aizlika acīm priekšā delnu, lai pēc saules noteiktu laiku. Vairākkārt viņš ielūkojās viesnīcā, it kā steidzinādams savus noslēpumainos pasažierus.

Greisa Ričardsone atkal pavērsa seju pret mani.

-        Tas ir šausmīgi! viņa izsaucās. Esmu nokļuvusi briesmīgā nelaimē. Mister Houkins, man vajadzīga drosmīga cilvēka palīdzība.

Viņa ar pirkstu galiņiem pieskārās virsdegunei un mazliet papurināja galvu, it kā cenzdamās atbrīvoties no kādas sāpīgas domas vai likstas. Visa sievietes būtība pauda ciešanas, taču likās, ka ik mirkli pieauga svešinieces apņēmība. Beidzot viņa pagriezās ar seju pret mani.

-      Mister Houkins, es nebraukšu projām no šejienes, pirms jūs neapsolīsiet man palīdzēt.

Džons Kalzīns, kurš stāvēja turpat blakus, iejaucās.

-     Kundze, skaidri redzams, ka jūs māc bailes. Vai mēs varam palīdzēt? Šī ir droša un mierīga vieta.

Šķita, ka sieviete beidzot izlēmusi.

-    Mums jāpaslēpjas! Viņa negaidot skaļi pasauca: Lūis! Tad pievērsās man: Kur jūs dzīvojat, mister Houkins? Tā ir vēl nomaļāka vieta, vai ne? Kučieris nezināja pateikt, kur tieši tas ir.

Ienāca puika. Viņš redzēja, ka es uz viņu skatos, un, liekas, sarāvās; līdz šim man viņa uzvedība negāja pie sirds.

-    Kundze, vai jūs un jūsu dēlu kaut kas nobiedējis? vaicāja Džons Kalzīns.

Atbilde nesekoja. Kundze, jums tas jāpasaka, ja vēlaties, lai mēs palīdzam.

Viņa vilcinājās, un Džons Kalzīns turpināja: Man augšstāvā ir privāta telpa, kurā neviens nevar iekļūt bez manas ziņas vai atļaujas. Viņš uzsita pa lielu atslēgu pie jostas. Tai ir ozolkoka durvis.

Tomēr Greisa Ričardsone vēl joprojām neatbildēja.

Vēlēdamies sievieti nomierināt, es teicu: Kundze, mēs apspriedīsim jūsu lūgumu. Bet labāk to darīt, kad būsiet atpūtusies. Arī jūsu dēls droši vien ir izsalcis.

Likās, mūsu pūles vainagojās panākumiem Ričardsona kundze mazliet nomierinājās. Man pat šķita, ka viņa it kā pēkšņi sajutās drošībā, kādu sen nebija izjutusi. Tā nu sieviete tur nekustīgi stāvēja, pavērās augšup un tad uzrunāja mani.

-     Laipnība ir pati lielākā vērtība… svešā iesāka, bet tad, kā sāpes juzdama, apklusa. Nekad agrāk es nebiju sastapis vēl neaizsargātāku un ievainojamāku būtni, kam tik ļoti vajadzīga palīdzība.

Pienācis pie durvīm, zēns palūrēja iekšā, tad atkal aizgriezās. Pēkšņi viņš pieliecās un pacēla akmeni, kuru notēmēja un meta Džona sunim. Viņš netrāpīja, bet dzīvnieks, asti starp kājām iežmiedzis, aizskrēja un paslēpās. Mēs ar Džonu apmainījāmies skatieniem, un es dusmīgs pavirzījos uz durvju pusi.

-      Tas ir labs suns. Turklāt viņš ir vecs un par viņu jārūpējas, es asi apsaucu.

Lūiss paskatījās uz paslēpušos suni un tad uz mani. Tālāk notika kaut kas ievērības cienīgs: viņš pienāca man klāt, atspieda galvu pret manu roku un kā zīdainis iebāza mutē īkšķi. Es to uztvēru kā atvainošanās žestu, un tā mēs tur mirkli stāvējām, līdz puika, mundrs un priecīgs, atkal aizskrēja.

Lielais, būdīgais Džons klusēdams, tomēr ar maigumu bīdīja sievieti uz kāpņu pusi. Zēns sekoja un, ejot garām karaļa portretam, atskatījās uz mani un pamāja ar roku. Viņa negaidīti uzplaiksnījušais smaids tumšās kāpnes likās darām gaišākas.

-      Bet jūsu mantas, kundze! es iesaucos. Vai man likt tās uznest augšā?

Klusums. Es gaidīju atbildi. Sieviete acīmredzot jutās apmulsusi. Viņa apstājās uz kāpnēm un pa starpu paskatījās lejup. Esam apmetušies Jēvilā, viņa sacīja. Mums nav bagāžas. Atvainojiet.

Kučieris, kurš, kā par brīnumu, savam pajūgam nepieprasīja zirgu puisi, klausīdamies šo sarunu, nepacietīgi mīņājās pie durvīm. Es izvilku monētu.

-     Paldies par gaidīšanu. Lēdija un viņas dēls tālāk nebrauks.

-     Jēvilā nav nekādu mantu, viņš nomurmināja. Nedz arī kaut kur citur. Nekur nav.

Tas bija nejauks īgņa līkām kājām, no tās sugas, kas bieži sēž uz bukas jāteniski. Ieskatījos kučierī pamatīgāk. Viņam bija šķībs deguns un pārāk mazas acis. Vai varbūt manas aizdomas jau kļuva pārspīlētas, gluži kā negaidīts vilnis gar zemūdens klinti?

-       Bet kur viņi jums pievienojās? Un uz kurieni teicās braukt?

-        Uz visiem jautājumiem es neatbildu, vīrs atbildēja. Bet es atcirtu: Tādā gadījumā jūs paklausīsiet man un neatbildēsiet ari citiem! Vai esat atvedis preces ari man?

-      Neatvedu neko, izņemot pāris pudeļu skvairam Trilonijam.

-     Tas ir mans draugs; es tās viņam nodošu.

Nelaipnais, sīkais vīrelis piegāja pie karietes, izvilka skvaira preces, atdeva tās man un uzrāpās uz bukas. Pēc mirkļa viņš jau dzina pajūgu laukā no viesnīcas "Karalis Džordžs" pagalma.

Dīvains spēks spieda mani paskatīties augšup uz pieminētās privātās istabas logu. Tajā kā ierāmētā gleznā ieraudzīju zēna seju, kas lūkojās lejup uz lielceļu. Nodomāju: šo izteiksmi nemūžam neaizmirsīšu. Tad pagriezos un ar acīm sekoju viņa skatienam, tomēr neredzēju neko citu, tikai aizbraucošo karieti, jātnieku tālumā un dažus putnus zilajās debesīs.

.

2.nodaļa Niknā sadursme

Parasti, sastapdamies ar grūtībām, es mēdzu uzmeklēt klusu stūrīti, lai padomātu. Piesprādzēju skvaira saini pie segliem un devos ceļā uz muižas māju.

Mana sirds dauzījās kā negudra. Vēl nekad nebiju izjutis tik lielu satraukumu. Kopš Bagātību salas notikumiem bailes nav man bijušas svešas un kaut ko līdzīgu jutu arī pašlaik, bet bailes mijās ar savādu maigumu, prieku un tad atkal piepeši ar neziņu. Līdz šim neviena sieviete nebija uz mani atstājusi tādu iespaidu. Tomēr nekad agrāk es arī nebiju sastapis tik daiļu būtni. Viņas ausis likās tik skaistas un lieliski veidotas, kādas bieži esmu novērojis dižciltīgas izcelsmes cilvēkiem, un uzacis veidoja apburošus lokus. No viņas balss un runas veida bija skaidrs, ka viņa nāk no to cilvēku vidus, kuri sabiedrībā ieņem augstu vietu.

Līdz šim biju sastapies tikai ar dažām sievietēm fermeru meitām vai draudzes biedrenēm, kas prata vienīgi muļķīgi ķiķināt un atļāvās nepiedienīgas vaļības. Neviena no viņām ne tuvu neatbilda manas mātes prasībām, tādēļ arī pagaidām par precēšanos nebiju nopietni domājis. Pāris reižu viena otra sieviešu kārtas radiniece atveda uz viesnīcu pa meitenei no citas tuvējās baznīcas draudzes un pat no Bristoles vai Ekseteras, tiecoties nodrošināt viņas nākotni. Taču māte ticēja, ka tagad, pateicoties bagātībai un veiksmei, mēs varētu iekļūt sabiedrības augstākajās aprindās un tādēļ pret tādām apmeklētājām izturējās noraidoši. Sirdij pie tādas domas salecoties, es cerēju, ka viņa, iespējams, par sievieti zaļajā apmetnī būtu citās domās.

Ak, šī jaukā seja! Un cik lieliska stāja, cik brīnišķīgi veidots augums! Jutos pilnīgi pārliecināts, ka tik smalka dāma mūsu draudzē līdz šai dienai nebija spērusi kāju. Kur nu vēl viņas lūgums pēc palīdzības, laipnības un drosmes! Biju tik labā omā, kādu vēl neviens nebija manī izraisījis. Visapkārt viss šķita žilbinošs un jauks.

Piespiedu sevi aizmirst šīs lieliskās sajūtas, lai apdomātu svešinieces lūgumu un pretrunas, ko tas izraisīja. Viņa vēlējās atrast Džozefu Teitu. Neiespējami! Un pilnīgi nesaprātīgi!

Tomēr līdz ar apņēmību, ka palīdzēšu šai būtnei, cik vien būs manos spēkos, mani pārņēma aizkustinājums. Iedomājos sevi šīs sievietes vietā. Viņa ar dēlu ceļoja tikai ar to, kas bija mugurā. Nekavējoties vajadzēja kaut ko darīt! Cik nejauki biju rīkojies, samulsinādams viņu, kad jautāju par bagāžu!

Bet kā gan lai atbild uz viņas jautājumiem? Vai man vajadzētu stāstīt patiesību un atklāt, kādos apstākļos pēdējo reizi redzēju Džozefu Teitu? Kopā ar abiem pārējiem pirātiem Tomu Morganu un nabaga dumiķi Diku Džonsonu, nometušos ceļos, uz tās Bagātību salas smilšu sēres pašā ūdens malā, kad "Hispaniola" atstāja Ziemeļu līci? Viņi sauca un lūdzās, lai mēs tos nepametam. Viens no viņiem vai tas bija Teits? nolādēja mūs un mūsu pēcnācējus paaudžu paaudzēs, un izšāva no musketes lodi, kas aizsvilpa man pār galvu, caururbjot grotburu. Vai svešā nebija pārāk trausla, lai uzklausītu šo patiesību?

Un kas man būtu jājautā viņai? Vai tas, kāda šādam neveiksmīgajam pirātam varētu būt saistība ar tik augstdzimušu un smalku sievieti? Jutos priecīgs, ka Ričardsona kundze nebija izteikusi vārdu "vīrs". Bet kālab gan viņas dēls naktīs nevarēja gulēt? Vai Teits varētu būt zēna tēvs? Šie jautājumi lika man domāt par to, kas nebija visai patīkami. Vai atstāt daiļo būtni neziņā, ko viņa izrādīja, pieminot "laimes meklētāju"? Vai tomēr atklāt, ko šis vārdu savienojums nozīmē?

Skvairs Trilonijs izrādīja prieku par manu ierašanos un pateicās par pasta karietes sūtījuma piegādi. Mēs devāmies uz ēdamistabu pusdienās, un man atkal bija jābrīnās par viņa spējām ēšanā. Kad gaļas pīrāgs bija notiesāts līdz pusei (drīzāk gan skvairs bija pieveicis trīs ceturtdaļas no tā, bet es tik tikko vienu), es sāku viņam stāstīt par šīs dienas savādo, bet satraucošo notikumu.

-      Teits?! viņš ierēcās. Mums vajadzēja viņu pakārt. Bezsirdīgais nelietis! Ceru, ka viņš ņēmis nelabu galu!

-     Nesaprotu, ko iesākt ar šo sievieti, es atzinos. Viņu abu mātes un zēna sejas mani aizkustināja.

Par to, ka māte šķita neievērojam dēla palaidnības, es neteicu ne vārda. Skvairs pret bērniem izturējās stingri. Uz viņa spalvainās rokas nopilēja sarkanvīna lāse. Viņš apdomāja manus vārdus un pēc mirkļa ierunājās: Tiec no viņas vaļā. Ja vajag, iedod naudu ceļojuma turpināšanai. Viss, kam ir saistība ar Teitu, ved pie nelaba gala.

-      Dīvainākais ir tas, ka zēns, liekas, varētu būt Teita dēls, kaut gan viņai nevajadzētu būt nekam kopīgam ar šo pirātu.

-     Kā viņu sauca? Sāra?

-     Greisa. Greisa Ričardsone. Pēc izrunas spriežot, viņa varētu būt skotiete. Un, domāju, ka no labas ģimenes.

-      Nav tādas lietas kā skots no labas ģimenes, skvairs Trilonijs iebilda. Kurš gan var viņiem uzticēties? Nekad neesmu ielaidies nekādās darīšanās ar skotiem. Un nekad neielaidīšos. Ja nu vienīgi ar zobenu.

Skvaira niknā tirāde deva man laiku pāromām. Biju jau ievērojis, ka nevaru koncentrēties ne uz ko citu kā vien šo savādo, vitālo sievieti. Centos iedomāties, kāda viņa izskatījās tagad, gaidot viesnīcas "Karalis Džordžs" augšstāva istabā. Viņas seju vairs skaidri neizdevās atsaukt atmiņā un atcerējos tikai vasaras raibumiņiem klāto kaklu.

Mani pārņēma dīvaina sajūta, ka jau sen pazīstu Greisu Ričardsoni. Vienlaikus zināju, ka tā nav taisnība. Šķiet, ka gadījumā, ja liekas, ka pazīstu kādu, pat nekad agrāk šo cilvēku neredzējis, tas nozīmē, ka tas mani īpaši interesē.

-     Kā klājas tavai mātei? skvairs painteresējās.

-     Viņai klājas ļoti labi, es atbildēju.

Atstāju muižas māju, lai jātu atpakaļ uz "Karali Džordžu". Ja Džonam Kalzīnam manā prombūtnē nebūtu izdevies uzzināt neko svarīgu, biju apņēmies vest sievieti un zēnu uz "Admirāli Benbovu". Tagad varējām piedāvāt pietiekami labas istabas jebkādas izcelsmes viesiem. Tur manai mātei (vienai sievietei jūtot līdzi otrai) varbūt izdotos izdibināt patiesību. Tad pēc vairākām dienām varbūt varētu mēģināt iedvest viešņai pārliecību, ka vislabāk būtu Džozefu Teitu nekad nemeklēt.

No trim pamestajiem jūras laupītājiem Teitu es pazinu vismazāk. Pēc daktera Laivsija domām, Diks Džonsons diez vai varēja izvilkt ilgāk par vienu divām nedēļām saķertā purva drudža dēļ. Toms Morgans uzrādīja triekas simptomus. No šīs trijotnes Teits šķita visskarbākais un vissīkstākais.

Manas raižpilnās domas iztraucēja dzēlīga balss blakus. Ei, tu! Mans zirgs salēcās.

Vārtos zem koka, gandrīz pilnīgi paslēpts no ceļa, sēdēja neparasta izskata jātnieks. Tas bija liela auguma vīrs, tikpat dūšīgs kā skvairs, tikai pagalam sakropļots kuprītis.

-      Ei, tu! ceļinieks atkal iesaucās, lai gan biju apstājies pāris soļu no viņa. Balss skanēja nejauki ņirdzīgi.

-     Labdien, es atņēmu.

-      Kur't šai apkārtnē cilvēks var dabūt darbu? vīrs vaicāja un piemetināja: Ser!

Man nepatīk nekaunība. Un man netīk ļauns mirdzums acīs.

-     Kāds darbs? Bija grūti viņam atbildēt pieklājīgi.

-    Akmeņkalšana. Kur't šamās vietās būtu akmeņlauztuves ser?

-     Liekas, ka tuvākās ir divdesmit jūdžu no šejienes.

-     Un kur't tas būtu ser?

-     Vietā, ko sauc Oterforda.

-     Kur't tas būtu ser?

-      Garām Klovelijai. Pie Hornas krusta. Manas atbildes skanēja aprauti, un šis zellis lika man justies tā, it kā pa muguru skrietu skudriņas.

-      Tad tuvumā nekā? Kapakmeņi nav vajadzīgi? Ko? Es ir kā radīts ser.

No seglu somas vīrs izvilka biezu, nelielu ādas saini un izņēma no tā trīs āmurus. To sudraba galvas spīdēja līdzīgi ieročiem.

-    Ar šitiem viens divi un gatavs ser. Kādu darbiņu! Pārcirtis visu, šitie āmuri. Kā olas ser.

-      Tādā gadījumā Oterforda jums ir īstā vieta. Tā meklējama tajā pusē, un es ar roku norādīju virzienu.

-     Pa ceļam krogi ir ser?

-      Daudzi, atbildēju. Nevienam ceļotājam izslāpušam nav jāpaliek. "Benbovā" es šo radījumu negribēju sastapt.

Ar savām nekaunīgajām acīm viņš sagūstīja manu skatienu. Kad svešinieks pagriezās seglos, lai atliktu āmurus atpakaļ seglu somā, viņa kupris likās nedaudz izkustamies no vietas, it kā būtu no gaļīgas miesas.

-     Uz redzēšanos, es sacīju, un lai jums veicas!

-     O, man vie-ienmē-ēr laba veiksme ser.

Kupris un tas, kā viņš novilka "vie-ienmē-ēr",

uzdzina man drebuļus. Pirms pagriezos ap stūri, es palūkojos atpakaļ. Vīrs bija aizjājis līdz ceļa vidum un sēdēja tur kā tāds bīstams kroplīgs putns.

Pēc sastapšanās ar kupraini domas par Džozefu Teitu šķita gandrīz vai patīkamas. Viņš bija izskatīgs, lai gan īdzīgs vīrs. Neko pats neiesākdams, viņš ar dedzību un dusmām metās ikvienā sliktā pasākumā. Jā, es patiešām domāju, ka tieši viņš raidīja lodi uz "Hispaniolu", jo, lai gan nevarēju pietiekami skaidri saskatīt, pārējie likās pārāk vārgi (vai piedzērušies), lai tik ļauni rīkotos.

Vai Teits vēl bija dzīvs? Tas kļuva par vissarežģītāko jautājumu. No visiem trim atlikušajiem salā Teitam bija vislielākās izredzes izdzīvot. Vai viņš nevarēja uzbūvēt plostu? Signalizēt kādam garām braucošam kuģim un sacerēt pasaciņu par kuģa bojāeju? Atrast Bena Ganna zvejas laivu, pārtaisīt to un mesties straumē? Vai varbūt viņš palika un nostiprinājās tur? Ar sudraba stieņiem nopirka ziņkārīgu pētnieku labvēlību? Mocīdamies šādās pārdomās, es sasniedzu "Karali Džordžu", bet biju izlēmis, ko darīt turpmāk.

Tomēr nekas tajā jaukajā pēcpusdienā neizdevās tā, kā biju iecerējis. Džons Kalzīns nebija uzzinājis neko jaunu. Viņš pastāstīja, ka gan sieviete, gan zēns nebija spējuši noslēpt apetīti, it kā abi ilgāku laiku nebūtu ēduši. Varēja jau būt, ka viņi ēda tik ātri tāpēc, lai pēc iespējas drīzāk varētu doties tālāk. Bet pēc maltītes neviens no viņiem vairs nav spējis arī palikt nomodā, stāstīja Džons.

-     Sirdī jūtu viņiem līdzi, Džim, bet vai tas nav viens mežonēns, ko? Tik slikti uzvedas, un viņa nemaz to neapsauc. Tomēr tajā puikā slēpjas kaut kāds maigums.

-     Zinu, ko tu domā.

Greisa Ričardsone, izdzirdējusi mūsu balsis, parādījās augšstāvā uz kāpnēm. Zēns nodrāzās lejā pa kāpnēm, klusēdams pašāvās garām mums ar Džonu un izmetās laukā saulītē. Es uzaicināju māti un dēlu apmesties "Admirālī Benbovā", un viņa piekrita.

Kad grasījāmies doties projām, es klusu ievaicājos Džonam: Vai te nesen garām nav jājis kuprītis?

-     Nav gan, Džim. Neesmu neko dzirdējis.

-     Satiku tādu uz ceļa, paskaidroju. Nepatīkams tips.

-     Parasti tie ir nabaga nekaitīgi radījumi.

-    Tikai ne šis. Šis augumā bija garāks pat par tevi, Džon. Ja tāds te ieradīsies paturi viņu acīs.

Mūsu nelielā grupiņa devās ceļā uz pusotru jūdzi attālo "Admirāli Benbovu". Biju iedevis Greisai Ričardsonei savu zirgu un pats, pieturēdams grožus, soļoju blakus. Māte un dēls likās atpūtušies, tomēr satraukums nebija viņus pametis. Prātoju, kā lai viņu dēvēju savās domās: "Greisa" šķita pārāk familiāri; "Mis Ričardsone" izklausījās tā kā nepiedienīgi, ņemot vērā, ka viņai bija dēls; un, ja viņa bija Džozefa Teita draudzene, tad viņa nevarēja būt "Misis Ričardsone". Nolēmu saukt viņu pilnā vārdā un uzvārdā, līdz, cerams, tuvāka pazīšanās (jebkurā veidā) ļautu man uzrunāt viņu par Greisu.

Lūiss šķita enerģijas pārpilns. Viņš skrēja pa priekšu, meklēdams skatu uz jūru. No mūsu paugurainās takas skatu punkta varēja saskatīt pat Kornvolas krastu. Zēna māte lūdza dēlu, lai tas nepazūd no redzeslauka, un nemitīgi raudzījās visapkārt.

-      Kundze, šī ir mierīga vieta, es viņu iedrošināju. Lai viņš izskraidās, tas nāks tikai par labu.

Piepeši manas asinis dzīslās sastindzināja drausmīgs kliedziens, kas skanēja kaut kur lejā uz ceļa. Paskatījies Greisā Ričardsonē, redzēju viņas sejā šausmas.

-     Dievs žēlīgais! viņa izdvesa. Lūis!

-    Nekustieties! es pavēlēju un, cik vien ātri kājas spēja, skrēju turp.

Aiz stūra ceļmalā stāvēja apseglots zirgs. Turpat netālu pa pusei ceļmalas zālē, pa pusei uz cietās zemes gulēja Lūiss. Kāds jauns, švītīgi ģērbies cilvēks viņu nežēlīgi spārdīja, un mana pirmā doma bija, ka puika svešinieku izprovocējis. Tomēr sišana likās pārāk bīstama. Ik spērienu pavadīja lāsti un neķītras lamas. Pirmajā mirklī man šķita, ka vīrietim ir nodoms nosist Lūisu, kurš, sargādamies no sitieniem, bija sarāvies čokurā.

Uz maniem kliedzieniem uzbrucējs pagriezās. Vēl nekad nebiju redzējis cilvēku tik jocīgā apģērbā, kas bija vairāk piemērots ģeķībām Bātā, ne šai klusajai lauku takai. Izkliedzu vairākus lamu vārdus. Tas iedarbojās: švīts pievērsa uzmanību man un pasniedzās pēc zobena. Lai aizvilinātu viņu tālāk no zēna, kas palika nekustīgi guļam, es, bārstīdams dzēlīgas piezīmes, atkāpos. Biju neapbruņots, jo šajā pusē vīrieši zobenus nēsā, tikai dodoties tālos ceļos.

Šajā mirklī, ārkārtīgi satraukta, parādījās Greisa Ričardsone. Sievietes kliedzieni novērsa uzbrucēja uzmanību no manis, un viņš metās uz priekšu, lādēdamies un vilkdams aiz pavadas savu zirgu. Mans viedoklis par notiekošo mainījās, jo acīmredzot vīrietis viņu pazina, turklāt pazina labi, lai kāds būtu iemesls naidam. Šis nebija nejaušs, zēna nekaunīgas uzvedības izraisīts uzbrukums.

Švauksts melnajā parūkā bija drukns un smags, bet kustīgs. Es metos viņam pakaļ. Pacēlis zobenu, viņš grasījās cirst ar to sievietei, tā izraujot viņu no segliem. Lai gan esmu tievs un viegls, es no aizmugures saķēru uzbrucēju aiz kājām ar cerību nogāzt viņu zemē un tad kaut kādā veidā uzsēsties virsū, līdz atsteigtos palīgi.

Manas rokas pieskārās uzbrucēja kājām, un es sasniedzu savu mērķi: paklupināju viņu, un vīrietis nogāzās zemē. Viņa zirga pakavi nozibēja bīstami tuvu manai galvai un tad attālinājās. Švauksta galva ar dobju būkšķi atsitās pret akmeņiem, kas klāja zemi. Ievaidējies viņš pa pusei uzvēlās man virsū; zobens grabēdams nokrita gar manu seju. Tad viņš vēlreiz, līdzīgi nedroši noenkurotam buriniekam, apvēlās un vairs nekustējās. Zirgs saslējās pakaļkājās, piesita pakavus zemei tuvu man pie galvas un tad aizauļoja.

Sekoja klusuma mirklis. Jutu, ka esmu nobrāzis rokas un sagriezis ceļgalus, elkoņus un vaigukaulu. Zināju arī skaidri, ka mans pretinieks ir miris. Ar pūlēm nokratījis smago nastu, ieraudzīju, kā Greisa Ričardsone nokāpj no zirga.

Šis skats stāv man acu priekšā vēl šobaltdien saule, zilas debesis, nekustīgais ķermenis ar nošļukušo sprogaino parūku un spīdīgajām kurpēm, kuras rotā sprādze, sasistais un apklusušais zēns, neapvaldītu sāpju pārņemtā māte, aizauļojošā zirga pakavu klaboņa. Un es nats ceļoties augšā, vienu ceļgalu uz cietās zemf' aiļu ledaino pieskārienu sejā.

Greisa Ričardson ļja uz to vietu, kur gulēja viņas dēls. Piecēlos o bailēm un piepūles aizelsdamies, sekoju. Rec u, kā viņa atvieglota uzelpoja, jo zēns bija palicis nekustīgi guļam drīzāk pašsaglabāšanās instinkta dēļ, nevis būdams ievainots. Nelikās, ka kāds sitiens būtu trāpījis pa viņa kailo, neaizsargāto galvu. Būdams jauns un atsperīgs, viņš galvenokārt bija pārcietis tikai bailes. Puikas māte iekļāva dēlu rokās, maigā balsī atkārtodama viņa vārdu.

-     Vai tev kas kait, ai, Lūis, vai tev kas kait? Šie vārdi un viņas sāpes skāra mani kā ar nokaitētu dzelzi.

-      Vai viņam kas kait? dzirdēju sevi atkārtojam jautājumu.

-      Nē, viņš ir sveiks un vesels, jā, jā, sveiks un vesels, jā, tā ir, tev nekas nekait! Mīļais, mīļais Lūis! Vismīļais mans!

Ar zināmām bailēm atgriezos pie zemē gulošā švauksta. Viņa galva bija pagriezta uz sāniem. Mežģīņu apkakli bija notraipījusi sīka asiņu strūkliņa. Pūlējos saklausīt vīra sirdspukstus. Viņa zelta gredzens bija pamatīgi saskrāpēts pret nāvi nesošo akmeni. Smagos gadījumos mēs bieži pamanām dažādus sīkumus.

Pieceļoties mana roka pieskārās mirušā zilajiem zīda svārkiem. Auduma kvalitāte bija nevainojama. Pūlējos vadīt savas domas vienā virzienā. Saprāts man vaicāja: "Ko tālāk? ko darīt tālāk!"

-      Kundze! es iesauct Kas viņš ir? Kā jūs domājat, vai viņš bija vien^pats

Lūiss bija piecēlies kājaS un stāvēja apjucis un raudulīgs. V /

-    Kas viņš ir? es pārjautāju, cīnīdamies ar vēlmi skaļi kliegt un aurot.

Pavilcinājusies viņa atbildēja ar izmisuma pieskaņu balsī: Es nevaru teikt… es… es nezinu. Bet viņš bieži ir kopā ar biedriem.

-       Biedriem? Vai viņi sekos? Tagad man bija skaidrs, ka abi gaidīja naidpilnu vajāšanu, tādēļ arī viss uztraukums un vēlme turpināt ceļu un paslēpties. Jautāju trešoreiz: Kundze, kas viņš ir? Zināju, ka svešinieka vārds izrādīsies svarīgs.

Sieviete saprata manu neatlaidību un padevās.

Es biju iemesls lielām nesaskaņām starp viņa ģimeni un manējo. Viņš cerēja, ka būs mans vīrs. Ja viņš tagad ir miris, man vairs nav iemesla slēpt viņa vārdu. Tas ir Bervikas hercogs.

Šis vārds man nebija svešs. Karaļa favorīti, zemesssardzes izveidotāji, kauju varoņi es biju nogalinājis kādu ievērojamu vīru. Briesmas. Apjukums. Nesapratu, vai doties atpakaļ uz turieni, no kurienes nācām, vai turpināt ceļu uz savām mājām.

Visu izšķīra Lūiss. Dīvaini pagriezis galvu, viņš man teica: Tuvumā ir citi.

Es pavēros zēna mātē, it kā vaicādama, kā viņš to var zināt.

Viņa noglāstīja dēla galvu un nočukstēja: Varat viņam ticēt. Lūiss bieži zina, kas gaidāms.

.

3 nodaļa Atkal ielenkumā

Mēs steidzāmies projām no liktenīgās vietas. Manas domas nemierīgi šaudījās. Vispirms apjukumā man likās, ka jādodas atpakaļ uz "Karali Džordžu", tā kā nejutu ne mazāko vēlēšanos izjaukt savas mātes ierasto dzīves ritmu, tad pārdomāju. Galu galā ne jau es izraisīju šos vardarbīgos notikumus. Šis vīrietis pats izprovocēja savu nāvi. Man bija liecinieki. Un vispār, tie, kas atradīs mirušo, nodomās, ka viņš nokritis no zirga. Tomēr nē, viņš taču bija izvilcis zobenu, tas atradās blakus zemē. Tas norādīja uz to, ka te norisinājusies cīņa; arī zirgs bija projām. Bet, ja viņš bija gribējis apprecēt šo lēdiju, kādēļ gan jāpaceļ roka pret viņu un viņas dēlu?

Nākamā doma bija par manu un visu mūsu drošību. Tad arī izšķīros par labu savai viesnīcai.

Diez vai būtu iespējams paslēpt Greisu Ričardsoni un viņas dēlu no kareivju vada, bet es varētu sniegt patvērumu vai aizsūtīt pēc palīdzības.

Pa galvu pa kaklu sasniedzām "Admirāli Benbovu". Lūiss bija atguvies, un viņa māte nemaz vairs nesēdās seglos. Vedu zirgu, bet Lūiss cieši turējās man pie rokas. Viņa mātes daiļums man šķita vēl vairāk uzplaucis, pienbaltajai ādai satraukums bija piešķīris īpašu mirdzumu. Par spīti briesmīgajai situācijai, kādā bijām iekļuvuši, viņas seja valdzināja mani vairāk nekā jebkad agrāk.

Pie durvīm ieraudzījām mūsu strādnieku Tomu Teiloru. Kad nomira viņa tēvs, māte nolīga Tomu; kopš tā laika biju pieņēmis darbā gan viņa sievu, gan dēlu apmēram septiņpadsmit gadus vecu jaunekli. Toms tūlīt pamanīja mūsu ievainojumus un briesmu auru, kas mūs apņēma.

Mums, iespējams, seko, Tom. Baidos, ka esam sastapušies ar īstu bandu.

Toma Teilora ātrās spriešanas spējas spilgti kontrastēja ar viņa gliemeža gaitai līdzīgo ātrumu darbā. Viņš nekavējoties aizsūtīja savu dēlu Džošua pēc daktera Laivsija. Tad Toms aizbultēja visas durvis un nolaida logiem priekšā slēģus. Bija četri pēcpusdienā, viesnīca stāvēja tukša, un viss bija klusu. Taču sirdī jutu, ka "Admirālim Benbovam" atkal draud briesmas.

Man vēl joprojām bija saglabājušās divstobrenes, ko Garais Džons Silvers man iedeva tajā dienā, kad pirāti uzbruka cits citam. Tomam Teiloram piederēja pašam sava medību bise. Viņa sieva Klāra uzņēmās gādību par Greisu Ričardsoni un Lūisu. Kad abi devās augšā, es lūdzu viņus sēdēt klusu un teicu Klārai, lai pasaka manai mātei, ka drīz visu paskaidrošu.

Tomēr, ja reiz kaut kas izraisījis manas mātes ziņkārību, nekāds spēks viņu neapturēs. Pāris mirkļu vēlāk kāpnēs izdzirdēju vieglus soļus. Mēs ar Tomu sēdējām, salikuši ieročus sev priekšā uz galda.

-     Kas tad tas? māte negaidīti iesaucās. Vai tad atkal ielenkums?

Man atmiņā atausa Aklā Pjū briesmīgās nūjas klaudzoņa uz sasalušā ceļa. Tonakt pirms daudziem gadiem, kad mēs abi ar māti pārmeklējām mirušā kapteiņa lādi, Pjū vadītie nelieši izdauzīja viesnīcas durvis tikai mirkli pēc tam, kad bijām no tās aizbēguši.

-     Māt, es mazliet paskarbi teicu, jo pašlaik negribēju dzirdēt viņas pārmetumus, tā ne mazākā mērā nebija mana vaina. Mēs aizsūtījām pēc palīgiem.

Taču māte nemaz neklausījās manos vārdos.

-      Mums ir vēl divas šautenes, viņa paziņoja. Veļas skapī pie kāpnēm. Es tās atnesīšu.

Gribēju jau iebilst, tomēr Toms Teilors papurināja galvu: nevajag. Māte atgriezās, pievilka krēslu, apsēdās un apskatīja atnestos ieročus.

-       Māt, mazliet nepacietīgi sacīju, es justos labāk, ja…

-       Nešaubos, ka tā, viņa pārtrauca. Bet, ja pienāks smags brīdis, kas pārlādēs šaujamos?

Kādreiz es uzskatīju savu māti par vārgu būtni. Tajā naktī, kad laupītāji izpostīja viesnīcu, viņa gandrīz paģība. Taču kopš manas atgriešanās no Bagātību salas jutu, ka viņa ir kā no jauna piedzimusi. Arī citiem tas nepaslīdēja garām nepamanīts.

Dakteris Laivsijs teica: Daudzas sievietes uzplaukst tieši atraitnes gados, Džim. Tava māte juta pārāk lielu cieņu pret savu vīru, lai pieļautu, ka viņu uzskata par stiprāku nekā viņš. Šo īpašību esmu novērojis itin bieži. Tā allaž liecina par lielisku sievieti.

Šī lieliskā sieviete, par spīti drūmajai situācijai pasmaidot, man sacīja: Un es ar lielu nepacietību gaidu, lai tu man pastāstītu par lēdiju, ko esi atvedis uz šejieni. Kā gan viņa uzzinājusi par tevi? mātes balsī ieskanējās skarbāki toņi.

Es pietvīku. Skaidrs, ka lielīšanās ar nostāstiem par Bagātību salu bija sasniegusi Greisu Ričardsoni, un tādā veidā mans pļāpīgums atkal sagādājis mums nepatikšanas.

Mūsu kaķis Kristmass nobrauca ar asti man gar kāju un slāja projām, tad sastinga un nošņācās. Uz takas atskanēja pakavu dipoņa. Pārāk ātri, lai sagaidītu palīgus. Mēs bijām izsekoti.

Pacēlis pirkstus, Toms Teilors skaitīja. Viens. Divi. Trīs. Kristmass uzlēca uz kāpnēm un uzmeta kūkumu.

Trīs, Toms pačukstēja. Tad atkal ieklausījās. Nē, četri, viņš precizēja.

Pakavu troksnis apklusa, nosprauslojās zirgs, un nošķindēja metāls. Mēs sēdējām klusumā. Šautenes koka laide manā plaukstā kļuva mitra. Virs galvas iekliedzās kaija. Ārpusē norisinājās saruna, bet tik klusi, ka vārdus nevarēja saprast. Viena zirga pakavu troksnis atskanēja tuvāk. Zirgā sēdošā cilvēka augstumā durvis satricināja spēcīgs klauvējiens. Mēs neatsaucāmies.

-       Ei, jūs tur! uzsauca sveša balss. Runātājs smagi elpoja.

Klusums.

Kāds cits nolamājās. Man sāka drebēt rokas. Ak! Daudzās baiļpilnā nomodā pavadītās naktis uz salas! Vai briesmas būtu mani novājinājušas? Samirkšķināju acis. Vēderā viss sagriezās.

-    Jūs tur iekšā! Balss atkal uzsauca. Klau! Lai kāds iznāk laukā! Laukā! Sekoja vēl viens klauvējiens augstu pie durvīm un vēl viens lāsts.

-     Nelietīgi tipi, nočukstēja Toms.

Galvā iešāvās doma, no kuras baidījos. Tā lika jautāt pašam sev: kādēļ es to daru? Kādēļ pieļāvu, ka tā notiek ar mani, ar visiem mums? Atbilde bija skaidra. Bet es zināju: ja noformulēšu to vārdos, varētu sākt vainot būtni, kura visu to izraisīja. Tomēr šo faktu nevarēju nedz noliegt, nedz no tā izvairīties. Visu nepatikšanu cēlonis bija šī sieviete, kura pirms dažām stundām bija pārtraukusi manu mierīgo dzīvi.

Pakavu klaboņa attālinājās un atskanēja viesnīcas otrā pusē. Vēja pūsmā mazliet iečīkstējās izkārtne. Uz mirkli iestājās klusums. Tad līdzīgi pēkšņai vētrai tieši man virs galvas koka slēģos iecirtās nāvējošas lodes. Es no pārbīļa gandrīz izšāvu no savas šautenes.

-     Nāciet ārā, jūs tur! un turpinājās lamas.

Sekoja saruna uzbrucēju starpā. Tomēr vārdus

nevarēja saprast. Atkal lāsti un lamas.

-     Kā viņi mūs aplaimo, nočukstēja māte.

-     Kas tur iekšā ir? nosauca cita balss, tikpat asa kā pirmā. Tomēr tās vēl bija daudzmaz pieklājīgas balsis. Par spīti pašreizējai situācijai un uzvedībai, šie cilvēki bija auguši džentlmeņu vidū.

Un atkal iestājās šis savādais, nomācošais klusums. Palūkojos savos ieroču biedros. Toma sejā nekustējās ne vaibsts, viņa muskete bija rāmi atslieta pret delmu, bet labās rokas rādītājpirksts atradās tuvu šautenes mēlītei. Mana māte, saspringti ieklausīdamās katrā vismazākajā troksnī, kas nāca no āra, šķita pats modrības un savaldības iemiesojums. Piepeši viņa iešņācās: Zemē! Zemē!

Trīs muskešu ložu kārtas iecirtās tuvākajos slēģos. Ar lielu troksni apgāzdami krēslus, mēs metāmies guļus.

Lodes iekšpusē neiekļuva, bet tās ieurbās vecajos koka slēģos ar tādu spēku, ka visapkārt pašķīda skabargas; iekšā lēni plūda šaujampulvera sīvā smaka un mums zem galda sadzina acīs asaras. Kling! viņi pārlādēja šautenes. Es pacēlu galvu. Toms norādīja: uzbrucēji mērķēja uz konkrētu vietu. Bija skaidrs, ka viņi nodomājuši izšaut slēģos caurumu, lai tad atklātu, kas iekšā slēpjas.

Nākamā zalve trāpīja tajā pašā vietā, un viena no lodēm iekļuva iekšpusē. Tā izskrēja cauri glāzei un nosvieda to zem loga uz grīdas. Mute un lūpas man bija izkaltušas sausas. Pavēros augšup uz koka šķēpelēm augstu slēģos un mazo, apaļo caurumu rūtī. Uzbrucēji šāva, sēdēdami zirgā, tik tikko jarda attālumā. Nākamā zalve varēja padarīt caurumu pietiekami lielu, lai redzētu iekšā. Man nosvīda pat mati.

Mēs ar Tomu nometāmies uz ceļiem ar seju pret logu, un māte aizrāpoja mums aiz muguras, no manis pa kreisi un laukā no ugunslīnijas. Otra viesistabas daļa vēl joprojām likās neskarta. Viss patlaban notiekošais šāvieni un pulvera smaka līdz šim mierpilnajā istabā šķita kaut kas prātam neaptverams.

Un tad izrādījās, ka esmu precīzi paredzējis uzbrucēju stratēģiju. Punktā, kur lodes bija ieurbušās kokā, vesels pulks paukotāju (tā vismaz izklausījās) ņēmās cirst, durt un dauzīt. Viņi sita koku ar ieroču laidēm un graizīja ar zobenu asmeņiem, viņi izkliedza lāstus un tad turpināja uzbrukumu. Troksnis bija tik liels, it kā te darbotos vesels pūlis. Tā kā uzlauzt slēģus neizdevās, viņi grieza kokā dziļas brūces. Pūzdami, elsdami, stenēdami un lāstus izgrūzdami, nelieši vilka asmeņus ārā un cirta atkal. Mēs gulējām, sejas grīdai piespieduši, un es jutu, kā man sviedri līst aumaļām.

Manas ausis sasniedza vēl viena zirga pakavu troksnis. Piepeši atskanēja tāds troksnis, ka likās, pasaulei pienācis gals slēģus satricināja tik mežonīgi sitieni, ka zeme drebēja zem kājām. Tad iestājās klusums, ko pārtrauca kliedziens.

Velna suņi! Palaidiet mani, un es to izdarīšu!

Šī balss… smadzenēs šaudījās doma. Kur esmu to dzirdējis? Un pavisam nesen!

Kuprainis ar saviem āmuriem! Tas stāvs zirgā! Mani pārņēma panika. Tam jābūt viņu algotnim, kas ceļo kopā ar viņiem un viņu interesēs izmanto savu briesmīgo spēku!

Kāda balss pūlējās kupraini savaldīt, bet viņš (un tas bija viņš) ieaurojās un metās cirst mūsu vecos slēģus. No triecieniem dēļi ieliecās, un viņam izdevās sadauzīt vairākas rūtis. Troksnis kļuva neciešams, un tajā izcēlās uzbrucēja neapvaldīto dusmu kliedzieni. Tomēr mūsu vecie koka slēģi turējās pretī šo viesnīcu bija būvējis mans vectēvs.

Kuprainis pieklusa. Es saklausīju viņa murmināšanu, un balsī jautās slepkavnieciskas tieksmes. Atkal iestājās smacējošais, biedīgais klusums. Ko tālāk? Mūsu apņemšanās sevi aizsargāt bailes nemazināja.

Pagāja garas briesmpilnas minūtes. Toms Teilors paošņāja gaisu un kļuva nemierīgs. Viņš pielika roku pie auss. Es nesaprašanā pakratīju galvu.

-     Viņi gatavo kaut ko līdzīgu degbumbai, Toms čukstus paskaidroja.

Laukā pasaule likās pieklususi, šāvieni bija aizbaidījuši pat putnus. Atkal iekrācās zirgs, kāds cits sakratīja seglus, un pāris reižu viens no vīriem kaut ko noņurdēja, it kā prasīdams, lai viņam kaut ko padotu.

Kas krīzes laikā ir sliktāk troksnis vai klusums? Manuprāt, klusums; tas saasina bailes.

Uzbrucēju vadonis tas, kura balsi mēs izdzirdējām vispirms, atkal mūs uzrunāja. Šoreiz viņš noturēja gandrīz vai veselu runu.

-       Ei! Ei, jūs tur! Mēs domājam, ka jūs slēpjat slepkavas. Te tuvumā guļ pavisam nesen noslepkavots muižnieks. Mums garām pretējā virzienā neviens nav devies, un no jūsu nocietināsanās mēs secinām, ka jums ir kas slēpjams. Izdodiet neliešus, kas to izdarīja, un mēs dosimies projām. Ja to nedarīsiet, piespiedīsim jūs nākt laukā!

Tāpat kā iepriekš, mēs neatbildējām. Turpmāk dzirdējām, kā tiek iedegta uguns. Tieši zem tuvākā loga varēja saklausīt, kā tā lien pa degli sprakšķēdama. Tad noklabēja zirgu pakavi, it kā uzbrucēji atkāptos atpakaļ uz ceļa pusi. Deglis šņāca.

Bet pāri visām šīm skaņām uz mūsu ceļa bija dzirdams jauns citu auļojošu zirgu pakavu troksnis. Vairāki jātnieki, kā varēja saklausīt, neliela grupa ar pērkondimdošu troksni tuvojās "Admirālim Benbovam". Mūsu aplencēji ārā atkal izkliedza lāstus. Taču deglis turpināja savu nāvējošo gaitu, apslāpēdams mūsu sirdīs prieku par iespējamiem glābējiem.

Domas šaudījās galvā. Ko lai es daru?

Vispirms es ieklausījos. Pēc skaņas un smakas spriežot, deglis stiepās gar palodzi otrpus slēģiem. Uzmetu acis Tomam, taču viņam nebija padoma, kā novērst šīs briesmas. Vienlaikus auļošanas troksnis nāca arvien tuvāk. Vai sprādziens saraustīs mūs gabalos tajā pašā mirklī, kad glābiņš ir tik tuvu?

Pilnībā neapzinādamies, ko daru, taču ar pavisam skaidru galvu, izvairīdamies no stikla lauskām, pievirzījos pie loga. Atspiedu vaļā logu, tad pastūmu slēģus, taču tikai kādu sprīdi. Mani nesagaidīja nedz naidīga seja, nedz šautenes laide. Mūsu ienaidnieki bija pagriezušies pretī jātniekiem.

Palūkojies lejup, ieraudzīju no loga malas ceļamies dūmu grīsti, un tur, man tieši zem sejas, vijās deglis. Vēl neviena čūska nebija spļāvusi tik briesmīgu indi kā šņācošās auklas degošais gals. Kaste, uz kuru virzījās liesma, atradās vairs tikai pāris sprīžu no sīkās liesmiņas. Ne tikai tas ja uzbrucēji pagrieztos, lai paskatītos uz spridzekli un ieraudzītu mani, varēja sagaidīt lodi sejā.

Atspiedu slēģus vēl par sprīdi. Neviens neiesaucās. Lēni nolaidu šautenes laidi un, stipri spiezdams, mēģināju ar to degli nodzēst. Tomēr tas neizdevās, un liesma joprojām šņāca un locījās pa auklu uz priekšu. Apstājos un uz mirkli atkāpos. Liekas, ka veiksme bija manā pusē, un, kad atkal piegāju pie loga, neviens man neveltīja lāstus un neviens nešāva, jo auļi strauji apklusa. Uz ceļa sākās skaļa kņada.

Apslapinājis pirkstus siekalās, nodzēsu liesmu, cieši satverdams auklu starp īkšķi un rādītājpirkstu. Degļa radītais apdegums pēc tam sūrstēja dienām ilgi.

.

4 nodaļa Likuma spēks

Mūsu glābējus nevadīja dakteris Laivsijs. Toma Teilora dēls nebija sastapis viņu mājās un tādēļ bija traucies uz muižas māju. Tas izrādījās skvairs, kurš auroja: Pie kārtības, džentlmeņi! Pie kārtības!

-               Kā jūs uzdrošināties, ser? sauca balss, kura pirms brīža bija mūs biedējusi.

-     Es uzdrošinos gan. Nolieciet ieročus!

-     Vai jūs zināt, kas es esmu?

-               Lai jūs būtu kaut paša karaļa dēls, atsaucās skvairs, mūsu draudzē jums vajadzēs pakļauties Viņa Majestātes likumam. Kāpiet nost no zirga, ser, un sagatavojieties atbildēt uz jautājumiem.

-               ES esmu likums, vīrs atbildēja. Tāds likums, kāds jums ne prātā nav nācis.

Kaut kas šī vīra manierēs lika skvairam aprauties. Paskaidrojiet tuvāk!

-     Visnekrietnākā kārtā ir nogalināts mūsu biedrs ļoti ievērojams augstmanis un mans radinieks.

-      Jā gan. Divi no maniem vīriem novāc līķi, iestarpināja skvairs.

-     Un šī viesnīca dod patvērumu slepkavam. Kā arī diviem bēgļiem, asi atcirta mūsu galvenais aplencējs.

-     Tā sacīt var jebkurš, noņurdēja skvairs. Tas neko nepierāda.

-        Esmu sers Tomass Maltbijs. Mans mirušais brālēns ir bija Bervikas hercogs.

Ierunājās kāds cits no aplencējiem; viņa balsī skanēja ārzemnieka akcents. Pēc balss toņa varēja saprast, ka viņš ar paskaidrojuma palīdzību vēlas mazināt saspīlējumu, vienlaikus paliekot pie sava.

-     Sers Tomass Maltbijs ir viens no Viņa Majestātes galma advokātiem. Tādējādi viņam ir tiesības spriest karaļa tiesu visā karalistē, kur un kad vien viņam tas šķiet nepieciešams. Es esmu viņa sekretārs.

Sirds man sastinga. Galma advokātam bija tiesības uz vietas veikt izmeklēšanu, noturēt tiesu un tūlīt dot spriedumu tiesnesis, zvērināto tiesa un, protams, bende vienā personā. No viesnīcas apmeklētājiem biju dzirdējis briesmu stāstus par tūlītēju tiesu, ko praktizēja tādi tipi. Šim vīram bija tiesības notiesāt un pakārt mani paša pagalmā! Šajā pašā dienā!

To saprata arī skvairs Trilonijs un tāpēc ierunājās mierīgākā tonī.

-         Mūsu vietējais miertiesnesis sniegs jums nepieciešamo atbalstu, ser. Varu galvot par viņu, un kuru katru mirkli gaidu viņu ierodamies.

-     Jūsu "vietējais miertiesnesis" tomēr nav klāt, gandrīz nicīgi attrauca sers Tomass Maltbijs. Turklāt šaubos, vai viņš personiski pazīstams ar karali. Tādā gadījumā tiesa jāspriež mums.

Skvairs Trilonijs klusēja. Jau ar to vien pietika, lai mani vēl vairāk satrauktu. Visi skvaira risinājumi satur vairāk darbības nekā spriedumu. Iestājušos klusumu pārtrauca skaļa, nikna dauzīšanās pie durvīm.

-         Jūs, tur iekšā! Nāciet ārā! Noziedznieku slēpšana ir pret karaļa likumu. Ārā, slepkavas! Ārā! Tas bija Maltbijs.

Aiz sašutuma piesārtušiem vaigiem māte nočukstēja: Slepkavas? Ja viņš vēlreiz pateiks tādu vārdu, es par tādu kļūšu.

Neparasti miermīlīgi sarunā iesaistījās skvairs.

-        Šo viesnīcu es pazīstu tikpat labi kā savu kabatu. Tur nav nekāda slepkavas ne starp iemītniekiem, ne viesiem.

-        Labi, atskanēja kāda cita uzbrucēja balss; balss, kuru es iepriekš nebiju dzirdējis. īsta dzērāja balss! Lai viņi nāk laukā un parāda, ka tiem likuma nav jābīstas.

Mēs trīs, nerunājot nevienu vārdu tikai ar uzacu saraukšanas palīdzību, noturējām kara padomi. Lēnām pavēru slēģus pusvirus un, pats palikdams neredzams, palūkojos laukā.

Man pavērās skats tikai pa šauru spraugu, tomēr kaut ko varēju saskatīt. Mūsu pagalms izskatījās kā nelielas, taču niknas kaujas sākumā. Uzbrucēji vienā rindā sēdēja zirgiem mugurā, šautenes notēmējuši pret skvairu un viņa vīriem. Skvairs bija apbruņojis vairākus muižas strādniekus. Kuprainis, mazliet atstatu zirgam mugurā sēdēdams, visus vēroja ar ledusaukstu skatienu.

Acu no Trilonija nenolaizdams, Maltbijs sakniebtām lūpām man uzsauca: Logs nederēs. Cilvēki ieiet un iziet no mājām pa durvīm. Ja vien tie nav zagļi un slepkavas.

Saklausīju, kā māte aizmugurē nikni ievelk elpu. Tajā brīdī pamanīju zibenīgu kustību un kaut ko pazibam gaisā. Kupraiņa mests neliels āmurs trāpīja pa aizvirtņiem, kas, vērdamies ciet, nobrāza man pirkstu kauliņus. Aizcirzdams slēģus, pamanīju, kā skvairs izšauj pāri kupraiņa galvai.

Trilonijs ieaurojās. Nākamreiz būs tieši acīs. Bet jūs, Maltvič, vai kāds nu bija tas jūsu sasodītais vārds, savaldiet to kropli vai arī viņš mirs!

Kuprainis izkliedza neķītru lāstu, un es nosarku aiz kauna, ka manai mātei tas jādzird, lai gan viņa bija pieradusi klausīties piedzērušu jūrnieku rupjajā valodā.

-       Lai viņi atver durvis, un mēs neko turpmāk neuzsāksim! nobļāvās Maltbijs.

-        Vai viss kārtībā, Džim? skvairs negribīgi vaicāja.

Mēs ar Tomu Teiloru lēni pavērām smagās durvis. Pa spraugu es varēju saskatīt tikai skvairu un viņa vīrus. Vairāki no viņiem steidzināja soli, it kā svešinieki būtu devuši mājienu, ka grasās vai nu mesties uz durvīm, vai arī šaut uz mums.

-        Palieciet, kur esat, Džim! skvairs sauca. Nenāciet laukā!

Maltbijs viņu pārtrauca. Mēs noliksim ieročus. Un ceram, ka pārējie, kas sevi dēvē par "džentlmeņiem", darīs tāpat.

Atskanēja gausa šķindoņa, noliekot šaujamos uz zemes. Skvairs deva saviem vīriem komandu: brīvi! Tad viņš pamāja uz mūsu pusi, lai noliekam ieročus. Toms Teilors izgāja un nolika savu medību bisi.

Tomēr es negrasījos iziet laukā no viesnīcas. Vienu šaujamo izsviedu, bet otru paturēju. Vienīgais, ko viņi redzēja, bija mana roka. Atkal atkāpos dziļāk.

Maltbijs piejāja tuvāk, un tagad es varēju viņu aplūkot labāk. Viņš bija stipri līdzīgs vīram, kurš nomira uz ceļa. Ne tik ģeķīgs, tomēr neapšaubāmi turīgs, ar noslieci uz resnumu, lielu dubultzodu, tuklām rokām un lielām, gudrām acīm. Viens no viņa pavadoņiem izskatījās pēc mācīta vīra; tas acīmredzot bija viņa sekretārs. Otra pavadoņa sejas krāsa liecināja, ka viņa vaļasprieki bija iedzeršana, medības un ieroči. Šie trīs bija pārmēru grezni ģērbti. Un vēl tur gluži kā maitu lija, acis nemirkšķinādams, sēdēja arī kuprainis.

-    Vai jūs nogalinājāt Bervikas hercogu? Maltbijs sauca durvju virzienā.

-     Džim, neatbildi, brīdināja skvairs.

-     Jūs slēpjat bēgli un viņas knēveli, pilnā balsī auroja Maltbijs. Bet jūs, ser, viņš vērsās pie skvaira, esat viņu līdzdalībnieks.

Viņš panāca uz priekšu un sasauca savas grupas vīrus sev tuvāk klāt. Viņa Majestātes karaļa Džordža man piešķirtās varas vārdā es sasaucu tiesas sēdi.

Maltbijs bija mūsu visbīstamākais ienaidnieks vīrs ar ātru un skaidru domāšanu, kurš spēja pieņemt izšķirīgus lēmumus un piemēroties pretinieka reakcijai.

Mirkļa nopietnību apzinājās ikviens klātesošais, kad Maltbija sekretārs ierunājās savā smalkajā balsī. Mums jāapsēžas.

-     Lai notiek tā, lēni novilka skvairs Trilonijs un uzsauca durvju virzienā: Ja varētu dabūt solu, Džim. Viņš likās samulsis un noraizējies.

Toma dēls Džošua nošķīrās no skvaira grupas un kopā ar tēvu sāka nest šurp vairākus solus.

-       Rakstīšanai mums būs vajadzīgs arī galds, pieprasīja sekretārs.

Toms un Džošua aizvēla tukšu mucu un nostatīja to starp sēdekļiem. Maltbijs un sekretārs diezgan pašapzinīgi ieņēma savas vietas, un viņiem pievienojās trešais vīrs. Šī trijotne, kas tikai pirms brīža bija pūlējusies izdzēst mūsu dzīvību un iznīcināt īpašumu, iekārtojās kā karaļa tiesas pārstāvji. Kupraiņa acu skatiens nemitīgi šaudījās apkārt.

Tajā mirklī uz tukšās mucas nokrita ābols, ko kāds meta ar tik lielu spēku, ka miza pārsprāga un sula apšļakstīja Maltbiju. Viņš pārskaities ieaurojās. Es zināju, kurš no augšstāva loga izsvieda ābolu un, lai gan nevarēju noturēties nepasmaidījis, tomēr dedzīgi vēlējos, kaut Lūiss to vairs neatkārtotu. Veltīga cerība; pa gaisu lidoja vēl viens ābols, gandrīz trāpīdams vājajam sekretāram. Maltbijs dusmās pielēca kājās.

-     Uzej augšā un pasaki, lai puika pārtrauc sviest ābolus, teicu mātei.

Arī viņa, par spīti mirkļa nopietnībai, smaidīja un uz pirkstgaliem devās augšā pa kāpnēm.

Maltbijs stāvēja, prātodams, vai neatsākt uzbrukumu, tad pārdomāja; viņš negribēja zaudēt laiku un atkal apsēdās.

-    Viņa Majestātes karaļa Džordža vārdā kā viņš mutē apviļāja vārdus! es izsaucu tagad, šajā pašā brīdī, šīs viesnīcas saimnieku.

Bet tad atskanēja balss, kas piederēja cilvēkam, ko pazinu un mīlēju. Tikai ar manu atļauju, ser!

Gar viesnīcas stūri aukstasinīgs un savaldīgs nāca dakteris Laivsijs. Viņš apstājās pie liela tovera ar daudzkrāsainiem ziediem, ko mana māte bija novietojusi zem logiem.

-     Kas, pie velna, jūs esat?

-     Esmu šejienes īstais varas pārstāvis.

-     Un es esmu karaļa tiesas pārstāvis, Maltbijs nepalika atbildi parādā.

-        Blēņas! iesaucās dakteris Laivsijs. Kad maniem kaimiņiem jāmeklē palīdzība gaišā dienas laikā, es zinu, ka mūsu vidū ir nevis karaļa ļaudis, bet gan nelieši.

-        Es esmu sers Tomass Maltbijs, nogalinātā Bervikas hercoga brālēns. Esmu galma advokāts.

Dakteris Laivsijs sarauca uzacis. Tādā gadījumā, ser, labāk iemācieties karaļa tiesas norises kārtību.

Dakteris Laivsijs divreiz enerģiski sasita plaukstas. Citiem vārdiem, ser, tā kā šī ir vietējas nozīmes lieta, tā jāizskata tepat uz vietas, un es esmu vietējais tiesnesis. Ja jūs mani saprotat, ser.

Šķita, ka tagad var atļauties ironizēt nevis Maltbijs ar saviem vīriem, bet gan pretējā nometne; es zināju, cik ass prāts ir dakterim Laivsijam un kā viņš prot spēlēties ar vārdu "sers". Maltbijs un viņa līdzdalībnieki izskatījās mazliet apjukuši. Sekretārs noplātīja rokas.

-     Man nav līdzi likuma grāmatu, ser, viņš iesāka, bet es zinu, ka galma advokāts…

-      Neko jūs par to nezināt, pārtrauca dakteris. Un jūs neesat arī mums pierādījis savu amatu.

-    Ir notikusi slepkavība, Maltbijs sacīja. Izdzēsta ievērojama augstdzimuša vīra dzīvība. Mēs esam pārliecināti, ka slepkavas atrodas šeit. Es personiski esmu drošs par vienu, viņš pievērsa skatienu viesnīcas durvīm, un ticu, ka šajās telpās slēpjas līdzzinātāji un līdzdalībnieki.

-    Vai jūs varat to pierādīt? jautāja dakteris. Vai redzējāt, kas izdarīja šo slepkavību? Kur ir jūsu liecinieki? Jūs, džentlmeņi, mētājaties ar apvainojumiem un tēlojat tiesnesi un zvērināto tiesu. Man nav ne jausmas, kas jūs tādi esat. Varbūt paša nelabā iemiesojums! Bet, lai kas arī jūs būtu, ser, lieku ķīlā savu parūku, ja traucēsiet sabiedrisko kārtību, es jūs arestēšu. Labāk atkāpieties. Paļaujieties, ser, uz pazīstamu un zvērinātu kara|a miertiesnesi. Tas ir, uz mani. Mans vārds ir Laivsijs.

Maltbijs apspriedās ar savu sekretāru. Tad viņš teica: Labi, ser. Tomēr mēs iesniedzam sūdzību un tālab pieprasām izdarīt arestus. Jūsu draudzē nogalināts mūsu ceļabiedrs mans brālēns. Ir nozagts viņa zirgs.

-       Kā jūs zināt, ka notikusi slepkavība? Un ka nozagts zirgs? Es redzu, ka jūsu apsūdzības ir ļoti smagas.

-    Mēs esam pārliecināti, ka tādas tās arī ir. Un ka apsūdzētie slēpjas šajā viesnīcā.

-     Nē! es iesaucos. Patiesībā ir tā…

Dakteris Laivsijs pārtrauca mani: Apklustiet, jūs

visi! Es vadu šo izmeklēšanu, pamatojoties uz savu stāvokli un pieredzi. Bet vispirms saskaņā ar likumu. Tūlīt sākšu ar pierādījumiem.

Viņš piegāja pie Maltbija.

-     Dodiet šurp savu zobenu, ser. Sūdzības cēlājam, tāpat kā apsūdzētajam, izmeklēšanas laikā nav atļauts nēsāt ieročus.

Būtu grūti atrast vīru, kas vēl negribīgāk šķirtos no sava ieroča. Dakteris Laivsijs savāca arī visus pārējos zobenus.

-        Tie vīri ir apbruņoti, Maltbijs protestēja, norādīdams uz skvaira vadīto nelielo grupiņu.

-       Viņus jūs neesat apsūdzējis, tātad viņi šajā izmeklēšanā nav iesaistīti. Un tagad, ser, jums nav tiesību atstāt šo vietu bez manas atļaujas, un dakteris pasteidzās garām Tomam Teiloram, garām manai slēptuvei aiz durvīm, un ienāca ēnainajā viesnīcas viesistabā.

Toms viņam sekoja un sāka vērt vaļā slēģus. Es redzēju, kā viņš vērsa daktera uzmanību uz bojājumiem viesnīcas sienā un logos un norādīja uz neuzsprāgušo kārbu zem loga. Dakteris piespieda pirkstu degunam. Es zināju, ka tas liecina: viņš kļūst īgns. Pēc mirkļa Toms pagāja man garām.

-      Skvair Trilonij! viņš skaļā balsī sauca (Tomā dažkārt bija jūtams svarīgas amatpersonas talants). Skvairs pagāja garām manai slēptuvei, un es aiz viņa aizvēru durvis.

Drīz vien viesistabā strauji mainījās noskaņa. Dakteris Laivsijs ar skvairu runāja tik klusās balsīs, ka liedza man ko saklausīt.

Nemierpilnā pēcpusdiena gāja savu gaitu, debesīs šaudījās krauķi, apkārt riņķoja kaijas, un zirgi ganījās mūsu pagalma malā. Ārpusē valdīja klusums.

Piepeši izdzirdēju saucam savu vārdu. Mister Džim Houkinss! Man ienāca prātā, ka Toms dažkārt pārāk daudz atļaujas, iedomādamies sevi tiesneša palīga lomā.

Viesistabas otrā malā uz augsta atzveltnes sola atgāzies sēdēja skvairs Trilonijs. Dīvainas sakritības dēļ dakteris Laivsijs bija apsēdies pie viena no mūsu vecākajiem galdiem, kur parasti, iemezdams pa mēriņam, sēdēja Bilijs Bounss.

-     Džim, tev iespējami skaidri jāizstāsta viss, kas notika, manī cieši skatīdamies, teica dakteris.

Es tā ari izdarīju. Taču, vērojot daktera nopietno seju, bailes kā ar ledainu roku sažņaudza manu sirdi. Tad viņš ierunājās.

Džim, šo procesu neesmu oficiāli noformulējis kā lietas iztiesāšanu. Tu jau ievēroji, ka tev nevajadzēja zvērēt. Tam ir savi iemesli. Diemžēl situācija ir ļoti nepatīkama, jo iztēlē jau dzirdu skanam bendes soļus.

.

5.nodaļa Kļūstam par bēgļiem

Dakteris Laivsijs nopūtās; viņš bija uzņēmies smagu nastu, kas viņu nomāca.

-      Domāju, ka nespēšu savaldīt šos vīrus likumā paredzētajā kārtībā. Labākajā gadījumā viņi var pieprasīt, lai tevi apcietina kā aizdomās turamo. Ja notiks tā, baidos, ka mums uzsūtīs augstāku varu, un šie tā sauktie "džentlmeņi" (viņš nesaprata, kā lai tos dēvē) izmantos savu lielo ietekmi. Turklāt apgalvos, ka esi nogalinājis viņu biedru.

-     Bet es taču neesmu to izdarījis!

-     Viņi ievāks ziņas par tevi. Uzzinās par taviem stāstiem, par mūsu piedzīvojumiem svešās jūrās. Par Izraēlu Hendu.

Manā balsī ieskanējās spalgi toņi: Bet es nogalināju Izraēlu Hendu, tāpēc ka Izraels Hends mēģināja nogalināt mani! Viņš rāpās man pakaļ augšā uz kuģa. Turklāt es nemaz negribēju viņu nonāvēt, šautene izšāva, kad viņš svieda man ar nazi!

Es acīmredzot izskatījos stipri nožēlojams, jo dakteris piecēlās kājās un lēni teica: Pēc manām domām, ļaunāk vairs nevar būt. Mums nav liecinieku, jo viņi apsūdzēs tos, kas bija kopā ar tevi. Un viņiem nebūs grūti panākt spriedumu "vainīgs". Tā tas parasti notiek.

-      Ko tad man iesākt? Gan mana balss, gan es pats drebēju pie visām miesām.

It kā no liela attāluma dzirdēju dakteri sakām:

-      Ierosinu pārcelt izmeklēšanu uz citu vietu uz viesnīcu "Karalis Džordžs" vai, ja tu piekriti, Džon, uz muižas māju. Skvairs pamāja ar galvu.

-      Likšu, lai džentlmeņi, kas ir laukā, nekavējoties dodas turp.

Viņš aizgriezās, un skvairs man sacīja: Ja tu, Džim, neierastos…

Es sapratu, ka mani draugi par kaut ko vienojušies.

-     Bet tas padarīs mani par bēgli!

-     Lai no kaut kā slikta gūtu labumu, ir vajadzīgs laiks, teica skvairs Trilonijs.

Dakteris Laivsijs neskatījās uz mani. Abi vīri saprata manu pretrunīgo situāciju. Bēgšana nozīmētu, ka atzīstu savu vainu. Savukārt palikt nozīmētu tikt apsūdzētam smagā noziegumā un, iespējams, nokļūt Egzeteras cietumā. Līdz šim biju uzskatījis sevi par godavīru, un tagad jutos pagalam apjucis.

Tomēr tieši šī pretruna pamudināja mani izlemt. Jaukā, svešā sieviete un viņas ietiepīgais zēns manā sirdī bija aizskāruši kādu stīgu. Atceros, kā domāju: "Tur slēpjas kaut kas vairāk. Un neko nevar atrisināt, pirms šis noslēpums tiek atklāts. Bet abus šos cilvēkus es nenodošu. Par spīti tam, ka viņi man uzspieduši rūpes par sevi."

Tādēļ arī mūsu ceļš neveda uz muižas māju. Pēc stundas, kad visi bija izklīduši un likās, ka neviens mūs neredz, Toma Teilora pavadībā un ar manas mātes piekrišanu mēs atstājām "Admirāli Benbovu".

Vajadzēja rīkoties ātri. Paņēmām pārtiku divām dienām un apģērbu, bet mūsu nastām vajadzēja būt pēc iespējas vieglākām. Neliela aizkavēšanās iznāca, kad mēģinājām atrast drēbes mūsu abiem bēgļiem, kuri bija ieradušies pie mums bez jebkādām mantām. Izskatījām manas mātes drēbju skapi un, kaut gan Greisai Ričardsonei tagad mugurā bija daudz vienkāršākas drānas, toties tās bija daudz piemērotākas gaidāmajiem nezināmajiem dzīves apstākļiem.

No muguras pūšot siltam dienvidrietenim, devāmies ceļā. Virzījāmies uz grāfistes augstkalnēm, lai pēc iespējas izmantotu vasaras vakara gaismu, un cerējām, ka, pateicoties jaukajam, siltajam laikam, varēsim pārlaist nakti brīvā dabā.

Greisa Ričardsone izturējās tā, it kā bēgšana viņai būtu pierasta lieta. Kad viņi pirmīt abi ar Lūisu bija nonākuši lejā, viņa mēģināja atvainoties, bet es to nepieļāvu; un vispār, runām nebija laika.

-       Lūis, es sacīju, man tev jāizsaka kompliments par mērķa izvēli.

Puika vērīgi paraudzījās uz mani, tad uz manu māti, kas viņam uzsmaidīja.

-     Es netrāpīju, viņš nopūtās. Divas reizes. Ar āboliem grūti trāpīt.

Tad zēns sāka palīdzēt savai mātei, kura klusēdama ātri saiņoja drēbes un pārtiku. Ievēroju, ka arī Lūiss likās pieradis pie šādas nodarbošanās.

Tajā dienā māte mani pārsteidza vēl pāris reižu. Tieši viņa ieteica mūsu ceļamērķi. Dodieties uz Bristoli! Daudz ceļotāju tur apmetas gluži kā gājputni.

-      Bet vai… mūsu viesi piekritīs? Viņi taču tikko ieradušies no Bristoles.

-      Jo labāk, māte bilda. Kuram gan ienāks prātā meklēt viņus vietā, no kuras tie aizbēguši?

Mani nomāca arī citas raizes. Vai jaunai sievietei nav nepiedienīgi… tā vienkārši ceļot kopā ar sava vecuma jaunu vīrieti? Vai tas nav tā…

Viņas skatiens bez vārdiem norādīja, ka esmu bijis netaktisks, apšaubot gan savus paša, gan manas ceļabiedrenes morālos principus. Māte vienkārši ignorēja manu jautājumu.

-      Tu apmetīsies pie tēvoča. Tu viņam patīc, un viņam ir saprātīgi uzskati par dzīvi.

-        Un tālāk? jautāju, bet vairāk sev nekā pārējiem. Ko mēs darīsim tālāk? Vai mums vienmēr nāksies tā bēguļot? Nevaram taču mūžīgi slēpties tava brāļa mājā.

Māte gribēja mazliet apdomāt šo jautājumu, bet tikmēr mēs turpinājām steidzīgi kravāties. Tieši pirms mūsu došanās projām viņa pasauca mani.

-      Tu labi zini, ka man nepavisam nepatika tavs brauciens uz to salu. Tāpat tu zini: man negribējās, ka tu dodies projām. Tomēr tu rīkojies pareizi. Tas pavēra tev tādas iespējas, kādas nebūtu radušās pat piecdesmit šajā viesnīcā pavadītajos gados.

Šī uzslava, ar kurām māte mani nemaz tik bieži nelutināja, mani samulsināja.

-     Es domāju tā, viņa turpināja. Lai tevi vada godaprāts. Tu esi īsts sava tēva dēls. Tu neesi slepkava. Nedz arī kādreiz par tādu kļūsi, lai ko tie huligāni neteiktu. Bet arī tas ir tiesa, ka viņu vara spēj baltu padarīt par melnu. Tādi cilvēki var dienu pārvērst naktī. Mēs esam pārāk vienkārši ļaudis, lai stātos tādiem pretī. Mēs viņus neuzvarētu.

Viņa pieklusināja balsi un piegāja pie durvīm pārbaudīt, vai kāds nenoklausās, tad čukstus pabeidza: Visā šajā lietā kaut kas slēpjas. Kā jau sievietes to mēdz darīt, mēs aprunājāmies. Mums pienāktos apbrīnot un cienīt abus šos cilvēkus par visu, ko viņi pārcietuši. Māte aizskāra manu roku. Tāpat es ļoti gaidu savu nākamo tikšanos ar šo jauko sievieti.

-     Māt, tev paveicies, ka esi kaut ko uzzinājusi par to, kas saistīts ar viņu. Es turpretim nezinu neko, vēsi iebildu.

-    Gan jau uzzināsi. Visu slikto varēs vērst par labu, tikai atklājot, kas aiz tā slēpjas. Nokļuvis Bristolē, rīkojies tā, kā uzskati par vajadzīgu un ko iesaka tavs tēvocis. Ja tu ļoti centīsies, lai viss beigtos labi, tev nevar nepaveikties.

Tā ar mātes svētību es vedu Greisu Ričardsoni un viņas dēlu projām no "Admirāļa Benbova". Tagad biju uzņēmies jaunus pienākumus, kas reizē iepriecināja un biedēja.

Parastais ceļš uz Bristoli ved gar krastu. Mēs jājām tālāk zemes iekšienē, lai, izvēloties lauku ceļus un lopu dzinēju takas, izvairītos no cilvēkiem. Kāda sieviete ar grozu, kas vāca augus, un vairāki bērni, kas rotaļājās, rāpdamies kokā, mums pamāja. Cerēju, ka nevienam no tiem nelikāmies ievērības cienīgi; vīrietis, sieviete, zēns un kalps jāšus zirgos vasaras vakarā šajā apvidū nevarēja būt nekas neparasts. Ja uzrastos sekotāji, mūs varbūt varētu ievērot tikai tāpēc, ka jājām ātri. Tāpēc neļāvu palēnināt soli, līdz bijām ceļojuši vairāk nekā divas stundas, un ceļmalu dzīvžogos sakrita garas ēnas.

Jādams pūlējos tikt skaidrībā par situāciju, kādā atradāmies. Lai gan slepkavībā netikām apsūdzēti, bijām aizdomās turamie. Briesmīgajam notikumam liecinieku nebija; vienīgi mūsu versija pretī viņējai. Kā jau skvairs un dakteris Laivsijs baidījās, mūsu pretinieku apsūdzībai būtu daudz lielāka nozīme sers Tomass Maltbijs tik pārliecinoši runāja par savu statusu sabiedrībā un sakariem. Bēgšana bija pareizā izvēle, tikai katru darbību pavada arī sekas.

Tālab kas notiks turpmāk? Vai mums vajadzētu pamest Angliju? Ja tā, tad kādā veidā un uz kurieni? Un uz cik ilgu laiku? Ja mēs paliktu tepat, vai bija kāds, kam lūgt aizstāvību? Tādam cilvēkam vajadzētu būt vismaz tikpat augstam, ja ne vēl augstākam sabiedriskajam statusam nekā mūsu apsūdzētājiem un uzbrucējiem. Un kā ar Džozefu Teitu īsto iemeslu, kādēļ tiku iejaukts visā šajā lietā? Es nedz zināju, nedz arī varēju uzminēt, vai viņš vispār ir dzīvs.

Pārdomāju arī mātes sacīto. Viņai taisnība atbildes uz maniem jautājumiem bija meklējamas stāstā par Greisu Ričardsoni, viņas dēlu un pirātu Teitu.

Debesis saulrietā sārtojās, kad es aicināju savus ceļabiedrus atpūsties kalnu grēdas ieplakā. Nevienu sekotāju nemanīja, tomēr tagad mūsu pretiniekiem jau bija kļuvis skaidrs, ka mums pat prātā nenāca muižas mājā stāties daktera Laivsija tiesas priekšā.

Mēs nokāpām no zirgiem, un Toms uzmanīgi nocēla zemē zēnu. Lūiss izstaipījās, pateicībā mīļi noglāstīja zirgu un aizgāja aprunāties ar māti. Visi pastaigājāmies šurpu turpu, lai izlocītu kājas. Izmantoju izdevību, lai labāk pavērotu abus šos cilvēkus, par kuriem tik negaidot biju kļuvis atbildīgs.

Zēns līdzinājās mātei, bet es centos viņa sejā atrast ari citu līdzību. Vai tas nebija Džozefa Teita spēcīgais deguns? Jau šī doma vien lika man nodrebināties. Manā atmiņā Teits saistījās tikai ar baiļu izjūtu, un es tagad no visas sirds pievienojos skvairam, ka toreiz vajadzēja šo zelli pakārt. Ja Lūiss patiešām bija Teita dēls, tad ieraudzīt viņa sejas vaibstus šajā nevainīgajā zēnā bija patiešām briesmīgi.

Savukārt, ja runājam par zēna māti, es arvien vairāk pārliecinājos, ka viņa ir saņēmusi labu audzināšanu. Pat staigājot šurpu turpu pa ganībām un sarunājoties ar dēlu, viņā bija jūtams savāds izsmalcinātības un garīgā spēka apvienojums, kas piemīt vienīgi īpašām sievietēm.

Pat pļavā Greisai Ričardsonei bija īpaša gaita: reizē stingra un noteikta, bet tajā pašā laikā līgana, it kā slīdētu pa ūdeni. Tādējādi viņa ar savām kustībām mazliet atgādināja stārķi, vai drīzāk gan kādu eksotiskāku putnu, tādu kā tuksneša strausu vai flamingo, par kuriem biju dzirdējis dienvidu zemēs.

Turklāt Lūisa mātes sejas izteiksme bieži mainījās. Stāsta, ka izvairīgums esot brīnišķīgu sieviešu īpašība iespējams, ka tas piederas daiļumam. Manā sirdī atkal iezagās nemiers un satraukums. Tāds pats apmulsums pārņēma arī prātu. Ja man šobrīd vajadzētu Greisu Ričardsoni uzrunāt, biklums liktu man to darīt paskarbi.

Taču es nevis viņu uzrunāju, bet gan atgādināju, ka jāsteidzas, un mēs atkal kāpām zirgos. Šoreiz paņēmu Lūisu pie sevis un brīdināju, ka jāsim līdz tumsai.

Iemirdzējās pirmās zvaigznes. Sāka pūst nakts vējiņš, un pļavās krājās rasa, tomēr vēsi nekļuva. Rāmais vakars mazināja saspringumu, kas mūs neatstāja visu ceļojuma laiku.

Jājām pāri tīrumiem kalnu virsotnēs un atkal lejā nogāzēs, virzījāmies gar rudzu lauku malu un šķērsojām leknas pļavas. Mūs vēroja tikai govis, gulēdamas zālē un gremodamas. Pāris reižu tās cēlās kājās un, ja piejājām pārāk tuvu, uzslējās uz ceļiem, lielās galvas purinādamas.

Drīz, zirga vienmērīgās rikšošanas ieaijāts, Lūiss iemiga, un zēna galva atslīga man pret krūtīm. Es saņēmu grožus tā, lai varētu viņu droši atbalstīt.

Pēc stundām trim jājām lejā pa slīpu, stāvu nokalni. Līdz pat septembrim šajās rietumpuses augstākajās vietās nekad neiestājas pilnīga tumsa. Pulkstenis bija apmēram desmit vai vienpadsmit. Priekšā kāds stāvs palēcās un izbijies rikšoja projām; bijām izbiedējuši briedi. Tālumā pa labi slējās vientuļa ēka. Es ar žestiem pavēlēju pārējiem gaidīt, kamēr pats apmetu ap to lielu loku. Fermu nemanīja. Tas bija nomaļš šķūnis, ko izmantoja siena uzglabāšanai.

Iekšā atradām tikai solu, barības sili un vairākas ķīpas svaiga siena. Pa šo laiku pārdomāju, kā Greisa Ričardsone varētu uztvert nepieciešamību pavadīt naktis mītnē bez jebkāda komforta. Vislabākie cilvēki vienmēr ir paši saprotošākie, un, manuprāt, kā visi vajātie, viņa droši vien bija pieradusi pie neērtiem apstākļiem.

Tomēr aiz cieņas pret viņu es teicu: Kundze, diemžēl tas ir tikai šķūnis.

Lūdzu, neuztraucieties. Esmu uzaugusi laukos. Par spīti neērtībām, naktīm zem skaidras debess piemīt sava burvība.

Ar šo atbildi viņa remdēja manu satraukumu, taču ne sirdi: šī saprotošā izturēšanās mani aizkustināja un izraisīja vēlēšanos viņu aizsargāt.

Lūiss tā arī nepamodās, kad Toms zēnu cēla nost no mana zirga. Viņa māte noklāja zemē divas segas un, cik vien tumsa ļāva, izvēlējās vispiemērotāko guļvietu. Tur Toms apguldīja puišeli, kurš miegā nedaudz sakustējās.

Lai gan vēl aizmidzis, viņš aši piecēlās sēdus. Arī rīt mums te jāpaliek. Arlabunakti. Tad Greisas dēls atkal apgūlās.

Mēs visi dzirdējām šo piezīmi, un mūs pārsteidza pārliecība, ar kādu tā tika izteikta. Toms Teilors stāvēja man tik tuvu, ka es mijkrēslī manīju viņu saraucam pieri. Man būtu gribējies pajautāt Lūisam, kādēļ viņš tā teica, bet zināju, ka zēns guļ dziļā miegā. Viņa māte ar raižpilnu skatu palūkojās manī, un es pamāju mēs paliksim te.

