Kiplings Radjeds

Džungļu Grāmata

Radjeds Kiplings

Džungļu Grāmata

.

.

RADJEDS KIPLINGS

(1865—1936)

Radjeds Kiplings ieņem ievērojamu vietu angļu literatūrā gan kā labs žurnālists, gan kā talantīgs stāstu un romānu rakstnieks, gan ari kā dzejnieks.

Pasaules slavu Kiplings iekarojis vispirms ar savu īso stāstu, un šo žanru viņš ari visvairāk izkopis.

Kā prozas meistaram viņam 1907. gadā piešķirta Nobeļa prēmija.

R. Kiplings dzimis 1865. gadā Indijā, Bombejā. Viņa tēvs bija skulptors un gleznotājs, bez tam nodarbojās ari ar literatūru un interesējās par Indijas tautu folkloru.

Kiplings ieguva izglītību Anglijā. Atgriezies Indijā, viņš kļūst par žurnālistu un apceļo Ķinu, Japānu, Āfriku, Austrāliju un Ameriku.

Dzive Indijā un ari daudzie ceļojumi deva bagātu vielu spilgtiem impresionistiskiem tēlojumiem un stāstiem, ar kuriem Kiplings iesāka rakstnieka gaitas un driz vien kļuva populārs plašās lasītāju aprindās. Sājos stāstos ar lielu māksliniecisku meistarību attēlota Indijas dažādo novadu dzive, tās daba un iedzīvotāji. Tomēr rakstnieka uzmanība pievērsta galvenokārt kolonizatoru — angļu kareivju, virsnieku, ierēdņu tēliem, kas, pēc viņa domām, aicināti nest «iedzimtajiem» kultūru. Pirmo darbu paskarbie, brižam pat brutālie toņi daudzos vēlākajos stāstos pamazām izzūd, un Kiplinga stils atplaukst spilgtās krāsās un gleznainā tēlojumā.

Vēlāk Kiplings raksta ari romānus, kuros, tāpat kā daudzos stāstos, arvien skaļāk atskan himna spēkam, darbam, disciplīnai. Viņš izvirza stiprus, aktīvus, darbīgus cilvēkus, kas skarbā ciņā uzvar dabu un nicina nāvi. Bet ši slavas dziesma spēkam un stiprākajiem viņa darbos iegūst politisku skanējumu un pauž Kiplinga — dedzīga angļu imperiālisma aizstāvja reakcionāros uzskatus.

Lielu lasītāju atsaucību visā pasaulē guva viņa abas «Džungļu grāmatas» (1894—1895). Te Kiplings tēlo dzīvnieku pasauli, un, kaut ari aiz zvēru tēliem pavīd gan cilvēku raksturi, gan sabiedriskas grupas un parādības, jāatzīst, ka rakstnieks apbrīnojami dziļi izpratis dzīvnieku dabu. Džungļu stāsti pauž ne vien autora plašās zināšanas par dzīvniekiem, to dzīves veidu un instinktiem, bet ari gandrīz neticamas spējas iejusties dzīvnieku pasaulē. Viņa bagātās fantāzijas apgaismoti, džungļi atdzīvojas, iezaigojas neskaitāmās krāsās un nokrāsās un dzivo pilnskanigu, saturīgu dzivi. A bām «Džungļu grāmatām» cauri vijas stāsti par Maugli — zēnu, ko uzaudzinājusi vilku māte. Dzīvodams starp zvēriem, zēns norūdās, attīsta drosmi un gribas spēku.

Kiplinga notēlojumā zēns, kas uzaudzis starp vilcēniem, pretēji dabas likumiem izrādās veiklāks, gudrāks un ari citādi pārāks par džungļu zvēriem, tā ka zvēri viņu dēvē par Džungļu Valdnieku. Tas tomēr nemazina grāmatas vērtību, jo pauž cilvēka pārākumu par dabas spēkiem.

Bez «Džungļu grāmatas» Kiplings bērniem veltījis vēl vairākus stāstu krājumus, kā ari romānu «Kims», kurā attēlotas Indijas dabas un dzīves ainas.

R. Kiplings pazīstams ari kā dzejnieks. Sevišķi populāras ir viņa kareivju un jūrnieku dzejas un balādes. Dzejas bieži vien izkaisītas ari viņa bērnu prozas grāmatās. Daudzās dzejās Kiplings sasniedzis augstu meistarību. Tomēr jāpiezīmē, ka virknē Kiplinga dzejas darbu politiķis — angļu imperiālisma slavinātājs un šovinists nomāc dzejnieku.

Kiplinga reakcionārie imperiālistiskie uzskati padomju lasītājam ir sveši. Daudzu viņa darbu mūžs ari bija samērā iss, bet abas «Džungļu grāmatas» pieder pie tās viņa literārā mantojuma daļas, kuru neskars aizmirstības rūsa.

PIRMĀ DŽUNGĻU GRAMATA

.

.

MAUGĻA BRĀĻI

Cils Vanags jau biedīgu nakti mums nes, Mangs Sikspārnis šaudīties sāk; Slēdz laidaros lopus — jo džungļos mēs: Uz medībām visi. kas medīt māk. Klāt varenais bridis, kad nags un spēks. Un veiklība — labākais tikums. Jel dzirdiet saucienu! — Kavēties grēks, Kam svēts vēl ir Džungļu Likums!

Džungļu naktsdziesma

Kādā loti siltā pievakarē Sioni kalnos pulksten septiņos Vilkutēvs pamodās no diendusas, izknosījās, nožāvājās un vienu pēc otras izstaipīja ķetnas, lai nokratītu miegaino gurdumu. Vilkumāte gulēja, paslēpusi savu lielo pelēko purnu četru mazu vilcēnu pulkā, kuri smilkstēdami kūleņoja ap viņu, un mēnesnīca apspīdēja ieeju midzeņalā, kur viņi visi dzīvoja.

—   Aaarh! — Vilkutēvs nosēcās. — Laiks doties atkal medībās.

Viņš grasījās jau cilpot no kalna lejā, kad unidzeņalas izeju

aizkrustoja maza ēna ar kuplu asti un kāds iesmilkstējās:

—   Lai laime tevim pavados, ak Vilku Barvedi, un arī taviem dižciltīgajiem bērniem labu laimi un baltus, izturīgus zobus, lai viņi nekad nepiemirst izsalkušos šai pasaulē.

Tas bija šakālis Tabakijs Podalaiža, kuru visi Indijas vilki ienīst par to, ka viņš pastāvīgi blandās apkārt, radīdams ķildas, melsdams pļāpas un grauzdams lupatas un ādas strēmeles sādžu mēslainēs.

Bet tomēr vilki no viņa arī joti baidās, jo Tabakijs biežāk kā neviens cits džungļos saniknojas, un tad viņš aizmirst bailes un drāžas pa biezokni, uzbrukdams katram, kas pagadās ceļā. Pat tīģeris bēg un paslēpjas, kad mazais Tabakijs kļūst traks, jo trakums ir vislielākais negods, kāds vien meža zvēram var uzbrukt. Mēs to saucam par ūdensbailēm, bet viņi par devoanee — par trakumsērgu un bēg.

—   Tad ienāc jel un apskaties, — Vilkutevs skarbi noteica, — tikai ko ēst gan te nav nekā.

—   Vilkam nav, — Tabakijs atbildēja, — bet tik pazemīgam radījumam kā es pat apkaltis kauls — gardākais kumoss. Ko gan mēs, Džidurlogi (šakāļu cilts), daudz varam izmeklēties un izvēlēties?

Viņš veikli iešmuka midzeņalas dibenā, atrada tur brieža kaulu, pie kura bija vēl mazliet gaļas, attupās un sāka itin priecīgs grauzt.

—   Liels paldies par vareno mielastu, — lūpas aplaizīdams, viņš teica. — Cik skaisti ir dižciltīgie bērni! Kādas viņiem lielas acisl Un vēl tik jauniņi! Tik tiešām tiesa, man būtu gan laiks iegaumēt, ka ķēniņa bērni jau pa dzimšanai ir kā pieaugušie.

Protams, tikpat labi kā kurš katrs arī Tabakijs zināja, ka nav nekā ļaunāka par bērnu cildināšanu, viņiem dzirdot; un viņš priecājās, redzēdams, ka Vilkutēvs un Vilkumāte jutās neveikli.

Brīdi Tabakijs tupēja klusēdams, tīksminādamies par nepatikšanām, kādas sagādājis, un tad ļaunuma pilns sacīja:

—   Sir Hans, Varenais, mainījis medību novadu. Nākošajā mēnesī viņš medīšot šinīs kalnos, tā viņš man teica.

Šir Hans bija tīģeris, kas dzīvoja Vaingungas upes tuvumā, jūdzes divdesmit no šejienes.

—  Viņam nav nekādu tiesību to darīt! — Vilkutēvs dusmīgi iesāka. — Saskaņā ar Džungļu Likumu viņam nav nekādu tiesību mainīt savu nometni bez savlaicīga brīdinājuma. Viņš aizbaidīs medījumus desmit jūdžu apkārtnē, bet man — man tagad jāmedī divu vietā.

—  Ne jau velti viņa māte to nosaukusi par Lengri (Klibo), — mierīgi iebilda Vilkumāte. — No pašas dzimšanas viņam viena kāja kropla. Tāpēc jau arī viņš uzbrūk tikai mājlopiem. Vaingungas novadā ciematu ļaudis dusmīgi uz viņu, un tagad viņš ieradīsies šeit, lai saniknotu arī mūsējos. Viņi skraidīs džungļos, to meklēdami, kad viņš būs jau tālu prom, bet mums ar bērniem būs jābēg, kad zāle būs liesmās. Patiesi, mes |oti pateicamies Sir Hanam!

—   Vai jūsu pateicību lai nododu viņam? — Tabakijs jautāja.

—   Arā! — Vilkutēvs sacirta zobus. — Ārā — un medī kopā ar savu saimnieku. Vienai naktij pietiks nepatikšanu, ko esi sagādājis.

—   Es jau eju, — Tabakijs mierīgi teica. — Dzirdi, Sir Hans tepat biezoknī. Es varēju sev aiztaupīt pūles un nekā nesacīt.

Vilkutēvs ieklausījās; piegāzē, kas izbeidzās lejā pie mazās upītes, viņš uzdzirda sausu, niknu, vienmuļu tīģera smilkstēšanu, l<;is nebija vēlnekā nomedījis un kam bija vienalga, ja to zināja ari visi džungļi.

—  Muļķis! — Vilkutēvs teica. — Iesākt nakts gaitas ar tādu troksni! Vai gan viņš domā, ka mūsu brieži ir tādi paši kā viņa treknie Vaingungas vērši?

—   Klusu! Tas nav ne vērsis, ne briedis, ko viņš šovakar medī, — sacīja Vilkumāte. — Tas ir Cilvēks.

Smilkstēšana pa to laiku bija izvērsusies dobjā ņurrāšanā, kas, likās, nāca no visām četrām debesu pusēm. Tās bija tās pašas skaņas, kas maldina zem klajas debess guļošus malkas cirtējus un čigānus un kas liek viņiem dažreiz ieskriet tīģerim taisni rīklē.

—   Cilvēks! — Vilkutēvs teica, baltos zobus atņirgdams.

—  Phē! Vai viņam kukaiņu un varžu dīķmalās trūkst, ka jāķeras Cilvēkam klāt, un vēl mūsu novadā!

Džungļu Likums, kas nekā nenosaka bez pamata, noliedz zvēriem uzbrukt Cilvēkam, izņemot gadījumus, kad jaunie jāmāca, kā nonāvēt; bet tad viņiem jāmedī ārpus sava bara vai cilts robežām. Sī aizlieguma īstais iemesls ir tas, ka Cilvēku nonāvēt nozīmē agri vai vēlu sagaidīt, ka ieradīsies uz ziloņiem ar šautenēm bruņojušies baltie un simtiem brūnādaino ar gongiem, raķetēm un lāpām. Tad ikviens džungļos dabū ciest. Zvēru starpā nodibinājies ieskats, ka Cilvēks ir viens no vājākiem un neapsargātākiem dzīviem radījumiem, tāpēc īsta mednieka necienīgi to aizskart. Tie mēdz sacīt arī vēl tā — un tā ir patiesība, — ka cilvēkēdājiem pielīpot naizs un izkrītot zobi.

Ņurdēšana kļuva arvien stiprāka un beidzās ar skaļu «aaarh!» rēcienu, ar kādu tīģeri parasti mēdz mesties laupījumam virsū.

Bet tūliņ sekoja kauciens — tīģera necienīgs — Sir Hana kauciens.

—   Nav laimējies, — Vilkumāte norūca. — Ko tas nozīmē?

Vilkutēvs izmetās pāris soļu alas priekšā un ieklausījās Sir

Hana niknajā ņurdēšanā un rūkšanā, ložņājot pa krūmiem.

—  Tam muļķim nav bijis vairāk jēgas kā ielēkt malkas cirtēju ugunskurā, un nu ir apsvilinājis ķetnas, — Vilkutēvs norūca.

—  Tabakijs arī ir pie viņa.

—   Kāds nāk pa piekrasti augšup, — vienu ausi paceldama, Vilkumāte ieteicās. — Sagatavojies.

Krūmu zari biezokni mazliet iečabējās, un Vilkutēvs attupās uz pakaļkājām, gatavs lēcienam. Un, ja jūs šai brīdī būtu vērojuši, tad redzētu vienu no dīvainākajiem skatiem pasaulē — vilku, kurš apstājas puslēcienā. Vēl nemaz neredzējis, kam metas virsū, viņš taisīja lēcienu, bet tad mēģināja apstāties. Un iznāca tā, ka viņš palēcās pēdas četras vai piecas taisni gaisā un atkrita atpakaļ gandrīz tanī pašā vietā, no kuras bija taisījis lēcienu.

—  Cilvēks! — viņš izdvesa. — Cilvēka mazulis. Skaties.

Taisni iepretim, turēdamies pie zema krūma zara, stāvēja

kails, brūns puisēns, kas tikko prata iet kājām, — tik maigs un apaļīgs mazs radījums, kāds naktī vēl nekad nebija nācis vilku midzeņa tuvumā. Viņš raudzījās Vilkutēvā un smaidīja.

—   Vai tas ir cilvēka mazulis? — Vilkumāte jautāja. — Es nekad neviena neesmu redzējusi. Nes viņu šurp!

Vilks, kas paradis nēsāt pats savus mazuļus, vajadzības gadījumā spēj pat olu mutē saņemt, to nesaplēšot, un, lai gan Vilkutēvā žokļi aizvērās bērnam tieši uz muguras, taču neviens zobs nebija pat ieskrambājis ādu, kad viņš mazo nolika vilcēnu vidū.

—  Cik mazs! Gluži kails, bet — cik drošs! — Vilkumāte maigi sacīja. Puisēns spiedās starp vilcēniem, tiekdamies nokļūt pie mīkstā kažoka. — Ai, ai! Viņš sāk mieloties līdz ar citiem. Un tātad šis ir cilvēka mazulis. Kur gan atradīsi vilku, kas varētu lepoties ar cilvēka mazuli savu bērnu vidū?

—   Sad tad esmu gan dzirdējis par tādiem gadījumiem, tikai ne mūsu barā un arī ne manā laikā, — sacīja Vilkutēvs. — Viņš ir pavisam bez spalvas, un es varētu viņu nosist ar vienu savu ķetnas pieskārienu. Redzi, kā viņš skatās un nemaz nebīstas.

Mēnesnīca midzeņalas priekšā satumsa, jo ieeju aizsprostoja Sir Hana lielā, stūrainā galva un pleci. Viņam aiz muguras stāvēja Tabakijs un kauca:

—   Mans kungs, mans kungs, viņš iegāja šeit!

—   Sir Hans parāda mums lielu godu, — Vilkutēvs teica, bet viņa acis zvēroja dusmās. — Kas Sir Hanam vajadzīgs?

—   Mans laupījums. Seit ievilkās cilvēka mazulis, — sacīja Sir Hans. — Viņa vecāki aizbēga. Atdodiet man bērnu.

Kā Vilkutēvs jau teica, Sir Hans bija ielēcis malkas cirtēju ugunskurā un tagad bija briesmīgi saniknots, jo apsvilušās ķetnas sūrstēja. Vilkutēvs zināja, ka alas ieeja par šauru, lai tīģeris tur iekļūtu. Arī tur, kur Sir 'Hans patlaban atradās, viņa pleci un priekškājas telpas trūkuma dēļ bija tik cieši saspiestas kā cilvēkam, kas mucā sadomājis kauties.

—   Vilki ir brīva cilts, — Vilkutēvs teica. — Viņi klausa vienīgi savam Barvedim, bet nevis kāda svītraina mājlopu laupītāja pavēlēm. Cilvēka mazulis pieder mums — mēs paši viņu nobeigsim, ja gribēsim.

—   Gribēsiet vai negribēsiet! Kas tur tik daudz ko runāt? Pie vērša, ko esmu nonāvējis, — vai vēl ilgi man būs jānīkst te jūsu suņumigas priekšā, lai saņemtu to, kas pieder man? Tas esmu es, Sir Hans, kas ar jums runā!

Tīģera rūcieni kā pērkona grāvieni pildīja alu. Viikumāte atgrūda bērnus un palēcās uz priekšu; acis viņai zvēroja kā divi zaļgani mēneši nakts melnumā un raudzījās Sir Hana liesmainajās acīs.

—   Un tā esmu es, Rakšā (Dēmons), kas tev atbild. Cilvēka mazulis pieder man, Lengri, — vienīgi man! Viņu neviens nenogalinās. Viņš dzīvos un skraidīs kopā ar Vilkubaru un ies medīt kopā ar Vilkubaru; un beidzot, piesargies tu, mazu, kailu bērnu medniek — varžurīma — zivju ķērāj, — reiz viņš pieveiks arī tevi! Bet tagad taisies kā pazūdi, vai arī zvēru pie Sambura, kuru nonāvēju (es sprāgušus mājlopus neēdu), tu, apsvilušais džungļu zvērs, aiziesi pie savas mātes atpakaļ vēl klibāks, nekā esi nācis pasaulē! Prom!

Vilkutēvs viņu pārsteigts vēroja. Viņš jau gandrīz bija piemirsis tos laikus, kad niknā cīņā pieciem vilkiem bija atņēmis Vilkumāti, kad tā vēl brīvi skraidīja Baram līdz un to ne jau glaimojot vien saukāja par Dēmonu. Ar Vilkutēvu Sir Hans nebaidītos pamēroties spēkiem, bet ar Vilkumāti viņš negribēja stāties aci pret aci, jo zināja, ka pašreiz pārsvars viņas pusē un ka viņa cīnīsies uz dzīvību un nāvi. Rūkdams Sir Hans sāka kāpties no alas ieejas ārā un, izkļuvis brīvībā, iesaucās:

—   Savā sētā katrs suns rej! Redzēsim, ko teiks Bars par cilvēka mazuļa pieņemšanu. Mazulis ir mans, un galu galā uz mana zoba viņš tik un tā nāks, ak jūs kuplastainie zagļi!

Smagi elsdama, Viikumāte nolikās zemē pie vilcēniem, bet Vilkutēvs viņu nopietni uzrunāja:

—    Šoreiz Sir Hanam taisnība. Mazulis būs jārāda Baram. Vai gribi vēl joprojām viņu paturēt, Māt?

—   Paturēsim, — Viikumāte nopūtās. — Viņš ieradās kails naktī, viens pats un ļoti izsalcis, un tomēr nebaidījās! Paskaties, viņš jau pastūmis vienu mānu maziņo sānis. Un tas klibais miesiih K , viņu būtu saplosījis un aizbēdzis uz Vaingungu, bet ciemata ļaudis atriebdamies izvandītu visus mūsu midzeņus. Vai paturēja sim? Protams, es viņu paturēšu. Guli vien mierīgi, mazais vardulēn. Ai tu Maugli — par Maugli, Vardulēnu, es tevi saukšu — nāks laiks, kad tu medīsi Šir Hanu tāpat, kā viņš tevi medīja.

—  Bet ko teiks mūsu Bars? — Vilkutēvs ieminējās.

Džungļu Likums skaidri nosaka, ka, nodibinot savu ģimeni,

ikviens vilks var izstāties no Bara, pie kura piederīgs; bet, tiklīdz viņa mazuļi jau tiktāl paaugušies, ka spēj paši nostāvēt kājās, vilkam tie jāved uz Bara Padomi, kas parasti sanāk reizi mēnesī pilnmēneša naktī, lai citi vilki varētu tos apskatīt. Pēc tādas apskates vilcēni var brīvi skraidīt, kur vien patīk, un, kamēr viņi nav nomedījuši pirmo briedi, tikmēr žēlastības nav tam Bara pieaugušajam vilkam, kurš vienu no tiem nogalinātu. Sods par to ir nāve, kur vien slepkavu var atrast; un, ja jūs kaut mirkli vien padomājat, tad atzīsiet, ka tam tā jābūt.

Vilkutēvs pagaidīja, kamēr mazie iemācījās mazliet skriet, un tad kādā naktī, kad sanāca Bara Padome, aizveda mazos vilcēnus, Maugli un Vilkumāti uz Padomes Klinti — akmeņiem un klintsbluķiem klāta kalna virsotni, kur varēja paslēpties ap simt vilku. Izstiepies visā augumā, Akela — liels, pelēks Vientuļais Vilks, kas ar spēku un saprātu vadīja Baru, — gulēja uz savas kiints, bet zemāk tupēja vairāk nekā četrdesmit dažāda vecuma un dažādas spalvas vilki, sākot ar sirmu sirmiem veterāniem, kuri katrs viens pats pieveic briedi, un beidzot ar jauniem, melniem, trīsgadīgiem vilcēniem, kuri iedomājas, ka tas būtu arī viņiem pa spēkam. Vientuļais Vilks viņus vadīja jau kādu gadu. Jaunībā viņš divas reizes bija iekritis vilku lamatās un vienreiz piekauts un pamests kā beigts; un tā viņš zināja cilvēku tikumus un parašas.

Uz Padomes Klints gandrīz neviens nerunāja. Laukuma vidū mazie kūleņoja cits pār citu, bet apkārt lokā tupēja viņu mātes un tēvi; tikai reizēm kāds no vecajiem vilkiem lēni piegāja pie kāda maziņā, vērīgi apskatīja to un klusi atgriezās savā vietā. Dažbrīd kāda māte pagrūda savu mazo tālāk mēnesnīcā, lai būtu droša, ka tas nepaliks neapskatīts. No savas klints Akela sauca:

—  Likums jums zināms — Likums jums zināmsl Apskatiet labi, ak Vilki!

Un mātes bailīgi atsaucās:

—   Apskatiet, apskatiet labi, ak Vilki!

Pēdīgi — un Vilkumātei bailēs kakla spalva saslējās — Vilkutēvs izstūma «Maugli-Vardulēnu», kā viņi to sauca, laukuma vidū, kur viņš apsēdās un smaidīdams rotaļājās ar oļiem, kas mēnesnīcā laistījās.

Akela ne_ reizi nepacēla galvu no savām ķetnām, tikai šad tad vienmuļā balsī atkārtoja:

—   Apskatiet labi!

Aiz klints atskanēja apspiests rēciens, — tā bija Sir Hana balss, kas sauca:

—   Mazulis pieder man! Atdodiet man viņu! Ko Brīvā Cilts iesāks ar cilvēka mazuli?

Akela ne ausu nepakustināja, viņš pateica vienīgi:

—   Apskatiet labi, ak Vilki! Kāda daļa Brīvajai Ciltij gar pavēlēm, kuras neizdod Brīvā Cilts pati? Apskatiet labi!

Sacēlās vispārēja dobja rūkšana, un kāds no četrgadīgiem vilcēniem atkārtoja Sir Hana jautājumu:

—   Ko Brīvā Cilts iesāks ar cilvēka mazuli?

Džungļu Likums nosaka: ja izceļas domstarpības par to, vai uzņemt kādu no jaunajiem Barā vai ne, tad vismaz diviem Bara locekļiem, atskaitot viņa tēvu un māti, jāgalvo par viņu.

—   Kas izteiksies par šo mazuli? — Akela jautāja. — Kurš no Brīvās Cilts izteiksies par to?

Atbildes nebija, un Viikumāte jau sāka gatavoties, jo zināja, ka šī būs viņas pēdējā cīņa, ja lieta nonāks līdz kautiņam.

Tad vienīgais no citas zvēru cilts, kam atļauts piedalīties Bara Padomē, — Balu, miegainais brūnais lācis, kurš jaunajiem vilcēniem mācīja Džungļu Likumu, vecais Balu, kas drīkst nākt un iet visur, kur vien patīk, jo viņš pārtiek vienīgi no riekstiem, saknēm un medus, — pacēlās pakaļkājās un ierūcās.

—  Cilvēka mazulis — cilvēka mazulis? — viņš sacīja. — Es izsakos šim cilvēka mazulim par labu. Viņš nekā ļauna nedarīs. Man nav runas dāvanu, bet es saku patiesību. Pieņemsim to tāpat kā citus, lai skraida Barā līdz. Es pats viņu mācīšu.

—   Tomēr mums vajadzīgs vēl otrs, — Akela teica. — Balu izteicās cilvēka mazulim par labu, un viņš ir mūsu mazuļu skolotājs. Kas vēl runās?

Melna ēna nogula laukuma vidū. Tā bija Bagira, Melnā Pantera, viscaur melna kā tinte, dažviet maziem, kā jau panterai, gaišiem lāsumiem, kas dažādā atgaismojumā laistījās kā smalks zīds. Visi pazina Bagiru, un neviens neuzdrošinātos stāties viņai ceļā, jo viņa bija tikpat viltīga kā Tabakijs, tikpat spēcīga kā bifelis un tikpat nevaldāma kā ievainots zilonis. Taču balss viņai bija lik salda kā meža medus, kas pil no koka, un spalva mīkstāka par pūkām.

—   Ak Akel un jūs Brīvā Cilts, —viņa murrāja, — jūsu sapulcē man nav gan balss tiesību; bet Džungļu Likums nosaka, ka gadījumā, ja rastos šaubas, vai nonāvēt kādu no jaunajiem vai ne, tad tāda dzīvību par zināmu maksu var izpirkt. Un Likums nenosaka, kas šo izpirkšanas maksu var vai nevar dot. Vai nav tiesa?

—   Pareizi! Pareizi! — jaunie vilki, kas vienmēr bija izsalkuši, sauca. — Klausieties Bagirā! Mazuli var izpirkt! Tāds ir Likums.

—   Zinādama, ka man nav tiesības šeit runāt, es lūdzu jums atļauju.

—   Runā! — sauca divdesmit balsu.

—   Nogalināt kailu mazuli ir kauna lieta. Bez tam pieaudzis viņš jums būs lielisks laika kavēklis. Balu izteicās viņam par labu. Tagad Balu vārdiem es pievienoju vienu treknu vērsi, kuru nomedīju kādu pusjūdzi no šejienes, ja saskaņā ar Likumu jūs uzņemat cilvēka mazuli savā vidū. Vai tas tik grūti?

Sacēlās vesela balsu vētra, kas sauca:

—   Ko tur tik daudz? Tāpat viņš nonīks ziemas lietainajās dienās. Gan viņš izceps saules tveicē. Kādu ļaunumu var mums nodarīt kails vardulēns? Lai viņš skraida Baram līdz. Kur ir vērsis, Bagira? Mēs pieņemam viņu.

Atskanēja Akelas dobjā balss, kas sauca:

—   Apskatiet, apskatiet labi, ak Vilki!

Mauglis vēl joprojām rotaļājās ar oļiem un nepiegrieza nekādas vērības vilkiem, kad tie cits pēc cita nāca un viņu aplūkoja. Beidzot viņi visi devās no kalna lejā uzmeklēt nogalināto vērsi; uz klints palika vienīgi Akela, Bagira, Balu un Mauglis ar saviem vilkiem. Sir Hans vēl arvien rēca kaut kur nakts tumsā, — viņš ļoti dusmojās, ka viņam nebija atdevuši Maugli.

—   Rūc vien, rūc, — Bagira ūsās noņurdēja, — nāks laiks, kad šis kailais radījums piespiedīs tevi citādi rūkt,'vai arī man nav ne jēgas par cilvēkiem.

—  Tas bija labi darīts, — Akela teica. — Cilvēki un viņu mazuļi ir ļoti gudri. Var gadīties, viņš mums būs palīgs grūtā brīdī.

—   Pareizi, palīgs grūtā brīdī, jo neviens nevar cerēt, ka mūžīgi būs Bara vadonis, — sacīja Bagira.

Akela neteica nekā. Viņš domāja par laiku, kāds pienāk katram Bara vadonim, kad spēki sāk zust un gaita diendienā kļūst gurdāka, līdz beidzot vilki paši to saplosa, un vietā nāk jauns barvedis, ko atkal nogalina, kad pienāk viņa reize.

-Ved viņu prom, — Akela sacīja Vilkutēvam, — un audzini to, kā pienākas Brīvās Cilts loceklim.

Un tā, pateicoties Bagiras vērsim un Balu labajam vārdam, Mauglis tika uzņemts Sioni Vilkubarā.

Tagad nu jums jāsamierinās ar to, ka mēs pārcelsimies gadus desmit vai vienpadsmit uz priekšu, vienīgi iedomājoties to brīnišķīgo dzīvi, kāda Mauglim bijusi vilku vidū, jo, ja visu to aprakstītu, tad iznāktu daudzas grāmatas. Viņš auga kopā ar vilcēniem, kaut gan tie, protams, drīz kļuva lieli, kamēr viņš joprojām palika tikai bērns, un Vilkutēvs mācija viņam savus amatus, mācīja izprast visu lietu nozīmi džungļos, līdz pat visniecīgākais čaukstiens zālē, katra siltās nakts klusā nopūta, pūces brēciens gaisā, katrs .sikspārņa nagu skrāpējiens, tam uz mirkli uzmetoties kokā, un katrs ūdens šļakstiens, ikvienai mazai zivtiņai palecoties dīķī, mazajam Mauglim nozīmēja to pašu, ko veikalniekam darbs kantorī. Kad nebija mācību, Mauglis sēdēja piesaulē, gulēja, ēda un atkal gulēja; ja viņš bija netīrs vai sakarsis, tad peldējās meža dīķī; bet, ja viņam iegribējās medus (Balu viņam iestāstīja, ka medus un rieksti tikpat garšīgi kā svaiga gaļa), viņš rāpās kokos pēc tā, un Bagira viņam mācīja, kā tas jādara. Parasti Bagira izstiepās uz kāda zara un sauca: — Rāpies augšā, Mazais Brāli! — Un sākumā Mauglis rāpās gluži kā pērtiķis-sliņķis, bet vēlāk sviedās no zara uz zaru gandrīz tikpat veikli kā pelēkais pērtiķis. Bara sapulcēs viņš ieņēma savu vietu uz Padomes Klints, un te nu viņš ievēroja, ka, tiklīdz viņš kādu vilku ciešāk uzlūkoja, tas bija spiests novērst skatienu, un Mauglis joka pēc mēdza to bieži atkārtot. Citreiz viņš izvilka garus ērkšķus no savu biedru ķetnām, jo vilki ļoti cieta no ērkšķiem un dadžiem, kas ķērās viņu spalvās. Naktīs viņš devās lejā no kalniem apstrādātajos laukos un ļoti ziņkārīgi nolūkojās ciema ļaudīs, kas rosījās savās būdās, bet cilvēkiem viņš neuzticējās, jo Bagira viņam bija parādījusi četrstūrainu kasti ar aizkrītošām durtiņām, tik mākslīgi džungļos paslēptu, ka viņš reiz tikko tajā neiekļuva, un paskaidrojusi, ka tas esot slazds. Visvairāk viņam patika kopā ar Bagiru ielīst siltā, tumšā meža biezoknī, lai tur visu dienu nogulētu, bet naktīs noraudzīties Bagiras medībās. Bagira uzbruka katram pa labi un pa kreisi, ja bija izsalkusi, un tāpat darīja Mauglis — ar vienu izņēmumu. Tiklīdz viņš bija jau paaudzies un sāka vairāk ko saprast, Bagira viņam pateica, ka viņš nekad nedrīkst uzbrukt mājlopiem, jo par viņa uzņemšanu Barā samaksāts ar vērša dzīvību.

— Visi džungļi ir tavi, — Bagira sacīja, — un tu vari r?onā7 vēt katru, kas tev pa spēkam; bet tā vērša dēj, ar kuru tevi izpirka tu nekad nedrīksti nogalināt vai ēst ne jaunu, ne vecu mājlopiu Tāds ir Džungļu Likums.

Mauglis godbijīgi paklausīja.

Viņš auga un pieņēmās spēkā kā jau zēns, kam nav jārūpējas par skolas mācībām un ne par ko citu pasaulē nav jādomā kā tikai par ēšanu. ;

Viikumāte vienu otru reizi viņam pateica, ka Sir Hanam nevarot uzticēties un ka dienās reiz viņam Sir Hans būšot jāpieveic. Jauns vilcēns katru brīdi atcerētos šo padomu, taču Mauglis to piemirsa, jo viņš bija tikai zēns, lai gan droši vien sauktu sevi par vilku, ja prastu runāt kādā cilvēku valodā.

Džungļos Sir Hans pastāvīgi krustoja viņa ceļu, jo, Akelam kļūstot arvien vecākam un nespēcīgākam, klibais tīģeris sadraudzējās ar Bara jaunākajiem vilkiem, kuri viņam sekoja, uzlasīdami viņa ēdiena atliekas, ko Akela nekad nepieļautu, ja vien

drīkstētu parādīt savu varu, kā pienākas. Sir Hans paglaimoja tiem un brīnījās, ka tādi jauni, spēcīgi mednieki ļaujas, lai tos vada mirstošs vilks un cilvēka mazulis.

—   Stāsta, — Sir Hans arvien iebilda, — ka Padomes sēdēs jūs nedrīkstot viņam acīs raudzīties.

Un jaunie vilki rūca un bozās.

Bagira, kas vienmēr visu redzēja un dzirdēja, kaut ko noprata un pāris reižu skaidri un gaiši pateica Mauglim, ka Sir Hans kādā jaukā dienā varot viņu saplosīt, bet Mauglis smējās un atbildēja:

—   Manā pusē ir'Bars un tu; un Balu, kaut arī viņš ir tik slinks, mani aizstāvēdams, var dot vienu vai divus belzienus. Kas man ko baidīties?

Bija ļoti tveicīga diena, kad Bagirai iešāvās prātā jauna doma, kuru izraisīja kaut kas, ko viņa bija dzirdējusi. Varbūt Dzeloņcūka Sahi bija viņai to iečukstējusi; bet, kad viņi atradās dziļi džungļos un kad zēns gulēja, galvu uz Bagiras melnās, skaistās muguras nolicis, viņa sacīja Mauglim:

—   Mazais Brāli, cik reižu esmu tev jau teikusi, ka Sir Hans ir tavs ienaidnieks?

—   Tu esi teikusi to tik daudzas reizes, cik šai palmai riekstu, — atbildēja Mauglis, kas, protams, neprata skaitīt. — Kas par to? Man nāk miegs, Bagira, un Sir Hanam tik vien ir kā garā aste un skaļā valoda, gluži kā Pāvam Moram.

—  Tagad nav nekāda gulēšana. To zina Balu; to zinu es; to zina arī Bars; pat dumjākās no dumjākajām stirnām to zina. Tabakijs arī tev to ir teicis.

—   Hā! Hā! — Mauglis iesaucās. — Nesen Tabakijs ieradās pie manis un rupji pateica, ka es esot kails cilvēka mazulis, kurš nespējot pat ne zemesrieksta izrakt; bet es satvēru Tabakiju aiz astes un reizes divas laidu pret palmu, lai pamācītu viņu pieklājīgāk uzvesties.

—   Tas nu gan bija muļķīgi darīts; jo, lai gan Tabakijs ir īsts mēlnesis, viņš tomēr varēja pastāstīt kaut ko, kas uz tevi pašu zīmējas. Atdari acis, Mazo Brāli! Džungļos Sir Hans neiedrošināsies tev uzbrukt, bet iegaumē, ka Akela ir ļoti vecs un drīz pienāks diena, kad viņš nespēs vairs pieveikt briedi, un tad viņš vairs; nebūs barvedis. Daudzi vilki, kas tevi apskatīja, kad tu pirmo reizi biji atvesta uz Padomi, arī ir jau veci, bet jaunie tic tam, ko viņiem māca Sir Hans, — ka cilvēka mazulim neesot vietas Barā. Drīz tu būsi jau pieaudzis cilvēks.