Izsaiņojām pārtikas krājumus. Par spīti bažām, ka piens varētu saskābt, tas vēl bija patīkami svaigs. Pats nesaprotu, kā mums izdevās paņemt līdzi pietiekami daudz pārtikas un apģērba četriem cilvēkiem.

Ik pa brīdim izmēzdami kādu vārdu, izsalkuši tiesājām vakariņas. Visai drīz Toms aizsmēķēja pīpi, ar roku aizsegdams tās galviņu, lai no pakalna vai mājas nebūtu redzama dūmu strūkliņa. Tad aizmiga arī viņš, un es pirmoreiz paliku divatā ar Greisu Ričardsoni. Pēc brīža viņa piecēlās un izgāja laukā no šķūņa. Pustumsā varēju saskatīt, kā sieviete turpat netālu savā īpatnējā gaitā soļoja šurpu turpu, šurpu turpu. Drīz Lūisa māte atgriezās un apgūlās blakus dēlam.

.

6.nodaļa Jātnieki naktī

Iestājās tā nakts daļa, kad mežos sakliedzas to iemītnieki un zvaigznes staro sudrabainā gaismā.

Varētu likties dīvaini, bet vislielāko satraukumu manī izraisīja nepieciešamība uzdot Greisai Ričardsonei tiešus jautājumus. Nesapratu, vai tas varētu būt šīs briesmīgās dienas iespaids, bet līdz šim neviena sieviete nebija mani tā ietekmējusi un izraisījusi apjukumu domās un panikai līdzīgu sajūtu sirdī.

Arī viņa nevarēja gulēt. Apmēram pēc stundas dzirdēju viņu ceļamies augšā. Sieviete pagāja garām šķūņa durvju ailei, kur sēdēju. Jutu, ka vajadzētu viņu uzrunāt un sākt noskaidrot patiesību: kas īsti bija par cēloni visiem satraucošajiem notikumiem? Greisa Ričardsone apsēdās zālē pāris soļu no manis. Iestājās klusums, kurā varēju saklausīt tikai divas

skaņas viņas elpu un savas sirds dauzīšanos krūtīs. Tumsa slēpa manu apjukumu.

Vai jūs nevarat aizmigt, kundze?

Viņa neatbildēja. Varbūt nedzirdēja mani. Varbūt negribēja runāt, tikai sēdēt un vērot zvaigznes, un es biju viņu iztraucējis? Jutos sarūgtināts un pat aizvainots, kad, neteikusi ne vārda, Greisa Ričardsone piecēlās, iegāja atpakaļ šķūnī un apgūlās blakus dēlam. Drīz viņa aizmiga.

Man kājā iemetās krampis, jo kādu laiku nebija gadījies jāt tik ilgi un ātri. Atlaidis vaļīgāk zābaku šņores, izstaipīdams un izkustinādams kājas, mazliet pastaigājos gar šķūni. Mūsu zirgi nomierinoši bubināja un šņākuļoja.

Kā allaž, kad acis pieradušas pie tumsas, arī naktī bija iespējams kaut ko saskatīt. Bijām apstājušies lekni sazaļojušas pļavas viducī. Kalna kore likās gaišāka; tā bija iespēja novērtēt tuvējo apkaimi. Tur auga liels, vientuļš koks, un uz tā pusi arī devos, lai izlūkotu apkārtni.

Kāpiens tumsā pāri nelīdzenajai zemei izrādījās grūts un sarežģīts. Kad biju sasniedzis lielo koku, piepeši man pār muguru pārskrēja skudriņas. Zemi rībināja pakavu troksnis. Auļodami tuvojās jātnieki.

Atrados tuvu lielā koka ārējiem zariem. Priekšā saskatīju tuvojošās ēnas. Tie nebija mežonīgi, auļojoši savvaļas zirgi. Zvaigznes iemirdzējās spožāk. Jātnieki nāca tuvāk un tuvāk. Nakts ēnas šķita jājam kopā ar viņiem. Caur zābaku zolēm jau sajutu zirgu pakavu drebināto zemi. Beidzot uzdrošinājos saskaitīt jātniekus viens, divi, tris, četri. Taču to biju gaidījis; kopš mirkļa, kad pirmoreiz saklausīju pakavu troksni, es zināju, kas tie tādi bija un ko gribēja.

Ticu, ka no šausmām var apstāties sirds un asinis sastingt dzīslās. Tomēr jātnieki aizauļoja garām. Cerēju, ka, jādami tādā ātrumā, turklāt tumsā, viņi mani vienkārši nepamanīja.

Un tad piecdesmit jardu attālumā no manis pirmais jātnieks negaidot savilka grožus. Vai tiešām viņi mani ieraudzījuši? Apgriezis zirgu apkārt, grupas vadonis uzsauca saviem biedriem, lai tie apstājas. Viņi paklausīja. Visi nokāpa no zirgiem un, man par lielām šausmām, tik tikko trīsdesmit jardu atstatu tumsā apspriedās.

Tomēr neviens nenāca uz manu pusi un nenotēmēja ar šauteni, un neviena balss man neuzsauca. Vai viņi tomēr nebija mani redzējuši?

Tāpat kā iepriekš, sarunu vadīja Maltbijs; pārējie klausījās. Varēju saskatīt viņu augumu kontūras, bet neredzēju sejas; dzirdēju balsis, bet nesaklausīju vārdus. Tas situāciju padarīja vēl ļaunāku, jo iedomu spēkam piemīt spēja radīt lielākas bailes nekā realitātei. Visbriesmīgāk tumsā izskatījās kupris uz tā ļaunā īpašnieka muguras.

Piepeši sava stāvokļa apjausma trāpīja man kā sitiens ar dūri. Kamēr tuvojās jātnieki, es, protams, biju izvēlējies tālāko koka pusi. Tagad, kad viņi pajāja garām, stāvēju otrā pusē, ko no apspriedes vietas varēja redzēt vislabāk.

Pavēros visapkārt, meklēdams citu patvērumu vai atkāpšanās ceļu, bet priekšā pletās tikai atklāts lauks. Jebkurā bridi viņi mani varēja ieraudzīt. Vai vasaras nakts vājā gaisma, kas līdz šim bija mūs lutinājusi, nu pieprasīs tik briesmīgu maksu? Mana sirds sāpēs sažņaudzās, iedomājoties savus gulošos draugus.

Esmu cieši pārliecināts, ka lielāko daļu problēmu var atrisināt, rūpīgi visu apdomājot. Sasprindzinājis domas, turpināju vērot šos nemierīgos, apņēmīgos vīrus. Un tad, gandrīz nevilšus, sāku veidot sev slēptuvi. Lēni, lēni pasniedzos virs galvas un sataustīju zaru. Nobriedusi goba parasti kupli sazaļo. Lēni, lēni paraustīju zariņu, kas savukārt novilka lejup lielāku zaru, līdz man priekšā līgani šūpojās lapu biezoknis. Nospiedu zaru vēl zemāk, gandrīz līdz pašai zemei. No vietas, kur sēdēja jātnieki, droši vien izskatījās, it kā kāds zars būtu izaudzis dīvainā leņķī.

Vienīgā nelaime no savas slēptuves vairs tik skaidri viņus nevarēju saredzēt. Gribēju palūrēt caur zariem, tomēr, tā kā vēja nebija, lapu čaukstoņa varētu izraisīt aizdomas. Tā nu es stāvēju, pūlēdamies izsekot kustīgajām ēnām, bet nevarēju saskatīt, vai viņi skatījās uz manu pusi vai ne. Pēc kāda laika padevos un samierinājos ar to, ka jāgaida, kad svešinieki aizjās.

Bet kā viņi bija zinājuši doties pareizajā virzienā mums pa pēdām? Neticēju, ka kāds būtu pastāstījis. Tikai trīs cilvēki mana māte, Klāra Teilore un jaunais Džošua zināja, ka esam aizbēguši. Ja vien kāds mūs neievēroja, kad šķērsojām tīreli pie viesnīcas "Karalis Džordžs", vai kāds nevainīgi nebija atbildējis uz visvienkāršāko jautājumu…

Tāpat iespējams, ka tagad bijām vai nu šķērsojuši, vai jājuši tuvu galvenajam ceļam, pa kuru uz Bristoli dzina lopus un devās jebkurš ceļinieks. Tomēr sapratu, ka nav jēgas mēģināt izdibināt, kā un kāpēc viņi te ieradušies. Vispirms man bija jādomā par savu un savu biedru drošības saglabāšanu, tādēļ sāku klausīties ar savvaļas dzīvniekiem raksturīgu sasprindzinātību.

Sadzirdēju atsevišķus lāstus un smieklus. Viens no vīriem klepoja. Divi aizsmēķēja pīpes, kuru dūmi sasniedza arī mani. Tabakas tīkamais aromāts šķita pilnīgi nesaderīgs ar vīriem piemītošo ļaunumu.

Piepeši mani pārņēma jauns baiļu vilnis. Viens no zirgiem, plūkdams zāli un tukšos kāpšļus pret segliem šūpodams, tuvojās manai slēptuvei. Zirgi instinktīvi sajūt bailes un ļoti tās necieš. Manas bailes bija tik lielas, ka tām vajadzēja būt jūtamām pat Plimutas staļļos.

Dzīvnieks lēni man tuvojās. Klausījos, kā zirgs plūca zāli, ar savu lielo muti satverdams zāles kumšķus. Kurā brīdī tas saodīs mani un tad sasliesies pakaļkājās, it kā pūķi ieraudzījis?

Negaidot atskanēja asa balss: Pērkon! Maltbija biedrs, kurš izskatījās pēc kareivja, sauca savu zirgu: Pērkon!

Tomēr Pērkons nelikās ne zinis un tagad stāvēja sešus septiņus jardus no manas sviedriem klātās sejas.

Pērkon! Stāvi, tu… sekoja ierastie lamu vārdi.

Taču Pērkons nepārstāja plūkt zāli un lēni soli pa solim tuvojās man. Paskatījos uz zemi. Jardu no maniem zābakiem, tieši aiz koka mestās ēnas auga leknas zāles kumšķi. Bet zirgi nemēdz ēst taisnā līnijā. Manas lielākās cerības bija, ka dzīvnieks varbūt man paies garām; pašā sliktākajā gadījumā tas varētu sākt plucināt lapas, kas mani slēpa.

Un atkal, kad jau likās, ka mani pārņēmušas vislielākās šausmas, tās vēl pastiprinājās. Pērkona saimnieks nošķīrās no pārējiem. Pīpei tumsā mirgojot kā mazam, sarkanam lukturītim, murminot lāstus, viņš lādēdamies lieliem soļiem tuvojās zirgam, apgāja tam apkārt un pasniedzās pēc iemauktiem. Pērkons nedaudz iebilda, atraudams galvu atpakaļ un pakāpdamies uz manu pusi. Dzīvnieka īpašnieks sekoja, beidzot saķēra iemauktus un spēcīgi tos parāva, lai parādītu, kurš te ir situācijas noteicējs. Es gandrīz būtu varējis aizsniegties un noglāstīt zirga gurnu.

Pērkons apsviedās, un viņa saimnieks tam sekoja, cenzdamies zirgu savaldīt. Paceltais elkonis aizskāra zaru, kas mani slēpa; vēl nedaudz tuvāk, un vīrs izsistu lapas man no rokām.

Tagad, atceroties notikušo, liekas, ka es pat mazliet iešņukstējos. Tomēr tas nevarēja būt vai nu zirgs, vai jātnieks būtu šo skaņu dzirdējis. Lai būtu kā būdams, esmu pārliecināts, ka iešņukstējās vismaz mana sirds.

Atguvis kontroli pār savu zirgu, tā īpašnieks sāka kārtot iemauktus. Tad apstājās un ieklausījās. Zinu, ka viņš skatījās tieši uz vietu, kur stāvēju, tomēr nakts tumsa un ēnas guva virsroku pār aizdomām. Viņš pagrieza zirga galvu taisni un aizsoļoja atpakaļ pie saviem biedriem, teikdams: Domāju, ka mums jādodas projām. Šeit laikam spokojas.

Lai gan Pērkona saimnieks to teica, it kā jokodamies, neviens no ceļabiedriem nesmējās. Smēķētāji izdauzīja pīpes pret zābaka papēdi. Uzkāpuši zirgos, visi aizauļoja.

Kad pakavu troksnis bija noklusis, es palaidu vaļā zaru un iznācu no paslēptuves zem koka. Aizgāju līdz vietai, kur bija stāvējuši jātnieki. Zālē vēl plēnēja sarkanas oglītes. Sīkās tabakas dzirkstis šķita kā no paša nelabā nākušas.

Devos uz šķūni lejā, kur kopā saplūda lauki. Kad prāts, un tajā naktī arīdzan sirds un dvēsele, ir satraukts, jebkurš sīkums var izraisīt šoku. Apslāpēti iekliedzos, kad man pie sāniem tumsā iznira kāds stāvs.

-     Džim, kuš, kuš! Tas ir es.

-Ak, Tom… es gandrīz paģību, sajūtot viņa rokas pieskārienu.

-        Es pamostos un redzu: tevis nav. Vai viss kārtībā? Toms izklausījās ļoti nobažījies.

-     Pieliecies! es teicu. Pieliecies zemāk!

Viņš notupās kā kaķis un tā palika, nobijies un paklausīgs.

-     Kas notiek, Džim?

No šī lauka malas es vēl pēdējo reizi aplūkoju apkārtni. Nekur nebija dzirdama ne skaņa, pat ne pūces vai kādas citas sīkas radības kliedziens naktī. Arī saskatīt nevarēja neko, tikai man draudzīgo lielo koku, dziļāku tumsu aiz tā un zvaigžņu mirdzumu. Steidzos lejā pa nogāzi, un Toms klupdams krizdams steberēja man pakaļ.

Kad nokļuvām pie šķūņa, es pasniedzu viņam roku atbalstam.

-     Mūsu vajātāji bija šeit, es čukstēju. Viņi jāja te garām. Es redzēju. Visi četri, un šķita, ka viņi dzen mums pēdas.

-     Tu viņus redzēji?

-    Tik tuvu, ka varēju viņiem pieskarties. Un viens gandrīz aizskāra mani.

Toms noskurinājās. Kas ir ar kundzi?

-     Izstāstīšu viņai rīt no rīta.

-    Ai, Džim, kāda gara un slikta diena!

-     Viņi neatgriezīsies. Man liekas, ka šie dodas uz Bristoli.

Toms pieteicās stāvēt sardzē.

Nākamais, ko atceros, bija spožs rīts un Lūisa skaidrā balss. Atvēru acis un man radās izdevība zēnu pavērot no malas. Viņš mātei dedzīgi stāstīja par kaut ko kopīgajos ceļojumos redzētu. Viņa acīmredzot bija pamodusies jau agrāk, atsukājusi matus atpakaļ un saņēmusi ar zeltītu lenti, bet mugurā viņai bija viens no manas mātes labākajiem mēteļiem. Vai tiešām tikai vakar abi ieradās "Karalī Džordžā"? Viņi līksmi pļāpāja, un es, juzdams, ka ielaužos abu privātajā dzīvē, atgādināju par sevi, nožāvādamies un tad ieklepodamies.

-     Labrīt, Lūiss pasmaidīja un panācās uz manu pusi.

-     Labrīt, arī viņa māte novēlēja.

Atņēmu sveicienus un apjautājos, kā abi gulējuši. Greisa Ričardsone teica, ka dziļais miegs viņu atspirdzinājis, bet Lūiss sacīja: Es sapņoju par zirgiem un auļošanu, un nodemonstrēja sīku riksi.

Sameklējām pārtiku, lai pabrokastotu. Saule mūs tīkami sildīja, kamēr sēdējām šķūņa durvju ailē. Bet, atceroties pagājušo nakti, mani pārņēma trīsas.

Tad es ieminējos: Kundze, vai varam parunāties zem četrām acīm?

Mēs izgājām no šķūņa un devāmies tālāk pļavā.

-      Kundze, ir, tas ir… Es iesāku, apklusu, tad turpināju. Kundze, man vajadzīga skaidrība, lai pieņemtu vairākus lēmumus.

Viņa uzmeta man ātru, pētošu skatienu, kas liecināja par morālo spēku un drosmi.

-     Viņi ir bijuši tuvumā, vai ne?

Citos apstākļos bruņnieciskuma un labas audzināšanas dēļ šādu informāciju sievietei varētu arī aiztaupīt. Tikai ne pašlaik un Greisai Ričardsonei ne.

-      Naktī viņi jāja te garām. Tur, augšā kalnā. Es stāvēju pāris jardu attālumā no viņiem.

-     Lūiss allaž to jūt, viņa sacīja. Ai, tas ir tik bīstami! Sievieti pārņēma bailes, viņa nobālēja. Pāris jardu? Un viņi jūs neredzēja?

-       Man uzsmaidīja laime, es nomurmināju. Tādēļ man vajadzētu… Man jāzina par Teitu un…

-      Nē, šodien es nevaru runāt par to. Uz mirkli Greisa apstājās man tieši priekšā un turēja savā varā ar ciešo, neatlaidīgo skatienu. Man pašai jātiek par visu skaidrībā, un tas izdosies, ja kādu laiku par to nerunāšu. Tad viņa piecēlās un gāja prom.

-      Kundze, es mēģināju viņu aizturēt. Jums man jāpaskaidro. Šī nāve, Bervikas hercogs, sers Tomass Maltbijs, man jāzina, kas notiek. Noslēpumainība ir briesmīga.

-     Nē. Lūdzu, nespiediet mani!

Ričardsona kundzes lūgumam nevarēju pretoties. Viņa steidzās pretī savam smaidošajam dēlam, atstādama mani vienu briesmās un neziņā. Bet man taču drīzumā katrā ziņā vajadzēs pieņemt izšķirīgus lēmumus…

Otrā daļa Ceļojums, kas vieš cerības

.

7 nodaļa Mans gudrais tēvocis

Laukā, kur stāvēja siena šķūnis, mēs pavadījām visu saulaino dienu. Greisa veltīja laiku un uzmanību Lūisam vai arī mierīgi sēdēja dzīvžoga malā. Ar mani Lūisa māte runāja reti un ar tik atturīgu sejas izteiksmi, ka likās neiespējami viņai pat kaut ko pajautāt.

Jutu, ka Ričardsona kundze mani uzlūko un nejau ar nepatiku, tomēr viņas mazrunība un izvairīšanās mani sarūgtināja. Veselais saprāts teica: lai nu kam, bet man jau nu vajadzēja gūt vispilnīgāko informāciju. Tomēr, lai gan uzticējusi savu noslēpumu manai mātei, viņa nebija gatava izstāstīt to man.

Prātā pārcilāju vairākas teorijas. Greisa Ričardsone acīmredzot kaunējās par savu situāciju un, izstāstot

patiesību, baidījās, ka es viņu pēc tam vairs necienīšu. Bet es taču varētu šo sievieti iedrošināt. Bet varbūt viņa jutās nogurusi no vairākkārtīgas stāstīšanas, jo zināja, ka vajadzēs to visu atkārtot manam tēvocim. Taču es tik ļoti vēlējos, lai būtu vienīgais, kuram šī jaukā būtne uzticējusies. Bet varbūt Lūisa māte bija ievērojusi manu riebumu, izdzirdot Teita vārdu, un bijās mana nosodījuma? Mana nožēla par šo klusēšanu ietvēra pat domu: es varētu likt nojaust, ka nekad ne par ko viņu nenosodīšu.

Toms Teilors mācīja Lūisam, kā no gariem zāles stiebriem izveidot dažādas cilpas. Savukārt es no oša koka zara izgatavoju zēnam stabuli. To dara, zaru nomizojot, iegriežot tajā svilpes iedobi un tad atkal uzmaucot virsū mizu. Tā man bija mācījis tēvs. Ļāvu Lūisam to pavisam klusi izmēģināt un tad teicu, ka svilpiens būs viņa paša personiskais brīdinājuma signāls.

Tuvojoties pēcpusdienai, Greisa Ričardsone, kas izskatījās nogurusi, teica: Ja mums šonakt jāceļo, varbūt vajadzētu mazliet pagulēt?

Mēs ar Tomu pēc kārtas sēdējām sardzē. Kad sāka satumst, mazliet iestiprinājāmies un atkal devāmies ceļā. Nākamajās dienās rīkojāmies tieši tāpat: visu dienu klusi pavadījām kādā nomaļā laukā tālu no ciemata un mājām, pret vakaru nedaudz nosnaudāmies un naktī jājām ar zirgiem uz priekšu. Mums aiz muguras palika Dondingtona, Fidingtona un Keningtona, tad pagriezāmies uz ziemeļiem, garām baltiem ceļa rādītājiem uz Koutu, Čedaru un Cū un nekur nesastapām jaunus trauksmes signālus un jaunas briesmas.

Nākamajā dienā, gaismai austot, lejā parādījās Bristole. Toms ieteicās, ka vēl neviena grupa nav veikusi ceļojumu tik ātrā tempā. Izmantojām viņa iepriekš gūto lopu dzinēja pieredzi un iejājām pilsētā no augsta kalna pa klusu taku, rūpīgi uzmanīdami, vai neredzēsim savus vajātājus.

Manam tēvocim Embrozam Hetam piederēja māja ar efejām iežogotā pilsētas kvartālā. Kamēr, viņu gaidot, stāvējām vestibilā, mums apkārt rosījās kalpotāji. Nekad neesmu redzējis, ka tēvocis par kaut ko brīnītos; viņš visu uztver mierīgi varbūt tādēļ, ka ir tiesnesis un savā praksē saskaras ar dažādiem cilvēkiem. Nokāpis lejā, viņš tik nepiespiesti sasveicinājās ar mani, it kā mēs ar draugiem būtu gājuši garām un nolēmuši ienākt paciemoties.

Dienasgaisma vēl nebija sasniegusi mājas iekšieni. Par spīti tam, ka dega kalpotāju sveces, tēvocis Embrozs pavēlēja atnest lampu. Pēc tam viņš lika vīram turēt to augstu paceltu un ar interesi un līdzjūtību pēc kārtas ieskatījās mums četriem acīs. Pie Greisas Ričardsones sejas viņš pavilcinājās visilgāk un tad viņu uzrunāja.

Kundze, laipni lūdzu jūs savā mājā. Viņš uzsmaidīja Lūisam: Un arī jūs, jaunais cilvēk. Jūs man patīkat.

Arī Lūiss pasmaidīja un paskatījās uz mani; viņš izskatījās apmierināts un likās, ka jūtas drošībā. Tēvocis turpināja:

-       Cik labi, ka ieradāties tik agri. Pēdējās nedēļas esmu iesācis no rītiem pārāk ilgi gulēt un tādēļ darbi iekavējušies. Viņš laipni vērsās pie kalpotājiem. Vilfrīd, un arī jūs, misis Vilfrīda, ceļotāji droši vien ir izsalkuši, viņi vēlētos nomazgāties un paēst.

Kalpotāji steidzās izpildīt pavēles, un mēs izklīdām. Toms aizgāja kopā ar Vilfrīdu, bet misis Vilfrīda aizveda Greisu Ričardsoni un viņas dēlu uz citu pusi. Sekodams tēvocim ar lampu, pa akmens plāksnēm izlikto gaiteni gāju uz viņa darbistabu.

Saistībā ar šo māju atmiņā atausa daudz jauku brīžu, un arī es beidzot jutos drošībā. Kad man bija astoņi gadi, mēs ar māti šeit pavadījām vienu vasaru; viņa nejutās labi, un mans tēvs, kam tēvocis Embrozs ļoti patika, atsūtīja māti šeit atgūt spēkus.

-     Džim, kā klājas tavai mātei?

-     Ļoti labi.

-      Es bieži domāju par tavu tēvu, man viņa joprojām pietrūkst.

-     Mums visiem viņa pietrūkst.

Viņš nolika lampu uz galda un atvēra slēģus. Dārzam pāri klājās pelēcīga rītausma.

-      Atvaino, neesmu vēl nolicis malā vakardienas darbu. Šķiet, ka kļūstu mazliet paviršs. Būdams jaunāks, padarīju dienas darbu laikā, kā man kādreiz mācīja. Tagad darbs ievelkas naktī.

Tēvocis piegāja pie maza galdiņa un pacēla karafi.

-     Tomēr esmu atklājis, ka vecums mani iedrošina šad tad sagrēkot. Un tā iemalkosim brendiju.

Viņš paņēma karafi un divas glāzes.

-     Ak kungs, Embrozs iesmējās. Atkal iedzert brendiju rītausmā!

Sēdējām viens otram pretī pie tēvoča lielā galda. Iedevu viņam mātes vēstuli, kuru mans radinieks izlasīja un, neko neteikdams, nolika malā.

-      Tagad izstāsti man visu, lai pēc tam varam ēst brokastis.

Un tā vēlreiz izklāstīju notikušo, kā jau biju stāstījis dakterim Laivsijam, papildinādams ar informāciju par jātniekiem naktī. Tēvocis klausījās ar dziļu interesi, it kā dzirdētu visaizraujošāko stāstu, kaut gan viņam vienmēr tika uzticēti ļoti pārdroši piedzīvojumi.

Kad biju beidzis, viņš jautāja: Bet tu, šķiet, neesi sevišķi apmierināts?

Es pasmaidīju. Viņam un manai mātei allaž vajadzēja aizurbties līdz lietas būtībai.

-     Es esmu nesaprašanā, tēvoci.

-     Noskaidro. Es vienmēr to iesaku.

-      Bet… es iesāku un apklusu, nezinādams, kā paskaidrot. Kā visi labi klausītāji, mans sarunas biedrs gaidīja.

-     Lēdija neko sīkāk man nestāsta. Tādēļ nesaprotu, kā pareizi rīkoties.

-     Ko viņa grib? Vai tikai satikt to pirātu?

-         Tā viņa saka. Bet kā… nokaitināts skaļi jautāju, … kā Teits, kas ir īsts nelietis, tēvoci, kā viņš… Aprāvos, taču tēvocis Embrozs gribēja, lai pasaku līdz galam.

-     Turpini!

-      Teits ir pirāts, bet viņa skaidri redzams, ka smalki audzināta dāma. Vai tu nepiekriti, tēvoci? Kā Teits varēja ieņemt tik lielu vietu viņas dzīvē? Un kas man jādara šajā sakarā? Manuprāt, ar savu klusēšanu Greisa liek man rīkoties tā, kā viņa vēlas.

-     Tev vajadzētu būt advokātam, bet man viesnīcas īpašniekam, nosmējās tēvocis. Rīta gaisma lika lampas apgaismojumam nobālēt.

-      Varbūt tomēr neliek? Nē, šķiet, ka ne. Drīzāk vada. Es atkal apklusu. Tēvoci, šis Teits katrā ziņā bijis izskatīgs vīrs. Bet viņš bija ļoti kluss. Neatceros viņu izrunājam pat vienu teikumu.

Tēvocis gaidīja, kad pateikšu visu līdz galam.

-     Tas ir pārāk sarežģīti. Ko lai dara? Vai man atkal jādodas jūrā? Es nodrebinājos. Un kā? Mums tagad ir tik laba dzīve, tēvoci. Nekā mums netrūkst. Taču man, darbojoties vienam pašam, nav tik daudz naudas, lai nofraktētu kuģi, kas mani aizvestu tieši uz Bagātību salu! Turklāt bēguļoju no taisnas tiesas, vismaz tā šķiet, vai ne?

Tēvocis pasmaidīja. Vārds "bēguļot" ir pārāk nekonkrēts.

-        Bet, tēvoci, tagad situācija ir kļuvusi ļoti sarežģīta!

Embrozs nēsā lielu skarabeja formas gredzenu, no kura nekad nešķiras un kura izcelsmi viņš tā ari nav atklājis. Agrajai rīta saulei iespīdot istabā, rubīns gredzena vidū iemirdzējās.

-     Viņa grib, lai es dodos uz turieni. Uz salu. Es to zinu, zinu pēc tā, kā man sažņaudzas sirds. Es nodrebinājos.

Tikai uzklausīdams mani, tēvocis Embrozs palīdzēja man atrisināt sarežģīto uzdevumu.

-      Ja es to nedarīšu, ko tad? Vai uz visiem laikiem pamest savu viesnīcu? Vai kļūt par upuri tiem neliešiem? Ja es dodos uz Bagātību salu, es vismaz pazīstu to. Es iesmējos. Skaties, tēvoci, kā viens jautājums atbild uz otru. Tur uz salas vēl joprojām atrodas sudrabs, ko toreiz vajadzēja atstāt. Stāstot savus piedzīvojumus, nekad neesmu šo faktu pieminējis. Taču, pēc daktera Laivsija teiktā, toreiz uz salas plosījās drudzis. Tādēļ Teits droši vien ir miris. Apdomīgi rīkojoties, būtu iespējams veiksmīgs brauciens uz salu un ātra atgriešanās. Un līdz tam laikam dakteris Laivsijs būtu atrisinājis manas apsūdzības lietu. Ja nebūtu sudraba, tēvoci, nevaru iedomāties, ka šādu jūras ceļojumu kāds uzņemtos tikai tāpēc, lai atrastu to huligānu.

Mans sarunas biedrs piebilda: Džim, labs advokāts tev pamācītu, ka, pieņemot lēmumu, prāts vienmēr jāšķir no jūtām.

Sapratu viņa mājienu un nosarku. Varu tev pateikt, ka viņa ir ļoti drosmīga. Te es iekodu mēlē, lai nepateiktu kaut ko nevajadzīgu.

-    Tāpat labs advokāts tev teiktu, ka viņš bieži uzklausa savu klientu, bet vērtē pēc sava prāta.

-      Tu domā, ka viņa pati varētu rast iespēju, kā tur aizceļot? Es nemūžam neļaušu… Teikums izskanēja gaisā, un tēvocis izlikās nedzirdam kaismi, ar kādu vēlējos aizsargāt Greisu Ričardsoni.

It kā izdarīdams kopsavilkumu, viņš teica: Viņa ir lūgusi tikai atrast šo cilvēku. Tu baidies, ka viņš varētu būt zēna tēvs, kas, pēc tavām domām, ir vienīgais pietiekami saprotamais iemesls. Šai sievietei ir zināms, ka tu šo vīru pazini kā nelietīgu jūras laupītāju, un tomēr tu jūti, ka viņa neatlaidīsies. Piekrītu, ka tas prasa no Greisas Ričardsones drosmi. Es pūlos izzināt, vai tu jūti vairāk nekā domā. Zinu, ka viss noticis pēkšņi; patiešām pāris vētrainu dienu laikā. Bet vīrieši jau ir neaprēķināmi. Tēvocis man plati uzsmaidīja.

Es klusēju: gan tādēļ, ka sapratu man vajadzētu klausīties, gan baidoties, lai manā balsī nevarētu saklausīt, cik spēcīgas jūtas loloju pret Greisu Ričardsoni. Tēvocis Embrozs turpināja:

-     Džim, atļauj uzdot tev jautājumu, kas prasīs tik godīgu atbildi, kādu tev varbūt visā turpmākajā dzīvē nenāksies dot.

Es jau zināju un vienlaikus baidījos no tā, ko viņš grasījās jautāt.

-      Vai tu esi iecerējis izpildīt šīs sievietes vēlēšanos? ar visu savai profesijai piemītošo nopietnību tēvocis vaicāja.

Neatbildēju tieši, bet aplinkus: Mana māte… es nedrīkstu viņai atkal sagādāt sāpes…

Tēvocis Embrozs iesmējās. Neceri taču uz to! Tava māte ir vērīgāka nekā mēs visi kopā. Neviens labāk par viņu nezina, kā vajadzētu veidot mūsu dzīvi.

Es ievaidējos. Tēvoci, šāds ceļojums manu dzīvi pilnībā pārvērtīs. Tas var pat izrādīties bīstami, kā to pierādīja iepriekšējais ceļojums. Tas nebūtu manā dabā. Zvēru, ka nekas mani neaizvilinās uz turieni atpakaļ!

Mans tēvocis uzmeta man ašu skatienu un labvēlīgi uzsmaidīja. Es nebiju viņu pārliecinājis.

-      Džim, tu visu izstāstīji skaidri un gaiši. Viņš grasījās vēl kaut ko teikt, bet tad pārdomāja un pasniedzās pēc rakstāmlietām. Tomēr runāsim par kaut ko praktisku. No tava teiktā iznāk, ka šis zellis Maltbijs ar saviem draugiem meklē tevi pa visu Bristoli. Domāju, ka uzrakstīšu vēstuli. Viņš apklusa, ilgi raudzījās laukā pa logu un pārdomāja. Nē, nevis vienu vēstuli, bet gan divas. Tad mātes brālis sāka rakstīt.

Es sēdēju un sekoju saules staru gaitai uz dārza vecajām ķieģeļu sienām, vēroju tēvoča mīļo, sirmo noliekto galvu, klausīdamies vienīgajā skaņā mājā spalvas čirkstoņā uz papīra. Embrozs beidza rakstīt.

-     Mans sekretārs darbā ierodas diezgan vēlu. Viņš ceļas tikai tad, kad modinātājs uzlec uz gultas un ieķērc viņam ausī. Ššššš! Tēvocis nošņācās, jo apdedzināja pirkstus karstajā vaskā. Nekad vēl nebiju redzējis kādu cilvēku tik neveikli aizzīmogojam vēstules, kā to darīja mans tēvocis Embrozs Hets. Viņš piezvanīja.

-    Vilfrīd, lūdzu, nogādā šos adresātiem. Un pasaki misis Vilfrīdai, ka mēs tūlīt iesim brokastīs.

Drīz vien, garajiem rītasvārkiem un vēl garākajam naktskreklam plīvojot, viņš vadīja mani pa savas jaukās mājas gaiteņiem brokastīs pie kamīna, kur ugunij, pēc viņa paša teiktā, nekad nedz ziemā, nedz vasarā neļāva izdzist. Tajā rītā par to priecājos, kaut ari diena laukā solījās būt silta. Nakts dzestrais gaiss vēl joprojām stindzināja kaulus; vai ari tās bija bailes par tikko pieņemto lēmumu?

Misis Vilfrīda ar kalponi pasniedza brokastis. Man kļuva skaidrs, kādēļ kalpotāji tā mīlēja savu saimnieku. Viņam patika tos uzklausīt, un viņš nekad nevienu nepārtrauca pusvārdā. Tāpēc sulaiņi nemitīgi rosījās ap tēvoci, it kā viņš būtu reizē mazs bērns un cienījams tēvs. Ja saimnieks arī sacīja, ka tie ir brīvi, viņi tik un tā negāja prom.

Misis Vilfrīda lielā, dzeltenā krūzē pasniedza tēvocim karstu pienu un glāzi remdena ūdens, kas viņam bija jādzer aknu kaites dēļ. Pievērsies man, viņš aicināja sākt maltīti. Kalpotāji devās projām. Pāris minūšu pagaidījis, es uzrunāju tēvoci:

-     Ko tu man iesaki darīt?

-       O! Viņš satrūkās, it kā dabūjis dunku. Cik nelaipni no manas puses! Man vajadzēja tev paskaidrot, ko esmu izdarījis. Tu dzirdēji, kā liku Vilfrīdam nogādāt divas vēstules. Vienā es lūdzu mūsu cienījamo vietējo tiesnesi lordu Gibonu (ko man ir tas gods uzskatīt par savu draugu) atrast tavus vajātājus, lai kur tie arī būtu, un atvest uz šejieni kā manus viesus. Tad mēs jautrā gaisotnē varētu apspriest likumu īstenošanu Anglijā. Redzi, Džim, viena no daudzajām priekšrocībām tiesas spriešanā ir tā, ka tiek nojauktas sociālās barjeras.

Nu bija mana kārta satrūkties. Uz mirkli mani pārņēma bailes, ka bijība likuma priekšā ņēmusi virsroku pār tēvoča pieķeršanos ģimenei.

-     Bet tēvoc! Izbēgušiem no lauvu bedres, vai tu tagad grasies saukt lauvas uz šejieni?!

-      Džim, līdz tam laikam, kad viņi te ieradīsies, jūs jau šeit vairs nebūsiet, viņš mani mierināja. Savā pirmajā vēstulē es īpaši precīzi paskaidroju, kad vēlos redzēt šo seru Tomasu Maltbiju.

-      Bet kur tad mēs būsim? Nav tādas vietas, kur mēs varētu paslēpties! Mans satraukums kļuva arvien lielāks.

-     Līdz rītdienai tas nenotiks. Es tā rakstīju. Par to parūpēsies pirmās vēstules saņēmējs. Tad jūs jau būsiet atceļā uz "Admirāli Benbovu". Tas ir mans ieteikums atgriezties mājās.

Tas bija otrs trieciens, uz kuru es tik vien spēju kā iebilst: Tēvoci, es tevi nesaprotu.

Mans mīļais mātes brālis man uzsmaidīja. Džim, kura būtu tā vienīgā vieta, kur nevienam pat prātā neienāktu jūs meklēt? Jā, un otrā vēstule, kuru uzrakstīju… Vai tu atceries misteru Blendliju?

Kā gan es būtu varējis viņu aizmirst? Cilvēku, no kura Džons Trilonijs nopirka "Hispaniolu" mūsu liktenīgajam ceļojumam? Un kura nolaidība ļāva Silveram un viņa nelietīgajai, dumpīgajai komandai dabūt vietu uz kuģa? Nebiju aizmirsis misteru Blendliju!

-       Tagad Blendlijs ir kļuvis mazliet godīgāks, tēvocis paskaidroja. Savādi, ko tikai bagātība neizdara ar cilvēku! Un, kā tu zini, viņam atkal pieder "Hispaniola". Tā būs tava un tavu draugu rīcībā Kaķa Lāmā (kā esmu pavēlējis) ne vēlāk kā pēc nedēļas.

Uztraukumā sāku celties kājās.

Tēvoci! Kas tev nāk prātā?! Un kas tad ceļos? Taču nejau…

Viņš mani pārtrauca: Mīļo Džim, apsēdies. Nomierinies. Vispirms paēd. Tad izgulies. Visu sīkumu apdomāšanai vēl ir pietiekami daudz laika.

Tā nu tam visam pateicoties, es vēlreiz devos uz Bagātību salu. Pats nepieņēmu lēmumu par to un līdz šai dienai īsti nevaru pateikt, kā beigu beigās viss notika.

.

8. nodaļa Veci draugi ir vislabākie

Atguvuši spēkus, atstājām tēvoča māju. Tomēr vēl arvien jutāmies apdraudēti; to teica mana sirds. Tāpat raizējos, vai, apmezdamies pie tēvoča, neesam apdraudējuši viņa reputāciju.

Bet, ja sākumā viņu arī māca šaubas, drīz vien tās izkliedēja sajūsma par iepazīšanos ar Greisu Ričardsoni. Abiem par prieku izrādījās, ka Embrozs Hets ir pazinis viņas mirušo mātes brāli, kurš arī bija advokāts un kam piederēja zeme Viltšīras grāfistē. Tā nu brokastis un pusdienas kopā ar tēvoci pagāja sirsnīgu sarunu gaisotnē.

Pēc tā, kā atplauka Greisa Ričardsone, spriedu, ka tēvoča sabiedrība viņai izrādījās patīkamāka nekā manējā. Izskaidroju to tādējādi, ka Lūisa māte

saprata: vēlēdamās, lai es viņas labā uzņemtos kaut ko ārkārtīgi grūtu un ārkārtīgi bīstamu, sajuta man uzliktās nastas smagumu.

Lai cik kaismīgi ilgojos pēc sarunām ar Greisu Ričardsoni, sirds dziļumos tomēr priecājos, ka viņa tik daudz laika pavadīja kopā ar tēvoci. Viņu sarunās aizritēja garas stundas. Drīz vien ieradās vesela rinda sieviešu, ko pēc tēvoča rīkojuma izsauca misis Vilfrīda un kas palīdzēja savest kārtībā Greisas Ričardsones garderobi. Jaunie tērpi izcēla viņas daiļumu, un ari viņa pati atdzīvojās, tā ka man radās iespēja redzēt, kāda šī sieviete varēja izskatīties mierīgākos apstākļos. Mana sirds vairs nebija valdāma.

Tēvocis izrādījās lielisks namatēvs. Viņš savai viešņai izrādīja savas gleznas un daudz ko stāstīja, demonstrēja bagātīgās galda sudrablietu kolekcijas un daudzās krāšņās istabas ar lieliskajām mēbelēm. (Māte reiz man atklāja, cik lepns bijis viņas brālis, kad viņa māju kāds cilvēks nosaucis par skaistāko māju visā Bristolē. Gan dzēlīgi piebilzdama, ka vecpuisim tā ir lieka greznība.)

Vienreiz mūsu viesošanās laikā man likās, ka varbūt tēvocis Embrozs varētu palīdzēt atrisināt manu problēmu, uzdodams Greisai Ričardsonei jautājumus, no kuriem es baidījos, un ka viņa varbūt tā neizvairītos kā no manis. Izteicu savu lūgumu, taču viņš tikai pasmaidīja un teica: Sievietes mēdz izteikties izvairīgi, Džim.

Mūsu aizbraukšanas dienā viss norisinājās tēvoča uzraudzībā un vadībā. Pa augšstāva viesistabas logu mans radagabals vēroja garo, slīpo ielu. Jau agri bijām gatavi ceļam un tikai gaidījām viņa mājienu.

-     Nu, lūk, beidzot tēvocis iesaucās. Skatieties! Šī ir mana kariete, viņi ir klāt, un esmu devis pavēli turēt durvis aizvērtas. Paies minūtes desmit, līdz tā sasniegs parādes durvis. Es visu laiku ar acīm viņiem sekošu, bet jums tikmēr jādodas ceļā un jāizjāj pa otriem vārtiem.

Viņš negribēja pieļaut ne vismazāko risku, ka mūsu vajātāji varētu mūs ieraudzīt atstājam Bristoli; tēvocis man iedeva arī vēstuli mātei.

Aši palūkojos ārā pa atvērto logu. Līdzīgi vabolei lejup pa iepretī esošo nogāzi ripoja tēvoča kariete, vezdama Maltbiju un viņa briesmīgos pavadoņus. Asi iedzēla bailes, un vismaz nelielu mierinājumu man sniedza tikai apziņa par tēvoča ieceres drošību. Faktiski viņš tagad Maltbiju un visu grupu apcietināja. Izmantojot likuma spēku, cienījamais Bristoles advokāts Embrozs Hets bija ielūdzis galma advokātu ar pavadoņiem apmesties pie viņa, piesaukdams sava labā drauga lorda tiesneša Gibona vārdu. Ja Maltbijs atteiktos, ar to tiktu aizvainotas augsti stāvošas personas laikā, kad viņam vajadzēja pasaulei demonstrēt nevainojamu reputāciju. Tā vismaz tēvocis domāja.

-        Tēvoci, vai tu man atstāsi mantojumā savu gudrību?

Mēs paspiedām viens otram roku. Tad Greisa Ričardsone atvadījās no tēvoča Embroza ar tādu sirsnību, it kā tas būtu viņas vismīļākais radinieks.

Zirgi bija gatavi ceļam. Misis Vilfrīda bija sagatavojusi pārtikas krājumus, kurus mēs sasaiņojām. Izvedām zirgus aiz tēvoča mājas un vedām tos pa bruģētajām ielām, kas bija noaugušas ar zāli. Drīz es atjēdzos, un pēc pusstundas jau bijām ceļā un šķērsojām pļavas un ganības.

Kalna virsotnē apstājāmies un palūkojāmies atpakaļ uz Bristoli. Pār pilsētu klājās saulstaru dūmaka. Mums priekšā ganījās vairākas aitas, kas, mūsu izbiedētas, aizskrēja projām. Mans zirgs stāvēja tieši blakus Greisas Ričardsones zirgam, bet es pūlējos uz šo skaisto sievieti neskatīties.

Viņa to nevarēja nepamanīt, un vērsās pie manis tik kautri, ka lika manai sirdij atmaigt: Mister Houkins, nedomājiet, ka es neredzu, ko jūs esat darījis manā un Lūisa labā.

Nākamās dienas pagāja diezgan mierīgi. Mēs vairs tā nenervozējām, varbūt tādēļ, ka bijām tik labi atpūtušies un izjutuši rūpes par mums, vai arī tāpēc, ka atkal bija atausušas cerības. Laiks un apvidus aplaimoja mūs ar sauli un zvaigznēm, līdz beidzot kādā rītā pavēlu sasniedzām ceļu, kas vijās lejā uz "Admirāli Benbovu", un vērojām, kā gaismā mirgo jūra.

Toma Teilora dēls Džošua sadzirdēja pakavu troksni un skrēja mums pretī. No viņa uzzinājām, ka kopš mūsu aizjāšanas ne vajātāji, ne kāds cits svešinieks viesnīcas tuvumā vairs nebija redzēts. Atdevis mātei tēvoča vēstuli, jutu, ka, pateicoties viņa gudrajai rīcībai, vairs tik ļoti neesmu noraizējies par nākotni.

Paēdis iegāju mātes viesistabā un ieraudzīju abas sievietes iegrimušas sarunā. Šis skats mani aizkustināja. Pēc maltītes Lūiss bija aizmidzis uz garā atzveltnes sola, un mana māte maigi turēja viņa roku savējā. Greisa Ričardsone likās vēl mierīgāka nekā tēvoča mājā. Apstājies durvīs, atvainojos par traucējumu. Kad atgriezāmies, abas sievietes bija sasveicinājušās tik sirsnīgi un saprotoši kā senas draudzenes. Viesistabu pildīja samtaini zeltaina saules gaisma.

Parādījās Klāra Teilore ar tīru gultas veļu padusē un veda Greisu Ričardsoni uz augšstāvu. Māte pamāja, lai apsēžos.

Greisai vajag nomazgāties. Un tad jāpaguļ, viņa pačukstēja.

Mani pārsteidza šī intimitāte "Greisa", vai tiešām?! Māte parasti attiecībās ar svešiem cilvēkiem mēdza ieturēt distanci. Bet te "Greisa"?

Galvā šaudījās dažādas domas, ieskaitot cerību, ka no mātes pieķeršanās jaunajai paziņai es varētu gūt labumu arī sev. Patiesi, es jau grasījos sacīt, cik ļoti mūsu viešņa atšķīrās no tām meitenēm, kuras dažkārt ieradās pie mātes un kuras varēja uzlūkot kā iespējamās kandidātes uz viņas vedeklas godu, bet tajā brīdī māte pārņēma sarunas iniciatīvu savā ziņā.

Viņa runāja klusā, taču stingrā balsī: Cik saprotu, tu esi nolēmis aizceļot. Tādā gadījumā mums viss jāizrunā un jāpieņem lēmumi. Es mēģināju iebilst un skaidrot, neviens man nav teicis, ka tā notiks, bet māte runāja tālāk: Tas ir pareizs lēmums, un es ceru, ka tev būs labs kuģis un tāda būs ari pēc tava tēvoča ieteikuma veidotā kuģa komanda. Tu saproti, ka Greisai jādodas tev līdzi?

-     Nē, māt, es iebildu. Viņa nedrīkst to darīt!

Māte manī nemaz neklausījās. Viņa saprot, ka

nav zināms, vai atradīs to, ko vēlas atrast, bet viņa ir drosmīga sieviete un ir ar mieru riskēt.

-     Māt! Teita dēļ jau nu nevienam cilvēkam nevajadzētu doties uz to briesmīgo vietu. Kur nu vēl jaunai sievietei ar mazu zēnu. Viņa nedrīkst braukt!

-      Un es ticu, ka jūs visi atgriezīsieties sveiki un veseli.

Jutu sevī augam dusmas un ar pūlēm valdījos, lai nesāktu kliegt. Māt, kādēļ tu atbalsti neprātīgo ideju par šo bīstamo ceļojumu? Turklāt Ričardsones kundzes iemesli ir tik nepārliecinoši, un es par tiem arī neko nezinu.

Taču māte manī neklausījās. Kuš! Tev, Džim, jāatceras, ka tur vēl arvien atrodas bezsaimnieka manta sudraba stieņi. Ja tev izdotos tos dabūt, vai tas Greisai nebūtu atlīdzinājums par viņas grūto dzīvi? Ar to varētu samaksāt arī par ceļojumu. Un cik pareizi, ka atkal tieši tu atradīsi šīs bagātības!

-     Māt! Džozefs Teits bija laupītājs!

Viņa tikai paskatījās uz mani. Daudzām jaukām sievietēm dzīvē nācies sastapties ar visai dīvainiem cilvēkiem.

-      Dīvainiem?! Viņš ir nelietis! Neģēlis. Māt, viņa grib, lai mēs dodamies šajā ceļojumā, tomēr neko man nestāsta par iemesliem, kāpēc tas vajadzīgs.

-     Tas, ka Greisai ir grūti par to runāt, nepārvērš viņu par meli.

-     Bet, māt…

-      Pieklusini balsi, Džim. Viņa tagad izprot dzīvi daudz labāk un grib tikt vaļā no savām bailēm.

-     Bet, māt, kas izraisījis šīs bailes? Kādēļ ietekmīgi vīri grib viņu nogalināt?

-     Turklāt šai sievietei piemīt vairākas ļoti jaukas īpašības. Nemaz nerunājot par pieķeršanos savam dēlam, te māte norādīja uz gulošo Lūisu. Mēs nedrīkstam viņu uzmodināt, bērni pat miegā ir spējīgi uztvert runāto.

Zināju, ka nav jēgas runāt mātei pretī, kad viņa bija šādā noskaņojumā. Diezgan dusmīgs izgāju no istabas; izskatījās, ka šī bija pilnīgi cita māte, nevis tā, kura tik žēli raudāja, kad es pirms daudziem gadiem pirmo reizi devos jūras braucienā.

Kāpjot lejā, pa viesnīcas logu ieraudzīju cilvēku, kas bija man tikpat mīļš kā admirālis Benbovs mūsu viesnīcas izkārtnē.

-      Dzirdēju, ka esi te. Jāju garām un nolēmu apraudzīt, kā klājas; tie sasodītie nelieši toreiz aizvācās lielā steigā.

Skvairs Trilonijs jau nu nekādā ziņā nebija cilvēks, kas ņem vērā citu intereses, tomēr laipnības ziņā ar viņu grūti sacensties. Mēs stāvējām ārā spožā saulē un apbrīnojām musketes ložu atstātos caurumus slēģos. Protams, viņš gribēja uzzināt, kā mums klājies pa šo laiku, un uzjautrinājās par mana tēvoča dažādajām kara viltībiņām.

Man par lielu izbrīnu, viņš nejautāja neko tuvāk par ieceri doties uz Bagātību salu.

-        Viss vienmēr jāizdara līdz galam. Mēs ar Laivsiju allaž tā sakām.

-     Vai jūs varētu mums pievienoties, ser?

Viņš klusēja tik ilgi, ka es atkārtoju jautājumu, domādams, ka skvairs nav mani dzirdējis. Cieši skatīdamies uz jūru, uz savu iemīļoto ainavu, viņš sacīja: Nē, Džim, šoreiz es jums nebraukšu līdzi. Kad grasījos ko jautāt, viņš pats paskaidroja:

-    Ārsti man neiesaka uzņemties neko smagu un grūtu.

Nevarēju apslāpēt satraukumu. Bet jūs taču izskatāties vienkārši lieliski! Skvairs neļāva man runāt tālāk.

-       Klausies. Jums komandā būs vajadzīgs ārsts. Laivsijs nevar braukt. Tu to zini. Viņš nedrīkst tevi ne redzēt, ne zināt, ka tu esi šeit, citādi viņam vajadzētu tevi arestēt. Vai tu saproti? Lai būtu kā būdams, viņam jāpaliek mājās, lai ņemtu pie rīkles to nelieti Malt… vai kā viņu tur sauc. Un tā iesaku savu brālēnu Džefrīzu, kas pašlaik viesojas pie manis. Aktīvs puisis, daudz jaunāks par mani. Pēc Laivsija domām, lielisks ārsts. Pietiekami naudīgs, un viņu tieši urda kāre pēc piedzīvojumiem.

Es neatbildēju. Skvairs Trilonijs juta, ka mani aizvainoja pat šī vīra Maltbija pieminēšana.

-     Ser, vai jūs esat pārliecināts, ka nevarat braukt? Viņš mani pārtrauca. Tie purvi, tā velnišķīgā

sala komandai vajadzēs zāles. Skvairs piecēlās.

-     Rīt atsūtīšu Džefrīzu šurp.

Viņš apklusa, acis no viļņiem tālumā nenolaidis. Ir kāds cits, ko tev vajadzētu ņemt līdzi. Un viņš mazliet pasmējās.

Kādu brīdi padomājis, es sapratu, kuru skvairs bija domājis, un arī sāku smieties.

-    Ak jā!

-        Daudz siera, viņš noķiķināja, un mēs abi nopriecājāmies par šo joku. Pazīst salu labāk nekā visi citi. Varu saderēt, ka labāk nekā jebkurš no tiem trim neliešiem, kurus tur atstājām.

Vīrs, par kuru runājām, bija Bens Ganns, viņam, manuprāt, piemita viena vienīga noderīga īpašība spēja būt par gidu Bagātību salā. Viņu tur izsēdināja pirmie pirāti, tie, kuri bagātības noraka. Mūsu ierašanās šo vīru atbrīvoja ne tikai no slimību apsēstās mītnes, bet arī no bailēm, ka Flints un Bilijs Bounss, Pjū un visi pārējie salas ļaunie gari atgriezīsies un pieprasīs viņa dvēseli.

Pēc mūsu atgriešanās Anglijā Bens notērēja savu bagātības daļu deviņpadsmit dienās: lielāko daļu atdāvināja un pārējo nospēlēja kārtīs. Divdesmitajā dienā viņš ieradās pie manis pēc palīdzības. Skvairs Trilonijs atrada viņam vārtu sarga vietu brālēna muižā. Nabaga Bens jutās kā ieslodzītais un bieži iekūlās nepatikšanās. Viņš visiem patika, lai gan mēdza sakaitināt visus, ar kuriem tam bija darīšana.

Apsolīju skvairam Trilonijam, ka tajā pašā dienā Benu sameklēšu. Sastopoties ar emocijām, skvairs jutās neveikli, un viņš aizgāja neatvadījies. Vai viņš bijās, ka varētu mani vairs nesastapt? Man nepatika doma, ka manam vecajam biedram streiko veselība, un es noskatījos viņam pakaļ tik ilgi, kamēr viņa zirgs pazuda skatienam. Šķita, ka skvairam līdzi zuda mana drošības izjūta.

Tūlīt devos meklēt Benu Gannu. Muiža, kurā viņš sargā vārtus, atrodas stundas jājiena attālumā vienā no mūsu grāfistes skaistākajām vietām, un turp uz zirga devos pa šaurām, puķēm kupli apaugušām takām.

Darba devējiem Bens droši vien bija smags pārbaudījums. Tajā dienā viņš bija norīkots apcirpt vairākus dzīvžogus. Miesnieks ar lielo gaļas dunci būtu paveicis to labāk; zem vecā salinieka rokas krūmi drīzāk izskatījās pēc aitām, kas grauzušas pašas savu vilnu.

Bens priecājās par manu ierašanos; viņš būtu apskāvis pašu nelabo, ja tā varētu izvairīties no dzīvžoga apcirpšanas.

-     Tu man neticēsi, Džim. Viņš nebija ticis vaļā no ieraduma, runājot ar cilvēkiem, raustīt tos aiz drēbēm. Vēl šo pašu rītu es domāju par tevi. Es domāju: "Interesanti, kā klājas tam jaukajam jaunajam cilvēkam?" Tā, lūk, es domāju. Tu allažiņ biji godīgs pret mani, Džim.

-      Kā tev te patīk, Ben? es vaicāju. Skvairs Trilonijs sūta tev sveicienus.

-     Džim, viņi mani ēdina, un es dabūju pietiekami daudz siera. Tas nu ir tiesa. Bet tu nekļūdīsies, ja domāsi, ka laiku pa laikam tā vecā sala šķiet labāka.

-       Tātad ceļojums uz turieni tev varētu likties patīkams?

Piemiedzis vienu aci, viņš paskatījās manī. Džim, tur palika sudraba stieņi. Un mēs pazīstam to vienīgo vīru, kas zina, kur tie atrodas, Džim. Vai ne?

Es iesmējos. Nudien, Ben.

Viņš atkal man pamirkšķināja. Bet es kāpšu uz kuģa ar tevi, Džim, tu biji labs biedrs.

Cik atceros, toreiz daudz laika pavadīju, pūlēdamies atturēt Benu no brendija pudeles iztukšošanas. Devu viņam norādījumus un izstāstīju, kā atrast "Admirāli Benbovu".

Jājot mājup, man bija daudz jādomā. Šis jaunais ārsts Džefrīzs ieradīsies rīt vai parīt. Tad dosimies uz kuģi un uz ilgāku laiku aizbrauksim no Anglijas. Mans tēvocis mierināja, ka līdz mūsu pārbraukšanai Maltbija lietas izskatīšana būs pabeigta un atklājusies patiesība. No sacītā sapratu, ka viņš un tiesnesis lords Gibons jau ievākuši ziņas un izdomājuši, kā visu atrisināt.

Un tad sāku domāt par kaut ko patīkamāku. Iedomājos, ka Greisa Ričardsone kļuvusi mana sieva un mēs dzīvojam mierā un saticībā kopā ar Lūisu un pārējiem mūsu abu bērniem. Bet šie sapņi un gaišās domas, kā tas bieži mēdz būt, galu galā noveda pie drūmām priekšnojautām.

Nezināju, kas mūs gaida, kad būsim atkal nokļuvuši dienvidjūrās. Kas notiks, ja izrādīsies, ka Teits ir dzīvs? Vai mums viņš jāved atpakaļ, lai to notiesātu par pirātismu? Vai varbūt Greisai Ričardsonei bija padomā doties likumīgā laulībā ar viņu dēla dēļ? (Kuģa kapteinim ir salaulāšanas tiesības.) Bija grūti iedomāties, ka tādai augstdzimušai un labi audzinātai sievietei varētu nākt prātā precēties ar zemas kārtas jūras laupītāju, kuram saskaņā ar likumu vajadzētu atgriezties Anglijā un stāties tiesas priekšā. Nedz arī to, ka Lūisam būtu jānodzīvo savs mūžs kā tāda vīra dēlam, kas beidzis šīs zemes gaitas, karājoties virvē soda izpildes laukumā. Ar mani kā pirātisma, dumpja un slepkavības galveno liecinieku.

Ja tā nenotiks, varbūt Teits paliks tur un Greisa Ričardsone un Lūiss kopā ar viņu? Uz skarbās mēra un nāvējošu izgarojumu salas, kas tagad, iespējams, kļuvusi neapdzīvojama? Vai varbūt kādā citā vietā dienvidos, kur mēs viņus nogādāsim? Jebkurā no šiem gadījumiem viņa man būs zudusi uz visiem laikiem.

Šādu drūmu domu nomākts, beidzot nogriezos uz ceļa, kas veda pie jūras, un priekšā ieraudzīju divus no skvaira Trilonija vīriem. Katrs brauca savos ratos, un abi mudināja zirgus skriet ātrāk uz priekšu. Panācu viņus un uzzināju, ka skvairs sūta (kopā ar sveicieniem) "provīziju jūras braucienam". No kravu apjoma varēja secināt, ka tās pietiktu trim braucieniem.

.

9. nodaļa Hispaniola

Uz vairākām dienām slēdzām viesnīcu, un par šo faktu izlikām uzrakstu ceļa galā. Tomēr es nejutu ne mazāko atslābumu, gluži otrādi baiļu uzplūdu. Ik pa brīdim skatījos uz jūru lejā un vienlaikus klausījos, kas notiek uz sauszemes. Kurš varēja būt drošs, ka Maltbijs nav devis uzdevumu saviem rokaspuišiem? Bet varbūt Bervikas hercoga radinieki nolems apmeklēt vietu, kur notika nelaimes gadījums? Māte pastāstīja, ka līķis ticis aizvests no mūsu grāfistes apbedīšanai kaut kur citur. Aizbēgušo zirgu tā arī neatrada.

To drudžaino dienu laikā allaž turēju pa rokai pistoles un trīsreiz jau sniedzos pēc tām. Pirmā trauksme pagāja ātri kad izdzirdēju Bena Ganna jocīgo saucienu: "Atnes rumu, Derbij!" to pašu

spokaino saucienu, kas Bagātību salā šausmināja pirātus. Viņš nāca pa mūsu ceļu un līdzinājās noskrandušam imperatoram, ģērbies neaprakstāmā livreju salikumā un ar trīsstūreni galvā.

"Admirālī Benbovā" visiem Bens Ganns uzreiz iepatikās. Viņa asprātīgās atbildes uz jebkuru pavēli mūs smīdināja. Viņš visus dēvēja par admirāļiem un uzlaboja mums garastāvokli.

Otro trauksmi izraisīja kāds svešinieks zirgā. Pie manis pieskrēja Lūiss un teica, ka dzirdot pakavu troksni. Lai gan pats neko nesaklausīju, gaidīju pie klints ceļa galā. Toms Teilors, arī apbruņots, paslēpās zem neliela tilta.

Pēc desmit minūtēm man atkal vajadzēja apbrīnot Lūisa spējas: pagājos pretī, lai sagaidītu jātnieku. Viņš bija ļoti smalki ģērbies, ar platmali galvā. Jātnieka zilajās acīs bija redzams satraukums, un man viņš jau no pirmā acu uzmetiena nepatika.

-      Labdien, labo cilvēk, svešais runāja gluži kā rīmju kalējs. Kur ir jūsu saimnieks?

-     Un vārds? Man gribējās mazliet ievainot viņa pašpārliecinātību.

-    Viņa vai manējais? atjautāja svešinieks. Man teica, ka viņu sauc Houkinss.

-     Un jūsu?

-     Es esmu Džefrizs.

-     Es esmu Houkinss.

-     Tiešām?

Šis tātad bija Džona Trilonija ieteiktais nākamais mūsu kuģa ārsts. Es ieskatījos viņā rūpīgāk: šķita atjautīgs un nepiespiesti dabisks puisis, kuram vismaz piemita džentlmeņa manieres. Viņš steigšus nokāpa no zirga un satvēra manu roku.

-       Labo cilvēk! Mans radinieks par jums stāsta tikai labu! Nāku no muižas. Džons saka (un, jūs saticis, es viņam piekrītu), ka mēs kļūsim lieliski kuģabiedri. Kā jūs domājat?

Viņš bija dažus gadus vecāks par mani un droši vien labi pazina dzīvi, tomēr man šķita, ka ir pārlieku dedzīgs un aizrautīgs; man patika nosvērtāki cilvēki. Turklāt viņš radīja man grūtības, ar kādām dažreiz sastapos: kā simpātijas var nebūt abpusējas? Man par prieku jāsaka, ka esmu saticis daudzus cilvēkus, kuriem iepatikos, diemžēl nespēju atbildēt ar to pašu, un tas mani allaž apbēdināja.

-     Kuģis drīz būs klāt. Rīt vai varbūt šovakar, es pavēstīju. Vējš, liekas, nedaudz aizkavē tā ierašanos. Varbūt iesim iekšā?

-     Es dzīvoju Felmutā, bet nekad neesmu bijis jūrā. Vai nav savādi?

Iekšā doktors Džefrīzs zemu paklanījās manai mātei un Greisai Ričardsonei. Viņa izskats un izturēšanās pievērsa abu uzmanību. Esmu novērojis, ka sievietēm, šķiet, nekas nav pretī, ja konkrēta tipa vīrieši pārspīlē.

-     Rodžers Džefrīzs, ārsts, viņš teica. Un pazemīgi ceru džentlmenis.

-     Vai mums būtu ļauts par to spriest? Māte kā ķircinādama jautāja. Tomēr es viņu pazinu pietiekami labi. Ja viņa tā uzrunātu mani, es justos pazemots.

Greisa Ričardsone klusēja, bet Džefrīzs paskatījās uz viņu, man šķita, ar dziļu interesi.

Trešoreiz trauksme atgadījās agri nākamajā rītā. Iepriekšējā vakarā Toms pienāca man klāt kāpnēs, kad grasījos doties pie miera.

-     Es gribu stāvēt sardzē, viņš teica.

-     Bet mums nedraud nekādas briesmas, Tom. Vai varbūt tev ir kādas priekšnojautas?

Viņš palūkojās uz mani. Tavs tēvs teiktu man "jā", Džim, un esmu visu izdomājis. Džošua un es. Mums nevienu citu nevajag.

-     Ja patiešām draudēs briesmas, Tom… Man nevajadzēja pabeigt teikumu.

-     Es tevi pamodināšu, Džim, es apsolu. Novēlēju viņam arlabunakti un aizgāju gulēt,

cerēdams uz dziļu un netraucētu miegu.

Taču naktī pēkšņi sajutu pieskārienu un izdzirdu balsi: Klau! Klau!

Izrādās, mani bija pamodinājis Toms. Jātnieks. Uz mūsu ceļa.

-     Tas būs vienkārši kāds ceļinieks, kas tumsā nav pamanījis izkārtni "Viesnīca slēgta", Tom.

-       Nē, nē. Viņš ir apstājies. Sēž zirgā un vēro apkārtni.

-      Vai viņš ir viens? Sirds man sāka dauzīties. Kuprainis bija vīrs, kas sēdēja un vēroja, un bija viens, kad pirmoreiz ar viņu sastapos.

-     Līdz šim es neesmu redzējis citu jātnieku. Man liekas, ka tas svešinieks mūs izspiego, Toms drūmā balsī stāstīja.

Ne bez satraukuma cēlos augšā. Tom, varam darīt tikai vienu: izaicināt viņu. Paliec te! Uzmani durvis!

Apģērbos, paņēmu ieroci, smagi nopūtos un negribīgi devos laukā. Debesis dzeltenīgi iekrāsoja rītausmas pirmais blāvais mirgojums. Apgāju apkārt mājai un sāku iet pa ēnaino ceļu. Un, patiesi, zirgā, stalti izslējies, sēdēja tumšs, drukns stāvs. Izdzirdējis manu zābaku klaudzoņu uz akmeņiem, viņš parāva iemauktus. Pacēlu pistoli un notēmēju uz jātnieku.

-     Kas nāk?

-     Šššš, noskanēja.

-     Kas jūs esat un ko vēlaties? Es piegāju tuvāk, gatavs šaut, ja šis cilvēks piepeši sāktu rīkoties.

-      Šššš, balss atkārtoja. Šī kušināšana samulsināja mani. Nu gan! Džim, tu šonakt skaļi uzvedies.

Vispirms es skaļi iesmējos, tad izbrīnījos.

-     Dakter Laivsij! Kādēļ…

-       Džim, vai tu, lūdzu, nevarētu runāt klusāk?! Cilvēki guļ!

Es arī pieklusināju balsi. Bet kādēļ jūs esat te?

Ievēroju, ka dakterim ir pāris pistoļu un pie segliem piesprādzēta kramenīca.

-      Džim, iespējams, ka baumas par tavu gatavošanos braucienam sasniegušas Bristoli vai kādu citu vietu. Esmu pats sevi nokomandējis stāvēt uz vakts.

-     Es uztraucos pārjums! iesaucos.

-      Bet manis šeit nav, ja tu saproti, ko es ar to domāju. Neesmu tevi saticis.

-     Es saprotu, ser.

-    Tik brinišķigs rīts, dakteris jūsmoja. Vai tava māte bēdājas par to, ka tu brauc prom?

-       Vēl ne. Bet tad, kad tas notiks, viņa varētu izrādīt šādas jūtas.

Brīdi mēs stāvējām klusēdami.

-     Ser, jūtos dziļi aizkustināts.

Dakteris Laivsijs ieklepojās, bet neko nesacīja. Vēlējos palikt kopā ar viņu, lai arī kas būtu sacīts likumā, un pūlējos uzturēt sarunu.

-     Vakar te bija skvairs; cik žēl, ka viņam streiko veselība.

Dakteris Laivsijs aiz smiekliem iesēcās. Vai viņš tā teica? un turpināja smieties, vēderu turēdams. Nē, Džim. Viņš negrib atzīties pat sev, ka kļūst vecs, un ir izdomājis kaut kādu vēdera kaiti. Atklāti sakot, esmu izrakstījis viņam pretīgu pulveri. Tas viņu izārstēs… Un mēs abi pasmējāmies.

-     Šis Džefrīzs…

-     Džona brālēns? Jā, viņš stāstīja man par viņu. Labs ārsts. Dzirdēju, meklējot arī sievu. Tagad viņam ir nauda, lai varētu sevi saukt par džentlmeni.

Man aizrāvās elpa. Tas nu man nepavisam nebija vajadzīgs.

Laivsijs klusēja, un es nesapratu, vai viņš varbūt gribēja, lai es dodos prom un viņu netraucēju. Bet man gribējās pateikties dakterim, pakavējot viņam laiku.

Teicu: Ser, es nevienam nestāstīšu, ka esmu jūs redzējis. Tomēr, lai arī kāds beigu beigās būs šis brauciens, es vienmēr atcerēšos, cik laipns esat bijis pret mani.

Dakteris Laivsijs klusēja. Bridi vēl palikām kopā, apspriezdami kādu vietējo notikumu, bet pārāk daudz nerunājām. Austrumos pamazām svīda gaisma. Kad kļuva tik gaišs, ka mēs gandrīz varējām saskatīt viens otru, dakteris viegli pamāja ar roku, kas varēja būt gan atvadu sveiciens, gan svētības došana. Tad viņš aizjāja.

Es jāju atpakaļ un pagriezos ap stūri uz viesnīcu.

Tad es to ieraudzīju! Jūrā, viļņos, uz rītausmas fona "Hispaniola" kā sapņu kuģis tuvojās mūsu mazajam līcim.

Ilgu laiku stāvēju pagalmā un skatījos. Pirms 10 gadiem uz šī klāja es atklāju sazvērestību un atradu draudzību, izjutu bailes un sastapos gan ar cēlākajām, gan ar zemiskākajām cilvēka īpašībām: drosmi un gļēvulību, iepazinu nodevību un nāvi. Bet tieši šis kuģis izglāba man dzīvību, un es izglābu kuģi; kad bija pievārēts pēdējais jūras laupītājs, es neļāvu tam aizpeldēt projām un aiziet bojā.

Līdz ar kuģa ierašanos viesnīcā sākās rosība. Mēs visi ātri, klusi un satraukti metāmies sagatavošanas darbos. Drīz Bens Ganns paziņoja, ka pāri mirgojošajiem viļņiem krastam tuvojas kuģa laiva.

Pirmie uz kuģa uzkāpa Greisa Ričardsone un Lūiss. Man gribējās, lai viņi drīzāk tiktu projām no apdraudētās vietas. Man pašam vajadzēja atgriezties krastā un pārraudzīt pārtikas iekraušanu. Pēc tam vēl vajadzēja uzņemt uz kuģa Tomu Teiloru, Benu Gannu un Džefrizu.

Jūrnieki klusēdami palīdzēja sievietei un zēnam. Saule žilbināja acis, man atkal stāvot uz "Hispaniolas" klāja.

Uz mirkli mani pārņēma nevaldāmas izjūtas! Paskatījos lejā uz vietu, kur ilgā dzērāju strīdā Izraels Hends nonāvēja matrozi O'Braienu. Tālāk skatienā ietvēru mastu, pie kura Hends mēģināja nogalināt mani. Masts bija tas pats. Man pat likās, ka varu saskatīt iezīmi, un plecā, vietā, kuru bija skāris Henda nazis, sajutu dūrienu. Tas man atkal uzdzina drebuļus, tādus pašus kā toreiz, kad mani atsvabināja no naža asmens.

Bieži atcerējos Izraēla acis, kad viņš rāpās man klāt, un pārāk bieži iztēlē redzēju viņa seju brīdī, kad iešāvu šajā nelietī abu pistoļu lodes. Savos nemierīgākajos sapņos atkal skatījos skaidrajā jūras dibenā, kur Hends un O'Braiens nāves miegā gulēja viens otram blakus, un abu nedzīvos ķermeņus viļņu plūsma šūpoja gan uz vienu, gan otru pusi. Vai atkal dzirdēju Garā Džona Silvera kruķa smago atbalsošanos uz klāja dēļiem.

Tad manas drūmās domas aizgainīja patīkams pārsteigums. Pa kāpnēm kuģa pakaļgalā lejā kāpa mans tēvocis Embrozs Hets.

Ko es redzu tēvoci?! Vai tu ceļosi kopā ar mums? Nē! Tu esi atbraucis ciemos pie mātes, vai ne?

Tēvocis smējās. Vai man vajadzētu atteikties no tāda piedzīvojuma, Džim? Padomā vien, cik bieži tu iekvēlināji manu iztēli ar saviem stāstiem par dienvidjūrām! Man pašam tās jāredz! Viņš atkal iesmējās kā puišelis. Tieslietas dažkārt var galīgi apnikt, Džim. Tādas izdevības doties aizraujošā ceļojumā manā dzīvē vairs nebūs.

Tad tēvocis pamāja Lūisam un noskūpstīja roku Greisai Ričardsonei. Mēs visi priecājāmies par atbalstu, ko sniedza tēvoča klātbūtne.

Tas nebija vienīgais pārsteigums. Nākamajā braucienā kuģa laiva atveda doktoru Džefrīzu, Benu Gannu, Tomu Teiloru un… manu māti. Jutos kā virpulī iekļuvis, jo notikumi risinājās bez saskaņošanas ar mani; māte ■acīmredzot no tēvoča vēstules jau zināja par viņa nodomu braukt mums līdzi.

Turklāt mana māte atveda vēl vienu "matrozi" un paziņoja: Uz katra kuģa jābūt savam kaķim.

Mātei no rokām izkūleņoja Kristmass, kurš rīkojās tā, kā visi runči lika manīt, ka kuģis ir viņa valstība, un devās meklēt mierīgu stūrīti, kur sapost kažoku.

Vairākus gadus nebiju redzējis māti un viņas brāli kopā un biju aizmirsis, cik stipri viņi mīlēja viens otru. Nepagāja ne minūte, kad abi jau smējās par kādu notikumu pagātnē un, lai gan tikšanās bija pavisam īsa, tā sildīja mūs visus.

Uz "Hispaniolas" daudz kas bija salabots un uzlabots. Kuģim bija jauna bezanbura; vairākās klāja vietās bija ielikti jauni dēļi. Pēc mūsu bagātību meklēšanas piedzīvojuma Džons Trilonijs bija pārdevis kuģi atpakaļ misteram Blendlijam (un, kā jau parasti, šis darījums skvairam nesa zaudējumus).

Uz priekšu iznāca kāds virsnieks.

-     Misters Houkinss, ja nemaldos?

-     Tā ir.

-    Esmu kapteiņa palīgs, ser, Nātans Kols. Skots; ar seju dzeltenbrūnā tīkkoka krāsā un stiprām rokām. Man lika saprast, ser, ka pilnu informāciju saņemsim, kad būsim ceļā.

Es par to neko nezināju un tā arī pateicu.

-     Man liekas, ka misters Hets runāja ar kapteini.

-     Tādā gadījumā tā arī notiks.

Nātans Kols aizgāja savās gaitās. Devos aizvest krastā māti un pabeigt pārtikas krājumu iekraušanu. Krastā māte neizrādīja nekādas emocijas, tikai pagāja mazliet tālāk no manis, tad pagriezās un teica: Es gaidīšu, kad tu atgriezīsies, Džim.

Tā kā viņa reti uzrunāja mani vārdā, tad sapratu, ka tā ir mātes jūtu izpausme.

-     Pavasarī būsim atpakaļ, māt, es drošināju.

Tad viņa veltīja man to īpaši silto smaidu, ko esmu

redzējis tikai pāris reižu mūžā. Pat tagad šis smaids silda mani. Domādams par to, es uz mirkli pārtraucu rakstīt un veros pa logu uz jūru.

Pēdējā braucienā laiva aizveda uz kuģi pulveri, munīciju un mani pašu. Stingri nostājos uz "Hispaniolas" klāja un tagad varu teikt: lai ari vairākas dienas uz tā ir bijušas briesmu pilnas es mīlu šo kuģi un mīlu atmiņas par to…

.

10.nodaļa Melnā briga

Bijām gatavi aizbraukšanai. Lūiss ļoti priecājās par enkura pacelšanu. Jūrnieki, darīdami darbu, nedziedāja, tāpat viņi arī nerunāja. Gara, tieva virsnieka virsvadībā viņi klusējot centīgi tina trosi, griezdami vinču. No jūras dzelmes, ūdenim šļakstot, pacēlās enkurs. Lūiss pienāca man klāt un kā baidīdamies stingri pieķērās man pie rokas. Sajutu ierasto satraukumu, baiļu priekšvēstnesi domāju, šajā gadījumā bailes no lielās atbildības, ko biju uzņēmies.

Kuģis slīdēja arvien tālāk prom no krasta. Augstu priekšplānā varēju saskatīt "Admirāļa Benbova" baltās sienas un biju pārsteigts par skaudrumu, ar kādu man iesmeldzās sirds. Un tad pēkšņi ieraudzīju kaut ko tādu, kas lika man sastingt bailēs.

Kaķa Lāma sastāv no vairākiem dažāda lieluma zemesragiem; austrumpusē tie ir daudz garāki nekā rietumpusē. Braucot garām pēdējām klintīm, ieraudzīju mazajā blakus līcītī noenkurojušos brigu. Tā bija melna un mazāka par "Hispaniolu".

Pirmajā acu uzmetienā šķita, ka tai pat nav takelāžas un ka tā nemaz nav izkustējusies no vietas. Es paskatījos visapkārt. Tēvocim bija tālskatis, un arī viņš vēroja burinieku. Izņēmu tālskati viņam no rokām. Tēvoci, nesaki to viņiem. Tēvocis visu saprata; viņš aizgāja, un drīz es viņu redzēju ar Greisu Ričardsoni ejam pa klāju uz kuģa otru pusi labo bortu.

Es turpināju pētīt melno kuģi. No kvarterklāja kāds tagad vēroja mūs ar tālskati. Drīz ap brigas takelāžu sākās rosība. Jūrnieki izpleta piķa melnas buras. Pacēlis enkuru, burinieks nāca aiz mums, kā vabole pa vējam traukdamies pār zaļgano ūdensvirsmu.

Vai viņiem prātā mums sekot? Uzdevu šo jautājumu sev, jo nevarēju nepamanīt, cik ātri briga tika sagatavota iziešanai jūrā. Vai tas nozīmēja, ka tā bija sekojusi "Hispaniolai" no pašas Bristoles? Mani pārņēma tā nemierpilnā sajūta, kāda rodas, zinot, ka bailēm ir patiess iemesls.

Mūsu kuģis rāvās uz priekšu, saputodams ķīļūdeni. Ja svešajiem jūrniekiem bija nodoms dzīties mums pakaļ, drīz briga līdzīgi medību sunim sekos mums. Man nebija tik lielas pieredzes ar jūru un kuģiem, lai saprastu, vai tāds neliels divmastnieks spētu mūs panākt. Man šķita, ka nevar, tomēr turpināju to novērot. Tikai biju nolēmis neizrādīt savas bažas.

Misters Kols ieraudzīja tālskati un nostājās man blakus.

-      Es arī to ievēroju, ser. Ne jau daudzi brauc ar melnām burām.

-     Kāds ir šī kuģa ātrums, mister Kol?

Sameklējis personīgo tālskati, viņš palūkojās uz

brigu.

-       Pietiekami ātri, ser. Un līdzeni. Un, it kā nolasījis manas domas, viņš piebilda: Taču tā nav spējīga ne panākt, ne turēt līdzi tādam kuģim kā mūsējais.

-      Kāpēc? Lūgums dalīties zināšanās bieži vien sniedz svarīgu informāciju.

-      Buras lieluma dēļ, ser. Tai ir pietiekams slīpums pret ūdeni. Tāpat tā ir viegla un bez redzamiem bojājumiem. Bet mūsu bura, es teiktu, ser, ir apmēram pusotru reizi lielāka. Varbūt pat vairāk.

-     Un tomēr briga kustas ātri.

-      Jūs pats redzēsiet, ser. Pēc pāris minūtēm arī mūsu kuģis ies uz priekšu pilnās burās.

Pāri "Hispaniolai" turpināja velties skaļie klāja ierastie trokšņi izkliegtas pavēles, skrejošu kāju dipoņa un skaļi buraudekla plīkšķi. Grotburai, marsburām un tad divām bezanburām paceļoties, mūsu burinieks svērās uz priekšu līdzīgi karietei.

Es turpināju vērot melno brigu. Lai gan tā devās uz priekšu pilnām burām, tomēr atpalika arvien vairāk un vairāk. Drīz mēs būsim pārāk tālu priekšā, lai uz melnā divmastnieka varētu uzminēt mūsu kursu.

Ieraudzīju, ka arī doktors Džefrīzs pievienojies tēvocim un Greisai Ričardsonei. Te nu uzreiz nevarēju neko mainīt, jo man bija daudz kas jājautā tēvocim, it īpaši par notikumiem Bristolē un Maltbija apciemojumu. Tēvocis Embrozs redzēja manu mājienu, atstāja nelielo sabiedrību un atnāca atpakaļ pie manis.

Uz savu jautājumu saņēmu atbildi: Viss izrādījās neparasti sarežģīti, Džim. Manu draugu lordu Gibonu viņu izturēšanās kādā vakarā tik ļoti nokaitināja, ka viņš sacīja: tiem vajadzētu būt iekaltiem važās, nevis baudīt mana nama viesmīlību.

-         Vai viņi pieminēja sava drauga nāvi? To jautājot, mana sirds dauzījās kā negudra.

Ievēroju: sarunādamies ar mani, tēvocis visu laiku vēroja, kā Greisa Ričardsone staigā pa kuģa klāju kopā ar Džefrīzu. Jutu, ka arī viņam doktors nepatīk.

-     Nē, Džim. Savāds gadījums. Ne vārda vairāk par to! Domāju, ka viņi kaut ko nojauta, tomēr īsti nesaprata, kas notiek. Divreiz viņi man prasīja, vai es pazīstot šo zemi. Tēvocis pamāja ar roku mūsu krasta virzienā. Un Maltbijs jautāja man, vai mans darbs tieslietu jomā kādreiz novedis, kā viņš izteicās, "tajās skaistajās vietās uz rietumiem no Mainhedas". Džim, kā man tas vīrs nepatika!

-     Kas ar viņiem notika pēc tam?

Embrozs Hets pakratīja galvu. Nezinu. Atstāju viņus savā mājā kalpotāju ziņā un piekodināju, lai Blendlijs klusē. Tomēr, lai arī izbraucām naktī, daudzi varēja zināt, ka "Hispaniola" atstājusi ostu. Tas nav lidzīgs citiem kuģiem, un Bristolē to pazīst un mīl.

-     Vai kopā ar viņiem bija arī kuprainis?

-     Neredzēju nekādu kupraini, tēvocis atbildēja. Pirkstus noliekdams, viņš sāka skaitīt. Tur bija Maltbijs. Tad tur bija viņa vājais sekretārs un tas sarkansejainais dzērājs, par kuru tu stāstīji. Liekas, ka no labas ģimenes, bet nodzēries. Viņi bija trīs. Tēvocis Embrozs pacēla pirkstus. Nē, Džim, nekāda kupraiņa. Viņiem varbūt nepatiktu, ka advokāts redz, ar ko tie saietas.

Tajā brīdī doktors Džefrīzs mums uzsauca, un Greisa Ričardsone no viņa atvadījās. Mistera Kola pavadībā kuģa ārsts tuvojās mums un pavēstīja, ka kapteinis Rīds sauc mūs uz apspriedi. Kāpām lejā.

Cik patīkami un tomēr arī mazliet satraucoši atkal būt lielajā kajītē! Cik daudz un reizē maz laika bija pagājis kopš brīža, kad es te stāvēju pēdējoreiz laiks, kad no zēna kļuvu par vīrieti! Šeit, trīcēdams no uztraukuma un bailēm, biju pastāstījis kapteinim Smoletam, skvairam Trilonijam un dakterim Laivsijam par Silvera kūdīšanu uz sazvērestību, ko noklausījos no savas slēptuves ābolu mucā. Cik dīvaini un cik aizraujoši atkal redzēt no kokmateriāliem veidoto kuģniecības aprīkojumu, ko tik bieži biju pūlējies atsaukt atmiņā!

Kapteinim Rīdām, skotam no Glāzgovas, bija iesarkani mati, vērīgas acis un padrukns augums. Ārējais izskats vien pauda spēku, vitalitāti un pārliecību par sevi. Uz kapteiņa pieres bija redzama dziļa rēta. Nevarēju atturēties, nepavaicājis viņam, vai uz kuģa atrodas ābolu muca. Kapteinis Rīds stingri uz mani paskatījās, bet neatbildēja. Tēvocis smaidīdams pačukstēja: Man liekas, viņam tavs jautājums šķita vieglprātīgs. Kad bijām apsēdušies, kapteinis sāka runāt.

-        Džentlmeņi, sākšu ar informāciju par kuģa komandas skaitlisko sastāvu. Misters Kols ir mans pirmais palīgs. Mans otrais palīgs ir Dosons gara auguma tievs vīrs, jūs nevarējāt viņu neievērot. Apakšvirsnieks ir Nūnstoks, arī garš. Mums ir divdesmit divi spēcīgi jūrnieki, trīs matroži, kuģa puika, pavārs un pavāra palīgs. Sardzes maiņa notiks pēc saraksta. Ikviens, kurš nepakļausies ar kuģa drošību saistītai pavēlei, tiks nogādāts tuvākajā ostā un tur izsēdināts. Esmu iepazinies ar doktora Džefrīza diplomu par medicīnisko izglītību, un es viņu ieceļu par kuģa ārstu. Tas nozīmē oficiālas saistības ar kuģa komandu tikai šajā braucienā turp un atpakaļ. Galvenais un pēdējais vārds visās lietās uz kuģa pieder man. Manā prombūtnē, kas būs iespējama tikai tad, kad gulēšu vai stāvēšu sardzē, manā vārdā rīkosies misters Kols, kuram asistēs mans otrais palīgs Dosons. Mums ir lieliska komanda, un darīsim visu, lai šis ceļojums noritētu veiksmīgi. Kad tuvosimies galamērķim, aicinu jūs darīt zināmus savus nodomus. Tas ir viss.

-      Kapteini Rīd, vai drīkstu jums ko vaicāt? Es pacēlu roku.

Viņš paskatījās uz mani bez īpaša draudzīguma. Es nedevu atļauju jautājumiem. Ja jums nepieciešama informācija, jūs to varat dabūt no mistera Kola.

Viņš piecēlās un pagrieza mums muguru; apspriede bija beigusies. Vienīgais, kas likās apmierināts ar šo situāciju, bija Džefrīzs.

-     Nudien! Tieši un skaidri, ko? Vai tas nav viens stingrs vīrs? Man prieks par tādu kuģa kapteini.

Domāju jau, ka Džefrīzs grasās mūs aplaimot ar kādu no jūrniekiem raksturīgajiem izteicieniem. Dienās pirms mūsu izbraukšanas viņš visiem apnika, tāpēc ka nemitīgi lasīja tos no mazas grāmatiņas, kuru allaž nēsāja sev līdzi.

Uz klāja ieraudzīju augšā kāpjam Nātanu Kolu.

-       Mister Kol, man ar jums jārunā, es sacīju.

-     Un man tāpat, piebilda tēvocis.

Misters Kols vēsi uz mums paskatījās un gaidīja.

-     Jūsu izturēšanās man šķiet visai augstprātīga, mister Kol, es iebildu.

-     Man ari, piebalsoja tēvocis.

Būdams noteikts un stingrs, Nātans Kols tomēr prata būt ari mazliet diplomāts. Viņš laipni aizveda mūs uz kuģa pūpi [1] un atrada vietu, kur mēs varētu sarunāties, nebaidoties no noklausīšanās.

-      Džentlmeņi, teikšu trīs lietas. Pirmkārt, ja jūs iebildīsiet pret kapteiņa Rīda izturēšanos un darīsiet to viņam zināmu, viņš nekavējoties pagriezīs kuģi apkārt un vedīs mūs atpakaļ uz Bristoli. Otrkārt, viņš ir vienīgais man zināmais kapteinis, kuram tikai ar pāris uzticīgiem matrožiem izdevies apspiest dumpi un piedzīvot to, ka sazvērnieki, kuru skaita ziņā bija vairāk nekā komandas locekļu, tiek pakārti. Pie karātavām viņš pats savām rokām aptaustīja ikvienu mironi, lai pārliecinātos, ka neviens nav palicis dzīvs. Trešā lieta, ja pareizi jūs saprotu, ir tā, ka vēlaties darīt viņam zināmu sava ceļojuma mērķi. Kapteinim Rīdām raksturīgi, ka viņš nevēlas sevi apgrūtināt ar nevajadzīgu informāciju. Kad viņam šķitīs, ka pienācis īstais brīdis, viņš jums to pateiks.

-      Ser, Embrozs Hets protestēja, viņa gaišība prasa pārāk daudz!

-      Krīzes apstākļos viņš nepavisam nav laipns. Kols mazliet atmaiga. Kapteinis Rīds ir stingrs vīrs, ser. Kā jums liekas, cik viņam gadu, džentlmeņi? Kad mēs neatbildējām, Kols teica: Viņam vēl nav pilni trīsdesmit pieci gadi. Tādi kā viņš ir reti sastopami.

-     Trīsdesmit pieci?! noelsās mans tēvocis.

Ari es šo atklājumu uztvēru ar pavērtu muti. Lai gan kapteiņa vecums pēc izskata nebija nosakāms, es tomēr biju domājis, ka kuģa saimnieks ir sasniedzis cienījamāku vecumu. Mēs ar tēvoci pateicām paldies Nātanam Kolam, un viņš aizgāja. Pagriezos pret kuģa pakaļgalu. Kristālskaidrajā jūras ainavā līdz pat horizontam nebija ne miņas no melnās brigas.

.

11. nodaļa Okeana viļņos

Dzīve uz jūras ļoti atšķiras no dzīves krastā. Atliek daudz vairāk laika pārdomām. Ar lielāku skaidrību un bez bailēm sāku atcerēties mūsu pirmo ceļojumu. Kā Džons Silvers mūs visus piemuļķoja! Viņš bija dzirdējis pa Bristoli klīstošās skvaira Trilonija runas par bagātībām, karti un tālu salu. Tad Silvers "uzgrūda" skvairam savu pirātu bandu: tas pats bars, kas naktī, kad nomira Bilijs Bounss, iebruka viesnīcā "Admirālis Benbovs", veidoja lielāko daļu komandas uz "Hispaniolas".

Kas noticis ar Silveru? Pāri margām cieši raugoties viļņos, kas skalojās gar bortu, es domāju par viņu. Jau pašā mūsu liktenīgā jūras brauciena sākumā viņš vēlējās vairs nekad neatgriezties

Anglijā. Savu viesnīcu "Tālskatis" Bristoles dokos ar garo, zemo, dūmu pilno istabu un glītajiem, sarkanajiem aizkariem viņš bija pārdevis, vēl pirms uzkāpa uz kuģa.

Džons Silvers! Viņam piemita spēja likt otram cilvēkam justies svarīgam. Garais Džons! Redzēju, kā viņš nogalina cilvēku. Dzirdēju viņu perinām nelietīgus noziegumus. Zināju, ka viņš ir nelabojams melis. Un tomēr man viņa pietrūka, kad reiz sutīgā naktī viņš aizgāja, pazuda tajā mirgojošajā, cietzemes ieskautajā līcītī, kur mēs piestājām, lai uzņemtu ūdens un pārtikas krājumus.

Bet tas notika pirms desmit gadiem. Tagad, pēc dažām ceļojuma dienām, jau spēju priecāties par zilajām debesīm un okeāna plašumiem, nebaidoties no dumpja, kādu uz šī kuģa reiz izraisīja Silvers.

Pēc piecu dienu brauciena mēs drīz tuvumā vairs neredzējām nevienu citu kuģi: ne šoneri, ne karakuģi, ne brigu, nevienu pašu buru nedz melnā, nedz kādā citā krāsā. Kādā pēcpusdienā mums pievienojās delfīnu bars un draiskojās tik tuvu, ka mēs gandrīz varējām tos aizsniegt ar roku. Tā bija mūsu vienīgā sastapšanās ar dzīvām būtnēm. Saule ar katru dienu karsēja vairāk.

Tajā naktī, kad Silvers nokāpa no kuģa, viņš paņēma līdzi daļu mūsu bagātības. Tā kā krava bija iekrauta juku jukām, mēs tā arī nevarējām noskaidrot, ko tieši un cik daudz. Šķiet, ka tas bija maišelis ar monētām; bet man liekas, izgriežot caurumu starpsienā, viņš būs paķēris līdzi arī vairākus sudraba stieņus. Pazīstot Silveru, zinu: viņš apgalvotu, ka paņēmis tikai to, kas viņam pienākas; un mēs to viņam nenoskaudām. Nebija viegli izlemt, kāda nozīme šajā braucienā bija Silvera klātbūtnei. Viņš galu galā bija izglābis mūsu dzīvības, tomēr mēs vedām viņu mājās uz Angliju, kur to gandrīz pavisam droši pakārtu kā jūras laupītāju un dumpinieku. Atcerējos, cik silta bija nakts, kad Silvers pazuda; pēc desmit jūrā pavadītām dienām tagad tāds pats karstums noklāja manu seju ar sviedru lāsēm.

Vēji pūta mums labvēlīgā virzienā, un kapteiņa Rīda komanda to pilnībā izmantoja. Tāpat viņi stingri ievēroja disciplīnu, ko iepriekšējā reizē nebiju redzējis. Visas šīs dienas garumā neviens cilvēks no komandas nepalika bez darba, neviens nerunāja par laiku, nedz arī dzina jokus. Šī stingrā kārtība netraucēja viņus izturēties pret mums ar nepiespiestu laipnību, ko viņi izrādīja, sastopoties, teiksim, uz kāpnēm. Tādos gadījumos ikviens komandas loceklis pakāpās sānis un atbildēja tikai tad, kad tika uzrunāts.

Kapteini Rīdu es redzēju reti. Tēvocis šad tad ieminējās, ka atkal saticis kapteini, un uzskatīja viņu par "ļoti koncentrējušos cilvēkus".

Pamazām sāku atslābināties. Tā kā viena no lielākajām baudām dzīvē ir miegs uz kuģa klāja, drīz jutos atpūties un atkal uz daudz ko spējīgs. Beidzot varēju pārdomas veltīt Greisai Ričardsonei. Pirms aizbraukšanas no mājām biju apsolījis pats sev, ka, būdams jūrā, centīšos apvaldīt savas jūtas pret viņu. Vai man vajadzētu runāt ar viņu par to, ko juta mana sirds? Nē, vēl ne, vispirms taču veiksmīgi jāpabeidz sava misija, tomēr biju iecerējis uzdot viņai pašus svarīgākos jautājumus, uz kuriem man joprojām nebija atbilžu.

Savos divdesmit piecos gados dzīvē biju šo to pieredzējis, bet tagad šī sieviete mani mulsināja vēl vairāk nekā pirmajā sastapšanās reizē. Izjutu vēl lielāku atkarību no viņas: vēroju Greisu Ričardsoni staigājot, sēžot pie galda, runājot. Nepārtraukti kāvos ar domām par to, kādu brīnišķīgu dzīvi bez uztraukumiem kopā ar mani varētu viņai sagādāt, ziedodams viņai visu, kas man pieder.

Šīs izjūtas man bija jaunas un sagādāja sirdsēstus. Ja es būtu ticīgs, iespējams, ka lūgtu Visvareno, lai tas atsvabina mani no šīm neprātīgajām jūtām, kas plosīja manu sirdi. Varbūt vajadzētu sekot tēvoča padomam un nošķirt jūtas no prāta? Varbūt tas ļautu man pārdomāt un izvērtēt arī to mazumiņu, ko par viņu zināju.

Dziļi šādās domās nogrimis, sāku apgūt vienu no dzīves svarīgākajām mācībām. Lai arī ko tēvocis ieteiktu, sirds ne vienmēr pakļausies prātam. Man neizdevās iegūt skaidru priekšstatu par Greisu Ričardsoni un nespēju ari saņemt drosmi, lai rosinātu viņu atbildēt uz maniem jautājumiem.

Dienām ejot, kļuvām aizvien mierīgāki. Kopš uzkāpšanas uz kuģa Lūiss uzvedās priekšzīmīgi. Viņa izturēšanās vairs nebija tik neapvaldīta kā pirmajā tikšanās reizē. Zēns tāpat kā iepriekš skraidīja pa klājiem un vēroja, kā jūrnieki darbojas ap burām, bet bija kļuvis vērīgāks un nopietnāks. Ričardsones kundze joprojām likās sadrūmusi un retāk iznāca uz klāja; patiesi, viņa no manis vairījās tāpat, kā to darīja manas mātes sabiedrībā "Admirālī Benbovā".

Arī visu draugs runātīgais Džefrīzs pieklusa. Čakli darbodamies ap savām zāļu kastēm, viņš svēra un gatavoja pulverus. Pavisam neraksturīgi sev tēvocis ieviesa klusuma brīžus mūsu sarunās ikdienas pastaigu laikā pa kuģa klājiem. Dažkārt ieraudzīju Benu Gannu, pat viņš likās izmainījies. Bens vēl joprojām šķita apmierināts, tikai juzdams kuģa klāju šūpojamies zem kājām. Šķita, ka viņš ir mazliet jucis, raustīdams galvu kā marionete un pats savā nodabā uzjautrinādamies.

Vērojot savu ceļabiedru garastāvokļa maiņu, es kādā dienā sapratu, ka, tuvojoties savam mērķim, esam pārgājuši no gara jūras brauciena miera uz drūmām priekšnojautām par to, kas sagaida mūs uz salas. Likās, ka satraukums izplatījies pa visu kuģi; pat virsnieki un matroži šķita vairāk saspringuši nekas tāds man nebija licies iespējams.

Pats sadrūmu ne mazāk kā visi pārējie. Nebiju pārliecināts, vai mani ietekmēja cilvēki visapkārt, atmiņas par iepriekšējo ceļojumu vai apstākļu izraisītas nojautas. Un tomēr, par spīti drūmajai gaisotnei uz kuģa, es ne reizi vien iedomājos, cik tīkams ir šis brauciens bez dumpja draudiem.

.

12. nodaļa Atkal Bagātību sala

Reiz kādā sutīgā pēcpusdienā, kad virs "Hispaniolas" sāka šaudīties jūras putni, misters Kols uzaicināja tēvoci Embrozu, Greisu Ričardsoni un mani ierasties pie kapteiņa Rīda. Atnācis pēdējais, atrados uz kāpnēm aiz pārējiem. Atvēsinādamies no lielā karstuma ar rokām un lakatiņiem, klusēdami gaidījām.

Lejā kāpa bocmanis Nūnstoks un, šaurajā vietā paiedams mums garām, laipni sveicināja. Viņš godbijīgi pieklauvēja pie kapteiņa kajītes durvīm un iegāja, aizvērdams durvis. Mēs jautājoši saskatījāmies, bet gaidīt nevajadzēja ilgi. Parādījās Nūnstoks un ārkārtīgi pieklājīgi aicināja mūs iet iekšā pie kapteiņa.

Kapteinis Rīds piecēlās no karšu galda un piedāvāja apsēsties. Nūnstoks pasniedza mums dzērienu,

un, kamēr viņš visus apkalpoja, valdīja klusums. Tad kapteinis Rīds ķērās pie lietas.

-     Kundze, doktor, džentlmeņi.

Šis mūsu kapteinis droši vien vecs jau piedzimis; nespēju viņā saskatīt ne vismazāko pazīmi no tā zēna, kādam viņam reiz vajadzēja būt; droši vien skolas gados Rīds bija drūms un neciešams. Pirmo reizi es ievēroju kādu sīkumu: likās, ka viņš mazliet šķielē. Taču tik minimāli, ka bija grūti pat noteikt, kura acs ir vainīgā. Tāpat man šķita, ka mierīgā situācijā acis atgriezās normālā stāvoklī. Kapteiņa rokas rāmi gulēja uz kartēm. Mani izbrīnīja viņa meitenīgi baltās, mīkstās delnas un pirksti, kas tik bargam vīram likās neierasti. Viņš mazliet ieklepojās.

-    Kad mēs uzkāpām uz kuģa, es jums teicu, ka vajadzīgajā brīdī lūgšu tuvākus paskaidrojumus. Tas bridis ir pienācis. Kapteinim piemita nepatīkamais ieradums apraut sakāmo, kad klausītāji gaidīja turpinājumu.

Visomulīgāk no mums jutās Embrozs Hets; viņš teica: Vai drīkst vaicāt, kas izraisījis šo nepieciešamību, ser?

-      Lēšu, ka atrodamies pusotras dienas brauciena attālumā no jūsu meklētās salas, atbildēja kapteinis. Man pārskrēja drebuļi un likās, ka pārējiem arī. Līdz ar to man jāzina, kas mūs sagaida.

-      Izsakieties konkrētāk, ser, tēvocis sacīja. Vai jūs gribat zināt, kur izmest enkuru? Ja tā, mans krustdēls dalīsies ar jums savās zināšanās. Tāpat ari Ganns. Ja vēlaties zināt iemeslu… Embrozs Hets norādīja uz Greisu Ričardsoni. Šī kundze pateiks galveno iemeslu, kāpēc esam šeit. Lai gan patiesībā ir arī vēl citi.

Ne ar vienu kustību kapteinis Rīds nelika saprast, ka uzskata tēvoča vārdus par nozīmīgiem.

-     Es vēlos zināt, vai man no šīs salas būs jāuzņem pasažieri, kā arī to, vai uz kuģa būs krava. Vai tiks izmantots likuma spēks vai arī man vajadzēs likt lietā savas tiesības kādu arestēt?

Mēs izskatījāmies apjukuši. Rīds kļuva ass.

-     Vēlos zināt, vai uz salas ir pirāti.

Tieši no šī jautājuma mēs visvairāk baidījāmies. Savu biedru sejās redzēju, ka viņi apzinās situācijas nopietnību. Lai arī ko es zinātu, vai mums bija tiesības atklāti nosaukt Džozefu Teitu par jūras laupītāju? Savukārt, ja to nedarītu, vai mūs nevarētu apsūdzēt par noziedznieka slēpšanu no taisnīgas tiesas?

Tēvocis nolēma glābt situāciju.

-     Ser, mēs zinām to, ka meklētais džentlmenis kādu laiku ir pavadījis uz salas. Tas, vai viņš uz tās vēl atrodas, un arī tas, vai viņš vēl ir dzīvs, mums nav zināms. Bet mūsu ceļojums galvenokārt sarīkots, lai tiktos ar viņu. Ja šis cilvēks gribētu atgriezties, es ceru, ka varētu viņu uzņemt uz kuģa. Varbūt viņš vēlēsies palikt tur. Vai arī doties kaut kur citur.

Mans mātes brālis apklusa.

Kapteinis Rīds pacēla galvu. Jūs lietojāt vārdu "galvenokārt", ser. Vai jūs netieši norādāt, ka ceļojumam varētu būt arī citi iemesli?

-     Runa ir par kādu… Tēvocis pavilcinājās, it kā negribēdams izrunāt teikumu līdz galam.

-     Par ko?

-     Sudrabu, es nolēmu runāt patiesību. Pēdējo kontrabandas sudrabu.

-    Vai tas pieder Viņa Majestātei karalim? vaicāja kapteinis.

-    Ar to jūs domājat pirātu laupījumu? Embrozs Hets iejaucās.

-      Un kādas valsts karogs bija uz kuģa, ar ko jūs iepriekšējoreiz vedāt šo kontrabandu? Kapteinis bija nežēlīgs vīrs.

-    Cik atceros, spāņu. Es runāju vilcinādamies, jo kapteiņa Rīda sabiedrība man bija ārkārtīgi nepatīkama.

Un tad kapteinis atklāja skota dabu. No karšu galda apakšas viņš izvilka nelielu kasti un izņēma no tās kādu dokumentu.

-     Ser, izdariet man pakalpojumu un novērtējiet šo te. Tas ir līgums, ko uzrakstījis misters Blendlijs. Ja gadījumā šis brauciens dos ienākumus, šis dokuments garantē tiesības arī uz manu peļņu.

Tēvocis, šķiet, atviegloti nopūtās. Viņš sāka lasīt līgumu.

-     Jums, kaptein, tiek piešķirtas tiesības uz katru desmito daļu no simta.

-      Esam konstatējuši, ka tā mantas daļa, kas vēl varētu atrasties tur, nav Viņa Majestātes karaļa īpašums. Bet Spānijas karalim neesmu zvērējis uzticību, nedz arī to kādreiz darīšu. Tādēļ cik vērts ir šis kontrabandas sudrabs? Likās, ka kapteinis kā spļautin izspļauj vārdu "kontrabandas".

-     Esmu vienīgais šajā kajītē, kas to ir redzējis, es atbildēju. Vērtību nezinu, bet pēc apjoma varētu būt, ka tas ir tikai trešdaļu mazāks par to mantu, kuru mēs tie, kas bijām te iepriekš, pārvedām mājās un sadalījām savā starpā.

Kapteinis Rīds kļuva gandrīz priecīgs. Tad jau mums atliek tikai apspriest turpmāko rīcības plānu. Mister Kol, vai jums ir ierosinājumi? Un jums, bocmani Nūnstok?

Palīgs teica: Man liekas, ser, mums vispirms jāpārliecinās par to, vai minētais džentlmenis joprojām atrodas uz salas.

Pirmo reizi ierunājās Greisa Ričardsone un mani izbiedēja. Man teica, ka pirms gada viņš tur ir redzēts.

Strauji pagriezu galvu. Iepriekš viņa neko tādu netika sacījusi! Mani pārņēma ziņkārība. Kā viņa to uzzinājusi? Arī tēvocis pagriezās, lai paskatītos Greisā Ričardsonē, un no tā es sapratu, ka viņš ir tikpat pārsteigts kā es.

-     Vai kāds pateica arī, vai viņš ir sveiks un vesels? interesējās kapteinis.

-        Nē. Greisa Ričardsone atbildēja ar tādu izteiksmi sejā, kas skaidri demonstrēja viņas nevēlēšanos vēl ko piebilst. Ja mana pieredze ar viņas mazrunību derētu kā liecība, tad neviens nekad neuzzinātu, kā viņa tik nesen kaut ko dzirdējusi par Teitu. Vienā mirklī Lūisa māte savas dzīves noslēpumu bija padarījusi vēl nepieejamāku.

-      Tādā gadījumā, ser, turpināja Nātans Kols, mums vajadzētu nosūtīt krastā ekspedīciju. Jo, kad šis cilvēks būs apzinājies situāciju es domāju par cilvēkiem uz kuģa-, mēs izlemsim, vai viņš nāks pie mums, ser, vai ari kundze ar zēnu dosies pie viņa. Mister Nūnstok?

Bocmanis neiebilda pret šo plānu. Iesaku sūtīt uz salu vienu laivu, kaptein, ar pašiem labākajiem matrožiem. Visus apbruņosim līdz zobiem. Un lai to labi var redzēt. Mēs parādīsim stingrību. Un izkārsim ari karogu, ser.

-      Jo mēs tā īsti nezinām, kas mūs sagaida, ser. Mums nav zināms, vai tajā salā nav izkāpuši citi. Jo tur taču tagad var būt pat iedzīvotāji!

-    Ja tā, viņiem klātos ārkārtīgi grūti, es iejaucos.

-       Jūs, džentlmeņi, aizmirstat, ka tā ir dzīvošanai diezgan nepiemērota vieta. Ticu, kaptein, ka savās pavēlēs ietversiet ari šo informāciju.

-     Mister Kol, kā jūs esat iecerējis pārvest mantas?

-     Kapteinis jautāja.

-     Mēs spējam sarīkot ātras un prasmīgas ekspedīcijas, ser.

Es iejaucos. Tur ir vismaz trīsdesmit kastes.

-      Cik tālu ir no vietas, kur atrodas sudrabs, līdz krastam pie tuvākās enkurvietas?

-        Nesot smagas nastas, būs vismaz stundas gājiens, es atbildēju. Grūts gājiens.

Kapteinis mirkli pārdomāja. Vai ir kaut kas zināms par straumēm? Gadījumā, ja jāuzņem krava.

-     Tur ir zemūdens klintis. Straumes mainās. Var būt grūti izvairīties no dreifešanas. Mūsu iepriekšējā braucienā kuģis bieži dreifēja.

Kajītē iestājās klusums. Beidzot kapteinis piecēlās kājās.

-      Es gribētu ticēt, ka pēc divām trim dienām jau pagriezīsimies uz māju pusi. Mister Het, es saprotu, ka pārzināsiet personīgās lietas? Mister Houkins, būtu jums pateicīgs, ja jūs palīdzētu misteram Kolam un bocmanim Nūnstokam kā gids un padomnieks. Šajā laikā uzskatiet sevi par kuģa virsnieku. Varat ņemt līdzi to nožēlojamo puisi Gannu. Tikai turiet viņu stingrā uzraudzībā.

Mūsu tikšanās un sarunas bija beigušās. Kapteiņa bargā, apaļā seja vai laistījās no pašpaļāvības. Manuprāt, viņš ar patiku domāja par gaidāmo bagātību un savu izveicību, ar kādu grasījās to iegūt. Kapteinis Rīds acīmredzot nemēdza domāt, ka viņu gaida neveiksme; katrā ziņā viņš nerēķinājās ar tik lielu neizdošanos, ar kādu viņam vēlāk bija lemts sastapties.

No sasmakušās kajītes iznācu uz klāja ieelpot svaigu gaisu. Atcerējos, ka šajā reģionā nakts iestājas ātri. No ēnas izšāvās kāds stāvs, un es atlēcu atpakaļ, līdz pazinu to, kas ieķērās man drēbēs.

-     Ben, lūdzu, nekad vairs tā mani nebiedē!

Viņš pieķērās man vēl ciešāk. Divas lietas, divas lietas, Ganns atkārtoja, un es pamanīju, cik satraukts viņš ir. Divas lietas, Džim. Bens Ganns negrib iet krastā.

-        Muļķības. Kāpēc tad mēs tevi atvedām uz šejieni? Tu taču pazīsti salu kā savu kabatu.

-      Vai, vai, nē, Džim, apžēlojies, nē, Džim! Bens negrib iet atpakaļ pie tiem kauliem un visa pārējā.

Centos runāt nepiespiesti. Padomā, Ben! Padomā par savām kazām. Tagad tur lēkā viņu kazlēni. Un kas tad bija otrā lieta? Gāju ašā solī, cerēdams atbrīvoties no viņa; dvaka, kas nāca no šī vīra par spīti visām doktora Džefrīza pūlēm piespiest Benu lietot ziepes un ūdeni, dažreiz nebija paciešama.

-     O, Džim, otrā lieta ir re, kur zeme. Domāju, ka tur ir viņš.

Mēs gājām pa klāju uz priekšu, Bens un es. Lai gan mēnesi uzlecam vajadzēja gaidīt vairākas stundas, nakts bija gaiša. Tur, kur norādīja Bens, es saskatīju zemu, tumšu pauguru. Šķita, ka tas gaida mūs, gaida kā zvērs, kas vēro savu laupījumu, un man tas izlikās vēl draudīgāks, nekā es to spēju atzīt pats sev.

Benā Gannā tas iedzina šausmas.

-    Tā ir tā, Džim. Viņš sasita plaukstas virs galvas, kā lielās bailēs dara pērtiķi. O, Džim! Tā nolādētā vieta!

Es nodrebēju. Un pat tagad, pēc tik ilga laika rakstot šos vārdus, es atkal notrīcu.

Trešā daļa Bezcerības vara

.

13 nodaļa Noslēpumainā pazušana

Tā bija nemierpilna nakts. Skats uz draudīgo salu mani satrieca, vesela jūtu gūzma ņēma virsroku pār veselo saprātu, uzdodama virkni jautājumu. Nevarēju aizmigt un jutu lielas bažas kurš manā vietā tā nejustos? Te nu es biju pasaules otrā malā, tās salas krastā, par kuru mani vēl arvien mocīja slikti sapņi, par kuras noslēpumiem es neko nezināju, un tas viss tikai tāpēc, ka biju iemīlējies sievietē, kuras dēļ mani apsūdzēja slepkavībā!

Sapratu, ka šo smago nastu biju uzvēlis sev plecos it kā apjukumā. Tomēr Greisas Ričardsones gribasspēks pārliecināja doties uz šejieni pat manu tēvoci pārtikušu Bristoles advokātu misteru Embrozu Hetu, kuru mēdzām dēvēt par piesardzīgo tēvoci. Ne velti mistera Heta izslavētās apdomības dēļ pie viņa konsultējās daudzi ietekmīgi vīri. Kāds spēks gan piemita Greisai Ričardsonei, ja viņa spēja pamudināt mūs visus braukt šurp un pat nemaz tieši to nelūdzot!

Nakts stundās, kad nespēju aizmigt, parasti nevarēju arī neko prātīgu izdomāt, tāpēc pats labākais tādās reizēs ir nevārtīties pa gultu. Piecēlos līdz ar sauli, noskuvos, apģērbos tik rūpīgi, it kā postos uz baznīcu, un uzkāpu uz jau sasilušā klāja. Tūlīt sajutu jaunus un vēl spēcīgākus pārmetumus dusmas pašam uz sevi, žņaudzošu sajūtu vēderā par savu muļķību un neviltotas bailes. Šos negaidītos, asos dzēlienus dvēselē izraisīja skats uz salu un nežēlīgo atmiņu uzplūdi.

Bagātību sala izskatījās tieši tāda, kādu es to atcerējos un kāda tā man rādījās murgos. Piekraste biedēja ar zemienēm, turpretim salas iekšiene ar pauguriem un kalniem, ainava atgādināja man par mantkāri, nodevību un nāvi, ko te biju piedzīvojis. Koki nogāzēs bija saauguši tik cieši, ka ne vēsts no iepriekšējiem orientieriem. Pa šīm nejauši saaugušajām birzīm reiz es nāves šausmās skrēju cauri brikšņiem, klupdams pret koku saknēm.

Sasprindzinājis redzi, vērīgi pētīju salu. Skatījos uz kalnu virsotnēm un uz piekrastes joslu, raudzījos uz tām no kreisās un no labās puses, apskatīju to viscaur apkārt, līdz sāka sūrstēt acis. Tomēr nekur nemanīju ne cilvēku, ne ēku; neviena laiva nestāvēja vientulīgajā krastā vai nešūpojās sēklī; nekur nemanīja neviena dzīva cilvēka.

Kāds stāvs pienāca klāt un nokrekšķinājās.

-     Jūsu sala, mister Houkins, savā sausajā balsī teica kapteinis Rīds.

Neatbildēju, tikai pamāju, ka jūtu viņa klātbūtni. Kapteinis pacēla tālskati.

-     Kas tas tāds? Viņš nolaida tālskati un pamāja.

-        Tālskata kalns, atbildēju. Un tas, es norādīju pa labi, ir Fokmasta kalns. Mēs stāvam Ziemeļu līča priekšā, kaptein.

-    Jā, es arī protu lasīt karti, mister Houkins. Viņš aizkaitināts atbildēja. Tā vismaz man saka. Es nedomāju kartes lasījumus, bet vaicāju par to celtni.

Sasprindzināju redzi. Kapteinis pasniedza man tālskati. Dienvidaustrumos. Netālu no Tālskata kalna virsotnes.

Es paskatījos un ieraudzīju no kārtīm un mietiem uzslietu ēku, šķiet, pamestu. Mirkli stāvējām klusēdami. Kapteinis pamāja, un atdevu viņam tālskati.

-      Vīri, kas to uzslējuši, nebija celtnieki, mister Houkins. Tā ir tukša un neapdzīvota, tajā nekas neliecina par cilvēka klātbūtni. Tāds ir mans viedoklis.

Kapteinis Rīds skaļi nosvilpās. Parādījās Nūnstoks.

-     Bocman, atvediet misteru Kolu!

-     Klausos, ser!

Sāka pulcēties pārējie; pēdējā atnāca Greisa Ričardsone. Pirms viņas ierašanās tēvocis Embrozs, doktors Džefrīzs, misters Kols un Nūnstoks bija sapulcējušies ap kapteini Rīdu. Pret Greisu Ričardsoni mēs visi izturējāmies ar lielu cieņu, gandrīz tā, kā cilvēki parasti apietas ar sērojošu radinieku. Lūisa māte nostājās blakus kapteinim vietā, ko bijām viņai atbrīvojuši. Rīds pasniedza sievietei tālskati un mudināja aplūkot salu.

Pēc mirkļa viņa atdeva instrumentu kapteinim

atpakaļ un klusi sacīja: Tā ir mežonīga vieta.

-     Kundze, tur nav ne mazāko dzīvības pazīmju. Skaidri un gaiši teica kapteinis.

Rīda aicināti, tēvocis un doktors Džefrīzs pēc kārtas paņēma tālskati. Kamēr viņi sarunājās, es uzmanīgi izpētīju nepabeigto ēku.

-    Tās cēlēji ir vismaz augstu kāpuši, skaļi ieteicos.

Kapteinis Rīds atkal pacēla tālskati un vēroja.

-     Bocman, atvediet Gannu!

Bens ieradās, atkal nervozi piesegdams galvu.

-     Kas bija tur augšā? Kapteinis jautāja.

-    Tālskata kalnā? Bena Ganna kazas, kaptein, tās lēca par visām augstāk.

-     Mēs runājam par apvidu, cilvēk!!

Tas Benu vēl vairāk samulsināja, un es paskaidroju.

-     Kāda tur bija zeme, Ben? Vai tik augstu cilvēks varēja dzīvot?

-     O, Džim, nē, neviens nevarēja tur dzīvot, mūsu visvarenais Dievs, viņš arī nevarēja, nē!

-    Vai zeme tur ir nelīdzena, Ben?

-     Nelīdzena, Džim.

-     Pārāk nelīdzena, Ben?

-     O, pilnīgi, Džim. Un augsta. Un cieta. Un cilvēks varēja nokrist. Pat kazas baidījās, Džim.

-     Paldies, Ben.

Mēs gribējām pajautāt, ko viņš domā par primitīvo celtni, bet nebija īstais brīdis. Bens aizmuka prom.

-     Kaptein?

Viņš pievērsās man.

-     Lai mēs varētu ātrāk atgriezties, atļaujiet doties krastā bez Bena. Es ceļu zinu.

-       Vienmēr viņu esmu uzskatījis par apgrūtinājumu. Tomēr, ja viņš atrod sudraba stieņus…

-     Meklēsim tos, tiklīdz būsim galā ar mūsu pirmo uzdevumu tas ir, atrast Džozefu Teitu, es iebildu.

Kols, acīmredzami atvieglots, pamāja, ka piekrīt; es gan centos pasargāt Benu no straujām kustībām un skarbām pavēlēm, tajā pašā laikā rādot Greisai Ričardsonei, ka par pašu svarīgāko uzskatu viņas meklējumus.

Kapteinis paziņoja: Es uz lietu skatos šādi. Kundze, džentlmeņi, biju pārliecināts, ka mūs sagaida tieši šādi apstākļi. Šeit nav nekādas civilizācijas. Nekādu cilvēciskas dzīves pazīmju.

-    Patiešām, ser, nav ne ceļu, ne taku, mādams ar tālskati un rādīdams ar roku, teica Nātans Kols. Mēs visi vērojām zemieni aiz platās, līdzenās smilšu strēles, kas ievijās starp kokiem.

-       Te nav ostas, tēvocis Embrozs skaļi izteica savas domas. Pat ne vietas, kur pietauvoties.

-      Bet saskaņā ar šī brauciena uzdevumu mēs to atradīsim, kapteinis Rīds iebilda. Mister Kol, nododu jūsu rīcībā sešus vīrus. Apbruņojiet tos! Mister Houkins, gaidu, ka jūs pats labprātīgi pieteiksieties kā septītais un jūs pa visiem atradīsiet ceļu uz kalnu. Manuprāt, salas otra puse ir tikpat neapdzīvota.

Es pamāju. Ar šo kuģi jau reiz te bijām. Sala ir sērgu pilna un bīstama.

Dodieties ceļā nekavējoties. Uzreiz ejiet uz to celtni! Tā vismaz ir zīme, ka reiz šeit dzīvojuši cilvēki vai vismaz to mēģinājuši darīt. Ja atrodat to vīru, mister Kol, vediet viņu uz kuģi. Ja kaut kāda iemesla dēļ tas nav iespējams, atgriezieties, lai varētu apspriest turpmāko rīcības plānu. Vispār, izdariet tik, cik iespējams, un tad atgriezieties atpakaļ.

Nātans Kols prata rīkoties ar tikpat lielu stingrību kā kapteinis Rīds, bet atšķirībā no viņa nemēģināja demonstrēt savu varu. Jau pēc pāris minūtēm mēs iekāpām ūdenī nolaistajā kuģa laivā. Greisa Ričardsone noskatījās, kā es dodos pie trapa, bet neizrādīja nekādas emocijas. Lūiss māja ar abām rokām: manī bija radusies tēvišķa pieķeršanās zēnam, tomēr tas nemainīja manu negatīvo attieksmi pret Džozefu Teitu. Bens Ganns neparādījās.

Paklausot mistera Kola pavēlēm, matroži uzsāka strauji airēt. Nenolaidu acis no salas, gan baiļu pārņemts, gan pārdomādams, kas mūs sagaida. Pēc pusstundas sasniedzām Ziemeļu līča galējo punktu. Un tad zem kājām atkal sajutu Bagātību salas mīksto smilšu kārtu. Sev par pārsteigumu atklāju, ka esmu mazliet nomierinājies, un tagad jutu galvenokārt ziņkāri.

Pietauvojuši laivu pie augstas, vecas klints, mēs astoņi vīri izkārtojāmies rindā un, nesdami karogu, klusēdami soļojām pa līdzeno zemi uz priekšu. Reti saaugušo koku puduros, kur, spārnus švīkstinādami, lidinājās putni, mūs atvēsināja viegls vējiņš. Vienīgās grūtības radīja koku saknes, kas gluži kā čūskas gulēja saritinājušās augsnes virskārtā, draudēdamas saķert mūs aiz potītēm.

Aptuveni pēc stundas, visu laiku turoties pa kreisi no avota un purvainēm, kam vajadzēja atrasties uz dienvidaustrumiem, mēs sākām kāpt lēzenā kalnā. Vienubrīd mums vajadzēja iet pāri izžuvušas upes gultnei, kas lietus laikā droši vien pārvērtās mutuļojošā straumē. Gultne bija pilnīgi sausa, bez vismazākās ūdens plūsmas. Uz brīdi ceļš zem kājām kļuva līdzens, tad atkal virzījās augšup, šoreiz pārvērzdamies stāvā kalna nogāzē. Mēs apstājāmies un lūkojāmies uz sagruvušo būvi tālu augšā.

Man pazīstamiem lietpratīgiem vīriem, pat tad, ja tie ir vairāk rīcības cilvēki, piemīt viena kopīga īpašība viņi arī domā. Mistera Kola platajā sejā arī bija redzams, ka viņa smadzenes strādā.

Beidzot kapteiņa palīgs mani uzrunāja: Mister Houkins, man liekas, ka kapteinim taisnība un te neviena cilvēka nav.

Es domāju tāpat, mister Kol, piekritu, bet sacīju tā vairāk tāpēc, ka to vēlējos, nevis tāpēc, ka tam ticēju.

Uzpūta vējš. Neiegaudojās neviens zvērs, neiedziedājās neviens putns. Mani pārņēma dīvaina sajūta, ka uz mums kāds skatās.

Ar vislielāko piesardzību apgājām apkārt kraujai. Manas rokas un seja bija tik mitras, it kā būtu mazgājies; sasvīduši bija arī mati. Misters Kols deva zīmi apstāties, un mēs gaidījām, kamēr viņš pagāja uz priekšu. Klusumu nepārtrauca neviena skaņa, izņemot nejaušu "kling!", zābaku vai musketes metāla daļai skarot klinti. Tad ap klints stūri parādījās misters Kols un māja mums, lai dodamies uz priekšu: pagāja vairākas minūtes, līdz sasniedzām viņu. Sastājāmies kopā un paskatījāmies augšup.

Virs mums slējās nepabeigtā celtne. Ievērojām akmenī iecirstus vairākus pakāpienus, lai atvieglotu gājienu uz turieni. Pieveicām pēdējos trīsdesmit gandrīz vertikālos jardus un nostājāmies uz plakankalnes.

Tam, kas izlēma celt šeit māju, bija netīra dvēsele un skarba, drūma daba. Tomēr viņiem (varbūt viņam) nenoliedzami piemita arī praktiskā domāšana. Šo vietu bija viegli aizstāvēt. Divi duči vīru varēja stāvēt te un viņiem būtu pietiekami daudz vietas, lai atvairītu uzbrucējus. Abās pusēs slējās kraujas klintis, augstais Tālskata kalns aizmugurē. Augšā veda tikai viens ceļš stāvā taka, pa kuru nācām mēs. Ikviens, kas tuvojās šai ēkai, bija pilnīgi atkarīgs no augšā stāvošajiem.

Plakankalnes centrā atradās koka gruveši, līdz šim vienīgā liecība, ka kādreiz uz salas dzīvojuši cilvēki. Primitīvas durvis bez eņģēm stāvēja atslietas pret sienu. Citas nemākulīgi apstrādātas koka daļas atbalstījās pret augsto, gandrīz pilnīgi aizaugušo pelēka akmens klinti.

Kas varēja uzcelt šo būdu? Tie trīs jūras laupītāji, kurus izsēdinājām krastā? Vai viņi spēja tik ilgi izdzīvot, pielāgoties dzīvei uz salas un nodoties šim darbam? Ja tā, vismaz viens no viņiem neizturēja. Iekšpusē uz māla grīdas, pa pusei zemē iestidzis, baloja cilvēka galvaskauss.

Nezinu, no kā to mācījos, bet, sastapdamies ar grūtībām, uzskatu, ka ir derīgi paklusēt. Parasti, pirms rīkoties, uzmanīgi ieklausos apkārtējās skaņās. Uz šīs klints nesaklausīju ne vismazāko troksnīti, ne čukstu, ne dārdu.

Aiz manis misters Kols nomurmināja: Mister Houkins? Es atkāpos.

-     Ko tālāk? vaicāju.

-     Manuprāt, viņš ir apbedīts, misters Kols ieminējās. Es gaidīju. Noskaidrosim, vai jūs varat pateikt, kas tas tāds par cilvēku.

-     Ne jau nu no galvaskausa.

-     Varbūt zem zemes ir palicis apģērbs? Sapratu mājienu. Pagriezies pret vīriem, viņš pavēlēja. Rociet! Esiet uzmanīgi!

Vīri nolika musketes un bez trokšņa izklīda. Lielākā daļa skatījās apkārt un savilka degunus, it kā saozdami sliktu smaku. Varējām attālināties no grupas ne vairāk kā pāris pēdu; vairāk nebija vietas. Divi vīri raka zemi ap galvaskausu, bet uzmanījās, lai tam nepieskartos. Mēs pārējie kā apburti vērojām rakšanu, it kā tā būtu kāda šaušalīga spēle. Sacēlies vēja virpulis no jūras puses atnesa mitrumu.

Manas bailes pārtrauca misters Kols, kurš ari ik pa brīdim pielika roku pie deguna.

-     Mister Houkins, vai jūs pazīstat kompasu?

-     Kapteinis Smolets man to iemācīja.

Izdzirdējis pieminam ievērojamā jūrasbraucēja

vārdu, misters Kols pasmaidīja.

-      Izskatās, ka te neviena nav, tomēr gribu visu sīki jo sīki pārmeklēt. Ņemiet manu kompasu un, kamēr mēs rokam, aizejiet līdz zemākajai plakankalnei, apkārt tai pēdējai klintij, viņš norādīja, un nosakiet virzienu uz to alu, kurā, kā vecais Ganns saka, jābūt sudrabam. Ja zināsim, kur tas ir, nākamajā ekspedīcijā ietaupīsim laiku.

-     Kas jums vajadzīgs?

-      Skaidrība, kā nokļūt līdz alai ar sudrabu, tātad kāds ir īsākais ceļš no turienes līdz laivas pietauvošanās vietai.

Paņēmu mistera Kola kompasu un kāpu lejā pa taku, priecādamies, ka varu izvairīties no rakšanas. Kā jau tas dzīvē bieži notiek, atpakaļceļš bija grūtāks nekā virzīšanās uz priekšu. Es gandrīz ievēlos šaurā aizā un vairākkārt zaudēju līdzsvaru. Beidzot atkal stāvēju tajā vietā, no kuras mūsu augšupgājienā bija pavēries plašs skats uz salu lejā.

Rūpīgi nolasīju kompasu, atceroties kapteiņa Smoleta mācību: "Nolasi kompasu trīs reizes. Pirmoreiz, lai saprastu, otrreiz, lai pārliecinātos, trešoreiz, lai atcerētos."

Nolasīju rādījumus no austrumiem uz dienvidiem, pārbaudīju tos un sāku iegaumēt. Brīdi pastāvēju, skatīdamies uz plašo skatu tālu lejā. Noliecies pa kreisi, tālumā zaļganzilajos ūdeņos varēju saskatīt enkuru izmetušo "Hispaniolu". Skats uz kuģi mani uzmundrināja, un es atkal gāju atpakaļ, pie sevis murminādams kompasā nolasīto.

Kad biju ticis apkārt klintij, kas veda pie pēdējā kāpuma augšup, apstājos. Pie vecās būdas neviena nebija. Varēju redzēt nelaimīgās būdeles iekšieni. Arī tur neviena nebija. Nelielā plakankalne bija šaura kā bļoda un beidzās ar cietu, stāvu, ložņaugiem noaugušu klinti. Misters Kols un seši jūrnieki bija pazuduši.

Bet viņiem nekur citur nebija, kur iet! Vienīgais ceļš tā bija mana taka. Pa kreisi un pa labi slējās stāvas kraujas; taisni priekšā ērkšķiem noaugusī akmens siena. Man gandrīz apstājās sirds. Stāvēju nesaprazdams, ko darīt. Tad man ienāca prātā, ka aiz plakankalnes droši vien jābūt vēl kādai slēptai takai, un es kāpu augšā, saukdams mistera Kola vārdu. Neviens neatbildēja.

Kad sasniedzu līdzenumu un iegāju vecajā koka būdā, redzēju tur guļam vairākus ģindeņa kaulus. Zemē gulēja izbalējis sarkana auduma gabals; atcerējos vecā jūras laupītāja Toma Morgana tuniku. Kad beidzot piespiedu sevi paskatītties uz galvaskausu, tas man atgādināja Morgana masīvo galvu. Apbedījuma vietu, kur vīri bija rakuši zemi, iezīmēja dziļi pēdu nospiedumi. Taču neko citu neatradu, vienīgi rokot bija atklājies, ka Morgans primitīvajā kapā guldīts stāvus.

Izgāju ārā un iespraucos aiz nemākulīgi celtās būdas. Neviens te nevarēja paslēpties un nebija arī, kur slēpties. Piegājis pie aizas, piespiedu sevi paskatīties lejā. Neviena cilvēka ne dzīva, ne miruša -, nekādu kritiena pēdu, neviena izrauta auga vai nolauzta zara. Katrā gadījumā kritiens lejā atnestu drošu nāvi. Būdas aizmugurē pārbaudīju garo, zaļumiem noaugušo klinti. Nekādu dzīvības pazīmju, neviena ieroča, nekādu cīņas pēdu. Trūdzemē viss auga lekni un šausminoši.

Es saucu un saucu. Es ūjināju: "Mister Kol!" Mani vārdi atbalsojās akmeņos, un tas arī bija vienīgais, ko dzirdēju. Tālskata kalns bija tik tukšs kā tikko izrakts kaps.

.

14 nodaļa Grūtības kļūst arvien lielākās

Reiz, kad es, būdams zēns, ciemojos pie tēvoča, Bristolē ieradās gadskārtējais gadatirgus. Faķīrs, rādīdams triku, pazuda, un tajā vakarā bērna satraukumā es izstāstīju par to tēvocim Embrozam. Neizrādot necieņu pret maģisko, viņš mēģināja iemācīt mani vienmēr pret visu izturēties ar racionālismu un sapratni.

Cilvēki nevar izkūpēt gaisā, Džim.

Tālskata kalnā es atkal un atkal sev atkārtoju: Cilvēki nevar izkūpēt gaisā, Džim.

Manam apjukumam pa pēdām sekoja bailes, pārāk izteiktas bailes, lai ilgāk turpinātu meklēšanu. Sāku pārdomāt, ko darīt tālāk. Misters Kols un viņa vīri nedrīkst palikt te par upuri drudzim un laupījumu savvaļas zvēriem. Biju pārliecināts, ka,

rūpīgi meklējot, viņus atrastu, un mīkla tiktu atminēta. Tomēr skaidrs, ka viens pats te neko nevarēju uzsākt.

Vēl pēdējo reizi uzmetis acis plakankalnei, devos lejā pa taku. Pie lielās klints apstājos un paskatījos atpakaļ. Viss bija kluss un drēgns kā agrāk; jutu, ka akmens aukstums bija sastindzinājis manu sirdi.

Labākais līdzeklis pret bailēm ir darbošanās. Ar augsti paceltu galvu, lūkodamies sev priekšā, turpināju ceļu un jutos kā vientuļš kareivis. Kad zeme kļuva līdzenāka, mirkli atpūtos. Jau senāk biju staigājis pa šīm vietām kopā ar Silvera pirātu bandu, kad metāmies meklēt kartē norādīto bagātību "X", lai pēc tam atrastu tikai dažas monētas. Tepat tuvumā biju atradis Benu Gannu un sen miruša pirāta kaulus, kas veidoja zīmi. Pāri šim vietām biju skrējis atpakaļ uz baļķu māju. Tomēr pašlaik situācija bija daudz sliktāka.

Nokāpu lejā no pēdējā paugura un tad pa līdzenumu gāju līdz pat jūrai. Kad biju ticis līdz liedagam un ieraudzījis tālu jūrā noenkuroto "Hispaniolu", atcerējos, ka šorīt kuģa laivu airēja četri spēcīgi vīri.

Jutos noguris, taču atpūta man nebija ne prātā. No jūras mani šķīra attālums, ko, raiti soļojot, varētu pieveikt pusstundā. Tas bija pietiekami, lai rastu risinājumu airēšanas problēmai. Kādreiz man jau vajadzēja nokļūt līdz šim kuģim, kas stāvēja noenkurojies gandrīz tajā pašā vietā. Toreiz bēgumam sekoja Bena Ganna zvejas laiva. Spriedu, ka ari ar šo kuģa laivu, kas bija drošāka un lielāka, varētu dreifet.

Ja man izdotos ievadīt laivu straumē, tad to aizdzītu pietiekami tuvu "Hispaniolai", lai sardze mani pamanītu.

Vēlā rīta stundā ievilku laivu visdziļākajā vietā, kurā vēl bija iespējams nostāvēt kājās. Tad ierāpos iekšā, paņēmu divus airus un centos turēties pret vēju. Drīz vien, kad biju daudzmaz iemanījies noturēt laivu tā, lai straume neaiznestu atpakaļ krastā, laivas vadību ar milzu spēku pārņēma jūra.

Tikai tagad sapratu, kāpēc no rīta airētāji šķita tik saspringti. Ar katru uzplūstošo vilni laiva peldēja tālāk un tālāk jūrā. Mani airi spēja darboties tikai kā stūre. Sapratu, ka spēcīgās straumes bija par iemeslu tam, kāpēc misters Kols neizvilka laivu tālu Ziemeļu līča krastā.

Bet tad jutu, ka mani nes jūrā pārāk tālu! Biju iecerējis ievirzīt laivu straumē tā, lai tiktu klāt noenkurotajai "Hispaniolai" tiktāl, ka uz tās kāds varētu mani sadzirdēt. Taču viļņi un straumes nesa mani projām daudz tālāk uz rietumiem, nekā gribēju. Tur jūra sita augstus viļņus, un to es nebiju paredzējis. Vēl ļaunāk aizmugurē piepeši saklausīju troksni un sapratu, ka tik tikko esmu izvairījies no zemūdens klints. Viss gāja greizi.

Vai biju pievēris acis? Jā, droši vien. Acumirklī, gluži it kā grasīdamās apstāties, laiva kļuva smaga kā svins; airi gandrīz nemaz vairs neklausīja manu pārgurušo roku vadībai. Pēkšņi uz jūras iestājās īslaicīgs klusums, kas parasti vēsta vētras tuvošanos, jo nākamajā mirklī laivu sagrāba mežonīga vēja brāzma un man atlika vien iekrampēties tās malā, censties nosēdēt taisni un paļauties liktenim.

Troksnis kļuva skaļāks, un es cieši aizvēru acis. Abās laivas pusēs gaisā uzšāvās ūdens stabi vispirms baltām putu galotnēm, tad tie kļuva iezaļgani un beidzot melni, taču strūklas tā arī negāzās man pāri, lai gan izmērcēja slapju un sejā iešļakstīja sāli. Vienā brīdī atvēru acis, bet tās līdz sāpēm apžilbināja baltie ūdeņi, un dārdoņa, un auri gandrīz padarīja mani kurlu.

Tad iestājās klusums, vismaz troksnis kļuva dobjāks, un atkal atvēru acis. Redzēju, ka biju izgājis cauri mežonīgu spīdošu, putojošu, šļakatas augstu sitošu un dziļi grimstošu ūdeņu masai. Okeānā ir kalni un ieplakas, un tagad varēju atskatīties uz pieveiktā zemesraga plēsonīgajiem zobiem. Vai patiesi biju izvadījis neveiklo laivu tam visam cauri? Tomēr lepnumu nejutu, tikai atvieglojumu un pazīstamo pašpārmetuma izjūtu par iekļūšanu muļķīgās situācijās.

Arī tas vēl aizvien nebija skaidrs, kā lai piekļūstu tuvāk kuģim? Paskatījos atpakaļ. Ūdenī šūpojās saule, un varbūt jardus simt no manis varēju saskatīt citu straumi, ļoti līdzīgu tai, kuru man vajadzēja izmantot, kas arī plūda paralēli krastam. Tā droši vien aiznestu mani līdz "Hispaniolai".

Piekrastes ūdeņos nebija straumes, kas varētu palīdzēt, bet spriedu, ka, sēdēdams laivas priekšgalā ar abiem airiem, varbūt spētu pastumt to kādu jardu uz priekšu, un pārējo izdarītu laivas svars. Tas izrādījās labs aprēķins; beidzot sasniedzu bēgumu un pēc tam man tikai briesmīgi sāpēja rokas.

Tagad straume nesa mani tik viegli, ka varēju pagriezties un apskatīt kuģi. Ne mājas jumts, ne liesmojošs pavards nekad vēl nebija šķitis tik viesmīlīgs. Kliedzu un ūjināju, tad apsēdos un gaidīju cerībā, ka mani kāds sadzirdēs.

Mani sadzirdēja nevis sardzesvīrs, bet mans jaunais draugs Lūiss. Viņš sēdēja drošā vietā augstu takelāžā.

Dzirdēju Lūisa saucienu un redzēju viņu pamājam. Drīz kuģa malā parādījās vīri; pēc pāris minūtēm saklausīju šļakstus un trīs no jūrniekiem piepeldēja laivai. Uz visiem laikiem izmetu no galvas seno atziņu, ka jūrnieki neprot peldēt! Tomēr prieks izzuda, kad, pārrāpies pāri margām, pretī uz karstuma izbalinātā klāja ieraudzīju sadrūmušo kapteini Rīdu.

Turpmākie notikumi bija ārkārtīgi nepatīkami. Apakšvirsnieks Nūnstoks ātri aizveda mani projām no visiem, kas mani gaidīja: tēvoča Embroza, Džefrīza, Greisas Ričardsones un Lūisa, kā arī lielākās daļas apkalpes. Kapteinis sarunājās ar mani viens pats un nākamajā pusstundā neuzdeva man vairāk par desmit jautājumiem. Jutos ārkārtīgi neomulīgi.

Rīds lika man stāvēt pie galda kā apsūdzētajam. Vairākas sekundes skots lūkojās man acīs, un viņa sadrūmušais skatiens pauda vēsu nosodījumu. Tad kapteinis noskatīja mani no galvas līdz kājām: uz manu nesakārtoto apģērbu, uz tulznu klātajām plaukstām un zariem saskrāpēto seju. Pēc tam viņš atkal pievērsa acis manējām. Šoreiz skatienā atspoguļojās nicinājums. Un tad sekoja pirmā "zalve" auksta kā visasākais asmens.

-      Mister Houkins, ko jūs esat izdarījis ar manu palīgu un maniem sešiem pirmās klases matrožiem?

Mani draugi nekad nesaka, ka es vāvuļoju. Dakteris Laivsijs šad tad norāj mani par muļķīgu lepnumu. Skvairs Trilonijs domā, ka esmu pārmērīgi piesardzīgs. Māte vēlas, lai es būtu pieticīgāks. Tēvocis Embrozs mīl mani bez nosacījumiem, gluži tāpat kā mani mīlēja tēvs. Nokļuvis kapteiņa Rīda jautājumu krustugunīs, es vāvuļoju bez mitas.

-       Bija… ir… hmm… apstākļi, kādus atklājām… misters Kols teica… nevienu mēs neatradām, tie pazuda kā parādības… mēs atradām galvaskausu, skeletu… Morgans ir miris, par viņu nav jādomā, bet citi pazuda… Un tā es runāju un runāju bez jēgas.

Kapteinis Rīds pat nesarauca uzacis. Viņa jautājumi saistījās ar, viņaprāt, savādo Nātana Kola lēmumu doties kaut kur citur, man par to neko nesakot. Faktu, ka Kols bija ļāvis man atgriezties vienam, lai gan braucienā vajadzēja veikt manevrus ar laivu, kapteinis Rīds nebija spējīgs saprast. īsāk sakot, viņš neticēja, ka Kols patiešām tik noslēpumaini pazudis, kā es stāstīju.

Viens no jautājumiem bija šāds: Un kāpēc jūs nolēmāt atgriezties viens?

Tam sekoja cits jautājums: Vai jums neienāca prātā, ka airēšanai nepieciešama komanda? Es taču varēju pazaudēt gan savu laivu, gan vīrus.

Galu galā viņš nevis atlaida mani, bet lika man iet uz kajīti un nevienam neko par saviem piedzīvojumiem nestāstīt. Drīz Nūnstoks atnesa man ēdienu un ūdeni. Nomazgājos, pārģērbos, paēdu, padzēros un atlaidos kojā. Domas šaudījās un bija grūti kaut ko aptvert. Par redzēto un dzirdēto salā patiešām nespēju neko sakarīgu pastāstīt.

Vai varbūt vajadzēja stāstīt par neredzēto un nedzirdēto? Tagad, kad kapteiņa Rīda bargais tiešums bija atjaunojis loģiskās spriešanas spējas, visbriesmīgākais šķita Tālskata kalna klusums, tas tukšums, kurā nekas neiečabējās un nesakustējās.

Kur viņi varēja pazust? Tas taču bija pavisam īss laika sprīdis. Ne vairāk kā piecpadsmit minūtes. Turklāt tā bija absolūta pazušana. Taču kapteinim nebija vajadzīgs mans viedoklis. Ko viņš domāja? Vai to, ka vīri nokrituši no klints? Vai to, ka viņi atraduši taku uz priekšu, bet nav atraduši atpakaļceļu? Vai varbūt es nebūtu ievērojis, teiksim, taku, kas ved apkārt masīvajam akmens veidojumam mazā līdzenuma galā, kur pēdējo reizi biju viņus redzējis?

Septiņi apbruņoti vīri pēkšņi pazūd: vai manas smadzenes būtu galīgi atmiekšķējušās? Kad es nākamreiz satikšu Kolu, varbūt viņš man jautās: Kur jūs palikāt? Mēs jūs meklējām un meklējām.

Apmēram stundu pēc sarunas pie manas kojas nostājās Nūnstoks. Viņš aizveda mani pie kapteiņa.

Mister Houkins, es gribētu detalizētu aprakstu, kā nokļūt pie mistera Kola un maniem vīriem.

Pēc iespējas vienkāršāk izstāstīju ceļu, un viņš to pierakstīja. Šoreiz kapteinis savā vēsajā tonī uzdeva daudz jautājumu. Cik ceļu es zināju uz pakalnu? Vai pie tā varēja piebraukt no jūras? Kādas lamatas ceļojumā varēja sagaidīt? Kuras bija pašas bīstamākās vietas? Cik stāvas bija nogāzes un kāpumi? Šī saruna notika gandrīz tikpat ilgi, cik pirmā, un, tai beidzoties, kapteinis Rīds paziņoja tā:

-         Mister Houkins, tagad pulkstenis ir divi. Bocmanis vedīs kuģa atlikušo komandu izņemot kuģa apkalpes pašu minimumu ar pavāru un kuģa puiku uz vietu, kur jūs pēdējo reizi redzējāt misteru Kolu. Kad viņš un pārējie atgriezīsies, mēs Ganna vadībā atkal sūtīsim turp tik daudz vīru, cik nepieciešams, lai atrastu kontrabandas sudrabu. Mēs vairāk nemeklēsim to džentlmeni, kurš katrā ziņā pametis salu. Kad visi vīri atkal atradīsies drošībā uz kuģa un mūsu krava būs iekrauta, dosimies uz Bristoli.

Mēģināju taisnoties, bet kapteinis mani pārtrauca.

-     Mister Houkins, es nesamierināšos ar to, ka mans palīgs un seši pirmklasīgi matroži pazūd krastā. Jūrā vēl tas būtu iespējams, lai gan arī tikai vissliktākajā gadījumā. Lūdzu, palieciet lejā.

Rīda skatiens liecināja, ka mani uzskata par muļķi, jo biju pazaudējis viņa vīrus, un par gļēvuli, jo nebiju rūpīgāk tos meklējis. Turklāt laivas brauciena dēļ kapteinis turēja mani par pārāk pārgalvīgu. Devos atpakaļ uz savu šauro kajīti un piecietu visas uz klāja notiekošās drudžainās darbības. Drīz uz kuģa iestājās klusums.

Pēc ilga laika kuģa puika diezgan pazemojoši atrāva vaļā manas durvis un tūlīt aizgāja, acīmredzot tā rīkodamies saskaņā ar pavēli. Uzkāpis uz klāja, es tūdaļ piegāju pie margām un pārlaidu acis salai. Kapteinis Rīds bija noturējis mani lejā, līdz vīri bija sasnieguši krastu un pazuduši starp kokiem.

Atskanēja zvans, aicinādams uz neparasti agru maltīti. Kapteinis Rīds mainīja kuģa dzīves ierasto kārtību. Mani gaidīja tēvoča Embroza jautājumi un, vēl jo ļaunāk, Greisas Ričardsones sarūgtinājums.

Pavārs apkalpoja mūs, un kuģa puika palika stāvam pie durvīm, acīmredzot viņam bija dots uzdevums noklausīties, vai es nepārkāpju kapteiņa doto pavēli klusēt. Tā kā pie galda es jau sēdēju pirms citu ierašanās, nevarēju izvairīties no viņu jautājumiem.

Pirmais pie galda pienāca mans tēvocis. Džim, Džim, ko tas viss nozīmē? Vēl viena grupa devusies krastā, turklāt liela grupa?

Atbildēju, cik vien laipni varēju: Diemžēl, tēvoci, tev viss jāvaicā kapteinim Rīdām.

-      Bet vai brauciens beidzies? Vai mūsu meklētais vīrs atradies? Vai viss iecerētais paveikts? Un kā ar sudraba stieņiem?

-    Tēvoc, es nevaru runāt. Tad klusākā balsī murmināju: Es nedrīkstu runāt.

Tēvocis Embrozs, kā jau jurists, vienmēr cenšas saskatīt, kas slēpjas aiz faktiem.

-     Nedrīksti runāt? Ahā! viņš teica un ar izpratni paskatījās uz mani.

Palūkojos durvju virzienā, tēvocis saprata mājienu un savieba seju, it kā sacīdams: Esam nu gan jaukā situācijā, bet, nu labi, pagaidīšu. Tad viņš silti un uzmundrinoši pasmaidīja, par ko biju viņam pateicīgs.

Greisa Ričardsone ne tuvu nebija tik laipna. Viņa steidzīgi pienāca pie galda. Kas notiek? Vai jūs viņu atradāt?

-     Kundze, es nevaru runāt. Es piesardzīgi sacīju.

-       Nevarat runāt? Vai nerunāsiet? Viņas acis meta zibeņus.

Biju ļoti pateicīgs, ka Lūiss nebija ieradies.

-      Kundze, diemžēl man nav tiesību runāt… es sāku, un viņa aizsvilās: Kur ir Džozefs? Viņu jau neviens tā īsti nemeklēs, vai ne? Jūs droši vien atradāt sudrabu, un jums ar to pietiek. Tas ir jūsu noslēpumainības iemesls, vai tā nav? Ko jūs man nedrīkstat teikt?

Visu to Greisa Ričardsone izšāva, kājās stāvēdama un dusmās kvēlojošām acīm. Nekad nebiju redzējis viņu tik saniknotu.

Tēvocis apvaldīja viņu un klusi teica: Kundze, pietaupiet sevi. Ir lietas, ko mums nav atļauts zināt. Esmu pārliecināts, ka tās saistās ar mūsu drošību. Mans krustdēls ir nozvērināts nerunāt. Tā es visu izskaidroju.

Greisa Ričardsone ļāva aizvest sevi līdz krēslam un jau grasījās atkal man uzšņākt, kad ieskrēja Lūiss.

-     Vai esam viņu atraduši? Viņš likās ārkārtīgi satraukts.

Sirsnīgi paskatījos uz zēnu un papliķēju pa solu sev blakus. Viņa klātbūtne būs man mierinājums. Viņš pienāca un apsēdās un, kā tas ar bērniem mēdz būt, ātri pielāgojās apkārtējo noskaņojumam; pēc pāris neatbildētiem jautājumiem viņš neko vairāk nejautāja.

Drūmā maltīte tuvojās beigām. Nezināju, ko iesākt. Tēvocim nevarēju prasīt padomu, jo nedrīkstēju izstāstīt par septiņiem pazudušajiem vīriem. Tomēr es zināju, kā viņš, kuram tā patika atbildes, mocījās neziņā. Baidījos, ka Greisai Ričardsonei bija radies jauns un ne jau glaimojošs spriedums par mani, un tas mani dziļi aizvainoja. Man bija atņemta pat vecā, mīļā Bena Ganna sabiedrība. Viņš vismaz zinātu, kā salā palikt drošībā, lai gan būtu interesanti redzēt, kā viņš vada samērā nepiekāpīgo bocmani.

Biju nodomājis, teiksim, reizes trīsdesmit nostaigāt pa apli visapkārt kuģa klājam. Tāpat pārkārtot savas mantas, nospodrināt zābakus; šādas darbības man allaž kalpo kā mierinājums. Visu iecerēto izgaisināja dienas nākamais ievērojamais notikums. Tā kā lielākā daļa komandas bija devusies krastā, mūsu kuģis šķita kluss kā kalns. Mierīgajā jūrā neatskanēja gandrīz neviena skaņa. Buras bija salocītas, tās neraustījās un neplīkšķēja ar pistolei līdzīgu troksni. Tādēļ arī mēs uzreiz varējām sadzirdēt sarga balsi: Kuģis! Kuģis!

.

15, nodaļa Kapteiņa viltība

Mēs sapulcējāmies uz klāja. No sevis pa labi pamanīju kapteini Rīdu iznākam uz komandtilta ar tālskati padusē. Viņš uzsauca sargam (sīkam, izdēdējušam vīram, pārāk vecam un nespēcīgam, lai pievienotos krastā braucējiem): Kāds ir,viņu kurss?

Sargs nekavējoties atbildēja: Tāpat kā mūsējam, ser. Tagad ziemeļi-ziemeļaustrumi.

-     Vari pateikt, kā iet?

-     Pilnās burās, ser, ar nelielu vēju.

-     Vari pateikt, cik ilgs laiks paies, līdz viņi nokļūs līdz mums?

Sargs mirkli padomāja. Šādā ātrumā varbūt pusi vai trīs ceturtdaļas dienas, ser.

Kapteinis Rīds šķita pārdomājam iegūtās ziņas. Viņš palūkojās lejā, kur grupā stāvējām mēs, nesenie pusdienotāji. Zināju: viņš juta, ka novēroju viņu. Tad kapteinis Rlds pagriezās un nogāja lejā.

Mūsu kaķis Kristmass, kas uz kuģa baudīja īstu sultāna dzīvi, jo tika barots un aprūpēts jebkurā diennakts stundā, sāka izrādīt satraukumu un aizbēga no Lūisa.

Tēvocis pievērsās man. Džim, es negribu, lai tu pārkāptu doto solījumu klusēt.

-     Paldies.

-      Bet saki man, kādēļ man būtu jāuztraucas par brigas parādīšanos?

-     Tēvoc, patiesībā esmu noraizējies tāpat kā tu. Lai atvairītu savas īstās aizdomas, es piebildu: Šajos ūdeņos patiešām klejo pirāti.

Tēvocis Embrozs pamāja. Jā, un kapteinis pieļāvis smagu kļūdu: atstājis kuģi neaizsargātu.

-     Tēvoci, es vēlētos, kaut varētu apliecināt, ka tu pārspīlē. Tomēr tas viss ir ārkārtīgi nepatīkami.

-         Nepārsteigsimies ar secinājumiem, teica Embrozs Hets. Tas, protams, varētu būt garāmbraucošs tirdzniecības vai cita tipa kuģis. Lai gan šķiet, ka šīs brigas apkalpe interesējas tieši par mums. Viņš apklusa, un es zināju, ka tēvocim vajadzīgs laiks pārdomām.

Karstā pēcpusdiena vērtās siltā vakarā. Greisa Ričardsone ieņēma vietu tālu kuģa pakaļgalā, no kurienes viena un nepieejama vēroja krastu. Ikreiz, kad "Hispaniola" apgriezās ap enkuru un aizklāja skatu, viņa nemierīgi pārgāja pāri klājam pie otrām margām.

Lūiss bija atgriezies savā izdevigajā vietā takelāžā, no kurienes bija mani pamanījis. No tās vietas pietika zēnam pagriezt galvu, lai lieliski redzētu visu notiekošo.

Sargs novērošanas platformā vēroja attālo kuģi, tāpat salu. Kapteinis Rīds neparādījās.

Mēs ar mātesbrāli kopā pastaigājāmies, bet runājām maz. To, cik ļoti satraukti esam, manījām tikai mēs abi. Svešiniekam liktos, ka esam draugi, kas laiku pa laikam aizsoļo uz klāja otru pusi un turpina vērot. Tāpat kā visi citi, arī mēs gaidījām divus notikumus: kuģa komandas atgriešanos un tā attālā kuģa tuvošanos mums, ja tās apkalpei bija tāds nolūks.

Uz salas nenotika nekas. Lai gan mēs atradāmies pārāk tālu, lai varētu saskatīt zem kokiem notiekošo, piekrastes josla vīdēja pietiekami pārskatāma, lai varētu ieraudzīt pat bērnu. Nesaklausījām arī nekādas cilvēciskas skaņas. Tagad tās garās dienas beigas atceros tāpēc, ka Bagātību salas malā kokos putni dziedāja it kā aizsmakušās balsīs. Kādēļ neviens putns nedziedāja dziļāk salā? Šis briesmīgais klusums likās tikpat nomācošs kā drūmas priekšnojautas.

Jūru klāja dūmaka, un, lai gan svešais burinieks šad tad pavīdēja tālumā, skaidri to saskatīt nevarējām.

Pirms septiņiem, kad sāka satumst, es sapratu, ka mūsu vīri tajā vakarā neatgriezīsies. Drebuļus, kas pārņēma mani, izraisīja šaubas par to, vai viņi atgriezīsies arī rīt. Varbūt vispār neatgriezīsies. Man nebija ne mazākā pierādījuma šādām aizdomām, bet kāpēc biju tik pārliecināts?

Tajā nemierīgājā naktī es nespēju aizmigt. Pusnaktī nogāju lejā, nomazgājos, pārģērbos un atgriezos savā nemierpilnajā postenī sardzē.

Sāka aust gaisma, austrumos no debesīm cēlās sarkanas un smaragdzaļas svītras. Lēni uzaustošajā gaismā es tuvumā ieraudzīju kādu stāvu un gandrīz vienlaikus izdzirdu sardzes vīru (vai arī viņš nebija gulējis?) iesaucamies: Priekšā kuģis! Pa kreisi!

Burinieks, ko vakar saskatījām tālumā, šorīt jau atradās mums pavisam tuvu. Man par šausmām, bet ne par pārsteigumu, tā bija melnā briga, un tā atradās apmēram stundas braucienā no mums.

Kāds stāvs labajā pusē lika man satrūkties. Uz klāja bija iznācis kapteinis Rlds. Parādījās arī mans tēvocis, tomēr viņš turējās aizmugurē, it kā slēpdamies. Abi vīri bija nevainojami ģērbušies. Tikmēr kuģis palēnām tuvojās.

Tēvocis pamāja, lai es nokāpju lejā, un dzirdēju viņu pasaucam kapteini. Sekoju mātesbrālim, un mēs satikāmies pie atsevišķās kajītes.

-     Kas ir, mister Het?

-     Mani uztrauc tas kuģis, kapteini.

-      Vai tā nav tā pati briga, ko redzējām, atstājot Devonu?

-     Domāju, ka tā pati gan, kapteini.

-     Tas nozīmē, ka viņi mums sekojuši, mister Het. Vai tas nav loģisks secinājums?

-     Patiešām. Tādā gadījumā man liekas, ka mums draud lielas briesmas, kapteini.

Mazais skots saskaitās. Lielas briesmas? Vai jūs, mister Het, nepaskaidrotu, ko gribat man pateikt?

Mēs stāvējām, un es mēģināju apvaldīt drebuļus, kas pārskrēja manam ķermenim. Tēvocis īsumā izstāstīja kapteinim Rīdām notikumu par Bervikas hercoga nāvi, Maltbija aplenkumu un savu stratēģiju. Kapteinis Rīds klusēdams klausījās.

-    Un es ticu, ka mūsu vajātāji ir vai nu šie vīri, vai viņu sūtņi. Tie ir vai nu nofraktējuši, vai kā citādi ieguvuši šo kuģi, tēvocis Embrozs pabeidza.

Kapteinis sacīja: Vēlāk parunāsim par to, kāpēc nebiju informēts, ka slēpju bēguļojošus noziedzniekus. Vai par to, ka meklējam parastu jūras laupītāju. Es tieši vaicāju, vai cilvēks, kuru esam ieradušies meklēt, nav jūras laupītājs. Ja pareizi atceros, jūs izvairījāties no atbildes uz šo jautājumu, Rīds aiz niknuma burtiski grasījās uzsprāgt.

-     Viņi nav bēguļojoši noziedznieki. Viņi nav apsūdzēti nekādā noziegumā.

-     Nebūsim sīkumaini, ser. Pašlaik te pavēles dodu es. Esmu pilnvarots sekot, lai tiek ievērots likums, un uzskatīt misteru Houkinsu par bēguļojošu noziedznieku un jūs par viņa līdzdalībnieku.

-    Kapteini Rīd, ar tik vieglu roku negribētu pakļaut riskam savu reputāciju Bristolē. Nekad vēl nebiju dzirdējis tēvoci runājam tik ledainā tonī.

Kapteinis turpināja uzbrukumu: Bet jūs saprotat manu situāciju, mister Hēt?

-      Saprotu, ser. Saprotu arī, ka manas prombūtnes laikā pēc mana lūguma divi no pašiem izcilākajiem Anglijas juristiem ievāc ziņas par mirušā Bervikas hercoga, sera Tomasa Maltbija un viņa apkaunojošo slepkavniecisko pavadoņu darbošanos. Šīs ziņas tiks nodotas nevienam citam kā manam labam draugam lordam Gibonam, un tieši galmā neapšaubāmi izdos pavēli par šo personu aizturēšanu. Ja jūs, kaptein, vēlaties nogaidīt, lai redzētu, kurai pusei pienākas uzvara, tad jums jāpieņem likumā paredzētā kārtība.

Kapteinis pārdomāja dzirdēto un tad teica: Tagad, ser, es runāšu ar jums atklāti. Esmu ticis apmānīts un, iespējams, padarīts par smaga nozieguma līdzdalībnieku. Šobrīd atrodos neapskaužamā situācijā, jo mūsu kuģim un tā apkalpei draud briesmas (lai arī ārkārtīgi nikns, viņš rūpīgi izvēlējās vārdus).

Kapteinis, no dusmām vārīdamies, pagriezās un gāja projām.

Tēvocis Embrozs paskatījās uz mani.

-     Mums visiem jāpaliek lejā, Džim.

Iedomājos par Greisu Ričardsoni un Lūisu un devos pie viņiem. Ričardsones kundzi satiku pie kajītes durvīm, un viņa grasījās kāpt uz klāja. Lūisa māte mani nikni uzlūkoja.

-       Kundze, es teicu. Nekāpiet uz klāja. Un atturiet arī Lūisu. Tur ir kuģis. Mums seko.

Man nevajadzēja neko vairāk teikt. Viņa šausmās aizvēra acis.

-     Bet kā viņi varēja zināt?

-    Šie platuma grādi ir zināmi jebkuram jūrniekam Bristolē, es sacīju.

-     Jūsu māte stāstīja par jūsu lielīgajiem stāstiem viesnīcas viesiem un dzērājiem, Greisa Ričardsone rūgti pārmeta. Tādēļ arī nevaram cerēt, ka te vēl būs palikušas kādas bagātības.

Iekodu mēlē, lai nepateiktu, ka līdz viņas ierašanās brīdim mana stingrākā apņemšanās bija šeit mūžam neatgriezties! Tāpat to, ka, tieši pateicoties maniem stāstiem, viņa bija mani atradusi! Bet es sacīju: Kundze, ja arī stāstīju par saviem piedzīvojumiem, es allaž centos radīt iespaidu, ka šī ir briesmīga vieta, kur sagaida nāvējošs drudzis un kur bagātības vairs nav palikušas.

-     Kur ir komanda? Ko viņi dara? Vai esam pilnīgi neaizsargāti?

-      Kundze, lūdzu, palieciet lejā. Gribu, lai jūs ar Lūisu būtu drošībā.

-    Bet ja nu viņi uzkāpj uz mūsu kuģa? Mūs noķers^, kā peles slazdā. Kas ar mums notiks?

Asaras, ko redzēju sariešamies Greisas Ričardsones acīs, izkausēja manas dusmas.

-      Viņi neuzkāps uz kuģa, teicu un zināju, ka man taisnība, tikai nezināju, kā un kādēļ tam ticu.