—  Un kas tad ir cilvēks? Vai tad viņš nedrīkst skraidīt kopā ;ir saviem brāļiem? — Mauglis jautāja. — Esmu piedzimis džungļos. Esmu pildījis Džungļu Likumu, un nav neviena vilka, kam es nebūtu izvilcis ērkšķi no viņa ķetnas. Protams, tie ir mani brāļi.

Bagira izstiepās visā garumā un pievēra acis.

—  Mazo Brāli, — viņa teica, — patausti man te zem žokļa.

Mauglis pastiepa savu brūno, spēcīgo roku, un taisni zem Bagiras zīdspalvainā zoda, kur apaļos, spēcīgos muskuļus klāja spīdīgās spalvas, viņš sataustīja mazu, kailu laukumiņu.

—  Neviens džungļu iemītnieks nezina, ka es, Bagira, nēsāju šo zīmi — kaklinieka zīmi; un tomēr, Mazais Brāli, es piedzimu starp cilvēkiem, un mana māte pat nomira pie cilvēkiem — Udeipuras karaļpils galma sprostā. Tāpēc es tevi toreiz Padomē izpirkti, kad tu vēl biji mazs, kails bērniņš. Jā, arī es esmu dzimusi pie cilvēkiem. Nekad es nebiju redzējusi džungļus. Mani turēja sprostā un baroja no dzelzs trauka, līdz kādā naktī es pēkšņi sajutu, ka esmu Bagira — Pantera, bet ne cilvēku rotaļlieta, un ar vienu ķetnas belzienu es notriecu viņu muļķīgo atslēgu un aizbēgu; un, tā kā es biju iepazinusi cilvēku parašas, tad džungļos; kļuvu bīstamāka par Sir Hanu. Vai nav tā?

—   Jā, — Mauglis teica, — džungļos visi baidās no Bagiras — visi, izņemot Maugli.

—  Ak, tu taču esi cilvēka mazulis, — Melnā Pantera ļoti maigi teica, — un, kā es atgriezos savos džungļos, tā tev beidzot būs jādodas atpakaļ pie cilvēkiem — pie cilvēkiem, kuri ir tavibrāļi, — ja tikai tevi nenogalinās kādā Padomes Sapulcē.

—   Bet kāpēc, kāpēc mani kāds lai saplosītu? — Mauglis jautāja.

—  Skaties manī, — Bagira teica, un Mauglis raudzījās viņai cieši acīs. Pēc pusminūtes lielā pantera novērsa savu skatienu;

—  Redzi, tāpēc, — lapas ar ķetnu rušinādama, sacīja Bagira. — Arī es nevaru tev acīs skatīties, kaut gan esmu dzimusi starp cilvēkiem un mīlu tevi, Mazais Brāli. Pārējie tevi ienīst^ tāpēc ka viņu skatiens nevar panest tava skatiena; tapec, ka tu esi gudrs; tāpēc, ka tu izvelc ērkšķus no viņu ķetnām; tapec, ka tu esi cilvēks.

—  Es to nezināju,.-— Mauglis skumji sacīja un sarauca savas biezās, tumšās uzacis.

—  Kāds ir Džungļu Likums? Vispirms dod belzienu un tikai tad runā. Tavas bezrūpības dēļ viņi tevī pazīst cilvēku. Bet. esi prātīgs. Es paredzu, ja. Akelam nākamreiz medības neveiksies; rt.

an viņam jau katra reizi grūtāk nākas sagūstīt briedi, — Bars sacelsies pret viņu un arī pret tevi. Viņi sasauks Klintskalnā Džungļu Padomi un tad — un tad — nu es zinu! — Bagira pietrūkdamās iesaucās. — Dodies labi drīz lejā uz ļaužu mitekļiem un atnes no turienes kādu no Sarkanajām Puķēm, kuras viņiem tur aug; un, kad pienāks laiks, tā tev būs daudz spēcīgāks palīgs nekā es vai Balu, vai arī tie no Bara, kuri tevi mīl. Dabū Sarkano Puķi.

Ar Sarkano Puķi Bagira domāja uguni, jo neviens Džungļu iemītnieks neuzdrošinās saukt to īstā vārdā. Visi zvēri dzīvo nāves bailēs no uguns un izdomā simtiem dažādu veidu tās apzīmēšanai.

Sarkano Puķi? — Mauglis jautāja. — Tā uzplaukst ārpus yiņu būdiņām, mijkrēslī. Es kādu atnesīšu.

—  Tā runā cilvēka mazulis, — lepni sacīja Bagira. — Iegaumē, ka tā aug mazos podiņos. Pagādā jo drīz vienu un turi pie sevis, kamēr ievajadzēsies.

—   Labi! — Mauglis teica. — Es eju. Bet vai tu esi pārliecināta, ak mana Bagira, — viņš ar rokām apvija viņas skaisto kaklu un ieskatījās dziļi viņas lielajās acīs, — vai esi pārliecināta, ka tas ir Sir Hana darbs?

—    Zvēru pie salauztās atslēgas, kas mani atsvabināja, es esmu pārliecināta, Mazais Brāli.

—  Tad zvēru pie vērša, kurš izpirka manu dzīvību, es Sir Hanam to bagātīgi atmaksāšu un varbūt vēl ar uzviju, — Mauglis sacīja un aizdrāzās projām.

—   Tas ir cilvēks. Tas ir īsts cilvēks, — Bagira pie sevis sacīja, atkal noguldāmās. — Ak Sir Han, nevar iedomāties apkaunojošākas medības kā tās, kad tu desmit gadus atpakaļ medīji šo Vardulēnu!

Mauglis rikšiem devās arvien tālāk un tālāk cauri meža biezoknim, un sirds viņam strauji pukstēja. Jau cēlās vakara migla, kad viņš nonāca pie midzeņalas, atvilka elpu un palūkojās uz ieleju. Vilcēni bija izgājuši, bet Viikumāte alas dibenā no viņa straujās elpošanas vien jau nojauta, ka viņas Vardulēnu kaut kas uztrauc.

—   Kas tev kaiš, dēliņ? — viņa jautāja.-

—   Sikspārņi melš šo to par Sir Hanu, — viņš atsaucās. — Šonakt es medīšu druvās.

Un viņš steidzās lejup caur krūmājiem uz upīti, kura tecēja dziļi ielejā. Tur viņš apstājās, jo izdzirda Bara medību troksni,

viņš dzirdēja vajātā un ielenktā Sambura maurošanu un šņākšanu. Tad atskanēja skarbi, spīvi jauno vilku kaucieni:

—  Akel! Akel! Lai Vientuļais Vilks parāda savu spēku! Ceļu Bara vadonim! Meties virsū, Akel!

Jādomā, Vientuļais Vilks taisīja lēcienu, bet neveiksmīgi, jo Mauglis dzirdēja viņu zobu saciršanos un tad kaucienu, kad Samburs ar priekškājām to pasita gar zemi.

Mauglis ilgāk vairs negaidīja, bet skriešus devās tālāk; un Bara troksnis aizmugurē kļuva arvien klusāks, kad viņš nonāca labības laukos, kur dzīvoja cilvēki.

«Bagirai taisnība,» viņš elsoja, piemeties kādā zāļu kaudzē zem būdas loga. «Mums abiem ar Akelu rītdiena būs izšķiroša.»

Tad viņš piespieda vaigu cieši pie loga rūts un vēroja uguni pavardā. Viņš redzēja, ka zemkopja sieva piecēlās un nakts tumsā baroja uguni ar melniem klučiem; un, kad atausa rīts un migla kļuva balta un dzestra, viņš ieraudzīja cilvēka bērnu, kurš paņēma no klūgām pītu groziņu, kas iekšpusē bija izziests ar māliem, piepildīja to ar sarkankvēlām kokoglēm, pārsedza ar gultas segu un steidzās uz laidaru lopus kopt.

—  Vai tas viss? — Mauglis sacīja. — Ja jau tāds mazulis var to darīt, tad nav nemaz ko baidīties.

Un viņš apsitās ap stūri zēnam pretim, izrāva viņam podu no rokām un nozuda miglā, atstādams zēnu bailēs raudam.

«Viņi ļoti līdzīgi man,» Mauglis prātoja, iepūzdams podiņā, kā bija redzējis sievu darām. «Šī lieta nonīks, ja es to nebarošu.» Un viņš meta zarus un sausas koka mizas uz sarkanajām oglēm. Puspiekalne viņš sastapa Bagiru, viņas spalvā rasas pilieni mirdzēja kā mazas sudraba pērlītes.

—   Akela zaudējis, — Pantera teica. — Jau pagājušajā nakti viņi būtu to nonāvējuši, bet tu arī viņiem esot vajadzīgs. Viņi jau meklēja tevi kalnā.

—   Es biju uzartajos laukos. Esmu gatavs. Redzi! — Mauglis pacēla ogļu podiņu.

—   Labi! Esmu redzējusi, ka cilvēki iegrūž tanī sausu zaru un galā tūliņ uzplaukst Sarkanā Puķe. Vai tu nebaidies?

—   Nē. Kāpēc baidīties? Tagad es atceros — ja tik tas nav sapnis, — ka toreiz, kad vēl nebiju vilks, es gulēju Sarkanās Puķes tuvumā, un man bija tik silti un patīkami.

Visu dienu Mauglis sēdēja midzeņalā, sargādams savu uguns podiņu un grūzdams tajā sausus zarus, lai redzētu, kā tie deg. Beidzot viņš atrada zaru, kas viņam patika, un vakarā, kad ieradās Tabakijs un diezgan strupi paziņoja, ka viņu gaidot uz Padomes Klints, viņš tikmēr smējās, kamēr Tabakijs aizbēga. Tad, arvien vēl smiedamies, Mauglis devās uz Padomes sanāksmi.

Akela, Vientuļais Vilks, gulēja līdzās savam klintsbluķim, kas nozīmēja, ka barveža vieta brīva, bet Sir Hans savu piekritēju, atkritumu grauzēju vilku pavadībā staigāja šurpu turpu, klausīdamies viņu atklātajos glaimos. Bagira nogulās līdzās Mauglim, kas uguns podiņu turēja starp ceļiem. Kad visi bija sanākuši, Sir Hans iesāka runāt, — nekad viņš to neuzdrošinātos, ja Akela būtu vēl spēka gados.

—  Viņam nav tiesības to darīt, — čukstēja Bagira. — Pasaki tā. Viņš ir suņu dzimuma. Viņš sabīsies.

Mauglis pietrūkās kājās.

—   Brīvā Cilts, — viņš sauca, — vai Sir Hans ir Bara vadonis? Kāda tīģerim daļa gar mūsu Bara vadīšanu?

—   Redzēdams, ka barveža vieta brīva, un uzaicināts izteikties … — Sir Hans iesāka.

—   Kas uzaicināja? — Mauglis jautāja. — Vai mēs visi esam šakāļi, lai lišķētu šī lopu bendētāja priekšā? Barveža vēlēšanas ir vienīgi Bara paša lieta.

Atskanēja saucieni:

—   Turi muti, tu cilVēka mazuli!

—   Lai viņš runā. Viņš pildījis mūsu Likumu.

Un tad pēdīgi dobji nodunēja veco vilku balsis:

Lai runā Mirušais Vilks!

Kad Barvedis nav varējis medījumu pieveikt, tad viņu sauc par Mirušo Vilku tik ilgi, kamēr viņš vēl dzīvo, bet viņa mūžs nav vairs ilgs.

Akela gurdi pacēla savu veco galvu.

—  Brīvā Cilts un ari jūs, Šir Hana šakāļi, divpadsmit gadus es esmu jūs vadījis medībās, un visā šai laikā neviens nav ne sagūstīts, ne sakropļots. Tagad es cīņu zaudēju. Jūs zināt, ka šī ļaunprātība bija sagatavota. Jūs zināt: lai pierādītu manu nespēku, mani dzina virsū nenogurdinātam briedim. Tas bija ļoti gudri darīts. Jums ir tiesība mani šeit, uz Padomes Klints, saplosīt. Tāpēc es jautāju, kurš nāks un nobeigs Vientuļo Vilku^ Jo saskaņā ar Džungļu Likumu man tiesība prasīt, lai jūs nāktu pa vienam.

Iestājās ilgs klusums, jo neviens vilks neiedrošinājās viens uzsākt cīņu ar Akelu uz dzīvību un nāvi. Tad Šir Hans ierēcās:

—   Oho! Kam tik daudz noņemties ar šo bezzobaino muļķi? Viņš jau nolemts nāvei! Un šis cilvēka mazulis — tas gan pārāk ilgi ir slaistījies pasaulē. Brīvā Cilts, no pat sākta gala viņš bijis mans laupījums. Atdodiet man viņu. Apriebušās man šī pusvilka, puscilvēka muļķības. Jau desmit gadu viņš te džungļos ir bijis par apgrūtināšanu. Atdodiet man cilvēka mazuli, vai arī es medīšu šeit vienmēr un neatstāšu jums ne kaula skrambas. Viņš ir cilvēks, cilvēka mazulis, un es ienīstu viņu ar visu savu miesu un asinīm!

Tad vairāk nekā puse Bara iegaudojās:

—  Cilvēks! Cilvēks! Kas mums var būt kopējs ar cilvēku? Lai viņš iet savu ceļu!

—   Un lai saceļ visus ciemata ļaudis pret mums? — Šir Hans rēca. — Nē, atdodiet viņu man. Viņš ir cilvēks, un neviens no mums nespēj viņam acīs skatīties.

Akela atkal pacēla galvu un sacīja:

—   Viņš ēdis mūsu barību. Viņš gulējis kopā ar mums. Viņš dzinis mums medījumu. Nevienu Džungļu Likuma burtu viņš nav pārkāpis.

—   Un es samaksāju ar veselu vērsi, kad viņu uzņēma. Vērša vērtība nav liela, bet Bagiras gods gan ir kaut kas, par ko viņa varbūt pat cīnīsies, — maigā balsī teica Bagira.

—  Vērsis, ar ko maksāts desmit gadus atpakaļ! — šņāca Bars. — Kāda mums daļa par desmit gadus dēdējušiem kauliem?

—   Un par dotā varda pildīšanu? — savus baltos zobus atņirgdama, Bagira atcirta. — Ne velti jūs saucaties Brīvā Cilts!

—   Neviens cilvēka mazulis nevar dzīvot kopā ar Džungļu Cilti! — Šir Hans kauca. — Atdodiet man viņu!

—  Ja neskaita asinsradniecību, citādi viņš pilnīgi mūsu brālis, — Akela turpināja, — un jūs gribat viņu nogalināt! Patiesību sakot, esmu dzīvojis par ilgu. Daži no jums palikuši par mājlopu ēdājiem, par citiem esmu dzirdējis, ka tie, Šir Hana samācīti, tumšās naktīs staigājot pa ciematiem, bērnus no durvju priekšām zagdami. Tāpēc zinu, ka jūs esat gļēvuļi, un kā ar gļēvuļiem es runāju. Protams, man jāmirst, un manai dzīvībai nav nekādas vērtibas, pretējā gadījumā es to atdotu cilvēka mazuļa labā. Bet Bara goda dēļ — sīks nieks, kuru jūs, bez vadoņa dzīvodami, esat piemirsuši, — es apsolu, kad pienāks mana reize mirt, ne zoba pret jums neatņirgt, ja vien jūs atļausiet cilvēka mazulim iet savu ceļu. Es miršu bez cīniņa. Tas aiztaupīs Baram vismaz trīs dzīvības. Vairāk es neko nevaru darīt; bet, ja jūs vēlaties, tad es varu glābt jūs no negoda par sava brāļa nogalināšanu, kurš neko nav noziedzies, brāļa, par kuru ir galvots un kurš uzņemts Bara saskaņā ar Džungļu Likumu.

—   Viņš ir cilvēks — cilvēks — cilvēks! — šņāca Bars; un lielākā daļa vilku sāka pulcēties ap Šir Hanu, kura aste jau šaudījās.

—  Tagad tava reize, — Bagira sacīja Mauglim. — Mēs nevaram neko vairāk kā vien cīnīties.

Uguns podiņu rokās, Mauglis saslējās visā augumā. Tad viņš izstiepa rokas un nožāvājās Baram taisni acīs; bet viņu pārņēma dusmas un skumjas, jo vilki, kā jau vilki, nekad vēl nebija izrādījuši, cik ļoti viņu ienīst.

—  Klausieties jūs! — viņš sauca. — Nav vajadzīga šāda suniska pļāpāšana. Šonakt jūs man tik daudzas reizes esat teikuši, ka es esot cilvēks (bet patiesībā es visu mūžu būtu palicis kopā ar jums kā vilks), līdz es sajutu, ka jums taisnība. Tāpēc es, kā daždien cilvēks, vairs nesaukšu jūs par saviem brāļiem, bet par segiem (suņiem). Ne jūs būsiet noteicēji, ko gribētu vai negribētu darīt. Tagad ir m a n teikšana; un, lai tas būtu labāk saprotams, es, Cilvēks, te atnesu Sarkano Puķi, no kuras jūs, suņi, baidāties.

Viņš nosvieda uguns podu zemē, un dažas kvēlojošas ogles izbira sausajā sūnā, kas uzliesmoja, tā ka viss Bars šausmās atvirzījās no šaudīgajām liesmām.

Mauglis iegrūda ugunī sausu zaru, līdz tas sprakšķēdams aizdegās, un tad, pārbijušos vilku vidū stāvēdams, sāka vicināt to sev ap galvu.

—  Tagad tu esi valdnieks, — Bagira paklusi teica. — Glāb Akelu no nāves. Viņš arvien bijis tavs draugs.

Akela, niknais, vecais vilks, kurš nekad savā mūžā nebija lūdzis žēlastības, tagad lūdzoši paskatījās uz Maugli, kas, garajiem, melnajiem matiem pār pleciem plīvojot, stāvēja gluži kails degošā zara gaismā, un liesmu ēnas drebēdamas šaudījās uz visām pusēm.

—  Labi! — Mauglis sacīja, gurdi apkārt raudzīdamies. — Redzu, jūs esat suņi. Es aizeju no jums pie saviem ļaudīm, ja vien tie ir mani ļaudis. Džungļi man uz laikiem slēgti, un man jāaizmirst jūsu valoda un jūsu draudzība; bet es būšu žēlsirdīgāks nekā jūs. Un tāpēc, ka, izņemot asinsradniecību, citādi esmu bijis jūsu brālis, es apsolu, kad būšu cilvēks starp cilvēkiem, jūs tā nenodot cilvēkiem, kā jūs mani nodevāt. — Viņš paspēra uguni ar kāju, un dzirkstis uzšāvās augstu gaisā. — Barā mums nav ko naidoties. Taču ir viens parāds, kas man pirms aiziešanas jānolīdzina.

Viņš virzījās uz to pusi, kur tupēja Sir Hans, stulbi uguns liesmās blenzdams, un sagrāba to aiz bārdas kušķa pazodē. Bagira sekoja viņam, baidīdamās, ka kaut kas nenotiek.

—   Piecelies, suns tāds! — Mauglis sauca. — Piecelies, kad cilvēks runā, vai arī es nosvilināšu tavu kažoku!

Sir Hans pieglauda ausis cieši galvai un piemiedza acis, jo liesmojošais zars bija ļoti tuvu.

—  Sis lopu bendētājs teica, ka saplosīšot mani Padomē, tāpēc ka nav varējis mani mazu nogalināt. Se tev, še tev, — tā mēs, cilvēki, ieperam suņus. Mēģini kaut muti pavērt, Lengri, un es iegrūdīšu Sarkario Puķi tev rīklē!

Viņš sita Sir Hanam ar zaru pa galvu, un tīģeris nāves bailēs kauca un smilkstēja.

—   Tā! Apsvilušais džungļu runci — tagad ej! Bet iegaumē, kad nākamreiz es ieradīšos uz Padomes Klints, kā cilvēkam nākas, manu galvu segs Sir Hana āda. Un tālāk: Akela dzīvos brīvi, kā viņam tīk. Jūs nedrīkstat viņu nogalināt, jo es to negribu. Nedomāju, ka jūs šeit ilgi tupēsiet, mēles izkāruši, it kā jūs būtu kas vairāk par suņiem, kurus es aizdzenu — šitā, vei! Prom!

Uguns zara galā sāka šausmīgi liesmot, un Mauglis sita ar to pa labi un pa kreisi, un vilki kaukdami metās projām, bet krītošās dzirkstis apsvilināja tiem spalvu. Palika vienīgi Akela, Bagira un varbūt kāds desmits vilku, Maugļa piekritēju. Tad Mauglim krūtīs kaut kas tik savādi iesūrstējās kā vēl nekad visā mūžā, un viņš sāka elsāt un šņukstēt, un asaras ritēja pār viņa vaigiem.

—   Kas tas? Kas tas? — viņš teica. — Man negribas no džungļiem aiziet; nezinu, ko tas nozīmē. Vai es mirstu, Bagira?

—   Nē, Mazo Brāli. Tās ir vienīgi asaras, kā jau cilvēkam, — Bagira sacīja. — Tagad es zinu, ka tu esi pieaudzis cilvēks, ne vairs cilvēka mazulis. No šī brīža džungļi tev uz visiem laikiem aizveras. Lai līst asaras, Maugli. Tās ir tikai asaras.

Un Mauglis sēdēja un raudāja, it kā viņam sirds pušu plīstu; savā mūžā viņš nekad nebija raudājis.

—  Tagad, — viņš sacīja, — es iešu pie cilvēkiem. Bet pirms man jāatvadās no mātes.

Un viņš devās uz alu, kur viņa ar Vilkutēvu dzīvoja, un, galvu viņai piespiedis, atkal raudāja, bet četri vilcēni žēli gaudoja.

—   Jūs neaizniirsīsiet mani? — Mauglis jautāja.

—   Nekad, kamēr vien spēsim pēdas dzīt, — mazie atsaucās. — Arī kā cilvēks atnāc kādreiz piekalnē, un mēs ar tevi parunāsimies, bet naktīs mēs iesim tīrumos rotaļāties ar tevi.

—   Nāc drīz atpakaļ! — Vilkutēvs teica. — Ai tu mazais, gudrais Vardulēn, nāc drīz, jo mēs paliekam veci — tava māte un es.

—   Nāc drīz, — sacīja Viikumāte, — mans mazais, kailais dēliņ, jo dzirdi, cilvēkbērns, tevi esmu mīlējusi vairāk nekā savus mazuļus.

—  Nākšu, katrā ziņā nākšu, — Mauglis sacīja, — un tad es nākšu, lai noklātu Sir Hana ādu uz Padomes Klints. Neaizmirstiet mani! Pasakiet visiem džungļos, lai mani neaizmirst!

Ausa rīts, kad Mauglis viens devās no kalna lejā; lai sastaptos ar noslēpumainajām būtnēm, kas saucās par cilvēkiem.

SIONl BARA MEDĪBU DZIESMA

Tai rītā, gaismai austot, Saniburs iebrēcās

Vienreiz, otrreiz un atkal!

Un stirna iztraucēta mežā aizsteidzās

No dīķmalas, kur padzerties tā nāk.

Tik es to uzlūkoju vērīgāk Vienreiz, otrreiz un atkal!

Kad rītā, gaismai austot, Samburs iebrēcās

Vienreiz, otrreiz un atkal!

Vilks bikliem, klusiem soliem mājup atzagās

Un Baram pateica, kur rodams medījums,

Tad meklēt, pēdas dzīt it visiem nācās mums

Vienreiz, otrreiz un atkal!

Kad, gaismai ataustot, Bars nikni gaudot sāk

Vienreiz, oirreiz un atkal,

Lai džungļos visi laikus pazust māk!

Bars mednieks labs, — pat tumsā saredzēs!

Ko brīnāties?! Prom! Prom!

Balss džungļos noskanēs

Vienreiz, otrreiz un atkal!

KA A MEDĪBAS

Prieks leopardam — paša lasainums; bet ragi — lepnums bizonim. Arvienu centies tīrigs būt: tā spēka zīme katram medniekam. Ja gadītos, ka vērsēns vai ar niknais Samburs tevi māc, To citiem izkliegt nesteidzies, jo sen jau viņu spēks tiek slavināts. Un mazulīšiem pāri nedari, par māsu vai par brāli sauc; Tiem māte —nikns mežazvērs var būt, kas atriebt spēs, vai liegts vai ļauts «Kas spēkos mēroties ar mani spēj!» teic pusaudzis un nebeidz smiet. Bet džungļi plaši, niecīgs viņš. Liec vērā to un labāk klusu ciet.

Balu pamācība.

Viss, par ko šeit stāstīts, notika ilgi pirms Maugļa aiziešanas no Sioni kalnu Vilkubara un pinms viņa atriebšanās tīģerim Šir Hanam. Tas bija tolaik, kad Balu viņam mācīja Džungļu Likumu. Lielais, nopietnais, vecais, rūsganais lācis bija sajūsmināts par tik atjautīgu skolnieku, jo jaunie vilcēni mācījās tikai tik daudz no Džungļu Likuma, cik tas bija nepieciešams viņu Cilts un Bara prasībām, un tūliņ aizbēga, tiklīdz bija iemācījušies Medību Dziesmas vārdus: «Klusa gaita, acis, kas tumsā redz; ausis, kas dzird vēja pūsmu pat midzeņalās, un asi, balti zobi — visas šīs' lietas ir mūsu brāļu pazīmes, izņemot Šakāli Tabakiju un Hiēnu, kurus mēs nīstam.»

Bet Mauglim, kā jau cilvēka bērnam, vajadzēja mācīties daudz vairāk. Dažreiz, džungļos apkārt klīzdama, ieradās arī Bagira, Melnā Pantera, paraudzīties, kā viņas luteklim veicas, atspieda galvu pret koku un ņurrādama klausījās, kā Mauglis atbildēja Balu tās dienas uzdevumu. Puisēns gandrīz tikpat labi rāpās_kokos kā peldēja un peldēja gandrīz tikpat labi kā skrēja. Tāpēc Balu, Likumu izskaidrotājs, mācīja viņam Meža un Ūdens Likumus: kā atšķirt nokaltušu zaru no vesela; kā pieklājīgi uzrunāt meža bites, ja viņš kādreiz nokļūst pie to stropa pēdas piecdesmit no zemes; ko teikt Sikspārnim Mangam, ja to dienvidū kokā iztraucē; un kā brīdinā,t ūdensčūskas, pirms metas dīķī peldēties. Neviens džungļu iemītnieks nemīl, ja viņu traucē, un katrs gatavstūliņ uzbrukt miera traucētājam. Tāpat Mauglis iemācījās arīf

Svešinieka Medību Saucienu, kas skaļi jāatkārto tik ilgi, kamēr ,il ;aucas, ja kāds džungļu iemītnieks medī ārpus savām robežām, tulkojumā tas skan: «Ļaujiet man šeit pamedīt, jo esmu izsalcis,» — uz ko parasti atbild: «Medī uzturam, ne izpriecai.»

Tas rāda, cik daudz Mauglim bija jāizmācās no galvas, un viņš ļoti nogura, vai simtiem reižu vienu un to pašu atkārtodams; bet reiz, kad Mauglis dabūja pāris pliķu un dusmās aizbēga, Balu sacīja Bagirai:

—   Cilvēka mazulis paliek cilvēka mazulis, viņam jāiemācās visi Džungļu Likumi.

—   Bet apdomā, cik viņš mazs, — teica Melnā Pantera, kura to pilnigi izlutinātu, ja viņai ļautu vaļu. — Kā lai viņa mazā galviņa iegaumē visas tavas garās runas?

—   Vai džungļos ir kaut kas tik mazs, ko nevarētu nogalināt? Tāpēc es mācu viņam visas šīs lietas, un tāpēc, ja viņš ko piemirst, es dažreiz viņu tā ļoti maigi iepļaukāju.

—   Maigi! Ko tu sajēdz no maiguma, vecā Dzelzsķetna? — Bagira rūca. — Šodien viņa ģīmis viss vienos zilumos no tava maiguma. Ak tu!

—   Labāk lai viņš ir no galvas līdz kājām vienos zilumos, ko saņēmis no manis, kas viņu mīl, nekā krīt kādreiz nelaimē nezināšanas dēļ, — Balu ļoti nopietni atbildēja. — Patlaban es viņam mācu Džungļu Gudrības Vārdus, kas viņu aizsargās no Putnu un Čūsku Cilts un no visiem četrkājainiem medniekiem, izņemot viņa paša cilti. Ja vien ir iegaumējis vajadzīgos vārdus, viņš jau tagad džungļos var kuru katru pasaukt sev palīgā. Vai tas nav nieka pliķa vērts?

—   Labi, tikai pielūko, ka nenosit cilvēka mazuli. Viņš nav nekāds koka stumbrs, pie kura tu vari savus trulos nagus asināt. Bet kādi tad ir Gudrības Vārdi? Man gan labāk patīk palīdzēt nekā palīdzību lūgt, — Bagira pastiepa vienu ķetnu un apbrīnoja tās tēraudzilos, īlenveidīgos nagus, — tomēr es tos gribētu zināt.

—   Es pasaukšu Maugli, ja gribēs — viņš tev noskaitīs. — Panāc šurp, Mazo Brāli!

—   Man galva dūc kā bišu strops, — kaut kur virs viņu galvām atsaucās sīka, dusmīga balss, un Mauglis nolaidās pa koka stumbru ļoti noskaities un sapīcis un, tiklīdz bija sasniedzis zemi, piebilda: — Es nāku pie Bagiras, nevis pie tevis, vecais, resnais Balu!

—     Tas man gluži vienalga, — Balu teica, kaut gan jutās aizskarts un apvainots. — Noskaiti Bagirai tos Džungļu Gudrības Vārdus, ko es tev šinīs dienās iemācīju.

—   Kādas cilts Gudrības Vārdus? — Mauglis jautāja, priecādamies, ka var palepoties ar savām zināšanām. — Džungļos ir daudzējādas valodas. E s tās visas protu.

—   Mazliet jau nu proti, bet ne tik daudz. Redzi, Bagira, savam skolotājam viņi nekad nepateicas. Neviens knēvelis vilcēns vēl nekad nav atnācis, lai pateiktos vecajam Balu par mācībām. Nu, tad noskaiti Mednieku Cilts vārdus — lielais zinātājs!

—  Mums Vienas asinis, jums un man, — Mauglis teica, izrunādams lāču valodā vārdus, kādus Mednieku Cilts lieto.

—   Labi. Tagad putnu vārdus.

Mauglis atkārtoja, nobeigdams teicienu ar Vanaga svilpienu.

—  Un tagad Čūsku Cilts vārdus, — Bagira sacīja. Atbildes vietā atskanēja pilnīgi neaprakstāms šņāciens, un

Mauglis sāka spārdīties, sist plaukstas, sev aplaudēdams, tad uzlēca Bagirai mugurā, no-

drīz drošs pret visādiem atgadījumiem džungjos, jo ne čūska, ne putns, ne zvērs nevarot viņam kaitēt.

—  Tātad nu nav ne no viena jābaidās, — Balu nobeidza, kā dižndamips savu lielo, spalvaino vēderu glaudīdams.

—   Izņemot viņa paša cilti, — pačukstēja Bagira, tad skaļā balsī Mauglim teica: — Pažēlo taču manas ribas, Mazo Brāli! Ko tu tā dīdies — augšā, lejā?

Mauglis dažādi bija nopūlējies pievērst sev uzmanību, raustīdams Bagiru aiz skausta spalvām un stipri spārdīdamies. Un, kad tie abi sāka viņu uzklausīt, viņš pilnā balsī kliedza:

—  Man pašam būs sava cilts, un es to augu dienu vadāšu pa koku zariem.

—   Kas tās par jaunām muļķībām, mazais sapņu sapņotāj? — Bagira jautāja.

—   Jā, un metīšu ar zariem un dubļiem vecajam Balu, Mauglis turpināja. — Viņi man to apsolīja. Ai!

—  Ū! — Balu milzīgā ķetna notrauca Maugli nost no Bagiras muguras, un, gulēdams lielajās priekšķetnās, zēns saprata, ka lācis sadusmojies.

—   Maugli, — Balu teica, — tu esi runājies ar Bandarlogiem — ar Pērtiķu Cilti.

Mauglis raudzījās Bagirā, lai redzētu, vai arī viņa noskaitusies, un sastapās ar viņas stingro, cieto skatienu.

—   Tu draudzējies ar Pērtiķu Cilti — ar pelēkajiem pērtiķiem, ar tiem, kuriem nav Likuma, kuri ēd visu, kas vien pagadās. Tas ir liels kauns.

—  Kad Balu iesita man pa galvu, — Mauglis sacīja (viņš vēl arvien gulēja augšpēdu), — es aizbēgu, un pelēkie pērtiķi nonāca lejā no kokiem un iežēlojās par mani. Nevienam citam nebija manis žēl. — Viņš mazliet iešņukstējās.

—   Pērtiķu Cilts līdzjūtība! — Balu nosprauslojās. — Kalnu strauta klusums! Vasaras saules svelmes vēsums! Un kas notika tālāk, cilvēka mazuli?

—   Un tad, un tad viņi man deva riekstus un citas garšīgas lietas ēst, un viņi — viņi mani uz rokām uznesa koku galotnēs un teica, ka es esot viņu miesīgs brālis, tikai man neesot astes, un ka dienās es kļūšot viņu vadonis.

—  Viņiem nav vadoņa, — Bagira sacīja. — Viņi melo. Viņi vienmēr ir melojuši.

—  Pērtiķi bija ļoti laipni un lūdza vēl aiziet pie viņiem. Kāpēc jūs mani nekad nevedāt pie Pērtiķu Cilts? Viņi stāv uz kājām tāpat kā es. Viņi mani nesit ar smagām ķetnām. Viņi augu dienu rotaļājas. Ļauj man piecelties! Nekrietnais Balu, laid mani! Es atkal gribu ar viņiem parotaļāties.

—  Klausies, cilvēka mazuli, — lācis sacīja, un viņa balss dārdēja kā pērkona grāviens tveicīgā naktī'. — Esmu iemācījis tev visus Džungļu Likumus, ko ievēro visas džungļu ciltis, izņemot Pērtiķu Cilti, kas mitinās kokos. Pērtiķiem nav likuma. Viņi ir atkritēji. Viņiem nav pat savas īpašas valodas, tie lieto zagtus vārdus, kurus, augšā koku zaros sēdēdami un glūnēdami, paslepus noklausījušies. Viņu ceļi nav mūsu ceļi. Viņiem nav sava vadoņa. Pērtiķiem nav pat atmiņas. Viņi lielās, pļāpā un sevi ieskata par varenu cilti, kas veic diženus darbus džungļos, bet kāda rieksta kritiens,, viņus sasmīdina, un viņi visu piemirst. Mums, Džungļu iemītniekiem, nav ar viņiem nekā kopīga. Mēs pat nedzeram, kur pērtiķi dzer; mēs neejam tur, kur pērtiķi staigā;

mēs nemedījam, kur viņi medī; mēs nemirstam, kur viņi mirst. Vai tu līdz šai pašai dienai esi kādreiz dzirdējis mani runājam par Bandcirlogiem?

—  Nē, — Mauglis čukstošā balsī atbildēja, jo pēc Balu runas mežā bija iestājies dziļš klusums.

—   Džungļu iemītnieki viņus izmetuši no sava vidus un atmiņas. Pērtiķu ir ļoti daudz, viņi ir ļauni, netīrīgi, bezkaunīgi, un viņi vēlas, ja vien ir spējīgi kaut ko noteiktu vēlēties, lai Džungļu iemītnieki viņus ievērotu. Bet mēs viņus neievērojam pat tad, kad tie mums met uz galvām riekstus un visādu drazu.

Viņš bija tikko beidzis, kad no augšas uz viņiem caur koku zariem nobira riekstu un dažādu salauzītu sīku zariņu lietus; un viņi dzirdēja augstu tievajos koku zaros šķaudīšanu, spiegšanu un dusmīgu lēkāšanu.

—   Džungļu Ciltij, — sacīja Balu, — saieties ar Pērtiķu Cilti aizliegts. To tu iegaumē.

—   Aizliegts, — Bagira sacīja, — bet es tomēr domāju, ka Balu pienācās tevi brīdināt no viņiem.

—  Man — man? Kā es varēju iedomāties, ka viņš rotaļāsies ar tādiem salašņām. Pērtiķu Cilts! Pē!