Galvu nodūrusi, viņa atgriezās kajītē. Dzirdēju, kā aizcērtas durvis un kā viņa sāk runāties ar Lūisu.

Kad nespēju ietekmēt notikumus, kam ir liela nozīme manā dzīvē, kļūstu nemierīgs. Aizgriezies no Greisas Ričardsones kajītes durvīm, nesapratu, ko iesākt. Šādos brīžos parasti palīdz praktiskas nodarbes.

Man vajadzēja atrast vietu, no kuras varētu vērot to, kas notiks turpmāk.

Pēc rūpīgas zemklāja izstaigāšanas un vairākkārtējas nomaldīšanās attapos kuģa pakaļgalā pie šaurām kāpnēm ar slēgtu lūku. No šejienes es vismaz varēju noklausīties.

Taču izrādījās, ka man patiesībā veicies daudz labāk. Lūka bija noslēpta aiz kaudzēm, kas bija pārklātas ar brezentu un pacēlās četrreiz sešu pēdu augstumā ar niecīgu spraugu vidū. Caur to man pavērās lielisks skats.

Brigas apkalpe lika tai iet pilnās burās. Ne tās reģistrācijas zīmi, ne karoga krāsu nevarēju redzēt. Rīta jūra snauduļoja rāma, plūda tikai lēnas straumes. Likās, ka pat zemūdens klints mūs vēro. Divmastnieks tuvojās. Man kaklā sakāpa kamols, elpa kļuva sekla un ātra. Sakārtojuši buras, brigas jūrnieki izmeta enkuru. Vēl tuvāk. Neviens no ekipāžas nepameta pat aci uz mūsu šonera pusi. Peldētājs kuģi sasniegtu pāris minūšu laikā.

Lai gan kapteini Rīdu neredzēju, dzirdēju, kā viņš uzsauca svešā divmastnieka kapteinim.

Kas jūs esat, ser? Jums nav karoga.

Kapteiņa balsi varētu sadzirdēt ari krastā. Atbildes nebija. Briga lēnām pagriezās, mazliet novirzīdamās no kursa.

Kapteinis uzsauca vēlreiz. Ser, braukt jūrā bez karoga ir noziegums. Kas jūs esat?

Vēl joprojām klusums. Matroži visus savus pienākumus bija izpildījuši, un nevienu vairs neredzēja.

Pacēlu galvu aiz bailēm, vai viņi negrasās kāpt uz mūsu kuģa, tomēr no brigas neviena laiva neaizpeldēja. Nevarēju nedz sadzirdēt, nedz saskatīt nekādas darbošanās pazīmes.

Kapteinis Rīds sauca: Dariet mums zināmu savu vārdu un karogu! Jūs esat pietiekami tuvu.

Sekoja klusuma bridis. Man iešāvās prātā, ka šīs vispār ir bijušas klusuma dienas. Vakar piedzīvoju mironīgu klusumu salas iekšienē un līdzenumā. Tam sekoja kapteiņa pieprasījums, lai klusēju es. Vai tagad būs jāsastopas ar vēl ko draudīgāku?

Krīzes situācijas laiku nevar precīzi izmērīt: stunda var aizskriet kā minūte, bet minūte vilkties kā stunda. Pūlējos uzminēt, ko domā kapteinis Rīds. Viņu nepazīdams, nespēju paredzēt, kā viņš rīkosies. Taču to sapratu, ka kapteinis neuzdrošināsies likt svešiniekiem manīt, cik neaizsargāti esam.

Nešķita arī, ka svešinieki grasītos kaut ko uzsākt pret mums. Tā pagaidām palikām neziņā un strupceļā. Kurš pirmais to pārtrauks?

Rīds vēlreiz uzsauca, un beidzot kāds uz melnās brigas atsaucās. Kāda balss, kuras īpašnieku nevarēju redzēt, nekaunīgā tonī iekliedzās: Bet kas esat jūs?

Es pazinu šo balsi!

Kapteinis Rīds atbildēja: Zem Anglijas karaļa karoga esam "Hispaniola" no Bristoles. Jūsu balss, ser, saka, ka esat anglis.

Atkal iestājās ilga pauze. Es to vairs nevarēju izturēt.

-     Mēs esam angļi.

Jā gan, es pazinu šo balsi, šo balsi, kas iemiesoja pašas bailes tas bija Maltbijs! Acis man šausmās iepletās un vēders sarāvās čokurā.

Viņš atkal uzsauca: Bet vai jūs esat anglis, ser?

Tā bija ķircināšanās: Maltbijs atdarināja kapteiņa Rīda izteikto skotu akcentu un bija skaidri redzams, ka viņš cenšas kapteini izprovocēt.

Šoreiz uzrunātais neatbildēja. Viņa savaldība iedarbojās un mainīja situāciju. Maltbijam vajadzēja uzstāt, lai gan viņš vēl aizvien to darīja nicinošā toni.

-     Es jautāju vēlreiz. Vai jūs, ser, esat anglis?

Tad kapteinis izspēlēja labu kārti.

-     Ja jūsu kuģis peld bez karoga, jūs esat pirāti.

Ar šo atbildi kapteinis pierādīja stingrību un gatavību visu rūpīgi izvērtēt. Viņš pareizi secināja: lai par ko arī izliktos jebkura likumīga kapteiņa priekšā, vīrs, kas pēc mūsu stāstītā ir tik labās domās pats par sevi kā sers Tomass Maltbijs, nemūžam nepieļaus, ka viņu nosauc par pirātu.

Uz melnās brigas klāja joprojām nebija manāmas ne mazākās darbības pazīmes. Mēs gaidījām. Tad no turienes atskanēja it kā gonga skaņa. Tai apklustot, ieraudzīju Maltbiju ar tikpat sarkanu un ļaunu seju kā vienmēr. Viņš nostājās pie masta, laikam baidīdamies no lodes. Es instinktīvi ierāvu galvu plecos, taču tūlīt sapratu, ka viņš mani nevar redzēt.

-     Man ir nodoms kāpt uz jūsu kuģa, ser, karaļa vārdā!

-     Laipni lūdzu, ser.

Kapteinis Rīds apstulbināja mani. Viņš pārsteidza arī Maltbiju, kurš mirkli pavilcinājās, pirms atbildēja.

-     Laipni lūdzu, ser? Man jūsu ielūgums nav vajadzīgs. Zinu, ka slēpjat bēguļojošus noziedzniekus.

-       Nesaprotu, ko jūs ar to domājat, kapteinis atbildēja.

-      Arī es nesaprotu jūs. Ko jūs domājat ar savu "laipni lūdzu", ser?

-     Dubultlaipni, ja ņemsiet līdzi savu ārstu, ser.

Kas tā par spēli? Es nesapratu, tomēr mani tā

aizrāva.

-     Un vairākus vīrus ar nestuvēm, ja varat iedot? Kapteinis Rīds piebilda un skaļi noklepojās.

Maltbijs atkal mirkli pavilcinājās, tad teica: Jūs gribat mani samulsināt. Tomēr jums tas neizdosies. Mēs kāpsim uz jūsu kuģa, un lieta būs darīta.

-     Un ņemsiet kuģi līdzi! sauca kapteinis Rīds.

Viņš pagriezās un aizgāja pa klāju, it kā grasīdamies iet lejā. Tagad varēju pavērot viņus abus: gan kapteini Rīdu, gan Maltbiju. Kapteinis bija pie mutes piespiedis baltu lakatiņu. Tieši tajā mirkli, kad viņš pagrieza muguru, Maltbijs atkal ieaurojās.

-       Ser, kad mēs tiksim uz jūsu kuģa, jums būs vajadzīgs ārsts.

Kapteinis Rīds apstājās un sauca: Jūs nevarat nodarīt mums vairāk ļaunuma, kā jau nodarīts. Cilvēk, padomājiet ar galvu! Kur ir mani matroži? Mani virsnieki? Ko vēl jūs varat mums nodarīt, ko jau nebūtu nodarījis drudzis? Ejiet, no kurienes esat nākuši, muļķi! Šajos grādos plosās sērga.

Šis brīnumainais triks es gandrīz sāku smieties! Kapteinis riskēja un cerēja, ka Maltbijs ir dzirdējis par briesmīgajām slimībām Bagātību salā.

-     Es jums neticu!

-      Tā, ser, ir jūsu darīšana. Bet kāpēc man ir tik tukšs kuģis? Un paskatieties uz rietumiem! Kādēļ mana kuģa laiva stāv krastā? Tas ir mūsu piektais kapu brauciens triju dienu laikā. Lejā man ir astoņi citi, divi miruši, trīs mirstoši un vēl trīs ceļā. Tātad laipni lūdzu uz klāja, ser!

Pēdējie vārdi tika izrunāti visai sarkastiski.

Parādījās Maltbija sekretārs, kas visu laiku bija slēpies. Abi apspriedās. Kur atrodas slepkava Houkinss? Maltbijs atkal sauca, šoreiz ne tik nikni.

Es sabožos, un prātā ienāca mātes niknums.

-     Nomira otrais. Trešdien viņu apbedījām.

-     Un viņa melīgais radinieks?

Ar to bija domāts mans tēvocis, un šis epitets mani neizsakāmi sadusmoja.

-    Arī miris.

-     Bet sieviete? Un tas knēvelis? Man bija grūti savaldīties.

-      Viens miris, otrs mirst, atbildēja kapteinis. Abus novājināja tas, ka viņi nebija pieraduši pie dzīves uz kuģa. Tagad raizējos par saviem vīriem. Tad kapteinis rūgti iesmējās un atkal piespieda lakatiņu pie mutes. To noņēmis, viņš jautāja: Vai jums nav kāds lieks apkalpes loceklis, ser? Vai varbūt jūs pats gribētu, lai jūs iekļauj komandā? Man vajadzīgs bocmanis. Vai varbūt kuģa puika?

-      Lai esat nolādēts! ieaurojās Maltbijs, un viņi abi ar sekretāru izskatījās diezgan apjukuši.

Kapteinis Rīds izlikās ļoti saniknots un lieliem soļiem piegāja pie margām, kur abi kuģi gandrīz saskārās. Saviļājis balto lakatiņu rokās, viņš svieda to brigai. Tas, protams, kuģi nesasniedza un vējā atvērās; lakatiņš bija asinīm notraipīts, un redzēju, kā Maltbijs novēršas.

-    Esiet nolādēts! Kaut jūs sapūtu! viņš kliedza. Esiet nolādēts! Esiet nolādēts!

Kapteinis gāja projām un nokāpa lejā. Viņš speciāli bija pagriezies tā, lai Maltbijs varētu viņu redzēt.

Atkal iestājās klusums. Man bija labi pārredzami mūsu klāji. Nevienu neredzēju, kas bija pilnīgi neiedomājami uz tik liela un laba kuģa kā "Hispaniola".

Piepeši uz melnās brigas sākās tik naska rosība kā skudru pūznī un apkalpe sāka gatavoties enkura pacelšanai. Ar katras buras rāvienu briga pāris pēdu no mums attālinājās. Vēl nekad nebiju jūrā redzējis tik izmisīgu darbošanos; ne komandā pie kapteiņa Smoleta, ne kapteiņa Rīda vadībā.

Bet tad, tajā pašā laikā, kad tika paceltas buras, uz ienaidnieka kuģa priekšklāja sapulcējās kāda drūma grupa. Apmēram desmit vīri pagriezās un aizsoļoja uz kuģa pakaļgalu. Pa to laiku briga bija izkustējusies un tās pūpe atradās manā acu līmenī. Pieci vīri stāvēja tur aizsietām acīm. Pārējie pieci tos apsargāja un veda uz margu pusi, caur kurām kuģa puika virs okeāna izstūma apmēram piecas pēdas garu dēli.

Maltbijs no aizmugures sauca: Ser! Jums vajadzīga apkalpe! Saņemiet šos suņus!

Vīriem citam pēc cita tika atraisītas rokas, bet ne acis. Citu pēc cita viņus aizveda un lika nostāties uz šīs šaurās, uz mūžību vedošās platformas. Panācies uz priekšu, Maltbijs iegrūda viņus dienvidjūrā. Cilvēki krita kā mūžīgai nolādēšanai nolemtie.

Parādījās kapteinis Rīds un, balsij aiz sašutuma aizraujoties, sauca: Ser, es jau no divdesmit jūras jūdžu attāluma zināju, ka esat nelietis. Ja šīs dvēseles sasniegs kuģi, tie vismaz tiks apbedīti, kā kristiešiem pienākas!

Pēdējais, ko redzēju, bija tas, kā kapteinis pārsviež bortam virvi. Man kļuva skaidrs, ka viņš ne tikai uzvarējis viltībā, bet ari ieguvis vairāk, nekā spēja cerēt, piecus jaunus apkalpes locekļus, ja vien šiem vīriem izdosies izdzīvot. Savu izrādi Rīds pabeidza, pārliekdamies pāri margām kā uzvarēts, bet ar sakāvi samierinājies cilvēks.

.

16. nodaļa taisnība manā pusē

Četri no pieciem vīriem uzrāpās uz klāja. Tas, kurš noslīka, bija pārāk stipri sasists un viņam nebija spēka, lai satvertu pasviesto virvi. Iekrituši jūrā, pārējie norāva acu apsējus. Tā kā viņus turēja zem klāja, neviens no gūstekņiem nebija dzirdējis sarunu starp Maltbiju un kapteini Rīdu. Tagad vīri nokrita uz kuģa pakaļgalā; visi bija smagi ievainoti. Tā viņi tur gulēja, nespēdami parunāt un galīgi izmocīti.

Dzirdēju, kā kapteinis Rīds viņiem klusi teica: Nekustieties! Pašlaik jūs esat drošībā, bet jūs vēl joprojām redz iepriekšējais saimnieks. Necelieties, līdz jūs saukšu.

Maltbijs vēroja mūs no prombraucošā kuģa. Manuprāt, viņš gribēja pārbaudīt, vai kapteinis Rīds stāstījis patiesību. Kad vīri joprojām nekustīgi gulēja,

Maltbijs pārdomāja, pakonsultējās ar saviem biedriem un turpināja vērot. Drīz viņam vajadzēja tālskati, lai saskatītu to vietu, kur četri vīri uzkāpa uz mūsu kuģa. Viņš neko nevarēja saskatīt, jo patiesībā jau arī nebija nekā, ko redzēt. Nabaga nelaimīgie vēl atradās šoka stāvoklī un paklausīja ikvienai kapteiņa Rīda pavēlei.

Nokāpdams pa pieslieto kāpņu pakāpieniem un izstaipīdams muguru savā šaurajā slēptuvē, nopūtos. Bijām izvairījušies no milzīgām briesmām.

Atkal palūrēju laukā un paskatījos uz gulošajiem vīriem. Tie nelikās bīstami kaušļi. Pūta rāms vējš, un "Hispaniola" viegli šūpojās. Kad manam skatam pavērās sala, pūlējos kaut ko saskatīt, bet tur nebija ne miņas no mūsu pazudušās ekipāžas.

Tik mierīgi sēdēdams, kļuvu nepacietīgs. Kas tagad notiks? Kā vajadzētu rīkoties? Ar kuģi pavirzīties mazliet tuvāk, noenkuroties un ilgi gaidīt glābšanas kuģi? Nē. Palikt uz vietas un cerēt, ka mūsu pazudušie vīri atradīsies? Bet cik ilgi? Ko iesākt? To es nezināju.

"Hispaniola" bija pagriezusies tā, ka atkal varēju redzēt Maltbiju. Cik ātri attālinās kuģis, ja tas aiznes tev mīļu cilvēku; cik lēni kad uz tā atrodas tavs ienaidnieks! Maltbija brigu vēl arvien varēja saskatīt ar tālskati, un mēs visi jutāmies, it kā būtu šī instrumenta izgudrotāju cietumnieki! Mums priekšā bija ilga un neziņas pilna gaidīšana karstā saulē. Šausmām izzūdot, es tāpat sēdus iemigu. Kad pamodos, spriežot pēc saules, bija pagājusi gandrīz stunda. No savas slēptuves neredzēju nedz salu, nedz aizpeldošo brigu, bet spriedu, ka drīz vienu vai otru ieraudzīšu, jo jūra bija sākusi nedaudz viļņoties. Nospriedu, ka laikam jau situācija uzlabojusies, ja reiz biju spējis iemigt. Nelaimīgie izglābtie, kas gulēja apmēram piecpadsmit pēdu no manis, bija aizrāpojuši ēnainā vietā.

Sāku atkal saklausīt kuģa trokšņus. Nekad neesmu tos aizmirsis un nekad neaizmirsīšu. Par spīti visiem briesmīgajiem notikumiem, kurus abos braucienos pārdzīvoju, "Hispaniolas" skaņas vienmēr uztveru kā senu draugu balsis. Pazīstu skaņu, ar kādu nostiepjas kuģa enkurs, kā čīkst rāja un masti, kā tā virvēs viegli svilpo vējš. Tikpat labi zinu, kādēļ kuģiem vienmēr ir sieviešu vārds. Tiem, kas to mīl, kuģis ir gluži kā mīļotā sieviete: māte, iemīļotā, sieva.

Drīz manam skatam pavērās plašā jūra. Briga jau bija aizpeldējusi tiktāl, ka to tik tikko varēja saskatīt. Tādēļ arī es pieliecos, kad gar margām lavījos pie četriem zemē gulošajiem nelaimīgajiem, lai gan patiesībā domāju, ka to darīt ir droši.

-    Jūs esat drošībā, es katram pačukstēju. Šis ir labs kuģis ar labu kapteini. Jūsu mocītāji ir projām.

Viens no vīriem ar mazāk satūkušām lūpām likās spēcīgāks nekā pārējie.

-     Viņi nedeva mums ūdeni, vīrs nomurmināja.

-    Jums būs pietiekami daudz gan ēdamā, gan dzeramā, es drošināju. Bet kā jūs nonācāt tādā situācijā?

Iespējams, ka jautājums bija uzdots nelaikā (mana ziņkārība dažkārt ir lielāka nekā takta izjūta), tomēr atbildi saņēmu.

-     Viņi mūs Bristolē piespieda. Sadzirdīja ar sliktu alu. Divi no mums nemaz nav jūrnieki, bet otri divi ir kuģa virsnieki. Es esmu ierēdnis, bet viņš (vīrs norādīja uz blakus gulošo) sulainis.

Apsolījies atgriezties, es lēni virzījos tālāk uz galveno kāpņu pusi, kur tik mierīgi, kā jau cilvēks, kurš tur atradies visu dienu, stāvēja tēvocis Embrozs. Viņš sirsnīgi mani sveicināja.

-     Vai tev kaut kas tāds būtu ienācis prātā, Džim? Man gan nemūžam ne! Kāda lieliska izdoma! Kapteinim vajadzētu būt juristam! "Mēra kuģis", ne vairāk, ne mazāk kā mēra kuģis! Mums jāmaina savs priekšstats par Rīdu. Aiz vēsās izturēšanās slēpjas daudz vairāk, nekā tikai jūrā braukšanai vajadzīgais prāts. Vai tu varētu kaut ko tādu iedomāties, Džim? Vai varētu?!

Tēvoča prieks viesa manī cerības.

-      Tēvoci, es teicu, ja mēs varējām pārdzīvot tādu mirkli, tad mums jāspēj tikt galā ar visu, ko esam te iecerējuši izdarīt.

-     Bet lakatiņš, Džim, lakatiņš! Ja Embrozs Hets būtu no tiem vīriem, kas raduši uzsist sev pa stilbiem, tagad viņam tie abi būtu klāti ar zilumiem. Uzmeklēsim viņu un apsveiksim!

Mana tēvoča gaviles ietekmēja visus apkārtējos, bet ne kapteini Rīdu, kuš atkal bija tāds pats kā iepriekš. Viņš ir cilvēks, kas pretojas cerībai, uzslavai un priekam.

-      Kapteini, es jūs apsveicu! Tēvoča jūtu uzplūdums līdzīgi žilbinošiem saules stariem izgaismoja kapteiņa kajīti. Rīds paskatījās uz tēvoci.

-       Dzīvot tas nozīmē ne vien fizisku, bet arī garīgu darbošanos. Jums kā juristam tas jāzina.

Tēvoča labo garastāvokli tomēr nebija tik viegli sabojāt.

-     Kā jūs to izdomājāt, ser? Kā? Nu patiešām kā? Jau neskaitāmas reizes saku savam krustdēlam, ka būtu par sevi divtik lepns, ja man kaut kas tāds ienāktu prātā.

Kapteinis pieķēra mani smaidām. Uz mirkli, bet ne ilgāk, viņa skatiens kļuva siltāks.

-    Apsēdieties, mister Het. Un jūs, mister Houkins, arī. Palūgšu nepārtraukt mani, kamēr neesmu jums kaut ko pateicis.

Pieklājībai un skarbumam kopā piemīt liels spēks.

-     Džentlmeņi, viņš iesāka, vai mēs tagad varētu šo to noskaidrot?

Paskatījos uz tēvoci, kurš izskatījās bezrūpīgs, . tomēr uzmanīgi klausījās.

-     Šķiet, ka tagad jūs, džentlmeņi, saprotat, cik neveiksmīgi var izvērsties pasākums, ja to iecerējusi sieviete?

-     Bet tik ievērojama sieviete, ser? iebilda tēvocis.

-     Ne man par to spriest, kapteinis sacīja. Viņš bungoja pa galdu ar misiņa lineālu. Tomēr vai drīkstu jautāt, kādas ir zināmā pirāta attiecības ar šo sievieti?

Mēs ar tēvoci Embrozu saskatījāmies.

-      Es domāju, ka šis vīrietis ir viņas dēla tēvs, paskaidroju. Reiz Ričardsones kundze man teica, ka jāatrod šis cilvēks, lai viņas dēls "varētu naktīs gulēt". Tomēr neko vairāk viņa nestāstīja.

Kapteinis Rīds tomēr neatmaiga, kā biju cerējis.

-      Ja šis pirāts uzkāps uz kuģa klāja, uz Angliju viņš dosies, iekalts dzelžos. Lai tas būtu skaidrs.

-     Vai nav cita… iesāka tēvocis.

-      Ja jūs lūdzat mani uzņemt viņu uz klāja un tad aiz žēlastības vai kāda cita motīva vadītam izsēdināt visus trīs kādā viesmīlīgā ostā, jūs, ser, patiesībā mudināt mani pastrādāt noziegumu. Palīdzēt noziedzniekam izbēgt no taisnīga soda. Un to es nedarīšu, bet jebkuru, kas man to lūdz, uzskatīšu par līdzvainīgu.

Gribēju iejaukties, bet mani atturēja kapteiņa niknums, jo zināju, ka nespēšu atrast pareizos vārdus. Likās, ka arī tēvocis grasās ko teikt, tomēr tāpat kā es savaldīja mēli.

-       Tagad esam nonākuši pie nākamā un tuvākā sarežģītā jautājuma, kapteinis turpināja. Patiesībā es runāju iecietīgāk, nekā jūtos. Džentlmeņi, jūsu riskantais pasākums līdz šim man ir prasījis gandrīz visu apkalpi. Esmu nolēmis, lūk, ko.

Kapteinim piemita zināms aktiera talants. To mēs jau bijām sapratuši no "izrādes" ar lakatiņu. Tagad kapteinis ieturēja pauzi, kā to mēdz darīt aktieri, lai radītu lielāku efektu.

-        Jūsu vajātāji būtu mūs visus piebeiguši un nolaupījuši kuģi. Par to man nav ne mazāko šaubu. Nelieša ģīmi es pazīstu jau pa gabalu. Tieši tādēļ, mister Het, esmu nolēmis noticēt jūsu sniegtajam situācijas aprakstam. Jūs sakāt, ka lēdija, viņas dēls un misters Houkinss nav bēguļojoši noziedznieki, ka viņi nav apsūdzēti nekādā noziegumā un ka patlaban notiek izmeklēšana tā džentlmeņa lietā, kuru tikko kā apvedām ap stūri. Ser, es ceru, ka jūs būsiet tik laipns un apstiprināsiet šī stāsta versiju arī tad, kad atgriezīsimies Bristolē.

Man likās, ka šie vārdi tēvoci aizvainos, bet tā nenotika. Protams, Embrozs Hets piekrita, un es sapratu, ka viņš visu uztver no jurisprudences viedokļa. īsāk sakot, kapteinis vēlējās, lai tiktu atbrīvots no jebkuras atbildības par līdzdarbošanos noziegumā.

-      Savā ziņā ieguvums mūsu nelaimē ir šie četri vīri. Esmu tos apskatījis. Nedaudz rūpju, un divi no viņiem būs uz kājām. Vēl pēc pāris dienām abi pārējie. Viņiem ir vajadzīga atpūta, ēdiens, ūdens un miegs. Un mazliet cilvēciska siltuma.

Nemūžam nebiju gaidījis tādus vārdus no kapteiņa Rīda lūpām.

-     Ar tādu apkalpi, kāda mums ir, un šiem četriem vīriem, pāris dienu laikā varam uzvilkt buras pusmastā. Es pazīstu misteru Kolu. Es pazīstu bocmani Nūnstoku. Tie nav vīri, kas viegli padodas. Viņu dēļ gribu apbraukt apkārt salai. Esmu pārliecināts, ka viņi nav atraduši taku atpakaļ uz šo pusi un citur salā ceļš ir neizbrienams. Tas ir viņu aizkavēšanās iemesls.

Redzēdams, ka gribu ko teikt, kapteinis pacēla roku.

-        Mister Houkins, es neticu, ka jūs meklējāt pietiekami efektīvi.

-     Kapteini! Es biju ievērojis, ka šis tituls viņam ir tīkamāks nekā vārds "ser". Rīds atkal ieturēja pauzi.

-       Kapteini, man liekas, ka tēvocis nezina, kas norisinājās krastā. Jūs likāt man par to klusēt.

-     Pastāstiet tagad par to! To klausīdamies, arī es atsvaidzināšu šos notikumus atmiņā.

Pūlēdamies būt pēc iespējas precīzs, es vēlreiz izstāstīju notikušo. Tēvocis klausījās un tad atkārtoja vārdus, kurus bija man iemācījis. Cilvēki nevar tā vienkārši izgaist.

-     Gluži manas domas, atsaucās kapteinis.

-     Tomēr tā ir tīrā mistika, tēvocis viņam sacīja.

-     Es neticu mistikai, ser, jo esmu skots. Es ticu atrisinājumiem. Vīri droši vien nogriezās pa nepareizo taku. Iespējams, ka misters Houkinss bija projām ilgāk, nekā viņam šķita. Vīri devās tālāk, varbūt ieraudzīja kaut ko jaunu.

-     Kā tev īstenībā šķiet, kur viņi aizgāja? tēvocis man jautāja.

Kapteinis Rīds iejaucās. Būs tā, kā es teicu. Skarba zeme. Nepazīstamas takas. Viņi ir jūrnieki, mister Het, nevis ģeogrāfi.

-     Bet mums taču jāpaliek šeit, jo tieši no šejienes viņi devās krastā, iebilda mans tēvocis.

-     Kapteini, vai drīkstu piedāvāt citu risinājumu? es teicu. Atkal man izdevās pievērst sev Rīda uzmanību. Vai drīkstu ierosināt, lai man atļauj kaut nedaudz atgūt zaudēto uzticību?

Tēvocim tas patika, to rādīja viņa sejas izteiksme.

-     Ko jūs iesakāt?

-     Ļaujiet man doties krastā. Bens Ganns jau būs tur kopā ar pēdējo grupu. Viņš labi pazīst salu un uzticas man.

No savas vietas varēju redzēt kapteiņa kājas. Nospodrinātās kurpes ar melnajām, stingrajām šņorēm sakustējās un tad atkal norima. Kapteinis bija nodomājis neteikt man patiesību, bet tad pārdomāja.

-     Ganns nav krastā.

-     Ko?! es iesaucos.

-       Viņš ir aizturēts. Par likumpārkāpumu. Par zagšanu.

Jau grasījos pavaicāt, vai par siera zādzību, bet kapteinis teica: Uz jūras paņemt vairāk pārtiku, nekā tev paredzēts, ir noziegums.

Sirds man priekā salēcās. Bet, kaptein, tas ir lieliski! Neviens nepazīst salu labāk kā Bens. Lūdzu, ļaujiet man ņemt viņu līdzi krastā! Ar vienu gājienu mēs varam visu atrisināt.

Rīds vilcinājās.

-      Lūdzu, kaptein! Izsēdiniet mūs krastā! Kad atgriezīsimies, noenkurojiet kuģi tā, lai mēs no krasta varētu sasaukt. Viens vīrs, piemēram, pavārs, var airēt kanoe.

-     Nudien, Džim, tu esi visu pārdomājis! iesaucās tēvocis.

Neviens no vīriem nezināja šādas manas rīcības visdziļāko motivāciju, lai gan tēvocis Embrozs droši vien to nojauta. Ja es vēl kādreiz vēlētos iekarot Greisas Ričardsones simpātijas, tas nebija iespējams, kamēr uz mani krita aizdomas par to, ka esmu pametis vīrus nelaimē un pats aizbēdzis.

Kļuvu uzstājīgāks. Kapteini, ko jūs par to sakāt?

Tēvocis Embrozs iestarpināja kādu vārdu man par labu.

-     Tas būtu atrisinājums, kaptein. Džims zina, kur pēdējo reizi redzēja misteru Kolu. Turklāt Ganns pazīst salu. Ja vīri ir nomaldījušies vai rok laukā sudrabu, viņus atradīs vai palīdzēs viņiem.

-     Mūs nogādāt krastā arī nav nekāda lielā problēma, — es piebildu. Ja man izdevās ar kuģa laivu izbraukt cauri rifam…

Tas aizskāra kapteini, un viņš piekrita.

-       Paņemiet pārtiku. Atstājiet nedaudz tās tajā vietā, kur izkāpjat krastā atgriežoties tā noderēs. Paņemiet mazliet līdzi arī salas iekšienē. Vīriem tagad vairs nebūs ēdamā. Ari par to jāuztraucas.

Tajā mirklī jutu, ka uzticēšanās paisuma vilnis sāka plūst manā virzienā. Līdz šim kapteinis neredzēja saprātīgu pamatojumu Kola un pārējo vīru pazušanai. Rīds joprojām pretojās mistikas teorijai, tomēr nevarēja noliegt faktu, ka otrā apkalpes grupa, kurā bija vēl vairāk vīru, arī nebija atgriezusies. Cik atvieglots jutos, ka man deva iespēju atgūt zaudēto uzticību un pašcieņu!

-    Mister Houkins, iesaucās kapteinis, kad mēs ar tēvoci devāmies projām, jūs taču saprotat, ka dosieties krastā tikai rītausmā. Un, protams, jau var būt, ka neradīsies iemesls, lai turp dotos.

Tomēr no viņa balss sapratu, ka lielas cerības uz savu vīru drīzu atgriešanos kapteinis nelolo. Vai vispār necer uz to. Kā cilvēks iemācās apslēpt raizes? Kā cilvēks iemācās izturēt tādu satraukumu, kādu

tobrīd un visu nākamo nakti jutu es? Priekšā atkal gaidīja briesmas, bet es nezināju, kādas, un patiesībā tas nemaz nebija slikti.

.

17.nodaļa nāves tuvums

Ievirzīt Benu Gannu vēlamajā darbības virzienā vienmēr bija ellišķīgi grūti. Noliec viņu vienā noteiktā vietā, un viņš riņķos tai visapkārt. Vispirms zellis aizmirsa savu sieru. Tad kurpju šņores. Viņš allaž nēsāja līdzi lieku pāri, aiz bailēm, ka varētu nokrist kurpes. īstais iemesls bija sāpīgāks. Bens Ganns tik ilgi bija pamests uz salas bez kurpēm, ka baidījās vēl kādreiz tās pazaudēt.

Kad Benu atlaida brīvībā, viņš man pateicās. Džims ir Bena vienīgais draugs.

-     Nieki, Ben. Tu patīc visiem.

-      Kapteinim gan ne, Džim. Kapteinis nevar ciest Benu Gannu.

-     Kur ir tavas pārējās mantas? Tev vajag apģērbt ko siltāku. Tur, kur es stāvēju, bija auksti.

-     Tālskata kalns ir no ledus, Džim. No ledus.

Atturējos izstāstīt Benam visu pieredzēto. Viņš varētu krist panikā un paslēpties vai aizbēgt. Jebkurā gadījumā viņš aizkavētu mūsu došanos uz salu. Negribēju dot kapteinim ne mazāko iemeslu pārdomāt.

Kad kravāju mantas, mani uzrunāja Greisa Ričardsone: Ko jūs darāt?

Pateicu viņai, ka došos krastā, tad jautāju: Kundze, vai jūs neaizietu parunāties ar manu tēvoci? Viņš jums paskaidrotu, kādās grūtībās esam nokļuvuši.

Greisa Ričardsone ielūkojās man tieši acīs. Man šķiet, ka pati varu to iedomāties.

Nesapratu, kas ar mani notika, bet runāju tā, kā nemaz nebiju domājis. Kundze.

Viņa paskatījās uz mani un, cerams, saprata, cik dziļas ir manas jūtas pret viņu.

-        Zinu, ka dusmojaties uz mani. Bet es visu paskaidrošu kad atklāsies, kas aiz šī notikuma slēpjas.

Viņa pamāja, šoreiz mazliet laipnāk. Ja kāds varētu saprast, ko viņa īsti domā!

-    Un, kad šis brīdis pienāks, kundze, vai mēs varētu parunāties arī vēl par kaut ko citu? Man jums ir kas svarīgs sakāms.

Viņa uzmanīgi klausījās un redzēju, ka atmaiga.

Man nedaudz aizrāvās balss. Esmu iemīļojis Lūisu. To es pat negaidīju. Taču ir vēl kaut kas, par ko es vēlos runāt. Tagad nav īstais brīdis, bet es gribu, lai jūs zinātu, ka (man iedrebējās balss), ka, kundze, es gribēšu ar jums runāt.

Greisa Ričardsone atbildēja, rūpīgi izvēlēdamās vārdus, un acīmredzot ņemot vērā iekšējo cīņu, ko bija lasījusi manā sejā. Lūiss mīl jūs. Es to zinu. Redzēju, kā jūs spējāt piebremzēt viņa straujumu un nesavaldību. Tāpat ik dienu redzu jūsu laipnību, rūpes par mums, jūsu drosmi. Pirms turpināt, viņa brīdi klusēja. Es gaidīju, lai viņa mani iedrošinātu ar kādu frāzi, bet Greisa Ričardsone pēkšņi mani gluži kā aplēja ar aukstu dušu, teikdama: — Taisnību sakot, jums jāzina, ka arī doktors Džefrīzs jautāja, vai pēc atgriešanās varot runāt ar mani.

Uz mirkli mani pārņēma izmisums, kā parasti notiek, uzzinot kaut ko netīkamu. — Kundze, tas, ko doktors Džefrīzs vēlas teikt vai darīt, ir viņa darīšana. Ja runājam par mani, manas rūpes par jūsu mīļo dēlu atbalso ne mazākas jūtas…

Ak! Cik kaitinoši! Šajā svarīgajā mirklī atgriezās Bens Ganns, sacīdams, ka nevarot atrast kompasu. Man vajadzēja iet un atrast to vietā, kur to ikviens varēja skaidri redzēt: pašā vidū uz Bena kojas.

Sirds man cēlās un krita kā putns debesīs. Sāku gandrīz trīcēt no bailēm; par to, kā manu neveiklo runu novērtēs Greisa Ričardsone, aiz uztraukuma, ka Džefrīzs varētu sākt viņu lenkt un bailēm no tā, kas mūs sagaidīja uz salas.

Beidzot šķita, ka Bens Ganns ir sagatavojies ceļojumam. Man par pārsteigumu, kapteinis Rīds atnāca mūs pavadīt. Kā stāstīja tēvocis, vīri no Maltbija brigas palēnām atkopās. Viņi stāstīja par nelietībām un nežēlīgu izturēšanos, kas viņiem bija jāpiedzīvo.

-      Tas ir pietiekami, viņš teica, lai atņemtu seram Tomasam Maltbijam jebkuras privilēģijas. Pastāv aizdomas, ka viņš nogalinājis kādu no vīriem.

-      Viņa dēļ viens noslīka, es asi atgādināju, mūsu acu priekšā.

-     Tā bija. Krizdams no dēļa.

Sadrūmis nāca Lūiss; viņa izturēšanās liecināja, ka zēns ir satraukts. Nesacīdams ne vārda (tas viņam raksturīgi), Lūiss deva man zīmi ar pirkstu, un es sekoju viņam. Abi nonācām kādā vientulīgā vietā uz klāja.

-     Lūk! Lūiss pasniedza man nelielu sainīti. Es to atvēru un atradu divus cepumus ar brīnišķīgu sarkanzilu spalvu. Tā ir mana laimīgā spalva. Es to atradu, kad ar mammu bijām Skotijā. Pie jūras. Tā vienmēr nes man laimi.

Meklēdams piemērotus pateicības vārdus, pūlējos uzminēt, kurš putns varēja nomest tādu spalvu. Tomēr nekas nenāca prātā, un es viegli papliķēju Greisas dēlam pa plecu.

-      Paldies, Lūis. Turpini novērošanu, kamēr esam projām. Un, ja jūti, ka draud briesmas, pasaki kapteinim Rīdām. Man liekas, ka tu viņam patīc.

Lūiss pastiepa roku, un es to paspiedu; zēns centās būt tikpat brašs kā pieaudzis vīrs.

Pavāra spēcīgajām rokām piepalīdzot, straumes dzina kanoe prom no "Hispaniolas". Salu mēs sasniedzām ātri, un kopā ar pārtikas krājumiem izcēlāmies krastā. Zināju, ka viss smagums gulsies uz maniem pleciem. Bens kā transā lēkāja ap mani: gan lādēdams salu, gan vienlaikus lepodamies, ka to pazīst. Noslēpu visus līdzatnestos krājumus drošā vietā zem koka: brezenta maisos iesaiņotajai pārtikai saliku virsū akmeņus, lai atturētu no tās zvērus, putnus un, cerams, arī kukaiņus.

Kanoe atīrās no krasta un te nu mēs abi bijām: bijušais kuģa puika Džims Houkinss, kurš pirms desmit gadiem sastapa veco, likteņa varā pamesto Benu Gannu ar ierūsējušai slēdzenei līdzīgu balsi un kaislību uz sieru, kurš veselus trīs vientuļus gadus bija pārticis no kazām, ogām un austerēm.

-    Labi, Ben, ejam, es iesaucos, mudinādams viņu doties uz priekšu.

Paskatījāmies atpakaļ uz okeānu. Gaisma izraibināja ūdeņus pie aizpeldošās laivas airiem.

-      Jauks kuģis, domīgi noteica Bens. Patiešām, "Hispaniola" izskatījās kā no gleznas izkāpusi, takelāžas apaļkokiem iemirdzoties saulē, kārtīgi salocītām burām kā cigāriem.

-     Jā, nāc, Ben, mums priekšā vesels ceļojums.

Biju apņēmies visu laiku runāt uzmundrinošā

tonī, lai kā arī justos. Ja Bens nojaustu kaut daļiņu no mana patiesi drūmā noskaņojuma, viņš aizauļotu prom kā viena no viņa kādreizējām kazām. Mēs devāmies ceļā.

-        Vai tev noteikti jāiet uz turieni, Džim? Apmēram pēc pusstundas Bens jautāja. Viņš man ieknieba, un es sāku par viņu raizēties, jo Bens tā nebija darījis kopš mūsu pirmās satikšanās dienas.

-     Vai zini citu ceļu?

-       Šis nav ceļš uz sudrabu, Džim. Vai mes drīz apstāsimies iekost, Džim? Mēs varētu aiziet pie strautiņa.

-      Paklau, Ben. Mēs tikko atstājām kuģi. Pirms tam tu paēdi. Varbūt paliksim te dienu vai divas.

-     Džim, kur mums jāiet?

-     Uz Tālskata kalnu, Ben. Es jau tev teicu.

-       Bens negrib Tālskata kalnu, Džim, un tu arī negribi. Slikta vieta.

-     Tomēr, Ben, mums jāiet uz turieni.

Mans ceļabiedrs mazliet nomierinājās un sāka stāstīt par dzīvi salā. Vietas, kurām gājām garām, viņam atsauca atmiņā pārdzīvotās vētras vai kuģus, kas pabrauca garām krastam, bet neapstājās.

-      Kādu dienu, Džim, no kuģa kādu izlika krastā. Es viņu redzēju un noslēpos. Viņš aizgāja man garām. Tajā dienā dzirdēju, kā viņš laužas caur krūmiem un gaudo. Nekad vairs viņu neredzēju.

-    Vai tas bija ilgi pirms tam, kad ieradāmies mēs, * Ben?

-    Apmēram gadu, Džim, vai varbūt nedēļas. Bens nezin.

-       Sala paņēma viņu, Ben, bet tevi nepaņēma. Redzi, Visvarenajam tu ari patīc, Ben.

-      Un viņš bija liels, Džim, liels, liels puisietis. Sarkaniem matiem.

Citreiz Bens man pastāstīja, kā viņš pārnesis sudrabu. Benam nebij' nekā, ko darīt, Džim. Tā pa vienam stienim vien uzreiz. Tad Bens uztaisīja tādu kā siksnu pāri plecam. Redzi?

Kamēr viņš rādīja man savu plecu, mums vajadzēja apstāties. Es nepacietīgi paskatījos un tad novērsos. Dziļa kā ratu rieva Bena plecā bija palikusi ložņaugu siksnas atstātā rēta. Viņš katrā ziņā bija cietis lielas mocības.

-     Kas bija tava māte, Ben? Vai viņa nomira, pirms tu atgriezies mājās?

-       Nezinu, Džim. Nekad neesmu zinājis. Kad es staigāju, viņu meklēdams, viņas vairs nebija. Man ir viņas Bībele. Tā padarīja mani dievbijīgu, Džim.

-     Kas bija tavs tēvs, Ben?

-     Nezinu, Džim. Bens to nekad nav zinājis. Mana māte bija laba pret Benu.

-     Kā tu nokļuvi jūrā? Pirms lielā kāpiena mums vēl bija jāpārvar nedaudz jardu.

-       Rums, Džim, kad biju pārāk jauns. Rekrūšu banda dabūja mani. Sasita. Vienmēr sit Benu.

Pieskāros viņa rokai, lai izrādītu līdzjūtību.

-        Tad es biju Flinta komandā, kopā ar Biliju Bounsu un Silveru, kā jau tev teicu. Atkal sita. Bet šī te vieta bija pati sliktākā. Kad biju viens pats trīs gadus, Džim, es paliku atkal dievticīgs.

Man iesāpējās sirds, iedomājoties Benu Gannu kā jaunu zēnu, kuru vervētāji piedzirda un aizvelk uz kādu kuģi un kuram, nonākot pilnīgā bezizejā, jāpavada dzīve uz jūras, turklāt ik dienu saņemot kāda piedzēruša pavāra vai matroža sitienus. Uz vietas apņēmos, ka pēc atgriešanās Benam jāpārceļas uz "Admirāli Benbovu". Par nabaga veco zēnu neviens dzīvē vēl nav rūpējies un viņā taču nav ne mazākā ļaunuma.

Tagad uz salas jau bija kļuvis tumšs. Tur, zem kokiem, kur nemūžam neiespīdēja saules gaisma, bija krietni aukstāks, nekā biju iedomājies. Zeme pamazām kļuva akmeņaina, un atcerējos, kādas grūtības akmeņi sagādāja misteram Kolam un viņa vīriem. Jutos nedaudz nokaunējies, ka pavisam nesen biju skrējis pāri šiem akmeņiem, it kā man pakaļ dzītos kāds nezvērs.

Pēc smaga kāpiena sasniedzām vertikālās akmens takas pamatni. No šejienes varējām saskatīt koka būvi. Pēkšņi izdzirdu Benu aiz muguras tik skaļi un uzkrītoši ievelkam elpu, it kā viņš būtu kaut ko briesmīgu ieraudzījis.

Strauji pagriezos. Kas par lietu, Ben? Bet kālab es čukstēju un kālab viņš čukstus atbildēja?

-     Smaka, Džim. Slikta smaka.

Paošņāju gaisu. Nesaodu neko citu kā tikai zaļu, mitru un aukstu lapotni. Bet gan es, gan mani draugi zina, ka mana oža ir ļoti vāja. Piederu pie cilvēkiem, kam ziedi sagādā prieku vienīgi acīm.

-     Nieki, Ben! Taču nebūt nejutos tik mundrs, kā izlikos. Vēl vairāk, atcerējos, kā Kols bija turējis roku priekšā degunam.

-     Džim! Šī smaka! Tā ir slikta smaka, Džim.

Ja vien uz klints būtu vairāk vietas, Bens uzdejotu savu satraukuma deju. Viņš grasījās doties atpakaļ, bet es satvēru viņu aiz rokas.

-     Ben! Tu man esi vajadzīgs! Nāc!

Viņš padevās, un mēs gājām tālāk pie klintīm, no kurienes pēdējā taka, ja to tā var nosaukt, sāka virzīties augšup. Šeit atkal apstājāmies, un Bens sāka ķerties man klāt un plūkāt manu apģērbu, kā to tika darījis, kad uz salas sastapāmies pirmoreiz. Džim, Bens lūdz tevi. Neprasi, lai viņš kāpj tur augšā!

-      Vai tu tur esi bijis jau agrāk, Ben? Mēs joprojām sarunājāmies čukstus.

-     Nē, Džim, nē. Ak, Džim, šī smaka.

Tagad ari es patiešām kaut ko saodu, tikai nevarēju saprast, ko īsti. Ja Bens to saoda spēcīgāk par mani, atlika vien just viņam līdzi. Kas tas bija? Beigts dzīvnieks? No netālās aizas nokritusi kaza? Tomēr smaka bija pārāk salkana smags un riebīgs aromāts. Tā sāka izraisīt nelabumu un tagad spēju to saost labāk, tāpēc ka manas sajūtas bija saasinājušās.

-     Ben, pēdējais kāpiens. Nāc man līdzi, lai pierādītu, ka es neesmu traks. Nāc man līdzi, lai pierādītu, ka no šī līdzenuma nav cita ceļa. Mums jāmeklē, Ben. Kapteinim Rīdām nepatiks, ja mēs to nedarīsim.

Man vajadzēja Benam paskaidrot, kādēļ atrodamies šeit, faktiski nepasakot neko. Ieskatījos vecā zēna acīs, redzēju tajās svārstīšanos. Kas uzvarēs? Kapteiņa Rīda ieaudzinātā disciplīna vai bailes no dīvainās smakas un spokainās vietas?

Aizmugurē Bens saņēma manu roku kā bērns, kas šķērso straumi, un mēs sasniedzām pēdējos pāris puspakāpienus. Drīz jau mēs stāvējām pie primitīvās koka būdas. Ieraudzījis galvaskausu, Bens šausmās novērsās. Arī es novērsos, lai gan cita iemesla dēļ: Toma Morgana sarkanā tunika bija pazudusi. Vai to bija paņēmis bocmanis ar savu grupu? Pavēros debesīs. Varbūt kāds putns žagata vai kāds cits būtu šāvies lejā un to aiznesis? Biju dzirdējis par eksotiskiem putniem, kas būvēja savas ligzdas no visa, ko vien varēja atrast, lai tikai pievilinātu pretējo dzimumu.

Manas bailes kļuva arvien lielākas. Uz maniem pleciem gūlās dubulta atbildība; arī par nabaga Bena likteni. Būtu pārāk cietsirdīgi, ja, atvests vēlreiz uz salu, viņš kristu tai par upuri, reiz tik ilgi tajā izdzīvojis. Nolēmu ātri izpildīt mūsu uzdevumu un drīz tikt no šejienes projām. Mēs tad sekosim kapteiņa Rīda plānam un meklēsim, braucot apkārt salai.

-      Ben, es droši ierunājos, lai izkliedētu sliktās nojausmas, kas mūs bija pārņēmušas. Man vajag noskaidrot, lūk, ko. Nāc šurp.

Aizvedu viņu vispirms pie vienas nogāzes vienā klints malā, tad pie otras.

-        Ben, vai tu te redzi kādas cilvēka dzīvības pazīmes? Vai arī, ka te būtu noticis nelaimes gadījums?

Biju izpētījis katru sprīdi, ko līdz šim bijām veikuši, un nekur nemanīju nekādas pēdas, ko varētu būt atstājusi bocmaņa grupa. Arī Bens palūkojās visapkārt. Jāatzīst, ka viņš to darīja rūpīgi.

-     Nē, Džim. Nekā cilvēciska, nē, Džim.

-     Tagad, Ben, apskati šo te, un es aizvedu viņu pie vīteņaugiem, efejām un krūmājiem, kas klāja klints aizmugurējo sienu. Paskaties uz augšu, Ben, uz leju un visapkārt, kā es to darīju. Man nepieciešams tavs apliecinājums.

Bens paklausīja un skatījās tik cītīgi, cik vien varēju sagaidīt. Viņš palūkojās augšup uz Tālskata kalna virsotni un pavērās pāri uz Tālskata kalna nogāzi. Viņš smalki nopētīja plecu augstumā saaugušos krūmus, kas pletās pa starpu vientuļām priedēm, kas reiz bija augušas pāri kalnam. Bens izpētīja klints pamatni, uz kuras stāvējām; viņš kā izlūks pastaigājās šurpu turpu un, pūlēdamies atrast sevī atlikušās niecīgās drosmes paliekas, mēģināja visu to darīt bez steigas.

-     Nē, Džim. Bens neko neredz, Džim.

-     Paldies, Ben. Es domāju, ka tagad varam iet.

Patiesību sakot, es nemaz nezināju, ko darīt vai

arī kas notiks turpmāk. Mēs bijām pazaudējuši lielāko daļu kuģa apkalpes. Divas pieredzējušu jūrnieku grupas lietpratīgu līderu vadībā bija ieradušās šeit un pazudušas. Kā lai kapteinis Rīds atgriežas Bristolē un par to pastāsta? Un ar tik niecīgiem spēkiem?

Negaidot Bens iesaucās: Džim! Skaties, Džim! Nometies ceļos, viņš pamāja.

Paklausīju viņam. Klints sienā spīdēja svaiga balta skramba, it kā ieskrāpēta ar kaut ko smagu.

-     Džim, redzi nu! Pāris sprīžu tālāk spīdēja vēl viena skramba, tad vēl viena. Stāvēju pārdomādams, vai šeit varētu saskatīt kādu sistēmu. Bens palika nometies ceļos un gluži kā pa taku sāka rāpot pāri akmens grīdai uz klints aizmugurējo sienu.

-       Ben, kā tu domā, kas tas ir? Varbūt tās atstājušas kazas?

-     Nē, Džim, pārāk dziļas. Kazām vieglas kājas. Bens atrada vēl vairākas skrambas. Ē-ē-ē! Un vēl viena!

Viņš jau bija nokāpis līdz stāvās nogāzes sākumam pie aizmugurējās sienas. Pastūmis nost pāris krūmu, Bens strauji atrāva roku un sāka sūkāt pirkstus: Ai! Viņš bija sadūries uz dzelkšņiem, tik lieliem kā kuģa naglas.

-       Uzmanies, Ben! Tagad smaka bija kļuvusi spēcīgāka un likās atbaidoša.

Viņš stāvēja un, tik ļoti satraukts, kādu viņu neatceros nekad agrāk redzējis, vaicāja: Džim, vai tagad pietiek? Pietiek, Džim?

-     Jā, Ben. Vēl mirkli.

Cik daudzas rūgtas dienas un naktis, rītus un vakarus esmu nožēlojis šos divus vārdus! Vēl mirkli.

Bens raustīja mani aiz drēbēm, un es viņu pabīdīju nost, tāpēc ka krūmā, kura dzelkšņi bija iedūruši Benam, kaut kas piesaistīja manu uzmanību. Šķita, ka šis krūms (bet tikai pēc visrūpīgākās izpētes) ne tik cieši pieguļ klintij kā pārējie. Izņēmis no maksts nazi, es pabakstīju dzeloņainos krūmus. Klints sienas nebija, naža asmens neatsitās pret akmeni.

-      Ben, nāc šurp! Redzi! Pasaki man, ko tu redzi!

Bens tā darīja, tad atkāpās. Viņš neteica ne vārda,

un no viņa apģērba es redzēju, ka nabaga zellis nevalda pār savu urīnpūsli.

Manas domas šaudījās kā negudras. Mirklī cauri smadzenēm izšāvās iespējamā notikuma gaita. Varbūt tā ir ieeja kādā dziļā alā, un mūsu ceļabiedri (abās grupās) bija atklājuši šo ieeju? Tādā gadījumā viņi vai nu vēl joprojām vārga tajā, vai arī bija to šķērsojuši un gaidīja glābējus pašā visattālākajā un visskarbākajā salas malā.

-     Ben, man liekas, ka esam kaut ko atklājuši.

Viņš grasījās bēgt, bet es viņu saķēru. Nē, Ben.

Viss kārtībā, un viņš palika.

Ar naža palīdzību atstūmis krūmus, atklāju īstu klints velvi. Tagad mani apņēma tikpat stipra smaka, kā Bens to mēģināja aprakstīt. Kad šodien dzirdu pieminam līķa smaku, tā iesitas degunā ar jaunu spēku.

-      Ben, tā ir ala! Iespraucos iekšā un pieturēju krūma zarus, lai arī viņš tiktu iekšā. Bens, lai gan ļoti negribīgi, tomēr sekoja man.

Mirkli mēs stāvējām, gaidīdami, lai gaisma no ārpuses iekļūtu alas iekšienē. Taču nebija iespējams doties tālāk, neļaujot krūmam atkrist savā vietā, un mans nazis nebija tik stiprs, lai to no ieejas nogrieztu pavisam.

Bens paspēra soli uz priekšu un, salicis rokas, pūlējās ieskatīties dziļumā. Sāku aprast ar piķmelno tumsu. Lēnām virzījāmies dziļāk; iespējams, ka mums pie kājām atradās bezdibenis. Negaidot mūs abus sagrāba ķetnas, it kā no pašas pekles, un nazis izkrita man no rokām.

17. nodaļa Ļaunuma bezdibeni

Viss apstājās manas domas, sajūtas un, iespējams, arī sirds. Tumsa neļāva man saskatīt Bena uzbrucēju, bet manējais nāca aizmugurē, turot naža asmeni man pie rīkles. Neviens neteica ne vārda. Tumsā varēju saskatīt tikai Bena baltās bikses, un sev pašam zem zoda asmeni, kas bija pietiekami plats, lai nošķītu man galvu.

Tad pamanīju, ka Bens kā vēzis sāk šļūkāt sāniski, ko, bez šaubām, viņam lika darīt pie vēdera turētais asmens. Mans biedrs nozuda tumsā. Arī mani pavisam noteikti sāka stumt tajā pašā virzienā, tikai ar asmens palīdzību; man nebija ne jausmas par cilvēku un roku, kas turēja nazi. Un tomēr tiku neatlaidīgi virzīts sāņus, dažbrīd pavisam lēni. Aizmugurē

dzirdēju kādu elpojam, un varēju secināt, ka cilvēks ir vismaz manā augumā.

Alā kļuva gaišāks. Sapratu tikai, ka eju pa platu akmens taku. Man priekšā līdzīgi biezam, melnam palagam klājās tumsa.

Drīz taka šķita kļūstam platāka, un mani apstādināja. Asmens tika noņemts man no kakla, un nākamajā brīdī es to sajutu asi kā adatu spiežam pašā augstākajā galvaskausa punktā. Spiediens nozīmēja, ka man jānoslīgst zemē; vispirms notupos uz ceļiem, tad apsēdos. Asmens tika aizvākts, bet kakls un galvas virsa sāpēja no metāla asā pieskāriena.

Aiz muguras kaut kas noskrapstēja krams vai sērkociņš. Virs mums paspīdēja blāva gaisma. Gaidīju, lai stars izplešas. Tieši man priekšā sēdēja Bens, un es dzirdēju viņu strauji ievelkam elpu. Mēs sēdējām uz tievas klintsradzes. Zem mums pletās bezdibenis. Tagad kļuva skaidra arī smakas izcelšanās. Uz klints atradās trūdoša cilvēka roka. Biju pārliecināts, ka esam ievilināti kapličā, kur nesen gājuši bojā cilvēki. Nabaga Bens šķita kā paralizēts.

Centos ieklausīties apkārtnē. Tā kā tālu saredzēt nebija iespējams, nekam pieskarties neuzdrīkstējos un smaka bija tik pretīga; visnoderīgākās izrādījās manas ausis un spēja dzirdēt.

Vispirms dzirdēju klusumu alā to es dzirdu vēl līdz šai dienai. Katrai vietai raksturīgas citas skaņas. Esmu bijis uz zemesraga virs Kaķa Lāmas pašās maigākajās rītausmās, kad nemanīju ne mazākās vēsmiņas un neieskanējās pat visklusākā putna dziesma. Tomēr tur allaž bija dzirdama kāda skaņa. Naktīs, kad sals sasaldē zvaigznes un viļņi aizmiguši, esmu izgājis no "Admirāļa Benbova" un stāvējis uz ceļa, un tomēr tur allaž varēja kaut ko saklausīt, pat tad, ja tās bija tikai nakts un tumsas skaņas.

Šeit, Bagātību salā, dziļi zem Tālskata kalna šai alai arī bija sava skaņa. Tā bija visbiedējošākā skaņa pasaulē tukšuma skaņa.

Tomēr vienas cilvēka sajūtas zudums saasina pārējās (tādēļ aklie spēj izgatavot pulksteņus). Tagad manas ausis it kā ieguva papildu spējas un sāku saklausīt citas skaņas. Vispirms kādu jardu sev aiz muguras sadzirdēju sava sagūstītāja kluso, vieglo elpošanu tā elpo cilvēks, kas pārvalda situāciju. Nākamā skaņa bija attāls vaids, pārāk tāls, lai nāktu no Bena Ganna, kura klusēšana līdzinājās klusumam pašā alā. Beidzot es uztvēru skaņu, kas atmodināja taustes sajūtu tie bija viegli vēja čuksti.

Kas bija noticis šajā vietā? Droši vien arī citi būs atraduši ceļu uz šejieni un tikuši sagūstīti. Vismaz daži vai varbūt daudzi būs aizsūtīti bezdibenī, kas uz šīs takas, uz kuras tupējām, bija viegli izdarāms. Taču kāds vai, iespējams, vairāki būs izdzīvojuši, tā izskaidrojams attālais vaids.

Tāpat sapratu, ka cilvēku pēdu trūkums ārpusē uz līdzenuma ļāva secināt, ka parasti izmantotā ieeja alā atradās citur. Ar to varēja izskaidrot vieglo vēja pūsmu; alā jābūt vēl citai ieejai, kas sasniedzama vieglāk.

Vai mans garastāvoklis uzlabojās? Šķiet jocīgi tā teikt, jo jebkurā brīdī varēju krist lejā ar galvu pa priekšu, lai pievienotos nabaga skeletiem. Jau sen dakteris Laivsijs man stāstīja, ka, nonākdams nepanesamā situācijā, viņš vai nu devās projām, vai to pārveidoja. Man tādas izvēles nebija un tātad vienīgā iespēja sākt runāt.

-       Lai kas arī jūs būtu! Ne es, ne mans draugs nevēlam jums ļaunu. Mēs tikai meklējam savus pazudušos biedrus. Ja jūs pateiktu, kur viņi varētu atrasties (ja vien zināt, kur viņi ir), jūs izdarītu mums lielu pakalpojumu. Mēs būsim pateicīgi.

Dzirdēju, kā mana balss atbalsojas sienās. Ja sākumā balss trīcēja, tad vēlāk tā kļuva stingrāka. Tas mani iedrošināja, un es turpināju.

-          Pateikšu, kas es esmu. Mani sauc Džims Houkinss. Esmu šajā salā jau bijis. Tagad esmu atgriezies, lai atrastu kādu, ko te atstājām. Šī vīra vārds ir Džozefs Teits. Varbūt, ka jūs esat Džozefs Teits. Varbūt, ka pazīstat Džozefu Teitu. Varbūt, ka pazināt Džozefu Teitu. Ja jūsu spēkos būtu atrast Džozefu Teitu vai pavēstīt jaunumus par viņu tiem, kas, nevēlēdami viņam nekā ļauna, to meklē tad mēs jūs vairs netraucēsim.

Atbilde sekoja, lai gan ne tāda, kādu būtu gribējis: Bena sagūstītājs, vēl joprojām tumsas slēpts, aiz matiem pierāva veco zēnu kājās. Bens neizdvesa ne skaņas, un tūdaļ arī es jutu tādu pašu nežēlīgu tvērienu. Piecēlos kājās, pūlēdamies nepaklupt uz priekšu: bezdibeņa mala atradās vien pussoli man no kājām. Atgriezās nazis, šoreiz man pie deniņiem, atbalstīdamies virs auss vietā, kur tā savienojas ar galvu. Viena kļūme klupiens vai asmens paslīdēšana, un mana auss tiktu nogriezta.

Vērojot blāvajā gaismā Benu un sekojot asmens spiedienam, es sapratu, ka laikam atkal virzāmies sāņus gar zemesragu. Mūs negrasījās iegrūst bezdibenī, mūs veda kaut kur citur. Atkal paspīdēja gaisma. Ik pa laikam tā kļuva spožāka, tad izbālēja, apstiprinot manu pārliecību, ka kaut kur no augšas alā iekļuva vējš.

Mēs Bens un es virzījāmies tālāk kā cilvēki, kas nogriežas un iekāpj mūžībā. Pēkšņi mana kurpe izkustināja akmeni un dzirdēju, kā tas krīt, bet troksnis skanēja apslāpēti un iedomājos, kā akmens uzkrīt kādam no nabaga jūrnieku ģindeņiem. Pēc mirkļa atskanēja kliedziens un ar acs kaktiņu manīju, kā Bens gandrīz pazaudē līdzsvaru. Un tad es pirmo reizi saskatīju viņa sagūstītāju. Kāda liela un rupja roka (nav manos spēkos atrast labāku tās aprakstu) pasniedzās un pieturēja viņu, bet pārmēru spēcīgi, turklāt aiz matiem.

Nekas, Ben, es uzsaucu! Tu būsi drošībā!

Bet asmens spiediens pašā vārīgākajā vietā lika man sāpēs ievaidēties.

Lēni tūrpinājām ceļu. Atkal atskanēja vaids, šoreiz jau tuvāk un šķita, ka arī vēja pūsma kļūst spēcīgāka. Taka kļuva plašāka un likās, ka attālināmies no bezdibeņa pašas malas. Tā kā uz priekšu es nevarēju skatīties, neredzēju, kurp mūs ved. Ik pa brīdim paskatījos lejā un manīju, ka esam nonākuši bezdibeņa malā, taču pat tur, kur tā nogāzes bija lēzenas, saskatīju kaulus un apģērba driskas. Un vēl joprojām pāri visam šī atbaidošā smaka.

Kas to lai pasaka, cik ilgu laiku mēs gājām tādās bailēs un trīsās, burtiski šausmās? Tad nāca brīdis (varbūt pēc stundas ceturkšņa, varbūt pēc pusstundas), kad beidzot mūs ar Benu abus reizē vadīja tālāk no bezdibeņa. No sienām abās pusēs varēja spriest, ka mūs ved it kā pa plašu koridoru. Tas bija zināms atvieglojums; mums vismaz vairs nebūs iespējas iegāzties bezdibenī. Bet vai tajā vietā, kurp tikām vesti, nedraudēja vēl lielākas briesmas?

Drīz kļuva gaišāks. Tad virs galvas manīju pie sienas degam lāpu, tās gaišums jaucās ar dienasgaismu. Pa labi ieraudzīju cilvēka roku, tad galvu un ķermeni tas bija vīrietis. Nevarēju pateikt, vai pazinu viņu; liels, starp lāpstiņām uzlikts laukakmens spieda vīru pie zemes. Pēc mirkļa ieraudzīju, ka vīram uz ceļiem ir vēl viens akmens. Abi akmeņi bija tik smagi, ka vīrs nevarēja no tiem atbrīvoties. Tālāk pagājām garām vēl kādam tāpat akmeņos iesprostotam cilvēkam, tad vēl vienam.

Pēc kādas minūtes mūs apstādināja un Benu piespieda nomesties uz ceļiem, bet mani ne. Stāvēju un skatījos, kā viņam lika nogulties ar seju pret zemi pie alas koridora akmens sienas. Mana galva tika pagriezta projām, bet pēc trokšņa un Bena sāpju izsauciena sapratu, ka arī viņu līdzīgs svars spiež pie šīs akmens grīdas.

Kādēļ mani tā nepiespieda? Mani veda uz priekšu un, bakstot ar naža galu, lika izplest rokas augstu virs galvas, delnas cieši piespiežot aukstajai sienai, tad plati izplest kājas, tā ka stāvot līdzinājos milzīgam "X" burtam.

Mans sagūstītājs aizgāja, to es manīju. Ja kāds ir atradies tev tik tuvu, īpaši šādos briesmīgos apstākļos, viņa aiziešanu nav iespējams nepamanīt. Viņi laikam izgāja no alas, jo tūlīt no zemes man visapkārt atskanēja vaidi.

Starp citiem pazinu Benu un klusi pasaucu viņu. Ben. Te Džims. Šeit. Vai esi drošībā?

-     Saspiests, Džim. Briesmīgi saspiests.

-      Kādus ievainojumus nabaga zellis iegūs? Es vaicāju pats sev. Ja tiks no šejienes ārā.

-     Kristieša balss, kāds sacīja.

-    Jā, atbildēju. Kas jūs esat? Vīrs likās esam tuvumā.

-     Jūrnieks Mūrs, ser, no "Hispaniolas" Bristolē.

Es nezināju visus apkalpes vīru vārdus; nebiju

papūlējies izlasīt sarakstu, tāpēc ka negrasījos šajā ziņā apstrīdēt kapteiņa kompetenci.

-      Mūr, es nāku no "Hispaniolas". Kas noticis ar misteru Kolu?

-     Miris, ser. Tie izdūra viņam acis un nogrūda no takas, ser. Tā notiks ar mums visiem.

Manī auga niknums un, lai gan šādos apstākļos tas var izrādīties bīstams, var arī gadīties, ka niknums nāk kā glābējs. Kols bija brīnišķīgs cilvēks, man viņš patika, es viņu apbrīnoju un cerēju uzturēt ar viņu draudzību vēl ilgi pēc mūsu ceļojuma beigām.

Es mirkli ieklausījos, bet nedzirdēju soļus, sagūstītājiem atgriežamies. Bez šaubām, viņi kaut kur apspriedās.

-     Mūr, es čukstus jautāju, cik daudzi ir miruši?

-     Es nezinu, ser.

-     Un cik daudz viņu ir?

-     Es nezinu, ser. Vismaz divi.

-     Vai viņi saprot angļu valodu?

-      Divi tajā runā, ser. Esmu dažreiz dzirdējis pa vārdam. Taču tas ir briesmīgs noslēpums. Esam redzējuši vienīgi viņu kājas, kad viņi mums sper.

Pie pēdējā vārda Mūrs nošņācās, tad, saņemot sitienu, spalgi iekliedzās. Tūlīt arī es sajutu sitienu pa galvu. Man likās, ka man trāpījis kaut kas cietāks par akmeni, cietāks par dzelzi. Sagrīļojos un, krizdams atpakaļ, virs sevis redzēju Džozefa Teita seju.

Ceturtā daļa Nelabojamais zaglis

.

19. nodaļa cilvēka mežonība

Teits negribēja, ka redzu viņa seju, un nožēloja, ka bija ļāvis man to ieraudzīt. Viņš saķēra mani aiz matiem, un no tvēriena spēka un veida sapratu, ka viņš visu laiku bijis mans sagūstītājs un tādēļ bija dzirdējis manus izmisīgos vārdus. Tomēr tie uz viņu nebija atstājuši nekādu iespaidu. Teits tik nežēlīgi iespieda manu seju sienā, ka vēl līdz šim brīdim man uz virsdegunes redzama rēta.

Bet es atcerējos šo seju. Tagad Teits bija noaudzis ar bārdu un viņa seja bija vēja appūsta, bet tas neapšaubāmi bija Džozefs Teits. Man caur smadzenēm izšāvās doma: "Paldies Dievam, ka viņa jaukais dēls atsities vairāk mātē nekā tēvā." (No jauna ieraugot Teitu, man bija jāsecina, ka esmu kļūdījies Lūisa deguna sakarā!)

Vai Teits tumsā bija pakāpies nost no manis? Nezinu, biju pārāk satraukts. Vairākas minūtes pavadīju pa pusei guļus, pa pusei nometies uz ceļiem un piespiedies sienai. Man sāpēja sagrieztais kakls un biju saņēmis spēcīgu spērienu pa muguru. Jutu, kā no deguna plūst asinis, un viena acs man sāpēja, it kā tajā būtu iedūrusies nagla.

Tomēr centos iegūt kādu priekšrocību. Izlikdamies satriekts, varēju pārdomāt stāvokli, kādā biju nokļuvis. Jā gan, biju redzējis Teitu, tomēr vienlaikus manīju arī dienasgaismu!

Aptuveni piecpadsmit vai divdesmit jardus tālāk vajadzēja atrasties kaut kādai ieejai alā. Šaura dabas veidota arka, līdzīga primitīvam tiltam, vijās augšup no akmens grīdas, uz kuras gulēju. Redzēju saules gaismu un koka zaru. Lai aprastu ar visu, bija vajadzīgs laiks, un joprojām izlikos pavisam apstulbināts.

Tālāk manas domas pievērsās vairākiem "Hispaniolas" vīriem, kas gulēja kaut kur tuvumā šajā pašā alā. Varbūt visi nebija nogalināti. Ja varētu pie viņiem nokļūt, iespējams, mums kopā izdotos Teitu pieveikt. Tiešām, ja mestu ar zābakiem, varbūt notriektu viņu no kājām lejā bezdibenī.

Tomēr tad atcerējos, ka vispār nezinu, cik Teitam ir sabiedroto. Bija skaidrs, ka, reiz pārspējuši visus "Hispaniolas" vīrus, viņi man gandrīz nedeva cerību uz veiksmi. Man nekas cits neatlika kā vienīgi bēgšana ja tikai es to spētu!

Galvā jutu pulsējošas sāpes un likās, ka man ir lauzts deguna kauls. Vispirms iešāvās prātā ideja nokļūt atpakaļ uz pussabrukušo būdu plakankalnē. Mēs ar Benu bijām tur atstājuši savus ieročus. Bet kā lai tur atgriežos cauri alai piķmelnā tumsā? Pa malu gar dziļu bezdibeni, kurā mētājās trūdoši cilvēku līķi un kauli? Un visu laiku sagūstitāju novērotam? (Turklāt viņi bija izkopuši kaķa spēju redzēt tumsā.)

Pārdomāju vēlreiz. Baidījos skatīties apkārt, bet sakoncentrēju skatienu uz nelīdzeno arku. Varbūt varētu pārvarēt bailes un ātri līdz tai aizkļūt? Nokļūstot tur, iespējams, man būtu jāsecina, ka tā atveras augstu stāvas klints sienā, jo redzēju pašas koku galotnes. Bet citas iespējas man nebija.

Vispirms man vajadzēja izdomāt kādu viltību. Sakustējos pietiekami enerģiski, lai Teitu un viņa bandu izprovocētu uzbrukumam. Tas man palīdzētu. Tā es uzzinātu, vai mani vēl apsargā un cik cieši.

Paklausieties! es saucu. Es zinu, kas…

Teits smagi iesita man pa galvu, kā likās, ar dunča spalu. Piere kā sprāgtin atsprāga no klints. Tas sagādāja neciešamas sāpes, tādēļ nebija grūti notēlot bezsamaņu.

Es gaidīju ilgi, varbūt veselu pusstundu. Ļāvu augumam it kā pilnīgā sabrukumā atslābināties. Drīz saklausīju zaglīgu skrapstēšanu un sapratu: Teits ir pārliecināts par to, ka padarījis mani nekaitīgu.

Lēni, pavisam lēni iekārtojos ērtāk. Šajā nežēlīgajā cietumā neatskanēja ne skaņa, pat no nabaga Bena ne. Sasprindzināju dzirdi, un man šķita, ka saklausu čabēšanu. Cerēju, ka tā ir vēja pūsma kokos ārpus alas. Kaut kur atskanēja vaidi, bet tie bija tik tikko saklausāmi, un, lai cik bezjūtīgi tas varētu likties, negribēju, ka manu uzmanību piesaista kas cits. Man vajadzēja sakopot visus spēkus vienai pašai kustībai. Spriežot, ka nelieši apsargā alas ieeju, man vajadzēs vai nu izsprukt starp viņiem, vai mesties tiem garām, lai bēgšanas mēģinājums izdotos.

Pa centimetram vien mēģināju apgriezties. Varbūt, ka tas prasīja stundu, bet beidzot man izdevās atspiest galvu pret sienu tā, ka piesardzīgi varēju pētīt arku, pa kuru iespīdēja dienasgaisma. Kā jau bija gaidāms, tur sēdēja divi: Teits un vēl viens, kuru nevarēju skaidri saredzēt. Viņi kaut ko darīja: likās, tā bija virve, ko tie pina no gariem, lokaniem zariem. Neviens neteica ne vārda; abi bija aizņemti darbā.

Rūpīgi vēroju gan viņus, gan arī debesis. Vai tā bija koka galotne? Ja tā, radās zināma cerība, ka varētu nokļūt drošībā. Tomēr tas likās bezcerīgi, līdz paskatījos pretējā virzienā. Caur arku krītošā gaisma un tas, ka acis jau bija apradušas ar tumsu, palīdzēja man tuvāk saskatīt alu.

Tas, ko ieraudzīju, bija kaut kas šausmīgs. Visā garumā gar vienu malu gulēja trūdoši līķi un kauli. Pazinu bocmaņa Nūnstoka garo augumu un formastērpu. Viņa kakls, salauzts kā sērkociņš, rēgojās dīvainā leņķī. Zem viņa saskatīju kāda tumšmataina jauna, spēcīga jūrnieka līķi; zinu tikai, ka šo jauno cilvēku sauca par Sekstonu. Viņam bija ielauzts galvaskauss.

No nabaga Kola nebija ne miņas un es arī nemaz nebūtu gribējis skatīties uz viņa jauko, atklāto seju, kas tagad droši vien bija izkropļota. Pastiepos tik tālu, cik uzdrošinājos, tomēr redzēju vienīgi locekļus. Vai Teits ar saviem huligāniem bija nogalinājis visus mūsu vīrus? Cik daudzi kopā ar Mūru bija izdzīvojuši? Un kā viņiem tas bija izdevies?

Bens Ganns vaidēja. Viņš ilgi neizcietīs, viņa kauli bija pārāk trausli, lai izturētu milzīgo laukakmeņu svaru, kas spieda nabagu pie zemes. Bet tieši Bena liktenis lika man izšķirties par rīcību. Viņa seja atradās apmēram trīs pēdu attālumā no manējās. Ielūkojies ciešāk, redzēju viņam uz vaigiem asaras.

Ben, es čukstēju, mēģināšu izbēgt. Viņš neatbildēja, jo nespēja.

Vispirms mani gaidīja ārkārtīgi sarežģīts uzdevums: ieņemt tādu pozīciju, lai varētu likt lietā piepešu impulsu. Iespējams, ka viena mana kustība paliktu nepamanīta, tomēr jau divas šajā šaurajā vietā būtu kā Dieva dāvana.

Es rakstu šīs atmiņas vismierīgākajā vietā uz pasaules. Tālumā virmo jūra, aiz Kaķa Lāmas neliela zvejas laiviņā, kas šķeļ viļņus, izbraukuši vairāki omāru zvejnieki. Atgriežoties pie rakstīšanas un atceroties torīt piedzīvoto, vēl joprojām nesaprotu, kā man izdevās izbēgt. Piecēlos no grīdas un, zemu pieliecies, sakopojis visus spēkus šim vienam mirklim, viegli uz pirkstgaliem metos uz priekšu. Man bija tikai viens mērķis skriedams, cik spēka, kā bulta šāvos uz arku, aiz kuras spīdēja dienasgaisma.

Pirmais mani ieraudzīja Teits, bet pat viņš tik vien paspēja, kā pacelt savu pinamo. Tas mani paklupināja, un es krišus kritu ārā žilbinošajā dienasgaismā. Teits saķēra mani aiz krekla, un es pa pusei pārkritu pāri malai. Man sažņaudzās sirds zem manis atradās stāva klints, ne cieta zeme; koks, kuru biju redzējis, auga laukā no kādas radzes klints sienā.

Vairāk instinktu, nekā saprāta vadīts, es ķēru pēc akmens klints. Teits noliecās un sagrāba mani aiz matiem, un otrs roku pāris satvēra mani aiz pleca. Tad Teits uzkāpa man uz rokas tā, ka nevarēju to pat pakustināt. Tā es šūpojos klintsradzes malā starp nezināmo kritienu diezin cik lielā dziļumā un visnelietīgāko brīvībā esošo vīru rokām.

Domas šaudījās galvā, meklēdamas citu viltību. Atradu to: ļāvu, lai viņi mani uzvelk augšā un lai domā, ka nu esmu tiem rokā. Tad izlocījos, strauji sakustējos un atbrīvojos no neliešu tvēriena. Sāku šaušalīgu kritienu.

Bet nekritu pārāk tālu. Sadūros ar kaut ko, kas iestenējās, un ietriecos klintī. Biju atsities pret cilvēku, vēl dzīvu. Tālāk es nevis kritu ar galvu pa priekšu, bet sāku slīdēt lejā, atsizdamies pret akmeņiem un brikšņiem. Drīz kritienu apstādināja liela klints. Biju šausmīgi sasities un paskatījos augšā, no kurienes kritu.

Ķermenis, kas mani kritienā apstādināja, bija viens no desmit "Hispaniolas" vīriem! Viņi, aiz roku locītavām piesieti pie krūmu saknēm un stumbriem, kas auga ārā no klints, bija nostādīti uz šauras kores.

Viņi izskatījās nožēlojami sakaltušām asinīm klāti un līdzinājās notašķītām skulptūrām, kas balē saulē. Biju kritis garām šai malai, vīru cietumam, un sadūries ar pašu malējo gūstekni. Pašā tālākajā malā, sirdij sažņaudzoties, redzēju Tomu Teiloru; viņa galva nokarājās uz pleciem, tā ka Toms varēja jau būt miris.

Cik dīvainu ļaunuma valstību biju atklājis! Cik briesmīga atgriešanās šajā sērgpilnajā salā! Bet pārdomām nebija laika. Garām manai rokai, kas bija atspiesta aizmugurē pret klinti, nošņāca musketes lode, un akmens šķemba trāpīja apakšdelmā.

Uzmetis ašu skatienu apkārtnei, nopratu, ka jādodas pa labi. Tas bija pareizs lēmums, jo no kreisās puses kāds lauzās cauri krūmājiem. Nezināju, kurp skriet, bet nolēmu, ka bēgšana uz leju novedīs mani jūras krastā. Tagad pilnībā atrados likteņa rokās; ja Teits mani noķertu, mana dzīve būtu beigusies. Vēl viena lode nodžinkstēja man gar ausi: viens uz mani šāva, bet otrs sekoja.

Nekad vairs nedošos tik riskantā ceļojumā. Nekad vairs neskriešu tik neapdomīgi. Biju izkļuvis laukā Tālskata kalna otrā pusē un atrados Meža Ragā; skrēju pa tik nelīdzenu un nedrošu zemi, ka varēju salauzt abas kājas. Zari un mūžzaļi augi sitās man sejā, sita pa kaklu, rokām un delnām; no zemes izlocījušās saknes tvēra pēc manām potītēm un ceļgaliem.

Esmu dzirdējis sakām, ka, būdams iesaistīts brāzmainā darbībā, cilvēks nejūt nelabumu. Tā nav taisnība. Skrienot jutos tik slikti kā nekad agrāk dzīvē nebiju juties nedz uz sauszemes, nedz uz kuģa.

Aizmugurē caur krūmājiem lauzās mans vajātājs, un šķita, ka pamazām panāk mani. Viņam arī bija lielas priekšrocības; viņš pazina salu un ceļu uz jūru. Patiesi, sekotājs pat nesekoja man, bet gan izvēlējās īsāku un vieglāku ceļu, un drīz es jau saklausīju viņa skaļās elsas. Kā man rīkoties tālāk? Vai apstāties uz mirkli un mēģināt noslēpties? Vai arī uzticēties savai intuīcijai un turpināt bēgt?

Izvēlējos pēdējo variantu un centos palielināt ātrumu. Piepeši atrados klajā laukā un priekšā pletās jūra. Tomēr šī brīvības apjausma līdzi nesa arī vislielākās briesmas: šajā klajumā mans sekotājs varēja mani redzēt. Es arī viņu redzēju no sevis pa labi skrienot, lai nogrieztu man ceļu. Tas bija Teits.

Viņš svieda man ar kaut ko, kas sagādādams caururbjošas sāpes, ķēra man plecu un tur iestrēga. Vai tas bija nazis? Teits atkal meta, un šoreiz viņš trāpīja man virs ceļgala.

Starp mani un smilšu strēli pirms viļņiem palika tikai neliels laukums ar zemu noaugušiem krūmājiem. Centos pārlēkt tiem pāri un paklupu. Atkal augšā, un jau jutu ķērāja roku sev uz pleca. Cirtos atpakaļ un iesitu viņam; sitiens iznāca spēcīgāks, nekā biju domājis. Tā ieguvu mazliet laika.

Krūmājs beidzās, un sākās smilšu strēle, kas bija tik mīksta, ka tūlīt iegrimu līdz potītēm un piesmēlu apavus. Ko darīt? Te nu es biju: priekšā pletās okeāns, atkāpšanās ceļa nebija.

Teits atkal panāca mani un puspagriezienā es situ, bet vairāk kā puika rotaļā ar draugu, nevis niknu cirtienu, kas varētu glābt manu dzīvību. Pirāta spēcīgais tvēriens lika man atgriezties, un es sajutu viņa roku, kas jau grāba pēc manis. Vajātājam bija nazis.

Ieniru zem Teita rokas, apgriezu viņu riņķī un, atbrīvojis plecu no ciešā tvēriena, tiku vaļā. Acī ielidoja kāds liels un karsts kukainis, uz mirkli padarīdams mani aklu. Apjukumā pats īsti nezinādams, uz kurieni skrienu, zem kājām sajutu stingrākas smiltis. Skrēju gar ūdens malu paralēli viļņiem un man priekšā, it kā noenkurots tieši manai vajadzībai, stāvēja nelīdzens plosts. Protams! Man iešāvās prātā. Ja būtu te pamests, es arī uzbūvētu plostu.

Teits redzēja, ka skrienu uz to, un niknumā ierēcās. Reizē sasnieguši plostu, abi uzrāpāmies uz tā. Un atkal kā neprasmīgs skolas puika es pagrūdu Teitu, un viņš atmuguriski iegāzās seklajā ūdenī. Tas viņu mazliet aizkavēja, un es, ceļos nometies, stūmu plostu tālāk projām. Aizsviedu ložņaugu virvi, kas bija piesieta krastā pie mīkstajās smiltīs iedzītas tapas.

Aurodams kā pats jūras dievs, Teits piecēlās no ūdens un svieda man ar nazi. Tas netrāpīja, bet iestrēga plosta neapstrādātajās līstēs. Kamēr viņš pūlējās izraut nazi, es iespēru savam pretiniekam pa roku un no sparīgā spēriena atkritu atpakaļ uz plosta. Tomēr ari Teits nogāzās augšpēdu.

Viņš no jauna piecēlās un stāvēja līdz jostas vietai ūdenī, kamēr es atrados uz plosta. Kāda nejauka skabarga iedūrās manā stilbā, taču es par to nebēdāju. Paskatījos apkārt, meklējot airi: tāda nebija, neredzēju arī nekādu citu noderīgu priekšmetu.

Turklāt Teits atkal metās uz priekšu. Putas rotāja viņa bārdu, bet acīs dega mežonīgs naids. Viņš izrāva nazi no listēm.

Es atkāpos uz plosta pašu tālāko malu, lai būtu no viņa pēc iespējas tālāk. Pirāts centās uzkāpt uz plosta, kuru es neprātīgi kratīju, lai viņš zaudētu līdzsvaru. Plosts vēlreiz iegāza viņu jūrā; tā mala viegli iesita Teitam pa seju, un viņš pakrita, tad piecēlās un atkal stāvēja viļņos, necilvēcīgi aurodams.

Plosts pa viļņiem sāka slīdēt uz dziļākiem ūdeņiem. Mans pretinieks centās piekļūt plostam no otras puses, bet neliels vilnis to aizkavēja. Redzēju, ka visai drīz, ja vien nesāks peldēt, Teits atradīsies līdz pleciem ūdenī. Atcerējos šo ūdeņu bīstamās straumes, un šoreiz mani nesa kāda labvēlīga straume.

Teits nespēja izšķirties. Viņš apstājās un skatījās, ar acīm mērodams attālumu starp sevi un plostu, ko bēgums dzina projām no viņa. Ar katru mirkli atstarpe kļuva lielāka. Vienā brīdī pirāts it kā metās uz priekšu, tad atkāpās, vēl vairāk atkāpās, līdz stingri nostājās jūras dibenā. Teits gandrīz zaudēja līdzsvaru, es redzēju, ka viņš cenšas izvērtēt savas izredzes cīņā ar jūru.

Mans pretinieks bija izšķīries un pacēla nazi augstu virs galvas. Redzēju, kā saules gaismā, rokai izmetot nazi, mirdz tā asmens, un sapratu, ka nebiju pienācīgi ātri reaģējis, lai no tā izvairītos.

.

20 nodaļa Briesmu vara

Tagad, pēc tik daudziem gadiem, kad pamostos (un galu galā vēl skaitos gados jauns cilvēks), allaž ieraduma pēc uzdodu sev jautājumu: Vai esmu drošībā? Tā kā parasti atrodos viesnīcas "Admirālis Benbovs" gultā, atbilde ir ātra un pārliecināta: Jā, esmu gan. Tajā rītā Teita nazis notrieca mani un, kad bezsamaņā atjēdzos uz pašdarinātā, neveiklā plosta, man bija skaidrs, ka nekad vēl dzīvē neesmu atradies tik nedrošā situācijā.

Acis man sūrstēja, un ar vienu es redzēju tikai kā caur miglu; galva briesmīgi sāpēja un reiba, un man asiņoja plecs, deguns un stilbs. Tam jāpievieno fakts, ka ātrs bēguma vilnis nesa plostu tālāk jūrā. īsāk sakot, atrados nopietnās briesmās.

Manās domās valdīja juceklis. Biju pareizi darījis, izvēlēdamies bēgšanu, jo man nebija ne mazāko cerību ietekmēt alā notiekošo. Tāpat biju rīkojies pareizi, izbēgdams tik drīz, kamēr vēl biju spējis pārsteigt Teitu. Tikai ko iesākt turpmāk? Likās, ka uz šo jautājumu nevar atbildēt pat debesis.

Man acu priekšā it kā parādījās tēvoča Embroza seja. Bažījos par visiem tiem, par kuriem biju uzņēmies atbildību. Nabaga Bens Ganns biju viņu izrāvis no dzīves drošībā un iedzinis īstā ellē! Un cik nelaimīgs liktenis Lūisam būt tāda izdzimteņa dēlam!

Tālu aizmugurē Teita stāvs kļuva mazāks un mazāks. Viņš bija palicis krastā, iespējams, cerot, ka sagadīšanās dēļ bēgums pārtaptu paisumā un tādējādi mani atgādātu atpakaļ pie viņa. Skrienot lejā uz smilšu strēli, biju mainījis virzienu un vairs nevarēju redzēt ne alas ieeju, ne vīrus, kas sasieti stāvēja saulē.

Tagad man vajadzēs rūpēties par to, lai izdzīvotu un varētu viņiem palīdzēt. Vai vismaz tiem, kas vēl palikuši dzīvi, ja atgriezīšos. Karstā tropu saule dedzināja, un sāļais ūdens apšļakstīja mani. Biju ievainots, iespējams, smagi, un bez buras un stūres rata atrados viļņu varā okeānā, par kuru zināju, ka tas ir nežēlīgi kaprīzs. Tāda bija mana situācija.

Drīz vien mani atstāja visi spēki un apziņa, un vairākas minūtes ar acīm sekoju Tālskata kalna aprisēm. Šis nolādētais kalns! Ticība par pieredzi, ko dod iepriekšējo grūtību pārvarēšana un kas mani uzturēja, likās izgaisusi. Sēdēju uz plosta un skatījos viļņos; tad nogūlos un droši vien atkal iekritu nemaņā.

Kad atjēdzos, satraukums mani pārņēma no jauna. Attālums no salas liecināja, ka bezsamaņā esmu atradies ilgāku laiku. Kur trāpījis Teita nazis? Par to, ka galvā, nebija nekādu šaubu; pat nepieskaroties, sajutu šo vietu.

Ar pūlēm pieslējos uz ceļiem un tūlīt sajutu šaušalīgas sāpes, it kā man kāds vēlreiz durtu. Paskatījos uz leju: es tupēju uz nelieša dunča, kur tas bija nokritis pēc tam, kad trāpīja man pa galvu. Teits vismaz bija sagādājis man ieroci. Pacēlis to no plosta dēļiem, apskatīju dunci tuvāk. Uz asmens asiņu nebija, bet kāts bija notraipīts un uz tā atradās arī pāris matu. Trāpīts bija drīzāk ar ziloņkaula spalu, nevis tērauda asmeni.

Beidzot sadūšojos pieskarties brūcei. Tā bija pirksta dziļumā, un iedomājoties, cik dziļu to varētu iegriezt asmens, man bija jānodrebinās. Pirkstu gali atrada arī vietu uz kakla un auss, kur asinis bija sākušas sarecēt.

Neuzticēdamies savām kājām (arī plosta nelīdzenās gaitas dēļ), nostājos uz ceļgaliem. No Teita vairs nebija ne miņas. Bet tagad varēju redzēt Tālskata kalnu; straume bija aiznesusi mani tam apkārt. Piepūlēju redzi, tomēr atrados pārāk tālu, lai saskatītu alas ieeju vai nabaga nelaimīgos ārpusē uz klintsradzes.

Plostu skāra vilnis un gandrīz notrieca mani pāri malai, mudinot ķerties pie šī primitīvā rīka pārbaudes.

Plosts bija būvēts no dēļiem, kādus biju redzējis būdā, pāris pāļu varēja būt nākuši no mūsu vecās baļķu mājas, kuru skvairs, dakteris un visi pārējie bija tik dedzīgi aizstāvējuši. Šie dēļi bija savīti kopā ar vīteņaugu vai lokanu zaru virvēm. Nevarēju iedomāties, ka Teits vai kāds cits varētu izbraukt kaut kur tālāk par Bagātību salas krastu; plosts nebija domāts, lai kuģotu stipros viļņos.

Tālab pirmā doma bija, ka man plosts jāvada uz krastu, bet projām no vietas, kur biju uz tā uzkāpis. Galvai noskaidrojoties, pārdomāju un teicu sev, ka man jādodas uz "Hispaniolu". Braukšana kuģa virzienā nesagādāja nekādas grūtības; tas stāvēja noenkurojies ziemeļaustrumu punktā; ņemot par robežzīmi Tālskata kalnu, tas nevarēja būt grūts uzdevums. Patiesi, stāvot ar seju pret salu, pa kreisi, tas ir, uz rietumiem no manis, varēju redzēt Bezanmasta pakalnu.

Bet straume nesa mani dienvidu virzienā un drīz man vajadzēja būt pie Tauvas vilkšanas raga. Lai nokļūtu līdz "Hispaniolai", man vajadzēs braukt visapkārt salai. Tas bija milzīgs attālums, ņemot vērā apstākļus un manu fizisko stāvokli. Turklāt kā gan iespējams vadīt plostu? Pavēros visapkārt, vai gadījumā kaut kur nav piesiets divgalu vai parasts airis. Nekā. Vai man vajadzētu airēt ar rokām?

Nu labi, kas jādara, tas jādara, un es aizvirzījos uz vienu plosta stūri. Man bija nodoms novietot to tādā leņķī pret viļņiem, ka, airējot no viena stūra un kā smaili paceļot gaisā otru, plosts peldētu līdzīgi rombveida kuģim.

Mana iecere neistenojās, jo vienu roku nevarēju izmantot. Kur plecu skāra Teita pirmais, neredzamais ierocis, biju guvis briesmīgu brūci. Bija skarts muskulis, un es gandrīz nespēju pakustināt roku; šī mana ķermeņa puse kļuva ar katru minūti stīvāka.

Centos noteikt straumes un to virzienu. Varbūt varētu norāpties no plosta, turēties pie tā un grūst uz priekšu labvēlīgā straumē? Tā arī izdarīju, un tas gandrīz prasīja man dzīvību. Kad sālsūdens iekļuva brūcē kājā, sāpes bija tik neizturamas, ka es palaidu vaļā plostu: tas saslējās, arī mana veselā roka tika no tā atrauta, un mani parāva zem viļņa.

Kad uzniru, atrados trīs pēdas no plosta, kas tūlīt uztriecās man virsū. Un, lai gan man izdevās atkal uz tā uzrāpties, dabūju spēcīgu belzienu. Jutos priecīgs, ka varu nolikties guļus, un cerēju, ka jūra mani nenosviedīs no plosta.

Paliku guļam vairākas minūtes un centos novērtēt savu situāciju. Neviens no ievainojumiem nešķita nāvīgs; vairākas brūces katrā ziņā izrādīsies traucējošas.

Mans garīgais stāvoklis bija sliktāks par fizisko. Biju piedzīvojis smagas neveiksmes; mani ceļabiedri bija gājuši bojā visšausmīgākajos apstākļos; un es pats tagad dreifeju ārā jūrā nezināmos ūdeņos, ne mazākā mērā nespēdams ietekmēt stāvokli, kādā biju nonācis. Kaut gan tas nav pārāk vīrišķīgi, tomēr atzīstos, ka, izvērtējis situāciju un savu neveiksmju pakāpi, es raudāju.

Bēdas iedzina mani tādā kā apstulbumā. Paliku nekustīgi guļam un pat šodien īsti nezinu, cik ilgi tas turpinājās. Iespējams, vairākas stundas. Saule sūtīja savus kveldinošos starus tieši man uz muguras, un jūra kļuva dīvaini mierīga.

Vēlāk plosts iegrima nedaudz dziļāk. Ik pa brīdim sālsūdens šalts apskaloja mani un allaž likās atrodam kādu no brūcēm. Viens iegriezums stilbā vēl joprojām spēcīgi asiņoja. Savā apstulbumā novilku kreklu un apsēju to brūcei, tā atstādams saulei kailu muguru un plecus. To man vēlāk vajadzēja rūgti nožēlot.

Iestājās nakts, un es turpināju dreifet projām no Bagātību salas un "Hispaniolas". Pēc norietošās saules sapratu, ka virzos vairāk vai mazāk uz dienvidiem. Sajutu briesmīgu pārgurumu. Nevaru pateikt, vai apzinājos sajūtas, bet aukstumu atceros. Tas nebija negaidīti, jo jau iepriekšējā braucienā mēs visi, dakteris Laivsijs un pārējie, bet vēlāk tēvocis Embrozs ar kapteini Rīdu ievērojām temperatūras straujās maiņas dienā un naktī šajā reģionā. Taču tagad dabūju to izjust. Manu ādu bija stipri apdedzinājusi saule. Tajā naktī trīcēju pie visām miesām un gandrīz vēlējos mirt.

Nākamā diena sekoja tikpat nežēlīga, ar karstu sauli, kuras nepielūdzamie stari mani dedzināja, un pēc tam auksta nakts, kas stindzināja. Man sapampa mute, mēle aiz zobiem uztūka. Pūlējos atvieglot savas ciešanas, vispirms gulēdams ar seju pret zemi, tad uz muguras vai sāniem, tomēr tas neko nedeva. Mani tik briesmīgi mocīja slāpes, ka pieļāvu vislielāko jūrā cietušo kļūdu, pagaršoju jūras ūdeni. Tomēr tas bija atbaidoši pretīgs, un pēc pāris minūtēm es sāku izjust tā sāļuma lāstu.

.

21. nodaļa it kā drošībā

Cik savādi, ka nereti grūtas, pat kaunpilnas situācijas var mūs glābt. Ar to es domāju prāta aptumsumu. Šķiet, tieši tas ar mani bija noticis toreiz uz plosta. Bez pārtikas, bez ūdens, bez cerībām iespējams, ka prāta aptumsums bija Visvarenā Dieva sūtīts, lai kalpotu kā cilvēka glābējs līdz jaunas cerības atnākšanai. Pēdējā doma, ko atcerējos, bija saprātīga, jo prātā nāca kāda cita bezcerīga situācija, kad viss šķita zaudēts. Tieši tā, kā pirms ilga laika Izraēla Henda duncis bija mani pienaglojis pie "Hispaniolas" masta, es izmantoju starp diviem dēļiem iestrēgušo Teita plato nazi, lai aiz sarža bikšu auduma piespraustu sevi pie līstītēm. Tādā veidā es vismaz tiktu noturēts virs ūdens, ja gadījumā zaudētu samaņu sāpju, bada, slāpju vai depresijas dēļ.

No turpmākā laikposma un man liekas, ka tas turpinājās aptuveni sešas septiņas dienas es atceros viļņus. Vēl mani ir atmiņas par saules apdedzināto ādu uz pleciem, par degošajām lūpām un mēli, kuru nevarēju pakustināt; manī ir atmiņas par stīvumu kaulos un mokām, ko, iekļuvis brūcēs, sagādāja dzeļošais, sāļais jūras ūdens. Dažreiz man likās, ka nezin kādi briesmoņi grib mani nogrūst no plosta, bet dažkārt šķita, ka lieli putni, zemu planēdami, knābāja manu miesu, it kā es būtu maita. Dzirdēju skaņas, kas šķita gandrīz muzikālas; tie varēja būt tikai putnu kliedzieni, vai ne? Vai varbūt tās bija jūras dzīļu dziesmas?

Visspilgtāk atmiņā man palikušas asās sāpes; jūras ūdens skalošanās acīs un brūcēs, kas likās pārņēmušas visu ķermeni. Nevarēju pakustināt kāju un ne tikai vietā, kur biju sevi pienaglojis pie dēļiem, bet arī ievainojuma vietā, un ik reizi, plostam paceļoties un sašķiebjoties okeāna viļņos, mani pārņēma neizturamas sāpes un šausmas.

Tad bada sajūta, kas atgriezās uzplūdu veidā kā viļņi. Man pat likās, ka sabrūk mani kauli, un prātā nemitīgi nāca Anglijas ēdieni: liellopu gaļa un aitas gaļa, krēms un aukstais deserts, ko tik lieliski gatavo māte. Domas par šiem ēdieniem neatstāja manas smadzenes, un mutē grasījās sariesties siekalas, tikai no tā nekas neiznāca, jo arī tās, tāpat kā citi ķermeņa šķidrumi, bija pārstājušas plūst.

Bet visbiežāk jutos, it kā peldētu. Ar to es nedomāju peldēšanu ūdenī; šī patīkamā sajūta mani pārņēma tikai retumis. Man šķita, it kā es peldētu ārpus sava ķermeņa un no augšienes nolūkotos pats uz sevi. Tur es nožēlojami izstieptām rokām gulēju, zemē nometies un pienaglots uz šī primitīvā plosta. Tas bija tik mazs, ka gandrīz varēju aizsniegt visus stūrus, un katrs vilnis, liels vai mazs, mani mētāja šurpu turpu.

Atmiņās par notikušo šodien redzu jaunu vīrieti nedaudz pāri divdesmit gadiem, kas pakļauts dedzinošās saules stariem, redzu sāļā jūras ūdens radītos jēlumus viņa ķermenī, redzu, kā āda ap brūcēm gan kļūst tumša no asinīm, gan to nomazgā jūras ūdens.

Šādā stāvoklī plosts turpināja dreifet, līdz agri kādā rītā, kad aukstais vējš uzvarēja cīņā ar karsto sauli, it kā caur miglu ieraudzīju kādu priekšmetu kontūras un mani satvēra cilvēku rokas; neskaidras balsis kaut ko jautāja. Vēlāk man stāstīja, ka es neesot atbildējis: es to nespēju.

Arī manas nākamās atmiņas saistās ar pieskārienu ar cieta, bet tīra auduma un nelīdzena koka pieskārienu. Ja runājam par redzes spējām, man vajadzēja būt pacietīgam; sākumā es pat nevarēju atvērt acis, jo jūras ūdens bija licis acu plakstiņiem aizkalst, toties šādi aizsargājot redzi.

Tāpat vēlāk uzzināju, ka toreiz man ausīs un brūcēs bija salīduši dažādi sīki jūras radījumi. Ievainojumus sāļais ūdens bija aizsargājis un dezinficējis, tādējādi pasargājot no lielākiem miesas bojājumiem. Daudzkārtēja ausu mazgāšana ar tīru ūdeni pamazām palīdzēja man atgūt lielisko dzirdi. Kad biju mazs zēns, man patika turēt pie auss piespiestu gliemežvāku, domādams, ka saklausu okeāna šalkšanu. Tagad vairs nespēju to darīt; viena vienīga doma par to liek man notrīcēt.

No pieskārieniem un neskaidrajām balsīm apkārt es drīz sapratu, ka katrā ziņā atrodos uz kuģa, nevis uz sauszemes. Garšas un smaržas sajūtas vēl neatgriezās; manas nāsis bija jēlas no sāļā jūras ūdens. Visvairāk man palīdzēja taustes spēja. Es varēju pakustināt visus locekļus un sataustīt ekstremitātes, un par to priecājos. Straujas kustības sagādāja lielas sāpes, īpaši tajos gadījumos, kad, kā man stāstīja, izvēmu litriem sālsūdens.

Mani no jauna pārņēma nemaņa, bet patiesībā dziļš miegs, par ko biju pateicīgs, jo tas mani izārstēja. Liekas, ka nogulēju gandrīz divas diennaktis. Kad pamodos, jutos daudz labāk. Acis vēl nevarēju atvērt; visi ievainojumi vēl briesmīgi sāpēja. Bet noskaņojums bija mundrāks, un ar mazu sūklīti kāda laipna roka man mutē iepilināja mazliet buljona. No dievu galda nozagts nektārs nevarētu garšot labāk.

Neviens man neko nejautāja, bet cilvēki, kas par mani rūpējās, pļāpāja ar mani tik draudzīgi kā krogus viesi. Tie bija rupji ļaudis, tomēr (brīnums!) angļi. Tā kā parunāt nespēju, nevarējām sarunāties, un viņi par mani neko nezināja; dzirdēju, kā tie sprieda, nez vai es esot spānis vai francūzis, manas tumšās ādas dēļ es varot būt arī portugālis, lai gan tik tumša tā varētu būt iedegusi saulē.

Tāpat viņi nevarēja noteikt manu vecumu, un no neskaidri saklausītām runām sāku aptvert savu neapskaužamo situāciju. īsi sakot, maniem glābējiem es biju nenosakāmas tautības vīriešu kārtas radījums, kam, okeānā dreifējot, ārkārtīgi laimējies palikt dzīvam. Tā viņi mēdza bieži atkārtot.

Jutu, ka pamazām atgriežas spēki. Mazinājās mēles pampums, un brūces pēc regulāras ieziešanas ar kādu ziedi sāpēja mazāk. Mani ievainojumi lika kuģa komandai domāt, ka es varētu būt jūras laupītājs, kas smagi cietis kautiņā ar mačetēm vai dumpja laikā. Tomēr pāri palikušais no mana apģērba galu galā vedināja viņus secināt, ka tas bijis pārāk smalks, lai uzskatītu mani par pirātu.

Bija skaidrs, ka atrados uz angļu kuģa. Viņu jokus es sapratu, viņi galvenokārt runāja par karali un savām dzimtajām vietām. Par savu kapteini jūrnieki runāja (un domāja) maz. Viņa vārdu es tā arī nedzirdēju un no izvairīgajām sarunām nopratu, ka šis cilvēks nebija nekas vairāk kā parasts tirdzniecības kuģa kapteinis, kura kvalifikācija ļāva viņam nomāt kuģus kravu pārvadāšanai.

Dzirdēju pieminam arī tās ostas vārdu, kurp devās kuģis, lai iegādātos pārtiku, veiktu remontdarbus (viņi bija uzskrējuši zemūdens klintij), dabūtu jaunu buraudeklu, jo kuģis bija pārcietis vētru; īsi sakot, ierastie darbi pēc ilga jūras brauciena. Kur viņi bija iecerējuši mani izsēdināt? Man šķita, ka es zinu šīs ostas nosaukumu, bet tikpat labi tā varēja būt Plimuta. Atkal iegrimu miegā.

Kādā dienā, kad, manuprāt, es drīz jau būtu varējis atvērt acis (sāpju notrulināšanās un stīvuma mazināšanās lika acāboliem kļūt mazākiem), starp kojām ieskanējās vēl līdz šim nedzirdēta balss. Lai gan mana uztveres spēja vēl nebija pilnībā atgriezusies, instinktīvi sajutu trauksmi. Kāds augstā un smalkā balsī vaicāja, kā man klājoties. Jūrnieks, kas, pēc manām domām, visvairāk par mani rūpējās, atbildēja: lai arī lēni, tomēr es atlabstot.

-     Vai viņš ir runājis?

-    Ne vārda, ser. Viņš mēģināja, taču mēle pārāk piepampusi. Tāpēc viņš pieņem ēdienu tikai šķidrā veidā.

-    Vai viņš ir francūzis?

-     Mēs tā domājam, ser. Diemžēl nav nekā, pēc kā par to varētu spriest. Tukšas kabatas, ser. Patiesībā nav jau pat kabatu, tāpēc ka no apģērba gandrīz nekas nav palicis pāri.

-     Jā-a.

Mana māte, sieviete, kas nemēdz mētāties ar komplimentiem pa labi un pa kreisi, vienmēr apbrīno manu aso dzirdi. Viņa kaimiņiem ir stāstījusi, ka mājās varu saklausīt putnu dziedam uz lauka. Es tiešām labi pazīstu balsis. Un šo balsi es pazinu pat pārāk labi, lai gan biju to dzirdējis tikai vienu reizi. Tā piederēja Maltbija sekretāram; tā bija skanējusi ārpus "Admirāļa Benbova", kad viņi sarīkoja uzbrukumu viesnīcai. Šīs brigas saimnieks, lai gan bez jūrnieka kvalifikācijas, bija Maltbijs.

Cik noderīgi izrādījās mani ievainojumi! Ja tie nebūtu tik smagi, es droši vien glābējiem būtu nosaūcis savu vārdu, pirms uzzināju to, ka atrodos uz Maltbija kuģa klāja.

Maltbija kuģis! Melnā briga! Manas brūces iesāpējās no jauna.

-      Paziņojiet man, kad viņš būs tiktāl atlabis, lai varētu runāt.

-     Jā, ser.

-       Un cita lieta. Kā ar Raspenu? Sers Tomass apvaicājās par viņa noskaņojumu.

-      Mazliet mierīgāks, ser. Un, cerams, nomierināsies vēl vairāk.

-     Un puika?

-     Slikti, ser. Tas bija nežēlīgi, ser.

-     Jā, es zinu. Smalkā balss attālinājās.

Vīrs, kurš par mani visvairāk rūpējās un jau bija sācis runāt ar mani, lai gan atbildi nemaz negaidīja, pagriezās pret mani un teica: Mums te atgadījās nelaime. Uz kuģa ir tāds dīvains zellis ar lielu kupri, vārdā Ābels Raspens, un viņam likās, ka kuģa puika par viņu smejas, tāpēc viņš to nopēra gandrīz līdz nāvei. Tā bija tava laime, jo tu guli viņa kojā.

Augstais Dievs! Es guļu kupraiņa gultā! Vai tā viņu sauc Ābels Raspens? Viņu būtu vajadzējis nokristīt par Kainu. Ko vēl liktenis man piespēlēs? Domās smagi nopūtos. Pat pašās neapvaldītākajās fantāzijās nebiju iedomājies, ka tieši Maltbijs un viņa banda nocels mani no plosta jūrā. Ko lai tagad iesāk?

Kad Maltbija briga bija pienākusi klāt "Hispaniolai", mierināju sevi ar domu, ka viņš mani nebija redzējis, bet par to, ka mēs ar kupraini reiz satikāmies uz ceļa, biju aizmirsis. Tiesa, viņš nezināja, ka es biju tās viesnīcas īpašnieks, kuru viņš ar saviem pavadoņiem aplenca, bet no šis īsās tikšanās reizes viņam vajadzētu mani pazīt. Tā es tur gulēju, šausmu pārņemts, tomēr man pietika prāta, lai nomierinātos un tad izdomātu, kā rīkoties turpmāk.

Kādu viltību lai izdomā? Vai manām bailēm nekad nebūs gala? Kā varētu sveiks un vesels tikt nost no šī kuģa? Mana vienīgā priekšrocība bija laiks; to vajadzēja vilkt garumā, jo neredzēju nekādas vajadzības runāt vai rādīties uz klāja.

Ja biju pareizi sapratis no dzirdētā, kuprainis savas mežonīgās rīcības dēļ kaut kur uz kuģa tika turēts ieslodzījumā. Tādā gadījumā mani gaidīja sastapšanās ar Maltbiju. Kāda vēl viltība varētu mani glābt? Varbūt visu rakstīt, bet neko nerunāt, par iemeslu minot savainoto mēli?

Viņi taču mani nogalinās tajā pašā brīdī, kad būs pazinuši! Sapratu, ka man jānodrošinās pret to brīdi, kad kuprainis atkal būs uz brīvām kājām. Kā to izdarīt? Spriedu, ka palīdzības sniedzēji ir noraizējušies par manām acīm. Varbūt varētu apsaitēt sejas lielāko daļu; manā pašreizējā stāvoklī tas nebūtu pārāk neparasts lūgums.

Bailes mazliet atkāpās, bet domas turpināja nemierīgi šaudīties. Mani iepriecināja tikai ātrums, ar kādu atgriezās spēja saprātīgi spriest.

No apkārtējām sarunām sapratu, ka jūrnieki cer sasniegt ostu piecās līdz septiņās dienās. Jutu, ka kaut kas aizķēries atmiņā: nosaukums, tās ostas nosaukums, uz kuru bijām uzņēmuši kursu. Kā es to zināju? Nevarēju un nevarēju atcerēties, tāpēc noguris metu mieru. Ar dažādiem sīkiem vingrinājumiem sāku trenēt savu ķermeni: izlocīju plecus un kājas, kustināju visu augumu un ļoti vēlējos, lai sadzītu manas nabaga acis.

Lai sevi uzmundrinātu, sāku domāt par visiem saviem biedriem gan par alā ieslodzītajiem, gan nelaimīgajiem, kas sasaistīti dedzinošā saulē stāvēja ārpus alas klintsmalā, gan arī par tiem, kas raižpilni un bezspēcīgi gaidīja uz "Hispaniolas".

Kādu padomu tagad kapteinim deva mans mīļais tēvocis Embrozs? Cik daudz labu vīru bija uz salas krituši no Teita slepkavnieciskās rokas? Vai bija pareizi, ka mazais Lūiss zēns, kas bija iekarojis manu sirdi, sastapsies aci pret aci ar savu nežēlīgo tēvu? Un Greisa Ričardsone, kuru es tik ļoti mīlēju, it kā viņa būtu paša Dieva izredzētā, vai tas nebūtu pārāk briesmīgi, ja viņa satiktos ar tādu cilvēku, kura rokas aptraipītas asinīm?

Kā jau parasti ar mani notiek, spriedelēšana atkāpās praktisku lietu priekšā. Sev asi teicu, ka visiem būs labāk, ja es pārdomātu, kā izlabot visas pieļautās kļūdas. Uzdevumi bija milzīgi: izglābt pēc iespējas vairāk vīru uz salas Tomu Teiloru, jebkuru no jūrniekiem, doktoru Džefrīzu (pat tad, ja viņš ir mans sāncensis); aizvest Benu Gannu (ja vien viņš vēl ir dzīvs, un, iedomājoties vien, ka nav, man pārskrēja auksti drebuļi) atpakaļ pie mierīgajām alejām un dzīvžogiem; nodot Teitu taisnai tiesai, lai kādi arī būtu Greisas Ričardsones aizbildinājumi; vērst par labu visus zaudējumus un nepatikšanas, ko biju ienesis labā kapteiņa Rida dzīvē, un nogādāt visus sveikus un veselus mājās.

Jebkurš no šiem uzdevumiem izrādītos ciets rieksts pat Hēraklam. Saku to ne jau lielīšanās dēļ, drīzāk, lai atzīmētu, ka uzskatīju to izpildi par savu pienākumu.

Mana nākamā doma bija vispašsaprotamākā. Lai izpildītu šos uzdevumus, vispirms man jāparūpējas, lai es atveseļotos. Turklāt man jābūt ļoti viltīgam, lai izvairītos no jaunām briesmām, līdz varētu sākt savu ieceru īstenošanu.

Un tajā mirklī es izdarīju līdz šim savu svarīgāko atklājumu. Atcerējos, kādēļ zināju ostas nosaukumu un skaisto, cietzemes ieskauto līci, kurp devās kuģis, un sajutu, kā pasmaidot mazliet ieplaisā lūpu kaktiņi. Kopš izglābšanās tā bija pirmā reize, kad uzdrīkstējos pasmaidīt. Domās dedzīgi pateicos mīļajam "Admirālim Benbovam", kura smagās durvis aplenkuma laikā mani noslēpa.

.

22 nodaļa vēlreiz risks

Dienas ritēja, tagad jau varēju sākt skaitīt minūtes, kā ari stundas, turklāt arvien vairāk pārliecinājos par šīs kuģa apkalpes skarbumu un nesavaldību. Viņi, protams, bija disciplinēti un pieredzējuši, taču nāca no jūrniecības zemākajiem slāņiem. Viņi ne gribēja, ne darīja man ko ļaunu, un šajā sabiedrībā man bija iespēja īstenot ieceri, par kuru pirmās nojausmas lika man pasmaidīt.

Kādā rītā, kad mans "dakteris" iepilināja buljonu man starp lūpām, es izdvesu ņurdošas skaņas.

-     Vai vari tagad runāt? jūrnieks jautāja.

Es noraidoši papurināju galvu.

-     Bet tu saproti, ko es saku?

Es pamāju ar galvu.

-     Vai esi anglis? Saprātīgs virs, viņš sāka uzdot man jautājumus, uz kuriem varēja atbildēt bez vārdiem.

Es atkal pamāju.

-     Vai redzēt vari?

Savilku seju grimasē, kas uzvedināja uz domām, ka man traucē pietūkušie acu plakstiņi.

-      Nekas, nekas. Vai esam tev devuši ēst to, kas vajadzīgs?

Apstiprinoši nožestikulēju, tad parādīju rūpīgi izdomātu zīmi, ka vēlos rakstīt.

-      Pagaidi, teica jūrnieks, un par šiem vārdiem man bija jāpasmaida, jo nemaz nevarēju nekur aizskriet, nedz ari man bija, kur skriet.

Zināju, kas tagad notiks, un priecājos, ka man bija taisnība. Atnāca sekretārs ar smalko balsi.

-     Viņi man saka, ka jūs sākot atveseļoties? viņš vaicāja.

Es piekrītoši pametu ar galvu.

-     Un ka vēlaties rakstīt?

Es atkal pamāju.

Viņi man palīdzēja piecelties pussēdus, un intuīcija lika man izrādīt, ka jūtu stiprākas sāpes nekā patiesībā, kaut gan lielas pūles tas nesagādāja: miesu šķita plosām it kā naža dūrieni. Kreisajā rokā man ielika kuģa žurnālu un labajā zoss spalvu vai kaut ko tamlīdzīgu.

Man drebēja roka; zināju, ka tas ir no bailēm par paša uzdrīkstēšanos, bet viņi droši vien piedēvēja to maniem ievainojumiem. Uzskribelēju M-I-L-L-S. B-R-I-S-T-O-L-E.

Sekretārs, kurš sekoja rakstītajam, savā smalkajā balsī nodziedāja: Kāds kuģis, mister Mills? H-I-S-P-A-N, es sāku, bet viņš pārtrauca.

-     "Hispaniola"?

Pamāju, un gandrīz vai dzirdēju, kā šis cilvēks pārdomā.

-     Kas ar to notika? viņš beidzot jautāja. Uzrakstīju S-Ē-R-G-A.

-     Viņus piemeklēja sērga? Apstiprinoši pamāju.

-     Vai jūs arī saslimāt?

Pakratīju galvu un uzrakstīju B-Ē-R-E-S. P-AŅ-Ē-M-U P-L-O-S-T-U.

-    Jūs esat dezertieris? nošņācās vājais sekretārs. Noraidoši pakratīju galvu un rakstīju A-T-Ļ-A-U-J-A.

P-A-L-I-K-T V-A-I I-E-T.

Tagad sāku rādīt, ka rakstīšana prasījusi pārlieku lielas pūles. Atcerieties, ievainojumi ap acīm vēl nebija tik labi sadzijuši, lai varētu tās atvērt bez stiprām sāpēm.

-         Mister Mills, vai jūs zināt "Hispaniolas" ceļojuma nolūku?

It kā negribīgi pamāju ar galvu. Sekretārs nojauta manu garastāvokli un domāja (ko es arī vēlējos), ka ir tuvu mērķim. Viņš mainīja taktiku.

-     Kāds bija brauciena mērķis? Paliku nekustīgi guļam.

-     Vai jūs gribat man to pateikt, mister Mills?

Es uzrakstīju P-E-R-S-O-N-I-S-K-S, mirkli pavilcinājos, tad pierakstīju klāt N-O-S-L-E-P-U-M-S.

Saprotu. Viņš tik tikko spēja apvaldīt satraukumu.

Es nopūtos, it kā būtu ļoti noguris. Sekretārs izrādīja laipnību.

-      Jums jāatpūšas, mister Mills. Priecājamies, ka esat uz mūsu kuģa, jūs šķietat jauks puisis, un mēs jūs pārvietosim uz labāku vietu. Jūs tiksiet labāk aprūpēts. Bet man jums kaut kas jāpajautā: vai jūs noteikti zināt vai varbūt domājat, ka ir atrasts tas, pēc kā kuģis ieradās?

Izlikos, ka apdomājos, un pamāju, tad, ieturējis nelielu pauzi, pamāju vēlreiz.

—   Pārvietojiet viņu uz virsnieku nodalījumu, sekretārs teica manam aprūpētājam. Sameklējiet Veilu! Nododiet viņam instrukciju, ka šis vīrs labi jākopj. Sers Tomass priecāsies, ka esam izglābuši tādu cilvēku. Man viņš piebilda: Mister Mills, Veils ir lieliski apmācīts, viņš jūs labi aprūpēs.

Kad sekretārs bija izgājis, man gribējās sardoniski pasmaidīt. Es gan zināju, par ko sers Tomass priecātos. Tāpat apzinājos savu svarīgumu: ne velti mani pārvietos uz labākām telpām un manā rīcībā nodos vienu no viņu sulaiņiem. Bet tas, protams, nenozīmēja, ka viņi mani uzskata par džentlmeni!

Tomēr es būtu gribējis zināt īsto, dziļāko iemeslu, kādēļ viņi mūs izsekoja. Zināju, ka Greisa (kā tagad sāku viņu domās saukt) un Lūiss bija tie, kurus viņi vajā. Bet kādēļ? Ko viņa bija iecerējusi un ko vēlējās panākt, ko zināja? Katrā ziņā tas bija kaut kas ārkārtīgi svarīgs: tā dēļ uz mūsu ceļa bija miris kāds ievērojams vīrs un viņa radinieki nofraktēja kuģi un sekoja mums apkārt vai puspasaulei.

Diemžēl Greisa nebija atbildējusi uz maniem jautājumiem un man vēl arvien nebija zināmi šī mūsu brauciena iemesli. Ko nozīmēja sekretāra jautājums: "Vai jūs noteikti zināt vai varbūt domājat, ka ir atrasts tas, pēc kā kuģis ieradās?" Vai arī Maltbijs meklēja Teitu? Un, ja tā, tad kādēļ? Varbūt viņš tikai bija padzirdējis par sudraba stieņiem? Nē, šaubos, ka baumas par bagātībām vien varēja viņus atvilināt tik tālu. ļ

Nomocījos ar šādām un līdzīgām domām, bet nekas skaidrāks nekļuva, izņemot to, ka pilnīgi neviens uz šīs brigas nedrīkst uzzināt, kas īstenībā esmu.

Mana statusa paaugstināšana sākās bez kavēšanās. Parādījās divi jūrnieki ar nestuvēm. Un vēl viens mazs, apaļš vīriņš ar tik gludu zodu, ka viņam nemaz nevajadzēja skūties, ģērbies pavisam citādi nekā jūrnieki: apspīlētās, melnās biksēs līdz ceļiem, baltā kreklā ar vēdekļveida apkakli un vestē ar zeltsarkanām svītrām. Viņš lika jūrniekiem iecelt mani nestuvēs, to viņi izdarīja pārsteidzoši uzmanīgi.

-     Mani sauc Veils, teica mazais, apaļais, rāmais vīrs.

Viņi aiznesa mani uz labu kajīti un uzmanīgi iecēla zemā, platā kojā, kur es, smagi elpodams, apgūlos. Devu mājienu ar roku.

-      Izskalot acis, mister Mills? Vai to jūs vēlaties?

Es piekrītoši pamāju.

Veils atnesa aukstu ūdeni un viegli apslacīja abus acu plakstiņus. Es saviebos, mazliet pietēlodams, lai gan acis vēl aizvien briesmīgi sāpēja.

-     Ir labāk, ser?

Saņēmu viņa roku un virzīju tuvāk acīm, rādot, ka gribētu, lai viņš tās apsedz.

-      Vai atrast kaut ko, lai apsegtu acis, ser? Vai to jūs vēlaties?

Piekrītoši pamāju. Veils aizgāja un atgriezās ar auduma gabalu, ko viegli pārklāja manām acīm un pierei. Pavilku to, lai audums klātu arī degunu. Tad ar žestu palīdzību lūdzu alabastra ziedi. Kad viņš to atnesa, es lēni ieziedu to lūpās, un man atkal vajadzēja saviebties īstās sāpēs.

Pēc tam gulēju gauži apmierināts. Mans plāns patiešām likās aizraujošs: nekautrīgs zellis to sauktu par lielisku ideju vai viltīgu intrigu. Man tas tā patika, pārdomājot šo intrigu un iespējas, ka bija gandrīz skaļi jāsmejas.

Nevienu brīdi man nešķita, ka plāns varētu neizdoties, un tagad esmu pārliecināts, ka pirmais veiksmes priekšnoteikums ir nesatricināma ticība savas ieceres labvēlīgam iznākumam.

Nākamajā rītā, kā jau gaidīju, atnāca sers Tomass Maltbijs. Kopā ar viņu bija sekretārs, blakus nostājās Veils un man rokās iespieda rakstāmo.

-     Mills, ja nemaldos?

Es pamāju.

-     Es esmu sers Tomass Maltbijs, nekāda iepazīstināšana man nebija vajadzīga, ko viņš, protams, nezināja.

Es mēģināju apsēsties, bet viņš teica: Nepūlieties, labo cilvēk. Cik saprotu, jums ir smagi ievainojumi. Tomēr daži no tiem mūs nedaudz mulsina. Mēs domājām, ka esat ievainots kautiņā. Bet Veils, kas rūpējas par jums, saka, ka ļaunumu nodarījuši jūras radījumi.

Es saviebu seju, it kā atcerēdamies.

-       Nu tā, Mills. Kāds atnesa Maltbijam krēslu; dzirdēju tā kājas noskrapstam pret koka grīdu. Es jums jautāšu kaut ko svarīgu, pat nopietnu. Es šeit atrodos karaļa uzdevumā. Vai šo kuģi "Hispaniola" sērga skāra smagi?

Es pamāju.

-     Vai uz tā atrodas civilpersonas?

Atkal pamāju.

-     Kas tie ir?

Uzrakstīju L-Ē-D-I-J-A un Z-Ē-N-S.

-     Skotiete, un gandrīz divpadsmit gadu vecs zēns ar brūniem matiem? Maltbijs jautāja.

Pamāju.

-     Kas notika ar viņiem?

Uzrakstīju M-I-R-U-Š-I.

Maltbijs iestenējās. Vēl kādi citi?

Es pametu ar galvu.

-     Viņu vārdi?

Uzrakstīju H-O-U-K-I-N-S-S.

-     Viesnīcas saimnieks?

Piekrītošs žests.

-     Citi? hercogs vaicāja. H-E-T-S.

-     Advokāts? Hets un Houkinss? Vai sērga skāra arī viņus? Viņš ar cerībām balsī jautāja.

Es pamāju, mazliet nožēlodams nabaga tēvoča Embroza nogalēšanu un pārmēru apmierināts ar paša nāvi.

-    Kāds bija viņu ceļojuma mērķis? Jūs varat runāt atklāti.

Es vilcinājos.

-      Nu, nu, cilvēk. Mēs zinām, kas tas ir; mums vajadzīgs tikai apliecinājums.

Ar zīmēm rādīju, ka rakstīšu, bet atkal vilcinājos.

-     Es cienu jūsu lojalitāti, Mills, bet man vajadzīgi pierādījumi. Es jautāšu un, ja jūs tikai piekrītoši vai noraidoši pamāsiet, jūs nevarēs apsūdzēt par vārda laušanu, kaut ko izpaužot rakstiski vai mutiski. Vai tika meklēts kāds no likuma bēguļojošs tips vārdā Teits?

Es negribīgi pametu ar galvu.

-    Vai viņi to atrada?

Piekrītoši pamāju, sākumā atkal vilcinādamies; man sāka patikt šī drūmā spēle.

-     Vai viņš ar tiem runāja? Vai liecinieki bija?

Galvas mājiens.

-     Vai Teits kaut ko uzrakstīja?

Ar rokas kustību rādīju, ka nezinu.

-       Vai viņš runāja ar cilvēkiem? Ar kuģa kapteini?

Apstiprinošs žests.

-    Vai esat par to pārliecināts?

Enerģiski pamāju, tad it kā piepūlē saviebos.

Maltbijs ilgi klusēja. Nevarēju redzēt, ko viņš dara; varbūt vienkārši domāja. Beidzot, vīrietim pieceļoties, dzirdēju noskrapstam krēslu.

-       Paldies, Mills. Esmu jums ļoti pateicīgs. Jūs patiešām mums ļoti palīdzējāt. Kad jutīsieties labāk, mums vajadzēs aprunāties vēlreiz. Viņš grasījās iet, bet tad apdomājies pagriezās. Man jājautā vēl kaut kas. Vai kapteiņa nodoms (ja viņš izdzīvos) ir sagaidīt glābšanas kuģi?

Pametu ar galvu.

-     Un tādā veidā nogādās Anglijā to zelli Teitu?

Piekrītoši nožestikulēju, izrādīdams dziļu pārgurumu; biju kļuvis par labu aktieri.

-     Jūs esat rīkojies ļoti labi, Mills.

Maltbijs izgāja no kajītes, un labais Veils pienāca pie manis.

-     Mister Mills, es esmu noraizējies. Jūs droši vien esat ļoti noguris.

Es vārgi pakustināju roku un lūdzu atnest jaunu acu pārklāju. Cik lielisks plāns!

.

23 nodaļa Atgriežamies uz sauszemes

Lai gan mani uz kuģa neuzskatīja par džentlmeni, tomēr iekļāva to skaitā. Man pasniedza labus ēdienus, kas ļoti atšķīrās no komandas maltītēm, un tos papildināja vīns. Es to nedzēru, man bija vajadzīgs skaidrs prāts, bet priecājos par lieliskajām drēbēm, ko man atnesa un kuras ar Veila palīdzību uzvilku mugurā.

Es atkal biju atguvis redzes spējas, tomēr, pastaigājoties pa klāju, parūpējos, lai pārsējs būtu lielāks un platāks. Vēl nebiju redzējis sevi spogulī un tāpēc nezināju, vai kuprainis varētu mani pazīt. Lai gan likās, ka viņu vēl arvien tur ieslodzītu, domas vien par šī cilvēka klātbūtni uz kuģa mani šausmināja.

Mēs sasniedzām ostu, un es pazinu šo vietu. Pagaidām viss veicās lieliski! No Veila sacītā sapratu,

ka kuģa labošanas darbi prasīs vairākas nedēļas. Šajā siltajā klimatā darbi nesokas tik raiti kā Bristoles dokos.

No Veila sapratu arī, ka par kavēšanos Maltbijs ir sapīcis un, par spīti kalendāram un gadalaikiem, tiek izstrādāti "milzīgi slepeni plāni". Tas drīzāk liecināja par to, ka melnā briga negrasās tūlīt doties atceļā uz Bristoli, un es spriedu, ka mana viltība sāk nest augļus: nepareizā informācija mudina Maltbiju atgriezties Bagātību salā.

Briesmas, kas saistījās ar tādu iespēju, mani biedētu līdz nāvei, ja vien es cieši neticētu tam, ka manas ieceres piepildīsies. Vai lielas cerības rodas instinktīvi? Es ticu, ka tā. Ja priekšnojautas kaut kādā noslēpumainā veidā nedarītu man zināmu, ka visas mana plāna daļas (ieskaitot nākamo, pašu svarīgāko) izdosies, es nemūžam neko tamlīdzīgu nebūtu uzņēmies; viss bija pārmērīgi bīstams.

Kad jau dažas dienas bijām uzturējušies ostā, es ar Veilu un savas piezīmju grāmatas starpniecību izteicu Maltbijam lūgumu. Kamēr atpūtos pūpē, Veils atradās man blakus, un es uzrakstīju vārdus K-R-A-S-T-Ā? un tad V-I-E-S-N-ī-C-Ā?.

-      Mister Mills, jūs vēlaties iet krastā? Mēs ar Veilu bijām kļuvuši tuvi draugi; man viņš patika. Pabūt viesnīcā? Iedzert alu?

Es piekrītoši pamāju.

-     Protams, mister Mills, protams. Kurš džentlmenis gan to negribētu?

Tad es uzrakstīju I-S-T-A-B-A? P-A-L-I-K-T?.

-     A, mister Mills, jus gribat īret istabu viesnīca? Kā Bristolē?

Pamāju. Pēc mirkļa lēni uzrakstīju Ā-R-S-T-S?.

-     Protams, Veils teica.

Manu lūgumu viņš darīja zināmu Maltbijam, un nākamajā dienā Veila pavadībā devos krastā uz tādu namu, kur gan, šķiet, sniedz viesnīcai raksturīgus pakalpojumus, tomēr tas stipri atšķīrās no "Admirāļa Benbova" vai "Karaļa Džordža". Es atkal ilgojos atgriezties mājās, kaut vai tikai tāpēc vien, lai izstāstītu Džonam Kalzīnam, ko citās pasaules daļās uzskata par krodziņu.

Naktīs vienatnē biju ietrenējies pavilkt acu pārsēju tā, ka varēju redzēt tam cauri. Audums nebija tik smalks kā marle, tomēr ļāva saskatīt apkārtni pietiekami labi, lai varētu novērtēt, kas notiek. Zināju, ka mans plāns darbojas, jā gan, es jau kādreiz biju bijis šajā ostā.

Viesnīca ar sarkanu kārniņu jumtu bija burtiski iegrimusi ziedos, bet nosaukums bija rakstīts man nesaprotamā valodā. Veils ieveda mani košajā lievenī, un mēs lēni kāpām augšā pa marmora kāpnēm, gājām pa zaļām un dzeltenām flīzēm klātiem gaiteņiem uz istabu ar dzeltenbrūnām sienām. Mani gaidīja plata gulta un krēsls pie loga, bet man pietika viltības, lai ļautu Veilam mani vadīt.

Viņš nosēdināja mani pie loga un tad nokāpa lejā sagaidīt izsaukto ārstu. Biju lūdzis tādu, kas saprot angliski. Man vajadzēja izdomāt iemeslu, lai mēs ar viņu varētu palikt divatā.

Ārsts bija izskatīgs liela auguma vīrs, akurāts un autoritatīvs, vārdā Belentains. Kaut gan viņš bija skots, tomēr nevainojami runāja arī angliski. Veils parādīja manus ievainojumus, un ārsts slavēja man sniegto palīdzību. Viņš uzmanīgi klausījās, kad Veils stāstīja par maniem ievainojumiem. Es uzzināju šo to jaunu: ka esmu bijis bezsamaņā veselas divas dienas pēc tam, kad viņi mani gluži kā kaut kādu jūras dzīvnieku nocēla no plosta.

Doktors Belentains saņēma manu roku un sasveicinoties sacīja: "Mister Mills." Viņa balsī skanēja cieņa. Tā parādīja, ka viņš patiesi uzskata, ka visi cilvēki ir vienlīdzīgi. Tas skotiem raksturīgi. No tā, kā saspiedu viņa roku, doktors Belentains saprata, ka aiz mana stāsta slēpjas kas vairāk.

Ārsts pagriezās pret Veilu. Mans profesionālais paradums ir visu pacientu izmeklēšana bez lieciniekiem. Jūs saprotat, nekā personiska. Viņš to pateica tik draudzīgi, ka neviens neapvainotos, pat ātri aizkaitināmais Maltbijs ne. No dabas godbijīgais, lai arī zināmā mērā liekulīgais Veils izgāja, atstājot doktoru Belentainu un mani divatā.

Viņš pavilka tuvāk krēslu. Nu, ser. Kas būs vispirms: jūsu brūces vai tas, kas patiešām jums sāp?

Noņēmu pārsēju no acīm.

Pamādams ārstam, lai viņš apsēžas tuvāk, ja gadījumā Veils klausītos aiz durvīm, es pirmo reizi kopš tās reizes, kad kliedzu uz Teitu, pačukstēju savā parastajā balsī: Man jums kaut kas jāpastāsta.

Viņš uz mani nopietni un ieinteresēti paskatījās. Tad es izstāstīju savus piedzīvojumus. Viņš ļoti uzmanīgi un ar uzticēšanos klausījās, un tās ir divas lieliskākās dāvanas, ko viens cilvēks var sniegt otram.

Mans stāsts aizņēma zināmu laiku, un pēc tam mums bija ilgāka saruna, kuras laikā doktors Belentains uzdeva daudz jautājumu. Beidzot viņš skaļā balsī teica: Labi, mister Mills. Ko lai ar jums dara?

Viņš ātri apskatīja visas manas brūces, tad piegāja pie durvīm un pasauca Veilu, kurš, izrādīdams vairāk godbijības, nekā es cerēju (baidījos, ka viņam dots uzdevums mani arī izspiegot), gaidīja diezgan tālu gaitenī un nebija varējis noklausīties mūsu sarunu.

Doktors Belentains lūdza Veilu palīdzēt, lai varētu apskatīt manus plecus, muguru un gurnus. Veils palika istabā, un ārsts pabeidza apskati. Izņēmis no somas papīru, viņš apsēdās pie galda.

Veils nosusināja manu pieri; no uztraukuma, ka uzticu savu stāstu šim svešiniekam, biju nosvīdis. Dzīvē dažkārt gadās, ka atrodamies tādā situācijā, no kuras izeja rodama, tikai neprātīgi riskējot, un doktors Belentains izrādījās mans labais liktenis.

Viņš pabeidza rakstīt, piecēlās no galda un pasniedza abas aploksnes Veilam.

Te ir kāds aptiekārs, portugālis. Blakus pakāpieniem, kas ved uz šo ēku rindu. Iedodiet viņam šo te: viņš mani labi pazīst. Kamēr viņš izgatavos zāles, es būtu pateicīgs, ja jūs aiznestu šo vēstuli savam saimniekam, lai kas viņš ari būtu. Es lūdzu viņu pieņemt mani.

-        Sers Tomass Maltbijs, ser, džentlmenis, ser, karaļa tuvs draugs. Šie vārdi skanēja kā iemācīti, katrā ziņā viņš tos bija bieži izteicis.

Veils aizgāja, un Belentains pievērsās man.

-      Lūdzu, lai atļauj jūs aizvest uz manām mājām un nodot manā aprūpē. Lai saglabātu jūsu acis un izārstētu mēli. Tāpat vēlos paskatīties uz jūsu draugu Maltbiju. Jūsu stāsts gan ir briesmīgs.

Lai gan nosvērts un mierīgs vīrs, viņā tomēr bija iedegusies aizrautības dzirkstīte, par ko liecināja steidzīgais runas veids.

-     Un kā ar maniem ievainojumiem?

-      Viss sadzīs, teica šis vērīgais un brīnišķīgais skots. Lai gan vēl ilgi jūs jutīsiet sāpes. Kāja gan rada bažas. Baidījos par cīpslu, tomēr liekas, ka tā nav pārcirsta, ir tikai dziļa brūce.

Viņš sāka apskatīt manu galvu un seju, īpašu uzmanību veltīdams acīm, ausīm, nāsīm, lūpām un mēlei.

-       Patiešām, arī nedzirdēdams jūsu stāstu, būtu lūdzis nodot jūs manā aprūpē. Un, kad būsiet izgulējies, mēs parunāsim par jūsu otro lūgumu. Mazrunīgais vīrs pakratīja galvu un pasmaidīja.

Vairākas minūtes mēs nosēdējām klusēdami. Tas man sagādāja milzu atvieglojumu, jo vairs nevajadzēja visu laiku būt modram.

Tad doktors Belentains domīgi ierunājās: Tā sala. No kā tie nelieši pārtiek?

Viņš paskatījās uz mani ar savādu skatienu, it kā nevēlēdamies otram cilvēkam prātā iedvest nepatīkamas domas, lai cik patiesas tās varētu izrādīties.

Jautājuma jēgai nonākot līdz manai apziņai, pievēru acis.

-       Man jāatvainojas, ka aizskaru tik nepatīkamu jautājumu. Esam dzirdējuši nostāstus par kanibālismu. Šajā pasaules daļā cilvēki ne vienmēr vairās no nežēlīgas, primitīvas dzīves.

No somas izņēmis mazu zāļu pudelīti, vienu tableti viņš uzlika man uz mēles. Tādu saldumu es vēl nekad mūžā nebiju baudījis un visai drīz jutos pilnīgi atslābinājies. Atlaidos krēslā, doktors Belentains atkal pārklāja man acis un, kamēr viņš sēdēja blakus, es atpūtos.

Tad atgriezās Veils un palīdzēja ārstam uzsmērēt smaržīgo ziedi man uz plakstiņiem, ausīm, nāsīm un lūpām un ar citu ieziest galvu, plecus un savainoto kāju. Pēc procedūras pabeigšanas Veils teica: Mans saimnieks grib, lai tūlīt jūs aizvedu pie viņa.

-       Es atgriezīšos, mister Mills, sacīja doktors Belentains.

Kamēr viņi bija projām, vingrināju savas kājas un augumu kustībās, īsiem soļiem un lēniem soļiem staigādams šurpu turpu pa istabu. Gribēju atgūt spēju pārvietoties tā, lai neviens to nenojaustu un vajadzības gadījumā spētu radīt pārsteigumu. Lai gan kāja vēl briesmīgi sāpēja, tā klausīja labi, un pleca stīvums ar katru kustību mazinājās.

Pa logu varēju redzēt ostu un, kad jutos drošs, vēroju spilgti zilo doktora Belentaina mēteli, viņam un Veilam tuvojoties brigai. Tad es apskatīju savu istabu un nišā atklāju lielu spoguli.

Gandrīz vai izbijos, ieraudzīdams savu attēlu spogulī. Nebiju gaidījis redzēt ko tādu: ikvienam, pat manu māti ieskaitot, būtu grūti mani pazīt. Mana āda bija iedegusi gandrīz melna, bet virsdeguni klāja apdeguma čulgas. Maz bija palicis pāri no skropstām vai uzacīm. Viena auss likās sašķiebusies, bet mani mati saulē bija izbalējuši gandrīz sniegbalti. Izskatījos vecāks un nepavisam ne pēc angļa, un ne mazākā mērā nelīdzinājos tam kādreizējam dzīvespriecīgajam viesnīcas "Admirālis Benbovs" saimniekam Devonas krastā.

Tiesa, pārmaiņas savā ārējā izskatā uztvēru ar divējādām jūtām. No vienas puses, priecājos par to, ka biju it kā uzlicis masku: katrā ziņā kuprainis mani nepazītu. No otras puses, mani satrieca tas, kā biju mainījies. Atklāti sakot, nekad nebiju sevi uzskatījis par īpašu skaistuli. Tomēr nebiju arī domājis, ka man jāmauc galvā spainis, lai neizbiedētu bērnus un dzīvniekus. Nācu pie secinājuma, ka man nav jāsteidzas atkal runāt; dažiem cilvēkiem (un tajā skaitā ari man) dzirdes atmiņa ir labāka nekā redzes atmiņa.

Doktors Belentains atgriezās viens pats. Piesardzīgi pieklauvējis, viņš ienāca istabā, paskatījās uz mani un pamāja ar galvu.

-Jums jānāk man līdzi. Redzēju jūsu seru Tomasu Maltbiju. Brīnos, ka esat vēl dzīvs.

Atbalstījies uz doktora Belentaina rokas un seju noslēpis marlē, izgāju no viesnīcas. Mēs lēnā gaitā devāmies uz priekšu, kur gaidīja viņa vaļējā kariete. Jauns viesnīcas apkalpotājs man palīdzēja iesēsties, un tā nu devāmies projām.

Pārsimt metru aiz dokiem (vai es nenodrebēju, braucot garām melnās brigas enkurvietai?) ceļš aizvijās pāri laukiem. To malā auga lieli koki ar brīnišķīgu kuplu lapotni, kurā čaloja daudzkrāsaini putni. Vispirms braucām gar krastu, bet tālāk ceļš pagriezās augšup. Tikai retumis redzēju pa mājoklim: šur tur pazibēja kāda pagaidu būve ar smagu jumtu, un pāris reižu ieraudzīju lielas, baltas vai rozā mājas, dažas no tām ar kolonādēm.

Kad uz grambainā ceļa veicām asu pagriezienu, doktors Belentains pamāja augšup.

-      Tur. Un tur. Viņš norādīja uz divām mājām, vienu lielāku, otru mazāku, bet abas bija acij tīkamas. Šķita, tās šķīra divas jūdzes.

-     Pirmā ir mana. Tajā jūs apmetīsieties. Otrā, tā ir māja, kuru vēlaties apciemot.

Doktora Belentaina mājā mūs sveicināja bariņš skaistu, lieliski ģērbtu un jautru bērneļu. Viņi tik mīļi drūzmējās ap tēvu, ka man nodrebēja sirds, atceroties mazo Lūisu un iedomājoties savus bērnus, kādi man reiz varētu būt. Mums pretim iznāca doktora sieva dzimusi francūziete (pats elegances iemiesojums), un, kā izrādījās, vēstnieka meita. Viņa sasveicinājās ar mani, it kā arī es būtu ievērojams vīrs un tajā pašā laikā viens no viņu senākajiem draugiem.

Pie pusdienu galda viņa, nevis vīrs, izstāstīja man par abu iepazīšanos. Viņš ir bijis kuģa ārsts un viņa pasažiere, kas ceļā no Bordo uz Liverpūli saslimusi ar elpošanas ceļu iekaisumu. Ārsts bija ieteicis dzīvi siltā, sausā klimatā un minējis šo ostu, kuras ūdeņus mēs tagad verandā vērojām. Pasažieres atbildi visi paziņas, izņemot pašu ārstu, uzskatīja par drosmīgu: "Es došos uz turieni tikai tad, ja tu nāksi man līdzi."

Kopš abu ierašanās šeit viņa nekad vairs nav slimojusi.

Tagad izstāstiet savus piedzīvojumus, šī sieviete lūdza tādā balsī, ka viņai nebija iespējams atteikt.

Mans stāsts bija tikai par "Hispaniolu" un tās briesmīgo uzdevumu. Gribēju pasaudzēt viņu un nestāstīt pašu ļaunāko, bet mani pārņēma liela vēlēšanās runāt par savām jūtām pret Greisu.

Misis Belentaina klausījās uzmanīgi. Kad biju beidzis, viņa teica: Es ticu, ka jums veiksies, mister Houkins. Jūs vairāk rūpējaties par citiem, nekā par sevi. Esmu novērojusi sava vīra dzīvē, ka tas atmaksājas.

Tajā vakarā iemiegot dzirdēju, kā kaut kur tuvumā iedziedājās kāds naktsputns. Pārdrošais plāns satrauca mani, bet šīs mājas klusums nomierināja. Miegs ņēma virsroku, un iemigu tik cieši, kā nebiju sen gulējis kopš "Hispaniolas" laikiem. Bez baismīgiem sapņiem.

.

24. nodaļa atkalredzēšanās

Belentaini mani aprūpēja, sniedzot mieru un atpūtu. Dzīve šeit tīkami kontrastēja ar to, ko dzīvoju iepriekš. Spēki likās strauji atgriežamies, tomēr es vadīju bezrūpīgas dienas vai nu verandā, vai ēnainajās istabās, vai ari pastaigājoties dārzos zem milzīgiem kokiem ar platām, biezām lapām.

Doktora kurjers aizgādāja uz kuģi ziņu par manu atveseļošanos. Atbildē mums paziņoja iespējamo kuģa izbraukšanas datumu. Mēs ar doktoru Belentainu daudz sarunājāmies: gan par maniem piedzīvojumiem līdz šim, gan par riskanto pasākumu, ko es vēlējos paveikt. Sākumā ārsts pret to izturējās noliedzoši, vēlāk turpināja izteikt bažas, bet tad pamazām nonāca pie lēmuma, ka palīdzēs man. Manuprāt, lai gan viņš raizējās par manu dzīvību, tomēr viņu aizrāva arī mans plāns. Un viena tā sastāvdaļa bija sameklēt kādu senu paziņu, kas dzīvo tepat tuvumā. Doktors Belentains pēc mana lūguma aizsūtīja ziņu, ka "kopā ar viesi" (mans vārds netika minēts) vēlētos viņu apciemot. Pirmā atbilde bija atteikums. Tas sarūgtināja mani. Mēs visu pārdomājām, un doktors Belentains nosūtīja jaunu ziņu, šoreiz izteiksmīgākiem un iedrošinošākiem vārdiem, iegalvodams šai personai, ka no tikšanās varētu gūt labumu.

Tajā pašā dienā saņēmām atbildi, kurā bija izteikts lūgums ierasties nekavējoties, un mēs sēdāmies karietē.

-       Es vismaz esmu darījis jums zināmus savus iebildumus, doktors teica.

-     Kā jūs zināt, arī man tādi ir, es atbildēju.

-     Tomēr es pieņemu jūsu spriedumu. Visādā ziņā man tas liekas drošs. Vienīgi mazliet peļams.

Kariete brauca kalnā. Cik brīnišķīga izskatījās jūra ar gludo kalnu, kas dod šim līcim patvērumu! Misis Belentaina stāstīja par vētrām, kādas viņi novēro trakojam uz jūras starp lielo kalnu un zemāk esošo ostu. Kad ierados šeit pirmoreiz, biju pārāk miegains (un arī pārāk jauns), lai daudz ko ievērotu un paturētu atmiņā. Turpretī tagad savā priecīgajā satraukumā ainavu uztvēru jūtīgāk nekā parasti.

Drīz ceļš kļuva sliktāks. Mēs sasniedzām augstus balti krāsotus vārtus. Tuvojās divi kalpotāji; viens nedaudz pavēra vārtus, kamēr otrs meta uz mums niknus skatus. Abi bija ģērbti ekscentriskās sulaiņu livrejās.

Mums norunāta tikšanās ar jūsu saimnieku, doktors teica.

Mēs gaidījām, kamēr viens no vīriem aizgāja, bet otrs aizvēra durvis.

Drīz vārti atvērās, un mums ļāva iebraukt. Abi kalpi soļoja karietei pa priekšu. Pagriezāmies ap tumšu, krūmiem noaugušu stūri, un skatam pavērās ēka. Biju redzējis to no ceļa un tagad vēlreiz apbrīnoju: tā bija neliela savrupmāja ar vairākām kolonnām un skaistu portiku. Zālājā darbojās strūklaka. īsts pārtikuša pilsoņa nams!

Izkāpām, un es mierīgi nostājos uz pakāpieniem blakus doktoram Belentainam. Tikmēr mūsu kariete tika aizvesta projām. Vairākas minūtes nekas nenotika, viens no kalpotājiem palika turpat, it kā lai atturētu mūs no ieiešanas mājā. Tad saklausīju svilpošanu, un man jāatzīst, ka man nodrebēja sirds: gan no prieka, gan no atmiņām par sen pārdzīvotām bailēm.

Gluži kā sultāns viņš parādījās uz kāpnēm. Manu uzmanību piesaistīja kāda liela pārmaiņa, un pagāja mirklis, līdz sapratu, kas tas bija. Pirms tam viņa kruķis bija izgatavots no neapstrādāta koka, kā jau vecam jūrniekam, turpretī tagad tas bija no sudraba. Kātā varēja redzēt filigrāni iestrādātus kokgrebumus, bet kruķa daļa zem paduses bija veidota no spīdīga ziloņkaula, kas beidzās ar platiem sudraba rotājumiem.

Seja joprojām atgādināja lielu un treknu šķiņķa šķēli, un acīs vīdēja senais spīdums. Pārticības aura staroja no viņa, gluži kā dziesma ieskauj putnu. Bet patiesībā Garais Džons Silvers gandrīz nemaz nebija mainījies un izskatījās tāds pats, kādu viņu ieraudzīju pirmoreiz, kad skvairs Trilonijs aizsūtīja mani uz Silvera krodziņu pie Bristoles dokiem, vīrs, kuru viņa draugi pirāti dēvēja par Bārbekjū.

-     Nu, nu, mani mīlulīši!

Tā pati balss, tie paši smiekli, kas atgādināja riekstu šķelšanu. Joprojām tas pats paradums piešķiebt galvu un cieši skatīties. Matu krāsa bija mazliet mainījusies, tajos manīja vairāk sudraba, bet daļu saule bija nokrāsojusi tējas krāsā.

Mani pārsteidza tas, ka Garais Džons gandrīz nemaz nebrīnījās. Pa kāpnēm viņš nokāpa veiklāk nekā dažs labs daudz jaunāks vīrs. Pasitis kruķi padusē, kā biju tik bieži redzējis viņu darām, senais paziņa ar abām rokām saķēra mani aiz pleciem.

-       Džim, puika! Nespēju ticēt savām acīm! Bet Džons tevi gaidīja, jo vienmēr ticēja, ka mēs reiz satiksimies!

Es neticīgi iesmējos, un viņš pakāpās atpakaļ un kļuva nopietns.

-     Nudien, Džim, zvēru! Es domāju par tevi un par vecajiem laikiem, un man ienāca prātā, ka man tā arī neiznāca tev pateikties par visu. Es tā negaidot pazudu, vai ne, Džim, puika?! un viņš ieķiķinājās.

Daba bija piešķīrusi Silveram dotības pārliecināt ikvienu, neskatoties uz to, cik absurdi būtu viņa apgalvojumi. Tas deva viņam iespēju mūs visus, dakteri Laivsiju ieskaitot, apmuļķot, kad tika veidota pirmā komanda uz "Hispaniolas". Tomēr sliecos ticēt Silvera apgalvojumam, ka viņš vienmēr gaidījis mani;

viņam piemita gandrīz pārdabiska spēja pareģot likteņa pagriezienus.

-     Un labdien, doktor Belentain, man allažiņ paticies iepazīt savus kaimiņus, un Džons allažiņ bijis viesmīlīgs zēns, tiesa, Džim?

-    Un tu esi bagāts, Džon! es iesaucos. Paskaties tik uz to visu! Es apbrīnā pametu acis uz māju un apkārtni.

Mans prieks, ieraugot Silveru, apmulsināja doktoru Belentainu. Viņš vēsi, bet godbijīgi vēroja šo gandrīz komisko atkalredzēšanos, aiz kuras slēpās ārkārtīgi nopietns iemesls.

-     Bet, Džim! Tu esi karojis! Kas ar tevi noticis?

Viņš nopētīja manu stipri cietušo seju un tad

pagriezās uz māju pusi. Mēs iegājām plašajās, vēsajās, bagātīgi, lai arī haotiski mēbelētajās istabās, kas bija pārblīvētas ar neskaitāmiem priekšmetiem, kas liecināja ne tik daudz par gaumi, kā naudu. Plato terasi mājas galā aizēnoja lieli augi. Par spīti varbūt ne tik izkoptajai saimnieka gaumei, māja tomēr izskatījās labi kopta.

-Apsēdieties, apsēdieties! Silvers smējās. Mēs uzsauksim tostu par daudz ko, Džim! Man vēl aizvien garšo rums.

Likās, viņš priecājas mani atkal ieraugot, un es domāju: var jau būt, ka nez kādā mistiskā veidā Silvers šo tikšanos bija paredzējis. Kamēr sēdējām, es viņu pamatīgi nopētīju. Acīmredzot viņš bija licis lietā savu negodīgi iegūto naudu, jo šķita, ka ir saglabājis ne vien dzelzs veselību, bet arī patlaban ir lieliskā garastāvoklī. Silvera izturēšanās bija tik pieklājīga un laipna, ka man gandrīz aizmirsās: viņš ir viens no bīstamākajiem neliešiem pasaulē.

Patiesībā tieši šis laipnības un nelietības savienojums bija iemesls, kādēļ ierados pie Silvera. Kad sapratu, ka briga atvedusi mani tajā ostā, kurā Džons aizmuka no kuģa tonakt pirms tik daudziem gadiem, uzņēmu to kā likteņa mājienu. Šis fakts rosināja veselu domu virkni, līdz galu galā nonācu pie sava plāna.

Vienkārši sakot, nolēmu uguni apkarot ar uguni: likt vienam nelietim pārspēt otru. Silvers, kurš pašlaik, laipni smaidīdams un acis mirdzinādams, sēdēja man priekšā, brokātā ietērpies, bija tikpat ļauns kā Maltbijs un nebaidījās nogalināt. Tālab ticēju, ka viņš var pārspēt abus gan Maltbiju, gan kupraino Ābelu Raspenu.

Biju noslīpējis savu plānu līdz vissīkākajai niansei. Doktors Belentains bija uzdevis man daudz konkrētu jautājumu. Mans nodoms bija piedāvāt Silveram milzīgu atalgojumu, ja viņš piekristu palīdzēt atrisināt drausmīgo situāciju, no kuras biju nesen izsprucis.

Cerēju, ka Silvers nespēs pretoties kārdinājumam. Viņā bija ļoti spēcīgas piedzīvojumu alkas. Tāpat zināju, ka paša acīs viņš bija zaudējis cīņu ar dakteri Laivsiju un skvairu Triloniju. Turklāt, lai cik liels nelietis būtu Silvers, viņš, iespējams, ļoti priecātos par iespēju izvairīties no nāves soda, kas viņu gaidīja, ja Garais Džons kādreiz atkal parādītos Anglijā.

Piemīlīga kalpone atnesa rumu. Savā muižā Silvers bija kļuvis par īstu kungu. Mēs runājām par seno ceļojumu uz Bagātību salu. Viņš apvaicājās par visiem, kas kopā ar mums atgriezās mājās, un labi atcerējās vārdus un cilvēkus, jo viņam bija izcila atmiņa; vai gan citādi Garais Džons varētu no jauna domās pārdzīvot tos senos notikumus, sēžot šeit, savā smalkajā namā.

-    Un tagad, Džim, es gribu, lai tu satiec kādu senu draugu.

Silvers redzēja manu satraukumu un saprata, ka baidos sastapties ar kādu laupītāju no Bristoles dokiem vai citu noziedznieku no viņa paziņu pulka. Viņš mierinoši papliķēja man pa roku un uzsvilpa.

No mājas iekšienes iznāca jauns kalpotājs, un viņam uz rokas tupēja vecais, nejaukais papagailis Kapteinis Flints. Putns uzlēca uz saimnieka izstieptajiem pirkstiem un tad uz pleca, kur palika tupam, savām mazajām, apaļajām, ļaunīgajām ačelēm vērdamies manī. Pēc mirkļa, atsaucoties Silvera mudinājumam, tas uzsāka savu briesmīgo, ķērcošo skandēšanu: "Astoņi reāli! Astoņi reāli!"

-      Un, kā redzi, Džim, kaptein's Flints arī kļuvis bagāts. Garais Džons norādīja uz sudraba saitēm, kas gluži kā getras rotāja putna kājas.

-     Griez apkārt uz otru halzi! brēca papagailis.

Pašā laikā bijām nonākuši pie galvenā. Pēc pāris

malkiem ruma Silvers paliecās uz priekšu un viegli uzsita man pa roku.

-    Džim, puika, tu kaut ko gribi no Džona. Un tam ir kāds sakars ar tiem kautiņiem, kuros esi bijis? Taisnība?

-     Džon, man vajadzīga tava palīdzība, teicu ļoti skaidri un vienkārši. Doktors Belentains bija ieteicis man nesacīt neko vairāk kā šos vārdus, bet darīt to pēc iespējas emocionālāk.

Cik vien kodolīgi spēju, izstāstīju Silveram visu: par Greisas un viņas dēla ierašanos un Bervikas Maltbija nāvi, par kupraini un "Admirāļa Benbova" aplenkumu, par mūsu bēgšanu un brigu, par saviem piedzīvojumiem uz salas (kurus aprakstīju visai nekonkrēti kā "vairākas nelaimes") un par to, kā nokļuvu šeit. Viņš klausījās kā bērns ieplestām acīm, un es, kā jau labam stāstītājam raksturīgi, vissvarīgāko ziņu pataupīju pašām beigām.

-     Un tā, Džon, viss, ko tu redzi (šī kūja, šīs manas brūces) tas viss ir viena vīra roku darbs.

Man allaž bija licies, ka es Silveram patiku. Tāpat viņš piedēvēja man sava glābēja lomu. Desmit gadi nebija šo ticību mainījuši; tagad grasījos to pārbaudīt.

-     Tad nu gan tu esi bijis sliktā sabiedrībā, Džim. Viņš uzlūkoja mani kā senāk ar skatienu, kas reizē gan mierināja, gan satrauca.

-      Tu zini to vīru, kas to izdarīja, Džon. Tu viņu savervēji.

Silvers gaidīja, viņa acis kļuva tumšākas. Tas, ka viņš nedz steidzināja mani, nedz likās apmulsis, liecināja par stipru gribu.

-      Vai man jānosauc viņa vārds, Džon, vai arī tu nojaut?

Garais Džons joprojām klusēja.

-     Vai tu neatceries, Džon? Mēs viņu tur atstājām.

Bet Silvers gribēja, lai es nosaucu vārdu, un es to izdarīju.

-      Kas tavā atmiņā saistās ar vārdu savienojumu "Džozefs Teits"?

Silvers atspieda muguru pret krēsla atzveltni. Tā viņā nolūkojoties, man pirmoreiz radās kāda nojausma par viņu. Acīmredzot jaunībā viņš bija guvis labu audzināšanu un kādreiz bijis labāks cilvēks. Lai gan Garais Džons vēlāk bija izvēlējies noziedzīgu dzīvi, šim vīram piemita izcilas dabas dotas spējas, un viņš varēja izdarīt visu, ko vēlējās.

Viņš ar roku paberzēja zodu, it kā pārdomādams, vai nevajadzētu noskūties. Džozefs. Teits.

Viņš izrunāja tos kā divus atsevišķus vārdus. Un atkārtoja: Džozefs. Teits.

-     Viņš vēl joprojām dzīvo uz tās salas, Džon.

Kā jau daudzreiz agrāk un tāpat kā darīs to turpmāk, Garais Džons mani pārsteidza.

-    Jā. Esmu dzirdējis. Man jau likās, ka tu nosauksi šo vārdu.

Izbrīnīts paskatījos viņā. Bagātību sala atradās tālu uz dienvidiem, un tomēr Silvers zināja par to, ka Teits izdzīvojis. Vai Džons būtu mēģinājis atgriezties salā? Vai varbūt to bija mēģinājuši citi, taču neveiksmīgi, un atgriezās ar briesmu pilniem nostāstiem? Vai arī, iespējams, tā bija tikai Silvera viltība un vēlme izlikties gudrākam? Vai pa pasauli klejo viņa spiegi? Ļāvu šiem jautājumiem palikt bez atbildes, bet tieši noprasīju: Kādas ir tavas domas par Teitu, Džon?

Silvers mazliet piepūta vaigus, kas vēstīja, ka sekos kāds stiprāks vārds.

-     Man Teits nekad nav paticis. Es no viņa ne acu nenolaidu. Viņš bija kluss, pārāk daudz nerunāja, un, Džim, kā tu labi zini, es neko daudz neizsakos par cilvēkiem, kas turas savrup. Neuzticos tādiem. Re, te doktors, arī viņu pazīst kā cilvēku, kas maz runā, bet tas nav tā kā ar Teitu.

Viņš apklusa un atkal padomāja.

-      Džim, te būs mans spriedums Džo Teitam. Es gribu pats savām rokām viņu pakārt, es to tiešām gribu. Džons Silvers pats savilks cilpu. Man vienalga, vai pēc tam pakar arī mani. Nu, nav jau vienalga, protams, bet, atklāti sakot, Teits ir ļoti slikts cilvēks.

Šis dusmu uzliesmojums mani pārsteidza ar savu spēku un nesavaldību, un es jau grasījos viņam pajautāt, vai aiz šiem kaislīgajiem vārdiem neslēpjas kas personisks, kad Silvers pasmaidījis mani apsteidza.

-     Un te jau nāk pati kundze es viņu saucu par "Silverkundzi". Vai tu viņu atceries, Džim?

Tātad Džons galu galā bija izpildījis savu solījumu viņš bija nonācis drošā miera ostā ar savu "veco melno misis", kā viņš reiz to dēvēja, un kurai tagad veltīja vissirsnīgāko smaidu.

Silvers bija tik attapīgs! Viņš zināja, kā kontrolēt situāciju, kādā nokļuvis. Ar to mūsu saruna tajā dienā beidzās, un tas nozīmēja, ka mums jāatgriežas, vai arī Silveram jāierodas pie mums. Parādījās Silverkundze, kura mums piedāvāja svaigus un iecukurotus augļus, un tas deva vecajam jūras laupītājam laiku pārdomāt visu manis stāstīto.

Tagad, kad zinājām Silvera uzskatus par Džozefu Teitu, vienīgās bažas mums sagādāja tas, kā viņš uztvers Maltbiju. Mūsu plānā Silvera attieksmei bija izšķirošā nozīme. Jutu, ka ļaunums pret ļaunumu atbrīvos milzīgu spēku un paštaisnais Maltbijs nemainīs labās domas par sevi.