Jauns brāziens nāca pār viņu galvām, un viņi abi devās projām, paņemdami Maugli līdz. Viss, ko Balu par pērtiķiem teica, bija tīrā patiesība. Pērtiķi mitinājās koku galotnēs, un, tā kā zvēri ļoti reti paskatās augšup, tad pērtiķiem neradās izdevība sastapties ar Džungļu iemītniekiem. Bet, ja vien pērtiķi kur manīja slimu vilku, ievainotu tīģeri vai lāci, viņi sāka to neganti mocīt un niekodamies apmētāja ar sprunguļiem un riekstiem ka'ru zvēru, cerēdami vērst uz sevi uzmanību. Tad viņi spiedza un klaigāja muļķīgas dziesmas un aicināja Džungļu iemītniekus rāpties kokos cīkstēties ar viņiem vai par nieku uzsāka paši savā starpā negantu kautiņu un pameta beigtos pērtiķus tādās vietās, kur Džungļu iemītnieki varētu tos ieraudzīt. Viņi vierimēr taisījās izvēlēt sev vadoni, izdot likumus un ieviest savas tradīcijas, bet nekad netika pie tā, jo prāts bija par īsu, tāpēc viņi izdomāja tādu īpašu teicienu:

Ko Bandarlogi domā tagad, to Džungļu iemītnieki domās vēlāk.

Tas viņus lieliski apmierināja. Neviens zvērs nevarēja viņiem piekļūt, neviens zvērs arī viņus neievēroja, un taisni tāpēc pērtiķi tik ļoti priecājās, kad Mauglis bija uzrāpies pie viņiem parotaļāties; nu viņi dzirdēja, kā Balu dusmojās.

Par turpmāko viņi nemaz nedomāja — Bandarlogi nekad nekā nedomā.; bet vienam iešāvās prātā doma, kas viņam pašam šķita brīnišķīga, un viņš to pateica arī citiem, — ka Mauglis būtu |oti noderīgs ciltij, jo viņš protot savīt zarus, kas aizsargājot no vēj,a; un, ja Maugli noķertu, viņi varētu piespiest, lai tas arī viņiem visu to iemāca. Kā malkas cirtēja dēls Mauglis patiesi bija mantojis no vecākiem dažādas iemaņas un mēdza celt mazas būdiņas no nolūzušiem koku zariem, nemaz nedomādams, kāpēc viņam tas izdodas, un Pērtiķu Cilts, no augšienes raudzīdamās, atzina viņa rotaļu par brīnišķīgu. Pērtiķi apgalvoja, ka šoreiz tiešām izraudzīšoties sev vadoni un kļūšot par gudrāko cilti džungļos, — tik gudru, ka visi viņus ievērošot un apskaudīšot. Tāpēc viņi džungļos ļoti klusi sekoja Balu, Bagirai un Mauglim, kamēr pienāca diendusas laiks, un Mauglis, gauži nokaunējies, apgulās starp panteru un lāci, nolēmis neielaisties ar pērtiķiem nekādās darīšanās.

Bet te uzreiz Mauglis juta, ka viņa kājas un plecus satvērušas mazas, spēcīgas, cietas rokas, ka koku zari sitas sejā, un tad viņš izbrīnā lūkojās lejup caur lokaniem zariem un redzēja, ka Balu, dobji rēkdams, cēla kājās visus džungļus, bet Bagira atņirgtiem zobiem traucās pa koka stumbru augšā. Bandarlogi uzvaras priekā spiedza un rāpās augstāk koku galotnēs, kur Bagira vairs neuzdrošinājās sekot, kliegdami:

— Viņa mūs ievērojusi! Bagira mūs ievērojusi! Visi Džungļu iemītnieki apbrīno mūsu izveicību un apķērību.

Tad viņi sāka bēgt; un Pērtiķu Cilts bēgšana pa koku galotņu pasauli ir tāda lieta, ko neviens nespēj aprakstīt. Pērtiķiem ir savi īpaši ceļi un krustceļi, gan kalnup, gan no kalna lejā, un visi piecdesmit, septiņdesmit vai pat simt pēdu no zemes, un, ia bija nepieciešams, pa tiem viņi ceļoja pat naktī. Divi spēcīgākie pērtiķi saķēra Maugli aiz rokām un metās ar viņu pa koku galotnēm divdesmit pēdu lielos lēcienos. Būtu viņi vieni, tie dotos divreiz ātrāk uz priekšu, bet zēna svars tos kavēja. Juzdamies nelabi un apreibis, Mauglis tomēr nevarēja nepriecāties par mežonīgo traukšanos uz priekšu, kaut gan, redzot zemi pazibam tālu lejā, viņam metās baigi un ikviena lēciena sākumā un beigās, lidojot pa tukšu gaisu, sirds viņam vai pamira. Pavadoņi viņu uznesa tik augstu kokos, ka sīkie galotņu zari līka un lūza zem viņa svara, un tad pērtiķi spiegdami un kliegdami lēca augšup un lejup un iekārās ar rokām vai 'kājām tuvējo koku zemākajos zaros. Dažreiz viņš pārredzēja jūdzēm tālu kluso džungļu zaļumu, kā kuģinieks no masta redz jūdzēm tālo jūras plašumu, bet tad atkal zari un lapas sitās viņam sejā, un viņš ar saviem diviem pavadoņiem atradās gandrīz uz zemes. Tā lēkādams un trokšņodams, kauk^ dams un spiegdams viss Bandarlogu bars ar savu gūstekni Maugli devās projām pa saviem ce|iem kokos.

Sākumā Mauglis baidījās, ka viņu var nosviest zemē; tad viņš sadusmojās, bet saprata, ka labāk ir nepretoties, un sāka pārdomāt stāvokli. Vispirms vajadzēja nosūtīt ziņu Balu un Bagirai, jo, vērojot pērtiķu ātro gaitu, viņš zināja, ka viņa biedri paliks tālu atpakaļ. Bija gluži veltīgi skatīties lejup, jo varēja redzēt vienīgi lapoto zaru virsmu, tāpēc viņš skatījās augšup, kur augstu debesu zilgmē ieraudzīja Vanagu Cilu loku lokiem pār džungļiem lidinoties un gaidot kādu nosprāgstam. Cils redzēja, ka pērtiķi kaut ko. nes, un nolaidās kādus simt jardus zemāk, lai pārliecinātos, vai no viņu nesamā neiznāktu krietna maltīte. Pārsteigts viņš iesvilpās, kad ieraudzīja, ka Maugli stiepj koka galotnē, un dzirdēja, ka tas sūta viņam Vanaga Medību Saucienu: «Mums vienas asinis, tev un man.» Lapoto zaru viļņi aizsedza Maugli, bet Cils jau laikus aizlidoja uz nākamo koku, lai redzētu vēlreiz uzpeldam mazo, brūno seju.

—   Ievēro manu ceļu, — Mauglis kliedza. — Pastāsti to Balu no Sioni bara un Bagirai no Padomes Klints.

—  Kā vārdā, Brāli? — Cils nekad nebija Maugli redzējis, kaut gan, protams, par viņu bija dzirdējis.

—   Maugļa — Vardulēna vārdā. Viņi mani sauc par cilvēka mazuli! Ievēro manu ce-ļu!

Pēdējos vārdus viņš izkliedza, kad viņu svīrēja taisni pa tukšu gaisu, bet Cils piekrizdams pamāja ar galvu un pacēlās tik augstu, ka kļuva līdzīgs puteklim, un tur sastinga, savām tālredzīgajām acīm vērodams koku galotņu līgošanos, kur joņoja Maugļa pavadoņu bars.

—   Nekur tālu viņi netiks, — ironiski smīnēdams, viņš teica. — Nekad viņi nepaveic, ko nodomājuši. Bandarlogi arvien tīko pēc kaut kā jauna. Šoreiz, ja manas acis mani neviļ, viņi uzņēmušies ne mazo krustu, jo Balu nav vis putnēns Ciepstulis un Bagira, cik zinu, spēj pieveikt ko vairāk nekā kazas vien.

Viņš šūpojās gaisā, kājas pievilcis sev klāt, un vēroja.

Balu un Bagira pa to laiku dusmās un bēdās bija gluži kā bez prāta. Bagira rāpās kokos, kā vēl nekad nebija rāpusies, bet tievie zari lūza zem viņas smaguma, viņa slīdēja lejā, un nagi bija pilni koku mizas.

—     Kāpēc tu agrāk nebrīdināji cilvēka mazuli? — viņa rēca uz veco Balu, kurš neveikli tuntuļoja uz priekšu, cerēdams panākt pērtiķus. — Kāds gan tur labums, ka viņu gandrīz vai nositi ar saviem belzieniem, bet brīdināt nesajēdzi?

—  Steidzies! Jel steidzies! Mēs — mēs varbūt vēl viņus panāksim! — Balu elsoja.

—   Ar tādu ātrumu! Tas pat ievainotu govi nenogurdinātu. Likuma skaidrotāj, bērnu sitēj, nolīgo vēl jūdzi šādā veidā, un tu pārsprāgsi. Labāk atsēdies un pa doma, kas butu darams! Tagad nav īstā reize dzīties pakaļ. Ja mēs pārāk cieši tiem sekosim, viņi var bērnu nosviest zemē.

—   Arrula! Vū-ū! Viņi var to nosviest, ja nesdami būs noguruši. Kas gan Bandarlogiem var uzticēties? Lieciet man uz galvas sprāgušus sikspārņus! Barojiet mani ar veciem kauliem! Iebāziet mani meža bišu stropā, lai viņas mani līdz nāvei sadzeļ, un aprociet mani kopā ar Hiēnu, jo es esmu visnelaimīgākais no lāčiem. Arrulalā! Vā-ūā! Ai Maugli, Maugli! Kāpēc es tevi nebrīdināju no Pērtiķu Cilts, kāpēc dauzīju tavu galvu! Varbūt es esmu viņam izsitis no galvas visas šāsdienas mācības, un nu viņš džungļos palicis viens bez Gudrības Vārdiem.

Ķetnas ausīm piespiedis, Balu valstījās uz priekšu un atpakaļ un smilkstēja.

—   Vēl nesen viņš gluži pareizi atkārtoja visus Vārdus, — Bagira nepacietīgi rūca. — Balu, tev nav ne lāga atmiņas, ne cieņas. Ko gan džungļos domātu par mani, ja es, Melnā Pantera, sāktu pa zemi vāļāties gluži kā Dzeloņcūka Sahi un stenētu?

—   Kas man daļas, ko domā džungļos? Viņš varbūt jau miris.

—  Ja vien pērtiķi viņu joka pēc nenosviež no kokiem zemē vai garlaikodamies nenosit, tad es par cilvēka mazuli nebaidos. Viņš ir gudrs un labi mācīts, un, galvenais, viņam ir acis, no kurām Džungļu iemītnieki baidās. Bet (un tas ir ļoti slikti) viņš ir Bandarlogu varā, un viņi no mums neviena nebīstas, jo dzīvo kokos, — Bagira domīgi laizīja vienu priekšķetnu.

—   Kāds es muļķis! Ak es resnais, rūsganais sakņu racējs, muļķis, — sacīja Balu, piepeši izsliedamies, — tiesa, ko Meža Zilonis Hatijs saka: katram savas bailes; un viņi, Bandarlogi, baidās no Klinšu Čūskas Kaa. Viņa var kāpelēt kokos tikpat labi kā viņi.. Naktī viņa zog mazos pērtiķēnus. Klusi pačukstēts čūskas vārds liek viņu nejaukajām astēm sastingt. Iesim pie Kaa.

—  Kā viņa mums var palīdzēt? Viņa nav no mūsu cilts, viņai nav kāju, bet acis ļoti ļaunas, — Bagira iebilda.

—   Viņa ir ļoti veca un viltīga. Un, par visām lietām, viņa vienmēr izsalkusi, — Balu cerību pilns sacīja. — Pasoli viņai daudz kazu.

—  Paēdusi viņa guļ veselu mēnesi. Pat tagad viņa varbūt guļ, un, ja būtu nomodā, ko tad, ja viņa labāk pati gribēs kazas inedīt?

Bagiru, kas zināja ļoti maz par Kaa, gluži dabiski pārņēma šaubas.

—   Nu tad mums abiem, veciem medniekiem, būs jāmēģina viņu pierunāt. — To teicis, Balu paberzēja savu rūsgano plecu pie Panteras, un viņi aizgāja uzmeklēt Kaa, Klinšu Čūsku.

Viņi atrada to visā augumā izlaidušos kādā pēcpusdienas saules apspīdētā vietā un apbrīnojam savu jauno, skaisto ietērpu, jo, mainot ādu, pēdējās desmit dienas viņa bija pavadījusi vientulībā un tagad izskatījās ļoti krāšņa — cilāja savu lielo, strupdegunaino galvu, izlocīja trīsdesmit pēdas garo augutnu brīnišķīgos mezglos un līkumos un, domādama par nākamo maltīti, aplaizīja lūpas.

—  Viņa nav vēl ēdusi, — atviegloti nopūzdamies, Balu sacīja, tiklīdz pamanīja skaisto, brūndzelteniem plankumiem izraiboto tērpu. — Esi uzmanīga, Bagira! Pēc ādas maiņas viņa arvien slikti redz un ir ļoti ātra dot triecienu.

Kaa nebija indīga čūska — patiesībā viņa taisni ienīda indīgās čūskas kā gļēvules, — bet viss viņas spēks slēpās apkampienā, un, ja viņa kādam bija apvijusi savus milzīgos gredzenus, tad tur vairs nebija ko cerēt.

—  Veiksmīgas medības! — pakaļkājās paceldamies, Balu sauca.

Kā visas šīs sugas čūskas, Kaa bija pakurla un sākumā sveiciena nedzirdēja. Tāpēc, gatava uz visu, viņa nolaida galvu un saritinājās gredzenā.

—   Veiksmīgas medības mums visiem, — viņa atbildēja. — Ahā, Balu, kas tev šeit darāms? Veiksmīgas medības, Bagira! Vismaz vienam no mums gribas ēst. Vai tuvumā nav kāds medījums? Kāda briežu māte vai jauns kazlēns? Esmu tik tukša kā izžuvusi ūdenstvertne.

—   Mēs patlaban medījam, — Balu nevērīgi sacīja. Viņš zināja, ka čūsku Kaa nevajag steidzināt. Viņa pārāk liela.

—   Ļaujiet man jums līdzi iet, — Kaa sacīja. — Viens sitiens vairāk vai mazāk jums, Baiu un Bagira, neko nenozīmē, bet man — man augām dienām jāgaida uz meža celiņa un naktīs jālodā pa kokiem, lai noķertu kādu jaunu pērtiķēnu. Pšššh! Zari arī vairs nav tādi, kā bija manā jaunībā. Visur tikai nokaltuši, sausi prauli vien.

—   Pie tā varbūt savu tiesu vainīgs tavs smagums, — Balu iebilda.

—   Un diezgan gara, diezgan gara jau nu arī esmu, — Kaa mazliet lepni piebilda. — Tomēr visvairāk pie visa vainīgs jaunais mežs. Kad pēdējo reizi biju medībās, es tikko nenokritu zemē, nudien, tikko nenokritu, jo nebiju asti pietiekami cieši apvijusi ap koku, un, lejup slīdot, izcēlās tāds troksnis, ka Bandarlogi pamodās un mani nolamāja visnekrietnākiem vārdiem.

—   Bezkājainais, dzeltenais zemes tārps, — it kā kaut ko atcerēdamās, Bagira norūca.

—   Ssss! Vai viņi mani tā saukā? — Kaa jautāja.

—   Pagājušajā mēnesī kaut ko tamlīdzīgu viņi klaigāja, bet mēs tiem nekad nepievēršam uzmanību. Tad vēl viņi melsa, ka tev visi zobi esot izkrituši un ka tu nekam lielākam par kazlēnu neuzbrūkot, jo tu (Bandarlogi patiešām bezkaunīgi) baidoties no āža ragiem, — Bagira glaimīgi turpināja.

Čūska, it īpaši tik piesardzīgs, vecs pitons kā Kaa, ļoti reti izrāda, ka dusmojas, taču šoreiz Balu un Bagira redzēja, ka čūskas Kaa spēcīgie rīšanas muskuļi abās pusēs kaklam te savilkās, te izlīdzinājās.

—   Bandarlogi pametuši savu mitekli, — viņa mierīgi sacīja. — Kad šodien izlīdu saulē pasildīties, es dzirdēju viņus spiedzam koku galotnēs.

—   Mēs patlaban dzenamies Bandarlogiem pakaļ, — sacīja Balu, bet vārdi viņam iesprūda kaklā, jo, cik viņš spēja atcerēties, šī bija pirmā reize, kad kāds no Džungļu iemītniekiem interesējās par pērtiķu darbiem.

—   Droši vien tā nav nieka *'eta, kas liek diviem tādiem medniekiem, — kuri, esmu pārliecināta, paši ir vadoņi savos džungļos, — dzīties Bandarlogiem pakaļ, — ziņkārē vai plīsdama, Kaa pieklājīgi piebilda.

—   Patiesību sakot, — Balu iesāka, — es neesmu nekas vairāk kā vecs un dažkārt diezgan naivs Likuma skaidrotājs Sioni kalnu vilku mazuļiem, un Bagira …

—  Ir Bagira, — žokļus ar troksni sacirzdama, Melnā Pantera sacīja, jo viņai nepatika būt pazemīgai. — Lieta, lūk, tāda, Kaa. Sie riekstu zagļi un palmu lapu pl ūkā tā j i nolaupīja mums mūsu cilvēka mazuli, par kuru tu, jādomā, būsi jau kādreiz dzirdējusi.

—     Kaut ko jau es dzirdēju no Sahi (adatas viņu padarījušas pārāk iedomīgu) par cilvēka mazuli, kas uzņemts Vilkubarā, bet es tam neticēju. Sahi ir pilna pa ausu galam dzirdētu nostāstu» bet viņa ļoti slikti stāsta.

—  Bet tā ir patiesība. Viņš ir tāds cilvēka mazulis, kāds nekad nav bijis, — Balu teica. — Labākais, gudrākais, drošsirdīgākais no cilvēku bērniem — mans skolnieks, kurš Balu vārdu padarīs slavenu visos džungļos; bez tam es — mēs — viņu mīlam, Kaa.

—   Ts! Ts! — sacīja Kaa, locīdama galvu no vienas puses uz otru. — Arī es reiz zināju, kas ir mīla. Es varētu jums par to kaut ko pastāstīt…

—  Lai varētu to pienācīgi novērtēt, tad vajadzīga gaiša nakts, kad mēs visi esam labi paēduši, — Bagira aši iebilda. — Mūsu cilvēka mazulis atrodas Bandarlogu rokās, un mēs zinām, ka no visiem Džungļu iemītniekiem viņi baidās vienīgi no Kaa.

—   Viņi baidās vienīgi no manis. Viņu bailes pamatotas, — Kaa sacīja. — Pļāpīgi muļķi, lielīgi — lielīgi, pļāpīgi muļķi — tādi ir pērtiķi. Un cilvēka mazulim nokļūt viņu nagos nav nekāda prieka. Viņiem apnīk riekstus šķīt, un viņi sviež tos zemē. Augu cēlienu viņi stiepj sev līdzi kādu zaru, domādami veikt ar to lielas lietas; bet tad uzreiz to pārlauž. To cilvēka mazuli nevar vis.apskaust. Viņi mani saukāja arī par dzelteno zivi, vai ne?

—  Par tārpu … tārpu … par zemes tārpu, — sacīja Bagira, — un vēl kā citādi, ko man tagad kauns atkārtot.

—   Mēs viņiem atgādināsim, ka par kungiem jārunā pieklājīgāk. Aaā — ssp! Mēs viņiem palīdzēsim atjēgties. Kurp viņi devās ar bērnu?

—   Vienīgi džungļi to zina. Man šķiet, uz vakariem, — Balu sacīja..— Mēs domājām, ka tu to zināsi, Kaa.

—   Es? Kā tad?. Es ķeru tos, ja tie pagadās man ceļā, bet medīt es nemedīju ne Bandarlogus, ne vardes, ne zaļās putas uz ūdens. Hsss!

—   Augšup! Augšup! Hillo! Illo! Illo, paraugies augšup, Balu no Sioni Vilkubara!

Balu skatījās gaisā, lai redzētu, no kurienes sauciens nāk, un ieraudzīja Vanagu Čilu, kas laidās lejup, un saule apmirdzēja viņa izplestos spārnus. Lai gan Cilam laiks jau dusēt, tomēr viņš bija lidojis pāri džungļiem un meklējis lāci, bet lapu biezoknī nebija varējis to ieraudzīt.

—   Kas ir? — Balu jautāja.

—     Es redzēju Maugli pie Bandarlogiem. Viņš mani lūdza tev to paziņot. Es novēroju. Bandarlogi viņu aiznesa pār? upei uz pērtiķu pilsētu — uz Vēsajiem Mājokļiem. Tur viņi paliks pa nakti, varbūt desmit naktis vai kādu stundu. Es pieteicu sikspārņiem pa tumsu viņus uzmanīt. Tāds mans ziņojums. Veiksmīgas medības jums visiem tur lejā!

—   Pilnu guznu un saldu dusu tev, Čil! — sauca Bagira. — Nākamajās medībās es tevi atcerēšos un atstāšu tev vienam pašam sava laupījuma galvu — ai tu labākais no vanagiem!

—   Nav par ko! Nav par ko! Puisēns prot Gudrības Vārdus. Es nevarēju viņam nepaklausīt. — Un Cils, apmetis slaidu loku, aizlidoja uz savu naktsmītni.

—   Viņš nav vis piemirsis, ko vajag teikt, — Balu lepni sacīja. — Padomājiet vien, tik jauns un spēj atcerēties Putnu Gudrības Vārdus taisni tad, kad viņu svaida pār koku galotnēm.

—   Tie viņam jo cieši galvā iekalti, — Bagira sacīja. — Esmu lepna uz viņu. Bet nu mums jāsteidzas uz Vēsajiem Mājokļiem.

Visi zināja to vietu, bet reti kāds Džungļu iemītnieks turp gāja, jo tas, ko viņi sauca par Vēsajiem Mājokļiem, bija veca, pamesta, sabrukusi un džungļos ieslēpusies pilsēta, un zvēri reti kad mitinās mājokjos, kur kādreiz dzīvojuši cilvēki. Meža cūka pa. reizei tur iegriezās, bet mednieku ciltis — nekad. Turklāt pērtiķi tur dzīvoja tikai tik ilgi, cik ilgi viņi vispār spējīgi kādā vietā palikt, un ikviens zvērs, kam kaut cik pašcieņas, paiet garām, ne acu uz to pusi nepametis, izņemot sauso laiku, kad pussagruvušajās akās un ūdens tvertnēs saglabājies vēl drusku ūdens.

—   Pilnā gaitā — līdz turienei puse nakts gājiena, — Bagira sacīja, bet Balu izskatījās ļoti nopietns.

—   Iešu, cik ātri vien varēšu, — viņš noraizējies teica.

—  Mēs nevaram tevi gaidīt. Seko mums, Balu. Kaa un es — mēs steigsimies, ko kājas nes.

—  Ir kājas vai nav, bet tavām četrām kājām es līdzi tikšu tā kā tā, — Kaa īsi pateica.

Balu mēģināja turēt līdzi, bet viņam vajadzēja apstāties un atpūsties, un tā viņi to atstāja iepakaļ, bet Bagira devās uz priekšu ar panterai īpatno veiklību. Kaa neteica ne vārda, bet, lai kā Bagira steidzās, — milzīgā Klinšu Čūska neatpalika ne par sprīdi. Kad viņi nonāca pie kalnu upes, Bagira aizsteidzās priekšā, jo viņa pārlēca pār straumi, bet Kaa metās peldus, turēdama galvu un divas pēdas sava kakla virs ūdens; tomēr līdzenā vietā Kaa Bagiru panāca.

—   Pie salauztās atslēgas, kas mani atsvabināja, — krēslai iestājoties, Bagira sacīja, — tu neesi lēna gājēja!

—   Esmu izsalkusi, — Kaa teica. — Turklāt viņi mani no• sauca par lāsumaino vardi.

—  Par tārpu … par zemes tārpu un piedevām vēl par dzelteno.

—  Visviens. Dosimies tik tālāk, — un Kaa gluži kā ūdens tecēja pa zemi, ar drošu skatienu izvēlēdamās īsāko ceļu un dodamās pa to uz priekšu.

Vēsajos Mājokļos Pērtiķu Cilts par Maugļa draugiem pat nedomāja. Viņi bija atnesuši zēnu Pamestajā Pilsētā un kādu laiku jutās ļoti pašapmierināti. Pirms tam Mauglis nekad nebija redzējis indiešu pilsētu, un, kaut gan šī bija gandrīz drupu kaudze, tomēr viņam tā likās ļoti krāšņa un brīnišķīga. Senlaikos kāds ķēniņš to bija uzcēlis mazā uzkalniņā. Vēl tagad varēja* atšķirt ar akmeņiem klātos ceļus, kas noveda pie sagruvušiem vārtiem, no kuriem atlikuši vairs tikai daži vecās, sarūsējušās virās iekārušies satrunējuši koka gabali. Mūra vaļņi bija apauguši ar kokiem no iekšpuses un ārpuses; cietokšņa mūra robotā augšmala izdrupusi un sabrukusi, un meža staipekņu augi kupliem čemuriem nokarājās caur sargtorņu logiem.

Kalna virsotni greznoja liela pils bez'jumta, tās pagalmu un strūklaku marmors bija saplaisājis un pārklājies ar sarkaniem un zaļiem plankumiem, un pat oļi pagalmā, kur ķēniņa ziloņi mitinājušies, bija izsvaidīti un apauguši ar zāli un sīkiem kociņiem. No pils varēja pārredzēt rindu rindas māju bez jumtiem, tāpēc pilsētiņa atgādināja tukšas bišu šūnas ar tukšiem dobumiem; bezveida akmens bluķi — kādreizējo elku dievu — laukumiņā, kur krustojās četri ceļi; iedobumus un bedres ielu stūros, kur kādreiz bijušas pilsētas akas, un sagruvušo svētnīcu jumolus, kuriem abās pusēs zaļoja vīģeskoki.

Šo vietu pērtiķi sauca par savu pilsētu un izlikās, it kā ienīstu Džungļu iemītniekus, jo tie dzivoja mežā. Un tomēr pērtiķi nezināja, kādam nolūkam šīs mājas celtas, ne arī kam tās derīgas. Viņi sasēdās pulciņos ķēniņa padomes zālē, ķēra blusas un iedomājās sevi par cilvēkiem vai arī šaudījās te iekšā, te ārā bezjumtu mājās un savāca kādā kaktā ģipša gabalus un vecu drazu, un aizmirsa, kur visu to nobāzuši; plēsās un spiedza, pēdīgi sāka rotaļāties uz ķēniņa dārza terasēm, kur purināja rožu krūmus un apelsīnu kokus, lai papriecātos, kā ziedi un augļi birst. Viņi izložņāja visas pils ejas un tumšās apakšzemes velves un simtiem mazu, tumšu istabu, bet nekad neatcerējās, ko bija vai ko vēl nebija redzējuši; un tā viņi klīda apkārt pa vienam, pa diviem vai arī barā, viens otram iegalvodami, ka viņi rīkojoties taisni tāpat kā cilvēki. Dzerdami pie ūdenstvertnēm, viņi saduļķoja ūdeni un sāka par to savā starpā kauties; bet tad saskrēja barā un spiedza:

—   Džungļos nav nevienas tik gudras, labas, saprātīgas, spēcīgas un dižciltīgas cilts kā Bandarlogi.

Tad sākās viss atkal no jauna, kamēr viņiem pilsētā apnika un tie devās atpakaļ koku galotnēs, cerēdami, ka Džungļu iemītnieki viņus ievēros.

Mauglim, kurš bija audzināts Džungļu Likuma garā, šāds dzīves veids nepatika,.un viņš to nesaprata. Vēlu pēcpusdienā pērtiķi viņu bija atstiepuši Vēsajos Mājokļos un negāja vis gulēt, kā Mauglis pēc tik gara ceļojuma būtu darījis, bet gan saķērās rokās un sāka dejot, dziedādami savas muļķīgās dziesmas. Viens pērtiķis turēja runu, paskaidrodams citiem, kaMaugļa nolaupīšana esot jauns notikums Bandarlogu vēsturē, jo Mauglis viņiem parādīšot, kā savīt kokus un niedres, lai paglābtos no lietus un aukstuma. Mauglis pieplūca staipekņu augus un sāka tos savīt, un pērtiķi raudzīja darīt tāpat; bet jau pēc pāris minūtēm tas viņiem apnika, un viņi sāka cits citu raustīt aiz astēm, palēkties uz visām četrām kājām un klepot.

—  Man gribas ēst, — Mauglis sacīja. — Šai džungļu daļā es esmu svešinieks. Atnesiet man ko ēst vai ļaujiet pamedīt.

Divdesmit vai trīsdesmit pērtiķu aši aizskrēja, lai atnestu viņam riekstus un citus augļus, bet ceļā sāka kauties, un atlikušie augļi vairs nelikās tā vērts, lai tos nestu tālāk. Mauglis bija noskumis un dusmīgs, un arī izsalcis un klejoja pa tukšo pilsētu, reizreizēm atkārtodams Svešinieka Medību Saucienu, bet neviens viņam neatbildēja. Mauglis saprata, ka viņš patiesi nokļuvis loti nelāgā apvidū.

«Viss, ko Balu stāstīja par Bandarlogiem, taisnība,» viņš pie sevis domāja. «Viņiem nav ne Likuma, ne Medību Sauciena, ne vadoņu — nekā, izņemot muļķīgo pļāpāšanu un mazas, zaglīgas rokas. Un, ja es šeit nomiršu badā vai ja mani nositīs, tad tā būs vienīgi manis paša vaina. Man jāmēģina nokļūt atpakaļ savos džungļos. Balu droši vien mani sitīs, bet tas ir labāk nekā kopā ar Bandarlogiem nodarboties ar niekiem.»

Tiklīdz viņš nonāca pie pilsētas mūriem, pērtiķi aizrāva viņu atpakaļ, teikdami, ka viņš nemaz neapzinoties savu laimi, un knaibīja, lai piespiestu viņu pateikties. Viņš sakoda zobus un neteica nekā, bet sekoja spiedzošajiem pērtiķiem uz terases, augšpus sarkanā smilšakmens ūdenskrātuves, kas līdz pusei bija lietus ūdens pilna. Terases vidū atradās pussagruvusi, pirms simt gadiem mirušajām ķēniņienēm celta balta marmora lapene. Jumolveidīgais jumts pa pusei bija iebrucis un aizsprostojis apakšzemes eju, pa kuru ķēniņienes nokļuvušas pilī; sienas bija darinātas no plāna marmora plāksnēm piena baltumā ar skaistiem grebumiem, greznotas ar agatiem, korneoliem, opāliem un lazurītiem,[1] un, kad pār kalniem pacēlās mēness, pa ažūrrobaino logu telpa pielija tā gaismas, mezdama uz zemi ēnas kā melnus samta rotājumus. Kaut gan Mauglis bija noguris, miegains un izsalcis, tomēr nevarēja valdīt smieklus, kad divdesmit Bandarlogi reizē sāka viņam stāstīt, cik viņi vareni, gudri, stipri un dižciltīgi un cik muļķīga bijusi viņa vēlēšanās aizbēgt no viņiem.

—   Mēs esam vareni. Mēs esam brīvi. Mēs esam apbrīnojami. Mēs esam apbrīnojamākie iemītnieki visos džungļos! Mēs visi tā sakām, tāpēc tas ir taisnība, — viņi kliedza. — Un, tā kā tu to dzirdi pirmoreiz, tad vari pastāstīt to arī Džungļu iemītniekiem, un, lai viņi turpmāk mūs ievērotu, mēs pastāstīsim tev itin visu par mūsu teicamajām īpašībām.

Mauglis neko neiebilda, un pērtiķi simtiem vien pulcējās uz terases, lai noklausītos savos runātājos, kuri dziedāja slavas dziesmas Bandarlogiem, un, ja kādreiz runātājs apstājās, lai atvilktu elpu, visi viņi vienā mutē sauca:

—   Pareizi, mēs visi sakām to pašu!

Kad pērtiķi Mauglim ko jautāja, viņš pamāja ar galvu, pamirkšķināja acis un pateica: — Jā, — Viņam jau galva džinkstēja no trokšņa.

«Droši vien šakālis Tabakijs būs viņus visus sakodis,» viņš pats pie sevis sacīja, «un tagad tie kļuvuši traki. Nudien, tas ir dewanee, ārprāts. Vai viņi nemaz neguļ? Patlaban mākonis aizklāj mēnesi. Ja tas būtu pietiekoši liels, es mēģinātu pa tumsu aizbēgt. Bet es esmu noguris.»

To pašu mākoni divi uzticamie draugi vēroja aizbirušajā dīķī, lejā pie pilsētas vaļņa, jo Bagira un Kaa, labi zinādamas, cik bīstami pērtiķi, ja to ir daudz, neuzdrošinājās riskēt. Pērtiķi cīņā dodas tikai tad, ja viņu ir simts pret vienu, un maz džungļos tādu, kas iedrošinātos uzsākt tik nevienādu cīņu.

—   Es došos uz mūriem vakarpusē, — Kaa čukstēja, — jo pa slīpumu man būs iespējams ātrāk nolaisties lejā. Man viņi neklups mugurā simtiem, bet gan …

—   To es zinu, — Bagira atsaucās. — Kaut jel Balu būtu jau bijis šeit; tomēr mums jādara, ko spējam. Kad mākonis aizklās mēnesi, es lēkšu uz terases. Tur viņiem tāda kā apspriede par zēnu.

—   Veiksmīgas medības, — Kaa drūmi noteica un aizlīda uz sienu vakarpusē.

Gadījās, ka šī siena nebija tik pārāk sagruvusi kā citas, un milzīgā čūska, ceļu starp akmeņiem meklēdama, mazliet aizkavējās. Mākonis aizklāja mēnesi, un, kamēr Mauglis prātoja, ko iesākt, viņš uzdzirda Bagiras vieglos soļus uz terases. Melnā Pantera bija uzskrējusi pa slīpumu gandrīz bez mazākā troksnīša un, zinādama, ka labāk ir laiku nekavēt ar košanu, — sāka sist pa labi un pa kreisi pērtiķus, kas piecdesmit vai sešdesmit rindās bija sasēdušies ap Maugli. Atskanēja -baiļu un dusmu kauciens, un, kad Bagira lēkāja pār zemē notriektajiem pērtiķiem, kāds iekliedzās:

—   Viņa ir viena pati! Sitiet viņu! Sitiet!

Sizdami, skrāpēdami, plēsdami un grūstīdamies Bagirai metās virsū vesels bars pērtiķu, kamēr pieci vai seši saķēra Maugli, uzvilka viņu augšā uz lapenes mūriem un pa iegruvušās jumta velves robu nogrūda lejā. Krītot vairāk nekā no piecpadsmit pēdu liela augstuma, pie cilvēkiem audzināts zēns būtu stipri sasities, bet Mauglis krita, kā Balu bija mācījis, tā, ka nostājās taisni uz kājām.

—   Paliec šeit, — pērtiķi kliedza, — kamēr mēs nositīsirn tavus draugus; pēc tam mēs rotaļāsimies ar tevi, ja vien Indīgā Cilts tevi atstās dzīvu.

—   Mums visiem vienas asinis, jums un man, — Mauglis sacīja, ātri izteikdams Čūsku Vārdus. Visapkārt gruvešos viņš dzirdēja čaboņu un šņākoņu un, lai būtu pilnīgi drošs, vēl otrreiz atkārtoja saucienu.

—   Taisssni tā! Kapuces nost! — kāds pusducis paklusu balsu šņāca (agri vai vēlu Indijā visas drupas kļūst par patvērumu čūskām, un vecā lapene bija pilna kobru). — Stāvi mierīgs, Mazais Brāli, citādi tavas kāju pēdas var mūs samīt.

Mauglis stāvēja cik vien iespējams mierīgi, raudzīdamies pa ažūrrobaino logu, un klausījās mežonīgajā cīņas troksnī ap Melno Panteru. Viņš dzirdēja kaukšanu un čaloņu un Bagiras dobjo, aizsmakušo rūkšanu, kad viņa atsitot un uzbrūkot svaidījās uz priekšu un atpakaļ, ienirdama pretinieku barā. Pirmo reizi savā mūžā Bagira cīnījās uz dzīvību un nāvi.

«Arī Balu vajag būt kaut kur tuvumā; Bagira viena pati nebūtu nākusi,» Mauglis prātoja; un tad viņš skaļi iesaucās: — Uz ūdenstvertni, Bagira! Meties ūdenstvertnē! Meties ūdenī un ienirsti! Steidzies uz ūdeni!

Bagira to dzirdēja, un sauciens, kas liecināja, ka Mauglis dzīvs, deva viņai jaunus spēkus. Izmisīgi cīnīdamās, soli pa solim atbrīvodama ceļu, viņa klusēdama virzījās uz ūdenstvertnes pusi. Pēkšņi no sagruvušās sienas džungļu pusē atskanēja pērkona grāvienam līdzīgais Balu cīņas sauciens. Vecais lācis bija darījis, ko spējis, taču agrāk nebija varējis ierasties.

—   Bagira, — viņš sauca, — es esmu šeit. Es jau rāpjos! Es steidzos! Auru-ū! Akmeņi slīd man zem kājām! Pagaidiet tik, jūs nekrietnie Bandarlogi!

Aizelsies viņš uzskrēja uz terases un tūliņ nozuda pērtiķu ņudzeklī; bet tad veikli uzslējās pakaļkājās un, priekšķetnas izstiepis, sakampa tik daudz pērtiķu, cik vien varēja saturēt, un sāka viņus vienmērīgi dauzit klap-klap-bat, atgādinot stūres rata raitos sitienus pa ūdeni. Kritiena troksnis un ūdens plunkšķēšana Mauglim vēstīja, ka Bagira atbrīvojusi sev cc.ļu līdz ūdenstvertnei, kur pērtiķi vairs nevarēja viņai sekot. Galvu mazliet virs ūdens turēdama, pantera gulēja, smagi elsodama, bet satracinātie pērtiķi trijās rindās lēkāja pa sarkanajām kāpnēm tvertnes malā, gatavi tūliņ mesties virsū no visām pusēm, tiklīdz viņa mēģinās nākt laukā Balu palīgā. Tad nu Bagira pacēla savu samirkušo purnu un izmisumā raidīja čūsku Saucienu, aicinādama palīgā:

—   Mums visiem vienas asinis, tev un man.

Viņa domāja, varbūt Kaa pēdējā mirklī aizbēgusi. Pat Balu, kuru pašā terases malā pērtiķi bija gandrīz nospieduši, dzirdēdams Melnās Panteras palīgā saucienu, nevarēja noturēties nepasmējies.

Kaa tikko kā bija uzrāpusies uz sienas vakarpusē un laidās lejup ar tādu sparu, ka atlūza mūra gabals un ievēlās ūdenstvertnē. Nevēlēdamās atstāt neizmantotu nevienu priekšrocību cīņā, viņa reizes divas saritinājās kamolā un atkal izstiepās, lai pārliecinātos, ka ikviena viņas garā auguma pēda ir pilnīgā kārtībā. Un, kad Balu cīņa ar pērtiķiem bija pilnā spēkā, kad pērtiķi, tvertnes malā Bagiru ielenkuši, spiedza un Sikspārnis Mangs šaudījās uz priekšu un atpakaļ, iznēsādams ziņas par lielo cīņu džungļos, kad atskanēja pat Meža Ziloņa Hatija taurēšana, kad tālu izklīdusi Pērtiķu Cilts no malu malām bariem vien steidzās pa saviem ceļiem uz Vēsajiem Mājokļiem saviem biedriem palīgā, kad cīņas troksnis bija iztraucējis putnus vairāku jūdžu apkaimē, — tad nāca Kaa, taisni, ātri, cīņas kaislē degdama.

Milzu čūskas spēks ir tās varenajos sitienos ar galvu, ko atbalsta visa viņas auguma svars un spēks. Ja varat iedomāties šķēpu vai mūru lauzni, vai gandrīz pustonnas smagu āmuru, kuru vada auksts un mierīgs, rokturī slēpts saprāts, tad apmēram nojēgsiet, kāda bija Kaa cīņās. Četras vai piecas pēdas gara milzu čūska var nosist cilvēku gar zemi, ja sitiens trāpa tieši krūtīs; bet Kaa, kā zināt, bija trīsdesmit pēdas gara. Pirmo belzienu viņa raidīja pašā pūļa vidū ap Balu, ne vārda neteikdama, — otrs belziens nebija vairs vajadzīgs. Pērtiķi izklīda, kliegdami:

—   Kaa! Tā ir Kaa! Bēdziet! Bēdziet!

Paaudžu paaudzes pērtiķu, mācot tos godīgi uzvesties, bija baidītas ar nostāstiem, kādus tiem stāstīja viņu vecāki par čūsku Kaa, šo naktszagli, kas protot ložņāt pa koku zariem tikpat klusi, kā sūna aug, un spējot aiznest pat stiprāko pērtiķi, kāds vien kādreiz dzīvojis; par veco Kaa, kura spējot izlikties par nokaltušu zaru vai satrūdējušu stumbru, ka pat visgudrākais tiekot piekrāpts, kamēr zars to sagrābjot. Kaa bija vienīgā džungļos, no kuras pērtiķi baidījās, jo neviens nezināja viņas spēka robežu; neviens nevarēja viņāi acīs skatīties; un nekad neviens nebija dzīvs izraisījies no viņas apkampiena. Tāpēc pērtiķi, izbailēs grūstīdamies, bēga un traucās uz mūriem vai jumtiem, un Balu

atviegloti nopūtās. Lāča kažoks bija krietni biezāks par Bagiras kažoku, tomēr šinī kautiņā tas bija stipri cietis. Tad Kaa pirmo reizi atvēra muti un izrunāja vienu vienīgu garu, šņācošu vārdu, un pērtiķi, kuri no malu malām steidzās uz Vēsajiem Mājokļiem palīgā, sastinga, kur bijuši, un pārpilnie zari zem viņu smaguma lika un lūza. Pērtiķi uz mūriem un tukšajām mājām mitējās spiegt, un klusumā, kāds iestājās pilsētā, Mauglis dzirdēja, kā Bagira, no ūdens iznākusi, purinājās. Tad troksnis sākās atkal no jauna. Pērtiķi rāpās arvien augstāk uz mūriem; viņi apķērās elkudieviem ap kaklu un spiedza, ja gadījās noslīdēt pa mūra sienu, bet Mauglis lapenē lēkāja un, raudzīdamies pa robu sienā, iesvilpās kā pūce caur priekšzobiem, tā izteikdams savu izsmieklu un nicināšanu.

—   Izvelciet cilvēka mazuli no tā slazda; es vairāk neko nevaru darīt, — Bagira izdvesa. — Paņemsim cilvēka mazuli un iesim. Viņi var mums atkal uzbrukt.

—   Bez manas atļaujas tie nekustēsies. Palieciet mierīgi savās vietāssss! — Kaa šņāca, un pilsētā atkal iestājās klusums. — Es nevarēju tikt ātrāk tev palīgā, māsa, bet man likās, es dzirdēju tavu saucienu. — Tas zīmējās uz Bagiru.

—  Es — es, var jau būt, ka cīņas karstumā iesaucos, — Bagira atbildēja. — Balu, vai esi ievainots?

—   Man gandrīz liekās, ka viņi mani Saplosījuši simt mazos lācēnos, — vienu ķetnu pēc otras purinādams, Balu nopietni sacīja. — O-ū! Esmu galīgi samocīts. Kaa, šķiet, mums abiem — Bagirai un man — jāpateicas tev par mūsu dzīvību izglābšanu.

—   Nav vajadzīgs. Bet kur tad cilvēciņš?

—   Šeit, slazdā. Es nevaru izrāpties, — Mauglis sauca.

Iebrukušās velves liekums karājās pār viņa galvu.

—  Velciet viņu ārā! Viņš te dejo tīri kā Pāvs Mors. Samīs vēl mūsu mazuļus, — kobras iekšpusē pukojās.

—  Ahā! — Kaa iesmiedamās teica. — Viņam visur draugi, šim cilvēciņam. Pavirzies sānis, cilvēciņ; paslēpieties arī jūs, Indīgā Cilts. Es ielauzīšu sienu.

Kaa uzmanīgi aplūkoja sienu un uzgāja marmora grebumā plaisu, kas rādīja sienā padrupušu vietu, reizes divas trīs ar galvu viegli piesita pret to, lai izmērītu attālumu, tad pacēla pēdas sešas sava auguma no zemes un deva sešus spēcīgus sitienus. Marmors sašķīda gabalos un krita lejup, saceldams putekļu mākoni, un Mauglis izlēca pa sienā izsisto robu, steidzās pie Balu un Bagiras un apskāva rokām viņu resnos kaklus.

—  Vai esi ievainots? — maigi viņu apkampdams, Balu vaicāja.

—   Esmu slims, izsalcis un krietni saskrambāts; bet ak, ar jums, mani brāļi, viņi ir mežonīgi apgājušies! Jūs asiņojat.

—   Arī viņi dabūja savu tiesu, — lūpas aplaizīdama un nolūkodamās pērtiķu līķos uz terases un ap ūdenstvertni, Bagira sacīja.

—   Tas nekas, tas nekas, ka tik tu esi glābts, mans lepnums, mazais Vardulēn, — murmināja Balu.

—   Par to mēs vēlāk parunāsim, — Bagira sausi noteica, kas Mauglim nemaz nepatika. — Bet šeit ir Kaa, kurai mēs esam pateicību parādā par uzvaru, un tu — par dzīvību. Pateicies viņai, Maugli, kā to prasa mūsu parašas.

Mauglis pagriezās un ieraudzīja milzu čūskas galvu lokāmies kādu pēdu virs viņa galvas.

—  Tātad šis ir cilvēciņš, — Kaa sacīja. — Viņam ļoti maiga āda, un viņš līdzīgs Bandarlogiem. Piesargies, cilvēciņ, ka es tevi pēc ādas maiņas laika kādreiz mijkrēslī nenoturu par pērtiķi.

—   Mums abiem vienas asinis, tev un man, — Mauglis atbildēja. — Šonakt tu dāvāji man dzīvību. Ja kādreiz tu būsi izsalkusi, lai tad mans laupījums ir arī tavs, ak Kaa.

—   Paldies, Mazais Brāli, — Kaa turpināja, kaut gan acis viņai zibēja. — Ko gan tik dūšīgs mednieks var nonāvēt? Jautāju tāpēc, lai tam sekotu, kad nākamreiz viņš izies medībās.

—   Es neko nenogalinu — esmu par mazu, bet sadzenāju kazas tie:<n, kas spējīgi tās pieveikt. Kad esi izsalkusi, atnāc pie manis, tad varēsi pārliecināties, vai runāju patiesību. Tai ziņā man ir prasme, — viņš izstiepa rokas, — un, ja kādreiz tu iekristu slazdā, es varu atmaksāt savu parādu tev, tāpat arī Bagirai un Balu. Veiksmīgas medības jums visiem, mani pavēlnieki!

—   Labi teikts, — Balu norūca, jo Mauglis patiešām ļoti skaisti pateicās.

Milzu čūska mirkli viegli uzlika galvu Mauglim uz pleca.

—   Drosmīga sirds un pieklājīga valoda, — viņa sacīja. — Tālu džungļos tie nesīs tavu slavu, cilvēciņ. Bet tagad steidzies ātri projām ar saviem draugiem. Ej dusēt, jo mēness riet un tev nav jāredz, kas šeit notiks.

Mēness nogrima aiz kalniem, un drebošo pērtiķu rindas, .kuri uz robotajām mūra sienām spiedās cits pie cita, izskatījās kā plūksnaina, plīvojoša apmale. Balu nokāpa pie ūdenstvertnes padzerties, un Bagira sāka spodrināt savu kažoku, bet Kaa ieslī-

(lēja terases vidū un tik skaļi un skarbi sasita žokļus, ka visu pērtiķu skatieni pievērsās viņai.

—  Mēness riet, — viņa sacīja. — Vai ir vēl pietiekami gaišs,, lai saredzētu?

Kā vēja pūsma koku galotnēs no mūriem nošalca vaids:

—   Mēs redzam, ak Kaa.

—  Labi. Tagad sāksies deja — Kaa Izsalkuma Deja. Sēdiet mierīgi un uzmanieties.

Šūpodama galvu uz labo un kreiso pusi, Kaa salocījās divos vai trijos gredzenos. Tad viņa sāka mezgloties, izlocīdama no sava auguma astoņniekus, maigus, apaļīgus trijstūrus, kuri pārveidojās kvadrātos un piecstūros; viņa saritinājās kamolā un atkal atritinājās, ne mirkli neapstādamās, nesteigdamās un nemitē-

dāmās sīkt savu klusi dūcošo dziesmu. Palika arvien tumšāks un tumšāks, līdz beidzot vairs nevarēja saredzēt viņas auguma vijīgos, mainīgos gredzenus, bet bija dzirdama vienīgi zvīņu čaukstoņa.

Balu un Bagira stāvēja kā pārakmeņoti, dobji rūkdami, un viņu kakla spalvas saslējās stāvus, bet Mauglis skatījās un brīnījās.

—  Bandarlogi, — atskanēja beidzot Kaa balss. — Vai varat bez manas atļaujas pakustināt roku vai kāju? Atbildiet!

—   Bez tavas atļaujas mēs nevaram kustināt ne roku, ne kāju, ak Kaa!

—   Labi! Panāciet visi vienu soli tuvāk man.

Pērtiķu rindas nevarīgi sagrīļojās uz priekšu, un reizē ar tiem Balu un Bagira paspēra soli tuvāk.

—   Tuvāk! — Kaa šņāca, un viņi visi atkal sakustējās.

Mauglis pieskārās ar roku Balu un Bagirai, lai vestu viņus

projām, un abi lielie zvēri satrūkās, it kā būtu no miega uzmodināti.

—  Turi savu roku uz mana pleca, — Bagira čukstēja. — Turi to tur, vai man jāiet atpakaļ — atpakaļ pie Kaa. Ak!

—   Bet tur taču tikai vecā Kaa vij gredzenus putekļos, — Mauglis sacīja. — Iesim.

Un viņi visi trīs izlīda pa kādu caurumu mūra sienā un aizgāja uz džungļiem.

—   ū-ū! — Balu sacīja, kad atkal atradās kluso koku paēnā.

—   Nekad vairs nelūgšu Kaa palīgā.

Un viņš nodrebinājās.

—   Kaa zina vairāk par mums, — drebēdama teica Bagira.

—  Vēl mirklis viņas tuvumā, un es pati būtu devusies tai rīklē.

—   Pirms mēness atkal uzlēks, daudzi jau būs tur nonākuši, — Balu sacīja. — Viņai būs labas medības, gluži pēc viņas prāta.

—   Ko tas viss nozīmē? — Mauglis jautāja, kurš nekā nezināja par milzu čūskas pievilkšanas spēku. — Es citu neko neredzēju kā vienīgi lielu čūsku veidojot bezjēdzīgus apļus, kamēr iestājās-tumsa. Un deguns viņai bija ievainots. Ha! Ha!

—   Maugli! — Bagira dusmīgi uzsauca. — Viņas deguns ievainots tevis dēļ, tāpat kā manas ausis, sāni un ķetnas un Balu kakls un pleci sakosti tevis dēļ. Ne Balu, ne Bagira nespēs labu laiku diez cik jautru prātu doties medībās.

—   Tas nekas, — Balu sacīja, — toties mēs esam atguvuši cilvēka mazuli.

—   Tas tiesa, bet tas mums dārgi maksāja, jo zaudējām laiku, ko varējām pavadīt medībās, un esam ieguvuši rētas un zaudējuši daudz spalvu — man mugura pamatīgi izplūkāta, un, visbeidzot, cietis gods. Iegaumē, Maugli, es, Melnā Pantera, biju spiesta saukt Kaa palīgā, un Balu un es — mēs abi bijām apmāti kā mazi putnēni, Izsalkuma Dejā raudzīdamies. Tas viss tāpēc, ka tu, cilvēka mazulis, rotaļājies ar Bandarlogiem.

—   Tiesa, tas tiesa, — Mauglis skumji sacīja. — Ēs esmu ļauns cilvēka mazulis, un es to nožēloju.

—   Hm! Kā skan Džungļu Likums, Balu?

Balu negribēja Maugli sarūgtināt, bet Likums bija jāpilda, un viņš murmināja:

—   Nožēla nevar aizstāt sodu. Bet iegaumē taču, Bagira, viņš vēl ļoti mazs.

—    Iegaumēšu, bet viņš ir nepareizi rīkojies, tāpēc jāsoda. Maugli, vai tev kas sakāms?

—   Nekas. Esmu darījis nepareizi. Balu un tu, jūs esat ievainoti. Sods taisnīgs.

Bagira cirta viņam kādus sešus pliķus, kuri, pēc panteras domām, nebija smagi (viņas pašas bērns diezin vai pamostos no tāda sitiena), bet septiņus gadus vecam zēnam tie bija sitieni, no kuriem arī jūs censtos izvairīties. Kad viss bija nodarīts, Mauglis sparīgi nošķaudījās un, ne vārda neteicis, piecēlās.

—   Bet tagad, — Bagira sacīja, — sēdies man mugurā, Mazais Brāli, dosimies mājās.

Džungļu Likuma skaistākā īpašība ir tā, ka sods pilnīgi izpērk noziegumu. Vēlāk to vairs nekad nepiemin.

Mauglis nolika galvu Bagirai uz muguras un tik cieši aizmiga, ka nepamodās pat tad, kad viņu noguldīja mājās — mi dzenī.

BANDARLOGU CEĻA DZIESMA

Pa koku galotnēm un zariem, virknēm vīdamies, Mēs ceļā, mēnesnīcas apmirdzēti, dodamies! Vai veiklie lēcienloki nepatiktos jums? Vai četras kājas nava daijums mums?

. Vai kārdinošas neliekas šīs astes ar, Kā Amorlokus kuras saliekt var?

Kam, brāli, velti dusmoties? Tas grēks, — Pat mūsu astēs brīnišķīgs mums spēks! Par jokiem burvīgiem un lieliem darbiem domājot, Tīk zaru biezumā mums apmesties un pačalot, Un jautri pasapņot par cēliem nodomiem …

Mums pieder nākotne, mums — vareniem! Cik cildendaiļš un cēls ikkatrs mūsu vārds! Vēl priekšā daudz kas neizpētīts, neaizskarts — — — Mēs aizmirstu? Tā, brāli, runāt grēks, — Pat mūsu astēs brīnišķīgs mums spēks! Mums visu izmācīties prieks! Ar gudru padomu Mēs atkārtojam katru vārdu dzirdētu: Lai putniņš dzied, brēc meža zvērs, spiedz sikspārnis, To visu sapratīs ik pērtiķis. Cik vareni! Un brīnišķi! Vēlreiz, nudien! Ar visu lielīties vairs nevar cilvēks vien!

Tu domā izliekamies mēs? Tas, brāli, grēks, — Pat mūsu astēs brīnišķīgs mums spēks! Jā, džungļos pērtiķeilts joprom kā šobrīd lēks, Lūk, viegli šūpodamies, veikli virknēs vīdamies, Pa koku galotnēm un zariem tālāk dodamies Mēs baru bariem, dižciltīgi spiegdami, — Tā traucam sasniegt savu slavas pilno nākotni!

TĪĢERIS  TĪĢERIS

Kā veicas medībās tev drošais mediniek?

Ak brāli, ilgi uzglūnot, es esmu nosalisl

Ko nonāvēt tev šodien būtu prieks?

Tas, brāli, — vientuļš džungļu klaidonis.

Kur palicis tavs spēks, ar ko tu lepojies?

Tas, brāli, izzudis no kauliem man.

Kurp tagad steigā aizkļūt ilgojies?

Ak brāli, mājās jāiet nomirt man.

Pēc sadursmes ar Baru uz Padomes Klints Mauglis atstāja vilku migu un devās uzartajos laukos, kur dzīvoja ciemata ļaudis, bet te viņš negribēja apmesties, jo bija par tuvu džungļiem un viņš zināja, ka tur, Padomē, viņam radies vismaz viens nikns ienaidnieks. Tāpēc viņš steidzās tālāk pa nelīdzeno ceļu ielejā, vienmērīgi tecēdams, un veica gandrīz divdesmit jūdzes, līdz nonāca pavisam svešā apvidū. Ieleja izvērtās plašā, klinšu bluķiem nosētā un krustu šķērsu gravām izvagotā klajumā. Vienā klajuma malā atradās mazs ciemats, bet otrā džungļu biezoknis lokveidīgi stiepās līdz pat ganībām un beidzās, it kā būtu ar kapli nocirsts. Vispāri klajumam ganījās bifeļu govis un vērši, un zēni, kas pieskatīja ganāmpulku, ieraudzījuši Maugli, kliegdami aizbēga, bet dzeltenie suņi, kuri katrā Indijas ciematā klaiņā apkārt, sāka riet. Mauglis soļoja tālāk, jo bija izsalcis, un, nonācis pie sādžas vārtiem, viņš ieraudzīja, ka lielais ērkšķu krūms, ko, krēslai iestājoties, aizvelk vārtiem priekšā, nu pavilkts nost.

— Hm! — viņš norūca, jo naktī, pārtiku meklējot, ne vienu reizi vien bija uzgrūdies tādam aizsprostojumam. — Arī šeit cilvēki baidās no Džungļu iemītniekiem.

Zēns apsēdās pie vārtiem un, kad iznāca kāds cilvēks, piecēlās, atvēra muti un ar zīmēm rādīja, ka viņam gribas ēst. Cilvēks paskatījās viņā un aizsteidzās pa ciemata vienīgo ielu, saukdams priesteri, liela auguma tuklu vīru baltā apģērbā, ar sarkanu un dzeltenu zīmi uz pieres. Priesteris pienāca pie vārtiem, un

viņam sekoja vismaz simts ciemata iedzīvotāju, kuri lūkojās Mauglī, sarunājās, klaigāja un rādīja ar pirkstiem uz viņu.

«Cilvēku Cilts nem.'.z neprot uzvesties,» Mauglis pats pie sevis prātoja. «Vienīgi pelēkie pērtiķi tā uzvedas.» Viņš atmeta garos matus atpakaļ un dusmīgi raudzījās pūlī.

—   Kas tur ko bīties? — priesteris sacīja. — Apskatiet rētas uz viņa rokām un kājām. Tie ir. vilku zobu kodieni. Tas ir no džungļiem atbēdzis vilku bērns.

Un patiesi, rotaļājoties vilcēni Mauglim bieži vien iekoda stiprāk, nekā vēlējās, tāpēc viņa rokas un kājas no vienas vietas bija ar baltām rētām. Bet viņš nekad tos nesauktu par kodieniem, jo zināja, kāds ir īsts kodiens.

—  Arrē! arrē! — divas vai trīs sievietes reizē sauca. — Nabaga bērns, vilku sakosts! Tas ir skaists zēns. Viņam acis gluži kā uguns. Zvēru pie sava goda, Mesua, viņš līdzīgs tavam zēnam, kuru aiznesa tīģeris.

—   Ļaujiet man apskatīt, — sacīja sieviete ar smagām vara sprādzēm ap rokām un kājām, un viņa skatījās Mauglī, turot plaukstu virs acīm. — Nē, tas nav viņš. Viņš ir vājāks, bet skatiens gan tāds pats kā manam zēnam.

Priesteris bija gudrs cilvēks un zināja, ka Mesua ir ciemata bagātākā vīra sieva. Tāpēc viņš īsu brīdi raudzījās uz debesīm un tad svinīgā balsī teica:

—   Ko džungļi ņēmuši, to džungļi atdevuši. Uzņem puisēnu savā mājā, mana māsa, un nepiemirsti godāt priesteri, kurš spēj dziļi ieskatīties cilvēka dzīvē.

«Zvēru pie vērša, kas mani izpirka,» Mauglis pats pie sevis domāja, «viss ir gluži tāpat kā bērna apskate Barā! Nu, ja jau esmu cilvēks, tad par cilvēku man jāpaliek.»

Pūlis pašķīrās, un sieviete ar zīmēm aicināja Maugli sev līdzi būdā, kur atradās sarkani krāsota gulta, liela māla graudu lāde ar jocīgiem zīmējumiem, kāds pusducis kapara kastroļu, hindu dieva tēls nelielā nišā, bet pie sienas karājās īsts spogulis,, kādus pārdod lauku gada tirgos par astoņiem centiem.

Viņa deva puisēnam pienu, cik gribas, un gabalu maizes, tad uzlika viņam roku uz galvas un raudzījās acīs, jo viņa domāja, varbūt patiesi šis varētu būt viņas īstais dēls, kas atgriezies no džungļiem, kur to tīģe( ris aiznesis.

Tāpēc viņa teica:

—   Natu, ak Natu!

Mauglis neizrādīja, ka viņam šis vārds pazīstams.

—   Vai tu vairs neatceries to dienu, kad es tev uzvilku kājās jaunās kurpes? — viņa aptaustīja Maugļa kājas, bet tās bija cietas kā rags.

—   Nē, — viņa skumji nopūtās, — šīs kājas nav nekad kurpes valkājušas, tomēr tu esi ļoti līdzīgs manam Natu, tāpēc tu būsi mans dēls.

Mauglis jutās neveikli, jo viņš nekad nebija mitis zem jumta; bet, aplūkojis niedru jumtu, viņš redzēja, ka, ja vien gribētu kādreiz aiziet, tad pāris mirkļos varētu tās izplēst; viņš ievēroja arī to, ka logiem nebija ciešu aizviru.

«Kāds labums būt cilvēkam,» Mauglis pie sevis domāja, «ja neproti viņu valodu? Tagad es esmu tāds pats muļķis un mēms, kāds būtu cilvēks pie mums džungļos. Man jāmācās cilvēku valoda.»

Ne jau joka pēc viņš, pie vilkiem dzīvodams, bija iemācījies atdarināt briežu izaicinošos bļāvienus un meža cūku sivēnu rukšķēšanu. Un tāpēc, tiklīdz Mesua izteica kādu vārdu, Mauglis to gandrīz pareizi atkārtoja un tā līdz mijkrēslim bija iemācījies daudzu lietu nosaukumus būdā.

Maza nesaprašanās radās, kad pienāca laiks iet gulēt, jo Mauglis neparko negribēja gulēt zem kaut kā tāda, kas atgādināja panteras slazdu, kā šī būda, un, kad mājinieki aiztaisīja durvis, viņš izlēca pa logu.

—   Lai viņš dara, kā grib, — sacīja Mesuas vīrs. — Nepiemirsti, ka viņš līdz šim nav ne reizes gultā gulējis. Ja viņš patiesi sūtīts mums dēla vietā, tad nekur nebēgs.

Mauglis apgulās lauka malā garā, svaigā zālē, bet viņš nepaguva vēl ne acu aizvērt, kad mīksts, pelēks purns pabakstīja viņam zem zoda.

—   Pfu! — Pelēkais Brālis sacīja (tas bija Vilkumātes vecākais bērns). — Slikta atmaksa par to, ka es tev sekoju divdesmit jūdzes. Tu od pēc dūmiem un lopu kūts — kā daždien cilvēki. Celies, Mazais Brāli; nesu jaunas ziņas.

—   Vai džungļos visi veseli? — viņu apkampdams, Mauglis jautāja.

—  Visi, izņemot vilkus, kurus apsvilināja Sarkanā Puķe. Bet klausies. Šir Hans aizlaidies kaut kur tālu medīt, kamēr spalva ataugšot, jo viņš pavisam apsvilis. Viņš nozvērējies, ka sametīšot tavus kaulus Vaingungā, kad atnākšot.

—  Varu pie tā piebilst pāris vārdu: arī es esmu dovis mazu solījumu. Bet jaunas ziņas arvien patīkamas. Šonakt es esmu noguris — ļoti noguris no jauniem iespaidiem. Pelēkais Brāli, tomēr atnes vien man aizvien jaunas ziņas.

—   Vai tu neaizmirsīsi, ka esi vilks? Vai cilvēki tevi nepiespiedīs aizmirst? — Pelēkais Brālis bažīgi jautāja.

—   Nekad. Es vienmēr atcerēšos, ka mīlu tevi un visus mūsu midzenī; tāpat es arvien atcerēšos, ka māņi padzina no Bara.

—  Tāpat tevi var padzīt arī no cita bara. Cilvēki ir tikai cilvēki, Mazais Brāli, un viņu valoda ir kā varžu kurkšana dīķī. Kad es atkal pie tevis nākšu, tad gaidīšu tevi bambuskrūmos, ganību malā.

Trīs mēnešus pēc tās nakts Mauglis gandrīz nekur neizgāja ārpus ciemata, jo cītīgi mācījās cilvēku dzīves veidu un parašas. Vispirms viņam vajadzēja valkāt apģērbu, kas viņu briesmīgi apgrūtināja; tad viņam bija jāmācās naudas nozīme, ko viņš nekādi nevarēja saprast; un tāpat aršana, kas viņam šķita nevajadzīga. Turklāt ciemata mazie bērni viņu ļoti kaitināja. Par laimi Džungļu Likums viņu bija mācījis savaldīties, jo džungļos dzīvība un uzturs atkarīgs no savaldīšanās; bet, kad bērni viņu izsmēja par to, ka viņš nepiedalījās viņu rotaļās un negribēja pūķus gaisā laist vai arī kad viņš nepareizi izteica dažus vārdus, tad vienīgi apziņa, ka īsta mednieka necienīgi uzbrukt neapbruņotam, mazam bērnam neļāva viņam tos sakampt un pārlauzt uz divām daļām. Viņš pats nemaz neapzinājās savus spēkus. Viņš zināja, ka džungļos, salīdzinot ar zvēriem, viņš bija nespēcīgākais, bet ciematā ļaudis teica, ka viņš esot stiprs kā vērsis. Un patiesi, viņam nebija ne jausmas, kas ir bailes, jo, kad ciemata priesteris teica, ka dievs svētnīcā dusmošoties, ja viņš ēdīšot priestera mango koka augļus, Mauglis paņēma tēlu, atnesa pie priestera mājas un lūdza priesteri dievu sakaitināt, jo viņš būtu priecīgs ar to spēkoties. Tas bija briesmīgs skandāls, bet priesteris to apklusināja, jo Mesuas vīrs samaksāja daudz sudraba, lai remdētu dieva dusmas. Tāpat Mauglim nebija ne mazākās jēgas par atšķirību, kādu rada kastas starp cilvēku un cilvēku. Kad podnieka ēzelis iekrita mālu bedrē, Mauglis to aiz astes izvilka un palīdzēja podniekam, kas devās uz tirgu Kanhivarā, uzsiet podus. Tas bija ļoti nelādzīgi, jo podnieks pieder pie zemākās kastas un viņa ēzelis ir vēl sliktāks. Kad priesteris rāja Maugli, viņš piedraudēja viņu pašu uzsēdināt uz ēzeļa, un priesteris pateica Mesuas vīram, ka būtu labāk, ja Maugli pēc iespējas ātrāk liktu pie darba; tad ciemata vecākais Mauglim teica, ka nākamajā dienā viņam jādzenot bifeļi ganībās un jāuzraugot, kamēr tie ganoties. Neviens nebija tik priecīgs par to kā Mauglis; tanī vakarā, kad viņu ciematā pieņēma par kalpu, viņš aizgāja un piedalījās pulciņā, kas ik vakarus salasījās zem liela vīģeskoka uz paaugstinājuma, kas bija ar akmeņiem klāt§. Tas bija ciema klubs, kur sastapās un smēķēja ciemata vecākais, naktssargs un bārddzinis, visa ciemata tenku kule, un vecais Baldeo, ciemata mednieks, kam bija veca medību bise. Augšējos zaros sēdēja pērtiķi un melsa, bet zem akmeņiem bija ala, kur dzīvoja kobra, kurai katru vakaru nolika mazu piena bļodiņu, jo viņu turēja par svētu; vecie vīri sasēdās ap koku, sūkāja savas garās hukas (ūdenspīpes) un runājās līdz vēlai naktij. Viņi stāstīja brīnišķīgus nostāstus par dieviem, cilvēkiem un gariem; vecais Baldeo stāstīja visdīvainākās lietas par džungļu zvēru parašām tā, ka bērniem, kas sēdēja ārpus apļa, klausoties vai acis sprāga no pieres ārā. Visvairāk stāstīja par plēsīgiem zvēriem, jo džungļi taču bija tepat piedurvē. Brieži un meža cūkas izmīdīja druvas, un šad tad mijkrēslī tīģeris aiznesa cilvēku no pašiem ciemata vārtiem.

Mauglim, kam, protams, bija labi pazīstams tas, par ko viņi runāja, bija jāaizklāj seja, lai citi neredzētu, ka viņš smejas, kad Baldeo, veco bisi uz ceļiem uzlicis, stāstīja citu pēc cita visneticamākos nostāstus. Smieklus valdot, Maugļa pleci raustījās.

Baldeo ņēmās skaidrot, ka tīģeris, kurš aiznesis Mesuas dēlu, bijis tīģeris-spoks un ka viņā iemiesojies dažus gadus atpakaļ mirušā vecā, ļaunā augļotāja gars.

—   Un es zinu, ka tas taisnība, — viņš teica, — jo Puruns Dass kliboja no sitiena, kuru dabūja kautiņa laikā, kad tika sadedzinātas viņa rēķinu grāmatas, un t ī ģ e r i s, par kuru es runāju, arī klibo, jo viņa ķetnu pēdas nav vienādas.

—   Tiesa, tiesa, tas viss patiesība, — galvas palocīdami, sirmbārdainie vīri piekrita.

—   Vai visi tavi nostāsti tikpat muļķīgi un pliekani? — Mauglis jautāja. — Tas tīģeris klibo tāpēc, ka viņš jau klibs piedzimis, kā ikviens to zina. Teikt, ka augļotāja gars iemiesojies zvērā, kam nekad nav bijis pat šakāļa drosmes, ir bērnišķīgi.

Baldeo mirkli pārsteigumā zaudēja valodu, un ciemata vecākais pablenza uz Maugli.

—   Ahā! Tas jau džungļu zeņķis, vai ne? — sacīja Baldeo. — Ja jau esi tik gudrs, tad aizgādā viņa ādu Kanhivarā, jo valdība par viņa dzīvību izsolījusi simt rūpijas1 . Bet labāk turi muti, kad vecāki cilvēki runā.

Mauglis piecēlās, lai ietu.

—   Visu vakaru es šeit gulēju un klausījos, — viņš pār plecu atsaucās, — un, izņemot vienu vai divas reizes, Baldeo nepateica neviena patiesa vārda par džungļiem, kuri viņam tepat piedurvē. Kā tad lai es ticu nostāstiem par spokiem, mājas gariem un nelabajiem, kurus viņš it kā esot redzējis?

—   Ir pats pēdējais laiks zēnam lopus ganos dzīt, — sacīja vecākais, kamēr Baldeo pūta un stenēja, dusmodamies par Maugļa nekaunību.

Daudzos Indijas ciematos parasts, ka zēni agri no rīta izdzen govis un bifeļus ganībās un atgriežas mājās vēlu vakarā; un tie paši lopi, kuri balto cilvēku samīdītu līdz nāvei, ļauj-, lai tos sit,, grūsta un vada mazi bērni, kuri tikko sniedzas viņiem līdz purnam. Kamēr bērni atrodas kopā ar ganāmpulku, tikmēr tie pilnīgi drošībā, jo pat tīģeris neuzdrošinās uzbrukt vēršu pulkam. Bet, ja viņi, puķes plūkdami vai ķirzakas tvarstīdami, aizklīst tālāk, tad dažreiz zvēri tos aiznes. Sēdēdams ganāmpulka vislielākā vērša Rama mugurā, Mauglis jau mazā gaismiņā devās prom pa ciemata ceļu, un zilganpelēkie bifeļi ar gariem, atpakaļ atliektiem ragiem un mežonīgām acīm cits pēc cita piecēlās savos nojumos un sekoja viņam, un Mauglis lika skaidri noprast zēniem, kuri bija tam līdz, ka noteicējs ir tikai viņš. Ar garu, gludu bambusa spieķi viņš iesita bifeļiem un lika kādam zēnam, vārdā Kami, uzraudzīt govis un neaiziet tālu nost no ganāmpulka, kamēr viņš ganīs bifeļus.

Ganības Indijā dažuviet pilnas klinšu bluķiem, krūmājiem,, ar zāli apaugušiem ciņiem un graviņām, kur ganāmpulks izklīst un parasti pazūd skatienam. Bifeļi parasti uzturas dīķu un staignāju tuvumā, kur tie stundām vāļājās un gozējās siltajos dubļos.. Mauglis viņus aizdzina, klajuma pašā viņā malā, kur Vaingunga iztecēja no džungļiem, tad viņš nolēca no Rama, devās uz bambusa krūmāju un atrada tur Pelēko Brāli.