Braucot mājup, mēs ar doktoru Belentainu pūlējāmies izvērtēt, vai esam Silverā pamodinājuši interesi, un vienojāmies, ka vēl nav skaidrs. Tā bija dīvaina tikšanās, un jutu, ka man vajadzētu kaunēties par to, ka tā priecājos, atkal ieraugot Silveru. Tomēr kaunu nejutu; satraukums, apmierinātība, ka manam plānam piemita iedvesmojošas spējas, sajūta, ka manī modušies spēki, lūk, tādas bija manas izjūtas, iegriežoties doktora Belentaina mājas ēnainajā alejā.

Silvers lika mums gaidīt. Īstenībā viņš lika mums gaidīt tik ilgi, ka es pierunāju doktoru uzrakstīt viņam vēl vienu vēstuli, bet tieši tajā rītā, kad viņš to aizzīmogoja, ieradās sulainis un ielūdza mūs nākamajā dienā pusdienās pie Silvera.

Otrajā reizē viņš ar mums sasveicinājās daudz sirsnīgāk. Mājas galā brīnišķīgas lapotnes segtā terasē mēs baudījām nekad neredzētus augļus un gaļu. Dzērām tikai rumu; kā atpakaļceļā izteicās doktors Belentains: "Jūrnieks var pamest jūru, bet viņš nekad nepamet rumu."

Es biju ļoti apmierināts ar to, kā viss iegrozījās, un, manuprāt, doktoru Belentainu pārsteidza tas, cik pareizi biju novērtējis Silveru. Visu, ko bijām nodomājuši piedāvāt, Garais Džons izteica pirmais. Patiesībā viņš izstrādāja visu stratēģiju un papildināja plānu ar daudzām detaļām.

Maltbijs bija doktoram Belentainam stāstījis par salu un savu ieceri tur atgriezties "karaļa lietā". Silvers deva padomu, lai doktors iestāsta Maltbijam, ka vietējais pilsonis, kādreizējais kuģa saimnieks no Plimutas, kas tagad atvadījies no jūras, labi nodrošināts vīrs (un šajā vietā Silvers nosmīnēja) reiz bija braucis šajos ūdeņos un labi pazina Bagātību salu. Šī "kapt'ņa Silvera" rīcībā bija neliela viņa paša jūras braucēju vienība, no kuriem daudzi dzīvoja šajā ostas pilsētā, un viņš tos gribēja dabūt savā komandā.

Bet Maltbijs, nebūdams muļķis, gribēs taču zināt, kādēļ tāds pārticis vīrs kā Silvers (acīmredzot jau pavecs, lai cik žirgts arī liktos) vēlētos atgriezties šajā sērgu pārņemtajā salā sazin kāda svešinieka dēļ. Tad Silvers izspēlēs savu trumpi un pateiks Maltbijam (bet tikai Maltbijam) par tur palikušajām bagātībām.

Patiešām, kad es Silveram izklāstīju šo rīcības plāna pēdējo punktu, varēju gandrīz apzvērēt, ka viņš vai nu nezināja, vai bija aizmirsis, ka mēs atstājām uz salas tik daudz bagātību (un ka vispār atstājām), lai gan viņš notēloja, ka zina. Vecais Garais Džons Silvers jau sen būtu paņēmis šo mantu, ja vien zinātu, ka tur ir vērts doties.

Pēc sākotnējās stratēģijas apspriešanas Silvers pārņēma ieceres īstenošanu savās rokās. Viņš sīki izklāstīja, kā mums jārīkojas, kad sasniegsim salu, un bija pārdomājis iespējamos risinājumus katrai situācijai. Ja "Hispaniola" vēl būs tur, mums jārikojas tā un tā; ja tās nebūs citādi. Vecais lapsa bija pārdomājis un tik prasmīgi paredzējis ikvienu mūsu soli no krasta līdz Tālskata kalnam un atpakaļ, ikvienu darbību, ko mums vajadzēs veikt, visas briesmas, katru izglābšanās iespēju, ka neko labāku nevarējām iedomāties.

Mēs abi ar doktoru zinājām, ka daļa no atlikušās bagātības jāpiedāvā Silveram, un šis bija vienīgais punkts, kurā nevarējām vienoties.

-     Džim, mums ir daudz laika, lai sadalītu ieguvumu.

-     Bet tu neesi saticis kapteini Rīdu.

-     Rīds, Džim? Tu saki, ka viņa vārds ir Rīds? -Jā.

-     Sarkanmatains lempis?

-     Nebūt ne lempis, Džon, es asi iebildu. Jauks kapteinis.

-     Skots? Ar sievišķīgām rokām?

-     Jā. Vai tu viņu pazīsti?

-     Personiski ne. Bet viņš pakāra Zilo Džeksonu. Pakāra Pītu Akhemu. Gandrīz vai pats savilka cilpu, nudien. Tekalēja šurpu turpu pa soda vietu kā tītars. Pakāra Nedu Heiliju, un viņam bija tikai septiņpadsmit gadu. Viņu uzskatīja par dumpinieku; bet nevar būt septiņpadsmit gadus vecs dumpinieks.

-      Skaidrs, ka jūs esat eksperts dumpinieku jautājumā, teica doktors Belentains, bet tādā tonī, ka Silvers iesmējās.

Tomēr, pieminot kapteiņa Rīda vārdu, es redzēju, ka Silvera blāvās acis kļuva ledaini aukstas, un sāku uztraukties, vai šis plāns nevar mums visiem pavērsties uz ļauno pusi. Bet es spriedu, ka Rīds šķita ļoti praktisks cilvēks un, ja vien Silvers nevēlēsies kopā ar mums atgriezties Anglijā, gan jau izmitinās viņu atlīdzībā par sniegtajiem pakalpojumiem, lai gan, protams, uzminēs Silvera pagātni vai varbūt pat jau zina par to.

Vēl un vēl tajā dienā apspriedām visas mūsu plāna sastāvdaļas. Tas prasīja milzīgu piepūli un spriedzi. Silvers nepārstāja atkārtot, ar kādu naidīgumu mums būs jāsastopas, ņemot vērā to, ko grasījāmies darīt. Viņš arī sāka pieminēt savu vecumu.

-     Varbūt esmu kļuvis pārāk gļēvs, Džim.

-    Ar tevi viss kārtībā, Džon, es viņu iedrošināju.

Silvers noskatīja mani no galvas līdz kājām un, acu

no manis nenolaidis, vaicāja: Doktor, vai Džims tagad ir vesels?

-     Pajautāsim viņam pašam, mister Silver.

-     Es jūtos pavisam labi, paldies.

-       Tas labi. Jo tu mums būsi vajadzīgs vesels, teica Silvers.

Viņš atliecās un, pamirkšķinājis man ar aci, sāka skandēt, kā biju dzirdējis to darām senāk pavisam citos apstākļos:

-     Lai veicas tam, kas stūrēt māk,

Lai nauda kaudzēm un labumi nāk!

Piektā daļa

Drosmīgie džentlmeni

.

25. nodaļa Raibā komanda

Pēc astoņām dienām, doktoram Belentainam stāvot man blakus, no krastmalas vēroju, kā Garais Džons atkal gatavojas iet jūrā. Viņš ieradās ar veselu pavadoņu svītu gluži kā īsts monarhs; nesēji nolaida karietes pakāpienus līdz akmens piestātnei. Tas nebija vairs izspūrušais pavārs, kādu es viņu pirmoreiz ieraudzīju Anglijā. Silvers joprojām bija vienkāršs un gudrs, bet ne bāls, pirāta āda no saules bija pieņēmusi brūnganu mirdzumu un likās nedaudz ieeļļota; viņš nesāja parūku.

-       Viņš nav nekāds sīkulis, vai ne? pie sevis nomurmināja Belentains.

-      Pagaidiet, kamēr redzēsiet viņu kustībā, es sacīju. Jūs būsiet pārsteigts par šī vīra veiklību.

-     Bet ne par spēku.

Silvers ieraudzīja mūs un pasauca pie sevis. Atbalstījos pret doktora Belentaina roku (mēs ar patiku bijām izplānojuši šādas stratēģiskas detaļas) un lēni gājām uz vaļējo karieti. Garais Džons sēdēja tur ar papagaili uz pleca. Mēs apbrīnojām viņa bagāžu: divas milzīgas tīkkoka kastes ar vara apkalumiem, ļoti liela ādas ceļasoma un divi šauteņu futrāļi ar misiņa rotājumiem.

-        Jums gan ir pāris somiņu, vai ne? savā bezkaislīgajā, garastāvokli pacilājošā balsī ieteicās Belentains.

Silvers uzņēma joku ar ašu smaidu un tad kļuva nopietns.

-      Te, pirāts uzsita pa ceļasomu, ir viss, kas man būs vajadzīgs. Vīrs manā vecumā mīl ērtības. Tās te, viņš uzsita pa kastēm, vedīs mājās manu daļu no tā, ko atradīsim. Šķiet, lēsu diezgan precīzi.

-       Mums vajadzēs kantora darbiniekus, lai visu saskaitītu, doktors nomurmināja.

Pamanījis, ka Belentains skatās uz citu pusi, Garais Džons piesteidzās pie misiņā rotātajiem šauteņu futrāļiem.

-     Un šos te es lietošu, lai dabūtu to, ko esmu pelnījis.

Draudus Silvers varēja izteikt vienmēr, ari būdams

labā garastāvoklī. Pašūpojis vienu futrāli savās lielajās rokās, Džons to atvēra, parādīja mums pistoles un pasmīnēja tā, kā biju viņu redzējis smīnam, kad viņš iecerēja kaut ko vairāk nekā draiskulības. Par laimi, manu seju vēl arvien nosedza muslīna audums (ko es atjaunoju, lai varētu kāpt uz brigas), un es varēju apslēpt savu satraukumu.

Tajā rītā krastmalā valdīja Silvers. Tas bija vīrs, kas neapzinājās atšķirību starp esošo un vēlamo. Viņa skanīgā balss, dažādu valodu sajaukumā izteiktie joki visiem, kas gāja garām vai tāpat nosita laiku, visā notiekošajā raudzīdamies, parādīja Garo Džonu kā šīs ostas pilsētas slavenību, ko pazina daudzi un lielākā daļa cienīja. Viņš visiem stāstīja, ka atkal ies jūrā, ka zeme "zem kājām kļuvusi par cietu" un viņu gaida vēl viens "vērtīgs jūras brauciens".

Uz mirkli mani pārņēma bailes, ka viņš varētu minēt mani savu "veco kuģa biedru" kā iemeslu šai kāpšanai uz klāja. Tomēr Silvers bija pārāk pieredzējis, lai pieļautu šādu kļūdu, un viņš apmierinājās ar skaļu sakliegšanos dokos.

Garais Džons drīz bija savācis savas lietas un savā skaļajā balsī nokomandēja divus jūrniekus no brigas. Viņi vilcinājās, un es redzēju, ka jūrnieki saņem pavēles no kāda cilvēka uz klāja; tad saskatīju vājā sekretāra galvu, un vīri noskrēja lejā pavadīt Silveru uz kuģa.

Doktors Belentains un es sekojām. Mums ne uz brīdi pat prātā nenāca kāpt augšā pirms Silvera, kaut gan visādā ziņā mums abiem bija daudz vairāk tiesību uz cieņu, ko tagad sev piesavinājās Garais Džons viens pats. Viņš kāpa augšā kā kuģa īpašnieks, mezdams acis pa kreisi un labi, papliķēdams pa bortu, domīgi iesvilpdamies, uzmezdams acis burām, rājām un rēvēm kā vīrs, kas apņēmies būt noteicējs par šo kuģi un tā ceļojumu.

Uz klāja vājais sekretārs panācās uz priekšu un paspieda Silveram roku. Mēs ar doktoru bijām apmēram pusceļā. Aiz pārpūles un no karstuma nosvīdušu seju Garais Džons pagriezās pret mums un uzsauca:

-       Mister Mills! Labāk nāciet prom no saules. Ar jūsu veselību!

Dzirdēju, kā doktors Belentains pie sevis nosmejas.

-       Nekas, kapteini Silver, viņš atbildēja manā vietā. Pēc pāris minūtēm viņš būs lejā vēsumā.

Mums ejot garām, Garais Džons paskaļi, tā, lai es arī dzirdētu, teica: Es tur lejā parunājos ar misteru Millu un liekas, ka pazīstu viņa tēvu Bristolē, kārtīgs vīrs, labs kuģu būvētājs.

-      Šis misters Mills izskatās ļoti drosmīgs vīrs, sekretārs piekrita.

-       Jā. Doktors stāstīja par viņa ievainojumiem. Katrs vis nespētu tik ilgi noturēties uz tāda plosta.

Šajā brīdī cilvēku vidū sākās dīvaina sakustēšanās un es, kādas priekšnojautas vadīts, nostājos aiz doktora Belentaina galveno lejupvedošo kāpņu galā. Silvera uzmanību piesaistīja troksnis kuģa priekšgalā. Viņa sejā parādījās aizkaitinājums, un viņš kaut ko nomurmināja. Kad es paskatījos uz to pusi, man pamira sirds.

Pa priekšklāju staigāja kuprainis Ābels Raspens (cik labi, ka biju paslēpies!), pārspīlētā manierē atdarinādams cilvēku bez vienas kājas. Bija skaidrs, ka viņš tēloja Džonu Silveru un, to darīdams, smējās, satvēris vienu kāju rokā, kuprim kratoties zem brūnā, platā apmetņa, kādu viņš allaž valkāja, un neveikli lēkāja no vienas vietas uz otru.

Silvers novērsās, tad atkal paskatījās. Viņš kaut ko klusi teica vājajam sekretāram un aizgāja uz citu pusi ar nodomu kāpt lejā, lai sasveicinātos ar Maltbiju.

Mēs ar doktoru Belentainu devāmies uz tuvākajām kāpnēm; tās veda uz manu kajīti. Tur, kā iepriecināts sapratu, abi dzīvosim. Es vēlreiz paskatījos uz kupraini. Viņš vēl aizvien lēkāja, kaut gan ne vairs tik enerģiski, jo pats tik ļoti uzjautrinājās, ka viņam jau sāka trūkt elpas. Jutu atvieglojumu, ka kuprainis bija aizrāvies ar lēkāšanu un nevarēja pievērst uzmanību man.

Kajītē, man par lielu izbrīnu, doktors Belentains man lika tūlīt pat likties gultā, lai gan bija tikai nedaudz pāri pusdienas laikam.

Tā nav tikai stratēģija, viņš savā klusajā balsī paskaidroja. Jums jāapzinās savs stāvoklis. Jums joprojām vajadzīga atpūta. Galu galā priekšā gaida vēl lielāka piepūle.

Atgūlos, kā doktors bija licis. Kad pēc krietna laika pamodos, apjēdzu, ka esmu gulējis dziļā miegā. Mēs jau bijām izgājuši jūrā; dzirdēju ūdens šļakstus pret brigas bortu.

Laukos vienas fermas ratu čīkstoņa, furgona graboņa vai pasta karietes rīboņa uz mūsu ceļiem cita no citas sevišķi neatšķiras. Turpretī ātrs kuģis ceļotājiem piesaka sevi. Kad brigas jūrnieki nocēla mani no plosta, mana pirmā skaidrā apjausma bija tā, ka es neatrodos uz "Hispaniolas". Uz brigas viss skanēja it kā vieglāk, turpretim uz "Hispaniolas" skaņas bija dobjākas un, sekojot vējam, buras plīkšķēja pilnīgāk un dziļāk.

Prātoju, ka Silvers būs jau iekārtojies. Mēs abi ar doktoru Belentainu zinājām, ka esam uzņēmušies risku. Silvers bija pirāts, dumpinieks, slepkava, kas bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem būtu spējīgs uz nežēlīgu vardarbību. Šaubos, vai viņš kādreiz sajuta dvēseles mokas; neticu, ka savu daudzo grēku dēļ mocījās ar bezmiegu.

Kad pirms desmit gadiem atgriezāmies no baļķu mājas un visām cīņām, skvairs Trilonijs sveica Silveru ar vārdiem: Džon Silver, jūs esat milzīgs nelietis un drausmīgs blēdis! Uz to viņš salutēja un atbildēja: Laipni jums pateicos, ser. Un tādu cilvēku bijām dabūjuši savā pusē!

Kādā pēcpusdienā, pāris dienu pēc tam, kad viņš bija piekritis mūsu plānam, doktors Belentains veco jūras laupītāju bija aizvedis uz brigu. Mēs nolēmām: man labāk tēlot, ka "atveseļojos" un nerādīties Silvera sabiedrībā, līdz mēs atkal kāpjam uz kuģa.

Kad doktors tajā vakarā pārnāca mājās, viņš stāstīja, ka Maltbijs izturējies kā augstas kārtas liels vīrs, kas tuvos draugos ar karali Džordžu, galma advokātu un tā tālāk. Es pietiekami labi pazinu Džonu Silveru, lai zinātu viņa nepatiku pret tiem, kuri izmantoja savu stāvokli, lai viņu kontrolētu. Maltbijs viņā neatrada daugu, nepavisam ne. Beidzot pie vakariņu galda es uzzināju, ka mums viss izdevies.

Jūsu vecajam kuģa pavāram gan ir raksturiņš!

Tieši šo raksturiņu mēs gribējām izmantot. Bet apzinājos grūtības, kādas mūs gaidīja. Šajā "raksturiņā" ietilpa ari vēlme saņemt samaksu, kas jebkuram citam liktos nepieklājīgi augsta. Jau tas vien nebija labi. Turklāt, ja Silvers sāktu šaubīties, vai var dabūt tik lielu loni, viņš tikpat labi varētu vērsties arī pret savējiem.

Šī iemesla dēļ es pat priecājos par to, ka Silvers redzēja kupraiņa izsmejošo ķēmošanos. Man gribējās, lai viņš uz brigas sajustu pēc iespējas lielāku naidīgumu. Jo vairāk, jo labāk. Es biju atkarīgs no viņa dabiskās nepatikas pret autoritāti, kas mudinātu Silveru pretoties Maltbijam.

Sāku pārdomāt, kas notiks, kad abi kuģi atkal tuvosies viens otram. Doktors Belentains darbosies kā runasvīrs: šis bija izšķirošis faktors. Lielu pretestību no Maltbija puses negaidījām, un notikumiem vajadzēja ritēt savu gaitu. Doktors Belentains teica, ka Maltbijs esot slimīgs vārgulis; acīmredzot viņš apbēris ārstu ar jautājumiem par dažādām slimībām. Savā ārsta praksē viņš bija pārliecinājies, ka cilvēki, kas pārlieku rūpējas par savu veselību, izvairās no slimību piemeklētām vietām, bet "Hispaniola" galu galā bija "sērgas kuģis"!

Tādēļ mūsu plāna otrajā daļā bija nepieciešams, lai Maltbijs katrā ziņā paliktu uz brigas. Doktors, izlikdamies novērtējam, vai "sērga" uz "Hispaniolas" beigusies, varētu brīdināt kapteini Rīdu un manu tēvoci par mūsu iecerēm. Tikmēr mēs ar Silveru un viņa komandu dotos krastā, lai sameklētu Teitu un izrēķinātos ar viņu. Pēc tam ar uzvarēto Teitu un iegūto bagātību mēs naktī uzkāptu uz "Hispaniolas" un nemanīti aizbrauktu projām, vēl pirms ļaudis uz brigas pamostos.

Tieši šajā ziņā es liku uz Silveru vislielākās cerības. Fakts, ka Džozefs bija patukšojis salā palikušo bagātību krājumus, viņu saniknoja. Lai gan, izteikdams savu nepatiku, Garais Džons runāja tādā tonī kā augstākais virsnieks, aiziedams pat tiktāl, ka nosauca Teitu par "parastu jūras laupītāju". Šī nianse vēlāk lika mums ar doktoru Belentainu gardi pasmieties.

Kamēr manas domas aizņēma visi šie plāni un tā detaļas, kajītē ienāca mana labsirdīgā "aukle" Veils un pastāstīja, ka uz pūpes notiek nelielas svinības.

Sers Tomass saka, ka mums jāatzīmē došanās jūrā, mister Mills, un ļoti ceru uz jūsu piedalīšanos.

Lēni kāpu augšā. Debesis šķita košākas nekā parasti. Mani pārņēma miers, un es biju pārliecināts, ka visu esmu izplānojis pārdomāti un gudri. Tāpat ticēju, ka mana apņemšanās doties turp un savu mīļo cilvēku labā paveikt visu tik labi, cik vien ir manos spēkos, nesīs augļus. Šobrīd nebūtu vēlams nodoties drūmām domām par to, kas varētu neizdoties.

Veils aizveda mani no kāpnēm uz brigas klāja. Ieraudzīju neaizmirstamu skatu, kas vēl joprojām saglabājies man spilgtā atmiņā un ar savu dzīvīgumu izraisa manī prieku.

Svinētāju grupa bija jau sapulcējusies. Aiz viņiem gluži kā uz apgleznota priekškara teātrī pavērās brīnišķīgs skats: gludais kalns, koku sulīgā lapotne, osta un zilās debesis. Šur tur nogāzēs bija izkaisītas doktora Belentaina, Džona Silvera un viņu kaimiņu jaukās mājas.

Raugoties no klāja, šim skatam pievienojās vēl sīka detaļa: mums sekoja dažāda lieluma un formas laivu flotile. Laivu malām pārkārušies puikas un jauni vīrieši māja ar rokām un dažkārt metās ūdenī, lai peldētu vienā tempā ar mums. Tas bija visnotaļ patīkams skats.

Pie pūpes nelielā kompānija mani sveicināja. Pirmoreiz atrados kuģa apkalpes locekļu sabiedrībā. Būdams pārāk raupjš tādām saiešanām, kuprainis nebija ieradies. Bet karavīrs ar sarkano seju, vājais sekretārs un, protams, pats Maltbijs stāvēja uz klāja.

Vēl tur bija Silvers, doktors Belentains, pāris vīru, kas izskatījās pietiekami inteliģenti, un kāds spēcīgs puisis tumšsarkanā mētelī. Atcerieties, ka nebiju pietiekami atveseļojies, lai ar kādu uz brigas sadraudzētos, un, lai gan pēc Veila teiktā, viņi atradās uz kuģa jau kopš Bristoles, es tos redzēju pirmoreiz.

Maltbijam un sekretāram, minētajiem pāris džentlmeņiem, doktoram Belentainam un Silveram bija parūkas; tumšsarkanajā mētelī tērptajam vīram kraukļmelni, galvai pieglausti, atpakaļ atsukāti un švītīgā zirgastē sasieti mati. Viņš pētoši raudzījās uz mani, manu cepuri un krēmkrāsas muslīna pārsēju, kas aizsedza manu seju, un tad vaicājoši uzlūkoja Maltbiju.

.

26 nodaļa sliktie laiki

Maltbijs mani sveicināja.

-       Mister Mills! Esiet sveicināti, ser! Par šiem svētkiem mums jāpateicas jums, un nevaru iedomāties neko labāku kā uzsaukt tostu uz jūsu veselību. Doktor, vai jūsu pacients drīkst tukšot šo glāzi?

Doktors Belentains paskatījās uz mani un atbildēja: Diemžēl nedrīkst vis. Viņš lieto stipras zāles.

Silvers ar ļaunīgo papagaili uz pleca klusēdams vēroja notiekošo. Sapratu, ka Maltbijam šķietu visai noslēpumaina persona un tajā pašā laikā biju vajadzīgs savas pieredzes un zināšanu dēļ, tādēļ viņam pret mani vajadzēja izturēties kā pret līdzīgu.

-    Tad jums jāieņem sirdszāles, teica Maltbijs, un kāds jūrnieks piesteidzās pie manis ar krūku. Noraidoši pacēlu roku.

-        Paldies, tomēr ne, tikko dzirdami nomurmināju, tomēr tā, ka nelielā grupiņa mani dzirdēja. Ar doktoru Belentainu bijām nolēmuši, ka vislabāk noslēpšu savu balsi, runādams pavisam klusi.

Maltbijs cieši uz mani paskatījās un vienu briesmīgu mirkli man šķita, ka viņš pēc balss būs mani pazinis. Tiesa, Maltbijs mani nekad nebija redzējis, jo aplenkuma laikā biju slēpies aiz durvīm, taču manu balsi viņš bija dzirdējis. Sapratu, ka šo cilvēku pārsteidzis kas cits.

-     Mills, pēc jūsu balss var spriest, ka neesat jūrā braucējs.

Es pamāju.

-     Kas jūs īsti esat, ser?

Bija pienācis laiks, tā sakot, aizcirst slazdus, un mana atbilde lika Silvera acīm iespīdēties.

-     Ser, es esmu dārgmetālu raudzes noteicējs.

-     Bristolē?

-     Tieši tā, ser.

-     Pie kā jūs strādājat? Es biju savācis pietiekami daudz informācijas, lai apmierinātu viņa ziņkāri.

-     Man ir tā laime kalpot misteram Keilam un misteram Gudmenam.

Neko vairāk man nevajadzēja sacīt. Maltbija sejas izteiksme pietiekami skaidri rādīja, ka nekādas aizdomas viņam nav radušās. Šis cilvēks ticēja, ka Bristoles advokāts Embrozs Hets nolīdzis dārgmetālu raudzes noteicēju, vārdā Mills, no Keila un Gudmena kantora, lai tas brauktu līdzi un novērtētu uz salas atrastās bagātības. Tas precīzi saskanēja ar iemeslu, kādēļ, iespējams, Silvers "atgriezies no atpūtas". Virs tumšsarkanajā mētelī savilka lūpas viltīgas lapsas smaidā.

No šī brīža es taktiski nogāju otrā plānā. Doktors Belentains mainīja sarunas tematu un sāka apspriest gaidāmo laiku. Silvers iestarpināja pāris nostāstu par lielām vētrām jūrā.

Drīz nelielā grupiņa izklīda un parādījās Veils, lai aizvestu mani atpakaļ uz kajīti. Lejā, drošībā, es uzdevu viņam jautājumu, ko, degdams aiz nepacietības, visu laiku grasījos darīt.

-     Kas bija tas vīrs tumšsarkanajā mētelī, Veil?

-        Ser, vai tad jūs nezinājāt? O, viņš zināmās aprindās ir labi pazīstams, pat es esmu par viņu dzirdējis, Veils pieklusināja balsi. Tas ir misters Igens, ser, pazīstams paukotājs, ser, pats žilbinošākais visā karalistē un īpašais sera Tomasa viesis. Ser, stāsta, ka viņš vēl nav zaudējis nevienu divkauju; viņa ienaidnieks nemaz neredz asmeni nozibsnam, tikai sajūt to.

-     Un pārējie, Veil, tie, kas arī nav jūrnieki?

-     Visi džentlmeņi, ser, katrā ziņā visi ir duelanti. Vai nu ar zobenu, vai pistoli. Seram Tomasam patīk spēcīga kompānija.

Redzējis mani apgrozāmies tādā sabiedrībā, Veils pret mani izturējās ar vēl lielāku cieņu.

Tajā vakarā es atstāstīju doktoram Belentainam Veila teikto. Es vēl pusdienoju kajītē, un doktors man pievienojās pirms ierastās maltītes Maltbija un pārējo sabiedrībā, kurā ietilpa arī Silvers.

-     īgens? viņš pārjautāja. Pārāk ilgi esmu bijis ārpus Anglijas. Bija laiks, kad zināju katra lieliska paukotāja vārdu, tāpēc ka ārstēju tos, ko viņi savainoja, un dažkārt arī viņus pašus, ja gadījās neveiksme. īgens? Izklausās pēc skota.

Doktoram Belentainam bija raksturīgi visus nepazīstamos vārdus allaž piedēvēt skotiem.

-     Liekas, ka viņš ir diezgan labi pazīstams.

-          Interesanti, ko domā Silvers? doktors Belentains jautāja un devās pusdienās.

Vēlāk es uzzināju, ko domāja Silvers. Tajā vakarā viņš atnāca mani apraudzīt. Izdzirdējis viņa tuvošanos, es nevilšus nodrebēju un atcerējos, kad pēdējoreiz dzirdēju viņa kruķi klaudzinām pa kuģa klāju. Papagailis klusi ieķērcās, grīļodamies kopā ar viņu.

Šīs skaņas atsauca atmiņā daudzus notikumus. Silveram tagad bija sešdesmit gadu; pirms desmit gadiem dzirdēju viņu sakām, ka viņam ir piecdesmit. Toreiz es, baiļu mākts, biju noslēpies "Hispaniolas" ābolu mucā, kur arī noklausījos runas par gaidāmo dumpi. Atcerējos Silvera spēku, viņa neapvaldītos izteicienus; atcerējos, kā viņš prata valdīt pār citiem; kā rīkoja un iedrošināja visus ar piemēriem no paša dzīves, slēgdams savu krodziņu, izbeigdams darbību Bristolē un aizsūtīdams sievu uz kādu slepenu vietu, kur tā pēc brauciena viņu sagaidītu.

Un tagad šis neparastais vīrs, ienākdams manā kajītē, pielieca galvu un paskatījās visapkārt. Papagailis noplivināja spārnus.

-      Ei, kuģabiedri nu gan tev iedevuši tīri jauku vietiņu, Silvers aizvēra durvis un pienāca tuvāk.

-      Džim, man viņi ne visai patīk, viņš nočukstēja.

-     Man viņi nepavisam nepatīk, viņš pievilka krēslu tuvāk.

-     Vai tu esi dzirdējis par to paukotāju?

-      Nē, bet nojaušu, kurš tas ir: ņerga vīnkrāsas mētelī. Tiesa? Kad es piekrītoši pamāju, Silvers turpināja: Viņš uz mani skatījās tā, it kā es būtu vai nu tiesnesis, vai kabatzaglis, un es apliecinu, ka starp abiem nekādas lielas atšķirības nav; viens vai otrs, abi Džonam Silveram ir vienādi. Bet turēšu viņu uz grauda.

-     Cik labi, ka tu esi uz kuģa, Džon, es Silveram sacīju.

Savu piezīmi izteicu ar nodomu mazliet izklaidēt viņu, jo nekad agrāk netiku redzējis šajā sejā tik drūmu izteiksmi. Biju redzējis Silveru steidzīgu, jautru un viltīgu, bet drūmu nekad, un tas mani satrauca. Viņš pagrozījās krēslā, turot sudraba kruķi sev priekšā, un paliecās uz priekšu tā, ka seja atradās pāris sprīžu no manējās.

-     Džim, tu mani pazīsti. Un esi redzējis, kā es tiku galā ar visādiem ņergām.

-     Jā, Džon.

-     Tu redzēji, kā es noliku pie vietas Morganu. Tas vecais muļķis!

-     Redzēju, Džon.

-      Tu redzēji, kā es aizspiežu tā lempja Džordža Merija acis, tās no drudža citrondzeltenās acis.

-     Es to labi atceros, Džon.

-     Bet tu nekad neredzēji, ka es no kāda baidītos.

-    Nē, Džon, tu nekad ne no viena cilvēka nebaidījies.

-        Nu, Džim, varbūt Džons Silvers kļūst vecs. Varbūt vecās rētas liek sevi manīt. Varbūt pārāk smaga nasta guļ uz maniem pleciem. Bet es tagad nebūšu labs kuģabiedrs.

Es gaidīju un man vajadzēja gaidīt ļoti ilgi.

-      Redzi, Džim, ir cilvēki, kas saka, ka es esmu ļauns. Nekad neesmu bijis vienisprātis ar viņiem. Nu, es jau arīdzan nesaku, ka esmu tīri vai eņģelīt's no paša Visuvarenā dārziem. Nē. Stūrgalvīgs varbūt. Un ciets, kad dusmīgs. Un pats varbūt šad un tad neesmu bijis ļoti labs. Bet ļauns kā sātans gan nekad neesmu bijis.

Man ienāca prātā doma, ka gan dakteris Laivsijs, gan skvairs Trilonijs viņam dedzīgi iebilstu, bet es, protams, neko tamlīdzīgu neteicu.

Tātad notikumi sāka risināties mazliet negaiditā virzienā, Garais Džons Silvers bažījās. Es riskēju un pacēlu acu apsēju (vienmēr turēju to priekšā sejai, ja negaidot ienāktu Veils vai kāds cits).

-     Džon, tu esi uztraucies? Nekad neesmu tevi tādu redzējis.

It kā aizvainots viņš pavirzījās tālāk. Nē-ē, viņš novilka, ne nu gluži uztraucies, drīzāk gan jūtu, pat bez redzama iemesla, ka no tās puses var nākt īsts ļaunums.

Šis paversiens mani dīvaina karta iepriecināja. Tas apstiprināja manu pārliecību, ka, izvēloties Silveru, esam rīkojušies pareizi: nevarēju iedomāties nevienu citu, kurš varētu stāties pretī Maltbijam.

Ejot ārā no kajītes, viņš pagriezās pret mani un pačukstēja: Ņem vērā, Džim, atmaksas stunda vēl ir tālu. Turi acis un ausis vaļā!

Esmu ievērojis, ka ir cilvēki, kuru klātbūtnē vari justies labi un omulīgi (pat tad, ja to no viņiem negaida), turpretī citi ar labāku reputāciju liek tev justies gauži nelāgi. Kādēļ tā? Sāku atcerēties cilvēkus, kuru sabiedrībā allaž uzlabojies mans garastāvoklis un noskaņojums: tēvocis Embrozs, Džons Kalzīns, arī Lūiss… Viņa māte Greisa Ričardsone mani tik ļoti satrauca, ka sākumā bez apmulsuma un vēlēšanās viņu aizsargāt skaidri nesapratu, ko īsti jūtu. Tagad šī sieviete man tik ļoti patika, ka visu laiku gribējās atrasties viņas tuvumā, jo bija ļoti tīkami lūkoties Greisas daiļajā sejā.

Turpināju it kā veidot sarakstu. Man allaž paticis uzkavēties daktera Laivsija un skvaira, tāpat arī doktora Belentaina un viņa sievas, kā arī Nātana Kola sabiedrībā, savukārt Nūnstoka klātbūtne man vienmēr bijusi nepatīkama.

Un es drosmīgi atzīstos, ka Džons Silvers mani allaž iepriecināja, turpretī Maltbijs lika justies tā, it kā manu ādu klātu lipīgas gļotas.

Tikusi laukā no līča, briga, ceļavējam pūšot, strauji peldēja uz priekšu un ceļošana veicās raiti. Ilgu laiku krāšņais krasts neizzuda acu skatienam, bet tad likās, ka mēs mainām virzienu no dienvidiem uz dienvidrietumiem. Pašlaik dzīve uz kuģa ritēja bez uztraukumiem: es satikos tikai ar dažiem cilvēkiem Veilu, šad tad ar Silveru un, protams, ar doktoru Belentainu. Visu šo laiku izturējos ļoti piesardzīgi, slepenībā cenzdamies atgūt fiziskos spēkus, bet ārēji pārvietodamies rāmā gaitā, īpaši, kad manīju uz klāja Maltbiju vai kādu no viņa bandas. Silveram patika šī mūsu plāna daļa, kas sevī ietvēra manu patieso fizisko spēju noslēpšanu, lai krīzes situācijā varētu sagādāt pārsteigumu.

Kādā vakarā, kad jūra jau ilgāku laiku bija kļuvusi nemierīga, kajītē ienāca Veils. Viņš sagatavoja man zāles, sakārtoja gultas veļu un tad izjauca visas cerības uz naktsmieru.

-     Sers Tomass grib no rīta jūs satikt, ser. Viņš man teica, lai pasaku jums, ka ļoti vēlētos pirms pusdienlaika kopā ar jums iedzert kafiju.

-      Vai doktors Belentains to ir atļāvis? domām satraukti šaudoties, jautāju.

-     Sers Tomass saka, ka viņš par to nedrīkst uzzināt, nočukstēja Veils.

Kad pēc brīža ienāca doktors Belentains, es, protams, viņam to pateicu. Glāzīte brendija pēc pusdienām bija likusi asinīm ritēt straujāk, un ārsta vaigos dega sārtums.

-       Kas viņam padomā? doktors skaļi domāja. Izšķirt mūs un tad valdīt pār mums? Vai arī tās ir sazin uz ko balstītas aizdomas vai vēl kas cits?

-     Tomēr man jāiet. Citas iespējas nav.

-        Riskanti, iebilda doktors. — Riskanti. Bet man tev jāsaka, Džim, ka šeit ir ļoti saspringta gaisotne. Ar pulvermucu būtu vieglāk braukt nekā ar šo kuģi.

-     Vai esat jau saticis īgenu?

-    Jā. Viņš man parādīja, kā var pārgriezt cilvēkam rīkli tā, lai netiktu skarts neviens kauls. Teica, ka man kā ārstam to būtu interesanti redzēt.

Doktors Belentains aizmiga; dzirdēju, kā viņš krāc. Man pašam turpretī miegs nebija ne prātā.

Četros no rīta dzirdēju sarga saucienu. Mana āda, kas strauji atjaunojās, sāka niezēt, un prātu satrauca gaidāmā tikšanās ar Maltbiju. Bija nepatīkami uz to iet, bet vēl sliktāk, ja neaizietu. Kamēr pārdomāju abas šīs iespējas, mani iztraucēja negaidīts un savāds troksnis.

Vispirms kāds pavēra mūsu kajītes durvis, tomēr ne tik plaši, lai varētu ieskatīties iekšā. Man pat likās, ka, iespējams, durvis pavēris viegls caurvējš. Tomēr turpmākie notikumi pierādīja, ka tas nepavisam tā nebija.

Durvis no ārpuses tika aizcirstas, un tad bija dzirdams kluss niknas cīņas troksnis. Neviens nerunāja, bet varēja dzirdēt, ka pret sienām tiek triekti augumi un atskan slāpēti dusmīgi ņurdieni, un kautiņa mežonībā slēpās slepens spēks. Piecēlos pussēdus. Arī doktors Belentains pamodās, un es kajītes biedru apsaucu, vēl pirms viņš paspēja ierunāties. Ārsts bija pietiekami attapīgs, lai pieslietos sēdus un aizgainītu miegu klusēdams.

Tracis turpinājās sviediens te, sviediens tur, sitieni, gārdzieni un neviena paša cilvēciska vārda.

Likās, it kā niecīgajā telpā kajītes ārpusē niknā, klusā saķērienā čīkstētos divi milzīgi mēmi lāči. Tad atskanēja pēdējā briesmīgā dobjā skaņa spēcīgs krakšķis. Tagad mēs ar doktoru Belentainu krēslā varējām skaidri saskatīt viens otru. Viņš paskatījās uz mani un pacēla labo roku skausta virzienā ar tādu kustību, ar kādu fermeris nokauj trusi.

.

27. nodaļa Šausminoša satikšanas

Šī briesmīgā, klusumā notikušā kautiņa uzvarētājs tik smagi atspiedās pret mūsu kajītes durvīm, ka man likās, viņš varētu iegāzties iekšā. Pēc lielās piepūles vīrs sēcoši elsoja un uz brīdi palika atspiedies pret durvīm.

Atguvis elpu, cik varēja spriest, viņš sakustējās. Soļus es nedzirdēju, bet tad varēja saklausīt, kā pa zemi tiek vilkts kaut kas smags. Pamazām šī skaņa attālinājās un no jauna nakts klusumā ik pa brīdim bija dzirdami tikai brigas trokšņi.

Manu seju un kaklu klāja sviedri, kas, nokļuvuši uz nesadzijušajām brūcēm, svilināja līdzīgi bites dzēlienam. Belentains pārsteigts paskatījās manī.

-Augstais Dievs! Vai jūs domājat…? viņš nočukstēja, bet nepabeidza teikumu.

Nezinādams, ko teikt, tikai paraustīju plecus.

-       Tagad jums noteikti jāsatiekas ar Maltbiju, doktors čukstēja, tā pielikdams punktu jebkurai cerībai uz miegu.

No rīta pēc ierastās veselības pārbaudes un padomiem Veilam, kurš ķērās pie manas aprūpēšanas, doktors Belentains uzkāpa uz klāja.

-      Saki seram Tomasam, ka priecāšos viņu redzēt un esmu pateicīgs par laipno ielūgumu, es teicu.

Veils paskatījās uz mani un pamāja, viņa sejā vēl vairāk nekā parasti varēja saskatīt līdzību ar trusi. Un tikai tad es ievēroju, ka sev gluži neraksturīgi viņš vēl nebija pateicis ne vārda. Veils šķita izbijies; droši vien bija kaut ko dzirdējis par nakts kautiņu.

Vairākas stundas pūlējos izdomāt, kā izturēties gaidāmās tikšanās laikā. Pēc tam Veils aizveda mani pie kādām durvīm un pieklauvēja. Maltbijs sēdēja pie galda ar jūras kartēm. Ar knipja uzsitienu viņš pavēlēja Veilam ieliet kafiju un tad lika kalpotājam gaidīt gaitenī. Maltbijs norādīja uz dīvānu, un es apsēdos; viņa manieres šķita pieglaimigas un lēnīgas.

-        Mill, viņš iesāka. Mani mācīja augstu novērtēt ikvienu tādu cilvēku, kurš piemānījis pašu Nāvi. Un jūs, ser, esat to piemānījis, par to nevar būt ne mazāko šaubu.

Maltbijam piemita paradums, kas šķita reizē gan pievilcīgs, gan aizvainojošs: visu viņa teikto varēja iztulkot divējādi, it kā viņš būtu vīrs, kas zina otra cilvēka noslēpumus un prastu tos izmantot savā labā.

-      Jūs sakāt man komplimentus, ser, teicu un neaizmiršu runāt klusā balsī.

-      Sakiet man, Mill, kāds ir jūsu iespaids par šo zelli Silveru?

-      Kādā nozīmē jūs to domājat, ser? Man bija vajadzīgs laiks, lai izvērtētu Maltbija iespējamos nolūkus.

-     Vispārīgā nozīmē. Redziet, uz klāja atrodas kāds mans sens draugs, lielisks puisis. Viņam šķietot, ka ir dzirdējis vārdu "Silvers" minētu ziņojumos.

-     Ziņojumos, ser?

-     Jā, finanšu ziņojumos.

-     Ser, man nekad nav nācies dzirdēt vārdu Silvers saistībā ar dārglietu novērtēšanu.

Bija patīkami pateikt ko tādu, kas vienlaikus maldina un tomēr nav meli. Taču Maltbijs reaģēja tik ātri kā cilvēks, kuram arī nav sveša šāda taktika.

-     Vai kādos citos darījumos?

-    Liekas, ka mans tēvs viņu pazina, atbildēju, un tā bija patiesība: mans tēvs nudien visai dīvainā kārtā bija iepazinis kapteini Biliju Bounsu jeb vienkāji kuģa pavāru.

-     Vai jūsu tēvs izteica savu viedokli par viņa raksturu?

-     Ser, cik vien es atceros savu tēvu, viņš allaž par cilvēkiem runāja tikai labu.

-     Jā-a. Maltbijs cieši manī paskatījās. Jā-a.

Viņš piecēlās un pastaigāja pa kajīti.

-     Ko jūs sakāt par doktoru Belentainu?

-    Ser, vai es varētu teikt ko citu kā tikai vislabāko? Ik dienu skaitu, cik daudz esmu viņam parādā.

Esmu atguvis spēju kustēties, mana āda palēnām atjaunojas…

-        Protams, protams, bija jūtams Maltbija satraukums. Bet ko jūs domājat par brigu un par savu dzīvi uz tās?

-     Tā labi iet pret vēju, ser.

-     Mill, kad mēs atstājām Angliju, kādu laiku, gandrīz pusi dienas kuģojām aiz "Hispaniolas", jūsu kuģa. Arī tagad braucam uz turieni, kur tas atrodas. Man ir ļoti spēcīgs tālskatis. Vācu ražojums, rāda ļoti skaidri.

-      Man ir stāstīts, ser, ka vācieši lieliski izgatavo tādas lietas. Domas galvā šaudījās kā negudras. Viņš zina! Viņš zina, kas es esmu! Viņš mani redzēja!

Tomēr paliku mierīgi sēžam. Maltbijs nogaidīja, un, jāatzīstas, man brīdi šķita, ka laiks apstājies.

Tad viņš teica: Un man radās iespaids… Šī pauze lika sirdij sažņaugties. Jā, man radās iespaids… tagad, kad mums, cerams, būs iespēja… es dotu priekšroku drīzāk doties mājup ar to. Briga man ir pārāk maza, Mill.

Baidīdamies, ka balss tonis mani nodod, pamāju ar galvu. Maltbijs ierunājās no jauna, un šoreiz balss skanēja asi kā pletnes cirtieni.

-      Protams, man ir paveicies, Mill. Tagad man sāka likties, ka Maltbijs uzsvērti izsmejoši uzrunā mani šajā vārdā, tomēr man pietika arī veselā saprāta, lai saprastu, ka tās ir baiļu izraisītas iedomas.

-    Paveicies, ser? vaicāju, tēlodams uzmanības un cieņas iemiesojumu.

-       Es baidījos, ka tad, kad pienāktu laiks visu nokārtot uz šīs salas un, protams, uz kuģa, kura virzienā mēs dodamies…

Viņš atkal ieturēja pauzi, un es uzdrošinājos vaicāt: Cik drīz mēs sasniegsim?… Tomēr, pamanījis, ka Maltbijs mani uzlūko gluži kā nepaklausīgu padoto, apklusu. Viņš izlikās, ka nav dzirdējis manu jautājumu.

-      Uz kuģa, Mi 11, atradās cilvēki, kas izvairās no atbildības likuma priekšā. Pareizāk sakot, slepkavas. Viņus paņēma mēris, tālab arī es saku, ka man paveicies. Savādi būtu, ja man vajadzētu rīkoties Viņa Majestātes karaļa vārdā, kura pārstāvim man ir tas gods būt. Un es zinu, ka Viņa Majestāte daudz ar viņiem neauklētos. Ne ar vienu no viņiem.

Es pamāju un, turpinādams spēli, sacīju: Tas liekas saprotami, ser.

-       Viens no viņiem, saprotiet, Mill, bija vēl gluži bērns, mazs zēns. Un jau ļaunuma pārņemts. Mill, manī kūsā īpašs naids pret katoļiem. Bet ir viens jautājums, kurā es viņiem piekrītu. Katoļi uzskata, ka cilvēka raksturs izveidojas septiņu gadu vecumā, kad mēs jau varam atšķirt labu no ļauna. Zēnam palaimējās, ka mēris pasteidzās vēl pirms manis.

Maltbijs būtu nogalinājis Lūisu! Silvera uzskats par Maltbiju bija pareizs šajā cilvēkā iemiesojās nelietis.

Kad Veils aizveda mani atpakaļ uz kajīti, doktors Belentains jau gaidīja. Es viņam visos sīkumos izstāstīju par savu nepatīkamo tikšanos un kopš tā brīža sāku skaitīt stundas, kad varēšu pamest šo pretīgo kuģi.

Tomēr vienlaikus ari cieši vēroju notiekošo uz brigas. Tie komandas locekļi, kuru sejas un balsis pazinu kopš nelielajām svinībām, devās ikdienas gaitās ar naskumu, kas drīzāk radies baiļu iespaidā. Kopā ar viņiem savu pienākumu daļu veica Silvera banda, taču viņi izturējās rezervēti. Gluži tāpat kā Maltbija "džentlmeņi", lai gan manīju, ka viņi mani cieši novēro, it īpaši īgens, paukotājs. Kupraini redzēju tikai no tāluma, un par to ik dienu skaitīju pateicības lūgšanu.

Laikam ritot, noskaņojums mainījās. Nevarētu gan teikt, ka tas vispār kādreiz šeit bijis nepiespiests, tomēr pamazām, palēnām mazinājās arī bezrūpība. No tā es nojautu, ka mēs tuvojamies galamērķim, lai gan, vadoties no savas jūras ceļojumu pieredzes, man liekas, ka uz jūras mistiskā veidā bez krasta vai zemes orientiera ir iespējams noteikt savu atrašanās vietu.

Reiz kādā vēlā pēcpusdienā mēs beidzot pamanījām "Hispaniolu". Kuģis atradās turpat, kur es to pēdējo reizi redzēju uz ziemeļiem no Ziemeļu līča, uz austrumiem no Fokmasta pakalna. Savas prombūtnes laikā es bieži pārdomāju, kā bija rīkojies kapteinis Rīds. Braukājis pa apli? Likās gan, ka ne. Bena Ganna pazušana būs kalpojusi par iemeslu tam, lai nogaidītu; ja kāds, kas tik labi pārzināja salu, varēja pazust, tad katrā ziņā tur kaut kam vajadzēja būt gauži nelāgi.

Man šķita, ka, ņemot vērā darbaroku trūkumu uz "Hispaniolas", kapteinis būs nolēmis gaidīt, līdz ieradīsies kāds kuģis. Kā norādīja mans tēvocis, tas nozīmēja arī to, ka mūsu šoneris bija viegli atrodams, ja nu gadījumā atgrieztos kāds no pazudušās komandas locekļiem.

Atceros, ka brīdī, kad atkal ieraudzījām "Hispaniolu", mūs pārņēma spēcīgas divējādas izjūtas. Veils tūdaļ atnāca man pakaļ; Maltbijs bija izteicis vēlēšanos mani satikt un, vicinādams tālskati, likās ļoti uztraukts. Kā jau sauszeme mēdz izskatīties no jūras puses, Bagātību sala sākumā atgādināja neskaidru garu un zemu mākoni vai gaismas staru rotaļu. Pamazām tās apveidi kļuva skaidrāki, un es sev droši teicu: "Te nu tā ir." Tajā mirklī arī sāku lūkoties pēc "Hispaniolas", jo tuvojāmies no ziemeļaustrumiem un šoneris atradās mūsu ceļā.

Maltbijs ar tālskati ieraudzīja to pirmais un tad, kā man likās, centās mani izprovocēt.

Tur kaut kas ir! viņš iesaucās, grozīdams tālskati. Tad viņš sniedza to man. Paskatieties, Mill!

Par laimi, man pietika veselā saprāta, lai reaģētu pareizi. Ar nožēlas pilnu žestu norādīju uz marles apsēju, kas klāja acis, un, cieši manī paskatījies; Maltbijs pamāja: Ak jā! Viņš atkal paņēma tālskati, tad aizgāja projām.

Šis triks mani neatturēja: gluži otrādi, sāku skatīties uzmanīgāk un drīz vien tālumā saskatīju takelāžas apaļkokus, kas likās sniedzamies debesīs. Pat šajā attālumā un caur plāno, neskaidro audumu atkal ieraugot kuģi, mani pārņēma saviļņojums. No vienas puses, es drīz atkal satikšu visus savus mīļos cilvēkus; no otras puses, pateicoties tieši man, viņiem draudēja lielas briesmas, kas varēja maksāt pat dzīvību. Riska apzināšanās aizžņaudza rīkli.

Taču tobrīd, it kā aicināts, blakus nostājās mans galvenais palīgs Silvers un arī sāka skatīties tālumā.

-     Tas allažiņ bij' viens jauks kuģis, Džim. Man bij' prātā to dabūt pašam sev. Bieži no rītiem sēdēju Bristoles dokos, skatījos uz to un vēlējos, lai tas pieder man. Jauks.

Silvers runāja klusi, bet tas nenoslēpa viņa aizrautību. Nespēju atbildēt, jo man no saviļņojuma aizķērās balss. Bet Silvera nākamie vārdi, ko viņš izteica pavisam klusi, satrieca mani.

-     Esmu zaudējis vienu viru.

Strauji pagriezos pret viņu. Silvers runāja, turpinādams lūkoties uz mūsu kuģi pie horizonta.

-     Pagājušajā naktī es aizsūtīju uz tavu kajīti ziņnesi, Džim. Viņš neatgriezās. Tā bija pārbaude.

-       Džon, tas ir drausmīgi. Es dzirdēju kautiņu…

Silvers pārtrauca mani. Tas bija jauns puisis. Ar

jauku sieviņu un mazuli. Ko lai viņai saku? To es gribētu zināt.

-     Bet, Džon…

-      Par šo te mēs klusēsim kā kapā, Džim, bet es neko neaizmirstu un savus rēķinus nokārtošu.

-     Vai tas bija Rasp…?

-     Ne vārda vairāk! Gan jau reiz pienāks atmaksas diena.

Garais Džons apklusa. Garām iedams, tievais sekretārs ziņkārīgi uz mums paskatījās. Silvers aizslīdēja projām, nočukstēdams: Spēle ir sākusies, Džim, un pa īstam. Vari būt par to drošs.

Es atliecu muguru; likās, ka vispār biju zaudējis spēju runāt.

Agrā vakarā mēs izmetām enkuru pāris simtu jardu no "Hispaniolas". Sargs uz brigas uzsauca:

-     E-ei!

Atbildes nebija.

-     E-ei, jūs tur!

Nedzirdēju ne skaņas. Neviens neatbildēja. "Hispaniola" izskatījās gluži kā spoku kuģis un nebija iespējams noteikt, vai uz tā kāds bija vai nebija mūs ieraudzījis. Par laimi, man jau bija pieredze un nodomāju, ka varbūt kapteinis Rīds atkal izspēlē savas viltības.

Doktors Belentains pienāca man klāt.

-     Es sapratu, ka jums jābrauc man līdzi.

Pamāju ar galvu. Jā.

-     Cik patīkami un reizē zemiski!

Cik precīzi pateica vīrs, kas daudz nemīl runāt!

Pēc pāris minūtēm jau bijām ceļā. Brigas liellaiva ātri šķēla rāmo jūras ūdeni. Ievēroju, ka Maltbijs bija licis kopā ar mums braukt vienam no saviem "džentlmeņiem", neapšaubāmi, novērotāja lomā.

Pietuvojoties "Hispaniolai", doktors Belentains uzsauca, un atkal atbildes nebija. Viens no jūrniekiem pasvieda abordāžas kāsi, lai varētu nostiprināt virvi. Kad bijām nostājušies uz virvju kāpnēm, doktors pāris pēdu aiz manis, laiva pabrauca nostāk. Tās apkalpe (duelantu ieskaitot) neizrādīja ne mazāko vēlēšanos kopā ar mums uzkāpt uz kuģa klāja.

Mēs ar doktoru Belentainu pārrāpāmies pāri margām. Ai, kas tā bija par jauku sajūtu (pat tad, ja tai klāt jaucās smagas priekšnojautas) nokūleņot uz "Hispaniolas"!

Kuģis šķita tik tīrs, it kā tam būtu pilna apkalpe: kapteinis Rīds bija atradis veidu, kā uzturēt labu garastāvokli. Mēs ar doktoru Belentainu devāmies uz priekšu, un, apejot kuģa klāja lūku, es izdarīju divas lietas.

Vispirms paskatījos atpakaļ uz brigu. Kā jau bija gaidāms, Maltbijs stāvēja tālu priekšgalā, tālskatī novērodams ikvienu mūsu kustību. Tad es klusā balsī iesaucos: Kapteini Rīd, tas esmu es, Džims Houkinss atgriezies. Bet iesaku uzmanīties. Ja jūs mani dzirdat, neatbildiet skaļi, tikai norādiet, kur varam jūs atrast.

Izdzirdu attālu ieklepošanos, un Belentains piebikstīja man ar elkoni. Priekšā uz pirmā lejupvedošo kāpņu pakāpiena, nesaredzama no brigas vai gaidošās liellaivas, kāda roka enerģiski uzsita pa klāju tā bija bāla, gandrīz meitenīga roka, tomēr tā katrā ziņā piederēja vīram.

Mēs abi atviegloti uzelpojām; uzsitieni nozīmēja, ka cilvēki ir pilni enerģijas un pārvalda situāciju; mēs iztaisnojām muguras, lai vērojošajam Maltbijam radītu iespaidu, ka cītīgi pārbaudām kuģi. Mirkli vēlāk stāvējām kāpņu augšā un tad viens aiz otra kāpām lejā tumsā.

Bruņojušies ar zobeniem un nažiem, tur sapulcējušies gaidīja kapteinis Rīds, tēvocis Embrozs, pavārs, kuģa puika un četri vīri, kurus bijām izglābuši, kad Maltbijs iesvieda tos jūrā. Redzot savējos sveikus un veselus, mana sirds sāka dauzīties kā negudra.

-

28.nodaļa notikumu gaidās

-             Bet jūs visi izskatāties tik labi! man neapzināti paspruka.

Kapteinis Rīds pastiepa roku, lai aizkavētu doktoru Belentainu.

-     Draugs vai ienaidnieks? viņš izgrūda.

-                Draugs un tautietis! atbildēja patriotiskais skots. Es viņus iepazīstināju; biju doktoram Belentainam jau diezgan daudz stāstījis par kapteini Rīdu.

Manas acis pamanīja kustību aiz kapteiņa Rīda muguras. Priekšā iznāca Greisa un Lūiss, un jūtu uzplūdā es gandrīz nespēju uz viņiem paskatīties. Lūiss saķēra mani aiz rokas un aplika to sev ap pleciem, bet es pagriezos pret garo, kalsno, laipno tēvoci Embrozu ar izstīdzējušam, maigam putnam līdzīgu galvu un kaklu. Acis man bija asaru pilnas.

Tēvocis saņēma manu roku un paturēja to savā. -Ak, Džim, cik tas ir jauki, cik jauki! Mēs domājām, ka tu esi pagalam. Likās, ka ari viņš nespēj valdīt saviļņojumu.

-     Es zināju, ka tu atgriezīsies, teica Lūiss.

-    Bet tagad, dzirdēju kapteini Rīdu sakām, nav šaubu, ka briest kāds plāns. Es saprotu, ka tālab jūs esat maskējies, ser.

Teicu, ka dzirdu viņu, bet mana balss skanēja neskaidri un attālināti, jo es lūkojos Greisā. Viņas seja bija pavisam nedaudz iedegusi saulē, un vasarraibumu bija kļuvis vairāk. Nedaudz pacēlu marles pārsēju, lai labāk viņu saskatītu, un tūdaļ to nožēloju, jo Greisai aizrāvās elpa.

-    Ak! Kas to izdarīja?

Viņa uztvēra manu skatienu, un viņas acis apbūra mani; es sapratu, ka būtu ar mieru izciest desmittūkstoš reižu vairāk moku, kaut mana seja būtu desmit reižu noplēsta jēla, viena šāda Greisas skatiena dēļ.

-     Kapteinis Rīds māca mani cīnīties ar zobenu, sacīja Lūiss.

-        Mums tas būs vajadzīgs, pats kapteinis apstiprināja. Kas mums jāzina? Kas tagad notiks?

Viņš aizveda mūs uz kajīti. Tur gan bija pašauri, bet kaķis Kristmass graciozi pagāja malā, tā atbrīvodams mums vietu. Belentains sāka stāstīt, kādi cilvēki atradās uz brigas.

-     Vai jūs teicāt Silvers? pārjautāja kapteinis Rīds.

Mēs visi sarunājāmies čukstus, it kā baidoties no noklausīšanās; patiesībā tā nemaz nebija tik ērmota rīcība, ņemot vērā, ka skaņas uz ūdens dzirdamas tālu.

-      Džons Silvers. Viņš zina, kas jūs esat, ser, es teicu.

Kapteinis smaidīja. Nu, nu. Kā gan ceļi var krustoties! Liktenis veic dīvainus pagriezienus.

Es paskatījos apkārt; viss šķita tik rāms, ka mēs tikpat labi varētu būt Bristolē.

-     Ser, jūs esat uzturējis kuģi apbrīnojami labā stāvoklī, es ieteicos, lai gan patiesībā nemaz nejutos pārsteigts.

-    Varētu teikt, mister Houkins (cik valdzinoši bija atkal dzirdēt savu īsto vārdu!), ka mums jau nekā cita nebija, ko darīt.

-     Vai jūs uzdrošinājāties doties uz sa… iesāku.

-     Nenāca ne prātā, mēs nekādā ziņā to nedarītu. Mēs palikām te. Gaidām kādu kuģi ar palīdzību.

-      Ceru, ka jums nebūs vajadzība pēc palīdzības kuģa, ser.

Bet es nevarēju koncentrēties. Manu sirdi pārņēma satraukums un nespēju novērst acu no Greisas. Kā man viņas bija trūcis! Arī viņa daudzkārt palūkojās manī ar skaidru un cēlsirdīgu skatienu, un Lūiss turēja manu roku, it kā es būtu vissvarīgākais cilvēks, kādu viņš jebkad pazinis.

Ņemot vērā visus apstākļus, vai šādā brīdī vārds "laimīgs" skan pārāk dīvaini?

Doktors Belentains nolēma, ka viņam jāpaliek uz kuģa. Manai vizītei pie draugiem vajadzēja būt īsai.

Brīdī, kad bijām divatā ar kapteini, īsumā pastāstīju par savu plānu, bet lūdzu atļauju doties projām, sacīdams, ka doktors Belentains visu paskaidros sīkāk. Šajā brīdī gribēju zināt tikai to, vai kaut kas no iecerētā kapteinim nešķita tik nepieņemams, ka vajadzētu atteikties no plāna. Viņš sarauca uzacis par mūsu pārdrošību un (kā viņš izteicās) "optimismu", tomēr klausījās aizrautīgi un likās gandrīz iepriecināts.

-      Tātad jūs noalgojat vienu nelieti, lai tas tiktu galā ar otru? Esiet uzmanīgs, mister Houkins! Varbūt esat dzirdējis sakāmvārdu: "Tas, kurš sauc: "Ķeriet zagli!", bieži vien pats ir zaglis."?

-        Esmu dzirdējis, steidzīgi atteicu, nevēlēdamies, lai kapteinis Rīds mani iztaujātu.

-       Ļoti labi. Jāsaka, ka šis brauciens nepavisam nav tāds, kādu es to gaidīju. Tomēr esmu ar jums apmierināts, un gan jau mums veiksies.

-         Kā viņiem visiem klājies? uzdrošinājos pavaicāt.

Kapteinis vērīgi paskatījās manī. Lēdija liekas noraizējusies. Zēns strauji aug un no viņa iznāks lietaskoks. Un esmu uzdevis misteram Hetam daudz jautājumu par likumiem.

Citiem tikai pamājis ar roku, devos projām, uzkāpu uz klāja un atgriezos pie virves kāpnēm. Dzeltenajās vakara debesīs ievilkās tumšas svītras; pamanījuši mani, vīri ar laivu piebrauca klāt un man palīdzēja iekāpt. To darot, man nepaveicās: strauji pieliecot galvu, lai redzētu, kur uz kāpnēm lieku kāju, cepure noslīdēja, un vējš aizpūta manu sejas pārsēju. Vīri laivā, ieraugot manas dzīstošās brūces, viegli saviebās.

Mani pašu nodarbināja citas raizes, kas lika sirdij krūtīs dauzīties kā negudrai. Atgriežoties mani varēja ieraudzīt un pazīt kuprainis. Tuvojoties brigai, šīs raizes gandrīz izvērtās panikā; ar acu kaktiņu uz brigas pūpes varēju saskatīt Raspena nekrietno stāvu un zināju, ka viņš mūs novēro.

Uzkāpām uz klāja. Kāpjot pa kāpnēm, turēju galvu noliektu. Cepuri biju cieši uzmaucis galvā un to nepacēlu pat tad, kad tuvojās tievais sekretārs, arī viņš bija vērojis mūsu ierašanos. Sers Tomass vēlas jūs nekavējoties redzēt.

Aizmugurē saklausīju Raspena smagos soļus un vēl smagāko elpu, pūloties piekļūt tuvāk un, kā man likās, paskatīties uz mani. Bet sekretārs steidzīgi noveda mani lejā.

Izstiepies uz dīvāna, Maltbijs gaidīja. Visas manas domas vēl joprojām nodarbināja problēma, kā noslēpt seju no kupraiņa. Maltbijs to atrisināja, sacīdams: Pie velna, es saprotu, kādēļ jūs aizklājāt seju. Kur ir jūsu…? un viņš nožestikulēja.

-     Diemžēl es to pazaudēju, ser.

Maltbijs papurināja zīda lakatiņu, kas stāvēja uz dīvāna roku balsta.

-       Ņemiet šo, Mill. Jūsu seja izskatās pavisam slikti, un es sapratu, ka viņš nevēlas uz to skatīties. Doktors Belentains bija pareizi novērtējis Maltbiju: viņš bija cilvēks, kuram riebjas jebkura slimība.

Ziņoju viņam par stāvokli uz "Hispaniolas", apstākļus raksturoju tik nedrošus, lai atturētu viņu no domas par kāpšanu uz kuģa. Teicu: doktors Belentains domā, ka varētu pietiekami attīrīt kuģi, lai tas varētu droši doties atpakaļceļā uz Angliju, tomēr tas varētu prasīt vairākas dienas. Kad uzskaitīju sastaptos cilvēkus (protams, neminot Greisu, Lūisu un savu tēvoci), Maltbijs samiedza acis.

-       Un nevienam nav mēra? Izklausījās, it kā bende baidītos, ka tiek apmānīts.

-     Nav, ser.

Tad Maltbijs uzdeva man dīvainu jautājumu. Vai ārsts kaut ko teica, kas notiek uz salas?

Lauzīju galvu, līdz beidzot sapratu, kādēļ viņš to prasīja: Maltbijs gribēja zināt, ar cik daudziem cilvēkiem, īpaši saviem "džentlmeņiem", viņš varētu riskēt mūsu rītdienas ceļojumā uz Tālskata kalnu. Tas nozīmēja, ka viņam padomā ļaunais plāns, par ko Silvers mūs jau brīdināja: proti, nosūtīt mūs uz turieni un pēc tam sagrābt visu, ko būtu atnesuši.

Atbildēju ar meliem, kas daļēji bija patiesība.

-      Ser, doktors Belentains nezina, kas notiek uz salas. Bet, kad es braucu uz kuģa, Houkinss, puisis, kurš jau iepriekš te bijis, visiem stāstīja par kādu lidojošu insektu, mušu vai odu, vai ko tamlīdzīgu, kura kodiens ir ārkārtīgi bīstams. Drudzis, ko tas izraisa, var sākties acumirklī, vai arī pēc daudziem mēnešiem. Houkinss man teica, ka kādu no komandas pēc brauciena ķēra trieka.

Gaidīju, lai redzētu, vai mans stāsts iedarbojies. Maltbijs paskatījās uz mani.

-      Bet kuģis taču stāv salas tuvumā. Vai tas nav bīstami?

-      Šis insekts nelido pāri ūdeņiem. Te nav nekā neparasta, ser.

Viņš samierinājās ar paskaidrojumu. Klausieties, kas jums jādara, Mill. Parunājiet šovakar ar kapteini Silveru. Šajā ekspedīcijā viņš būs jūsu vadītājs. Man liekas, ka jums jābūt gataviem kādu stundu pirms rītausmas. Pierādījumiem par bagātībām jābūt uz šī galda.

Maltbija lielās acis nedaudz izspiedās uz āru, asie zobi atsedzās kā sunim, un viņš atkal saguma uz dīvāna. Man viņa fiziskā klātbūtne šķita neciešama.

Laukā, kā jau parasti tropos, iestājās nakts: vēl pirms mirkļa no rietumiem atspīdēja saules stari, bet nākamajā brīdī piepeši kļuva tumšs. Pār muguru pārskrēja auksti drebuļi: jutu, ka man pietrūkst doktora Belentaina. Uzmanīgi aizgāju līdz brigas pakaļgalam un stāvēju tur, lūkodamies ūdenī; ne pārāk tālu varēju saklausīt "Hispaniolas" enkura čīkstoņu, tomēr saskatīt šoneri nebija iespējams.

Nemierpilns aizgāju līdz brigas priekšgalam. Nemanīja neviena cilvēka; uz brigas valdīja klusums, tāpat kā karavīru nometnē pirms kaujas. Pārliecies pāri margām, es samirkšķināju acis, un vēlreiz tās piemiedzu. Kas tas? Uz dienvidiem tumsā ieraudzīju gaismu. Vai garām virzījās vēl kāds cits kuģis?

Jutu, ka man blakus kāds pienāk klāt. Silvers pielika pirkstu pie lūpām un pamāja uz gaismas pusi. Skatījāmies kopā. Gaisma nepārstāja spīdēt; lai arī ne pārāk spoža, tā varēja izskatīties pēc mājas uz sauszemes, ja uz to skatās no jūras puses.

-      Bet tur atrodas zemūdens klintis, es nočukstēju.

-     Protams, Džim, Silvers atbildēja. To jau viņš grib.

-     Kurš?

-     Džozefs Teits. Man liekas, ka viņš pārtiek no tā, ko iegūst uz avarējušiem kuģiem. Tā ir darījuši daudzi. Pats savām acīm esmu redzējis. Slikti cilvēki, marodieri. Viņi iededz gaismu, un kuģis dodas turp. Marodierus ienīstu vēl vairāk nekā tiesnešus.

Beidzot man bija skaidrs, kāpēc bedrē manīju tik daudz dažādu cilvēku ķermeņu. Un tobrīd Džons Silvers man bija visvajadzīgākais cilvēks visā pasaulē. Tāpat man kļuva skaidrs, ka tajos desmit gados kopš atgriešanās no Bagātību salas man patiešām bija pietrūkusi viņa vēsā realitātes izjūta.

Vēlāk tajā naktī, kā sarunāts, Silvers atnāca uz manu kajīti. Runājām mēs maz un lielākoties tikai par laiku un vietu, kur uz klāja pulcēties; tāpat, lai spriestu par līdzi ņemamās grupas sastāvu.

Mūsu nodoms, kuru, kā man pastāstīja Silvers, viņš bija Maltbijam atļāvis papildināt, bija agrā rītausmā nokļūt tuvu Tālskata kalnam. Salas lapotne norādīja uz to, ka saules stari mūsu ceļu neapspīdēs: arī tā bija Silvera izvēle, jo vēlējāmies radīt iespaidu, ka viņš vienīgais pārzināja salu.

Kad rīta blāzma iezīmēja pirmās ģindeņa pirkstiem līdzīgās rozīgās un citrondzeltenās svītras gar horizontu debesu austrumpusē, mēs sākām airēt. Pārlaidu acis pāri laivai un vīriem, kas saspringti cilāja airus. Silvers sēdēja laivas aizmugurē un likās kā no jauna piedzimis, pilns enerģijas un satraukuma, apzinādamies savu svarīgumu. Lai gan viņa brigādi papildināja vairāki brigas apkalpes vīri, tomēr to vidū nebija neviena Maltbija "džentlmeņa": acīmredzot mans stāsts par insektiem bija atradis dzirdīgas ausis.

Silvera mājas verandā mēs bijām runājuši un sprieduši, kādēļ Maltbijs izsekoja Greisu un viņas dēlu. Nemitējos atkārtot, cik man tas liekas neizprotami; atkal un atkal uzdevu jautājumu, kas gan varētu būt par iemeslu šādai rīcībai? Silveram atradās laba atbilde.

Kas ir visvarenākā lieta, kas cilvēkam var piederēt? Garais Džons gribēja atbildēt pats, un mēs viņam to ļāvām. Ne jau armija, lai gan man labprāt tādu gribētos. Vai manā gadījumā varbūt jūras kara flote Admirālis Silvers! Viņš ieķiķinājās; šis smiekliņš bija viens no iemesliem, kālab cilvēkiem Silvers patika. Nedz arī ar naudu pilns dārzs; šajā ziņā man ir paveicies, nevaru sūdzēties. Nē, visvarenākais, kas kādam cilvēkam var būt, tajā pašā laikā ir viņam arī visbīstamākais. Un tas ir noslēpums. Tā ir visvarenākā lieta. Tici man. Es zinu, zvēru, ka zinu, Džons Silvers zina noslēpuma varu. Un te mums tas ir, varbūt noslēpums noslēpumā. Lēdija zina noslēpumu, tādēļ viņu izseko. Un noslēpums, ko viņa vēlas uzzināt, ir Džozefam Teitam. O jā, mūsu vecais kuģabiedrs Teits zina noslēpumu, par to nav ne mazāko šaubu. Vai varbūt viņš pats ir daļa noslēpuma. Un tam jābūt saistītam ar to lempi, kas nomira uz tava ceļa. Džim, kā viņu sauca?

-     Berviks.

-      Ā, Berviks. Tur taču kaut kas slēpjas, vai ne? Varu saderēt, ka lielākā daļa cilvēku noslēpuma dēļ būtu ar mieru apbraukt vai puspasaules.

Daudzkārt pārdomāju Silvera teikto un pūlējos tajā atrast saistību ar to, ko zināju par Greisu, Lūisu, Maltbiju, Teitu un visām mūsu likstām. Viss sakrita, jo arī Silvers mums stāstīja, ka, salīgstot Teitu, nav ticējis, ka viņš būtu "tā sakot, dzimis džentlmenis", bet drīzāk bēglis, kam jātiek laukā no Anglijas un tādēļ, pēc Silvera domām, "džentlmenis bagātību meklētājs". Laivas priekšgalam ieduroties mīkstajās smiltīs un mums izkāpjot krastā, es sev teicu: "Varbūt tagad mēs atklāsim noslēpumu."

Tajā dienā grupas vadību uzņēmās Silvers, par to nevarēja būt ne mazāko šaubu. Klusā balsī izteiktām pavēlēm viņš mūs nostādīja ierindā, iedeva ieročus (pats sevi un mani apbruņodams kā dragūnus) un deva komandu doties ceļā. Mēs ar Silveru gājām pēdējie.

Katrs no astoņiem vīriem nesa pa garai kārtij, bet nebija informēti, kādēļ tie vajadzīgi (lai nestu dārgumus). Nasku soli devāmies ceļā. Mans ceļabiedrs, kā parasti ar slīpi galvā uzmauktu cepuri un plīvojošu zīda lakatiņu ap kaklu, atkal pārsteidza mani ar savu veiklību. Dievs vien zina, cik mundrs sešdesmit gadu vecumā būšu es, un, pat būdams ar divām veselām kājām, diez vai varēšu mēroties spēkiem ar tādu atlētu.

Tālskata kalna pamatni sasniedzām aši un netraucēti. Kad es paskatījos augšup, nodrebēju un zināju, ka ne jau drēgnā rīta aukstuma dēļ. Vai šī reize Tālskata kalnā būs man pēdējā? Dedzīgi cerēju, ka tā, bet domāju par vislabāko, nevis vissliktāko, kas varēja atgadīties.

Silvers sadalīja savus mazos spēkus pavisam sešpadsmit vīru. Savējos viņš izvietoja visattālāk no neskartās plakankalnes, bet diviem no brigas četriem vīriem pavēlēja ieņemt pozīcijas tuvāk.

Tad mēs ar Silveru uzkāpām uz akmeņiem, kas veidoja primitīvos pakāpienus. Viņš pavēlēja diviem citiem jūrniekiem stāvēt sardzē augšā plakankalnē pie stāvajiem kritumiem. Es, kā pavēlēts, gaidīju tieši zem klintsradzes, kur varēja visu redzēt un dzirdēt.

Visa šī operācija norisinājās pilnīgā klusumā. Pēc tam Silvers mainīja taktiku, Piepūlē nopakšķinādams lūpas, viņš atspiedās uz sava sudraba kruķa un uzrāpās plakankalnē. Tur viņš, cik sapratu, tīšām nepieklusinot kruķa un zābaku radītās skaņas, piegāja pie raupji celtās būdas. Silvers tik skaļi klumburoja tikai tādēļ, lai viņu sadzirdētu, ja kāds tur būtu iekšā.

Apstājies pie neizdevušās būves ļodzīgajiem baļķiem, viņš paskatījās visapkārt, šur tur pabakstīdams ar kruķi. Toma Morgana galvaskauss bija pazudis, un to es nožēloju, jo biju gribējis, lai Silvers to redz. Pustumsā mēs visi stāvējām nekustīgi; līdz šim nebijām dzirdējuši pat putnu dziedam, vienīgi vējš, kas pūta no aizmugures un bija par iemeslu, kādēļ vēl nesajūtām drausmīgo smaku, skumīgi svilpoja lapās.

Silvers atlieca savu lielo galvu un pavērās augšup uz Tālskata kalna virsotni. Tad negaidot atrāvās atpakaļ: ko viņš bija ieraudzījis?

Silvers sāka smieties un kratīt galvu kā jau cilvēks, kas atklājis kaut ko vienlaikus intriģējošu un aizraujošu. Pakāpies pāris soļu atpakaļ, viņš noņēma cepuri un atkal palūkojās augšup, šoreiz vērsdams skatu uz konkrētāku vietu. Silvers atspiedās uz kruķa un izdarīja ko tādu, kas man lika satrūkties.

Ei, tu! Viņa balss pārskanēja klintis. Es redzēju tevi, Džozef Teit, redzēju! Spēlē paslēpes kā mazs bērns! Nāc laukā, esi īsts vīrs!

Sestā daļa Atmaksa

.

29. nodaļa tērauds sastop uguni

Tajā mirkli man daudz kas kļuva skaidrs. Biezajā krūmājā virs mūsu galvām Teits bija izcirtis it kā "actiņu". No alas iekšpuses viņš varēja nokļūt noteiktā vietā virs nelielās plakankalnes un novērtēt tos, kas viņu no lejas grasījās apciemot. Nebija nekāds brīnums, ka viņš pārspēja viltībā mūsu abas jūrnieku grupas.

Silvers gaidīja atbildi. Arī es sasprindzināju redzi un pūlējos kaut ko saskatīt tajā vietā, kur tika mamts Teits. Tad Silvers uzsauca vēlreiz.

Džozef Teit! Allažiņ esmu teicis, ka tu esi gļēvulis, īsts sievišķis! Paskaties vēlreiz! Skat', cik bagāts esmu kļuvis! Esmu atnācis kopā ar saviem draugiem pēc tā, kas man te vēl atlicis. Vari dalīties ar mani, vai arī mani viri piebeigs tevi kā suni. Bet esmu ieradies, lai dabūtu savu daļu, un, nudien, ja tu ar mani nedalīsies, tava dzīve drīz būs galā. Netaisos līst tajā velnišķīgajā bedrē, kur tu slēpies, tā ka nāc laukā un runā!

To pateicis, Silvers rīkojās visai nekaunīgi; proti, atradis vietu, kur atstutēt spieķi, viņš parakņājās sava lieliskā mēteļa kabatās un sāka tīt pīpei tabaku. Neviens cits neizkustējās no vietas. Nočabēja lapas, un man degunā iesitās šausminošā kapličas smaka. Vīri ķēra pie deguniem.

Drīz to aizstāja kaut kas patīkamāks tabakas smarža. Sāku pārdomāt, kā Silvers rīkojās šajos apstākļos, un apbrīnoju viņu. Vienā mirklī viņš bija Džozefam Teitam laupījis visas citas iespējas, atstādams vienīgo pamest salu. Džons taču bija skaidri pateicis, ka vai nu sadarbosies ar Teitu, vai arī notvers viņu un nogalinās.

Un ne tikai tas vien: Silvers vēl vienā ziņā vairāk visu samudžināja un radīja īstas mokas mežonim kalna iekšienē. Ikviens jūrnieks ir kaislīgs tabakas mīļotājs, un atcerējos, ka Teits nebija izņēmums. Pie sevis nodomāju: "Vajadzētu būt pagājušam ilgam laikam, kopš Džozefs Teits sajutis tik labas tabakas smaržu. Interesanti, ko tā viņam atgādina." Tagad man bija skaidrs, kāpēc Silvers bija tik ļoti ieinteresējies, kad pastāstīju viņam par pretīgo smaku, kāda nāca no Teita alas.

Manas acis nemitīgi šaudījās starp trim punktiem: Silveru, kas, atspiedies uz kruķa, smēķēja garo, tievo, līko, balto pīpi, izpūzdams zilu dūmu mutuli; biezi saaugušo lapotni augstu virs plakankalnes, kur Silvers bija pamanījis Teitu, un dzeloņiem un brikšņiem noaugušo sienu, kas slēpa durvis uz "elli" aiz primitīvās būdas. Skaidri iedomājos šo krūmaino, dzeloņaino sienu, no kurienes, pēc manām domām, Teitam vajadzētu iznākt, lai pieņemtu jaunos noteikumus.

Šis pieņemums izrādījās nepareizs. Teits paradijas, tikai ne iesānis, bet burtiski izsprāga mūsu priekšā. Es pirmais ieraudzīju viņu. Kā īsts nezvērs liels, traks kaķis viņš parādījās augstu uz klints virs būdas viena sāna un tad nolēca zemē. Teits piezemējās blakus vienam no plakankalnes malās stāvošajiem sargiem.

Iztaisnojies viņš sagrāba nelaimīgo jūrnieku ķeltu vīru, vārdā Heivards, aiz matiem un (tāpat, kā bija darījis ar mani) pārbrauca ar platu naža asmeni pār vīra rīkli.

Silvers paskatījās uz Teitu un pārbiedēto Heivardu. Neviens cits nepakustējās. Silvers darbojās gar pīpi. Teitam atliecot jūrnieka galvu atpakaļ, Heivarda acis izvalbījās. Mana pirmā doma bija: "Nogalini viņu, nogalini viņu!", ar to domājot Teitu, jo es zināju precizitāti, ar kādu Silvers varēja uzbrukt. Tomēr viņš no jauna piebāza pīpi ar tabaku, un viss palika tāpat kā agrāk.

Manas acis bija kā pielipušas Teitam. Kad iepriekš mēs ar viņu cīnījāmies, es pat nepaspēju savu pretinieku īsti apskatīt. Tagad tāda izdevība beidzot radās. Viņš atgādināja kādu vīru no mūsu draudzes, kura sabiedrība tīk daudzām sievietēm. Visu vecumu dāmas to allaž uzrunā, cienā ar dzērieniem un kūkām.

Man šis cilvēks nekad nav paticis, tāpēc ka viņam ir raupja un viltīga seja. Turpretim sievietēm šī tipa vīrieši nez kāpēc ļoti patīk.