—   Ak, — Pelēkais Brālis iesaucās, — es gaidu tevi jau vairākas dienas. Ko nozīmē šī lopu ganīšana?

—  Tā man pavēlēja, — Mauglis attrauca, — pašreiz esmu ciemata gans. Kas jauns par Šir Hanu?

—  Viņš atkal ieradies šai apvidū un ilgi jau tev uzglūn.

Tagad viņš aizgajis, jo šeit maz ko medīt. Bet viņš nolēmis tevi nogalināt.

— Ļoti labi, — Mauglis sacīja. — Kamēr viņš projām, tikmēr tu vai kāds cits no jums četriem brāļiem sēdiet tur uz tās klints, lai es, no ciemata iznākdams, varu redzēt. Kad viņš ierodas, tad gaidiet mani gravā pie dhaka koka, klajuma vidū. Mums nav vajadzīgs skriet Sir Hanam taisni rīklē.

Tad Mauglis uzmeklēja ēnainu vietu, apgulās un aizmiga, kamēr bifeļi ap viņu ganījās. Lopu ganīšana Indijā ir vislielākā izslinkošanās pasaulē. Lopi staigā un ēd, apgulstas, atkal ceļas un staigā un pat neiemaujas. Viņi tikai šņāc, un bifeļi reti kad iemaujas; cits pēc cita viņi iebrien dubļainajos dīķos tik dziļi, Ika ārpusē paliek vienīgi purni un blāvi zilās stingās acis, un tā viņi tur guļ kā bluķi. Saules tveicē sakveldētie klinšu bluķi šķiet dejojam, un gani dzird viena vanaga (nekad vairāku) svilpienu virs galvas neredzamā augstumā; un bērni zina, ja kāds nomirtu vai govs nobeigtos, tad tas pats vanags pēkšņi kā bulta nolaistos un otrs, kurš atrodas dažas jūdzes tālāk, pamanījis pirmo nolaižamies, tūdaļ tam sekotu, un tad vēl un vēl viens, tā ka upuris vēl nav lāgā nobeidzies, kad no malu malām jau salasījies vesels pulks izsalkušu vanagu.

Bērni aizmieg, pamostas un atkal aizmieg, pin no sausās zāles mazus groziņus un liek tur sienāžus vai noķer divus kukainīšus un liek tiem plūkties, vai no sarkaniem un melniem džungļu riekstiem ver krelles, vai vēro, kā ķirzakas sildās piesaulē uz klints bluķa, vai kā čūska medī vardes muklāja tuvumā. Viņi dzied bezgala garas dziesmas, nobeigdami tās ar dīvainiem tautiskiem trallinājumiem, un diena viņiem liekas garāka nekā dažam labam mūžs; dažreiz viņi veido no pliena pilis ar cilvēku, zirgu un bifeļu figūrām un ieliek cilvēkiem rokās niedres, un iedomājas, ka viņi paši ir karaļi, bet izveidotās figūras viņu karaspēks vai dievi, kurus pielūdz. Tā pienāk vakars, un bērni aicina bifeļus, kuri pieceļas no lipīgajiem dubļiem, kas sasprēgā ar šāvienam līdzīgu troksni, un viss bars rindā dodas pa tumšo klajumu pretim mirgojošām ciemata ugunīm.

Dienu dienā Mauglis dzina bifeļus uz staignāju un diena dienā redzēja Pelēkā Brāļa muguru jūdzes pusotras tālu (tā viņš zināja, ka Sir Hans vēl nav ieradies), un dienu dienā viņš gulēja zālē un klausījās apkārtējos trokšņos, sapņodams par sendienām džungļos. Ja Šir Hans ar savu klibo kāju būtu spēris kaut vienu neuzmanīgu soli džungļos Vaingungas tuvumā, Mauglis klusajās agrā rīta stundās to tūliņ būtu dzirdējis.

Beidzot pienāca diena, kad Mauglis vairs neredzēja Pelēko Brāli norunātajā vietā, un viņš smiedamies dzina bifeļus uz gravu pie dhaka koka, kas viss bija zeltsarkaniem ziediem klāts. Tur tupēja Pelēkais Brālis, un ik spalviņa uz viņa muguras bija sacēlusies stāvus.

—   Augu mēnesi viņš slapstījies, tev uzglūnēdams. Pagājušo nakti viņš pārgāja pār kalniem kopā ar Tabakiju, meklēdams tavas pēdas, — vilks aizelsies stāstīja.

Mauglis sarauca pieri.

—   Es nebaidos no Šir Hana, bet Tabakijs ir ļoti viltīgs.

—   Nebīsties, — sacīja Pelēkais Brālis, mazliet lūpas aplaizīdams. — Rīta krēslā es sastapu Tabakiju. Tagad viņš savas gudrības klāsta vanagiem, bet viņš man kaut ko pastāstīja, pirms es pārlauzu viņam mugurkaulu. Šir Hans nodomājis šovakar uzglūnēt tev pie ciemata vārtiem, vienīgi tev, nevienam citam. Tagad viņš guļ Vaingungas lielajā, sausajā gravā.

—  Vai šodien viņš ir ko baudījis vai medī tukšā dūšā? — Mauglis jautāja, jo no atbildes bija atkarīga viņa dzīvība vai nāve.

—  Rītausmā viņš pieveicis cūku un pamatīgi padzēries. Ievēro, ka Šir Hans nespēj gavēt pat ne atriebības dēļ.

—   Ak! Muļķis, muļķis! Cik bērnišķīgi! Paēst un vēl padzerties, un viņš domā, ka es gaidīšu, kamēr viņš izgulēsies! Bet kur viņš apgūlies? Ja būtu vismaz desmit mūsējo* mēs viņu guļošu pieveiktu. Bifeļi neuzbruks, pirms nebūs saoduši viņa smaku, bet es neprotu viņu valodu. Vai mēs nevarētu doties pa viņa pēdām tā, lai bifeļi viņu saostu?

—   Viņš pārpeldēja Vaingungu tālu lejup, lai slēptu pēdas, — sacīja Pelēkais Brālis.

—   Zinu, Tabakijs viņu tā samācījis. Viņam pašam tas nekad nebūtu iešāvies prātā, — Mauglis stāvēja, pirkstu mutē iebāzis, un domāja. — Lielā grava pie Vaingungas. Tā pienāk pie līdzenuma nepilnu pusjūdzi no šejienes. Es varu ganāmpulku apdzīt apkārt pa džungļiem uz gravas augšgalu un tad doties lejup, bet viņš mums izmuks pa otru pusi. Mums jāaizsprosto arī šis gals. Pelēkais Brāli, vai tu vari sadalīt ganāmpulku divās daļās?

—   Pats laikam gan ņevarēšu, bet es atvedu sev līdz gudru palīgu.

Peiēkais Brālis pasitās sānis un nozuda kādā alā. No turienes parādījās liela, pelēka galva, kuru Mauglis labi pazina, un tveicīgo gaisu pildīja izmisīgākais džungļu kliedziens — vilka medību sauciens dienvidū.

—   Akela! Akela! — Mauglis izsaucās, rokas plaukšķinādams.

—  Man vajadzēja gan zināt, ka tu mani neaizmirsīsi. Mums svarīgs darbs veicams. Akel, sadali ganāmpulku divās daļās. Govis un teļi lai paliek vienā barā un vērši ar bifeļiem atsevišķi.

Abi vilki skraidīja līku loču pa ganāmpulku, kurš sprauslāja un purināja galvas, un sadalīja to divās grupās. Vienā atradās bifeļgovis ar teliņiem vidū, kas, nikni raudzīdamās, kašņāja ar nagiem zemi, gatavas mesties vilkam virsū un samīt, tiklīdz tas apstātos. Otrā vecie un jaunie vērši šņāca un nemierīgi mīņājās un, kaut gan likās baismīgāki, tomēr nebija tik bīstami, jo viņiem nebija jauno teļu, ko aizsargāt. Pat seši cilvēki nebūtu tik prasmīgi sadalījuši ganāmpulku.

—   Ko pavēlēsi? — Akela elsoja. — Viņi mēģina saiet atkal kopā.

Mauglis uzlēca Ramam mugurā.

—   Dzen vēršus pa kreisi, Akel. Pelēkais Brāli, savaldi govis, kamēr mēs aizejam, un tad dzen tās uz gravas sākumu.

—   Cik tālu? — elsdams un zobus klabinādams, jautāja Pelēkais Brālis.

—   Kamēr gravas krasti tik stāvi, ka Šir Hans -nevar tur uzlēkt, — Mauglis sauca. — Savaldi govis tur, kamēr mēs nonākam lejā.

Kad Akela sāka riet, vērši sakustējās, un Pelēkais Brālis nostājās govīm priekšā. Govis metās tam virsū, un viņš skrēja viņām pa priekšu uz gravas ieeju, bet Akela dzina vēršus pa kreisi.

—   Labi darīts! Vēl mazliet — un tie sparīgi dosies uz priekšu. Uzmanīgi, tagad uzmanīgi, Akel. Viens neuzmanīgs solis, un vērši metīsies tev virsū. Hū! Šis ir mežonīgāks darbs nekā dzīties pakaļ melnam briedim. Vai tu varēji iedomāties, ka šie radījumi var tik veikli kustēties? — Mauglis sauca.

—   Savā laikā tiku ari tos medījis. — smagi elsoja Akela.

—   Vai vērši jāpagriež uz džungļiem?

—   Jā. Pagriez. Bet ātri! Rams no dusmām jau vai traks. Ak, kaut es varētu pateikt, kas man no viņa šodien vajadzīgs.

Šoreiz vērši tika pagriezti pa labi, un viņi ar troksni traucās biezoknī. Otra lopu bara ganiņi, kas atradās pusjūdzi tālāk, joza, cik jaudas, uz ciematu, kliegdami, ka bifeļi palikuši traki un aizbēguši. Bet Maugļa plāns bija gluži vienkāršs. Viņš tikai gribēja ar lielu līkumu doties kalnā un nokļūt pie gravas ieejas, tad sadzīt vēršus gravā, lai Šir Hans atrastos starp vēršu un govju baru; viņš zināja, ka, pieēdies un labi padzēries, Šir Hans nav spējīgs ne cīnīties, ne arī uzrāpties gravas stāvajos krastos. Puisēns lēnīgā balsī mierināja bifeļus, bet Akela vilkās tālu nopakaļ, tikai reizes divas ieriedamies, lai pamudinātu kūtrākos. Vajadzēja mest lielu lielu līkumu, jo viņi negribēja pieiet gravai pārāk tuvu, lai neiztraucētu Šir Hanu. Beidzot Mauglis satrakoto ganāmpulku sadzina vienkop pie ieejas gravā zālainā laukumiņā, kas nolaideni piegāja pie pašas gravas. No šīs augstienes pāri koku galotnēm varēja pārredzēt visu plašo ieleju, bet Mauglis vēroja gravas krastus un sev par lielu prieku redzēja, ka krasti ir gandrīz krauji, bet vīnstīgas un vīteņaugi, kas tos klāja, neturētu tīģera svara, ja tas gribētu no gravas tikt laukā.

—   Lai viņi atvelk elpu, Akela, — zēns sacīja, roku paceldams. — Viņi vēl nejūt tīģera tuvumu. Lai atvelk elpu. Man jāpaziņo Šir Hanam, kas tuvojas. Nu šis tīģeris mums ir slazdā.

Mauglis pielika rokas pie mutes un kliedza gravā, — tas izskanēja gandrīz kā kliedziens tunelī, — un atbalss aizlīgoja no klints uz klinti.

Pēc ilgāka laika atskanēja stiepta, miegaina, līdz kaklam pieēduša, tikko uzmodināta tīģera ņurdēšana.

—   Kas sauc? — Šir Hans jautāja, un brīnum skaists pāvs spiegdams pacēlās no gravas.

—   Es, Mauglis. Hei, lopu zagli, laiks ierasties uz Padomes Klints! Lejup, dzen viņus lejup, Akel! Lejup, Rama, lejup!

Piekalnes malā ganāmpulks mirkli apstājās, bet Akela griezīgi iekaucās, un bifeļi cits pēc cita brāzās lejup gluži kā tvaikoņi pāri krācēm, tā ka smiltis un akmeņi vien pajuka uz visām pusēm. Un, ja viņi sākuši kustēties, tad apturēt tos vairs nebija iespējams; un viņi nebija vēl nonākuši gravas dibenā, kad Rāms saoda Šir Hanu un iemāvās.

—   Hā! Hā! — viņa mugurā sēdēdams, Mauglis izsaucās. — Tagad tu saproti!

Un melnu ragu, putām klātu purnu un zvērojošu acu straume kā nogruvumu blāķis palu laikā vēlās gravā; nespēcīgos bifeļus pagrūda sāņus gravas krastmalā, kur tie staipekņaugos lauzās uz priekšu. Bifeļi saprata, kas viņiem jādara, — tas bija šausmīgais bifeļu pulka uzbrukums, kuram neviens tīģeris nespēj pretī stāties. Šir Hans dzirdēja bifeļu nagu dipoņu, piecēlās un smagiem soļiem lēca pa gravu uz leju, meklēdams, kur izmukt, bet gravas krasti bija krauji, un viņam bija jādodas tālāk, un, kā jau pieēdis un padzēries, viņš bija ar mieru visu ko darīt, tikai ne cīnīties. Ūdenim šļakstot, ganāmpulks devās pāri dīķim, ko tīģeris tikko kā bija atstājis, un mauroja tā, ka visa šaurā grava skanēja. Mauglis dzirdēja māvienus gravas viņā galā un redzēja Šir Hanu atgriežamies atpakaļ (tīģeris zināja — ja no diviem ļaunumiem jāizvēlas viens, tad labāk sastapties ar vēršiem nekā ar govīm, kurām blakus ir teļi); tad Ramam paslīdēja kāja, viņš paklupa un pārgāja pār kaut ko mīkstu un reizē ar citiem vēršiem, kas viņam sekoja, sagrūdās ar pretim nākošo govju pulku, un abi pulki sagrūdās kopā ar tādu sparu, ka vājākie bifeļi tika pasviesti gaisā. Badoties, šņācot, baurojot abi pulki izbrāzās klajumā. Izdevīgā brīdī Mauglis nolēca no Rama muguras un sāka pa labi un pa kreisi sist ar savu nūju.

—   Veiklāk, Akel! Izšķir viņus. Izklīdini, citādi tie viens otru nobadīs. Dzen viņus prom, Akel. Hei! Rama! Hei! Hei! Hei! Mani bērni! Rāmāk, tagad rāmāk! Nu viss ir galā.

Akela un Pelēkais Brālis skraidīja šurp un turp, ķerdami bifeļiem pie kājām, un, kaut gan viss bars grasījās doties atkal atpakaļ gravā, Mauglim tomēr izdevās Ramu pagriezt atpakaļ uz dūksnāju, un pārējie viņam sekoja.

Šir Hanu vairs nevajadzēja mīdīt. Viņš bija beigts, un vanagi jau sāka lasīties ap to.

—   Brāļi, tā bija īsta suņa nāve, — sacīja Mauglis, satverdams nazi, ko viņš nu nēsāja sev ap kaklu arvien līdzi makstī, kopš dzīvoja pie cilvēkiem. — Viņš nekādā ziņā nebūtu cīnījies. Hallo! Uz Padomes Klints viņa āda vareni izskatīsies. Ķersimies drīzāk pie darba!

Cilvēku audzinātam zēnam ne sapnī neienāktu prātā vienam pašam novilkt desmit pēdu garam tīģerim ādu, bet Mauglis zināja labāk kā neviens, kā āda piegulst dzīvniekiem un kā tā jānovelk. Bet tas bija grūts darbs, un Mauglis grieza un plēsa nosvīdis veselu stundu, kamēr vilki tupēja izkārtām mēlēm vai palīdzēja ādu vilkt, ja viņiem pavēlēja. Pēkšņi uz Maugļa pleca nogulās kāda roka, un paskatījies viņš ieraudzīja Baldeo ar bisi plecos. Bērni ciematā bija izstāstījuši par bifeļu trakošanu, un Baldeo noskaities bija nācis, lai Maugli sarātu par nolaidīgu ganāmpulka uzraudzīšanu. Pamanījuši cilvēku tuvojamies, vilki nozuda.

—  Kas tā par muļķošanos? — Baldeo dusmīgi teica. — Tu iedomājies, ka vari nodīrāt tīģeri! Kur viņu bifeļi nogalināja?

Šis ir klibais tīģeris, par kura galvu izsolītas simt rūpijas. Labi, labi, mēs tev piedosim, ka nesavaldīji lopus, un es varbūt tev iedošu vienu rūpiju no tās atlīdzības, ko dabūšu, kad aizvedīšu ādu Kanhivarā.

Viņš gramstīja somā kramu un šķiltavas un noliecās, lai nosvilinātu Šir Hanam ūsas. Lielākā daja vietējo mednieku vienmēr apsvilina tīģera ūsas, lai viņa gars tos nevajātu.

—   Hm! — Mauglis it kā pats pie sevis norūca, vienai priekšķetnai ādu vilkdams. — Tātad tu gribētu aiznest ādu uz Kanhivaru, lai saņemtu atlīdzību un iedotu tad varbūt man vienu rūpiju? Bet es domāju, ka āda man pašam noderēs. Ei, vecais, lasies prom ar savu uguni!

—   Kas tā par valodu ar ciemata galveno mednieku? Tava laime un bifeļu muļķība palīdzējusi tev viņu nogalināt. Tīģeris ir bijis tikko kā pieēdies, citādi viņš tagad būtu jau jūdzes divdesmit no šejienes. Tu pat nodīrāt viņu, kā nākas, nevari, ubags tāds, un tad man, vecajam Baldeo, aizliegsi viņam ūsas svilināt. Maugli, es nedošu tev ne annas[2] no atlīdzības, bet gan vēl krietni piekaušu. Prom no maitas!

—  Zvēru pie vērša, kas mani izpirka, — sacīja Mauglis, cenzdamies dīrāt tīģera plecu, — vai man visu pēcpusdienu būs jāpļāpā ar šo veco pērtiķi? Šurp, Akel, šis cilvēks mani nomoka.

Baldeo, kas vēl arvien stāvēja noliecies pie Šir Hana galvas, pēkšņi atradās zālē guļus, un liels, pelēks vilks bija uzkāpis viņam virsū, bet Mauglis mierīgi turpināja savu darbu, it kā viņš būtu viens pats visā Indijā.

—  Jā — jā, — viņš caur zobiem nosēca. — Tev tomēr taisnība, Baldeo. Tu nekad man nedosi ne annu no atlīdzības. Starp mani un šo veco tīģeri sens naids — ļoti sens naids, un — es uzvarēju.

Vecajam Baldeo par godu jāsaka, — būtu viņš gadus desmit jaunāks, viņš droši vien uzsāktu ar Akelu cīņu, ja to sastaptu mežā, bet vilks, kas paklausa šī zēna pavēlēm, kam bijis personīgs naids ar cilvēkēdāju tīģeri, nevar būt ikdienišķs vilks. Tā bija burvestība, visļaunākā burvība, Baldeo domāja, un viņš cerēja, ka amulets, kas viņam ap kaklu, viņu aizsargās. Viņš gulēja klusi klusi, ik mirkli gaidīdams, kad arī Mauglis pats pārvērtīsies par tīģeri. *'

—  Maharadža! Varenais Ķēniņ! — viņš beidzot aizsmakušā balsī čukstēja.

—  Jā,— galvu nepagriezis, Mauglis teica, klusi pie sevis pasmiedamies.

—   Esmu vecs vīrs. Es nezināju, ka tu esi kaut kas vairāk nekā ganu zēns. Vai drīkstu celties un iet projām, vai arī tavs kalps mani saplosīs gabalos?

—   Ej, un miers ar tevi. Tikai otrreiz vairs neaizskar manu medījumu. Ļauj viņam iet, Akel.

Baldeo aizčāpoja uz ciematu, cik ātri vien varēdams, arvien pār plecu atskatīdamies, vai Mauglis nepārvēršas par kaut ko' briesmīgu. Nonācis ciematā, viņš sastāstīja tādas lietas par spokiem un burvībām, ka priesteris kļuva ļoti nopietns.

Mauglis turpināja savu darbu, bet iestājās jau krēsla, kad viņš ar vilkiem dabūja galīgi nost lielo, lāsaino nogalinātā tīģera ādu.

—   Tagad mums āda jānoglabā un jāsadzen bifeļi mājās! Palīdzi man viņus sadzenāt, Akel!

Miglainajā vakarkrēslā ganāmpulku sadzenāja, un, kad tas tuvojās ciematam, Mauglis redzēja ugunis mirgojam un dzirdēja tempļos gliemežnīcas pūšam un zvanus skandinām. Likās, pusciemats viņu sagaidīja pie vārtiem.

«Tas tāpēc, ka es nogalināju Šir Hanu,» viņš pats pie sevis prātoja.

Bet viņam gar ausīm nosvilpa vesels akmeņu lietus, un ciemata ļaudis kliedza:

—   Burvis! Vilkubērns! Džungļu Dēmons! Projām! Ātrāk projām no šejienes, vai ari priesteris tevi pārvērtīs par vilku. Šauj, Baldeo, šauj!

Vecā bise sprāga ar dobju troksni, un. jauns bifelis sāpēs iemāvās.

—   Atkal burvestības! — kliedza ciemata ļaudis. — Viņš prot lodes noburt. Baldeo, tas jau tavs bifelis.

—   Ko tas nozīmē? — Mauglis izbrīnījies jautāja, kad akmeņi vēl vairāk sāka birt uz viņu.

—   Šie tavi brāļi ir tādi paši kā Barā, — Akela teica, mierīgi aptupdamies. — Ja lodēm kāda nozīme, tad, man šķiet, viņi taisās "tevi izraidīt.

—   Vilks! Vilkubērns! Projām! — priesteris kliedza, svētā iulsis koka zaru vicinādams.

—   Atkal? Pagājušo reizi mani padzina tāpēc, ka biju cilvēks. Tagad tāpēc, ka esmu vilks. Iesim, Akel.

Kāda sieviete — tā bija Mesua — pieskrēja pie ganāmpulka un sauca:

—   Ak mans dēls, mans dēls! Viņi saka, tu esot burvis, kas, ja vēloties, varot pārvērsties plēsīgā zvērā. Es tam neticu, bet ej vien projām, citādi viņi tevi nositīs. Baldeo saka, tu esot burvis, bet es zinu, ka tu esi atriebis Natu nāvi.

—   Nāc atpakaļ, Mesua! — pūlis kliedza. — Nāc atpakaļ, vai ari mēs tevi nomētāsim ar akmeņiem.

Mauglis ļauni pasmējās, jo viens akmens atsitās viņam pret muti.

—   Steidzies atpakaļ, Mesua. Šī ir viena no viņu muļķīgākajām pasakām, kādas viņi stāsta zem lielā koka vakara krēslā.

Tava dēla nāvi es tomēr esmu atriebis. Dzīvo sveika! Bet steidzies, jo es dzīšu ganāmpulku daudz ātrāk, nekā viņu ķieģeļu drumslas lido. Es neesmu burvis, Mesua. Dzīvo sveika!

—   Nu, vēlreiz, Akel, — viņš iesaucās. — Dzen ganāmpulku vārtos.

Bifeļi jau nepacietīgi gaidīja brīdi, kad viņus laidīs mājās. Akelas mudinājums gandrīz nemaz nebija vajadzīgs, jo bifeļi-kā viesulis brāzās pa vārtiem, izklīdinot pūli pa labi un kreisi.

—   Izskaitiet! — Mauglis nicinoši kliedza. — Varbūt esmu kādu nozadzis. Izskaitiet, jo turpmāk es vairs nebūšu jūsu lopu gans. Dzīvojiet sveiki, cilvēku bērni, un pateicieties Mesuai, ka es nenāku ar saviem vilkiem jūs pamedīt jūsu ielās.

Viņš apsviedās uz papēža un aizgāja kopā ar Vientuļo Vilku, un, paskatījies augšup zvaigznēs, jutās laimīgs.

—   Nu man vairs nebūs jāguļ slazdā, Akel. Paņemsim Sir Hana ādu un iesim. Nē, ciemata mēs neaizskarsim, jo Mesua bija laba pret mani..

Kad mēness pacēlās pār klajumu un aplēja to ar savu piena balto gaismu, pārbijušies ciema ļaudis redzēja Maugii ar lielu nesamo uz galvas un divus vilkus viņam līdzās rikšojam vienmērīgiem vilka soļiem, kas kā uguns aprij jūdzēm garus ceļa gabalus. Tad viņi zvanīja ar tempļa zvaniem un pūta gliemežnīcas stiprāk nekā jebkad; Mesua raudāja, Baldeo savu pēdējo piedzīvojumu džungļos visādi izpušķoja un nobeidza to, sacīdams, ka Akela esot stāvējis pakaļkājās un runājis kā cilvēks.

Mēness jau taisījās norietēt, kad Mauglis un divi vilki nonāca pie Padomes Klints un apstājās pie Vilkumātes midzeņalas.

—  Māt, viņi mani izraidīja no Cilvēku Bara, — Mauglis iesaucās, — bet es atnesu Šir Hana ādu, lai pierādītu, ka esmu turējis vārdu.

Lēniem soļiem Vilkumāte kopā ar mazuļiem iznāca no midzeņa, un, ādu ieraugot, viņas acis iegailējās.

—   Todien, kad viņš tev, mazo Vardulēn, pakaļdzīdamies savus plecus un galvu alas ieejā bija iespriedis, es viņam teicu — jau tolaik es viņam teicu, ka reiz mednieks pats tiks medīts. Labi darīts.

—  Mazais Brāli, tas ir labi darīts, — atskanēja dobja balss biezoknī. — Bez tevis^mums džungļos bija garlaicīgi.

Un Bagira pieskrēja pie Maugļa basajām kājām.

Visi viņi uzrāpās Padomes Klintī, un Mauglis izklāja ādu uz plakanā akmens, kur Akela mēdza tupēt, un nostiprināja to ar četriem bambusa zariem, bet Akela izstiepās uz tās un kā senāk aicināja uz Padomi: — Apskatiet, apskatiet labi, ak vilki! — gluži tāpat kā toreiz, kad Mauglis pirmoreiz bija šeit atvests.

Kopš Akelu atcēla no amata, Bars bija dzīvojis bez vadoņa, medīdams un plēsdamies pēc sirds patikas. Tomēr pa vecam paradumam viņi atsaucās. Daži bija klibi, jo bija iekļuvuši slazdos, citi vārguļoja ar šāvienu rētām, vēl citi apmetušies ar kašķi sliktas barības dēļ, bet daudzu vairs nebija šai pasaulē; tomēr visi dzīvie salasījās uz Padomes Klints, aplūkoja Šir Hana svītraino ādu un lielos, asos nagus, kuri kūļājās nodīrātās ādas ķetnu galos.

—    Apskatiet labi, ak vilki! Vai neesmu vārdu turējis? — Mauglis jautāja, un vilki atbildēja: — Jā, — un viens plušķains vilks iekaucās:

—   Esi atkal mūsu vadonis, Akel. Esi mūsu vadonis, ak cilvēka mazuli, jo mums apnicis dzīvot bez likumiem, un mēs gribam būt atkal Brīva Cilts.

—   Nē, — Bagira rūca, — tas nevar notikt. Tiklīdz būsiet paēduši, jūs atkal var pārņemt trakums. Ne jau velti jūs sauc par Brīvo Cilti. Jūs cīnījāties par Brīvību, nu tā jums ir. Pārtieciet nu no tās, ak jūs vilki!

—   Cilvēku Bars un Vilkubars mani izdzina, — Mauglis sacīja. — Tagad es viens pats medīšu džungļos.

—. Un mēs medīsim kopā ar tevi, — četri vilcēni atsaucās.

Un tad Mauglis devās projām un kopš tās dienas medīja džungļos ar četriem vilcēniem. Tomēr viņš nepalika uz visiem laikiem viens, jo dažus gadus vēlāk viņš kļuva cilvēks un apprecējās.

Bet tas jau stāsts pieaugušajiem.

MAUGĻA DZIESMA,

ko viņš dziedāja uz Padomes Klints, dejodams uz Sir Hana ādas.

Dziesmu par Maugli — es, Mauglis, dziedu. Lai Džungļi dzird, ko esmu

paveicis.

Sir Hans solījās nonāvēt — nonāvēt! Pie vārtiem mijkrēslī nonāvēt Maugli,

Vardulēnu!

Viņš ēda un dzēra. Dzer, Sir Han, dzer, jo diez kad tu varēsi atkal dzert?

Un guli un sapņo par cīņu. Viens ganībās klīstu. Nāc, Pelēkais Brāli! Nāc, Vientuļais Vilks, jo vareni

darbi priekšā mums stāv!

Piecel lielos bifeļus, piecel zilspalvainos vēršus ar dusmīgajām acīm. Dzen viņus uz priekšu un atpakaļ, kā vēlēšu.

Vai tu vēl guli, Šir Han? Mosties, jel mosties! Jo nāku es, Mauglis, un vērši man līdz.

Rams, bife|u ķēniņš, spārda zemi ar kājām. Jūs, Vaingungas ūdeņi, kur palicis Šir Hans?

Nav Sahi viņš, kas ieraktos alā, nav Pāvs Mors, kas aizlidot spētu, ne Sikspārnim Mangs, kas koku zaros prot slēpties.

Mazais bambuskrūms, saki, — kur aizbēdzis viņš?

Auū! Tur viņš ir! A u u ū! Tur viņš ir. Zem Rama kājām nu Klibais guļ. Celies, Šir Han! Celies un plosi!!

Šeit gaļa, klūpi vēršiem skaustā tu!

Tsst! Viņš aizmidzis. Kam modināt viņu, — tam spēka daudz. Jau vanagi laižas apraudzīt to. Melnās skudras tek šurpu.

Viņam par godu visi šeit pulcējas.

Alalā! Man uzvalka nav, ko ietērpties. Vanagi redzēs, ka esmu kails. Man kailam tiem rādīties kauns.

Man savu tērpu aizdod, Šir Han. Savu svītraino tērpu, uz Padomes Klinti lai varu iet.

Es zvēru pie vērša, kas mani izpirka, reiz solījumu — mazu solījumu devu tur. Tavas ādas vien trūkst, lai solījums izpildīts būtu.

Ar nazi, ar nazi, ko cilvēki lieto, ar meainieka dunci pār savu upuri noliekšos.

Vaingungas ūdeņi! Mani mīlot, Šir Hans atdeva man savu kažoku. Velc. Pelēkais Brāli! Akel, velc! Šir Hana kažoks ir smags.

Nikna ir Cilvēku Cilts! Tie akmeņiem svieda un bērnišķi melsa. Man mute asiņo. Tik projām, ak, tikai projām!

Nakti smacīgā, tumšā veikli sekojiet man, mani brāļi. Ciematu ugunis atstasim un mēnesnīcā aiziesim.

Vaingungas ūdeņi! Cilvēki padzina mani. Pret viņiem es nebiju ļauns, bet viņi baidījās manis. Kāpēc?

Vilkubars, jūs mani padzināt. Džungļi man slēgti, ciematu vārti aizvērti. Kāpēc?

Kā Mangs laidelējas starp zvēriem un putniem, tā šaudos es starp ciematu un džungļiem. Kāpēc?

Uz Šir Hana ādas es dejoju, bet sirds man smeldz. Man ciemata akmeņi pārsita muti, tā asiņo, bet sirds tik viegla, jo esmu nu džungļos. Kāpēc?

Kā čūskas pavasari, tā šīs divas jūtas manī cīnās. No acīm plūst ūdens; es tomēr smejos, kad plūst. Kāpēc?

Mīt manī divējādas dabas, bet Šir Hana āda zem kājām man.

Es Šir Hanu uzveicu, to Džungļos visi zin. Apskatiet, apskatiet labi, ak vilkil

Ai — jā! Tik smaga man sirds, jo daudz ko izprast es nespēju.

BALTAIS RONIS

Dusi, mans mazuli, nakts jau klāt,

Tumšie ūdeņi tevi steidz ieaijāt. Mēness gaišs no augšas noraugās.

Kur roņu cilts mierīgi atpūšas. Miers arī pār tevi nolaidies,

Kur vilnis ar vilni saskāries. Tev nedraud briesmas, ne vētru posts. Dusi, mazuli, vi|ņu iešūpots.

Roņu šūpļa dziesma

Tas viss notika vairākus gadus atpakaļ tā saucamajā Novastošnā, Sv. Pāvila salas ziemeļrītos, tālu tālu Bēringa jūrā. To man pastāstīja Limeršins, Ziemas Paceplītis, kad vējš to uznesa uz mūsu kuģa ceļā uz Japānu, un es ienesu viņu savā kajītē, sildīju un baroju pāris dienu, līdz tas spēja laisties atpakaļ uz Sv. Pāvila salu. Limeršins ir ļoti dīvains putniņš, bet viņš prot stāstīt patiesību.

Novastošnā neviens neierodas bez vajadzības, un vienīgie, kam tur pastāvīgi kas darāms, ir roņi. Vasaras mēnešos simtiem un atkal simtiem tūkstošu viņi sarodas no aukstās, pelēkās jūras, jo Novastošnas piekraste roņiem vispiemērotākā vieta visā pasaulē. Jūras Mednieks to zināja un, lai viņš atradās kur atrazdamies, katru pavasari peldēja turp — peldēja kā zemūdens laiva taisni uz Novastošnu un pavadīja veselu mēnesi, cīnīdamies ar saviem biedriem, lai iegūtu labāko vietu uz klintīm, pēc iespējas tuvāk pie jūras. Jūras Mednieks bija piecpadsmit gadus vecs, liels, pelēks ronis, ar lielām krēpēm un gariem, briesmīgiem ilkņiem. Kad viņš saslējās uz savām priekšējām peldspurām, tad pacēlās vairāk nekā četras pēdas no zemes, bet svērtu tas gandrīz septiņi simti mārciņu[3], ja vien kādam būtu drosme to nosvērt. Viņš viss bija vienās rētās, ko bija dabūjis niknās cīņās,, tomēr joprojām vienmēr bija gatavs mesties cīņā. Galvu viņš arvien turēja pašķiebtu, it kā baidīdamies savam ienaidniekam acīs raudzīties, tad zibeņātrumā pašāva to uz priekšu, un, kad lielie zobi bija cieši iecirtušies otra roņa skaustā, otrs ronis varētu gan iet, ja gribētu, bet Jūras Mednieks tam nenāca palīgā. Toties Jūras Mednieks nekad nevajāja ievainotu roni, jo tas bija pret Piekrastes Likumiem. Viņš vēlējās vienīgi iegūt vietu krastmalā saviem mazuļiem; bet, tā kā tur bija vēl četrdesmit vai piecdesmit tūkstoši citu roņu, kas katru pavasari cīnījās pēc tā paša, tad spiegšana, kaukšana, rūkšana un elsāšana piekrastē dažreiz bija šausmīga. No maza uzkalniņa, ko sauca par Hečinsona kalnu, varēja pārredzēt trīsarpus jūdzes lielu apkaimi, kā klātin noklātu ar roņiem, kas cits ar citu cīnījās; un jūras līcis bija kā sētin nosēts ar roņu galvām, kuri steidzās malā, lai piedalītos cīniņā. Tie kāvās gan ūdenī, gan uz sauszemes, gan savu midzeņu gludajās, slidenajās bazalta klintīs, jo tie bija tikpat neprātīgi un nesaticīgi kā cilvēki. Viņu mātītes nekad nerādījās salas krastā agrāk kā maija beigās vai jūnija sākumā, jo nevēlējās, lai tās saplosītu gabalos; un arī jaunie, divus, trīs vai četrus gadus vecie ronēni, kas savā dzīvē nebija vēl iekārtojušies, devās cauri cīnītāju rindām apmēram pusjūdzi salas iekšienē, kur tie veseliem pulkiem un leģioniem rotaļājās smilšainajās kāpās, izmīdīdami pēdējo zaļumiņu, kāds tur vēl atplauka. Tos saukāja par hollushickie — par pusaudžiem, — un vienā pašā Novastošnā tādu laikam bija divsimt vai trīssimt tūkstošu.

Kādā pavasarī, kad Jūras Mednieks tikko bija beidzis savu četrdesmit piekto cīņu, no jūras krastā ieradās viņa maigā, lunkanā, spuigacainā sieva Matka; viņš sagrāba to aiz skausta un nosēdināja iekarotajā vietā, skarbi piebilzdams:

—   Atkal ar novēlošanos, kā jau arvien. Kur tu biji?

Četrus mēnešus, kamēr Jūras Mednieks uzturējās piekrastē,

tas nemēdza neko ēst, tāpēc viņa garastāvoklis parasti bija slikts. Matka zināja, ka labāk ir neatbildēt. Viņa paraudzījās apkārt un noūboja:

—   Cik labi gan tu esi rīkojies! Tu esi ieguvis atkal veco vietu.

—   Man liekas gan, ka veco, — Jūras Mednieks teica. — Paskaties manī!

Viņš bija saskrāpēts un asiņoja vai divdesmit vietās; viena acs bija gandrīz izrauta, bet sāni galīgi saskrambāti.

—   Ai jūs vīrieši, vīrieši! — pakaļējo spuru vēdinādama, Matka sacīja. — Kāpēc jūs nevarat būt prātīgi un mierīgi apmesties savās vietās? Tu izskaties, it kā būtu cīnījies ar slepkavu Valzivi.

—   Kopš maija vidus es cita nekā neesmu darījis kā vien cīnījies. Šopavasar piekraste kā bāztin, piebāzta. Esmu sastapis vismaz simt roņu no Lukannonas Piekrastes, kuri meklē šeit mitekļus. Kādēļ gan tie nepaliek, kur piederīgi?

—   Bieži esmu domājusi, ka mēs būtu daudz laimīgāki, ja no šīs drūzmainās vietas pārceltos uz Ūdru salu, — Matka sacīja.

—   Nā! Tikai pusaudži dodas uz Ūdru salu. Ja mēs tur aizvilktos, tad visi teiktu, ka baidāmies. Mums jāsaglabā savas dzimtas gods, mana mīļā.

Jūras Mednieks lepni ievilka galvu resnajos plecos un izlikās, it kā gribētu minūtes piecas nosnausties, taču visu laiku skādru skatienu vēroja, vai nav vēl kāds, ar ko izkauties. Kad visi roņi ar savām sievām atradās uz sauszemes, jūs pat vislielākā vētrā dzirdētu jūdzēm tālu jūrā viņu klaigas. Piekrastē bija vairāk nekā miljons roņu — gan veci roņi, gan roņu mātes, mazuļi un pusaudži, kuri plēsās, lauzās, bļāva, rāpoja un rotaļājās cits ar citu, bariem vien mezdamies viļņos un atkal parādīdamies krastā, aizņemdami tur katru zemes pēdu, cik tālu vien acis var pārredzēt, vai pulkiem kaudamies biezajā miglā. Novastošnā gandrīz pastāvīgi miglains, izņemot brīžus, kad atspīd saule un viss mirgo kā pērles visās varavīksnes krāsās.

Matkas dēlēns Kotiks bija piedzimis šādā ņudzeklī, un viņam bija liela galva un plati pleci, un ūdenszilas acis, kā jau maziem ronēniem, bet ādai piemita kaut kas tāds, kas viņa mātei lika to ciešāk novērot.

—  Jūras Medniek, — viņa beidzot sacīja, — mūsu maziņais būs balts!

—   Tukšas gliemežnīcas un sausa jūras zāle! — šņāca Jūras Mednieks. — Pasaulē vēl nekad nav bijis neviena balta roņa.

—   Tur es nekā nevaru līdzēt, — Matka turpināja, — nav bijis, bet tagad būs.

Un viņa sāka klusi dungot vienkāršu roņu dziesmu, ko visas roņu mātes dzied saviem mazuļiem:

Pirms sešām nedēļām tev peldēt nava ļauts, Jo jūras dziļumos tu vari galvu pazaudēt; Tur vētras baismīgas. Valzivju nikno daudz, Kas maziem bīstamas. To centies iegaumēt.

Tas viss tik šausmīgi, cik šausmīgi var būt. To vērā likdams, peldēt agri nesteidzies. Jo paaudzis tu visu spēsi iemantot Un jūrā priecāties, kas lielu baudu dod, — Tu, plašās jūras dēls! Tik nesteidzies!

Protams, sākumā mazulis nesaprata šo vārdu nozīmi. Viņš čāpoja un ķepurojās mātei līdzās un mācījās pamukt nost no ceļa, kad viņa tēvs sāka plēsties ar kādu roni, pa slidenajām klintīm augšup un lejup veldamies un rūkdams. Matka aizvien devās jūrā barību meklēt, kaut gan mazo baroja tikai pa divs dienām vienu reizi, bet tad viņš pieēdās, cik varēja, un ātri auga. Pirmais viņa darbs bija doties dziļāk salas iekšienē, kur sastapa desmitiem tūkstošu tādu pašu mazu ronēnu, tikpat vecu kā viņš, un viņi visi rotaļājās kā mazi kucēni, nosnaudās tīrās smiltīs un atkal rotaļājās. Mitinādamies savās nometnēs, vecie roņi nepiegrieza tiem nekādas vērības, arī pusaudži turējās savrupa un tā mazajiem bija brīva laika rotaļām papilnam. Pārnākusi no zvejas jūras selgā, Matka devās taisni uz rotaļlauku, blēja kā aita, kas savus jēriņus meklē, un gaidīja, kamēr uzdzirda Kotiku atsaucamies. Tad viņa pa galvu pa kaklu devās vistaisnākā virzienā uz to pusi, ar priekšējām spurām pasizdama pa labi un pa kreisi visu mazuļus. Parasti rotaļlaukā ik dienas dzenāja savus mazuļus daži simti roņu māšu, tā ka bērni arvien bija moži; jo, kā Matka Kotikam teica: — Kamēr nevāļājies duļķainā ūdenī un neesi apmeties ar kašķi vai ietrinis aso smilti rētās un ievainojumos un kamēr neej peldēties bangojošās jūras viļņos, tikmēr tev šeit nekas ļauns nenotiks.

Tāpat kā bērni, arī mazie ronēni neprot peldēt, un tie jūtas nelaimīgi, kamēr iemācās. Kad Kotiks pirmoreiz devās jūrā, vilnis viņu aizskaloja tālu selgā, un ronēna lielā galva sāka svērties dziļumā, bet mazās pakaļējās peldspuras cēlās uz augšu taisni tā, kā māte dziesmā tam bija dziedājusi, un, ja nākošais vilnis nebūtu izsviedis viņu malā, viņš droši vien būtu noslīcis. Pēc tam viņš sāka vingrināties jūrmalas sēkļos, ļaudams bangām skaloties pāri un mazliet pacelt gaisā, kamēr viņš ķepurojās. Bet viņš pastāvīgi uzmanīja lielos viļņus, kas viņu varētu aizskalot. Divas nedēļas viņš mācījās rīkoties ar savām peldspurām: viņš pastāvīgi plunčojās ūdenī, sprauslāja, rukšķēja, rāpās krastā, nosnaudās smiltīs un metās atkal ūdenī, kamēr beidzot sajuta, ka pilnīgi pieder ūdenim. Varat iedomāties, cik lieliski viņš pavadīja laiku ar saviem biediiem: te ienira bangainajos ūdeņos, te, pacēlies virs putojošiem viļņiem, šļakstinādams un sprauslādams izvēlās malā, kamēr milzīgais vilnis krākdams aizbrāzās tālu krastā; vai attupās uz astes un kasīja pakausi tāpat, kā to vecie roņi darīja; vai uzsāka uz slidenajām, jūras zāļu klātajām klintīm, pret kurām nemitīgi šķīda jūras putu šaltis, rotaļu «Es esmu pilī valdnieks». Šad tad viņš manīja pazibam asu, gluži kā milzīgās haizivs spuru, kas slīdēja gandrīz gar pašu krastmalu, un saprata, ka tā ir Valzivs, Jūras Slepkava, kura izvēlas maltītei jaunos ronēnus, ja vien var kādu noķert, un Kotiks metās kā bulta uz krastu, bet spura lēni aizlīgoja, it kā nekā nebūtu meklējusi.

Vēlu oktobri atsevišķas ģimenes un roņi veseliem bariem devās projām no Sv. Pāvila salas dziļāk jūrā, un reizē ar to izbeidzās cīņa mitekļu dēļ, tā ka pusaudži varēja rotaļāties, kur vien tīk.

—   Nākamgad, — Matka sacīja Kotikam, — būsi jau pusaudzis, bet šogad tev jāiemācās zivis ķert.

Viņi abi devās Klusajā okeānā, un Matka mācīja Kotikam gulēt ūdenī uz muguras, peldspuras pie sāniem piekļaujot, bet mazo purnu turot virs ūdens. Nav tīkamāka šūpuļa par Klusā okeāna plašajiem, aijājošajiem viļņiem! Kad Kotiks juta, ka viņam āda sāk tā kā kniest, Matka paskaidroja, ka to saucot par radināšanos pie «ūdens sajūtas» un ka tāda kniešana un ādā jūtamie dūrieni esot uz sliktu laiku, un tad viņam vajagot dūšīgi peldēt un manīties ātri projām.

—   Drīz v-ien, — viņa sacīja, — tu zināsi, kurp peldēt, bet pagaidām mēs sekosim Jūras Cūkai, jo viņa ir ļoti gudra.

Bars jūras cūku nira un plosījās ūdenī, un mazais Kotiks sekoja tām, cik ātri vien jaudāja.

—   Kā jūs zināt, uz kurieni jādodas? — viņš elsāja.

Bara vadonis pabolīja savas baltās acis un ienira ūdenī.

—   Man aste niez, jaunieti, — viņš teica. — Tas nozīmē, ka man seko vētra. Steigsimies! Kad būsi dienvidos no Lipīgā Odens (tā viņš apzīmēja ekvatoru) un ja tad tev aste sāk niezēt, tas nozīmē, ka pretī nāk vētra, tāpēc jāsteidzas uz ziemeļiem. Steigsimies. Odens šeit nekā laba nevēsta.

Šī bija viena no tām daudzajām gudrībām, kādas Kotiks mācījās, jo viņš mācījās bez mitēšanās. Matka mācīja, kā sekot mencai un ātei sēkļos, kā izraut gliemenes no alām, kas aizaugušas ar jūras zālēm; kā apiet nogrimušus kuģu vrakus, kas guļ simtiem asu dziļumā; kā šauties lodes ātrumā no vienas alas otrā, kā zivis drāžas; kā dejot viļņu galotnēs, kad zibšņi liesmo pie debesīm, un kā pieklājīgi kustināt savas peldspuras, redzot strupastaino albatrosu un jūras vanagu, kad tie tuvojas pa vējam; kā palēkties trīs vai četras pēdas virs ūdens kā delfīnam, piekļaujot peldspuras pie sāniem un saliecot asti; neaizskart lidojošās zivis, jo tās caur un cauri kaulainas; kā desmit asu dziļumā ātri skrejošai mencai izraut tieši pleca gabalu un nekad neapstāties, lai nolūkotos laivā vai kuģī, bet it sevišķi airu laivā. Un,, ja pēc sešiem mēnešiem bija vēl kas, ko Kotiks nezināja par zivju ķeršanu dziļjūrā, tad to nebija vērts zināt; un visu šo laiku viņš netika ar peldspurām sauszemei ne pieskāries.

Kādā dienā siltā ūdenī kaut kur netālu no Zuana Fernando salas pusnomodā gulēdams, viņš jutās ļoti saguris un nevarīgs, gluži kā cilvēks, kas sajūt visos locekļos pavasari mostamies, un atcerējās skaisto, drošo septiņi tūkstoši jūdzes tālo Novastošnas piekrasti, atcerējās savu biedru rotaļas, jūras zāļu smaržu, roņu rēkšanu un nemitīgos cīniņus. Tanī pašā acumirklī viņš pagriezās uz ziemeļiem un sāka cītīgi peldēt. Ceļā viņš satika veselus barus savu rotaļbiedru, kuri visi traucās uz to pašu pusi. Tie viņam sauca:

—   Sveiks, Kotik! Šogad mēs visi esam pusaudži un varam jau dejot Ugunsdeju Lukannonas bangās un rotaļāties jaunajā zālītē. Bet kur tu ņēmi tādu kažoku?

Kotikam tagad bija gandrīz pilnīgi balta spalva, un, lai gan viņš ar to ļoti lepojās, tomēr tikai ātri izmeta:

—   Peldēsim ātrāk! Mani kauli ilgojas sauszemes.

Un tā viņi visi nonāca krastā, kur bija piedzimuši un klausījušies, kā viņu tēvi, vecie roņi, cīnījās miglā.

Tonakt Kotiks dejoja Ugunsdeju ar viengadīgiem ronēniem. No pat Novastošnas līdz Lukannonai vasaras naktīs jūra laistās vienās ugunīs, un peldot ikviens ronis pamet aiz sevis kā degošas eļļas svītru, un, kad tie palecas, viļņi sašķeļas un uzliesmo kā lielas, fosforiscējošas strēles un virpuļi. Tad viņi devās dziļāk salas iekšienē, pusaudžu novadā, un vāļājās sazēlušajos meža kviešos, stāstīdami cits citam, ko, jūrā dzīvodami, paveikuši. Par Kluso okeānu runāja tāpat kā zēni par mežu, kur bijuši riekstot, un, ja kāds tos būtu sapratis, tad varētu iet un uzzīmēt tādu okeāna karti, kādas nekad nav bijis. Trīs un četrus gadus vecie pusaudži draiskodamies devās lejup no Hečinsona kalna, kliegdami:

—   No ceļa nost, mazuli! Jūra dziļa, un jūs vēl nezināt, kas tur atrodas. Pagaidiet, kamēr jūs būsiet iepazinušies ar Horna ragu. Ei, viengadi, kur tu ķēri tādu baltu kažoku?

—   Ķēris nekur neesmu, — Kotiks atsaucās, — tas pats uzauga.

Un viņš taisījās jau mesties runātājam virsū, kad smilšu kāpās parādījās divi melnmataini cilvēki ar gludām, sarkanām sejām, un Kotiks, kas cilvēka nekad nebija redzējis, iekaucās un nolieca galvu. Pusaudži pavirzījās mazliet tālāk un muļķīgi raudzījās cilvēkos. Nācēji bija Kiriks Buterins, šīs salas roņu mednieku vadonis, un Petalamons, viņa dēls. Viņi nāca no mazā ciemata, kas atradās nepilnu pusjūdzi no roņu nometnēm, un prātoja, kādus roņus dzīt uz kautuvi — jo roņus dzen gluži tāpat kā aitas, — kur tos nobeidz un no ādām taisa kamzoļus.

—   Ei! — Petalamons sauca. — Paskaties! Tur viens balts ronis!

Kirika Buterina eļļainā un dūmos nokvēpusi seja gandrīz vai nobāla; viņš bija aleuts, un aleuti nav tīrīga tauta. Tad viņš sāka purpināt lūgšanu.

—   Neaiztiec to, Petalamon. Nekad nav redzēts balts ronis, kopš — kopš esmu piedzimis. Varbūt tas vecā Zaharova gars. Viņš pērn gāja bojā lielajā vētrā.

—   Es neiešu viņam klāt, — Petalamons teica. — Tas ir īsts nelaimes putns. Vai tu patiesi domā, ka vecais Zaharovs ir ieradies? Es paliku viņam par vairākām kaiju olām parādā.

—   Neskaties viņā, — Kiriks brīdināja. — Dzen to četrgadeņu baru prom. Šodien jānodīrā divi simti roņu, bet medību laiks tikko sākas, un strādnieki pie darba nav pieraduši. Pietiks kāda simta. Tikai drīz!

Petalamons patarkšķināja pāris sausu roņu plecu kaulu pusaudžu priekšā, un tie elsodami un stenēdami sastinga uz vietas. Tad viņš pagājās tuvāk, ronēni sāka kustēties, un Kiriks dzina tos dziļāk salas iekšienē, bet neviens pat nemēģināja griezties atpakaļ pie saviem biedriem. Simti un atkal simti tūkstošu roņu noskatījās, kā citus aizdzen, un tomēr turpināja rotaļāties, it kā nekas nebūtu noticis. Kotiks bija vienīgais, kas ievaicājās, ko tas nozīmējot, taču neviens viņa biedrs nevarēja pastāstīt neko citu kā vien to, ka ik gadus nedēļas sešas vai divus mēnešus cilvēki tā aizdzenot roņus.

—   Es viņiem sekošu, — baltais ronis sacīja, un viņam acis vai no pieres sprāga laukā, kad tas sāka vilkties aizdzenamam baram nopakaļ.

—   Baltais ronis mums seko, — Petalamons iesaucās. — Tas ir pirmais gadījums, kad ronis viens pats nāk uz kautuvi.

—   Tsst! Neskaties atpakaļ! — Kiriks brīdināja. — Tas ir Zaharova gars! Par šo lietu būs jāaprunājas ar priesteri.

Kautuve atradās tikai pusjūdzi tālu, bet, to paveicot, pagāja stunda, jo Kiriks zināja, ka steidzoties roņi sasvīst un tad nodīrātajā ādā spalvas izkrīt kušķiem vien. Tā viņi virzījās joti lēni garām Jūras Lauvas šaurumam, garām Audēju Mājai, kamēr nonāca pie Sāls Mājas, no kurienes roņus piekrastē nevarēja vairs redzēt. Elsodams un brīnīdamies Kotiks sekoja. Viņš domāja, ka atrodas pasaules galā, taču rūkoņa aiz viņa roņu nometnēs skanēja tik skaļi kā vilciena dārdoņa tunelī. Tad Kiriks apsēdās sūnā, izvilka smagu alvas pulksteni un ļāva roņu baram kādu pusstundu atvēsināties, un Kotiks varēja dzirdēt, kā migla pilēja no Kirika cepures malas. Tad pienāca desmit vai divpadsmit vīri ar lielām, trīs vai četras pēdas garām, ar dzelzi apkaltām nūjām, un Kiriks parādīja vienu vai divus no bara, kurus pārējie bija sakoduši vai kuri bija pārāk sakarsuši, un cilvēki paspēra tos sānis ar saviem smagajiem valzirgu ādas zābakiem. Kiriks sauca: — Sāciet! — Un pienācēji sita ar rungām roņus pa galvām, cik ātri vien spēdami. Desmit minūtes vēlāk mazais Kotiks vairs nepazina savus draugus, jo ādas no purna Hdz pakaļējām peldspurām atplēsa, veikli norāva un sameta čupā. Kotikam ar to pietika. Viņš apsviedās un sāka auļot (kaut gan ne visai ilgi, roņi tomēr var ļoti ātri auļot) atpakaļ uz jūru; bailēs viņa jaunās ūsas saslējās stāvus. Jūras Lauvas šaurumā, kur pašā pludmalē tupēja liels jūras lauva, Kotiks, peldspuras izpletis, metās aukstajā ūdenī un, izmisīgi elsodams, sāka kūleņot.

—   Kas tad nu? — Jūras Lauva skarbi jautāja, jo jūras lauvas allaž turas savrup.

—   Skučno! Očeņ skučno! (Esmu vientuļš! Ļoti vientuļš!) — Kotiks teica. — Viņi slepkavo visus pusaudžus visās piekrastēs.

Jūras Lauva pagrieza galvu uz salas pusi.

—    Blēņas! — viņš teica. — Tavi biedri trokšņo tāpat kā arvien. Tu laikam redzēji, kā vecais Kiriks aizdzina vienu baru. Tā viņš dara jau gadus trīsdesmit.

—   Tas ir šausmīgi, — Kotiks iesaucās, pasizclamies atpakaļ, kad vilnis vēlās pār viņu, un, kā skrūves savas peldspuras sagriezdams, nostājās stingri, paceldamies centimetri astoņi augstāk par robaino klinti.

—    Labi veikts, viengadeni, — teica Jūras Lauva, kas prata cienīt labu peldēšanu. — Man šķiet, no tava viedokļa raugoties, tas ir taisni šausmīgi, un, ja jūs, roņi, nāksiet ik gadus šurp, protams, arī cilvēki dabūs to zināt, un, kamēr jūs nebūsiet atraduši kaut kur salu, kur nekad neviens cilvēks nav bijis, tikmēr jūs arvien dzīs projām.

—   Vai kaut kur ir tāda sala? — Kotiks iesāka.

—  Mediju jūrā paltusus (jūras zivis) jau gadus divdesmit, tomēr nevaru teikt, ka būtu tādu atradis. Vai tu re, — liekas, tev patīk parunāties ar pārākiem par tevi, — varbūt tu varētu doties uz Valzirgu salu un aprunāties ar Jūras Burvi. Varbūt viņš kaut ko zina par to. Neplunčo jau nu tūliņ projām. Ko peldēt ir. sešas jūdzes, un tavā vietā, mazais, es vispirms atstieptos un mazliet nosnaustos.

Kotiks saprata, ka tas ir labs padoms, tādēļ aizpeldēja sava paša krastmalā, izstiepās un nogulēja kādu pusstundu, viss drebēdams kā daždien ronis. Tad viņš devās taisni uz Valzirgu salu, mazu, klinšainu saliņu ziemeļvakaros no Novastošnas, kur uz klintīm atradās kaiju ligzdas un savvaļā ganījās valzirgu pulki.

Viņš izpeldēja malā taisni pie vecā Jūras Burvja — milzīga, riebīga, izblīduša valzirga ar resnu kaklu un gariem ilkņiem, kas mitinājās Klusā okeāna ziemeļos un neprata pieklājīgi uzvesties, izņemot brīžus, kad gulēja, — kā tas bija arī šoreiz, — savas peldspuras pa daļai ūdenī, pa daļai uz klints izlaidis.

—   Celies! — Kotiks pilnā balsī kliedza, jo kaijas ellišķīgi trokšņoja.

—   Hā! Ho! Hmph! Kas tas? — Jūras Burvis jautāja un iesita ar ilkņiem nākošajam valzirgam un uzmodināja to, bet tas savukārt iesita nākošajam un tā tālāk, kamēr visi bija uzmodināti un raudzījās uz visām pusēm, tikai ne tur, kur vajadzēja.

—  Hī! Tas esmu es, — kā mazs, balts laiskulis, viļņos šūpodamies, Kotiks sacīja.

—   Ko, kas?! Lai mani nodīrā! — Jūras Burvis teica, un viņi visi skatījās Kotikā, kā vienviet salasījušies veci, miegaini vīri raugās mazā puisēnā.

Taisni tagad Kotikam nepavisam netika klausīties valodās par dīrāšanu; viņš bija diezgan tādu skatu redzējis, tādēļ iesaucās:

—  Vai ir kaut kur tāda vieta, kur roņi varētu apmesties un kur cilvēki nekad nevarētu aizkļūt?

—   Ej un meklē, — acis pievērdams, Jūras Burvis teica. — Vāķies projām. Mums nav vaļas.

Kotiks taisīja delfīna lēcienu gaisā un cik spēdams skaļi kliedza:

—   Gliemeņu ēdājs! Gliemeņu ēdājs!

Viņš zināja, ka Jūras Burvis šāvu mūžu nav ne zivtiņas noķēris, bet uzmeklē tikai gliemežus un jūras zāles, kaut gan sevi ieskata par briesmīgu radījumu. Saprotams, ka Cikiji un Guveruski, un Ipatkas, Lielās polārās kaijas, un Islandes jūras kaijas, un Alki, kuri arvien meklēja izdevību izkliegt kādu rupjību, — uztvēra viņa saucienu un — tā man Limeršins stāstīja — apmēram piecas minūtes bija tāds troksnis, ka Valzirgu salā nevarētu sadzirdēt pat lielgabala šāvienu. Visi salas iemītnieki spiedza un kliedza: — Gliemeņu ēdājs! Starik! (Vecis!) — bet Jūras Burvis rūkdams un kāsēdams zvalstījās no vieniem sāniem uz otriem.

—  Vai tagad pateiksi? — Kotiks aizelsies jautāja.

—   Ej pavaicā Jūras Govij, — Jūras Burvis atbildēja. — Ja vien tā vēl dzīva, viņa tev pateiks.

—   Kā lai pazīstu Jūras Govi, kad to satikšu? — Kotiks nedroši ieprasījās.

—   Viņa ir vienīgā visā jūrā, kas riebīgāka par Jūras Burvi, — pašaudamas Jūras Burvim gar pašu degunu, Lielā polārā kaija spiedza. — Riebīgāka, ar daudz sliktāku uzvešanos! Starik!

Pamezdams kaijas klaigājam, Kotiks devās atpakaļ uz Novastošnu. Tur noskaidrojas, ka neviens nepiekrīt viņa nodomam

atrast roņiem kādu mierīgāku vietu. Viņi teica, ka cilvēki arvien esot dzinuši prom pusaudžus — tā esot daļa no viņu dienas darba, — un, ja viņam nepatīkot redzēt riebīgas lietas, lai neejot uz kautuvi. Bet neviens ronis nebija redzējis, kā nogalina, un te slēpās starpība starp viņu un viņa draugiem. Turklāt Kotiks bija balts ronis.

—   Nekas cits tev neatliek, — dēla stāstā noklausījies, vecais Jūras Mednieks teica, — kā pieaugt lielam un kļūt tādam pašam milzu ronim kā tavs tēvs un ierīkot krastmalā savu midzeni, tad tevi neviens neaiztiks. Pēc gadiem pieciem tu spēsi pats aizstāvēties.

Arī maigā Matka, viņa māte, sacīja:

—   Nekad tu neapturēsi šī iznīcināšanas darba. Ej labāk jūrā parotaļāties, Kotik!

Un Kotiks devās projām un dejoja Ugunsdeju, kaut gan mazo sirsniņu nospieda smagas skumjas.

Toruden viņš atstāja piekrasti, cik ātri vien varēdams, un viens pats devās jūrā, jo viņa lodveidīgajā galvā bija iešāvusies kāda doma. Viņš taisījās uzmeklēt Jūras Govi, ja vien tāds radījums vispār jūrā bija atrodams, un atrast klusu salu ar labām, drošām krastmalām, kur roņiem apmesties un kur cilvēki nevarētu tos atrast.

Un tā viņš meklēja un pētīja Klusajā okeānā no ziemeļiem līdz dienvidiem, nopeldēdams diennaktī trīssimt jūdzes. Viņam bija vairāk piedzīvojumu, nekā var izstāstīt: viņš tik tikko paglābās no Vizuļojošās haizivs, no Raibās haizivs un Amurainās haizivs un sastapa visādus jūras briesmoņus, kas šaudījās šurp un turp dzelmē; viņš sastapās ar lielajām, laipnajām zivīm un sārti lāsainajām austerēm, kas simtiem gadu bija saistītas pie vienas un tās pašas vietas un lepojās ar to; bet Jūras Govi Viņš netika manījis un nevarēja atrast iedomātās salas. Ja krasti bija labi un cieti, ar nogāzi roņu rotaļlaukam, tad apvāršņa malā arvien varēja saskatīt valzivju mednieku kuģa dūmus, uz kura bija valzivs tauku kausētava, un Kotiks saprata, ko tas nozīmē. Citā vietā viņš novēroja, ka roņi te mitinājušies gan, bet visi nogalināti, un Kotiks zināja, ka tur, kur cilvēki reiz bijuši, tie mēdza atkal ierasties.

Viņš sastapa kādu vecu strupastainu albatrosu, kas stāstīja, ka Kergilina sala esot īsta miera un klusuma vieta; bet, tiklīdz Kotiks tur nokļuva, briesmīgs negaiss ar zibeņiem un pērkoniem viņu tikko nesašķaidīja pret asajām, melnajām klintīm gabalu gabalos. Un, kad viņš beidzot, ar vētru cīnīdamies, tomēr nokļuva krastā, tad ieraudzīja, ka arī te reiz bijuši roņu mitekļi. Un tā tas bija arī citās salās, kuras viņš apmeklēja.

Limeršins nosauca daudz tādu salu, piebilzdams, ka Kotikam aizritējuši pieci gadi vienā mekl'ēšanā, katru gadu četrus mēnešus atpūšoties Novastošnā, kur pusaudži to izsmējuši par viņa iedomātajām salām. Viņš devās uz Galapagu, šausmīgi karstu vietu pie ekvatora, kur saules tveicē tikko neizcepa; apskatīja Džordžijas salu, Orkneju salas, Smaragda salu, Mazo Lakstīgalas salu, Gofa salu, Bovē salu, Krosē salas, pat mazo saliņu dienvidos no Labās Cerības raga. Bet visur Jūras iemītnieki atkārtoja viņam vienu un to pašu. Roņi kādreiz esot te ieradušies, bet cilvēki visus nonāvējuši. Pat tad, kad viņš tūkstošiem jūdžu bija nopeldējis Klusajā okeānā un nonācis kādā vietā, ko sauca par Korienta ragu (tas bija atpakaļceļā no Gofa salas), viņš atrada uz kādas klints vēl dažus simtus kašķainu roņu, un tie viņam stāstīja, ka arī tur ierodoties cilvēki. Tas viņu galīgi satrieca, un, appeldējis Ragam ar līkumu, viņš devās uz savu piekrasti.

Ceļā uz ziemeļiem viņš apmetās ar zaļiem kokiem apaugušā salā, kur atrada kādu vecu vecu mirstošu roni, un Kotiks ķera viņam zivis un gaudās par savām neveiksmem.

—   Tagad, — Kotiks sacīja, — es esmu ceļā uz Novastošnu, un, ja mani dzīs kopā ar pusaudžiem uz kautuvi, es nepretošos.

—   Pamēģini vēlreiz, — vecais ronis sacīja. — Es esmu pēdējais no izmirstošās Masafjora Cilts, un tolaik, kad cilvēki mus apkāva simtiem tūkstošiem, piekrastē gāja no mutes mutē teika, ka reiz ieradīšoties no ziemeļiem balts ronis un aizvedīšot roņu cilti mierīgā vietā. Es esmu vecs, es vairs nepiedzīvošu to dienu, bet citi piedzīvos. Pamēģini vēlreiz.

Kotiks saglaudīja savas ūsas (tās bija skaistas) un teica:

—   Es esmu vienīgais baltais ronis, kāds piekrastē jebkad dzimis, un es esmu vienīgais ronis, vienalga — melns vai balts, kas nodomājis kādreiz jaunas salas uzmeklēt.

Tas viņu ļoti uzmundrināja; un, kad viņš tovasar nonāca atkal Novastošnā, Matka, viņa māte, lūdza viņu precēties un nomesties uz mierīgu dzīvi, jo viņš vairs nebija pusaudzis, bet pilnīgi pieaudzis Jūras Mednieks cirtainām, baltām krēpēm, tikpat smagnējs, tikpat liels, tikpat spēcīgs kā viņa tēvs.

—   Ļauj man vēl vienu gadu laika, — viņš lūdza. — Iegaumē, māt, ka arvien septītais vilnis vistālāk nonāk krastā.

Diezgan dīvaini, ka gadījās ronene, kura arī savas precības vēlējās atlikt līdz nākamajam gadam, un naktī pirms sava pēdējā izlūka ceļojuma Kotiks dejoja ar viņu Ugunsdeju Lukannonas jūrmalā.

Šoreiz viņš devās uz rietumiem, jo bija uzķēris liela zivju bara pēdas, un, lai uzturētu sevi labā stāvoklī, viņam vajadzēja mazākais simt mārciņu zivju dienā. Viņš tvarstīja tās, kamēr pagura, tad saritinājās Kapara salu izciļņa iedobumā, ko bija izskalojušas jūras bangas, un aizmiga. Piekrasti viņš ļoti labi pazina, tāpēc ap pusnakti, kad juta, it kā kāds viņu viegli izceltu no jūras zāļu gultnes, viņš teica: «Hm, šonakt liels paisums,» — pagriezās ūdenī uz otriem sāniem, lēni atvēra acis un izstaipījās. Te.viņš pietrūkās kā kaķis, jo ieraudzīja milzīgus radījumus, kas ošņādami bradāja pa sēkli un grauza ūdensaugu stiebrus.

— Pie Magelana augstajām putu virsotnēm! — viņš ūsās norūca. — Kas tie par dziļjūras dzīvniekiem?

Tie nebija līdzīgi ne valzirgam, ne jūras lauvai, ne ronim, ne lācim, ne valzivij, ne haizivij, ne vienkāršām zivīm, ne austejrem, ne arī kam citam, ko Kotiks agrāk bija redzējis. Tie bija apmēram divdesmit līdz trīsdesmit pēdas gari, un pakaļējo peldspuru vieta viņiem bija lāpstveidīga aste, kura izskatījas gluži kā no slapjas ādas izgriezta. Smieklīgākas par visu, ko vien jūs kādreiz redzējuši, izskatījās to galvas, un paēduši tie šūpojās uz savām astēm ūdenī, cienīgi viens pret otru palocīdamies un plātīdami priekšējas peldspuras, kā resni cilvēki plāta savas rokas.

—   Khm! — Kotiks sacīja. — Kā labi veicas, kungi?

Milzīgie radījumi atbildēja, palocīdamies un kustinādami peldspuras kā Lēkātāja Varde. Kad tie atkal sāka plūkt zāli, Kotiks ieraudzīja, ka virslūpa tiem pāršķelta divās daļās un var atvērties pēdas platumā un atkal aizvērties, saņemot lielu klēpi jūras zāļu uzreiz. Viņi plūca zaļbarību pilnām mutēm un nopietni to gremoja.

—   Tavu riebīgu ēšanu, — Kotiks sacīja.

Tie atkal palocījās, un Kotiks sāka dusmoties.

—   Labi, labi, — viņš turpināja, — ja jūsu priekšējām peldspurām ir kāda īpaša locītava, tad nevajag to tūliņ izrādīt. Redzu, jūs protat graciozi palocīties, bet es gribētu zināt, kā jūs sauc.

Pāršķeltās lūpas kustējās un raustījās, un glāžainās, zaļās acis stingi raudzījās, tomēr neviens nerunāja.

—     Labi! — Kotiks piebilda. — Jūs esat vienīgās būtnes, kā«:1as vien esmu sastapis, kas nejaukākas par Jūras Burvi, turklāt izturēšanās jums vēl sliktāka.

Tad piepeši viņš skaidri atcerējās, ko Lielās polārās kaijas bija klaigājušas, kad viņš, būdams gadu vecs mazulis, ieradās Valzirgu salā, un viņš atmuguriski iekūleņoja ūdenī, jo zināja, ka beidzot atradis Jūras Govis! Ūdenszāles ēzdamas un mutes čāpstinādamas, Jūras Govis virzījās uz priekšu, un Kotiks tās uzrunāja visās valodās, kādas vien ceļodams bija iemācījies; Jūras iemītnieki runā gandrīz tikpat daudz valodu kā cilvēki. Bet Jūras Govis neatbildēja, jo viņas nevarēja runāt. Rīklē viņām septiņu kauliņu vietā tikai seši, un tas, kā Jūras iemītnieki stāsta, traucējot viņām pat savā starpā sarunāties, bet, kā zināt, priekšējās peldspurās tām ir kāds īpašs loceklis, kuru uz visām pusēm kustinot viņas var saprasties gluži kā ar signalizācijas zīmēm.

Dienai ataustot, Kotika krēpes bija saslējušās gluži stāvus un labā oma nogrimusi tur, kur grimst nobeigušies jūras vēži. Tad Jūras Govis ļoti lēni sāka virzīties uz ziemeļiem, reizreizēm apstādamās, lai, muļķīgi klanoties, par šo un to apspriestos, un Kotiks sekoja tām, pats pie sevis prātodams:

«Tādi idioti kā šie radījumi būtu jau sen apkauti, ja nebūtu atraduši sev kādu drošu salu, un, kas Jūras Govij diezgan labs, būs labs arī Jūras Medniekam. Un tomēr nebūtu par ļaunu, ja tās mazliet pasteigtos.»

Tas Kotikam bija grūts darbs. Jūras Govju bars neveica vairāk par četrdesmit vai piecdesmit jūdzēm dienā; bet naktīs, turēdamās vienmēr krasta tuvumā, tās vēl apstājās paganīties; gan Kotiks peldēja tām apkārt, gan pa virsu, gan zem tām, tomēr ne par jūdzi nevarēja paātrināt viņu gaitu. Virzīdamās talak uz ziemeļiem, tās vai ik pēc pāris stundām noturēja savas klanīšanās apspriedes, tā ka Kotiks nepacietībā tikko neapkodīja sev ūsas, līdz beidzot juta, ka viņi iekļuvuši siltā ūdens straumē, un tad viņš izjuta pret tām jau mazliet vairāk cienības. Te kādu nakti tās sāka grimt mirdzošajā ūdenī — grimt kā akmeņi, — un pirmo reizi, kopš Kotiks ar tām iepazinās, tās sāka peldēt ātrāk. Kotiks sekoja govīm un brīnījās par viņu ātro gaitu, jo viņam pat sapnī nebija rādījies, ka Jūras Govis ir tādas peldētājas. Govis devās uz klinti krastmalā, kas iestiepās dziļi jūrā, un klints pakājē ienira tumšā alā, asis divdesmit zem ūdens. Tas bija ilgs un garš ceļš, un Kotiks stipri manīja svaiga gaisa trukumu, pirms izkļuva cauri tumšajam tunelim.