Kad es pirms desmit gadiem Teitu ieraudzīju pirmoreiz, viņš bija īsts lempis; kā tiku stāstījis doktoram Belentainam "kluss, īgns zellis ar zemu pieri, raupjiem sejas vaibstiem un sprogainiem matiem". Tagad šis cilvēks bija izdēdējis, īsts kaulu kambaris; taču grūtības, ar kurām visu šo laiku vajadzēja cīnīties salā, bija darījušas Teitu ārkārtīgi spēcīgu, viņa rokas un kājas bija tik stipras kā Hēraklam.

Man negribējās ticēt, ka Teita ārējais izskats tagad varētu izraisīt sieviešu simpātijas. Matus viņš bija ietaukojis acīmredzot ar kāda dārzeņa eļļu, iespējams, izspiedis to no lapām, bet bārda auga nekopta, lai gan varēja redzēt, ka vairākkārt neveiksmīgi cirpta; mugurā Teitam bija krekls un bikses, šķiet, novilktas kādam nogalinātam vīram. Visumā viņš izskatījās pēc mežonīga slepkavas.

Silvers sūca pīpi un sāka runāt tādā tonī, kas izklausījās, it kā būtu agrāk pārtrauktas krodziņa sarunas turpinājums.

Ņem vērā, Džo Teit, ka neviens tev nav draudējis. Tu pats esi draudējis ar nazi vīram, kas tev nav nodarījis nekā ļauna. Bet tev neviens nedraud. Ņem to vērā.

Silvers vēlreiz ievilka dūmu no pīpes, un bija pavisam dīvaini šajos apstākļos saost saldo tabakas smaržu, īpaši zinot, kas atradās kalnā.

Bet mani satrauca kas cits. Visu mūsu uzmanību piesaistīja Teits, taču es atcerējos, ka tajā reizē, kad metos laukā no alas, biju izspraucies starp Teitu un viņa līdzzinātāju. Kur tas cilvēks bija tagad?

Man nebija iespējas tālāk attīstīt savu domu, jo tas, kas notika nākamajā brīdī, šokēja pat Džonu Silveru, vīru, kurš bieži man atgādināja, ka reiz bijis vecākais stūrmanis barbariskā pirāta kapteiņa Flinta "visrupjākajā apkalpē un pats Flints bijās no manis".

Teits pastūma pārbiedēto Heivardu mazliet uz priekšu, tā ka vīra seja atradās vien jardu no Silvera pleca. Tad ar dziļu, spēcīgu atvēzienu viņš pārgrieza vīram rīkli.

Izšļācās asinis un trāpīja Silveram uz rokas; redzēju, kā tās šķīst uz baltās pīpes un sudraba kruķa. Heivards pat nepaspēja iekliegties. No griezuma vietas asinis plūda un burbuļoja kā no tumšas un briesmīgas strūklakas.

Upuris sabruka, Teits aiz matiem viņu aizvilka līdz plakankalnes malai un pārstūma tai pāri. Tad pagriezās un, acīm zibeņus metot, skatījās uz Silveru.

Es labi pazinu Džonu un zināju viņa reakciju. Viņš bija satriekts, tomēr saglabāja iekšējo mieru, lai to neizrādītu, tādēļ neizkustējās no vietas. Silvers izņēma pīpi no mutes, apskatīja asins pilienus uz kāta, noslaucīja tos piedurknē un atkal iesprauda pīpi zobos.

Neviens no mums necentās Teitam uzbrukt. Viņā bija jūtams tāds spēks, ka, manuprāt, mēs visi labprātāk bēgtu projām; šis vīrs spētu tikt galā ar veselu pulku. Es nevarēju novērst no viņa acis, bet drīz vien satriekts konstatēju, ka Teits ari veras manī, gluži kā pārdomādams, vai manam kaklam nav jābūt nākamajam. Viņš alka pēc atmaksas, tas man bija skaidrs; tagad sapratu arī to, ka viņš ar jebkuru varētu izdarīt to, ko gribēja.

Silvers nedaudz sakustējās, ar pīpi norādīja uz otru sargu un ierunājās:

-      Redzi tur to vīru? Vārdā Holls, dzimis Londonā. Drīz būs kuģa kapteiņa palīgs. Ja tev iepatīkas, vari ņemt arī viņu, Džozef Teit. Bet tev tik un tā vajadzēs rēķināties ar mani. Un kopš seniem laikiem tu zini: ja esi ieriebis Džonam Silveram, ir tikai viens cilvēks, ar ko jārēķinās. Kurš tas ir?

Silvera turpmākā rīcība mani izbrīnīja: viņš pagrieza Teitam muguru un piegāja pie plakankalnes malas, un sauca man lejā:

-      Redzi, Džim, es jau tev teicu. Džo Teits ir īsts sievišķis. Nekad nespēlē godīgu spēli, vai ne? Pat Diks Džonsons, tas nabaga lauķis, pat tas bija godīgs.

Teits vilcinājās kā zvērs, kas nevar izšķirties, vai uzbrukt. Tagad Silvers vērsās pie viņa un runāja pār plecu, tā nedodams Teitam iespēju skatīties uz viņu.

-        Džozef Teit, paskaties tik uz sevi! Tev nav ne jausmas, ko iesākt turpmāk. Tu jau zini, kādēļ Džims ir te. Esmu šurp braucis, un man ir divas darīšanas. Bet mēs velti izšķiežam laiku. Nāc, Džim, ķersimies pie citiem darbiem. Džo Teit, tu esi beigts vīrs, nudien! Neviens cilvēks, kurš neredz izeju no ķezas, nav pelnījis dzīvi.

Iestājās vispārējs apjukums. Es pievirzījos tuvāk Silveram, kura sejā atspoguļojās dziļa koncentrēšanās. Mūsu nelielā grupa šķita neparasti satraukta, un vīru acīs lasīju jautājumu, kādēļ nebijām Teitu nošāvuši. Tad sakustējās Halls, kurš bija lūdzoši vēries aizejošā Džona mugurā, un notika tas, no kā viņš visvairāk bijās: Teits sagrāba arī viņu. Silvers dzirdēja cīņas troksni un pagriezās.

-     Turpini! Nogalini arī viņu! Pārgriez viņam rīkli, tāpat kā tu izdarīji ar to otru. Tomēr tā tev Džona Silvera cieņu neiegūt, un Džonu Silveru cienīja pats Flints!

Viņš nošņāca pēdējos vārdus un, man par milzīgu izbrīnu (par to brīnos joprojām), Džozefs Teits atkāpās soli no Holla; viņš pat nolaida roku, ar kuru grasījās uzbrukt jūrniekam. Tagad Silvers pilnībā pagriezās pret Teitu un, tā sakot, izspēlēja savu dūzi.

-     Ja tu to vēlies, Džo Teit, te ir mana roka. Kā tu labi zini, šī roka ir turējusi melno zīmi. Bet tas laiks sen pagājis. Pasaulē nebūs vairāk džentlmeņi laimes meklētāji, tikai dzimuši džentlmeņi. Kā es, Džons Silvers, pārticis un apmierināts vīrs. Tāpat arī Džims savā tīkamajā viesnīcā pie pavarda un alus, un darījumiem. Kas būsi tu, Džo, vai laimes meklētājs, kam lemta nāve, vai vīrs, kurš var kļūt par džentlmeni, kas nesteidzīgi bauda dzīvi?

Un Silvers atkal novērsās, vēl joprojām turēdams roku pastieptu.

Teits atkāpās vēl vairākus soļus, līdz juta mugurā duramies vecās būdas dēļus. Viņš noskatīja visus vīrus no galvas līdz kājām un kā pēdējos mani un Silveru. Tad pasvārstīja nazi no vienas rokas otrā un basām kājām pagāja uz priekšu.

Silvera roka palika izstiepta. Viņš neuzlūkoja ne mani, ne kādu citu, bet gan ar sasprindzinātu skatienu vērās tālumā. Un, kad atkal pagrieza galvu, lai atskatītos, Džozefs Teits bija nokāpis no nelielā akmens uzbēruma un ielicis savu plaukstu Silvera delnā.

Vīri pagriezās viens pret otru un sparīgi sakratīja rokas. Tomēr tas bija divu tik dažādu vīru nevienlīdzīgs rokasspiediens. Teits gribēja atkal Silvera draudzību, cieņu un atzinīgu novērtējumu. Savukārt Džons gribēja… jā, kas to lai zina, ko viņš gribēja, un neviens to arī nekad neuzzinās.

Viņi abi viens otru noskatīja; es redzēju, kā Teits pasniedzās un piesardzīgi noglaudīja Silvera zilo zīda piedurkni. Garais Džons uzmanīgi nopētīja Džozefa seju un galvu, it īpaši acis. Tad viņš ierunājās, bet klusi, un tikai Teits un es atradāmies pietiekami tuvu, lai viņu sadzirdētu.

Tu esi vēl jauns, Džo. Tev jau sen vajadzēja būt kaut kur projām no šejienes un dzīvot normālu dzīvi.

Teits skatījās Silverā gandrīz tā, kā suns lūkojas savā saimniekā. Tomēr viņš neteica ne vārda, un es prātoju, vai tik nebija zaudējis runas spējas. Un atkal man vajadzēja brīnīties par lielo nesaderību starp Greisu un šo mežonīgo, saulē iedegušo rīkļurāvēju.

Silvers uzlika roku Teitam uz pleca. Jaunākais vīrs sarāvās. Džo, ieliec roku man kabatā, šajā dziļajā kabatā, aicināja Silvers. Redzi? Un iegaumē, Džo Teit, man vairs nav vecā koka kruķa, šis ir izgatavots no sudraba. Cik laba var kļūt dzīve! Jā, tas pats, tur dziļumā, tajā kabatā. Velc ārā; vai tu vēl to atceries?

Man par šausmām, Džozefs Teits no Džona Silvera mēteļa kabatas lēni izvilka garu nazi plānā maksti. Ziloņkaula spals bija rotāts ar ziedu grebumiem, bet maksts ar skaistiem ornamentiem. Teits skatījās tajā kā brīnumā.

-       Redzi, Džo? Džons Silvers neaizmirst. Tas ir nazis, kuru tu nopirki, kā pats man stāstīji, no kuģa pavāra Lītas ostā. Tu man to aizdevi iežogotajā baļķu mājā, pirms Smoleta vīri sagrāba mani. Es to glabāju tev, un tagad man būs mierīgāks prāts. Jo esmu turējis vārdu, ko sev devu, ka kādreiz atdošu Džozefam Teitam nazi, ko viņš nopirka Litas ostā.

Teits izbrīnīts paskatījās Silverā, un man bija skaidrs, ka viņš domā tieši tā, kā to Silvers vēlas: "Vīram, kurš man atdod ieroci, nav nodoma mani nogalināt." Ar nākamo soli Silvers šajā spēlē izcīnīja pilnīgu un galīgu uzvaru.

-     Un man ir vēl kaut kas priekš tevis, Džo, viņš sacīja. Ieliec roku šajā otrā kabatā un velc laukā to, kas tur ir.

Teits paklausīja, bet tikmēr Silvers turpināja: Es pie sevis prātoju, pēc kā gan es visvairāk alktu, ja būtu atšķirts no visas pasaules. O, man pietrūktu ruma. Un manas vecenītes. Bet zvēru, ka visvairāk man pietrūktu pīpes un tabakas.

Pēc tam Teits no Silvera kabatas izvilka kādu plānā audumā ievīstītu priekšmetu un no turienes iztina pīpi, kas bija tikpat gara, balta un slaida kā tā, ko smēķēja Silvers. Viņš apskāva Teitu, paaicināja mazliet tālāk, kur neviens nevarēja abus sadzirdēt, un apsēdās. Ar nazi vienā un pīpi otrā rokā Teits stāvēja, nezinādams, ko darīt. Silvers aicinoši papliķēja pa klinti, tomēr Teits notupās, un Silvers pasniedza viņam tabaku un smēķējamo papīru.

Paskatījos uz viņiem. Tādos ārkārtējos apstākļos mums bieži prātā nāk daudz kas mazsvarīgs: man prātā šaudījās domas par to, vai Teits kādreiz no kuģiem vai nogalināto vīru kabatām zadzis tabaku. Pēc pāris minūtēm abi vecie biedri kopīgi uzvilka dūmu, it kā pēdējo reizi būtu tikušies pavisam nesen. Silvers pavēlošā balsī mums uzsauca: Vīri, brīvi! un mēs centāmies paklausīt.

.

30 nodaļa Zagļi lauž solījumu

Bez Silvera tikai es vienīgais zināju, kas notiks. Garais Džons, tur sēdēdams, izklāstīja Teitam plānu. Piedāvājums ļautu viņam netraucēti pamest salu ar krietnu daļu bagātības, par ko pretī Silvers pieprasīja savu daļu. Attiecībā uz "otru lietu", kā Silvers to dēvēja, ja atklātos, ka Lūiss ir Teita dēls un, vēl ļaunāk, ka Greisa vai nu ir bijusi Teita sieva vai arī grasījusies ar viņu apprecēties, Silvers bija nodomājis pārliecināt Teitu, ka dzīve var ieiet normālās sliedēs ari kādreizējam jūras laupītājam.

Silvers ticēja, ka Teits par to izrādīs interesi: viņš bija pārliecināts, ka visi pirāti alka cieņas; turklāt mēs arī cerējām uz Greisas un Lūisa atbalstu šajā ziņā.

Taču es zināju, ka Silvera nodoms bija piemānīt Teitu, jo viņš to kā gūstekni gribēja uzdabūt uz

"Hispaniolas". Kad tas būtu izdarīts, mēs beidzot būtu atklājuši šī noslēpuma būtību, lai nolemtu, kā rīkoties turpmāk. Citā reizē man būtu žēl piemuļķotā Teita, bet mežonība un vienaldzība, ar kādu viņš nogalināja nabaga Heivardu cilvēku, kuru nekad agrāk nebija redzējis un kurš viņam nebija nodarījis neko ļaunu, ļāva man nocietināties pret šīm jūtām. Tas notika, vēl pirms uzdrošinājos atsaukt atmiņā savus nelaimīgos draugus alā.

Mēs tā nostāvējām apmēram stundu. Silvers runāja daudz un ilgi. Kaut kur negaidīti jauki iedziedājās putns, es to uztvēru kā labu zīmi. Katrs no vīriem izsmēķēja divas pīpes, un Džozefs Teits izskatījās gandrīz mierīgs, ja vien kaut kas tāds būtu iespējams.

Tomēr no viņa sejas izteiksmes zināju, ka šis vīrs ir nelietis pašos sirds dziļumos. Teita acīs atspoguļojās kaut kas pārāk mežonīgs un atbaidošs, kaut kas pārāk attālināts no cilvēciskās pasaules, lai viņš varētu tajā atgriezties.

Lielais cilvēku pazinējs Silvers droši vien juta to pašu. Tomēr viņam par godu jāsaka, ka viņš vienmēr izturējās tā, it kā Teits būtu tikai cilvēks, kas atgriežas ikdienas dzīvē.

Abi piecēlās kājās. Pagāja kāds brītiņš, līdz Silvers iekustināja stīvos locekļus; es redzēju, kā viņš ar kādu jociņu sasmīdināja Teitu. Mēs rindā sekojām Silveram un Teitam, šoreiz ne augšup, bet lejā no klintīm uz plakankalnes pamatni.

Es, sapratis mūsu aiziešanas iemeslu, pamāju, lai vīri seko. Kad sasniedzām līdzenumu, Teits pagriezās pa labi. Es zināju, uz kurieni šis virziens aizved: uz austrumiem, uz briesmīgo purvu, vietu, kur, pēc daktera Laivsija domām, Diks Džonsons saķēra drudzi. Vai man vajadzēja kaut ko darīt? Atgādināt Silveram? Kamēr es prātā pārcilāju šos jautājumus, Teits atkal pagriezās taisni un pēc Garā Džona mājiena mēs kā paklausīgi bērni viņiem sekojām.

Nosoļojuši apmēram pusstundu, atradāmies zem Tālskata kalna nogāzes. Tiklīdz iztēlojos, ka drīz ieraudzīšu briesmīgo klintsradzi ar izbalējušajiem ģindeņiem, Teits apstājās un mēs iegājām dziļi ēnā. Priekšā zem pārkārušās klints atradās otra apmēram akru liela, plakana klints, kaut kas līdzīgs augstākam plato. Džozefs pamāja Silveram. Tas apstājās un, vaicājoši pavēries Teitā, lika mums visiem pagriezt muguras. Acīmredzot bijām sasnieguši vietu, kur atradās bagātības.

Man likās, ka tās atrodas citur, taču Silvers ieteicās, ka Teits būs visu pārnesis no Bena Ganna slēptuves. Abi pirāti uzsāka nopietnu sarunu. Aiz viņiem es neredzēju neko citu kā vien krūmāju un biezi saaugušus kokus. Kailās virszemes saknes šeit augšā likās iederīgas, un saules staru gaismā to savītie ripuļi atgādināja čūskas. Paskatījies pa labi un pa kreisi, redzēju, ka man tuvāk esošie vīri no Silvera komandas svīda stiprāk, nekā to prasīja karstais laiks.

Atkal sajutu to pašu neomulību, kāda mani pārņēma, pirmoreiz atgriežoties Bagātību salā, ka no pašiem šo ložņaugu un koku dziļumiem mani izseko kādas dzīvas būtnes acis. Centos atbrīvoties no šīs sajūtas un atkal kļuvu par sargkareivi, kas sarunu laikā aizsargā Teitu un Silveru.

Nekāda sarunu aizsargāšana nebija vajadzīga. Man aiz muguras atskanēja nikna, asa kautiņa troksnis, un mēs visi pagriezāmies.

Džim! Silvers sauca. Ātri!

Bijām paredzējuši arī to. Silvers bija pastāstījis man par savu atklājumu vīru no austrumiem, kas iemācīja viņam tādus cīņas paņēmienus, ar kuriem iespējams pretinieku pārspēt, neizmantojot ieročus.

Ieraudzīju, ka Silvers bija nogāzis Teitu bezpalīdzīgu un sasaistītām rokām zemē; ar pakausī iespiestu kruķa galu vīra seja bija pie zemes; skats, nudien, bija apbrīnas vērts.

Es un visi pārējie skrējām turp. No kabatas izrāvu īpašus striķus, ko Silvers bija man iedevis kopā ar rūpīgu instrukciju. Tie, Džons bija paskaidrojis, tiek saukti par bendes striķiem; cilvēku sasien ar tādām un, jo vairāk nabags centās atbrīvoties, jo ciešāk tās savilkās; tās bija izgatavotas no zīda un sizala. Pasaucu četrus vīrus palīgā, lai katrs saņemtu Teita rokas locītavu vai potīti.

Bet kā viņš cīnījās! Vēlās apkārt, ar kājām grūda katru no vīriem projām un gandrīz uzcēlās, lai cīnītos ar Silveru. Galu galā Džozefu izdevās nomierināt vienīgi, kad Džons sava kruķa metāla uzgali piespieda viņa augšlūpai tajā punktā tieši zem deguna, kur, ja cilvēks saņem samērā spēcīgu sitienu, tas ir uz vietas beigts (tā māca vēl kāds austrumu paņēmiens).

Silvers pats sasēja mezglus, un tad mēs uzzinājām, kādam vēl nolūkam bija vajadzīgas mūsu nestās kārtis Teits tika piesiets pie divām no tām, un četri vīri kļuva par nesējiem. Viņš joprojām nebija izrunājis ne vārda.

-     Vai viņš ir ko sacījis? vaicāju Silveram, kurš noņēma cepuri un noguris pakratīja galvu.

-     Tikai rūc, Džim. Šad tad pamāj ar galvu. Nekad neesmu sastapis otru tik bīstamu mirstīgo. Bija tāds zellis uz Flinta kuģa, vārdā Deikviss, tas ar' sakaitināts bij' dikti nejauks. Bet šis te nu nē, Džim, nekad! un viņš iesmējās savus brīnišķīgos, uzmundrinošos smieklus.

Un tam nebija nozīmes, ka Garais Džons būtu spējīgs piešmaukt pats savus bērnus, ja viņam tādi būtu: šī cilvēka vitalitāte un enerģija nodrošināja Silveram vietu uz zemes.

Džons pamāja man un greizi pasmīnēja. Es sekoju viņam uz zema, plata, gluda akmens laukumiņu. Silvers pagāja uz vienu pusi, tad uz otru un trešo; viņa soļu diagramma veidoja ģeometrisku figūru. Tad viņš apstājās un ar sudraba kruķi paklauvēja pa akmeņiem. Pēc tam vēl, pašķiebis galvu uz vienu pusi, un man prātā ienāca Garā Džona briesmīgais papagailis (tagad, par laimi, ar drēbi pārklātā būrī uz brigas); viņš paklauvēja vēl vairākās vietās, bet vienā stingri piecirta papēdi. Nākamajā brīdī viņš jau atradās uz ceļiem un skatījās uz plakano akmeni, gluži kā lasītu grāmatā. Pavēries augšup, Džons man uzsmaidīja kā bērns.

Acīmredzot Silvers no Teita bija izdibinājis, kur aprakti sudraba stieņi. Vērojot viņu, man iešāvās prātā doma: "Silvers meklē sudrabu: cik dabiski."

Silvers pasauca mani, un es nometos ceļos viņam līdzās. Neteicis ne vārda, viņš noglauda zemi. Ieskatoties tuvāk, ievēroju, ka lielajam taisnstūrainajam akmenim, ko Silvers glaudīja, bija asas malas, un tas stipri atšķīrās no pārējiem akmeņiem.

Silvers pieprasīja, lai atnes kaut ko smailu. Vīrs panāca uz priekšu ar dzelzs uzgali, līdzīgu tam, kādu lieto uz burinieka vislielākās buras piestiprināšanai ar pašu rupjāko virvi vietā, kur tā var pārtrūkt. Lielākā daļa jūrnieku tādu allaž nēsā līdzi, tāpat kā pīpi vai tabakas nazi. Silvers ielika uzgali plāksnes malā; es apgāju apkārt viņa pusē un palīdzēju pacelt akmeni. Lai gan ilgu laiku neviens to nebija aizticis, tomēr tas padevās visai viegli.

Tieši apakšā atradās bedre, un es jau grasījos iebāzt tajā roku, kad Silvers sagrāba mani un atrāva atpakaļ. Man caur smadzenēm izšāvās doma, ka viņš grib atturēt mani no stieņiem, bet biju viņu nepareizi novērtējis.

-     Pagaidi, viņš iesaucās. Skaties!

Cits pēc cita no bedres izlīda četri zirnekļi, lieli kā peles, piķa melnumā un raupjām spalvām noauguši. Mēs atkāpāmies. Par laimi, zirnekļi rāpās augšā klintī prom no mums un tad pazuda biezoknī.

-     "Sātana draugi", noelsās Silvers, tik satriekts, ka neatcerējos viņu tādu nekad redzējis. Viens skrāpējums, Džim, un tu esi beigts. Mirsti rēkdams, tā gan, un viņš, kļuvis pavisam bāls, pavadīja skatieniem briesmīgos radījumus. Sviedri Džona augšlūpu klāja ne jau fiziskas piepūles dēļ, un viņa rokas trīcēja.

Viņš pamazām nomierinājās: tam vajadzēja pāris minūšu. Tagad abi nometāmies ceļos pie tumšās kvadrātveida alas. Kad acis pierada un mēs iekārtojāmies tā, lai neaizēnotu alu, ieraudzījām, ka tā bija plata un dziļa, veidojusies dabiskā ceļā. Redzējām, ka lejā atrodas aptuveni simt milzīgi saiņi, lielākā daļa no tiem ietīstīti viscietākajā buraudeklā.

-     Džon, ne jau tos mēs te atstājām!

-      Te ir vairāk, nekā mums bija pirmajā dienā, Silvers piekrita.

-     Ko lai mēs darām?

Silvers paskatījās visapkārt uz vīriem. Viņš pasauca viskārtīgāko un augumā vismazāko no vīriem ārzemnieku, kura valodu Silvers saprata, vārdā Manolo, un tas skrēja šurp. Pēc Silvera pavēles viņš ar grūtībām ielīda šaurajā alā un sāka padot uz augšu mazākos saiņus. Kad četrus bijām saņēmuši, Silvers vīru apstādināja un sākām tos saiņot vaļā.

Sākumā mani pārņēma asa vilšanās. Buraudekls padevās (vienlaikus ieplēšot vairākus pirkstu nagus), un es ieraudzīju plakanas vaskpapīrā ietītas pakas. Savukārt tās nepavisam nepadevās, un Silvers, kam klājās tāpat, noņurdēja: Diemžēl mums nāksies tās sagriezt.

Sāku plēst papīru ar zobiem; tam bija vaska garša, bet jutu arī nedaudz jūras sāļuma. Saplīstot papīram, kurā bija iesaiņotas pakas, tās beidzot sāka vērties vaļā.

Uzmanīgi, Džon, es brīdināju. Man liekas, ka būšu šo te saplēsis.

Silvers apstājās un vēroja mani. Papīrs manos pirkstos sāka jukt, un es noliku paku uz akmeņiem, lai to attītu.

Nekad vēl, ne atrazdamies nāves briesmās, ne būdams vienatnē, netiku izrunājis lāstus. Tagad sev par kaunu es sāku lādēties. Satraukums bija pārāk liels, lai to varētu apvaldīt, tas bija kā noķert naktī no debesīm krītošu zvaigzni. Sainī nebija vietas, ko savā steigā un neveiklībā nebiju saplēsis; tajā atradās brīnišķīgi mirdzošas, rupjas smiltis. Lai gan iepriekš nebiju redzējis tādus dārgakmeņus, zināju, ka tie ir dimanti.

Džons Silvers atkārtoja tikko no manis dzirdēto lāstu. Saklausīju tajā lielas bažas. Pacēlu galvu, redzēju, ka Silvers iztaisnojās un sāka celties kājās. Viņš piesardzīgi, kā cilvēks, kam grasās uzbrukt, kādu uzlūkoja. Vai Teits būtu izbēdzis? Nē, bet uz mūsu pusi ar tādu ātrumu un draudīgumu kā vēja brāzma pār jūras virsmu nesās par Džozefu Teitu vēl mežonīgāks un daudz lielāks vīrs. Viņš atradās desmit jardu attālumā un skrēja tieši mums virsū; vienā rokā zobens, otrā mačete, un viņš vicināja abus kā vējdzirnavu spārnus.

Mēs ar Silveru pamukām katrs uz savu pusi. Uzbrucējs sekoja man. Kāds instinkts lika viņam izvēlēties mani, nevarēju pateikt. Vai es izskatījos nespēcīgāks nekā visi citi vīri? Savā iedomībā es dažreiz domāju, ka viņš varbūt izvēlējās mani kā visbīstamāko no visiem un tātad pirmo, kam jāuzbrūk.

Centos uzrāpties augstākā vietā un, to darot, sajutu vēja pūsmu un izdzirdēju švīkstoņu, mačetei gandrīz skarot manu potīti un atsitoties pret klinti. Ja tā man būtu trāpījusi, es varbūt tagad būtu otrais man zināmais vienkājis. Asmens tuvums lika man pagriezties ar seju pret briesmām, un labi, ka tā izdarīju.

Uzbrucējs, šis lielais vīrs ar kādreiz sarkaniem matiem un tādu seju, it kā grasītos aurot, bija sācis kāpt augšā. Nekad nebiju viņu pilnībā redzējis, tikai jutis tā klātbūtni un manījis siluetu. Tāpēc nebiju rēķinājies, ka vīrs ir īsts milzis. Kāds (varbūt Teits?) reiz bija pāršķēlis viņam zodu, un tagad bija izveidojušies it kā divi zodi; vīram trūka pusauss un labās rokas īkšķa.

Bet šausmas iedvesa viņa acu skatiens. Esmu bieži dzirdējis par cilvēkiem ar sarkanām acīm un šad tad, ja gulēju uz vēdera, seju iespiedis spilvenā, man pamostoties viena acs sūrstēja un bija sarkana. Taču tas bija citāds sarkanums nekā viņam: tas bija rītausmas vai vētras sarkanums, kad vasarā mutuļo mākoņi un karstums no debesīm triecas pret zemi.

Es atkāpos; ko citu varēju iesākt? Mēs abi ātri bijām pieveikuši tik lielu attālumu, ka neviens cits nebija spējis pietuvoties, lai man palīdzētu. Patiesībā neviens to ari nemaz negrasījās darīt. Pirms daudziem gadiem, kad es, paslēpies nepilnu jūdzi no šejienes, izspiegoju Silveru un kādu jaunu jūrnieku, vārdā Toms, kurš nepakļāvās un gāja projām, Džons viņu notrieca gar zemi, par metamo izmantodams savu kruķi, un tad ar diviem dunča dūrieniem vīru nogalināja. Ja Silvers tagad mestu kruķi!

Bet viņš to nedarīja, un mežonis tuvojās. Es gļēvulīgi rāpos aizvien tālāk un tālāk, apdomību vērtēdams augstāk nekā drošsirdību. Mežonis nāca un nāca, un nāca man virsū. Es izlocījos un izvairījos, bet viņš turpināja tēmēt man kājās; tagad atrados uz gludas nogāzes, un kāpiena stāvums solīja nogāzt mani augšpēdus. Darīju vienīgo, kas bija iespējams: izmantojot dabas dotās priekšrocības, atgriezos un metos atpakaļ pa klints slīpumu, tik ātri paskriedams garām savam uzbrucējam, ka pārsteidzu viņu nesagatavotu un tādējādi ieguvu laiku.

Un tad kā Bena Ganna kaza sāku lēkāt no viena akmens uz citu. Mans nodoms bija vai nu dabūt savus ieročus, kas gulēja zemē blakus atklātajai dārgumu glabātavai, vai arī tikt atpakaļ pie vīriem.

Kā biju cerējis, milzis atgriezās lēni un vilcinājās lēkt zemē pa akmeņiem. Tomēr drosmes viņam bija atliku likām, un, reiz izlēmis, viņš atkal joza man pakaļ. Metos uz plakano akmeņu pusi, bet nevarēju ieraudzīt Silveru un skrēju, lai tiktu pie savas pistoles.

Ak, vēl joprojām manī mīt skumjas par to, kas notika nākamajā mirklī; es jūtos atbildīgs par to un tas liek man sažņaugt rokas un saukt: Nē, nē, nē! Kādēļ tas mani tik ļoti satrauc? Iespējams tādēļ, ka viņš bija tik taisnprātīgs un labsirdīgs cilvēks. Lūk, kas notika.

Kad es pieliecos, lai paķertu pistoli (cerībā, ka skrienot man izdosies to pielādēt), mazā auguma vīrs Manolo pabāza galvu no dārgumu krātuves. Milzis zemu noliecās un uzbruka viņam ar mačeti kreisajā rokā un tad ar zobenu labajā. Mazais, tumšacainais vīrs bija uz vietas pagalam. Man uz pistoles gaiļa sastinga pirksts.

Milzis uz brīdi apstājās, it kā apbrīnodams savu šaušalīgo slepkavas darbu. Pateicos Dievam, ka tas kļuva par viņa pēdējo dzīves mirkli.

Viņam netika dota iespēja redzēt savu uzbrucēju. No paslēptuves aiz augsta klints staba parādījās Silvers. Rokā viņš turēja tik lielu akmeni kā cilvēka galva un ar to svieda milzim. Džons pat nemērķēja (lai gan laika tam pietika) uz milzeņa galvu, bet gan ieslīpi augšup vērstā sviedienā centās trāpīt pa ausi, pa izvirzīto kaulu tieši aiz tās. Milzis nokrita uz mūžiem. Viņš nedaudz pavaļājās, noraustījās, pa pusei piecēlās sēdus un tad sabruka.

Silvers, no sviediena spēka gandrīz zaudējis līdzsvaru, paskatījās uz mani, tad uz komandu. Man par lielu izbrīnu nevienam no vīriem nebija pielādēta nedz šautene, nedz arī no maksts izvilkta mačete. Nospriedu, ka tas no izbīļa, un, sajutis, ka kājas ļimst, apsēdos zemē. Silvers stāvēja virs mums un manās acīs šķita tik liels un iespaidīgs kā pats koloss [2] .

Dzirdēju, kā viņš lādas. Tad atgriezās, iztaisnojās un devās pie milža līķa. Noliecies Silvers pacēla liktenīgo akmeni un vēlreiz iesvieda ar to milzim pa galvu.

Nelietīgais draņķis! viņš iekliedzās un no jauna nolamājās. Liekas, ka vēl nekad nebiju Silveru redzējis tik ārkārtīgi saniknotu. Grīļīgā gaitā viņš nāca uz manu pusi un, visu laiku klusi lādēdamies, nostājās, šūpodams galvu no vienas puses uz otru, tad noelsās: Džim, es kļūstu vecs, un man tas nepatīk.

Mani sāka mocīt kauns par bēgšanu no milža un nodomāju, ka labāk jādara kaut kas lietderīgs. Piecēlies pasaucu vīrus un pavēlēju diviem ievilkt milzeņa līķi krūmājos; divi citi pacēla bezgalvaino Manolo no vietas, kur tas, asinīm noplūdis, bija nokritis pāri alai, kas veda lejā pie dārgumiem. Vēl divi citi sāka rakt kapu.

Es izdarīju to, ko nemūžam nebiju domājis, ka spēšu. Bet es to izdarīju un liekas (lai gan neesmu par to pārliecināts), ka es priecājos par to, ka izdarīju to aiz cieņas un nožēlas. Aiz gludajiem, melnajiem, tagad asinīs samirkušajiem matiem pacēlu Manolo nocirsto galvu. Nespēdams saņemt drosmi, lai uz to paskatītos, es vīriem parādīju ceļu simt jardu tālāk uz kādu vietu, kur bija mīksta zeme un kur varētu izrakt kapu.

Tur es liegi noliku nelaimīgo galvu zemē un saplūcu platas lapas, ar ko to apklāt. Tad noliecu galvu un noskaitīju lūgšanu. Pēc tam piegāju pie Džozefa Teita, kurš bija sasiets un kā cepšanai domāta cūka karājās starp divām kārtī, kas balstījās uz četru vīru pleciem.

Skatīdamies lejup viņam acīs, neteicu ne vārda, bet sev par apmierinājumu jāsaka, ka Teits novērsa skatienu, lai gan tikai pēc ilga laika.

Silvers sēdēja uz augstas klints, sudraba kruķi nolicis sev blakus; šķita, ka arī šim rīkam ir dvēsele. Silvers sēdēja kluss un stingi vērās tālumā; neskatīdamies ne uz vienu, viņš noņēma cepuri un paberzēja galvu.

.

31. nodaļa visdziļākā necilvēcība

Plāna priekšrocība nav tikai nenoliedzamajā tīksmē par tā veiklu un veiksmīgu pabeigšanu. Tā lielākā priekšrocība ir tā, ka tāds eksistē un gaida, lai to īstenotu.

Tik pārliecināti, it kā rēķinādams aritmētikas uzdevumus, es zināju, kam jānotiek turpmāk, un mierīgi ķēros pie ieceru īstenošanas. Joprojām bija agrs rīts; tas nozīmēja, ka mums, pirms varam atgriezties drošībā laivā, un tālāk, cerams, lai ķertos pie pēdējā šī bīstamā plāna daļas, priekšā vēl gara diena un daudzi paveicami uzdevumi. Mana nojauta teica (un man izrādījās taisnība), ka Teits un mirušais milzis bija vienīgie Bagātību salas valdnieki.

Vēl man šķita, ka Silveram nepietiks dūšas izdarīt to, kas tagad bija nepieciešams. Stāvēju Džona priekšā,

cenzdamies netraucēt viņa pārdomas, tomēr beigās nolēmu uzsākt sarunu.

-     Džon, es iesāku.

Silvers pavērās manī, un šajā sejā ieraudzīju sirsnību un simpātijas. Varbūt viņš uztvēra mani gandrīz vai kā dēlu, kura sabiedrība sagādā patiesu prieku?

-     Tas bija grūts rīts, es sacīju. Tu esi izdarījis apbrīnojamus darbus, turklāt tik īsā laika sprīdī. Vai tas tevi aizvainotu, ja es tagad ierosinātu, lai tu mazliet atpūties? Es gribu tikai labu. Zinu, kā paveikt nākamo uzdevumu; man tas nesagādā prieku, bet ceru, ka tas neaizņems pārāk daudz laika.

Silvers neteica neko, un es turpināju: Mums pie tevis jāatstāj tie četri vīri, kas tur gūstā un sargā Teitu. Vai tev vajag vēl kādu? Ja vēlies kaut ko darīt, varbūt tu varētu sākt izcelt bagātības?

Es viņu pietiekami labi pazinu, lai paredzētu turpmāko reakciju. Silvers pašūpoja galvu un piecēlās.

-      Džim, tu esi labs. Atceros, kā tu reiz man teici, ka tavs tēvs ir bijis lielisks cilvēks. Tu būsi to mantojis no viņa, lai miers viņa pīšļiem. Silvers izstaipījās un pavērās apkārt. Turēšu tevi pie vārda. Iedod man vēl divus vīrus un, kamēr būsi projām, es pārraudzīšu smagos darbus.

-        Labi, aizgriezdamies teicu un devos prom. Norunāts.

Silvers pasauca mani atpakaļ.

-     Džim, gribu tev kaut ko pateikt. Viņš pavilcinājās, bet tad ieskatījās man tieši acīs. Saule iemirgojās sudrabā zem kruķa elkoņa balsta. Ir bijuši tādi, kas saukuši mani par ļaunu briesmoni. Bet nekad ar prieku neesmu nogalinājis cilvēku. Pēc tādām reizēm daudzas naktis esmu nomocījies ar bezmiegu.

Manu mājienu Džons acīmredzot uztvēra kā grēku piedošanu.

Būšu te un gaidīšu tevi, viņš apsolīja.

Atrados dilemmas priekšā. Vai man vajadzētu pastāstīt vīriem, ko biju iecerējis ņemt līdzi, kaut ko par draudošajām briesmām? Nolēmu to nedarīt. Piešķīru sev virsnieka stāju un skarbu sejas izteiksmi. Mēs soļojām atpakaļ pa to pašu ceļu, ko veicām kopā ar Teitu, un tālāk es vedu vīrus uz plakankalni Tālskata kalna pakājē.

Tur es pavēlēju attīrīt aizmugurējo klints sienu no savvaļas dzeloņainajiem brikšņiem. Vēroju, kā viņi rīkojās ar mačetēm. Tas prasīja diezgan lielu piepūli, bet drīz vien akmens siena bija kaila un auksta kā noplucināts cālis. Tad mums pavērās ieeja alā, tā bija tik plata kā durvis "Admirālī Benbovā".

Divu vīru uzdevums bija rūpēties par visu arsenālu, ko nesām, un es liku viņiem pagatavot vairākas lāpas. Pateicu visiem, ka mūs gaida nepatīkami skati un smaka. Pēc pāris minūtēm bijām gatavi iet iekšā, un es iegāju pirmais. Tikai tad, kad pārējie bija sadrūzmējušies man aiz muguras un lāpas meta tik spožu gaismu, kāda nekad te iekšienē nebija iespīdējusi, es sajutu patiesās Tālskata kalna šausmas.

Gan dakteris Laivsijs, gan doktors Belentains bija man stāstījuši: lai cik dīvaini, būt lieciniekam šausmīgiem notikumiem ir sliktāk nekā pašam tajos ciest.

Doktors Belentains man vēlāk daudzkārt lika atsaukt atmiņā šī rīta lāpu gaismā redzētos skatus. Kad reiz vaicāju, kādēļ viņš izrāda tik neveselīgu ziņkāri un liek man atkal un atkal par to runāt, viņš atbildēja: Tas ir jūsu, nevis manis dēļ.

Man liekas, ka saprotu, ko viņš ar to gribēja teikt. Ja es nevarētu par to runāt, būtu pilnīgi sabrucis, jo redzētais izrādījās tik šausminošs, ka spētu par to runāt varbūt tikai ar dažiem cilvēkiem.

Patiesi, lieku priekšā nepieminēt pašus atbaidošākos skatus un apmierināšos ar vietas aprakstu, un tad izstāstīšu par to labo, ko spējām padarīt.

Vispirms nesapratu, kā mēs ar Benu Gannu nebijām iekrituši bedrē, kad Teits un milzenis mūs šeit veda pirmoreiz. Taka bija tik šaura kā apakšdelms, un mums kājās bija ādas kurpes. Teitam un viņa pavadonim nebija grūti pa to noiet, viņi taku labi pazina un sajuta ar basajām kājām. Tagad man sareiba galva, tikai paskatoties uz leju vien. Viens no vīriem paklupa un, ja kāds cits viņu nepieturētu, tas būtu nokritis lejā.

Nevaru pateikt, cik dziļa bija bedre, iespējams, tik liela kā šķūnis. Tur lejā nebija nekā, ko varētu glābt. Spriedu, ka šīs sātaniskās grēdas veidošana bija norisinājusies daudzus gadus. Droši vien Teits savu briesmīgo nodarbi uzsāka jau pāris mēnešu pēc tam, kad izsēdinājām viņu uz salas. Starp apģērba gabaliem (un dažreiz veseliem uzvalkiem vai formas tērpiem) manīju ģindeņus, kā arī atsevišķus kaulus un, ik reizi tos ieraugot, novērsos.

Aiz manis dzirdēju kādu šņukstam un uz mirkli nodomāju, ka varbūt tas ir viens no Teita nelaimīgajiem gūstekņiem. Patiesībā, satriekts par redzēto, tas bija kāds no mūsu pašu vīriem.

Ierunājos, lai šajā situācijā ieviestu mazliet cilvēcības un siltuma, kā arī lai dotu norādījumus.

-     Sekojiet man! Šķiet, ka mēs varēsim izdarīt kaut ko labu, un es ļoti lēni vadīju savu grupu, ieteikdams visiem neskatīties ne pa labi, ne pa kreisi. Drīz vien, tāpat kā to bijām darījuši ar Benu Gannu, mēs iznācām platākā vietā un ieraudzīju asinstraipiem slacītus akmeņus. Tos Teits bija izmantojis, lai turētu cilvēkus sasaistītus. Tagad tur neviena nebija, taču bija manāmi vairāki gari kauli.

Varētu likties dīvaini, ja teiktu, ka tādā baismā vietā sajutu prieku, bet varu godīgi apgalvot, ka tieši tā arī bija. Tas notika, kad, paskatījies pāri platajam akmens laukumiņam, ieraudzīju seklu velvi, pa kuru iespīdēja dienasgaisma.

-    Skatieties, es iesaucos. Tā ir velve, pa kuru es izbēgu.

-    Ser, jautāja kāds no vīriem. Vai te jūs turēja kā cietumnieku?

-    Jā, un iespējams, ka šeit ir vēl kāds dzīvs. Tādēļ esam atnākuši.

-       Nē, ser, skumjā balsī iebilda kāds cits vīrs. -Šeit neviens nevar but dzīvs.

Mēs piegājām pie velves, cits pēc cita pieplakām zemei un skatījāmies. Vai tiešām man bija izdevies izbēgt no šejienes? Mana tēva gars un mātes lūgšanas, tiem man bija jāpateicas par savu izglābšanos. Sprauga bija gandrīz stāva, un man šķita, ka vēl joprojām jūtu dzeloņainos krūmus, caur kuriem lauzos pirms daudzām nedēļām. Sev par lielu sarūgtinājumu ievēroju, ka pa kreisi lejup vijās taka, pa kuru Teits bija man sekojis.

Tomēr nebiju šeit ieradies, lai kavētos atmiņās. Skatījos pa kreisi un pa labi tajās vietās, kur toreiz, kveldējošā saulē piesietus korē ārpus alas, redzēju stāvam vīrus. Tagad tur vairs neviena nebija.

Kur viņi bija? Palūdzu kādu paturēt sevi aiz rokām un izliecos laukā. Tad pamanīju labāku ceļu: nelielu spraugu tieva cilvēka platumā, caur kuru es varēju tikt laukā no alas un kas veda pie stāvās takas lejup, pa kuru toreiz bija skrējis Teits. Pārējie drūzmējās aiz manis pie "durvīm", un kurš gan varēja viņiem pārmest nevēlēšanos palikt šajā sātana alā? Drīz mēs stāvējām pusceļā, nokāpuši vietā, no kuras es varēju paskatīties atpakaļ uz augšu.

Tur neviena nebija. Neviens mirstīgais nestāvēja kā pienaglots un atstāts lēnai nāvei. Un, tā kā alas iekšienē nebija neviena dzīva palikušā, tas nozīmēja, ka doktors Džefrizs un, vēl skumjāk, Bens Ganns ir miruši. Biju jau iztēlojies, ka Toms Teilors arī ir miris, tomēr, lai gan man sažņaudzās sirds, tajā brīdī nebija laika nodoties tādām bēdām.

Viens no vīriem sauca mani: Ser!

Es paskatījos, un viņš pamāja ar roku. Otrpus takas dziļā biezoknī atradās primitīvi veidota nojume un zem tās raupjā auduma ieraudzījām cilvēka kājas.

Saslējām ieročus, mirkli apdomājāmies un devāmies turp. Es nolēmu, ka noiesim pa taku līdz pašam zemākajam līmenim un tad dosimies augšup, lai tuvotos nojumei no aizmugures. Nekas mūs nekavēja un nesatrauca.

Drīz stāvējām līdz plecu augstumam saaugušos krūmos pāris pēdu no nojumes aizmugurējās sienas. Piesardzīgi pavirzījos uz priekšu un paskatījos caur zaru mudžekli. Uz zemes gulēja trīs cilvēki. Viņi atradās neizsakāmi nožēlojamā stāvoklī, bet nojauta man teica, ka visi bija vēl dzīvi. Pamājis, lai vīri seko un tad nostājas sardzē, es metos apkārt uz ieeju. Trīs zemē gulošie un izmocītie bija doktors Džefrizs, bocmanis Nūnstoks un Bens Ganns.

Pie Bena es noliecos vispirms. Ben! Mīļo zēn. Vai ar tevi viss kārtībā? Te Džims.

Viņš neatvēra acis. Saka, ja kāds bērnībā bieži saņem kāvienu, tā tas arī turpināsies. Bena seja, galva un pleci bija stipri sasisti, un man bija grūti savaldīt dusmas.

-     Ben, vai tu mani dzirdi? Te Džims.

Viņš nomurmināja: Džim. Bens pasniedzās, drīzāk pūlējās pasniegties; es paņēmu viņa roku savējā un gandrīz apraudājos, cik tā bija tieva.

-     Ak, Ben, nabaga Ben! Kas notika pēc tam, kad man izdevās aizbēgt?

Atbildes nebija.

Vēl aizvien turēdams Bena roku, paskatījos uz abiem pārējiem. Nūnstoks bija vīrs, kuru, pirmo reizi satiekot, biju iegaumējis izdēdējušā izskata dēļ, un atceros, par Džefrīzu nodomāju: viņam ir tik tievs viduklis kā meitenei. Pārdomājot iespējamos un varbūt briesmīgos iemeslus, kādēļ viņi bija izdzīvojuši, vienu zināju pavisam droši: par šiem nodarījumiem Džozefs Teits pelnījis nāvi. Es nezināju, kādā veidā un no kādas rokas, bet tas man bija gluži vienalga.

Silvera vīri stāvēja kā aitu bars un pavērtām mutēm blenza, kā es vispirms uzrunāju Benu, tad Džefrīzu, kurš neatbildēja, un visbeidzot Nūnstoku, kuram vēl bija atlikusi drusciņa enerģijas. Izstrādājis jaunu un vienkāršāku maršrutu gar Tālskata kalna priekšpusi, es nosūtīju četrus vīrus uz laivu pēc nestuvēm, medikamentiem un pārtikas krājumiem. Piekto aizsūtīju pa to pašu ceļu, bet ar uzdevumu nogriezties un pastāstīt Silveram, kur atrodamies un ar ko nodarbojamies.

Tad saucu palīgā pārējos un centāmies iekārtot manus nelaimīgos, izmocītos biedrus, cik ērti vien iespējams.

Viņu ievainojumi bija briesmīgi. Viens no vīriem atrada tīra ūdens avotu; šī salas daļa, tieši Meža raga korē, ir pārpilna ar avotiem. Mēs sākām apslacīt visu triju vīru lūpas ar ūdeni un tad ļāvām lēni un ilgi dzert maziem malkiem.

Nojumē zem zariem atradu kaut ko pavisam neatbilstīgu apģērbu kaudzi, ieskaitot sievietes kleitu. Vai te būtu bijusi arī kāda jūrnieka sieva no avarējuša kuģa? Vai kapteiņa meita? Vai varbūt cerību pilna pasažiere? Drēbes te bija nomestas nesen, un es neuzdrošinājos daudz domāt, par ko tās varētu liecināt. No tām es noplēsu auduma strēmeles, ar ko tīrīt brūces, un tad sameklēju apģērbu, ko uzvilkt izmocītajai trijotnei.

Tas izrādījās grūti, jo viņu pašu drēbes (vai, pareizāk sakot, atliekas no tām) bija piekaltušas pie miesas kopā ar asinīm. Ievainojumi bija tik smagi, ka doktors Džefrīzs sāpēs ievaidējās, kad auksta ūdens lāse uzpilēja uz viņa kailā stilba. Uz viņa ķermeņa neatradās neviena vairāk vai mazāk nesasista vieta. Nopratu, ka viņi bija izmantoti kā vergi.

Saules spiedīgais karstums darīja šo šaušalīgo darbu vēl grūtāku. Tomēr par spīti tam es turpināju strādāt, un pārējie, tikpat neveikli kā es, varonīgi palīdzēja. Liekas, mums izdevās katru upuri kaut cik apkopt un dabūt pie samaņas. Nūnstoks man ziņkārīgi pieskārās. Viņu apmazgādams tik maigi kā bērnu un nolikdams ērtākā stāvoklī te kāju, te roku, es dzirdēju viņu pūlamies kaut ko pateikt. Izrādījās, ka viņš čukstēja: Apsolu, ka būšu labs.

Pirms ieslīgšanas dziļākā un, cerams, šoreiz cerībām apdvestā bezsamaņā, arī Džefrīzs mēģināja pateikt vienu vārdu. Viņš pa pusei izrunāja: Paldies, un tad aprāvās.

Kad pēc divām stundām atgriezās mūsu nestuvju nesēji, mēs vīriem bijām snieguši visu iespējamo palīdzību. Kā es ilgojos pēc daktera Laivsija vai doktora Belentaina! Kopā ārsti būtu izdarījuši brīnumus… Sarūgtināts par savu neprasmi, es vēlējos, kaut man būtu zināšanas medicīnā un neliela prakse tajā. Kad uzmanīgi likām cietušos uz nestuvēm un pa labāko taku devāmies ceļā, lai atrastu Silveru un pārējos, man bija skaidrs, ka salai, gluži kā čūskai, indes zobs bija izrauts. Tagad te vairs nebija palicis nekas, no kā bīties. Šī doma mani nomierināja, taču nākamā doma ar Bībeles pravieša noteiktību brīdināja, ka visļaunākais Maltbija personā un kopā ar viņa svītu vēl tikai priekšā.

Kad sasniedzām Silveru, viņš atkal bija mierīgs un izrādīja lielu sirsnību pret cietušajiem vīriem. Satraukti skatījos un allaž atcerēšos viņa atkalredzēšanos ar Benu Gannu, kurš laiku pa laikam nāca pie sajēgas un tad atkal ieslīga nemaņā. Silvers pienāca pie katra cietušā un ilgi lūkojās tā sejā. Benu viņš ieraudzīja otro; es nebiju viņam teicis, kas tas ir, tomēr Silvers zināja. Noregulējis sava sudraba kruķi, lai varētu pieliekties, viņš maigi ierunājās.

-     Ben Gann! Tu, palaidni! Vai atkal atklīdi te? Mani pārsteidza Silvera siltais balss tonis. Redzi, kas atgadās ar cilvēku, kurš grib pārāk daudz siera.

Varbūt tieši šis pēdējais apetītlīgais vārds pamodināja Benu; viņš samirkšķināja acis.

-     Ben, te Džons. Džons Silvers.

Bena kaulainā roka mazliet sakustējās, un Silvers saņēma to gluži kā bērna rociņu.

-    Ak, Ben. Tu allažiņ biji ērmots.

Bena acis atkal aizvērās. Kad Silvers pagriezās pret mani, viņa acis meta niknus zibeņus un viņš kratīja galvu kā cilvēks, kam trūkst vārdu. Viņš pēc kārtas norādīja uz katrām nestuvēm. Pie Džefrīza viņš papurināja galvu, pie Nūnstoka pasita uz augšu īkšķi, bet Benam nenoteikti pamāja ar roku. Es uzticējos Silvera spriedumam: viņš bija pietiekami daudz pieredzējis, lai zinātu, vai smagi ievainots cilvēks būs vai nebūs dzīvotājs.

.

32. nodaļa Mūsu ienaidnieku sejas

Par turpmāk veicamo vienojāmies ātri. Silvers palika turpat, lai pabeigtu bagātību izcelšanu. Es grasījos aizvest sasieto Teitu un mūsu trīs invalīdus uz patvērumu laivas tuvumā. Tas atbrīvotu nestuvju nesējus, kas varētu atgriezties un palīdzēt pie dārgumu izcelšanas. Džons šim plānam piekrita; šķita, ka viņš kaut ko nopietni pārdomā un ka viņu stipri aizskāra Benam Gannam nodarītais.

Lai gan gājām tik uzmanīgi, cik iespējams, lai pārāk nekratītu ievainotos (par Teita ērtībām gan nerūpējāmies), mums vajadzēja vairāk nekā stundu, lai sasniegtu kokus aiz krastā piebraukušās laivas. Novietojām slimos, cik vien ērti iespējams. Turklāt es izdarīju kaut ko nelietīgu un, lai gan man, to stāstot, jānosarkst, vienlaikus gribu sevi arī aizstāvēt.

Aizgāju uz vietu, kur, nesamo kāršu rokturiem jocīgi karājoties starp kokiem, gulēja sasietais Teits, un sasēju viņu vēl stingrāk. Šoreiz izmantoju stingrākas virves, tādas, kas nodara sāpes, un, to darot, nedz skatījos viņam sejā, nedz uzrunāju viņu.

Taču īsto nelietību, kuru pieminēju, izdarīju, ejot atpakaļ uz mazo, aizsargāto laukumu, ko biju ar mīlestību izveidojis, lai šiem trim vīriem varētu palīdzēt atlabt. Kādu brīdi stāvēju, skatīdamies uz viņu cīņu par savu dzīvību un uz viņu sakropļotajiem ķermeņiem un tad piepeši aizskrēju atpakaļ pie Džozefa un iespēru viņam tik spēcīgi, ka gandrīz salauzu sev kāju. Teits iekunkstējās, un tad es atjēdzos un saņēmos, lai neatkārtotu jau padarīto. Vardarbība rada vardarbību.

Šī izrādījās visdīvainākā diena visā manā līdzšinējā dzīvē, bet esmu pieredzējis daudz ko neparastu un neizskaidrojamu, kā arī smieklīgu un šausminošu. Ja padomā, kur atrados, mierīgā koku pudurī jardus piecdesmit no jūras krasta. Ja izietu no ēnas, pa kreisi es redzētu "Hispaniolu" un no tās būtu redzams pats, bet pa labi no manis atrastos melnā briga. Uz viena mani gaidīja mīļie draugi un, cerēju, mana nākotne, bet uz otras bojāeja.

Man blakus koku ēnā uz nestuvēm gulēja trīs ar daždažādām drēbēm apklāti vīri, kuru augumus klāja draudīgi ievainojumi un brūces. Ik pa brīdim kāds no viņiem ievaidējās un tad es paņēmu mīksta auduma gabaliņu, samērcēju to tīrā, aukstā ūdenī un paturēju ievainotajam pie lūpām.

Jāatzīstas: kaut gan gribēju būt objektīvs, par Benu tomēr rūpējos vairāk nekā par abiem pārējiem. Džefrīzu vairs neuztvēru kā sāncensi kopš tā brīža, kad redzēju, cik ļoti Teits bija nabaga vīram nodarījis pāri.

Sasiets un kokos pakārts, šad tad nikni, it kā izbēgt mēģinādams, sašūpojās Džozefs Teits. Viņa niknums nebija pierimis, un likās, ka viņa spēks līdz baltkvēlei sakarsē gaisu apkārt. Gandrīz nespēju uz šo briesmoni skatīties, jo viņš lika man asinīm vārīties, un mans niknums pret Teitu bija gandrīz līdzvērtīgs viņa naidam pret pasauli.

Bet padomājiet par dilemmu, kuras priekšā, pateicoties šim cilvēkam, atrados! Kad mēs ar doktoru Belentainu atkal uzkāpām uz kuģa, es no jauna sastapos ar Lūisu zēnu, ko uzskatīju par Teita dēlu, un cik silti un ar kādu mīlestību viņš bija mani sveicis!

Biju izlēmis, ka Greisai katrā ziņā jāizdzēš no atmiņas visas pēdas par saistību ar šo brutālo cilvēku. Ja liktenis man lemtu atgriezties Anglijā, vēlējos, lai Greisa kļūtu mana sieva. Lai to panāktu, biju gatavs lūgt sev palīgā tēvoci Embrozu, savu māti, misis Belentainu, ikvienu sabiedroto, kādu vien varēšu atrast. Greisas izturēšanās pret mani gan ne mazākā mērā nerosināja domāt, ka viņa lolotu pret mani siltas jūtas. Tomēr zināju, ka sievietēm patīk drosmīgi vīrieši, un es katru dienu mācījos būt arvien drosmīgāks.

Galu galā Greisa bija teikusi, ka viņai vajadzīga drosmīga vīra palīdzība. Varēju norādīt uz lielajām pūlēm un varoņdarbiem, ko pēdējā laikā viņas dēļ biju uzsācis. Tomēr baidījos, ka šī varētu būt tā tipa sieviete, kas uzskata, ka tas viss viņai pienākas kā pats par sevi saprotams. Varbūt viņa ir audzināta tādā garā, lai ticētu, ka vīriešu pienākums ir lēdiju labā veikt šādus darbus. Tomēr manas cerības nemazinājās, īpaši, atceroties bagātības, ko mēs ar Džonu Silveru bijām redzējuši un no kurām liela daļa pienācās man.

Romantiskās domas ievirzījās citā gultnē, kad iedomājos brigu un briesmas, kas mūs gaidīja uz tās. Pūlējos nomierināt savu satraukto prātu.

Pēcpusdienā izdzirdēju saucienu: "Hallo!" un cauri kokiem ieraudzīju vīrus, kuri ar pūlēm nesa pirmo brezentā ietīto dārgumu daļu. Līdz nakts iestāšanās laikam viss bija sanests mūsu nelielajā koku pudurī, un tā bija ļoti liela kaudze. Vīri bija ārkārtīgi nostrādājušies.

Pēdējais nāca Silvers, un viņš izskatījās noguris. Piedāvāju viņam atspirdzināties, bet viņš pārsteidza mani, sacīdams, ka labprāt to darītu, tomēr "vispirms jāizdara kas cits". Un viņš piegāja pie Bena, zemu noliecās un kaut ko klusi teica. Atrados pārāk tālu, lai sacīto saklausītu.

Viss pārējais, ko bijām iecerējuši, izdevās bez aizķeršanās. Kad iestājās nakts, mēs sākām iekraut laivu, es pateicos Dievam par to, ka nebija vēja. Pēc mūsu aprēķiniem, uz "Hispaniolu" nāksies braukt vismaz septiņas reizes. Silvera vīriem tika uzticēta airēšana, un atlikusī brigas komanda starp braucieniem aizvilka maisus smilšu malā. Silvers uzraudzīja, lai viņi neko nenozagtu. Es turpināju rūpēties par ievainotajiem.

Strādājām visu nakti. Laiva peldēja turp un atpakaļ, turp un atpakaļ. Airētāji ziņoja, ka uz "Hispaniolas" visi viņiem palīdz. Pirms mūsu pēdējā brauciena notika īsa un barga izšķiršanās. Silvers sasauca kopā trīs atlikušos brigas jūrniekus. Viņš pamāja man, lai pievienojos. Es vēlējos, kaut viņš pasteigtos, jo naktij drīz vajadzēja kļūt gaišākai, un šajās jūrās rītausma iestājas ļoti ātri.

Mūsu plāni ir mainījušies, Silvers viņiem teica. Uz brigas mēs vairs neatgriezīsimies. Un jūs arī ne. Turpmāk jūs būsiet "Hispaniolas" komandā un vedīsiet to atpakaļ uz Angliju. Ja starp jums atrodas kāds, kuram tas nepatīk, nāciet šurp.

Neviens no vīriem nepakustējās. Es labi pazinu Silveru, tāpēc man, dzirdot rāmajā balsī izteiktos draudus, bija jānodreb. Nešaubos, ka viņš vieglu roku nogalinātu arī mani, ja es šobrīd rīkotos pretēji viņa gribai. Pagriezāmies un devāmies uz laivu, kas bija atgriezusies no "Hispaniolas", lai dotu vietu Silveram, mūsu trim ievainotajiem draugiem, kā sivēnam sasietajam Teitam un man. Džozefs nikni spārdījās, kad iegrūdām viņu lūkā.

Kad ieradāmies noenkurošanās vietā, es atviegloti nopūtos. Viss bija sagatavots, un kapteiņa Rīda autoritāte neapšaubāma. Viņš nesteidzīgi pārraudzīja iekraušanu un izrādīja īpašu interesi par Nūnstoku. Ar viņu nodarbojās doktors Belentains, kas šķita gandrīz vai iemiesojam pašu Asklēpiju [3] . Tika pasaukti palīgi, lai nonestu ievainotos vīrus lejā. Viss notika absolūtā klusumā. Sāku just, cik ļoti esmu noguris, bet tad izdzirdēju kapteiņa klusā balsī izteikto piezīmi, un tā nogurumu atņēma kā ar roku.

Viņš piegāja pie Teita un nomurmināja: Lai kas būtu tavi draugi, tieši es savilkšu virvi tev ap kaklu. Un nelūgšu Dievam, lai žēlo tavu dvēseli. Kapteinis runāja tik mierīgā balsī, ka varēja domāt: viņš kuģa puikam pasūta marmelādi.

-      Ieslēdziet viņu kuģa priekšgalā un nodrošiniet, lai viņu paēdina. Uz Londonu gribu viņu aizvest dzīvu. Dariet to ātri. Rīds devās projām.

Tālāk notika kaut kas tik smieklīgs, cik vien šajos apstākļos tas bija iespējams. Silvers uzkāpa uz klāja pēdējais. Kad laiva atradās blakus "Hispaniolai", Silvers izmetās no tās, nostājās uz kuģa klāja un ar patiesu prieku palūkojās visapkārt.

-     Man patīk te tas kuģis, viņš pačukstēja.

Ieraudzījis kapteini Rīdu, Silvers paspēra soli uz

priekšu un palocījās.

-     Kapt's Džons Silvers atrodas jūsu rīcībā, kapt'n. Varu būt palīgs vai pavārs, vai, ja gadās, arī komandas kapteinis.

Kapteinis Rīds mierīgi skatījās uz šo jūras laupītāju un dumpinieku. No kapteiņa vaibstiem mēģināju spriest, par ko viņš domā, bet tas nebija iespējams. Tomēr mani uzjautrināja viņa sejas izteiksme un klusi teiktie vārdi.

-      Esiet sveicināti uz klāja, ser. "Kapt'ns Silvers", šobrīd, ko? Nu, ser, pasaule nudien mainās, un viņš gāja projām, bet Silvers man pamirkšķināja ar aci.

Atviegloti uzelpoju. Tiktāl viss gāja kā smērēts: bijām pretiniekus apsteiguši. Biju izglābis vairākus mūsu vīrus un tagad varēju palīdzēt viņiem cīnīties par savu dzīvību. Dārgumi un Teits atradās uz "Hispaniolas", un mēs jau zinājām, ka tā ir ātrāka nekā briga. Mums bija vēl viena priekšrocība pārsteigt, un kapteinis Rīds bija nodomājis to izmantot visā pilnībā.

Uz kuģa sākās tik liela kņada, kāda vēl nebija piedzīvota. Silvera vīri skraidīja šurpu turpu un centās, cik vien labi spēdami, pacelt augšā takelāžu.

Zināju, ka doktors Belentains bija licis trīs ievainotos vīrus nonest lejā. Teitu aši novietoja kādā telpā kuģa priekšgalā, un es paņēmu atslēgas pie sevis. Katrā muskulī jutu nogurumu, ievainojumi no pārpūles sāpēja kā traki; atkal uzkāpu uz klāja un pārdomāju, ko darīt turpmāk. Visas manas domas pajuka, kad negaidot mani aiz elkoņa saķēra Greisa.

-        Kur viņš ir?! Viņas kliedziens pārtrauca klusumu.

-     Šss, kundze. Viņš ir ieslēgts.

-     Kuram ir atslēgas?

-     Kapteiņa Rīda pavēle. Man ir atslēgas, bet…

-      Dodiet man tās! Greisa centās man atslēgas atņemt.

-     Kundze, lūdzu! Mums jābūt klusiem!

Parādījās Lūiss un kā iemiets palika stāvam, pilnīgā nesaprašanā, kādēļ viņa māte pūlas piekļūt manām kabatām.

-     Kundze, klausieties! man izdevās viņu apstādināt.

-     Dodiet tās!

-     Kundze, būs labāk, ja jūs viņu neredzēsiet…

-Ai, jūs esat viņu ievainojuši, es zinu…

-     Klausieties, kundze, Greisa, es jūs lūdzu…

Viņa atkal metās pie manām kabatām, bet tajā

mirklī es ieraudzīju kaut ko tādu, kas mani ļoti satrauca. Kāds vīrs bija piegājis pie kuģa margām un tur stāvēja. Tas bija viens no brigas komandas, un es zināju, ko viņš grasās darīt peldēt uz brigu. Izrāvies no Greisas tvēriena, centos tikt pie šī vīra. Pēdējā brīdī Greisa tomēr mani aizturēja, un tajā pašā brīdī jūrnieks pazuda. Dzirdēju ūdens šļakstus un skrēju pastāstīt par notikušo kapteinim Rīdām.

Bijām nokļuvuši diezgan nepatīkamā situācijā, jo, lai gan mums bija daudz vīru, tie nebija ne pietiekami izveicīgi, ne neatlaidīgi, lai laikā uzvilktu "Hispaniolas" takelāžu. Bijām pazaudējuši savu galveno priekšrocību. Vīrs, kas bija ielēcis ūdenī, tuvojās brigai un sāka ūjināt. Pirmais cilvēks, kas viņu sadzirdēs, ieraudzīs arī to, ka "Hispaniola" paceļ buras.

Lai gan vēl nebija pavisam gaišs, Maltbijs ar saviem vīriem sagatavoja kuģi pāris minūtēs. Man bija aizdomas, ka viņš visu laiku atradās kaujas gatavībā vai vismaz bija nodomājis tā darīt, kad būs ticis pie bagātībām. Tomēr tagad gluži otrādi viss piederēja mums, un tādēļ Maltbijam mēs bijām vajadzīgi! Vai varējām doties ceļā nekavējoties un atstāt viņu aiz muguras?

Raudzījos pēc Silvera es zināju, kur viņu meklēt: pūpē, vērojot, kā "Hispaniolas" pakaļgalā tiek ielādēti lielie buraudekla saiņi. Ap viņu valdīja apmierinājuma gaisotne, turpretī ap mani satraukums.

Silvers uzlūkoja mani. Viņi zina, vai ne?

-     Jā, Džon.

-       Tā notiek. Allažiņ atrodas kāds draņķis, kas izpļāpājas. Labāk drīzāk taisīties ceļā. Tas būs kā uguns pakulās, kad viņi tiks līdz mums.

Novilku mēteli, it kā paklausot viņa pavēlei vai vismaz, lai parādītu, ka esmu kaujas gatavībā. Visapkārt uz kuģa ritēja darbs, un vairāki vīri likās tik steidzīgi, ka šķita, viņi varētu tūlīt iegāzties jūrā. Burām nevienmērīgi izplešoties, "Hispaniola" šūpojās un novirzījās no kursa, kamēr mums aiz muguras pret austošo gaismu brigas buras atritinājās tik raiti, it kā cilvēks atlocītu karti: Maltbija rīcībā bija krietni vairāk vīru, jo viņš nebija laidis uz salu pārāk daudz komandas locekļu. "Hispaniolai" strauji sasveroties, paklupu un dzirdēju, kā kapteinis Rīds norāj vīru, kura nesaskaņotās rīcības dēļ tas notika.

Augšā uz priekšējā klāja redzēju satraukto Greisu sarunājamies ar tēvoci Embrozu, kurš centās viņu nomierināt, bet viņa gandrīz nemaz neklausījās. Es uzrāpos pūpē, kur Silvers bija pagriezies, lai paskatītos uz brigu.

-     Ko viņi darīs, Džon?

-     Viņi kāps uz klāja, Silvers atbildēja. Vismaz es tā darītu.

-     Vai ar mums ir cauri?

-    Ta neruna, Džim, viņš partrauca. Nemūžam ta nesaki! Ātrāk! Ātrāk! Silvers uzsauca saviem vīriem.

-     Bet…

-      Jūsu kapt'ns darīs, ko saprātīgam saimniekam jādara: viņš dos ziņu, ka grib vest sarunas, bet, ja tas viņiem nepatiks, tad viņu galvas mētāsies uz klāja, Džim.

Silvera bezrūpība mani mazliet kaitināja, bet tagad saprotu, ka tā viņš cenšas pirms smagām cīņām saglabāt mieru. Un viņam izrādījās taisnība: mums nebija ne mazāko cerību, jo pavisam drīz briga gluži kā gulbis piepeldēja klāt "Hispaniolai".

Āķi un abordāžas kāši iecirtās mūsu kuģa baļķos, un saskaroties tie krakšķēja un dārdēja. Silvers pielēca kājās un sekoja man uz vietu, kur atradās mūsu mantas. Redzēju izbiedēto Greisu piesteidzoties pie mana tēvoča, kurš steidzīgi noveda viņu lejā. Kādēļ Greisa gribēja, lai Teitu atbrīvo? Jautājums mani kaitināja. Visu mūsu trakā piedzīvojuma laiku viņa kaut ko slēpa, un man nebija ne mazākās nojausmas, ko īsti.

Notikumi attīstījās ātri. Uz brigas lepns kā pāvs vistuvāk "Hispaniolai" stāvēja Maltbijs, un nevarēja saprast, vai viņš patiešām nebaidījās no pistoles šāviena vai mesta naža. Viņa drosme tika novērtēta: Maltbijam ļāva tā stāvēt un izsaukt kapteini Rīdu.

Šis džentlmenis nosvērti, kā jau cilvēks, kas pieradis atrasties krīzes situācijās, devās uz Maltbija pusi.

-       Ser, jūs ielaužaties svešā teritorijā. Aizvāciet savu kuģi no manējā! Vai jūras likumi jums sveši?

-     Man ir zināmi karaļa likumi! Biju jau noguris

no šī Maltbija saukļa.

-     Karaļa likums ir arī jūras likums, kad braucam zem karaļa karoga. Liekas, es jums to jau reiz teicu. Kapteiņa vēsajā tonī tomēr bija dzirdama pavēle.

-     Izmetiet enkuru, ser! sauca Maltbijs. Parasti nelieši mani neapmuļķos.

-     Mēs visi varam redzēt, kurš te ir parasts nelietis, ser. Tā rīkojas tikai jūras laupītāji.

Maltbijs stāvēja viens pats. Savos posteņos bija redzami tikai jūrnieki. Mūsu pusē ap Silveru sāka pulcēties viņa vīri; Džons acīmredzot bija tos brīdinājis par to, ka iespējama sadursme. Džons pats stāvēja, muguru atliecis kā svētkos.

Gan Maltbijs, gan Rīds deva pavēles ievilkt buras. Kad kuģi pilnībā apstājās, lai gan vēl stipri vibrēja un šūpojās, kapteinis atsāka dialogu.

-     Tagad, ser, paziņojiet savus nolūkus.

-      Tu zini, ko es gribu, nelieti, un pēc Maltbija mājiena uz priekšu izskrēja kāds jūrnieks un no brigas uz mūsu kuģi pārvilka garu, platu dēli. Maltbijs uzkāpa uz tā un sāka nākt pāri viens pats.

Silvers nomurmināja: Katrā gadījumā jāatzīst viņa drosme.

Tagad Maltbijs stāvēja gluži kā imperators, vienu kāju uzlicis uz "Hispaniolas" margām. Kādēļ mēs viņu tobrīd nenovācām? To es nekad nesapratīšu, bet man godīgi jāatzīstas, ka es pats to neiedrošinātos darīt, viņa klātbūtne mani pilnīgi sasaistīja. Paspēris vēl vienu soli, Maltbijs, melnajām parūkas cirtām sašūpojoties, smagi nolēca uz mūsu klāja.

-    Pieprasu šo kuģi un visu, kas uz tā atrodas, Viņa Majestātei karalim.

-    Pieprasiet vien, ko gribat, ser, vēsā mierā atcirta kapteinis Rīds. Un vispār, ser, taisieties, ka tiekat prom no šejienes, un lai jūs parauj velns!

It kā pēc signāla no nespodrās rītausmas Maltbijam aiz muguras iznira milzum daudz stāvu un pāris minūšu laikā rindā pa vienam pārgāja pāri dēlim.

Kapteinis Rīds iekliedzās: Stāt! Mani vīri ir gatavi noslaktēt jūs kā sivēnus.

.

33, nodaļa Brīnumainā cīņa

Viņi apstājās: daži vēl stāvēja uz dēļa, bet pārējie gaidīja tiem aiz muguras. Maltbijs vilcinājās. Viņš pārlaida acis mūsu klājam.

-       Ser, atdodiet mums, ko pieprasām, un mēs dosimies projām.

Lai gan vārdi skanēja diplomātiski, Maltbija balss nebija zaudējusi spēku.

-     Es jums un jūsu bandai iedošu virves galu, lūk, ko es jums iedošu, teica kapteinis, un ar katru vārdu kļuva izteiktāks viņa skotu akcents.

Maltbijs pieņēma mierīgu izskatu, nolaizdams vienu roku uz gurniem un kā draugs pastiepdams otru.

-    Mums abiem ir daudz kas kopīgs un abiem jāiztur spiediens, viņš sacīja. Mums vajadzētu strādāt kopā.

-     Ā-ā-ā, mēs arī strādāsim kopā, Rīds atbildēja. Mēs pieliksim savas rokas pie jūsu kakla, ser. Bet tagad vācieties prom no mana kuģa!

Dzirdēju Silveru ieķiķināmies.

Neviens, kam nav gadījies pieredzēt tādu skatu, nevarētu pat iedomāties, kas notika nākamajā mirklī. Mums uzbruka gūzma, vesela jūra apbruņotu vīru, kas bija gatavi mūs nogalināt. Viņi burtiski gāzās uz "Hispaniolas" klāja, un es beidzot redzēju "džentlmeņu" īstās sejas, starp tām lietpratēju paukošanā īgenu. Šoreiz viņam mugurā nebija vis tumšsarkans mētelis, bet piegulošs, spīdīgs pelēka zīda krekls, un es atcerējos kādreiz dzirdējis, ka tā ir lietpratēju paukotāju firmas zīme: tērps, aiz kura viņu nevar sagrābt.

Pirmajā uzbrukuma vilnī viņi gandrīz guva virsroku, tomēr, priekšā iznākuši, Silvera vīri smagā cīņā noturējās pretī. Atzīšos, ka grozījos darbības zonas malā, cīņā neiesaistoties, bet arī neatkāpjoties un, man par mierinājumu, arī Silvers palika, kur bijis.

Tad notikumu gaita ņēma citu virzienu. Pa visu klāju vīri cīkstējās cits pret citu, līdz Maltbijs iesaucās:

-     Mierā! Izbeidziet!

Viņa vīri atkāpās. Ikviens mūsu pusē, kas vēl varēja nostāvēt kājās, bija ieguvis durtas vai plēstas brūces. Trīs no mūsu vīriem augšā necēlās; Maltbija pusē bija divi kritušie un divi smagi ievainotie, tomēr "džentlmeņi" lielākoties bija tikai aizelsušies un, šķiet, nekas īpašs viņiem nekaitēja.

Mani uztrauca tas, vai Maltbijam rezervē nebija vēl citi vīri: kur, piemēram, bija kuprainis? Tomēr visvairāk man nelika mieru cits jautājums: kādēļ Maltbijs bija apstādinājis kauju?

Tagad es zinu, kādēļ. Viņš baidījās zaudēt tik daudz vīru un nogalināt tik daudz mūsējos, ka viņam nepaliktu pietiekami liela komanda, lai ar jebkuru kuģi (kur nu vēl ar abiem) ceļotu mājup.

-     Ser, piederu pie cilvēkiem, kam patīk padiskutēt, viņš teica kapteinim Rīdām.

-     Bet ne uz mana kuģa, skanēja atbilde.

-      Mēs tagad atrodamies šeit, ser, uz jūsu kuģa, tāpēc mums tas jāizmanto.

-     Es uzskatu jūsu pozu par absurdu, ser.

-    Tad iesakiet jūs! Taču kapteinis neatbildēja, un Maltbijs turpināja: Ko lai saku, ser? Es meklēju veidu, kā izvairīties no sadursmes, bet šķiet, ka jūs esat muļķis.

Silvera lēciens uz priekšu pie kapteiņa gandrīz nosita mani no kājām. Viņš steidzīgi kaut ko čukstēja ausī Rīdām, kura sejā pavīdēja izbrīns. Silvera vārdi lika kapteinim svārstīties. Abi apspriedās: šis nesamērojamais pāris garais, rupjais jūras laupītājs un būdlgais, savaldīgais stingras disciplīnas piekritējs. Ar pārākuma pilnu izsmieklu Maltbijs skatījās uz Silvera, tad kapteinis Rīds iesaucās:

-     Ser, lieku priekšā nokārtot strīdu tā, kā to dara francūži: katrs sūta savus cīnītājus, lai tie sacenšas aci pret aci.

-     Es pazīstu frančus, sacīja Maltbijs, un zinu viņu metodes. Bet es varēju redzēt, ka viņam šī ideja patīk. Doma šķita gluži neprātīga: ja lieta nonāca līdz zobeniem, tad pretinieku starpā taču bija paukošanās meistari, turpretī mums tīrie lauķi. Bet, vērodams notiekošo, tomēr pietiekami uzticējos Silveram. Paziņojiet savus noteikumus, ser.

Silvers kaut ko pačukstēja, un kapteinis Rīds sauca: Pavisam vienkārši kā visās tādās cīņās: viens pret vienu. Katra puse izvēlas savu cīnītāju, nevis kā ienāk prātā. Kurš uzvarēs, tas diktēs noteikumus.

Pāris jardu tālāk manīju tēvoci Embrozu: viņš izskatījās ārkārtīgi uztraukts un pūlējās kādu atturēt no iejaukšanās notikumos. Laikam jau tā bija Greisa.

Silvers pakāpās atpakaļ pie manis un pamirkšķināja ar aci.

Jauki, Džim. īsts dendijs. Tas ļaus mums aizsargāties un izsitīs pamatu viņiem zem kājām.

Tomēr es labāk par Silveru zināju, cik pretinieks ir spēcīgs, un nemaz nejutos omulīgi.

Šorīt, kad paskatos ārā pa "Admirāļa Benbova" logu, jūrā varu redzēt "baltos zirgus" nelielus viļņus putainām galotnēm. Visapkārt valda miers un dzīvība, bet manās acīs ir tikai tas mirklis uz "Hispaniolas" klāja. Bija agrs rīts; nedaudz vairāk kā pirms divdesmit četrām stundām mēs ar Silveru bijām devušies uz salu pēc Teita un bagātībām; divpadsmit stundas pirms tam biju atgriezies uz šonera "Hispaniola" un saticies tur ar Greisu un Lūisu, tēvoci Embrozu un kapteini Rīdu. Šo tik dažādo notikumu spēja ietilpt trīsdesmit sešās stundās man šķita kā brīnums.

Domās redzu divus blakus esošus kuģus, buru plivināšanos un fonā virkni nežēlīgu seju. Tie ir par savu pārākumu pārliecināti vīri, kas tur stāv pret debesīm pavērstiem zobeniem rokās, ar vieglu smaidu uz lūpām, gaidot iepriekš paredzamu uzvaru.

Viņu priekšā stāv drukns vīrs melnā, cirtainā parūkā un apaļām, ļaunām acīm, bet ārējais izskats maldina; patiesībā viņam ir nelielas pēdas un, kā daudzi smagi cilvēki, viņš kustas līdzīgi dejotājam. Blakus atrodas raupjš vīrs izteiktu zodu, ar sarkanu seju kā alus dzērājam arī drukns, bet cīņās norūdīts.

Vistuvāk līderim redzu kādu visai elegantu, slaidu stāvu vīru, tik akurātu kā zeltkaļa svari. Viņa pelēkās zīda aproces ir cieši apsietas ap roku locītavām un, pārlaižot acis pretinieku rindām, viņš lepni atmet galvu, apzinādamies (un pilnīgi pamatoti), ka pieder stiprāko nometnei.

Viņš sakustas, un dienvidu saules gaisma atspīd melni spīdīgo kurpju sprādzēs. Tad viņš vēl mazliet sakārto apģērbu, jo zina, ka būs pirmais, kurš cīnīsies, un, ja uzvarēs (viņš tā cer), mēs esam zaudējuši. Tādi ir spēles noteikumi.