— Pie joda! — tuneļa otrā galā virs ūdens paceldamies, viņš sprauslādams un elsādams iesaucās. — Tavu garu ienirumu, bet bija gan vērts to darīt!

Jūras Govis bija izklīdušas un laiski ganījās jaukākajos jūras līča krastos, kādus vien Kotiks savā mūžā bija redzējis. Tur tālu aizstiepās līdzenu klinšu grēda, kas bija taisni kā radīta roņu mitekļiem; dziļāk zemes iekšienē nolaidenos, cietos smilšu klajumos bija plaši rotaļlauki; bija viļņi, kur roņiem šūpoties, gara zāle, kur vāļāties, un smilšu kāpas, kur augšup un lejup kāpelēt; un par visu labākais bija tas, ko Kotikam pateica ūdens sajūta, kas Jūras Mednieku nekad nepieviļ, — ka te nekad neviens cilvēks nav bijis.

Vispirms viņš pārliecinājās, vai zivju zveja šeit būs laba, un tad peldēja gar krastmalu un saskaitīja skaistā, mutuļojošā miglā tītās zemās, smilšainās salas. Ziemeļu pusē jūrā bija sēkļi, piesērējumi, zemūdens klintis, kas neļaus nevienam kuģim piekļūt krastam tuvāk par sešām jūdzēm, bet starp salām un cietzemi atradās plašs dziļūdens lāmis, kas šļakatojās pret stāvajām klintīm, un kaut kur šo klinšu pakājē slēpās ieeja tunelī.

—   Šī ir tāda pati Novastošna, tikai desmitreiz labāka, — Kotiks sacīja. — Jūras Govis laikam ir gudrākas, nekā es domāju. Pa šīm klintīm cilvēki nevarēs iekļūt, ja arī šeit vispār būtu kāds cilvēks, bet jūras pusē sēkļos katrs kuģis sašķelsies gabalu gabalos. Ja vien jūrā ir kāda droša vieta, tad tā ir šeit.

Viņš sāka domāt par roneni, ko bija atstājis, un, kaut gan ilgojās drīzumā doties atpakaļ uz Novastošnu, tomēr pamatīgi iepazinās ar jauno apkārtni, lai varētu atbildēt uz visiem jautājumiem.

Tad viņš ienira ūdenī, lai labi iegaumētu ieeju tunelī, izšāvās caur to un pagriezās uz dienvidiem. Izņemot Jūras Govi vai roni, neviens pat sapnī nebūtu varējis iedomāties tādu vietu, un, atskatīdamies uz klintīm, arī Kotiks gandrīz negribēja ticēt, ka bijis tur.

Lai gan viņš peldēja ātri, taču mājās nokļuva tikai pēc desmit dienām un, kad viņš Jūras Lauvas šaurumā iztrausās malā, tad pirmo sastapa roneni, kas viņu bija gaidījusi, un, acīs paskatījusies, viņa tūliņ noprata, ka nu beidzot viņš atradis cerēto salu.

Bet pusaudži un viņa tēvs, Jūras Mednieks, un visi citi roņi viņu izsmēja, kad viņš stāstīja tiem, ko atradis, un kāds jauns ronis viņa vecumā pat iesaucās:

—    Tas jau viss ļoti labi, Kotik, bet neviens taču nezina, no kurienes tu nāc, tādēļ tu nevari mums pavēlēt turp doties. Nepiemirsti, mēs esam cīnījušies savu mitekļu dēļ, bet tu to vēl nekad neesi darījis. Tu atzini par labāku jūrā apkārt blandīties.

Citi roņi smējās par to, un jaunais ronis grozīja galvu no vienas puses uz otru. Viņš tikko kā bija apprecējies un tādēļ bija varen iedomīgs.

—  Man nav mitekļa, kura dēļ jācīnās, — Kotiks atbildēja. — Es gribētu jums visiem vienīgi parādīt vietu, kur jūs būtu drošībā. Kāda gan jēga plēsties?

—   O, ja tu gribi tā izvairīties, tad patiesi man nav tev vairāk nekā ko teikt, — nejauki iesmiedamies, jaunais ronis sacīja.

—  Vai nāksi līdz, ja es uzvarēšu? — Kotiks jautāja, un viņa acīs pazibēja zaļgana uguntiņa, jo viņš bija ļoti pārskaities, ka viņam jācīnās.

—   Labs ir, — jaunais ronis vienaldzīgi piebilda. — Ja tu uzvarēsi, tad iešu līdz.

Viņš nebija paguvis vēl ne apdomāties, kad Kotika galva jau saslējās un viņa zobi iecirtās jaunā roņa treknajā skaustā. Tad Kotiks aptupās, pavilka savu pretinieku uz jūras pusi, krietni sapurināja un iepļaukāja un citiem roņiem uzbrēca:

—  Visus šos piecus gadus esmu darījis jums tikai to labāko. Esmu atradis jums salu, kur jūs varētu justies drošībā, bet, kamēr jūsu galvas nebūs atdalītas no jūsu muļķīgajiem kakliem, jūs tam neticēsiet. Tagad es jūs pārmācīšu. Sargieties!

Limeršins man stāstīja, ka nekad visā savā mūžā (bet Limeršins katru gadu redz desmitiem tūkstošu milzīgu roņu kaujamies) — ka visā savā īsajā mūžā viņš neesot redzējis neko līdzīgu Kotika uzbrukumam roņu mitekļiem. Viņš uzklupis pašam lielākajam Jūras Medniekam, kādu vien varējis atrast, sakampis to aiz rīkles, žņaudzis, sitis un dauzījis pa zemi, kamēr tas sācis lūgt žēlastību, tad pametis to un devies nākošajam virsū. Redziet, Kotiks nekad netika četrus mēnešus badojies, kā citi lielie roņi ik gadus badojās, un ceļojumi plašajos jūras ūdeņos bija attīstījuši viņa spēkus, bet pats galvenais — viņš nekad nebija cīnījies. Dusmās viņa baltās, cirtainās krēpes saslējušās stāvus, acis zvērojušas un lielie ilkņi spīdējuši, viņš izskatījies lieliski. Redzēdams viņu tā trakojam, plosot vecos roņus gluži kā zivis jūras dzelmē, pasitot uz visām pusēm jaunos ronēnus, viņa tēvs, vecais Jūras Mednieks, iesaucies:

—  Varbūt viņš ir auša, tomēr vislabākais cīkstonis visā Piekrastē! Neaiztiec sava tēva, mans dēls! Viņš turas tavā pusēl

Kotiks kaut ko atrēca, bet vecais Jūras Mednieks, pūzdams kā lokomotīve un ūsas gaisā sacēlis, gāzelēdamies pievienojās dēlam, kamēr Matka ar Kotika izredzēto līgavu tupēja un apbrīnoja savus vīrus. Tā bija varena kauja, jo viņi abi cīnījās, kamēr neviens ronis neuzdrošinājās vairs galvu pacelt; un, kad neviens drošinieks vairs neradās, tad trokšņodami viņi abi lepni pastaigājās šurp un turp gar jūrmalu.

Naktī, kad miglā mirgoja un staroja Ziemeļblāzma, Kotiks uzrāpās kailā klintī un nolūkojās izpostītajos mitekļos un sakostajos, asiņojošajos roņos.

—   Tagad, — viņš sacīja, — esmu jūs krietni pārmācījis.

—  Jods lai parauj! — iesaucās vecais Jūras Mednieks, stīvi pieceldamies, jo viņš bija neganti saplosīts. — Pat slepkava Valzivs nebūtu tos labāk apstrādājusi. Varu lepoties ar tevi, dēls, un, galvenais, e s iešu tev līdz uz to salu, ja vien tāda kur atrodas.

—   Uzklausieties, jūs treknās jūras cūkas! Kas nāks man līdz uz Jūras Govju tuneli? Atbildiet, vai ari es jūs atkal pārmācīšu! — Kotiks rēca.

No visām pusēm piekrastē atskanēja daudzbalsīga murmināšana, kas izklausījās kā bangu dunoņa.

—  Mēs iesim, — tūkstošiem pagurušu balsu atsaucās. — Mēs sekosim Kotikam, Baltajam Ronim!

Tad Kotiks ierāva galvu plecos un pašapmierināti aizvēra acis. Viņš nebija vairs balts, bet sarkans ronis no galvas līdz pat astei. Tomēr viņš kaunējās aplūkot vai pat pieskarties kaut vienai savai rētai.

Nedēļu vēlāk viņš ar savu pulku (gandrīz desmittūkstoš jauno un veco roņu) devās uz ziemeļiem, uz Jūras Govju tuneli; Kotiks bija viņu vadītājs, bet roņi, kas palika Novastošnā, viņus nosauca par idiotiem. Tomēr nākamajā pavasarī, kad tie visi, zivis zvejodami, satikās Klusajā okeānā, Kotika roņi stāstīja par jauno piekrasti aiz Jūras Govju tuneļa tādas lietas, ka arvien vairāk un vairāk roņu sāka atstāt Novastošnu. Protams, tas viss nenotika uzreiz, jo roņi nav diez cik saprātīgi un paiet labs laiks, kamēr tie kādu lietu izpratīs, taču gadu pēc gada arvien vairāk un vairāk roņu pameta Novastošnu un Lukannonu, un citus mitekļus un devās uz kluso, aizsargāto piekrasti, kur Kotiks pavadīja augu vasaru, kļūjdams ar katru gadu lielāks, resnāks un spēcīgāks, bet pusaudži rotaļājās ap viņu jūrā, kur neviens cilvēks nekad nerādījās.

LUKANNONA

(Kaut kas Roņucilts sērīgai himnai līdzīgs)

Es rīta ausmā savus draugus sastapu (vecs esmu jau!), Kur vijņi, klintīs atsizdamies, šķist, kur miera nav. Tur, Lukannonas krastā, milijoniem roņu dziedāja Kā milzu koris, kura balsis paisumu pat pārspēja. Par klusiem ūdeņiem un nometnēm šl dziesma skanēja, Par roņu leģioniem, kas tur kāpās līksmoja; Par ugunīgām pusnakts rotaļām

Tur, Lukannonas krastā, kamēr (audis nāk uz medībām! Es rīta ausmā draugus sastapu (nu nesastapšu vairs), Kā tumši mākoņi tie pulcējās, kur krasts tik kairs. Un tur, kur viļņi skalodamies atsitas pret krastmalu, Mēs dziedādami saņēmām ikkatru jaunu pulciņu. Ak Lukannonas krasti! Zaļais kviešu lauks Un ūdeņi, un migla, niknais paisums, — sapnis jauksi Jūs, rotaļlaukumi un klinšu kraujas, maigā smilts, — It visu, Lukannona, kur mēs auguši, sveic mūsu cilts! Es rīta ausmā savus draugus sastapu, kad bariem vien Mūs ūdenī un krastā ļaudis šāva katrudien. Kā muļķa aitas pulkiem dzina mūs uz kautuvi. Un tomēr sveicam Lukannonu mēs, līdz atnāk mednieki! Uz dienvidiem, ak Guveruska, dodies prom, ak, steidzies drīz, Sirds smeldzi sūdzi Jūras Valdoņiem, kas uzklausīs! Pirms neprātīgā vētra nav pret krastu brāzusies, Būs Lukannonas dēli gabalā. Teiks: sveiks! Un aizsteigsies.

RIKI-TIKI-TAVI

No alas, kur Riki-tiki ielīda, — Tas Riki, ko Sarkanacaini sauc, — Vai dzirdat, kā skan viņa gudrība: «Šurp nāves deju dejot, Nag, trauc! Nāc, aci pret aci, nāc, nevairies!

(Tik ritmu vien labi ievēro, Nagi) Mēs diesim, līdz viens no mums nobeigsies.

(Vai prieks šo rotaļu uzsākt tev, Nag?) Jel griezies un riņķo! — Sirds baiļojas tev?

(Jel pazudi labāk un nerādies, Nagi) A! Nāvi jau tuvumā sajūti sev! (Vai nabaga nelaimīgais Nagi)

Šis ir stāsts par lielo cīņu, ko Riki-tiki-tavi izcīnīja viens lielā vasarnīcas vannas istabā, Sigouli novadā. Viņam palīdzēja Darzijs, skroderputniņš, un padomu deva bizamžurka Cučundra, kura nekad neiznāk istabas vidū, bet slapstās gar sienmalām; taču galveno cīņu Riki-tiki-tavi izcīnīja viens pats.

Tas bija mangusts, pēc spalvas un astes drīzāk līdzīgs kaķim, bet pēc galvas un parašām gluži kā zebiekste. Viņa acis un kustīgā deguna gals bija sārts; ar jebkuru — priekšējo vai pakaļkāju viņš varēja pakasīt, kur vien gribēja; viņš varēja izbužināt asti, kamēr tā līdzinājās pudeļu tīrāmai sukai, un, ložņājot pa garo zāli, viņa kaujas sauciens arvien skanēja: rik-tik-tikitiki-čik!

Kādā dienā vasaras plūdi izskaloja viņu no alas, kurā viņš ar saviem vecākiem dzīvoja, un, lai gan viņš spārdījās un klukšķeja, ienesa to ceļmalas grāvī. Tur viņš pamanīja šūpojošos zāles kušķīti, kurā ieķēries turējās, kamēr zaudēja samaņu. Atmodies viņš ieraudzīja, ka guļ dārza kājceliņa vidū, siltā piesaulē, viss ar dubļiem notašķījies, un mazs zēns teica:

—   Redzi, kur beigts mangusts. Apraksim to!

—   Nē, — viņa māte sacīja, — ienesīsim istabā, lai apžūst. Varbūt viņš vēl nav beigts.

Viņi ienesa to istabā, kur liels vīrs saņēma dzīvnieciņu pirkitos un teica, ka mangusts neesot vēl beigts, tikai pamiris; tāpēc viņi ievīstīja to vatē, sasildīja mērenā siltumā, un dzīvnieciņš atvēra acis un nošķaudījās.

—   Bet tagad, — sacīja lielais vīrs (viņš bija anglis, tikko kā iekārtojies vasarnīcā), — nebaidiet viņu, noskatīsimies, ko viņš darīs.

Visgrūtākā lieta pasaulē ir sabaidīt mangustu, jo, sākot no deguna līdz pat astes galiņam, viņš ir ziņkāres pilns. Ikviena mangusta devīze ir: «Aizskrej un izpēti»; un Riki-tiki bija īsts mangusts. Viņš aplūkoja vati un nolēma, ka tā nav ēdama, patekāja pa galdu, attupās un sakārtoja savu kažoku, pakasījās un uzlēca mazajam zēnam uz pleca.

—   Nebaidies, Tedi, — tēvs sacīja. — Tā viņš mēdz iedraudzēties.

—   Ai! Viņš kutina man zem zoda, — Tedis atbildēja.

Riki-tiki palūkojās zēnam aiz apkakles, apostīja ausi un nolēca uz grīdas, kur attupās un sāka berzēt purnu.

—   Mans dievs, — Teda māte sacīja, — un tas ir meža zvērs! Man šķiet, viņš tāpēc tik rāms, ka mēs izturamies pret viņu labi.

—   Visi mangusti ir tādi, — viņas vīrs piebilda. — Ja vien Tedis neraustīs viņu aiz astes un neliks krātiņā, tad viņš augam dienām skraidīs mājā iekšā un ārā. Dosim viņam kaut ko ēst.

Viņi pameta tam gabaliņu jēlas gaļas. Riki-tiki tā lieliski garšoja, un, to apēdis, viņš izgāja uz lieveņa, attupās piesaulē un sāka ar purniņu šķirstīt spalvas, lai izsausinātos līdz pat ādai. Pēc tam viņš jutās labāk.

«Šinī mājā ir vairāk lietu, ko apskatīt,» zvērēns pats pie sevis prātoja, «nekā visa mana dzimta visā savā mūžā spēj izpētīt. Nudien, es palikšu un visu izpētīšu.»

Visu to dienu viņš tekāja pa māju un tikko nenoslīka ūdens toverī; iebāza purnu tintnīcā uz rakstāmgalda un vēl apsvilināja to pie lielā vīra cigāra, jo viņš bija uzrāpies lielajam vīram uz ceļiem, lai redzētu, kā raksta. Vakarā viņš devās Teda guļamistabā, lai noskatītos, kā aizdedzina petrolejas lampu, un, kad Tedis apgulās, arī Riki-tiki ielēca gultā; bet viņš bija nemierīgs kaimiņš, jo pie katra vismazākā troksnīša augu nakti trūkās augšā un skraidīja, cenzdamies izpētīt trokšņa cēloņus. Ienāca Teda tēvs un māte pirms gulētiešanas apraudzīt savu zēnu, un Rikitiki uz spilvena bija nomodā.

—   Man tas nepatīk, — Teda māte sacīja, — viņš var bērnu sakost.

—   Tā viņš nedarīs, — tēvs atbildēja. — Šī dzīvnieka tuvumā Tedis var justies daudz drošāk nekā asinssuņa apsardzībā. Ja tagad guļamistabā ielīstu čūska

Teda māte pat domāt negribēja par tik šausmīgām lietām.

Tupēdams Tedim uz pleca, agri no rīta Riki-tiki ieradās verandā pie brokastīm, un viņam iedeva banānu un vārītu olu; viņš iztupējās visiem uz ceļiem, jo ikviens labi audzināts mangusts cer dienās kļūt par mājas mangustu, lai varētu pa istabām skraidīt, un Riki-tiki māte (viņa bija dzīvojusi ģenerāļa mājā, Sigouli novadā) bija tam iemācījusi, kas darāms, ja kādreiz viņam gadītos nokļūt pie baltajiem cilvēkiem.

Tad Riki-tiki devās dārzā, lai apskatītu, kas tur apskatāms. Tas bija liels, tikai daļēji kopts dārzs ar rožu krūmiem lapeņu lielumā; tur bija liepas un oranžkoki, bambuskoku puduri un bieza, gara zāle. Riki-tiki aplaizījās.

«Lieliska medību vieta,» viņš teica, un, to iedomājoties, jau viņa aste izpūra kupla kā pudeļu tīrāmā suka, un viņš tekāja pa dārzu uz priekšu un atpakaļ, šo to apostīdams, līdz beidzot uzdzirda ļoti žēlas balsis ērkšķu krūmā. Tas bija Darzijs, skroderputniņš, un viņa sieva. Viņi bija savijuši brīnum skaistu ligzdiņu no divām lielām lapām, kuru malas sadiedza ar šķiedrām, bet iekšpusi izklāja ar kokvilnu un mīkstām pūkām. Ligzdiņa šūpojās šurpu turpu, bet paši viņi tupēja uz malas un kliedza.

—   Kas noticis? — Riki-tiki jautāja.

—   Mēs esam ļoti nelaimīgi, — Darzijs teica. — Vakar viens mūsu maziņais izkrita no ligzdas, un Nags to apēda.

—   Hm! — Riki-tiki sacīja. — Tas ir ļoti skumji, bet es šeit esmu svešinieks. Kas tas Nags tāds ir?

Darzijs un viņa sieva nekā neatbildēja un paslēpās ligzdā, jo kuplajā zālē zem krūma atskanēja kluss šņāciens — šausmīga ledus auksta skaņa, kas piespieda Riki-tiki atlēkt pēdas divas atpakaļ. Tad no zāles sprīdi pa sprīdim sāka pacelties Naga — lielās, melnās kobras galva ar izlaistu kapuci. Sākot no mēles līdz astei, kobra bija piecas pēdas gara. No zemes paslējis trešo daļu sava auguma, Nags apstājās un sāka līgoties no vienas puses, uz otru gluži kā vēja locīts cūkpieneņu pušķis un skatījās uz Riki-tiki ļaunām čūskas acīm, kuras nekad nemaina savu izteiksmi, vienalga, lai čūska domātu ko domādama.

—   Kas ir Nags? — viņš jautāja. — Es esmu Nags. Lielais, dievs Brahma uzspieda savu zīmogu visai mūsu ciltij, kad pirmā kobra izplēta savu kapuci, lai guļošo Brahmu aizsargātu no saules stariem. Raugies un bīsties!

Viņš izplēta savu kapuci vairāk nekā jebkad, un Riki-tiki ieraudzīja pakausī briļļveidīgu zīmi, kas izskatījās taisni kā piekabināmu acu daļa. Vienu mirkli viņš izbijās, bet mangusts nespēj ilgi baiļoties, un, kaut gan Riki-tiki nebija dzīvu kobru nekad sastapis —. māte viņu bija barojusi vienīgi ar beigtām kobrām, — tomēr viņš zināja, ka ikviena pieauguša mangusta pienākums ir cīnīties ar čūskām un tās ēst. Arī Nags to zināja un tāpēc savas aukstās sirds dziļumos baidījās.

—   Labi, — Riki-tiki teica, un viņa aste sāka atkal bozties, — vai nu tev ir zīmogs, vai nav, bet tāpēc tev nav tiesības ēst mazus, no ligzdas izkritušus putniņus.

Nags iegrima pārdomās un vēroja katru niecīgāko zāies kustību aiz Riki-tiki. Viņš zināja, ka mangusts dārzā nozīmēja agri vai vēlu nāvi kā viņam, tā viņa ģimenei, bet viņš gribēja novērst Riki-tiki uzmanību. Tāpēc viņš nolieca mazliet galvu un pašķieba to uz vienu pusi.

—   Parunāsimies, — viņš sacīja. — Tu ēd olas. Kāpēc es lai neēstu putniņus?

—   Atpakaļ, paskaties atpakaļ! — iedziedājās Darzijs.

Riki-tiki zināja gluži labi, ka, tā blenžot, nevar velti laiku

tērēt. Viņš palēcās uz augšu, cik vien varēja, un taisni tanī brīdī zem viņa pazibēja Naga ļaunās sievas Nagienes galva. Kamēr viņš sarunājās, viņa paklusu bija pielavījusies, lai ar vienu belzienu to nogalinātu; un viņš dzirdēja kobras briesmīgo šņācienu, kad sitiens nogāja šķībi. Viņš gandrīz uzkrita viņai uz muguras, un, būtu Riki-tiki bijis vecs mangusts, tad zinātu, ka taisni tagad bija laiks ar vienu kampienu iekosties viņai mugurā, bet viņš baidījās no kobras šausmīgā, straujā atpakaļcirtiena. Viņš iekoda gan, bet ne pietiekoši stipri, un spēji izrāvās, lai izvairītos no lielās astes sitiena, atstādams Nagieni ievainotu un saniknotu.

—   Ļaunais, ļaunais Darzijs, — Nags teica, uzšaudamies, cik augstu varēdams, gaisā pie ērkšķu krūmā savītās ligzdiņas; bet Darzijs to bija uztaisījis augstāk, nekā čūska spēj sniegt, tāpēc tā tikai salīgojās.

Riki-tiki juta, ka viņam acis piesarkst un iedegas (ja mangusta acis sāk sarkt, tad viņš ir dusmīgs), un viņš attupās uz astes kā mazs ķengurs un dusmīgi ņurdēja. Bet Nags un Nagiene bija nozuduši zālē. Netrāpījusi čūska nekad neko nesaka, ne arī izrāda, ko nodomājusi darīt. Riki-tiki neturēja par vajadzīgu tām sekot, jo nebija pārliecināts, ka spēs pieveikt divas čūskas reizē. Tāpēc viņš aiztecēja pa grantēto celiņu uz mājas pusi, attupās un sāka domāt. Viņam tā bija nopietna lieta. Ja gadās lasīt vecas dabas stāstu grāmatas, jūs atradīsiet nostāstu par to, ka mangusts, ja gadoties, ka cīņā čūska viņam iekož, aizsteidzoties un ieēdot kādu zāli, no kuras tas drīz kļūstot vesels. Tas nav tiesa. Uzvara atkarīga vienīgi no skadra skatiena un veiklām kājām, — čūskas trieciens pret mangusta lēcienu — un, tā kā neviena acs nespēj sekot čūskas galvas kustībām, kad viņa dod belzienu, tad šādā cīņā viss kļūst brīnišķīgāks nekā nostāsti par maģisko zāli. Riki-tiki apzinājās, ka ir vēl jauns mangusts, tāpēc viņu ļoti iepriecināja doma, ka pratis izvairīties no čūskas uzbrukuma no mugurpuses. Tas darīja viņu pašapzinīgu, un, kad Tedis pieskrēja pa celiņu, Riki-tiki labprāt ļāva sevi noglaudīt. Bet, tikko Tedis bija noliecies, celiņa putekļos kaut kas sīks sakustējās un sīciņa balss teica: «Uzmanies! Es esmu Nāve!» Tā bija Karaita, pelēkbrūna čūska, kas vienmēr mitinās smiltīs; viņas kodiens ir tikpat bīstams kā kobras kodiens. Bet viņa ir tik maza, ka neviens viņu neievēro, un tāpēc nodara cilvēkiem daudz lielāku postu.

Riki-tiki acis kļuva atkal sarkanas, un viņš tuvojās Karaitai, dīvaini līgodamies un šūpodamies; šo paradumu viņš bija mantojis no saviem vecākiem. Tas izskatās ļoti smieklīgi, bet tā ir tik pilnīgi nosvērta gaita, ka dod iespēju kurā katrā brīdī atlēkt, uz kuru pusi tik vēlies, un sadursmē ar čūsku tā ir liela priekšrocība. Kaut Riki-tiki būtu zinājis, ka sadursme ar šo čūsku daudz bīstamāka nekā cīņa ar Nagu, jo Karaita ir tik maza un var tik veikli apsviesties, ka, ja vien Riki-tiki neiekož tai tieši pakausī, viņš var dabūt pretsitienu pa aci vai lūpām. Bet Riki-tiki to nezināja: viņa acis kļuva gluži sarkanas, un viņš līgojās uz priekšu un atpakaļ, vērodams labu vietu, kur varētu iekosties. Karaita uzbruka pirmā. Riki pasitās sānis un mēģināja uzbrukt, bet ļaunā, mazā, pelnpelēkā galva gandrīz iecirtās viņam plecā, un viņam bija jāpalecas čūskai pāri, bet tās galva sniedzās līdz viņa kājām.

Tedis sauca uz mājas pusi:

— Ei, nāciet, skatieties! Mūsu Mangusts pieveic čūsku!

Riki-tiki dzirdēja Teda māti iekliedzamies. Teda tēvs izskrēja ar nūju, bet, pirms viņš piesteidzās, Karaita ar uzbrukumu bija pārsteigusies, jo netrāpīja mērķī, un Riki-tiki bija pietrūcies, ieķēries čūskai mugurā, noliecis galvu starp priekšķetnām, iekodies

čūskas mugurā, cik augstu vien spējis sniegt, un atlēcis nost. Kodiens paralizēja Karaitu, un Riki-tiki, sekodams savas cilts parašai, taisījās to jau ēst no astes gala, kad atcerējās, ka trekna maltīte mangustu padara kūtru un, ja viņš grib uzturēt saviis spēkus un veiklību, viņaim jābūt tievam. Viņš devās zem rīciņkrūma pavārtīties smiltīs, kamēr Teda tēvs vēl sita beigto Karaitu.

«Kāda tur jēga?» Riki-tiki domāja. «Es taču viņu galīgi nobendēju.»

Tad Teda māte pacēla Riki-tiki no zemes, glaudīja viņu un raudādama teica, ka viņš izglābis Tedi no nāves, bet Teda tēvs sacīja, ka pats liktenis viņu sūtījis, un Tedis raudzījās baiļu pilnām acīm. Riki-tiki ļoti uzjautrināja šī kņada, kuras nozīmi viņš, protams, nesaprata. Pēc viņa domām, tikpat labi Teda māte varēja apmīļot Tedi par rotaļāšanos smiltīs. Bet Riki jutās ļoti apmierināts.

Vakariņu laikā, staigādams uz galda starp vīna glāzēm, viņš būtu varējis trīskārtīgi pieēsties visādu gardumu, bet viņš atcerējās Nagu un Nagieni, un, kaut gan bija ļoti patīkami sajust Teda mātes glāstus un pasēdēt Tedim uz pleca, tomēr viņa acis šad tad iegailējās, un viņš ļāva izskanēt savam garajam kaujas saucienam : «Rik-tik-tiki-tiki-čik!»

Tedis paņēma viņu līdz gultā un gribēja, lai Riki-tiki gulētu viņam zem zoda. Riki-tiki bija pārāk labi audzināts, lai kostu vai skrāpētu, bet, tiklīdz Tedis bija aizmidzis, mangusts uzsāka savas nakts gaitas pa māju un tumsā uzskrēja virsū bizamžurkai čučundrai, kura slapstījās gar sienmali. Cučundra ir mazs, bailīgs radījums. Viņa vaid un spiedz cauru nakti, mēģinādama sadūšoties un izskriet istabas vidū; tomēr viņa nekad tik tālu netiek.

—   Nenogalini mani, — gandrīz vai raudādama, Cučundra lūdzās. — Riki-tiki, nenogalini mani!

—  Vai domā, ka čūsku nāvētājs aizskar arī bizamžurkas? — Riki-tiki nicinoši ieprasījās.

—   Kas čūskas bendē, to čūskas pašu nogalina, — Cučundra pareģoja skumjāk kā vēl nekad. — Un vai es varu galvot, ka Nags kādā tumšā naktī nesamaina mani ar tevi?

—  Par to nav nemaz ko baidīties, — sacīja Riki-tiki. — Nags dzīvo dārzā, un es zinu, ka tu tur neej.

—  Mana māsīca, žurka Cua, man stāstīja … — Cučundra iesāka un apstājās.

—   Ko stāstīja?

—   Klusu! Nags ir visur, Riki-tiki. Tev vajadzēja parunāties ar Cua dārzā.

—   Es netiku aprunājies, tāpēc tev pašai man jāstāsta. Ātrāk, Cučundra, vai arī es tevi nokodīšu!

Cučundra attupās un sūrojās, kamēr asaras sāka ritēt pa viņas ūsām.

—   Es esmu ļoti nelaimīga, — viņa šņukstēja. — Man nekad nav bijis tik daudz drosmes, lai izskrietu istabas vidū. Klusu! Nedrīkstu tev neko teikt. Vai nedzirdi, Riki-tiki?

Riki-tiki sāka ausīties. Mājā viss bija tik klusu, tik klusu, bet viņam likās, ka dzird visklusāko skrāpējienu pasaulē, tik klusu troksni, it kā lapsene līstu pa loga rūti, — sauso čūskas zvīņu čaukstoņu pa ķieģeļiem.

«Tas ir Nags vai Nagiene,» viņš pie sevis prātoja, «pa ūdens cauruli tas lien vannas istabā.»

—  Tev taisnība, Cučundra, — man vajadzēja gan aprunāties ar Cua.

Mangusts ielavījās Teda vannas istabā, bet tur neviena nebija, un tad Teda mātes vannas istabā. Ar kaļķiem gludi izmestās, sienas lejasmalā, pie paša kula, bija izņemts ķieģelis un tā izveidots caurums, pa kuru notecēt mazgājamam ūdenim; un, kad Rikitiki zagās garām mūra sienas iedobumam, kur novietota vanna, viņš dzirdēja Nagu un Nagieni ārpusē mēnesnīcā sačukstamies.

—   Kad mājā nebūs neviena cilvēka, — Nagiene sacīja vīram. — būs arī viņam jāaiziet, un tad dārzs atkal piederēs vienīgi mums. Lien klusi iekšā un nepiemirsti, ka tas lielais vīrs, kurš nosita Karaitu, pats pirmais jānogalina. Pēc tam iznāc un pastāsti man, un tad abi medīsim Riki-tiki.

—   Bet vai esi pārliecināta, ka, cilvēkus nonāvējot, mums pašiem atlēks kāds labums? — Nags jautāja.

—   Protams. Kad vasarnīcā nebija cilvēku, vai tad dārzā bija kāds mangusts? Kamēr vasarnīca tukša, mēs esam dārzā ķēniņš un ķēniņiene; un iegaumē, tiklīdz mūsu olas meloņu dobē izšķilsies (tas var notikt jau rīt), mūsu bērniem būs vajadzīga dzīves vieta un miers.

—   Par to es nebiju padomājis, — Nags atbildēja. — Es iešu, bet nav nemaz vajadzīgs pēc tam medīt Riki-tiki. Es nogalināšu lielovīru un viņa sievp, un, ja varēšu, arī viņu bērnu un tad mierīgi nākšu atpakaļ. Tad savrupmāja būs tukša un Riki-tiki aizvāksies pats.

Riki-tiki viss drebēja dusmās un naidā, kad caurumā parādījās Naga galva, kurai sekoja piecas pēdas garais, aukstais ķermenis. Lai gan Riki-tiki bija saniknots, viņš tomēr ļoti izbijās, ieraudzījis lielās kobras apmērus. Nags saritinājās, pacēla galvu un apskatīja tumsā vannas istabu, un Riki-tiki redzēja viņa acis spīdam.

«Ja noveikšu viņu šeit, tad Nagiene to zinās, bet, ja ielaidīšos ar viņu cīņā uz klajas grīdas, tad pārsvars viņa pusē. Ko lai iesāku?» Riki-tiki prātoja.

Nags līgojās šurp un turp, un tad Riki-tiki dzirdēja viņu dzeram no lielās ūdens krūzes, ko lietoja vannas pieliešanai.

— Tas labi, — čūska sacīja. — Kad Karaitu sita, tad lielajam vīram bija nūja. Varbūt viņam vēl tagad ir nūja, bet rīt, vannas istabā ienākot, viņam nūjas nebūs. Pagaidīšu viņu šeit, Nagien, — vai tu dzirdi? — šeit Vēsumā es pagaidīšu līdz rīta gaismai.

Bet ārā neviens neatbildēja, un Riki-tiki noprata, ka Nagiene aizgājusi. Nags saritinājās, gredzenu pēc gredzena apvīdams ap krūzi, bet Riki-tiki klusēja kā miris. Pēc kādas stundas viņš sāka tuvoties soli pa solim krūzei. Nags bija aizmidzis, un Rikitiki vēroja viņa lielo muguru, pārdomādams, kurā vietā būtu vislabāk uzklupt.

«Ja es viņam nepārlauzīšu mugurkaulu pirmajā lēcienā,» Riki-tiki domāja, «tad viņš varēs vēl cīnīties; un, ja viņš cīnīsies, — ai Riki!»

Mangusts vēroja čūskas kakla platumu zem kapuces, bet tas viņa spēkiem likās par daudz; turpretim kodiens astes tuvumā Nagu tikai saniknotu.

«Vienīgā vieta ir galva,» viņš pēdīgi nosprieda, «galva augšpus kapuces; un, ja es reiz tur ieķeršos, tad nedrīkstu laist vaļā.»

Tad viņš metās virsū. Čūskas galva gulēja mazliet atstatāk no krūzes, zem tās ielīkuma; iekodies galvā, Riki atspiedās ar muguru pret sarkano māla krūzi, lai ciešāk piespiestu čūskas galvu pie zemes. Ar to viņš ieguva vienu acumirkli un prata to izlietot savā labā. Tad viņu sāka svaidīt uz visām pusēm, kā suns kožot svaida žurku, — šurpu turpu pa grīdu, augšup un lejup, un apkārt loku lokiem, bet viņa acis bija asinssarkanas, un viņš turējās, cieši iekodies, kamēr čūskas ķermenis locījās pa grīdu, nogrūzdams alvas kausiņu, ziepju trauciņu un suku, līdz beidzot atsitās pret skārda vannas sāniem. Mangusts saspieda žokļus arvien ciešāk un ciešāk, jo bija pārliecināts, ka viņu nositīs, un tāpēc savai

dzimtai par godu vēlējās, lai viņu labāk atrod ar sakostiem zobiem. Viņš bija apreibis, viss viņam sāpēja un likās, ka viņš sadauzīts gabalos, kad aiz viņa atskanēja pērkona grāvienam līdzīgs troksnis; karsta gaisa vilnis viņu apdullināja, un sarkana uguns apsvilināja viņa kažoku. Trokšņa iztraucēts, lielais vīrs bija uzmodies un iešāvis no abiem bises stobriem Nagam taisni zem kapuces.