Tad es pārlaižu skatienu mūsējiem. Par cilvēku daudz ko var pateikt jau no mugurpuses: vai viņš jūtas droši, vai ir spēcīgs, vai vientuļš. Bet profils pasaka, vai cilvēks ir satraukts vai mierīgs. Mūsu pusē visi tajā rītā mocījās ar satraukumu. Visi, izņemot Silveru, bet viņam vispār nebija raksturīgi uztraukties. Viņš ir izdarījis kaut ko gudru: Silvers, acis nenovērsis, skatās uz paukotāju, kas dižojas, un viņa neatlaidīgā skatiena spēks liek vīram kaut nedaudz, tomēr saviebties.

Maltbijs pavēcināja kakla lakatiņu kā mazu mākoni. Tas nozīmēja cīņas sākumu.

-    Es nosaucu vīru, ko karalis dēvē par savu čempionu, viņš skaļi teica. Es nosaucu Henriju īgenu.

Tieši tādēļ es nobālēju. Niknā kautiņā mums vēl bija cerība uz kādu viltību, uzbrukumu no slēpņa, negaidītu ielenkumu. Bet viens pret vienu kurš varēja būt viņiem cienīgs pretinieks? Kapteinis Rīds noskatīja mūsu nelīdzenās rindas. Viņš paspēra soli uz priekšu, un man vēl nebija nācies redzēt šo stingro vīru tik apņēmīgu.

-      Un es nosaucu kapteini Alisteru Rīdu, tas ir sevi.

Vīru klusajā murmināšanā varēja saklausīt lielu pārsteigumu. Nekad nebiju dzirdējis, ka kapteinis būtu īpaši labs paukotājs. Tomēr nezināma iemesla dēļ mani pārņēma nojausma, ka viss beigsies labi. Rīds mani atkal pārsteidza; viņš bija cilvēks, kura rīcību nevarēja iepriekš paredzēt. Bet tad, atguvis spēju aukstasinīgi spriest, es sev atgādināju, ka duelants, kurš gandrīz neko citu nedarīja, kā tikai nemitīgi trenējās paukošanā, droši vien padarīs smieklīgu šo plecīgo, prātīgo un stingro vīru, kurš savu dzīvi bija veltījis kuģošanai.

Pāris sāka gatavoties cīņai. Rīds novilka mēteli, un Silvers to paņēma. Tad kapteinis izdarīja kaut ko ārkārtēju viņš noplēsa krekla piedurkni tā, lai labā roka būtu kaila līdz pat plecam. Liekas, ka šī žesta nozīmi zināja tikai četri no klātesošajiem: Rīds, Silvers, īgens un es.

Ja pirms dūru cīņas jūsu pretinieks sāk ņemt nost gredzenus, uzmanieties. Viņš ir pieredzējis kauslis, kam nav sveši krogus triki un kurš saprot, ka sitot pretiniekam ar gredzenotu roku, viņš var salauzt sev pirkstus. Tāpat jāuzmanās no paukotāja, kas atkailina roku, cik tālu vien iespējams. Tas nozīmē, ka šis vīrs zina divkaujas lielākos noslēpumus.

Tālāk kapteinis Rīds izvēlējās ieroci zobenu.

īgens iesaucās: Nav godīgi! un pavicināja rapieri.

Nav negodīgi, ser. Man nav iebildumu pret jūsu ieroci, bet izvēlēties bija atļauts man. Varat cīnīties ar rapieri.

īgens atkal pasmaidīja savu lāča smaidu. Likt zobenu pret rapieri bija tikpat primitīvi kā likt kaķeni pret pistoli.

Vērojot šos notikumus, manīju, ka no labās puses tuvojas Greisa un nostājas izdevīgā vietā. Mans aizkaitinājums par to, ka viņa sevi pakļauj tik lielām briesmām, bija par iemeslu tam, ka biju piedevis viņai mūsu pirmo saķeršanos. Un vēl man likās, ka viņa rīkojas piesardzīgi, bet nesapratu, kādēļ. Tā kā tēvocim acīmredzot nebija izdevies Greisu nomierināt, gribēju aiziet pie viņas. Bet es atrados starp cīkstoņu līdzjutējiem un negribēju novērst viņu uzmanību.

Tērauda žvadzoņa atsauca mani īstenībā; abi vīri atradās pēdu atstatu viens no otra, abu ieroču spali stingri kopā. Šādā cīņā tas nav nekas neparasts; tā paukotāji pārbauda viens otru. Bieži šāda pārbaude ietver sevī lēmumu, kurš pirmais atrausies un tātad kuram būs iespēja pirmajam izdarīt cirtienu.

Atrāvās īgens, bet Rīds, visiem par pārsteigumu, viņam nesekoja. Es vēroju īgena seju. Viņš pūlējās uzminēt, vai Rīds būs ātrs vai lēns cīnītājs. Nolēmis, ka rīkosies lēni, īgens, izdarīdams māņu kustības, tēmēdams un vicinādams rapieri, atkal tuvojās, tomēr nedūra. Es vēroju Rīda kājas viņš gandrīz nemaz nekustējās un arī nestāvēja uz pilnas pēdas, bet drīzāk mazliet paslējies uz pirkstgaliem. Ar labo kāju izdarīdams apļveida kustības, Rīds it kā noturēja sevi līdzsvarā; viņš nenolaida aci no īgena. Bet neviens tā arī izklupienā nedūra: abi tikai riņķoja un vēroja.

Gaisotne mainījās. Mūsu pretinieki bija gaidījuši, ka īgens uzreiz metīsies kapteinim, tā sakot, pie rīkles. Skatoties uz pārējiem "džentlmeņiem", redzēju, ka viņi seko cīņai uzmanīgāk, nekā bija domājuši darīt. īgens turpināja riņķot pa apli, šad tad pavēcinādams rapieri uz augšu un leju, šad tad liekot tam švīkstēt gaisā. Tādos brīžos Rīds nobloķēja sitienu un atvairīja īgenu.

Tad īgens mēģināja mainīt cīņas tempu. Viens! Divi! Trīs! Četri! Pieci! Viņš cirta, tēmējot Rīdām krūtīs. Ne sprīdi neatkāpies, kapteinis atsita visus cirtienus, īgens uzgrieza muguru; viņš svīda, turpretī kapteinis, stāvot ar zobenu kailajā rokā, nemaz. Saule bija uzlēkusi, un abu kuģu zāliņi atspīdēja kā zeltā. Sadūšojies paskatījos uz Silveru, kura sejā atspoguļojās vislielākais prieks un sajūsma par notiekošo.

īgens palika aizgriezies, un es zināju, ko viņš ar to gribēja panākt. Viņš cerēja, ka Rīds izdarīs negodīgu cirtienu, kā to dara cīnītāji krogā. Taču es gan būtu varējis viņam pastāstīt, ka kapteinis Rīds nemūžam neļausies šādam kārdinājumam. Skots stāvēja, tikai nedaudz pacēlis zobenu, gaidīdams, lai pretinieks nāktu pie viņa, kā to bija darījis jau no paša sākuma.

Turmākās trīs četras minūtes abi paukotāji uzbruka viens otram. Pāris reižu Rīds mainīja taktiku un uzņēmās iniciatīvu, un tad es sapratu, kādēļ īgenu uzskatīja par lietpratēju: viņš lieliski aizstāvējās. Rīda sejā atspoguļojās atzinība un, vairākas reizes veltīgi mēģinājis izsisties cauri, viņš atgriezās savā sākotnējā pozīcijā.

Viņi cīnījās un cīnījās; tā bija ilga cīņa un tik saistoša, ka aizrāva abas pretējās puses. Man patika tas, ka cīņas laukums aizņēma tik maz vietas kopumā, liekas, apļa diametrs, pa kuru cīnītāji kustējās, varēja būt ne vairāk kā trīs jardi. Neviena neveikla cirtiena, nekādu nejaušu iegriezumu vai klupienu: abi bija izcili, viens otra cienīgi pretinieki, tā ka es gandrīz aizmirsu apbrīnot Rīda lielisko, kaut neizkopto stilu. Drīzāk gaidīju to no īgena, jo paukošana tā bija viņa dzīve, un patiesības labad jāatzīst, ka viņš bija lielisks paukotājs šo cīņu vērot bija īsta bauda. Taču Rīds pārsteidza visus.

Un tad tika izdarīta liktenīgā kļūda.

To veicināja iedomība, un abi bija iedomīgi vīri. To veicināja arī izsmiekls, un par apsmiešanas objektu kļuvu es. īgens vēlreiz centās salauzt Rīda aizsardzību. Arī šoreiz kapteinis atvairīja sitienu, īgens apcirtās apkārt un nemaz nešķita noraizējies, jo līdz šim abi bija turējušies vienlīdzīgās pozīcijās. Bet, šos soļus sperot, viņš pagriezās ar seju pret mani un, iesaucies: Mister Mills, urrā jums, ser! ar rapiera asmens galu viegli uzsita man pa vaigu.

Iegriezums bija niecīgs un, kad "Admirāļa Benbova" viesistabā tagad stāstu savus piedzīvojumus, gandrīz vai jānožēlo, ka uz vaiga nav palikusi rēta. Bet kļūda radīja smagas sekas.

Kapteinis Rīds uzsauca īgenam: Negodīga spēle, ser! un šie vārdi to saniknoja. Viņš skrēja Rīdām virsū, kurš mazliet atkāpās un iespēra pretiniekam pa ceļgalu. īgens paklupa un nokrita, un Rīds uzmetās viņam virsū.

Maltbijs iekliedzās: Pagaidiet!

Kapteinis paskatījās augšup, turot zobenu notēmētu cirtienā uz īgena kaklu zem žokļakaula.

-    Vai jūs aiziesiet no mana kuģa, ser? sauca Rīds.

-     Tā ir negodīga cīņa! nošņācās Maltbijs.

Rīds vienkārši iecirta zobenu īgenam kaklā, pagrieza to un izvilka laukā. Maltbijs steidzās uz priekšu, bet Rīds pacēla zobenu, no kura pilēja asinis.

-     Nāciet! Nāciet!

Maltbijs apstājās.

-       Bet cīņas noteikumi… tomēr viņš nezināja, nedz kā to pateikt, nedz ko teikt; mirstošais īgens noraustījās pēdas divas atstatu no Maltbija, viņa pelēkais zīda krekls jau kļuva tumšs no asinīm.

-     Ser, mēs cīnāmies saskaņā ar noteikumiem.

-     Viņš tos pārkāpa, Rīds sauca.

Es stāvēju, kur bijis, ar nelielu skrambiņu vaigā, bet asinis nebija pat vērts pieminēt. Neviens nesaprata, ko tālāk darīt. Visi it kā sarosījās, tomēr neviens savu vietu nepameta. Šķita, ka "džentlmeņi" ir satriekti un nikni. Maltbijs vērsās pie viņiem pēc atbalsta. Vīrs ar alus dzērāja sarkano seju kaut ko pateica Maltbijam, un viņš atkal pagriezās pret mums.

-     Noteikumi, ser, un kā ar noteikumiem?

-     Jā! Noteikumi! Atkāpieties, ser, saskaņā ar jūsu pašu noteikumiem jūs esat zaudējuši! Tādēļ dodieties prom! Un paņemiet savu mirušo.

Es manīju izbrīnu Silvera sejā; pat viņš droši vien neuzdrīkstētos teikt kaut ko tādu, ņemot vērā nevienādo spēku samēru.

Maltbijs vēlreiz pūlējās atgūt līdzsvaru un sauca:

-     Ja jūs neievērojat noteikumus, kādēļ tie būtu jāievēro mums?

Šie vārdi kalpoja it kā par signālu, un Maltbijam aiz muguras no brigas grotmasta ēnas iznira kāds stāvs un kaut ko svieda. Priekšmets smagi trāpīja kapteinim Rīdām, ne pa galvu, kā bija domāts, bet pa kailo plecu. Es redzēju to nokrītam zemē tas bija viens no kuprainā spīdīgajiem āmuriem, un tur jau skrēja pats Raspens.

Rīds bija bezpalīdzīgs. Viņš bija nometis zobenu; es zināju, ka kapteinis ir ievainots plecā. Pagāju uz priekšu un pacēlu zobenu. Kuprainis ieraudzīja mani, apstājās, palauzīja galvu un ierēcās. Tātad pazina gan! Es atkāpos.

Kas par lietu? vaicāja Maltbijs.

Raspens norādīja uz mani. Esmu viņu redzējis! Uz ceļa tās viesnīcas tuvumā. Liekas, ka tas ir Houkinss.

Uz to Maltbijs tikai noteica: Jā, es zinu. Ņem viņu ciet.

Uz to Silvers sauca: Tu, lielais lempi! Bezveidīgais želejas gabals!

Raspens pagriezās un svieda Silveram ar āmuru: viņš svaidījās ar āmuriem tāpat, kā citi vīri to darīja ar nažiem. Silvers veikli izvairījās un, no jauna ņirdzīgi uzsaucis: Tu būsi ne tikai kuprains, bet arī akls! -, pagājās uz priekšu. Pēc Maltbija mājiena divi jūrnieki pavēla īgena līķi uz savu pusi, un pāri atklātajai vietai Raspens devās pretī Silveram. Jutos gluži apstulbināts un mani pārņēma divējādas izjūtas, pat neliela žēluma sajūta par īgena nāvi, jo viņa meistarība bija apbrīnojama un stāvs tik elegants.

Silvers nostājās aci pret aci ar Raspenu, kurš no savas somas izvilka lielāku āmuru. Biju iepriekš redzējis Silveru cīnāmies un, kad viņš, atbalstu meklēdams, pieķērās pie takelāžas apaļkoka lūkas, nenolaidu acis no sudraba kruķa.

Silvers mani nesarūgtināja. Kad kuprainis pacēla āmuru, viņa kruķis nozibēja gaisā strauji kā zibens un trāpīja augstu Raspenam pa stilbiem. Kuprainis tik skaļi iebļāvās, ka vēl tagad atceros, kā putni salā sakliedzās, itin kā vēstīdami trauksmi.

Raspens saliecās līkumā, un Silvers metās viņam virsū, taču kuprainis atguvās un ar galvu ietriecās pretinieka sejā. Viņš sagrīļojās, Raspens tvēra pēc kruķa un saķēra to, bet Džons pagrieza kruķi, un tajā noslēptais asmens kuprainim rokā iegrieza dziļu brūci. Silvers nepārtrauca grozīt kruķi, līdz Raspens to nosvieda un atkāpās.

Raspens aizkavējās, pārdomādams, kas bija viņu ievainojis, un tikmēr Silvers uzklupa kuprainim, cenzdamies iedurt viņam ar nazi. Raspenam izdevās atbrīvoties no Džona, un abi vīri saķērās cīņai.

Silvers iegrūda īkšķi kuprainim acī, bet tas izlocījās no pretinieka tvēriena. Viņš spēcīgi iesita Silveram pa galvu, tad sagrāba viņa seju un iekodās tajā. Vienlaikus viņš sāka šūpot Silveru no vienas puses uz otru, cenzdamies izsist vienkājaino vīru no līdzsvara. Džons ierēcās un nopurināja Raspenu nost: viņa seja sāka asiņot, bet ļaunākais bija tas, ka viņš sāka zaudēt savaldīšanos. Visās iepriekšējās cīņas reizēs, kuras man laimējies redzēt, Silvers bija uzvarējis, tieši pateicoties savai savaldībai.

Raspens to nojauta un atsāka uzbrukumu. Silvers pašāva roku uz manu pusi un centās sasniegt zobenu, ko viņam padevu. Kuprainis iespēra pa roku, zobens nokrita uz klāja, un pie katras straujās kustības liekās miesas paugurs pretīgi noļumēja.

Silvers atsvieda kupraini atpakaļ, un tad iestājās brīdis, kāds mēdz būt katrā cīņā mirklis klusuma, kad nenotiek nekas: cīnītāji tikai nikni raugās viens uz otru, pirms uzsāk jaunu, vēl sīvāku kautiņu. Tā darīja arī šis pāris, un tas bija Raspens, kas pirmais brāzās uz priekšu.

Silveram palīgā nāca viņa viltība. Viņš izmantoja gadījumu un, saķēris kupraini aiz matiem, grūda uz priekšu. Vispirms Raspens ietriecās ar seju balstā. Ātrāk, nekā jebkad biju redzējis Garo Džonu kustamies, viņš paķēra zobenu, izdūra to cauri pretinieka kuprim, tā pienaglojot to pie baļķa. Raspens kliedza un centās atbrīvoties. Vienlaikus Silvers bija palicis bez ieroča.

Iesaucos: Džon! Viņš pagriezās, es noliecos, pacēlu spīdīgo āmuru, kas bija trāpījis kapteinim Rīdām, un pasviedu Silveram. Viņš āmuru saķēra, bet, kad mēģināja ar to iesist Raspenam pa galvu, kuprainim ar spēcīgu rāvienu izdevās atbrīvoties, un viņš, asinīm plūstot, sāka ļodzīgi staigāt pa klāju. Upuris tik enerģiski vicināja rokas, ka Silveram bija grūti precīzi trāpīt.

Uz priekšu izskrēja sarkansejainais karavīrs. Silvers ar āmuru iesita viņam tieši pa seju. Mēs visi izdzirdējām, kā nokrakšķ kauli, un vīrs nogāzās zemē. Izmantodams Raspenu kā balstu, Silvers sagrāba zobena spalu, kur tas spraucās laukā no briesmīgā kupra, un ar tā palīdzību sāka virzīt ievainoto uz Maltbija pusi. Tas atlēca atpakaļ.

Patiesībā atpakaļ atlēca visi, viņi pašķīrās kā vilnis, kad to šķeļ kuģa priekšgals. Nākamajā mirklī dzirdēju norībam baļķus un sapratu, ka Silvers bija ietriecis Raspenu "Hispaniolas" margās. Tā kā skaidri saskatīt neko nevarēja, es skrēju uz otru pusi. Tad izdzirdēju kliedzienu un ūdens šļakstus un redzēju, kā Raspens iekrīt ūdenī ar Garā Džona zobena caurdurtu kupri.

Taču tagad Silvers bija nonācis grūtā situācijā: viņam uzbruka divi no brigas apkalpes protams, lai izpatiktu Maltbijam. Skrēju pie viņiem un metos abiem virsū. Arī Silvers atguvās, nezin no kurienes bija dabūjis nazi un gandrīz pārgrieza viena vīra seju uz pusēm. Nogādājām Silveru atpakaļ stūrī pie lūkas, kur viņš salika savu kruķi un atkāpās drošākā vietā. Tikmēr es stāvēju viņam priekšā un kā neprātīgs kliedzu uz visiem un vicināju zobenu.

Tomēr kontrole pār situāciju bija mainījusies. Igena, tad Raspena un acīmredzot arī sarkansejainā vīra nāve jau nozīmēja kara pieteikumu. Skaita ziņā bijām līdzīgi, tomēr ne kaujas prasmju ziņā; turklāt man kļuva skaidrs, ka Maltbija apkalpe bija drīzāk militāra, nevis saistīta ar kuģniecību. Ar Maltbija pavēli mūs nežēlot un visus apkaut viņi atkal nāca mums virsū.

Un tad skaļāk par visiem trokšņiem mēs izdzirdējām gandrīz necilvēciskus kliedzienus. Uzreiz sapratu, kādēļ mani satrauca Greisas klātbūtne visos šajos notikumos. Mana mēteļa kabatā viņa bija atradusi atslēgas un atbrīvojusi Džozefu Teitu.

.

34. nodaļa pēdējie mirkļi

Kas cilvēkus dara nežēlīgus? Vai tā notiek ar visiem mums, ka, dzīvojot dienvidos karstā saulē, mēs kļūstam līdzīgi mežonīgiem zvēriem? Šie jautājumi bieži mani nodarbina un dažbrīd liekas, ka esmu saticis šādus mežonīgus cilvēkus tādēļ, ka vispār uzdevu šādus jautājumus. Tam nav nozīmes: esmu viņus redzējis pārāk bieži un negribu vairs sastapt nevienu tādu.

Zinu, kādēļ viņi mani mulsina. Tādēļ, ka aiz mežonīgas nesavaldības un niknuma sajūtu slēpjamies kaut ko līdzīgu ievainotai dvēselei, kas šajā nežēlībā atradusi sevis izteikšanas veidu, lai pievērstu sev uzmanību un lai apliecinātu sevi šajā nevienlīdzīgajā pasaulē.

Teitam piemita šī īpašība; es to redzēju. Tā bija arī Silveram, lai gan ne tik izteikta. Nevaru pateikt, vai tā bija Raspenam, bet kaut kas viņa dzīves pēdējos mirkļos mani dziļi aizkustināja. Kuprainis līdzinājās kaujamam vērsim, un tā viņš arī beidza savu dzīvi, lielajai, skūtajai galvai, ķermenim un getrās tērptajām kājām cilājoties un slejoties augšā.

Teitā tas izpaudās citādi. Uztvēru to no tā, cik vienkārši Silvers viņu salā piekrāpa, un nesapratu, kā tik pieredzējis cīnītājs varēja būt tik lētticīgs. Tagad redzēju to vēlreiz, kad Teits, rēkdams un vicinādams platu nazi, skrēja augšā uz klāja no priekšgala kubrika. Kur viņš bija dabūjis šo nazi? Neuzdrošinājos jautāt, un nekad neesmu to darījis.

Kad Teits nokļuva cīņas mutulī, visi atkāpās, lai paskatītos uz viņu. Tad viņš apstājās un izbrīnījies pavērās visapkārt. Sejā pavīdēja kaut kas līdzīgs smaidam, un viņš uz visiem cieši nolūkojās ar tādu izteiksmi, it kā būtu pilsētā iebraucis lauku pāķis. Taču no šī cilvēka nāca tāds negantums, ka tie, kas atradās viņam tuvāk, atsprāga tālu atpakaļ.

Tad Teits ieraudzīja Maltbiju un gluži kā pērtiķis lēca uz priekšu. Maltbijs kaut ko uzsauca, un trīs no komandas locekļiem uzbruka Teitam. Pirmajam viņš ar asmeni pāršķēla aci, otrais dabūja ar spalu pa virsdeguni, un trešais saņēma naža dūrienu ribās. Visi trīs nokrita vai atkāpās, ciešot sāpes vai mirstot.

Tad priekšā iznāca Maltbija atlikušie "džentlmeņi" un viņi kā profesionāli cīnītāji tomēr saprata, ka nedrīkst ielaisties tuvcīņā ar Džozefu. Visi trīs, zobenus pavērsuši pret Teitu, ielenca viņu tā, ka viņš bija kā riteņa rumba, bet uzbrucēji spieķi.

Bet nav iespējams cīnīties ar cilvēku, kas nejūt, ka viņam draud briesmas. Teita ielencēji nemocīja viņu, lai cik vilinoši tas liktos; viņi drīzāk to respektēja un pūlējās apvaldīt. Veltīgi: saķēris vienu zobenu aiz asmens, par spīti tam, ka tas iegriezās delnā, viņš izrāva to no īpašnieka rokām. Džentlmenis bēga prom. Teits grasījās sekot, tomēr pārdomāja.

Šai darbībai tūlīt sekoja cita. Kamēr Teits pētīja savu sagriezto delnu, kāds dūra viņam ar zobenu. Tas bija visizveicīgākais paukotājs; ne militārpersona, bet gan civilais, spriežot pēc apģērba. Teits pacēla roku tā, ka asmens trāpīja tukšumā, tad metās pretī vīram un ar naža spalu iesita tam sejā zem labās acs. Mēs visi dzirdējām dobjo troksni. Vīrs nokrita, bet Džo paņēma tā zobenu.

Trešais uzbruka drosmīgi, cenzdamies iedurt Teitam, bet saņēma dūrienu kaklā; šis vīrs nomira ātri un ar izmisuma pilnu skatienu sejā.

Visu šo laiku es centos uzmanīties, lai mana paša dzīvība nebūtu apdraudēta, tāpat raudzījos, lai neuzbrūk Džonam Silveram. Viņi ar kapteini Rīdu bija atraduši vietu, kur varētu justies aizsargāti: nelielu laukumu priekšā kāpņu lūkai, aiz kuras kāpnes veda uz leju. Vēlāk, kad par to ne reizi vien iedomājos, biju pārsteigts, cik ātri šie abi bija kļuvuši par cīņu biedriem.

Tikmēr Teits bija atbrīvojies no uzbrucējiem. Tas nozīmēja, ka nākamais uzbrukuma mērķis varēja būt Silvers vai es. Tomēr Džo mērķēja uz Maltbiju, kurš bija patvēries aiz visiem citiem vīriem. Teits apstājās, viņa ceļš bija bloķēts. Tad priekšā ar divām pistolēm iznāca kāds garš vīrs, kuru es biju ievērojis agrāk, un turēja šaujamos tikai jardu attālumā no pirāta sejas. Es tos varēju redzēt, tie izskatījās kā divas tumšas acis, kas nenovērsdamies raugās Teitā.

Tajā pašā laikā kaut kas uzvijās gaisā virs mūsu galvām un vīrs, aizskrējis Teitam aiz muguras, to satvēra. Tā bija gara, tieva virve, kāda atrodama uz ikviena kuģa. Vīrs sagrieza savu galu vaļīgā cilpā un apmeta to vienu reizi Džozefam Teitam ap kaklu.

Es uzsveru: vienu reizi, jo tajā slēpjas mocību būtība, ko viņi sagādāja pretiniekam. Savu piekritēju barā Maltbijs paņēma otru virves galu un no pretējām pusēm kopīgi gan viņš, gan jūrnieks aiz kakla vilka Teitu gan šurp, gan turp, līdz viņš saprata, ka ir slazdā. Apcirties apkārt, Džozefs centās izvairīties no virves, bet ikreiz, kad viņš to mēģināja, abi savilka cilpu ciešāk.

Lēni, it kā Teits būtu zvērs meža klajumā, abi savaldīja viņu un lika stāvēt, raustīdami un vilkdami virvi, līdzko viņš uzdrošinājās pakustēties. Pēc pāris minūtēm Teits pārstāja pretoties un palika stāvam kailām kājām, nazi vienā, zobenu otrā rokā, bet bez spējām kustēties. Viņš ātri pacēla nazi, lai pārgrieztu virvi, tomēr vēl ātrāk Maltbijs ar savu vīru savilka virvi ciešāk, un Teita acis izvalbījās kā jau cilvēkam, kuru žņaudz.

Pavirzījos uz priekšu; ikviena manas miesas šūniņa teica, ka tūlīt notiks kaut kas ārkārtējs. Mani mocīja viens jautājums: Kur ir Lūiss? Ja man kāds jāaizsargā, tas ir viņš.

Teits skatījās uz vienu, uz otru. Viņš paskatījās uz Silveru; tad uz mani. Aizmugurē izdzirdēju elsas, un tad priekšā izskrēja Greisa. Tēvocis Embrozs pūlējās viņu aizkavēt, bet veltīgi.

Viņa nokļuva līdz Teitam, un Maltbijs uzsauca: Trieciet viņu gar zemi!

Es iekliedzos: Nē! Par laimi, Maltbija un mani izsaucieni šokēja tos, kuriem viņš pavēlēja, un visi palika stāvam kā piekalti.

Tad Maltbijs iekliedzās: Turiet viņu! Es to izdarīšu! Divi vīri satvēra Greisu; viens to darīja tik vulgārā un riebīgā veidā, ka es biju gatavs mesties viņam virsū. Apejot Teitu un vēl joprojām cieši turot virvi, Maltbijs sāniski tuvojās Greisai.

Zobenu! viņš sauca. Dodiet man zobenu! No aizmugures ar spalu pa priekšu viņam rokā tika iesviesta mačete. Virve traucēja Maltbijam ātri pārvietoties. Turklāt virve bija gara, tādēļ viņam nācās iet pa platu apli, lai neatlaistu to vaļīgāk. Soli pa solim, vērodams Teitu un tad skatīdamies uz varmācīgi turēto Greisu, Maltbijs nāca tuvāk. Varu apzvērēt, ka šajās minūtēs visi vēji, kas pūta pāri jūrām, aizturēja elpu.

Mežonīgs un satracināts Teits paskatījās uz virvi sev ap kaklu. Viņš atkal pacēla nazi un centās virvi pārgriezt, bet Maltbijs un otrs vīrs vēlreiz tik nesaudzīgi savilka to ciešāk, ka gandrīz nogāza Džozefu no kājām. Šī kustība lika Maltbijam apstāties. Viņš pagaidīja, līdz Teits nomierinās, un vēlreiz tuvojās Greisai.

Tad Džozefs Teits sāka runāt. Nekad nebiju dzirdējis viņa balsi un, lai gan pa pusei aizžņaugta, tā mani pārsteidza ar savu sullgumu; šis virs, kurš bija līdz nāvei mocījis citus, kurš vārdos neaprakstāmi nežēlīgi bija izturējies pret veco, jauko Benu Gannu un cienījamo doktoru Džefrīzu, un neskaitāmiem citiem, kurš nogalināja Tomu Teiloru, miegaino, nekaitīgo vīru, kas kopš zēna gadiem kalpoja manas ģimenes viesnīcā "Admirālis Benbovs".

Patiesība! Teits sauca, un bija neparasti dzirdēt šo svēto vārdu no tāda bezdievja. Es pateikšu jums visiem, viņš turpināja. Šis vīrs… un viņš ar nazi norādīja uz Maltbiju.

Bet Maltbijs pamāja jūrniekam, kas turēja virves otru galu un vēroja viņa seju. Lai saglabātu līdzsvaru, abi stāvēja ieplestām kājām un katrs vilka virvi, it kā pūlēdamies nogāzt no kājām zirgu; viņi vilka un vilka. Man atmiņā palicis šoks visu sejās, ieskaitot tos nocietinājušos vīrus, kas stāvēja mums pretī.

Es vairs nespēju skatīties un pavēros uz debesīm; tas, ko ieraudzīju, visu mainīja. No takelāžas notiekošo vēroja Lūiss; īstenībā viņš sēdēja pavisam netālu no vietas, kur es reiz aizbēgu no Izraēla Henda un gandrīz zaudēju dzīvību. Tāda sakritība un zēna sejas izteiksme, viņam lūdzoši izstiepjot roku pret mani, it kā pārrāva manī kādu aizsprostu. Es pieskrēju pie jūrnieka, kas kopā ar Maltbiju turēja virvi, un iegriezu viņam rokā.

Vīrs iekliedzās un atstreipuļoja atpakaļ. Virve atslābinājās un, lai gan Maltbijs vilka to no visa spēka, viņš panāca vienīgi to, ka Teits griezās pretējā virzienā. Tad ar pārgrieztām acīm un zilganu seju Teits nokrita, un no veida, kā šī cilvēka ķermenis atsitās pret izbalējušajiem klāja dēļiem, es zināju, ka viņš jau ir miris vai drīz mirs.

Tas sarežģīja situāciju. Acīmredzot viņš grasījās atklāt noslēpumu. Tagad šai patiesībai jeb noslēpumam palika tikai viens vienīgs liecinieks, un Maltbijam bija brīvas rokas, lai viņu apklusinātu. Ātrāk, nekā to varēja sagaidīt no vīra ar tik īsām kājām, viņš aizskrēja līdz vietai, kur kliedza Greisa. Arī es skrēju, tomēr nepietiekami ātri.

Vai tā es vismaz domāju: Maltbijs nokļuva līdz turienei, bet vīri, kas turēja Greisu, bija diezgan neveikli, un tas nedeva viņam iespēju brīvai rīcībai. Es redzēju, kā Greisa aizgriež projām seju un galvu, dzirdēju augstu virs mums visiem Lūisa kliedzienus: Mamma! un es dzirdēju vienu no pašām nāvējošākajām skaņām pasaulē asmens švīkstoņu gaisā.

Bet tas bija mans zobens, un cērtot es pat nejutu rokā parasto triecienu. Tāpat es neredzēju, vai esmu kādu ievainojis, jo aiz bailēm cirtiena brīdī biju aizvēris acis. Atvēru tās. Viss, ko redzēju, bija Maltbijs, kurš neskarts nedaudz atkāpās, bet uzbrukums bija novedis mani priekšā Greisai, tā ka Maltbijam tagad vajadzēja apiet mani.

-      Gāziet zemē! Maltbijs atkal iekliedzās. Es pavēlu gāziet viņu zemē!

-      Nē! Viņa zina patiesību, es saucu. Šajā ziņā vienkārši atkārtoju, ko teica Džozefs Teits, jo galu galā man nebija ne jausmas, kādu patiesību īsti zina Greisa.

Ar zobenu šķeldams gaisu, Maltbijs nāca man virsū, un es kāpos atpakaļ. Neesmu paukotājs, un to varēja redzēt. Maltbiju bija apmācījuši labākie treneri. Man par laimi, viņš paklupa pret Teitu, un es ieguvu pāris sekunžu.

Aizmugurē dzirdēju kādu balsi, kas klusi teica: Esiet mierīgs. Jūs varat uzvarēt. Jūs cīnāties par taisnīgu lietu. Stāviet mierā, un viņš stāvēs mierā. Vērojiet viņu.

Tas bija doktors Belentains. Es viņu neredzēju, bet atkal dzirdēju balsi.

Rūpīgi vērojiet visu, ko viņš dara. Kustieties tikai tad, kad to gribat. Aizstāvoties tas ir pats galvenais. Ja būsiet pilnīgi mierīgs, jūs uzvarēsiet.

Beidzot Maltbijs atbrīvoja kājas, kas bija aizķērušās aiz nokritušā Teita. Redzēju, ka Silvers un kapteinis Rīds tuvojas vīriem, kuri turēja Greisu. Šie rupjie un vulgārie vīri bija neziņā, kā izturēties, jo vēl nekad nebija turējuši gūstā tik augstas izcelsmes lēdiju. Viņi palaida Greisu nedaudz vaļīgāk ne pavisam, taču pietiekami, lai iedvestu man drosmi. Ja arī tagad Maltbijam viņa likās vieglāk sasniedzams mērķis, viņš zināja, ka vispirms jātiek galā ar mani.

Mēs stāvējām aci pret aci tieši pie grotmasta biezākās daļas. Tagad es varēju gan redzēt, gan dzirdēt doktoru Belentainu; svinīgs kā baznīca svētdienā viņš stāvēja mazliet tālāk.

-     Rāmi, Džim. Mierīgi. Šī bija pirmā reize, kad viņš uzrunāja mani vārdā.

Visapkārt visi uzmanīgi vēroja notiekošo, savukārt es Maltbiju. Bija skaidri redzams, cik gudrs ir šis cilvēks: šīs acis zināja, kā iegūt zināšanas; piere slēpa attīstītu un darbīgu prātu. Tāpat redzēju, ka viņam nerūp neviens cilvēks šajā pasaulē. Viņam kaut ko nozīmēja tikai lietas, kam viņš ticēja un ko gribēja iegūt sev.

Skatīdamies manī, viņš pienāca tuvāk. Negaidot Maltbijs izklupienā divreiz dūra, un es abas reizes atvairījos, bet darīju to visai neveikli. Vīri ievaidējās, vai nu priecādamies par Maltbiju, vai aiz bezcerības par mani.

Atskanēja cita balss.

-      Labi. Jūs pieveiksiet viņu. Jūsu drosme nesīs uzvaru.

Mana sirds iegavilējās: tas bija kapteinis Rīds; tagad viņa dēļ es būtu ar mieru viens pats iet karā.

Maltbijs atkal nāca man virsū. Šoreiz viņš likās pašpārliecinātāks, arī šoreiz es izvairījos un viņa dūriens netrāpīja, tomēr nu vairs nelīdzinājos biklai meitenei, kas bēg no precēta vīra. Pagriezos, lai nostātos ar seju pret viņu. Maltbija acīs gailēja ticība uzvarai.

Bet pēkšņi viss pagriezās citādi. Esmu dzirdējis, ka senos laikos sods nācis no debesīm. Tieši tā notika šoreiz. Kaut kas Maltbijam uzkrita virsū precīzāk, trāpīja tieši no debesīm. Tā bija maza, apaļa dzelzs lode, ko izmantoja vienīgajā lielgabalā uz "Hispaniolas" klāja. Tā uzkrita Maltbijam uz galvas, un es zināju, ka to no augšas sviedusi precīzā Lūisa roka.

Cik labi atceros domu, kas tajā brīdī izšāvās man caur smadzenēm! Maltbijs apstājās, un viņa acu krāsa mainījās. Lode bija viņu acumirklī nogalinājusi. Bet kā lai divpadsmit gadus vecs zēns nodzīvo mūžu, apzinoties, ka ir nogalinājis cilvēku, pat tad, ja viņš to izdarījis, lai glābtu savu māti? Biju dzīvē jau pietiekami daudz pieredzējis, lai apzinātos, ka dzīvība jāaizstāv un jāaizsargā ar visiem iespējamiem spēkiem.

Es pats uz šī kuģa biju atņēmis dzīvību cilvēkam: Izraelam Hendam; viņš nokrita šeit, šajā pašā vietā, kur tagad gulēja Maltbijs. Kaut gan aizstāvēju savu dzīvību, vainas apziņa par šo nodarījumu vajāja mani ilgi, un tālab zinu, ka nogalināt cilvēku tā ir pati ļaunākā rīcība zemes virsū, kas nav attaisnojama nekādā gadījumā.

Un tādēļ mirkli pirms tam, kad viņš nokrita, es iedūru zobenu seram Tomasam Maltbijam krūtīs, lai gan zināju, ka viņš jau ir miris. Visi, kas tajā dienā bija klāt šajos notikumos, līdz mūža beigām ticēs, ka viņu nogalināju es.

.

Epilogs Rožu dārzs

Miers man asociējas ar sajūtu, kā ādai pieskaras vilna maigi, silti, droši. Tādu mieru šodien izjūtu šajā draudzē gadu un vairākas nedēļas pēc šiem briesmīgajiem notikumiem.

Kad pēc Maltbija nāves kautiņš beidzās, tāds pats miers, atvieglojums un drošības izjūta pārņēma brigas vīrus. Viņiem pietika pašcieņas, lai neaizlavītos projām; viņi padevās kapteinim Rīdām. Savukārt, kad viņš pavēlēja atnest jūrniekiem pārtiku un dzeramo, bijušie sabiedrotie saprata, ka tiek atbrīvoti no jebkādas atbildības par līdzdalību notikušajā.

Pirms tas notika, jutos kā paralizēts. Atlaidu zobenu, un tas palika šūpojamies Maltbija ķermenī. Nopūtai līdzīga skaņa likās izlaužamies no visu cilvēku krūtīm,

un tad es vairs nedzirdēju neko. Pacēlu galvu un, paskatījies apkārt, redzēju doktora Belentaina, kapteiņa Rīda, Garā Džona Silvera acis; redzēju vīrus, kas bija pret mums, un vīrus, kas bija ar mums, un beidzot es ieraudzīju Greisu, kurai blakus stāvēja mans mīļais tēvocis Embrozs. Viņi visi skatījās uz mani, un es skatījos uz viņiem; viss bija skaidrs bez vārdiem.

Aplis pašķīrās, un caur to izspraucās Lūiss, kurš metās pie manis un apķērās man ap vidu. Es tik vien spēju kā pasniegties, pabužināt viņa matus un noglāstīt plecus. Uz priekšu panācās Lūisa māte, bet zēns cieši turējās pie manis, un es redzēju doktoru Belentainu pasmaidām, un sapratu, ka esmu visu izdarījis pareizi. Man trīcēja rokas.

Kapteinis Rīds staigāja pa kuģi, visu pārbaudīdams, bet nevienu nesteidzinādams. Bija savādi redzēt vīrus, kas pirms tam šķindināja zobenus cits pret citu, tagad kopīgi (ja nu varbūt mazliet padrūmi) vakariņojam un dzeram (jāsaka gan visai niecīgo) glāzīti ruma.

Vienam vīram gan darba netrūka: tas bija doktors Belentains. Piedurknes atrotījis, staigāja no viena līķa pie cita un pārliecinājās, ka šie cilvēki tiešām ir miruši. Liekas, viņš zināja, ka kapteinis Rīds pieprasīs oficiālu apstiprinājumu katram nāves gadījumam. Kad doktors Belentains pabeidza Maltbija līķa apskati, viņš uzmeta man vērīgu skatienu. Doktors zināja patieso šī cilvēka nāves iemeslu un, šķiet, uzminēja, kas bija noticis, bet nekad ar mani par to nerunāja.

Kad Lūiss palaida mani vaļā un kad es biju apsolījis, ka runāsimies vēl daudz un ilgi, pie manis lieliem soļiem pienāca Silvers un šķībi uzsmaidīja.

-     Džim, puis. Tu notrieci to nelieti gar zemi!

Viņa izturēšanās manierē varēja dzirdēt apsveikumu, ko man bija neveikli pieņemt, taču vecā labā Džona Silvera sirsnība mani atkal savaldzināja. Un tad, pieklusinot balsi, manā priekšā it kā nostājās otrs Silvers.

-      Džim, puis, kā tev liekas, kas varētu būt šīs te brigas saimnieks? Tāds jauks kuģītis…

Viņa balss tonī jau gandrīz bija dzirdama kaulēšanās.

No kapteiņa Rīda nesaņēmu apsveikumus. Viņš pasauca mūs ar tēvoci un runāja ar mums kā ar "Hispaniolas" nofraktētājiem; arī kapteinis vēlējās panākt vienošanos.

-      Lai gan braucu jūrā jau kopš divpadsmit gadu vecuma, nekad neesmu piedalījies tādā ceļojumā, viņš teica. Džentlmeņi, iespējams, varbūt mēs varētu vienoties, ka nav nepieciešams rūpīgi noskaidrot šo nāves gadījumu cēloņus. Vai mēs varētu aprunāties, teiksim, pēc pāris dienām? Kad vispārējā aina būs kļuvusi skaidrāka un mēs būsim ceļā uz mājām.

Mēs ar tēvoci Embrozu labprāt piekritām. Kad gājām projām, tēvocis man teica: Nudien, Džim! Tu esi kļuvis par varoni!

-      Nē, tēvoci. Ir tik daudz kas jādara. Un vēl joprojām es nesaprotu, kas bija par iemeslu visam notikušajam.

-     O, viņš iesaucās. Es gan zinu!

Manas mātes brālis, protams, bija pavadījis kopā ar Greisu daudz vairāk laika nekā es.

-     Ko tu par to zini, tēvoci?

-     Džim, lēdija vienmēr runās ar juristu.

-     Vai tu vari man atbildēt, kā gadījās, ka viņa un tāds vīrietis…? Beidzot es kā šautin izšāvu jautājumu, kas mani satrauca visvairāk. Lūk, kas mani visvairāk mulsina! Es to nevaru saprast! Ka viņai ir bērns no tāda cilvēka! Ak Dievs!

Embrozs Hets uzlika savu roku uz manējās. Nē, Džim. Tas nemaz nav tā, kā tu domā. Patiesībā viss ir gaužām vienkārši un cilvēciski. Dod man divas trīs dienas un es izstāstīšu tev to, ko viņa man atklāja. Kad beidzot tas notika, es nomierinājos un atguvu sirdsmieru.

Tagad nodošu jūsu ziņā to, ko man izklāstīja tēvocis, un viņam savukārt bija stāstījusi Greisa Ričardsone. Šī informācija tomēr nedeva atbildes uz visiem maniem jautājumiem, piemēram, kā Greisa uzzināja, ka Teits vēl ir dzīvs, vai arī to, kā viņai izdevās mani sameklēt. Tā man tas arī nekad nav kļuvis skaidrs.

Bet es zinu (un jūs arī tūlīt uzzināsiet) Greisas Ričardsones rīcības galveno iemeslu un beidzot pilnībā saprotu, kāpēc bija nepieciešams tik straujš, neērtību pilns un ārkārtīgi bīstams pasākums.

Teits nebija Lūisa tēvs. Šī ziņa nomierināja manu satraukto prātu, jo man ir samērā vienkārši uzskati par audzināšanu, un es ticu, ka rakstura īpašības iedzimst. Patiesībā man neviens nekad nebija devis pat mājienu, ka Teits būtu zēna tēvs; bet Teits zināja, kas ir Lūisa tēvs. Izrādījās, ka bija, lūk, kā.

Vecajam Bervikas hercogam, Maltbiju ģimenes radiniekam, tikai krietni vien bagātākam, bija divi dēli: vecāko sauca Lūiss un jaunāko Viljams. Lūiss pēc dabas bija smalkjūtīgāks, bet Viljams, tas, kurš nomira mūsu alejā, spēcīgs un kareivīgs (kā man bija iemesls pārliecināties). Sešpadsmit gadu vecumā Greisa, kas nāca no labas, bet nepietiekami bagātas ģimenes (Ričardsoni bija nevis aristokrāti, bet vienkārši zemes īpašnieki Skotijā) iemīlējās vecākajā brālī, un arī viņš iemīlēja Greisu. Teits bija Lūisa kučieris un tika vedis mīlētājus uz satikšanos, un zināja par abu attiecībām.

Kad Greisa saprata, ka viņai būs bērns, viņa izstāstīja par to savam mīļākajam, bet Lūiss savā naivumā uzticēja noslēpumu jaunākajam brālim. Tēvocis Embrozs ar savu jurista prātu visu saprata un izskaidroja.

Jaunākais brālis Viljams, ar kuru tu sastapies, vienmēr bija cerējis, ka brālis sliktas veselības dēļ nomirs un tad viņam pienāksies viss mantojums. Džim, viņam vajadzēja mantot. Būdams kaislīgs spēlmanis, viņš atradās šī kaitīgā ieraduma atkarībā un bija iekūlies neiedomājami lielos parādos. Lai gan ziņa par gaidāmo bērnu viņu satrauca, Viljamam vēl bija esmu pārliecināts, ka viņš būtu izteicies tieši tā vairāki trumpji.

Šī saruna notika kādā vakarā uz klāja pēc vakariņām, kad dienas karstums jau bija pierimis, kad jūra bija kļuvusi rāma un kuģis mierīgi traucās uz priekšu.

-       Pad tad, ja brāļa bērns būtu sieviešu kārtas, Viljams tomēr saņemtu mantojumu, ja vecākais brālis nomirtu. Bet vecākais brālis Lūiss slepeni apprecējās ar Greisu, un tad piedzima dēls, kuru arī nosauca par Lūisu. Šīs laulības radīja jaunu mantošanas kārtību. Šo likumīgo laulību liecinieks, kā jau var nojaust, bija Džozefs Teits. Vecajam Bervikas hercogam un viņa sievai vēl nekas nebija stāstīts ne par Greisu, ne par bērna piedzimšanu; to bija iecerēts darīt pēc bērna nākšanas pasaulē. Taču, kā tu vari iedomāties, tagad bija stipri apdraudēta Viljama nākotne. Jaundzimušais nebija sieviešu kārtas, tādēļ Viljama cerības uz lielo mantojumu kļuva arvien vājākas. Vēl jo vairāk tāpēc, ka jaunais mantinieks bija dzimis likumīgā laulībā un viņa tiesības aizstāvēja likums.

-        Tēvoci, tā ir juristu kompetence. Vēlos tikai uzināt, kādēļ mēs aizbraucām ceļojumā uz dienvidu jūrām.

Tēvocis Embrozs pasmaidīja. Pacietību, Džim. Noslēpumus var izzināt tikai ar pacietību. Divas dienas pēc bērna piedzimšanas Viljams, Maltbijam piepalīdzot, nogalināja savu brāli. Teits bija slepkavības aculiecinieks un aizveda Greisu ar zīdaini projām. Viņa vēlāk vairākkārt mēģināja sastapt veco hercogu un viņa sievu, bet nelietīgais jaunākais dēls Viljams darīja visu iespējamo, lai šī sastapšanās nenotiktu; viņš burtiski uzcēla ap saviem vecākiem īstu cietoksni. Greisa izmēģinājās visādi, bet vienlaikus viņai vajadzēja ļoti uzmanīties, lai neatklātu Viljamam savu atrašanās vietu. Viņa zināja, ka Viljams nogalinās gan viņu, gan mazo Lūisu. Galu galā man liekas lai gan Greisa tā neteica -, ka nabaga sieviete nonāca pilnīgā izmisumā. Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņai nebija ne brāļa, ne tēvoča. Palīdzēt mēģināja Greisas tēvs, taču Viljams apdraudēja arī mistera Ričardsona dzīvību. Vai tā vismaz Greisa domāja.

Greisa zināja, ka viņu un Lūisu nogalinās, lai Viljams varētu iegūt mantojumu. Ar naudu, ko oficiāli nosūtīja radiniekam Francijā, bet kas patiesībā bija domāta Greisai, viņa ar dēlu devās bēgļu gaitās. Abiem izdevās uz vairākiem gadiem paslēpties Francijā, bet Berviks atklāja, kur viņi bēguļo. Bēgļiem vienmēr liekas (tēvocis pasmaidīja), ka briesmas ir tuvu. Greisa ar Lūisu aizbēga uz Poliju un pēc tam uz Grieķiju. Ceļojumu laikā pienāca ziņa, ka viens pēc otra miruši abi Greisas vecāki, bet Viljams iecelts par likumīgo Bervikas hercogu. Tagad šai sievietei vairs nepiederēja nekas. Tādas lietas, tici man, Džim, notiek bieži.

Es gandrīz vairs nespēju tālāk klausīties un gribēju, lai stāsts drīzāk beigtos.

Tēvoci, kādēļ Greisa man visu to nepateica? Par to taču nav jākaunas.

Embrozs mirkli padomāja. Kas to lai zina? viņš sacīja. Kamēr bēgļi ceļoja pa svešām zemēm, Teits bija viņu aizstāvis. Šis fakts tomēr apdraudēja viņas reputāciju.

Tēvocis atvairīja šīs domas un atgriezās pie vissvarīgākā.

-     Tad paklīda baumas, ka Viljams esot kritis cīņā, un abi bēgļi atgriezās Anglijā. Tomēr šīs baumas izrādījās lamatas. Berviks viņus vajāja Londonā, Greisa atbēga uz Bristoli, tad Jēvilu, un visu laiku viņus izsekoja. Tā arī viņa tika līdz viesnīcai "Karalis Džordžs" un satika tevi, Džim.

-      Tēvoc, es nemūžam neaizmirsīšu to brīdi, kad viņa ieradās.

Mātes brālis iecietīgi pasmaidīja un pabeidza savu vai, precīzāk, Greisas stāstu.

-     Kā tu zini, Teits jau sen bija aizbraucis. Viņi bija kopā ceļojuši tikai gadu vai divus. Greisa nepateica, kādēļ Teits bija devies projām. Tas notika tad, kad viņa devās uz ārzemēm un Lūiss bija gadus divus vecs.

Es atcerējos šo laiku: tieši tad Teits pievienojās Silvera bandai.

-     Gadiem ejot un Lūisam pieaugot, Greisa saprata, ka viņas vienīgā cerība ir Džozefs Teits. Viņš bija aculiecinieks slepenajām laulībām un slepkavībai, viņš zināja, ka īstais Bervikas hercogs ir Lūiss. Bet Teits bija pazudis. Redzi, Džim, cik patiesībā viss ir vienkārši.

-     Un kāda saistība ar to visu Maltbijam?

Tēvocis Embrozs iesmējās un saberzēja rokas.

-     Ahā, Džim, atbilde uz šo jautājumu ir kā radīta tieši juristam. Vai tu zini, kādēļ Maltbijs sekoja Greisai un gribēja redzēt gan viņu, gan Teitu, gan jauno Lūisu mirušu?

-     Paskaidro, lūdzu, tēvoci! Jutu, ka mans aizkaitinājums kļūst arvien lielāks.

-     Atkal mantošanas tiesības, Džim. Sieviete nevar mantot. Vispirms Maltbijam, Bervika pirmās pakāpes brālēnam un cilvēkam, kura rīcībā nav pietiekami daudz naudas, droši vien Viljams būs apsolījis zemes īpašumus par palīdzību jebkurā sazvērestībā, kas palīdzētu viņam tikt pie titula un muižām. Bet, kad Viljams nomira tavā alejā, kas mantošanas secībā bija nākamais aiz jaunā Lūisa?

-     Maltbijs!

-     Pareizi, Džim. Tas atklāj iemeslu, kādēļ Greisai katrā ziņā vajadzēja atrast pasaulē vienīgo liecinieku.

-      Bet tēvoci! es iesaucos. Spēle ir beigusies; mūsu bīstamais ceļojums un visas ciešanas izrādījušās veltīgas. Teits ir miris, viņš nevar liecināt. Es niknumā uzsitu pa kuģa margām.

Embrozs savādi man uzsmaidīja.

-      Kamēr tu biji projām savos nelaimīgajos piedzīvojumos, Džim, es mēģināju paredzēt, kas notiks. Es uzrakstīju ziņojumu, un Teits to parakstīja. Tādēļ Greisa tik izmisīgi pūlējās viņu atbrīvot. Un es biju tam liecinieks.

Beidzot es zināju gandrīz visu un pateicos tēvocim, lai gan mazliet iecirtos, kad viņš lūdza mani ar Greisu par to nerunāt.

-     Tēvoci, kādēļ viņa to visu nepastāstīja man?

-      Viņai ir kauns, Džim. Es gan teicu, ka viņai nav jākaunas ne par ko.

-     Kauns? Par ko te būtu jākaunas?

-      Manuprāt, viņai kauns, jo tu varētu domāt, ka Teits ir Lūisa tēvs. Un tāpēc kauns, ka tu varētu domāt par viņu…

-      Tēvoci, es pārtraucu, ja man viņa tik maz rūpētu, vai es būtu pielicis tādas pūles?

-       Cilvēki dažkārt izdara dīvainus secinājumus, Džim. Greisa ne ar ko neatšķiras no mums, pārējiem.

-      Bet es nevaru vispār atlikt sarunu ar viņu. Ir lietas, kas man viņai jāpasaka.

-     Džim, pagaidi, līdz tu būsi vairāk atpūties. Tu esi paveicis brīnumus. Tieši tu taču pieliki visam punktu.

-       Tātad mūsu Lūiss ir Bervikas hercogs. Es smējos. Ai, cik jauki uzrunāt viņu: "Jūsu gaišība"; o, jā!

Arī tēvocis iesmējās: Mēs zinājām, ka tu tā teiksi, Džim.

-      Vai viņa tituls, mantošanas tiesības, muižas tas viss tagad ir drošs?

-     Nav ne mazāko šaubu, Džim.

Atstāju radinieku pilnīgā apmierinātībā ar iznākumu, bet nemierīgu, ko izskaidroju ar pārgurumu. Pirms došanās lejā teicu viņam: Tēvoci, bez tavas gudrās galvas, tavām rūpēm un aizsardzības es neko nebūtu izdarījis.

Viņš plati pasmaidīja, un no mums visiem likās vismazāk noguris: īstenībā viņš izskatījās kā cilvēks, kurš atbraucis uz dienvidjūrām veselības uzlabošanas nolūkos.

Sīki aprakstīt mūsu mājupceļu ir viegls uzdevums, lai gan nedaudz skumjš. Pēc kautiņa kapteinis Rīds saskaņā ar jūrnieku tradīciju pavēlēja iešūt līķus brezentā, nolasīja lūgšanu, novadīja bēru ceremoniju un atdeva līķus jūras klēpim. Tur bija Maltbijs, Teits, Henrijs īgens, sarkansejainais vīrs un daudzi citi, kuru vārdus nebiju dzirdējis. Man likās, ka viņš īpaši aizlūdza par kupraini Raspenu. Vājais sekretārs palīdzēja kapteinim, nolasīdams dažas lūgšanas franču valodā. Sekretārs oficiāli lūdza atļauju doties krastā, kad kapteinim Rīdām tas būtu izdevīgi, un viņš bija apsolījis par to padomāt.

Veils vēlreiz dabūja kopt mani. Es saslimu, lai gan ne pārāk smagi, tomēr drudža dēļ man vajadzēja trīs dienas palikt gultā. Veils mani visu laiku informēja par to, kas notiek uz kuģa, un stāstīja ari par strīdiem starp kapteini Rīdu un Silveru. Izdzirdot to iemeslu, man nāca smiekli.

Mūsu kaķim Kristmasam no "Admirāļa Benbova" bija radusies gastronomiska interese par Silvera veco papagaili, un kapt'ņa Flinta spalgā klaigāšana, par aizkaitinājumu kapteinim Rīdām, nemitīgi bija dzirdama pa visu kuģi. Klusībā es uzgavilēju Kristmasam viņš taču bija manā pusē. Savukārt kapteinis Rīds neļāva Silveram dzīvnieku ieslēgt, sakot Garajam Džonam, ka viņam jau nu gan vajadzētu zināt, ka kaķis nes kuģim laimi.

Tomēr strīdam bija vēl kāds cits iegansts. Silvers izmantoja izspiešanas taktiku, jo bijām paņēmuši brigu tauvā, un Garais Džons būtu labprāt vēlējies kļūt par tās kapteini.

Tikko jutos labāk, sameklēju doktoru Belentainu. Viņš ik dienu aprūpēja mūsu ievainotos. Vairāk uzmanības ārsts veltīja trim vīriem, kurus biju atvedis no salas. No tiem visātrāk atveseļošanās pazīmes izrādīja Nūnstoks; Bena fiziskais stāvoklis sagādāja bažas, bet Džefrīzs vēl nebija pat atguvis samaņu. Silvers to bija paredzējis diezgan precīzi.

Džefrīzu doktors aprūpēja dienu un nakti. Sākumā domāju: tas tāpēc, ka Džefrīzs arī ir ārsts. Taču viņš arī pārējos ārstēja ar tik lielu maigumu un gādību, ka sapratu: Belentains tā izturas pret visiem saviem pacientiem.

Beigu beigās viņš tomēr Džefrīzu zaudēja. Es biju klāt, tas notika pēcpusdienā. Savā kajītē doktors bija uzkarinājis šūpuļtīklu (guļamtelpa ar kojām kalpoja par slimnīcu lielākajai daļai pārējo ievainoto), un mēs stāvējām, vērodami Džefrīzu, kurš beidzot uz mirkli pagriezās. Tā bija gandrīz vienīgā viņa izdarītā kustība pa visu šo laiku. Viņa seja, kurā zilumi un sasitumi sāka izbālēt, sašķobījās kā cilvēkam, kurš grib atrisināt kādu mīklu; no mutes kaktiņa sūcās siekalas. Doktors Belentains tās noslaucīja, Džefrīzs nopūtās un izdzisa.

Paspiedu doktoram Belentainam roku un izgāju no kajītes. Mājās mani gaidīja smagais pienākums pavēstīt Klārai un Džošuam Teiloriem par Toma nāvi, un tagad man jāizstāsta arī skvairam Trilonijam par viņa brālēnu. Tomēr zināju, ka skvairs nāvi uztvers ne tik saasināti. Pienāca doktors Belentains un nostājās man blakus uz klāja.

Tas viss bija tik briesmīgi, ka tam vajadzēja notikt, viņš teica. Tāda alkatība, tāds ļaunums. Tam bija vajadzīgs arī kāda laba cilvēka upuris.

Es neatbildēju, un "Hispaniola", kaut gan gausi un zvalstīdamās, tomēr palēnām virzījās uz priekšu.

Vispār mūsu ceļojums uz cietzemes ieskauto līci noritēja drūmā gaisotnē. Vairākas dienas man nebija gandrīz nekā, ko sacīt pārējiem; ēdu vienatnē un pastaigājos viens pats. Visas manas domas bija pārņemtas tikai un vienīgi ar to, kā uzrunāt Greisu. Tagad beidzot biju sevi pierādījis, turklāt arī vismaz dubultojis savus līdzekļus. Tāpat biju nodemonstrējis (un Greisa taču pati to atzina!) savu spēju būt Lūisam tēva vietā; visi zināja, ka zēns mīl mani un es viņu. Biju iecerējis runāt ar Greisu, kad būsim atstājuši doktoru Belentainu un Silveru savas pilsētas ostā un kad paši dosimies atpakaļceļā uz Bristoli.

Kādā rītā ieraudzīju Silveru sliktā garastāvoklī un vientuļu, to pašu Džonu Silveru, kas allaž uzrunāja citus.

-     Džim, puis, nav labi. Es gribu izaicināt Rīdu.

-     Ko tev vajag, Džon? Es domāju, ka viņš apskaities par to, ka varbūt saņēmis pārāk mazu daļu no bagātībām.

-    Mēs tiktu uz priekšu ātrāk, ja uz tās brigas būtu komanda.

Es pielēcu kājās un gandrīz skriešus metos pie Rīda.

-     Kapteinī

-     Esmu aizņemts, mister Houkins.

Tas bija vecais kapteinis Rīds, tagad ar doktora Belentaina pārsietu roku.

-       Kaptein, mēs ar Embrozu Hetu maksājam par jebkuru šim kuģim nodarītu bojājumu.

-       Vai esat nodomājuši apstrīdēt manas tiesības vadīt to?

-     Kaptein, ja gadītos vētra…

Viņš uzreiz saprata manu nolūku un padevās; bez jebkādiem iebildumiem viņš teica: Vienosimies par to, ka kapteinis (kā viņš uzsvēra šo vārdu!) Silvers aizved brigu uz ostu! Bet pirms "Hispaniolas". Krava paliks uz mūsu kuģa, līdz atkal viņu satiksim.

Pateicu to Silveram. Jauks paziņojums, Džim. Bet es to pārdzīvošu. Vai tu brauksi kopā ar mani?

-     Džon, man šeit ir darīšanas. Tu taču saproti, ko es domāju.

Silvers pasmaidīja savu draisko, ašo smaidu.

-        Labu veiksmi tev, Džim. Es ļoti gribu atkal redzēt savu vecenīti, viņš teica.

Pagāja dienas lielākā daļa, līdz abi kuģi atkal bija atsevišķi. Abi kapteiņi apspriedās, kā veidot brigas komandu. Mana tēvoča parakstītā vienošanās paredzēja, ka mēs visi tiksimies tās pilsētas ostā, kur dzīvo Silvers un doktors Belentains. Tajā pēcpusdienā, kad noņēmām dažas buras un palikām iepakaļ brigai, doktoru Džefrīzu apglabājām jūrā. Parādījās arī Greisa un Lūiss, un tā bija pirmā reize kopš lielā kautiņa, kad viņus redzēju vaļas brīdī.

Pēc bēru ceremonijas es tuvojos viņiem, vienīgi, lai apvaicātos par to, kā klājas, bet Greisa nervozi pamāja ar roku un nosauca: Cik briesmīgs notikums!

Esmu pārliecināts, ka mīlestība balstās uz jūtu dziļumu, taktu un savstarpēju izpratni, tādēļ atkāpos.

Pēc tam mūs visus uz kuģa līdz pat galamērķim pārņēma tāds kā sastingums.

Tāpēc kopš tās dienas nav nekā daudz, ko stāstīt. Sanācām visi kopā, lai sadalītu bagātības. Alā atrastajos maisos bija dimanti un citi dārgakmeņi, neskaitāms daudzums monētu, sudraba stieņi, ko toreiz bijām atstājuši, kā arī citas vērtīgas lietas, ko Teits bija paņēmis no zemūdens klints tuvumā ievilinātajiem kuģiem. Kopumā tā bija neiedomājama bagātība. Tā vismaz man stāstīja, jo sākumā es pats nevarēju piespiest sevi uz dārgumiem pat paskatīties, un mana daļa tā arī palika viesnīcas staļļos vēl veselus deviņus mēnešus, līdz mana māte pierunāja mani likt tos lietā: beigu beigās tie padarījuši mūs ļoti bagātus.

Kapteinis Rīds arī kļuva turīgs, tāpat doktors Belentains; es uzstāju, lai mans tēvocis, kurš bija uzņēmies atbildību par dividendēm, doktoru pienācīgi atalgotu. Silvers visiem spēkiem cīnījās par savu daļu, tomēr viņam vajadzēja samierināties ar to, ka brigu ieskaitīja kā daļu no samaksas par viņa pakalpojumiem. (Kapteinis Rīds vēlāk bija izteicies manam tēvocim, ka viņš nemaz nebrīnītos, ja dzirdētu, ka melnā briga kuģo dienvidu puslodē ar karogu, uz kura attēlots galvaskauss ar sakrustotiem kauliem!)

Tēvocis Embrozs jautāja, kādu mantas daļu vēlos saņemt un vai man būtu kādas īpašas vēlmes. Es gribēju tikai vienu lai tēvocis būtu godīgs pret mani, bet vēl vairāk pret Greisu un Lūisu. Zinu, ka tā arī notika, un zinu arī, ka kopā ar to, kas viņam jau piederēja, tēvocis beidzot kļuva par vienu no bagātākajiem cilvēkiem Anglijas dienvidrietumos.

Kādā vakarā uz savādās un jaukās ostas mola ar gludo kalnu fonā, kad viss jau bija izrunāts un sadalīts, un visiem, kas gribēja, jau bija dota atļauja doties krastā (bijām laimīgi tikuši no viņiem vaļā, tā varētu teikt), mēs paspiedām cits citam roku.

Silvers pienāca pie manis. Es neaizmirsīšu, ko tu teici, Džim.

-     Ko tad, Džon?

-     Ka tu aizliksi kādu labu vārdu Anglijā par mani.

-      Un tagad, protams, par tevi labu vārdu aizliks arī kapteinis Rīds. Viņš par visu notikušo nerakstīs ziņojumu.

Kapteinis, šķiet, nejutās īsti savā ādā; tā bija pirmā reize, kad es ievēroju viņā šādu pārmaiņu.

Silvers smaidīja. Es priecājos, ka tu sameklēji senu kuģabiedru, Džim, viņš teica.

Es pavadīju veco biedru līdz ekipāžai. Silvers smagi elpoja, it kā sudraba kruķis būtu kļuvis ne visai parocīgs.

-       Džim, viņš sacīja, tas bija varens piedzīvojums, vai ne, puis? Protams, protams, nevaru tevi vairs saukt par "puisi", vai ne? Kad tu parādīji, ka esi tāds zobena cīņas liepratējs.

Viņš pagriezās pret mani. Kupraiņa zobu kodiena rētas Silvera sejā bija sadzijušas. Pastiepu roku, un viņš to tik dzelžaini sagrāba, ka es saviebos.

-     Ja vīram īstā ir vīru sabiedrība, tad, Džim, tava sabiedrība ir tā, pēc kuras es ilgotos diendienā. —

Pirmoreiz redzēju un sapratu, cik Silvers patiesībā ir vientuļš.

Bet mēs vēl tiksimies, Džon. Esmu par to pilnīgi pārliecināts.

Silvera acis iemirdzējās. Vai patiešām, Džim? O, es ceru!

Tik spēcīgi uzsitis man uz pleca, ka gandrīz nogāza mani no kājām, viņš uzrāpās sēdeklī, un ekipāža aizveda viņu un piekrautās ceļasomas projām; tai sekoja ar brezenta saiņiem augstu piekrauti rati. Ar skatienu pavadīju aizbraucēju un, kā vienmēr, jutu, ka man viņa pietrūkst, lai kāds nelietis viņš arī būtu, tāpat kā to jūtu ari pašreiz.

Doktora Belentaina sieva un bērni atbrauca viņam pretī pajūgā. Nekad vēl nebiju redzējis tik sirsnīgu atkalredzēšanos. Kad doktors beidzot atsvabinājās no daudzajiem apskāvieniem, misis Belentaina ielūdza Greisu, Lūisu un mani apmesties viņu mājās, it kā mēs jau būtu viena ģimene. Bet kapteinis Rīds gribēja doties ceļā līdz ar rītausmu un man vajadzēja atvadīties no šī ievērojamā doktora, vīra, kurš nemēdza pārāk daudz runāt, bet kurš bija man tik daudz devis.

-Atbrauciet kādudien uz "Admirāli Benbovu", es ielūdzu.

Misis Belentaina pasmaidīja un, ieliekot vārdos īpašu nozīmi, teica: Un labu veiksmi!

Doktors paspieda man roku. Paldies, Džim! viņš norādīja uz "Hispaniolu". Pie margām parādījās maza, vārga un cieši nosaitēta sirma galva. Labāk ejiet un iedodiet viņam sieru, doktors pasmaidīja.

Bens Ganns tagad dzīvo šeit, "Admirālī Benbovā", un kaitina manu māti. Viņš ir vēl tīri sprauns un, ja viņu uzrauga, var izpildīt vienu otru uzdevumu. Bet es zinu, ka viņš vairs nav vecais, mundrais Bens Ganns; viņš ir vēl biklāks nekā agrāk un, taisnību sakot, pat baiļpilns. Tomēr Bens ir draudzīgs un man vajadzīgs, un to ne reizi vien esmu viņam teicis, lai gan es vēlētos, lai viņš vienmēr nestaigātu man visur pakaļ kā kucēns.

Esmu nopircis viesnīcai klāt zemi līdz pat tīrelim. Drīz sāksim celtniecības darbus, un es Benam vienam pašam uzbūvēšu nelielu namiņu, kur viņš varēs ēst sieru tik daudz, cik vien vēlēsies. Skvairs Trilonijs vienmēr priecājas, viņu redzot, savukārt dakteri Laivsiju viņš uzjautrina.

Šie džentlmeņi vēlas atkal un atkal klausīties par manu atgriešanos uz nolādētās salas, un man vajadzēja visu pierakstīt uz papīra, lai, cerams, varētu izbeigt runāt par to. Jo, lai arī piedzīvojumi spēcināja mani un deva drosmi, atmiņas mani biedē un rada neomulības sajūtu. Tāpēc ka tieši mana lielīšanās par pirmo piedzīvojumu Bagātību salā katrā ziņā izraisīja otro.

Tomēr man ar cieņu jāizturas pret iznākumu, jo es no tā ieguvu ļoti daudz, lai gan nekad vairs dzīvē neizvēlēšos tādu ceļu bagātību iegūšanai. Taču man pieder balva, ar ko nekāda bagātība nevar sacensties. Par to var spriest ar dalītām jūtām, bet tā padara gaišāku katru manas dzīves dienu.

Apmēram nedēļu pēc tam, kad bijām atstājuši Silveru un doktoru Belentainu sauszemes iekļautajā līcī, es pastaigājos pa "Hispaniolas" klāju. Manas domas visu laiku atgriezās pie tās, par kuru es atmodies domāju ik brīdi, un sapņos arīdzan. Kaut kur priekšā bija Lūiss, viņš mani redzēja un, pamājis ar roku, turpināja darīt to, kas viņu saistīja. Manī radās nojausma, ka šis ir īstais brīdis, ko nedrīkst palaist garām; nolēmu tieši tobrīd lūgt Lūisa māti kļūt par manu sievu.

Pasteidzies uz priekšu, es iesaucos: Lūis, man jārunā ar tavu mammu! Lūis, tas ir ļoti svarīgi!

Viņš to redzēja un aizskrēja. Greisa nāca šurp kopā ar dēlu.

-      Kundze… Greisa. Viņa pasmaidīja, un mana sirds atkal atmaiga. Lūiss aizskrēja, un es nedroši iesāku: Mēs neesam runājuši kopš viss…

Greisa pārtrauca: Un es biju pārāk satraukta, pārsteigta, saviļņota; es vēl neesmu jums pateikusies. Kā es varēju būt tik rupja un gausa? Jūs manā un Lūisa labā esat darījis tik daudz.

Dziļi ievilku elpu. Es tagad esmu diezgan labi materiāli nodrošināts, iesāku. Ceru, ka gūšu ievērojamu peļņu no šī brauciena. Tādēļ drīz pirkšu zemi, man ir divdesmit pieci gadi, un es no sirds esmu iemīļojis jūsu dēlu, jūtu, ka mēs abi varētu būt paši tuvākie draugi…

-     Bet jūs esat! Jūs esat viņa elks!

-     Greisa… kundze… es reiz jums teicu, ka vēlos no sirds izrunāties ar jums. Bet man nav pieredzes, kā pateikt jums to, ko vēlos pasacīt…

Viņa pacēla roku. Lūdzu, nesakiet vairāk neko.

Es zinu, kādi vārdi ir jums uz lūpām, un jūs nemaz nedrīkstat tos izteikt!

Vārdi bija iespaidīgi, bet viņas skatienā atspoguļojās rūpes. Viņa it kā vēroja mani no malas.

-      Es pati gribu jums kaut ko pateikt, Greisa runāja vilcinādamās, un mana sirds no prieka salēcās. Viņai, tāpat kā man, bija grūti runāt par sirdslietām! Arī manā sirdī ir kaut kas, ko, ceru, jūs sapratīsiet…

Atceros, kā domāju: šī brīnišķīgā ziņa pārveidos mani un manu dzīvi uz visiem laikiem. Mani pārņēma saviļņojuma trīsas.

Greisa atkal ierunājās, cieši un dziļi mani uzlūkodama; likās, ka viņa tik satraukti vēlas runāt par savām jūtām, ka man gribējās šo mīļo būtni nomierināt, lai viņa ļauj man runāt par mums abiem. Tomēr es gaidīju, un viņa sāka runāt.

-     Droši vien man tagad jūs jāsauc par Dzimu. Tas nebūs grūti. Lūiss jūs tā jau sauc.

Es pārdomāju. Jā gan, un tu, protams, sauksi mani par mīļoto un dārgo, un visādos mīļvārdiņos, kādos viens otru mēdz dēvēt vīrs un sieva.

Greisa atkal ierunājās. Tagad, kad mēs ar jums būsim radi.

-    Ko?… Manas smadzenes nebija spējīgas darboties.

Tajā mirklī ieraudzīju nākam ap stūri tēvoci

Embrozu, un viņš uzreiz saprata notiekošo, tāpēc, piesardzīgi smaidīdams, pienāca tuvāk.

-     Džim! Iedomājies manā vecumā precēties. Ko teiks tava māte? Tēvocis vērās manī raižpilnu seju, tad saņēma aiz rokas. Bet apsveic mani, Džim! un viņš maigi saņēma Greisas roku un paturēja to savējā. Mēs stāvējām tēvocim abās pusēs; jutos satriekts līdz sirds dziļumiem, viņš to juta un, par spīti priekam, tas viņu arī mazliet aizvainoja.

Kad es to pastāstīju savai mātei, viņa neiecietīgi iesaucās: Nekas nav sliktāks par vecu muļķi! Tad, cieši un nozīmīgi paskatījusies manī, piebilda: Četrdesmit gadi ir pārāk liela starpība.

Ārā uz jūras kļūst mazliet tumšāks, laikam no rietumiem tuvojas kāds lietus mākonis. Pēc sarunas ar Greisu un tēvoci Embrozu es atgriezos kajītē un uz vēdera iemetos savā kojā. Vārdos nevarētu izteikt to, ko jutu sirds dziļumos. Kāds pieklauvēja un neaicināts ienāca iekšā. Tas bija Lūiss, un viņš jautāja: Džim, vai drīkstu dzīvot tavā mājā? Līdz tam laikam, kad man vajadzēs doties atpakaļ uz Skotiju. Tas būs pēc daudziem gadiem.

Tā bija laime, kas mani iepriecina katru dienu. Zinu, ka reiz viņam būs jāpārvācas dzīvot uz savām muižām, jāieņem likumīgā Bervikas hercoga vieta. Bet līdz tam Lūiss ir mans vistuvākais draugs; man patīk arī, ka viņš tik ļoti pieķēries mātei, un šīs jūtas ir abpusējas.

Drīz mēs ar Lūisu ciemosimies Bristolē. Zinu, ka mans tēvocis ar savu līgavu bieži apciemos mūs, un es redzēšu Greisu, dzirdēšu viņu un sarunāšos ar viņu, un manas jūtas nemainīsies, lai cik lielas būtu sāpes par to, ka viņa nekļuva mana sieva.

Es celšu namiņu ne tikai Benam Gannam, bet arī lielu, jauku māju, kur uzņemšu visus savus viesus, lai mudinātu tos atbraukt biežāk. Esmu noalgojis daktera Laivsija vecāko māsu par Lūisa privātskolotāju. Skvaira vērigo acu uzraudzīts, viņš ir izrādījis dotības, lai kļūtu par lielisku jātnieku. Viesnīcas bizness ir tā uzplaucis, ka Melnais līcis vairs nav nomaļa vieta un visas telpas bieži ir pārpildītas. Patiesi, arī pašlaik kāds klauvē pie viesistabas durvīm, un man jābeidz rakstīt.

Satura rādītājs

prologs. Kļuvis par īpašnieku……………………………………………. 7

IDAĻA Briesmu rēgs

1.  nodala. Noslēpumainā svešiniece……………………………………………………. 15

2.   nodala. Niknā sadursme…………………………………………………………………… 25

3.   nodala. Atkal ielenkumā…………………………………………………………………… 38

4.   nodala. Likuma spēks……………………………………………………………………….. 48

5.   nodala. Kļūstam par bēgļiem……………………………………………………………. 59

6.   nodala. Jātnieki naktī…………………………………………………………………………. 69

II   DAĻA Ceļojums, kas vieš cerības

7.  nodala. Mans gudrais tēvocis……………………………………………………………. 81

8.   nodala. Veci draugi ir vislabākie………………………………………………………. 93

9.   nodala. "Hispaniola"……………………………………………………………………….. 105

10.  nodala. Melnā briga……………………………………………………………………….. 115

11.  nodala. Okeāna viļņos…………………………………………………………………… 123

12.  nodala. Atkal Bagātību sala………………………………………………………….. 128

III  DAĻA Bezcerības varā

13.   nodala. Noslēpumainā pazušana……………………………………………….. 139

14.  nodala. Grūtības kļūst arvien lielākas…………………………………………… 151

15.   nodala. Kapteiņa viltība………………………………………………………………….. 162

16.  nodaļa. Taisnība manā pusē…………………………………………………………… 176

17.   nodala. Nāves tuvums…………………………………………………………………….. 187

18.  nodala. Ļaunuma bezdibenī…………………………………………………………… 200

IVdaļa nelabojamais zaglis

19.   nodala. Cilvēka mežonība………………………………………………………………. 211

20.   nodaļa. Briesmu varā………………………………………………………………………. 221

21.   nodala. It kā drošībā………………………………………………………………………… 228

22.   nodaļa. Vēlreiz risks………………………………………………………………………… 238

23.   nodaļa. Atgriežamies uz sauszemes…………………………………………….. 247

24.   nodaļa. Atkalredzēšanās………………………………………………………………… 257

v      daļa drosmīgie džentlmeni

25.   nodala. Raibā komanda………………………………………………………………….. 273

26.   nodaļa. Sliktie laiki………………………………………………………………………….. 282

27.   nodaļa. Šausminošā satikšanās…………………………………………………….. 292

28.   nodaļa. Notikumu gaidās………………………………………………………………. 303

VI                    daļa Atmaksa

29.   nodaļa. Tērauds sastop uguni……………………………………………………….. 317

30.   nodaļa. Zagļi lauž solījumu…………………………………………………………… 327

31.   nodaļa. Visdziļākā necilvēcība………………………………………………………. 340

32.   nodaļa. Mūsu ienaidnieku sejas…………………………………………………….. 351

33.   nodaļa. Brīnumainā cīņa………………………………………………………………… 363

34.   nodaļa. Pēdējie mirkļi……………………………………………………………………… 378

Epilogs. Rožu dārzs…………………………………………………………. 388

Frānsiss Braiens DŽIMS HOUKINSS UN BAGĀTĪBU SAIAS LĀSTS

Redaktore Diāna Spertāle

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdomara ielā 6, Rīga, LV-1010. Red. nr. L-1705. A/s Preses nams

[1] pūpe — kuģa pakaļējais klajš. (Šeit un turpmāk — tulkotājas piezīmes.) '

[2] koloss — ari liela auguma būtne.

[3] asklepijs — ārstniecības dievs sengrieķu mitoloģija.

Content

Braiens Fransiss Džims Houkinss un Bagātību salas lāsts

Prologs Kļuvis par īpašnieku

Pirmā daļa Briesmu rēgs

1.nodaļa Noslēpumainā svešiniece

2.nodaļa Niknā sadursme

3 nodaļa Atkal ielenkumā

4 nodaļa Likuma spēks

5.nodaļa Kļūstam par bēgļiem

6.nodaļa Jātnieki naktī

Otrā daļa Ceļojums, kas vieš cerības

7 nodaļa Mans gudrais tēvocis

8. nodaļa Veci draugi ir vislabākie

9. nodaļa Hispaniola

10.nodaļa Melnā briga

11. nodaļa Okeana viļņos

12. nodaļa Atkal Bagātību sala

Trešā daļa Bezcerības vara

13 nodaļa Noslēpumainā pazušana

14 nodaļa Grūtības kļūst arvien lielākās

15, nodaļa Kapteiņa viltība

16. nodaļa taisnība manā pusē

17.nodaļa nāves tuvums

17. nodaļa Ļaunuma bezdibeni

Ceturtā daļa Nelabojamais zaglis

19. nodaļa cilvēka mežonība

20 nodaļa Briesmu vara

21. nodaļa it kā drošībā

22 nodaļa vēlreiz risks

23 nodaļa Atgriežamies uz sauszemes

24. nodaļa atkalredzēšanās

25. nodaļa Raibā komanda

26 nodaļa sliktie laiki

27. nodaļa Šausminoša satikšanas

28.nodaļa notikumu gaidās

Sestā daļa Atmaksa

29. nodaļa tērauds sastop uguni

30 nodaļa Zagļi lauž solījumu

31. nodaļa visdziļākā necilvēcība

32. nodaļa Mūsu ienaidnieku sejas

33, nodaļa Brīnumainā cīņa

34. nodaļa pēdējie mirkļi

Epilogs Rožu dārzs

Satura rādītājs