Riki-tiki vēl turējās iekodies, aizvērtām acīm, jo bija pilnīgi pārliecināts, ka viņš beigts; bet čūskas galva vairs nekustējās, un lielais vīrs pacēla dzīvnieciņu un sacīja:

—  Tas jau atkal mangusts, Alise; mazais zvērēns šoreiz izglābis mūsu dzīvības.

Ienāca Teda māte ļoti bālu seju un redzēja, kas atlicis no briesmīgā Naga, bet Riki-tiki aizvilkās uz Teda guļamistabu, kur pavadīja atlikušo nakti, arvien viegli nodrebinādamies, lai pārliecinātos, vai patiesi viņš nav salauzts četrdesmit gabalos, kā bija iedomājies.

Otrā rītā viņš bija vēl diezgan stīvs, bet ļoti apmierināts ar paveikto.

«Tagad man Nagiene jāpieveic, bet viņu būs grūtāk veikt nekā piecus Nagus, un neviens nezina, kad olas, par kurām viņa runāja, izšķilsies. Labi! Man jāiet un jāsatiekas ar Darziju,» viņš nolēma.

Negaidīdams brokastis, Riki-tiki aizdrāzās uz ērkšķu krūmu, kur Darzijs pilnā balsī dziedāja uzvaras dziesmu. Ziņa par Naga nāvi jau bija izplatījusies pa visu dārzu, jo sētnieks beigto čūsku bija izmetis mēslu kaudzē.

—   Ak tu muļķa spalvu vīkšķis! — Riki-tiki dusmīgi sacīja. — Vai tagad laiks dziesmas skandināt?

—  Nags beigts — beigts — beigts! — Darzijs dziedāja. — Varonīgais Riki-tiki satvēra viņu aiz galvas un stingri saturēja. Lielais vīrs ņēma resnu nūju, un Nags krita, pārsists divās daļās. Viņš nekad vairs neēdīs manus mazuļus!

—  Tiesa, tiesa, bet kur atrodas Nagiene? — Riki-tiki jautāja, uzmanīgi apkārt skatīdamies.

—  Nagiene piegāja pie vannas istabas ūdens cauruma un aicināja Nagu, — Darzijs turpināja, — un Nags iznāca no turienes nūjas galā — sētnieks viņu uzņēma nūjas galā un izsvieda uz mēslu čupas. Slavināsim vareno, sarkanacaino Riki-tiki! — Un Darzijs sāka dziedāt pilnā balsī.

—     Ja varētu aizsniegt tavu ligzdu, es izsviestu visus tavus mazuļus! — Riki-tiki sacīja. — Tev nav ne jēgas par to, ka katram darbam savs laiks. Jūs savā ligzdā varat justies pietiekami droši, bet man šeit lejā vēl priekšā cīņa. Mitējies jel uz brīdi dziedāt, Darzij.

—   Varenā, skaistā Riki-tiki labad mitēšos, — Darzijs atsaucās. — Ko vēlies, ai tu briesmīgā Naga nogalinātājs?

—   Trešo reizi vaicāju, — kur Nagiene?

—   Pie zirgu staļļiem uz mēslu čupas apraud savu Nagu. Varens ir Riki-tiki ar baltajiem zobiem!

—   Pie joda ar maniem baltajiem zobiem! Vai esi kādreiz dzirdējis, kur viņa glabā savas olas?

—   Meloņu dobes galā, pie mūra sienas, kur saule gandrīz visu dienu. Viņa tās paslēpa tur jau pirms vairākām nedēļām.

—   Un tu nekad neturēji par vajadzīgu to man pateikt? Dobes galā, mūra sienas tuvumā, vai tā-tu sacīji?

—   Riki-tiki, tu taču netaisies viņas olas ēst?

—   Ēst jau nu tieši neēdīšu, nē; Darzij, ja tev kaut drusciņ saprašanas, tad tev jālaižas uz zirgu staļļiem un jāizliekas, it kā tev būtu viens spārns aizlauzts, un tā tu varētu Nagieni aizvilināt līdz šim krūmam. Man jātiek pie meloņu dobes, un, ja es tūliņ iešu turp, viņa mani ieraudzīs.

Darzijs bija viens no tiem mazajiem spārnotajiem gudriniekiem, kas vienā un tanī pašā laikā vairāk par vienu domu nevarēja paturēt prātā. Tā kā viņš zināja, ka Nagienes bērni rodas tāpat no olām kā viņa bērni, viņš domāja, ka nav godīgi tās iznīcināt. Bet viņa sieva bija saprātīgs putns, kas zināja, ka no kobras olām vēlāk izšķiļas jaunās kobras; tāpēc viņa laidās projām no ligzdas, atstādama Darziju, lai viņš sildītu mazuļus un turpinātu savu dziesmu par Naga nāvi. Darzijs daudzējādā ziņā atgādināja cilvēku.

Viņa pielaidās pie mēslu čupas, kur atradās Nagiene, un iesaucās:

—   Ai, man ir aizlauzts spārns! Zēns no mājas svieda man ar akmeni un to pārsita.

Un viņa sāka tik izmisīgi plivināt spārniņus kā vēl nekad.

Nagiene pacēla galvu un iešņācās:

—  Tu brīdināji Riki-tiki, kad es gribēju viņu nobendēt. Tik tiešām, tu neesi izraudzījusies savai klibošanai diezin cik teicamu vietu.

Un, šļūcot pa putekļaino zemi, viņa sāka virzīties uz Darzija sievas pusi.

—   Zens spārnu ar akmeni pārsita! — Darzija sieva vaimanāja.

—   Labi! Tev tas var būt mazs apmierinājums, ja es pateikšu, ka man ar zēnu vēl jānoslēdz rēķini. Mans vīrs izmests šorīt uz mēslu čupas, bet, pirms iestāsies nakts, zēns namā gulēs ļoti kluss. Kāpēc tu bēdz no manis? Esmu pārliecināta, ka tevi noķeršu. Mazā muļķīte, paskaties manī!

Darzija sieva ļoti labi zināja, ka tikai to viņa nedrīkst darīt, jo, ieskatoties čūskai acīs, ikviens putns tā pārbīstas, ka nespēj ne no vietas kustēties. Zēli čiepstēdama, Darzija sieva plivināja spārniņus, ne reizi nepaceldamās no zemes, un Nagiene paātrināja gaitu.

Riki-tiki dzirdēja viņas aizejam no zirgu staļļa pa celiņu, un viņš devās uz meloņu dobes galu mūra sienas tuvumā. Tur, siltos mēslos virs melonēm, ļoti prasmīgi noslēptas, viņš atrada divdesmit piecas olas mazo pundurvistu olu lielumā, pārklātas ar bālganu ādu čaulas vietā.

«Neesmu vis par agru nācis,» mangusts atzina, redzēdams, kā mazās kobras saritinājušās aiz plānās ādiņas, un viņš zināja, ka tanī mirklī, tiklīdz tās izšķilsies, katra no viņām būs spējīga nogalināt cilvēku vai mangustu. Viņš sāka nokost olām galus, cik ātri vien varēdams, cenzdamies pamatīgi iznīcināt jaunās kobras, reizēm pakašņādams mēslus, lai pārliecinātos, vai nav kādu atstājis. Beidzot bija atlikušas vairs tikai trīs olas, un Riki-tiki pats pie sevis klusībā smējās, kad pēkšņi uzdzirda Darzija sievu saucam:

—   Riki-tiki, es pametu Nagieni mājas tuvumā, un viņa uzrāpās uz lieveņa, — ak, steidzies ātrāk! — viņai padomā kādu nogalināt!

Riki-tiki sašķaidīja divas olas, bet trešo sagrāba zobos, devās .prom no meloņu dobes un uzlēca uz lieveņa tik sparīgi, cik spēcīgi vien varēja atsperties ar kājām pret zemi. Tedis, viņa māte un tēvs sēdēja pie brokastīm, bet Riki-tiki redzēja, ka viņi neko neēda. Viņi sēdēja kā pārakmeņojušies, bālām sejām. Nagiene bija saritinājusies uz salmu paklāja pie Teda krēsla, netālu no Teda kailajiem ceļiem, un šūpojās uz priekšu un atpakaļ, un sīca savu uzvaras dziesmu:

—  Tu, lielā vīra dēls, kas nosita Nagu, — viņa šņāca, — sēdi mierīgi. Es neesmu vēl sagatavojusies. Drusciņ pagaidi. Esiet klusi un mierīgi, jūs visi trīs! Ja kustēsieties, es dzelšu, un, ja jūs nekustēsieties, ari tad es dzelšu. Ak jūs muļķa ļaudis, kas nositāt manu Nagu!

Tedis stingi raudzījās tēvā, bet tēvs viņam varēja tikai pačukstēt:

—   Sēdi mierīgi, Tedi! Nekusties! Tedi, esi mierīgs!

Tad ieradās Riki-tiki un iesaucās:

—   Pagriezies, Nagien! Pagriezies un nāc cīnīties!

—   Katram darbam savs laiks, — viņa teica, acu nepamirkšķinādama. — Izrēķināsimies tūliņ ar t e v i. Paskaties savos draugos, Riki-tiki. Viņi ir klusi un bāli. Viņi ir pārbijušies. Viņi nedrīkst pakustēties, un, ja tu nāksi kaut soli tuvāk, es dzelšu.

—  Apraugi savas olas meloņu dobē pie mūra sētas, — Rikitiki turpināja. — Ej un apraugi, Nagien!

Milzīgā čūska mazliet pagriezās un ieraudzīja olu uz lieveņa.

—  Ak! Atdod man to! — viņa iesaucās.

Riki-tiki ieskāva olu savās priekšķepās, un viņa acis kļuva asinssarkanas.

—  Cik maksāsi par vienu čūskas olu? Par jauno kobru? Par jauno ķēniņieni — kobru? Par pēdējo — pašu pēdējo no visa perēkļa? Pārējās jau skudras skrubina meloņu dobē.

Domādama par savu vienīgo olu un visu citu aizmirsusi, Nagiene veikli apsviedās, un Riki-tiki redzēja, ka Teda tēvs pacēla savu lielo roku, satvēra Tedi aiz pleca un pārcēla viņu pāri mazajam galdam ar tējas glāzēm, kur Nagiene to nevarētu aizsniegt.

—   Pievīlu! Pievīlu! Pievīlu! Rik-čik-či'k, — klusi smējās Rikitiki. — Zēns glābts, un tas biju es — es — es, kas pagājušajā naktī vannas istabā sagrāba Nagu aiz skausta.

Tad viņš sāka lēkāt augšup un lejup, galvu noliecis, turēdams visas četras ķepas kopā.

—  Nags mani svaidīja uz visām pusēm, bet nevarēja nokratīt. Viņš bija jau beigts, pirms lielais cilvēks viņu pārdalīja uz pusēm. Es to izdarīju! Riki-tiki-čik-čik! Panāc šurp, Nagien! Nāc cīnīsimies! Ilgi jau nebūsi atraitne.

Nagiene redzēja, ka palaidusi izdevību noņāvēt Tedi, un ola atradās starp Riki-tiki ķepām.

—  Atdod man olu, Riki-tiki. Atdod man manu pēdējo olu, un es aiziešu un vairs šurp nenākšu, — viņa sacīja, kapuci nolaizdama.

—  Jā, tu aiziesi un nekad vairs nenāksi, jo tu iesi uz mēslu kaudzi līdzās Nagam. Cīnies, atraitne! Lielais vīrs jau aizgāja pēc bises! Cīnies!

Riki-tiki lēkāja ap Nagieni, turēdamies tik atstatu, lai viņa to nevarētu aizsniegt, un viņa mazās ačeles iegailējās kā ogles. Nagiene savilkās un metās viņam virsū. Riki-tiki palēcās uz priekšu un atpakaļ. Vēlreiz, vēl un vēlreiz viņa mērķēja, bet katru reizi viņas galva atsitās pret lieveņa salmu paklāju un viņa sarāvās kā pulksteņa atspere. Tad Riki-tiki lēkāja liku loču, mēģinādams nokļūt viņai aiz muguras, bet Nagiene svaidījās, cenzdamās noturēties aci pret aci, viņas aste berzās pret salmu paklāju, un tas atgādināja sausu, vēja nestu lapu čaboņu. Olu viņš bija piemirsis. Tā joprojām atradās uz lieveņa, un Nagiene virzījās tai arvien tuvāk un tuvāk, līdz beidzot, kad Riki-tiki uz brīdi atvilka elpu, sakampa olu mutē, pagriezās uz lieveņa kāpņu pusi un kā bulta metās projām pa kājceliņu, bet Riki-tiki pakaļ. Ja kobra bēg, glābdama savu dzīvību, tā nozib kā pātaga gar zirga skaustu. Rikitiki saprata, ka Nagiene viņam jānoķer, citādi viss būs jāuzsāk no jauna. Viņa devās taisni lielajā zālē pie ērkšķu krūma, un Riki-tiki skriedams dzirdēja Darziju vēl joprojām dziedot savu muļķīgo uzvaras dziesmu. Bet Darzija sieva bija gudrāka. Kad Nagiene skrēja garām, viņa izlaidās no ligzdas un paplivināja spārnus Nagienei virs galvas. Ja arī Darzijs būtu palīdzējis, viņi varētu Nagieni novirzīt no ceļa, bet Nagiene tikai nolaida savu kapuci un devās tālāk. Tomēr mazais traucējums čūskas gaitā deva veiklajam Riki-tiki iespēju viņu panākt, un, kad Nagiene metās žurkas alā, kur viņa ar Nagu bija mitinājusies, mangusta mazie, baltie zobi bija jau iecirtušies viņas astē, un tā viņš iešļūca viņai līdzi alā; maz ir tādu mangustu — lai cik veci un gudri tie būtu, — kas iedrošinātos sekot kobrai viņas alā. Alā bija tumšs, Riki-tiki nezināja, kur tā būs tik plata, ka Nagiene varētu apgriezties un uzbrukt viņam. Viņš tomēr neatlaidās un atspērās ar visām četrām kājām mitrajās smiltīs alas tumšajā ejā. Tad zāle pie alas ieejas vairs nekustējās, un Darzijs teica:

—  Tagad Riki-tiki pagalam! Dziedāsim viņam bēru dziesmu. Varonīgais Riki-tiki beigts! Jo Nagiene apakšzemē viņu droši vien nonāvēs.

Un viņš uzsāka kādu ļoti gaudulīgu dziesmu, kuru pats uz ātru roku bija sacerējis, bet, kad nonāca visaizgrābjošākā vietā, zāle atkal salīgojās, un Riki-tiki, netīrumiem klāts, izlīda no alas, ūsas laizīdams. Darzijs, viegli iekliegdamies, mitējās dziedāt. Rikitiki izpurināja mazliet putekļus no kažoka un nošķaudījās.

—  Tas nu padarīts, — viņš sacīja. — Atraitne vairs nekad nenāks laukā.

Un sarkanās skudras, kas rāpoja pa zāļu stiebriem, to dzirdēja un cita pēc citas devās alā pārliecināties, vai viņš tiešām runa patiesību.

Riki-tiki saritinājās zālē un turpat aizmiga. Viņš gulēja un gulēja līdz vēlai pēcpusdienai, jo bija grūtu dienas darbu veicis.

— Tagad es iešu atpakaļ uz māju, — pamodies viņš teica. — Darzij, pastāsti Varkalim, un viņš paziņos visam dārzam, ka Nagiene beigta.

Par Varkali sauc putnu, kam balss skan kā maza āmura sitieni pa vara katlu; tas tādēļ, ka viņš ir saucējs Indijas dārzos, kurš pastāsta jaunākās ziņas ikvienam, kas grib uzklausīt. Skrienot pa celiņu, Riki-tiki uzdzirda viņa mazam gongam līdzīgo aicinošo balsi: «Ding-dong-tok! Nags beigts — dong! Nagiene beigtai Ding-dong-tok!» Un dārzā visi putni sāka dziedāt un vardes kurkstēt, jo Nags un Nagiene ēda vardes tāpat kā mazus putnus.

Kad Riki tuvojās mājai, Tedis un Teda māte (viņa izskatījās

vēl arvien ļoti bāla, jo bija noģībusi), un Teda tēvs iznāca viņam pretī un gandrīz vai apraudājās; tovakar viņš ēda itin visu, ko vien viņam deva, kamēr nevarēja nekā vairs ieēst, un nolikās gulēt Tedim uz pleca, kur to vēlu naktī, bērnu apraudzīt ienākdama, ieraudzīja Teda māte.

—Viņš izglāba mūsu un Teda dzīvību, — viņa savam vīram teica. — Padomā, viņš izglāba mūsu dzīvības.

Riki-tiki uzmodās un pietrūkās kājās, jo mangustiem jestrs miegs.

—  Ak tie esat jūs, — viņš teica. — Kāpēc jūs tā uztraucaties? Visas kobras ir beigtas; un, ja visas vēl nebūtu beigtas, tad es taču esmu šeit.

Riki-tiki varēja lepoties; bet viņš nekļuva pārāk iedomīgs un pārvaldīja dārzu, kā jau tas mangustam pienākas, — gan ar zobiem, gan lēcieniem, gan skriedams, gan kozdams, kamēr vairs neviena kobra neuzdrošinājās pabāzt galvu šaipus mūra sētas.

DARZIJA DZIESMA

(Mazajam Riki-tiki-tavi par godu)

Es esmu skroders un dziedonis, — Prieks tāpēc divkārtējs man:

Par ligzdu man prieks, ko es sašuvis, Par dziesmu, braši kas skan.

Augšup un lejup dziesma viļņo un trīc, — tai mana ligzdiņa šūpojas līdz.

Ai māmiņ, nu dziesmu mazajiem Tu jautru skandināt sāc!

Jo nāve un ļaunums aiz kalnājiem, —

Seit dārzā tas iznīcināts.

Briesmas, kas rožkrūmā slēpās līdz šim, — aiz jūrām, aiz mežiem, aiz apvāršņiem!

Kas izglābis mūs no visa, teic! Kur dzīvo tas, kā viņa vārds?

. Riki varenais, drošais. Viņš lai sveikts! Tiki, acu kvēlums kam sārts

Riki-tiki-tavi, veiklais medinieks, brašais, vienmēr modrais medinieks!

Lai visi putni slavina to, Lai zemojas, paklanās,

Lai lakstīgalu balsis slavina to. Kā varoni atminas!

Jel uzklausiet! Slavu es dziedāšu tam — kuplastim Riki, Sārtacainim!

(Sirū acumirkli Riki-tiki pārtrauca līksmo Darziju, un tā dziesmas beigas

palika nezināmas.)

ZILOŅU TUMAJS

Kas biju, atcerēšos to. Tik ilgi esmu vārdzināts,

Par saldo cukurniedru saini ļaudīm nepārdošos vairs. Man atmiņā mans senais spēks, kas mežos audzināts, Un jaukā brīvība, kas vienmēr mīļa man, un plašums

kairs.

Pirms beigsies nakts un gaisma atausīs, es būšu aizgājis

Kur vēji mani apglaudīs un ūdens priecēs skatienu. Tur dzelžus būšu aizmirsis un savus mietus salauzis, Tur mīlu zaudēto un senos draugus sastapšu!

Kala Nags, kas nozīmē — Melnais Pūķis, kalpoja Indijas valdībai, kā vien zilonim iespējams, jau četrdesmit septiņus gadus, un, tā kā viņš bija pilnus divdesmit gadus vecs, kad viņu sagūstīja, tad tagad viņš tuvojās jau septiņdesmitiem, kas zilonim ir paši brieduma gadi. Viņš atcerējās, kā tos laikos biezu ādas polsteri uz pieres viņš bīdīja dziļos dubļos iestigušos lielgabalus. Tas bija pirms afgāņu kara, 1842. gadā, kad viņš nebija vēl sasniedzis savu spēku pilnību. Viņa māte Radha Paieri — Radha Mīlule, kuru sagūstīja reizē ar Kala Nagu, kad viņam vēl nebija izkrituši piena ilkņi, — viņam sacīja, ka ziloņiem, kuri baidoties, arvien atgadoties dažādas likstas, un Kala Nags zināja, ka tā ir taisnība, jo, pirmo reizi redzēdams granātu plīstam, viņš taurēdams metās atpakaļ un uzgrūdās saslietām šautenēm, kuru asie durkļi sadūrās viņa mīkstajā miesā. Un tā viņš nebija vēl ne divdesmit pieci gadi vecs, kad nebaidījās vairs nenieka un kļuva par mīļāko un vislabāk aprūpēto ziloni Indijas valdības dienestā.

Augšindijas karagājienos viņš nesa teltis, katru līdz tūkstoš divsimt mārciņas smagu. Ar ceļamā krāna palīdzību viņu uzvilka uz kuģa un dienām ilgi veda pār ūdeņiem, un tad svešā, klinšainā zemē, ļoti tālu no Indijas, viņaim lika nest uz muguras mortīru. Magdalā viņš redzēja ķeizaru Teodoru mirušu; bet, kad viņš bija atkal uz tvaikoņa, kareivji teica, ka viņam piešķirts Abesīnijas kara ordenis. Desmit gadus vēlāk Ali Musdžida novadā viņš bija redzējis, kā no aukstuma, bada, saules dūrieniem un krītamās kaites iet bojā viņa biedri ziloņi; pēc tam viņu aizsūtīja tūkstoš jūdžu uz dienvidiem nest un sakraut Molmeinas būvlaukumos lielus baļķus. Tur viņš gandrīz nosita kādu jaunu, nepaklausīgu ziloni, kas vairījās no darba.

Pēc tam viņu no kokmateriālu piegādes aizveda Garo kalnos, kur viņš kopā ar pāris desmitiem ziloņu, kas bija jau šai darbā raduši, palīdzēja savvaļas ziloņu medībās. Indijas valdība izturas ļoti saudzīgi pret ziloņiem. Kāda novada iedzīvotāji nodarbojas tikai ar ziloņu medībām, tos sagūsta, apmāca un tad izsūta visur, kur tie darbam vajadzīgi. Plecos Kala Nags bija desmit pēdu augsts, bet no ilkņiem atlikušas pēdas piecas, jo tie bija apgriezti un galos aptīti ar vara saitēm, lai nesaplaisātu; tomēr ar saviem strupajiem ilkņiem viņš varēja izdarīt daudz vairāk nekā savvaļas zilonis ar dabīgi asajiem.

Kad pēc nedēļām ilgas un uzmanīgas kalnos izklīdušo ziloņu vajāšanas četrdesmit vai piecdesmit savvaļas milzeņu bija iedzīti pēdējā iežogojumā un lielie, no koku stumbriem celtie vārti aizcirtās, — klausīdams pavēlei, Kala Nags devās trakojošā un taurējošā eliē (parasti naktī, kad lāpu gaismā grūti bija noteikt attālumu), izraudzījās vislielāko un mežonīgāko ilknaini visā barā, sita to un grūstīja, lai nomierinātu, kamēr ļaudis, citiem ziloņiem mugurā sēdēdami, gūstīja un saistīja mazākos ziloņus. Kala Nagam, vecajam, gudrajam Melnajam Pūķim, visi cīņas veidi bija zināmi, jo savā mūžā ne vienu reizi vien viņš bija cīnījies ar ievainotu tīģeri un, ievilcis savu vārīgo snuķi, lai pasargātu to no varbūtējām briesmām, ar veiklu galvas vēzienu sāniski uzmetis zvēru augstu gaisā. Šo paņēmienu viņš bija pats izgudrojis. Tā viņš notrieca zvēru zemē un ar saviem milzīgajiem ceļiem uzmetās tam virsū un spieda, kamēr tas elsodams un kaukdams nobeidzās un zemē palika vienīgi mīksta, svītraina lupata, ko Kala Nags varēja vilkt aiz astes.

— Jā, — teica viņa dzinējs Lielais Tumajs, Melnā Tumaja dēls, kas viņu bija vedis uz Abesīniju, un Ziloņu Tumaja dēladēls, kas pats bija redzējis Kala Naga sagūstīšanu, — izņemot mani, Melnais Pūķis ne no kā nebaidās. Viņš pieredzējis trīs mūsu dzimtas paaudzes, kas to barojušas un kopušas, un pieredzēs vēl ceturto.

—_ Viņš baidās arī no manis, — nostādamies visā savā četras pēdas garajā, gandrīz kailajā augumā, iesaucās Mazais Tumajs. Tas bija desmit gadūs vecs zēns, Lielā Tumaja vecākais dēls, kam saskaņā ar parašām, tiklīdz viņš pieaugs, būs jāieņem teva vieta uz Kala Naga skausta un jāprot rīkoties ar ziloņu bikstāmo smago dzelzs anku, ko viņa tēva, vectēva un vecvectēva rokas nodeldējušas gludu. Tumajs zināja, ko runāja, jo bija piedzimis Kala Naga paēnā un, neprazdams vēl kājām iet, bija rotaļājies ar ziloņa snuķi un, tiklīdz bija iemācījies staigāt, vedis to lejā pie ūdens, un Kala Nags nedrīkstēja ne sapņot par neklausīšanu viņa skaļajām, mazajām pavēlēm, tāpat kā nevarēja ne sapnī iedomāties nogalināt mazo, brūno puisēnu tanī dienā, kad Lielais Tumajs piebāza viņu Kala Naga snuķim, teikdams, lai zilonis apsveicot savu jauno pavēlnieku.

—  Jā, — Mazais Tumajs sacīja, — viņš baidās arī no m an i s. — Un lieliem soļiem piegāja pie Kala Naga, nosauca to par trekno, veco cūku un pavēlēja pacelt vienu kāju pēc otras.

—   I-ja! Tu esi liels zilonis! — Mazais Tumajs teica, papurinādams savu cirtaino galvu tāpat kā tēvs. — Lai gan valdība samaksā par ziloņiem, tomēr tie pieder mums, mehutiem. Kad būsi vecs, Kala Nag, tad ieradīsies kāds bagāts radža' un atpirks tevi valdībai tava auguma un tavas uzvešanās dēļ, un tad tev cits nekas nebūs jādara kā tikai jānēsā ausīs zelta auskari un zelta telts uz muguras un sarkana, ar zeltu rotāta sega gar sāniem un jāsoļo ķēniņa svinīgā gājiena priekšgalā. Tad ar sudraba anku rokā es sēdēšu tev uz skausta, Kala Nag, un vīri ar zelta spieķiem rokās skries mums pa priekšu un sauks: «Ceļu ķēniņa zilonim!» Tas tik būs lieliski, Kala Nag, bet ne tik jauki kā medības džungļos.

—   Eh! — Lielais Tumajs sacīja. — Tu esi tīrais bērns, bet mežonīgs kā bifelēns. Tāda skraidīšana kalnos uz priekšu un atpakaļ nav labākā kalpošana valdībai. Es kļūstu jau vecs, un man vairs nepatīk savvaļas ziloņi. Dod man mūra ziloņu staļļus, kur ikvienam zilonim sava stāvvieta ar stipriem, resniem stabiem, kur piesiet, un līdzenus, platus ceļus, kur apmācīt, nevis šīs klaidu nometnes. Ak, Kaunpuras kazarmas bija lieliskas! Tām blakus atradās tirgus, un jāstrādā bija tikai trīs stundas dienā.

Mazais Tumajs atcerējās Kaunpuras ziloņu mītnes un neteica nekā. Viņu daudz vairāk valdzināja dzīve nometnē; viņam nepatika platie, līdzenie ceļi un ikdienas darbs pie lopbarības ievākšanas, un bezgala garlaicīgās stundas, kad nebija nekas cits jādara kā tikai jāuzrauga ganībās piesietais Kala Nags. Bet visvairāk Mazajam Tumajam patika tekalēt pa stāvajiem jājamiem celiņiem, pa kuriem tikai zilonis varēja uzkāpt; patika nolaisties dziļās aizās; raudzīties savvaļas ziloņos, kas ganījās jūdzēm tālu; noskatīties, kā Kala Naga iztraucēta meža cūka vai papagailis aizbēg; patika sīkais, siltais lietutiņš, kad visi kalni un ielejas kūpēt kūpēja; patika skaistie, miglainie riti, kad neviens nezina, kur nākamajā naktī būs piemetne; patika neatlaidīgā un saspringtā savvaļas ziloņu dzīšana, pēdējās nakts medību trakais skrējiens, kad ziloņi kā akmeņu nogruvumu lavīna gāzās iežogojumā, bet, ieraudzījuši, ka nevarēs izkļūt, brāzās resnā baļķu sētai virsū, no kurienes tos atgaiņāja ar klaigāšanu, liesmojošām lāpām un tukšu šāvienu zalvēm. Pat mazs zēns tur bija noderīgs, un Tumajs veica triju zēnu darbu. Viņš paķēra savu lāpu, vicināja to un kliedza cik spēdams. Bet visjaukākais brīdis iestājās tad, kad sākās ziloņu izvadīšana no iežogojuma, un Kedda, t. i., mietu iežogojums, bija gluži kā pastardienas ainava, kur cilvēkiem vajadzēja sazināties ar zīmēm, jo viņi nevarēja vairs cits citu sadzirdēt. Tad Mazais Tumajs uzrāpās kāda izļodzīta sētas staba galā, viņa saulē nobalojušie brūnie mati nokarājās pār pleciem, un lāpas gaismā viņš izskatījās kā rūķītis; un, tiklīdz troksnis mazliet norima, atskanēja viņa spalgā balss, kas, pārspēdama taurēšanu, virvju plīkšķēšanu un saistīto ziloņu šņākšanu, mudināja Kala Nagu. — Mali, mali, Kala Nag! (Uz priekšu, uz priekšu, Melnais Pūķi!) Dan t do! (Sadod viņam!) Somalo! Sornalo! (Uzmanīgi! Uzmanīgi!) Maro! Mar! (Sit viņu! Sit viņu!) Ievēro šo stabu! Ar re! Arre! li ai! Jai! Kia-a-aā! — viņš kliedza, un Keddā sākās nikna cīņa starp Kala Nagu un savvaļas ziloni, un vecie ziloņu dīdītāji slaucīja sviedrus no pieres, šad tad viegli pamādami ar galvu Mazajam Tumajam, kas priecīgs locījās staba galā.

Bet viņš prata ne vien locīties. Kādā vakarā viņš nošļūca no staba, ielavījās starp ziloņiem un pasvieda nokritušo virves galu kādam ziloņu dīdītājam, kurš mēģināja notvert aiz kājas jaunu zilonēnu, kas spārdījās (jaunos arvien grūtāk pieveikt nekā pieaugušos ziloņus). To ieraudzījis, Kala Nags sagrāba viņu ar snuķi un pasniedza Lielajam Tumajam, kas zēnu pāris reižu iepļaukāja un uzsēdināja atkal staba galā. Otrā rītā viņš to sabāra un teica:

— Vai tev nepietiek nometnēs noskatīties pieradināto ziloņu rindās un panēsāt mazu telti, ka uz savu galvu jāmaisās ziloņu gūstīšanā, nerātni? Šie stulbie mednieki, kuri pelna mazāk nekā es, visu izstāstījuši sahibam1 Petersenam.

Mazais Tumajs satrūkās. Viņš daudz nekā nezināja par baltajiem cilvēkiem, bet sahibs Petersens viņam šķita ievērojamākais

1 Sahibs — kungs; šādi Indijā uzrunā eiropiešus. Tulk.

no baltais cilvēks pasaulē. Viņš bija visu Keddas uzņēmumu vadītājs — cilvēks, kas visus ziloņus gūstīja Indijas valdībai un kas pārzināja ziloņu gaitas labāk kā neviens.

—   Kas — kas nu notiks? — Mazais Tumajs jautāja.

—   Notiks! Vissliktākais, kas vien var notikt. Sahibs Petersens ir traks cilvēks, jo kā gan citādi viņš stātos pie šo mežonīgo velnu gūstīšanas. Viņš var pieprasīt, lai tu kļūsti par ziloņu gūstītāju, lai gulētu diezin kur šajos drudža pilnajos džungļos un lai beidzot tevi galīgi samīda Keddā. Labi, ja vēl šī tava muļķība beidzas laimīgi. Jaunnedēļ gūstīšana beidzas un mūs, kas esam no klajumiem, nosūtīs atpakaļ uz mūsu nometnēm. Tad mēs soļosim pa līdzeniem ceļiem un aizmirsīsim visas šīs medības. Bet, dēls, man dusmas, ka tu jaucies šo netīro asamiešu — džungļu ļaužu darīšanās. Izņemot mani, Kala Nags nevienam neklausa, tāpēc man jāiet ar viņu Keddā, — viņš noder tikai cīņai, bet saistīt nepalīdz. Es sēžu mierīgi, kā mehutam pieklājas, — ne jau kā mednieks, bet kā mehuts, es saku, kā vīrs, kas pēc izdienas saņems pensiju. Vai Ziloņu Tumaju ģinti lai sastampātu Keddas dubļos? Ļaunais! Negantais! Nerātnais dēls! Ej nomazgā Kala Nagu, apskati tā ausis un aplūko, vai nav iedūrusies ērkšķi kājās, citādi sahibs Petersens patiesi tevi saķers un padarīs par ļauno mednieku, par ziloņpēdu dzinēju, par džungļu lāci! Bā! Kauns! Ej!

Neteikdams ne vārda, Mazais Tumajs aizgāja un, Kala Naga kājas apskatīdams, izsūdzēja viņam visas savas bēdas.

—  Vienalga, — Kala Naga milzīgo labo ausi atliekdams, Mazais Tumajs sacīja. — Viņi pateikuši sahibam Petersenam, kā mani sauc, un varbūt — varbūt — varbūt, — kas lai zina? Ai! Tas tik ir ērkšķis, ko nupat izvilku!

Pagāja vairākas dienas, ziloņus sadzenājot un vadājot ikvienu jaunsaķerto starp diviem pieradinātiem ziloņiem, lai novērstu dažādus nepatīkamus pārsteigumus ceļā uz klajumu, pārbaudot segu, virvju un citu lietu krājumu, kas vai nu bija nolietotas, vai mežā nozaudētas. Sahibs Petersens ieradās uz savas gudrās ziloņmātes Pudminas; viņš jau bija norēķinājies ar citu nometņu darbiniekiem, kas atradās kalnos, jo medību laiks tuvojās beigām, un zem koka pie galda sēdēja kāds vietējās tautības rakstvedis, kas izmaksāja dzinējiem algu. Saņēmis savu tiesu, ikviens devās atpakaļ pie sava ziloņa un pievienojās pulkam, kas stāvēja gatavs aiziešanai. Ķērāji, mednieki, pēdu dzinēji — pastāvīgie Keddasdarbinieki, kuri gadu gadā pavadīja džungļos, sēdēja to ziloņu mugurās, kas piederēja sahiba Petersena pastāvīgajai karavānai.

vai ar bisēm plecos stāvēja, pret kokiem atspiedušies, un zobojās par dzinējiem, kuri taisījās ceļā, un smējās, ja kāds no jaunsaķertajiem ziloņiem izrāvās no rindas un sāka skraidīt.

Ar Mazo Tumaju sev aiz muguras Lielais Tumajs piegāja pie rakstveža, un Mečua Eppa, galvenais pēdu dzinējs, pusbalsī savam draugam sacīja:

—  Tas ir zēns, no kura dienās iznāks varens ziloņu gūstītājs! Tīri žēl laist prom tādu jaunu džungļu gailēnu klajumos nīkt.

Un sahibs Petersens dzirdēja visu, kā daždien cilvēks, kam jāsadzird visklusākais no dzīviem radījumiem — savvaļas zilonis. Gulēdams Pudminai uz muguras, viņš pagriezās un jautāja:

—   Kas tas tāds? Starp dzinējiem klajumniekiem es nezinu neviena, kam būtu tik daudz jēgas, lai sasaistītu kaut vai beigtu ziloni.

—   Tas nav vis pieaudzis vīrs, bet zēns. Pēdējā masta laikā viņš ieskrēja Keddā un pasvieda Barmam virves galu tai mirklī, kad mēs centāmies atšķirt no mātes jauno zilonēnu, kam tas plankums plecā.

Mečua Eppa norādīja uz Mazo Tumaju, un sahibs Petersens uzlūkoja to, bet Mazais Tumajs paklanījās līdz zemei.

—   Viņš pasvieda virvi? Bet viņš taču ir mazāks par irbuli. Mazais, kā tevi sauc? — sahibs Petersens apjautājās.

Mazais Tumajs bija tā pārbijies, ka nevarēja parunāt, bet viņam aiz muguras stāvēja Kala Nags, kam Tumajs pameta ar roku, un zilonis satvēra viņu ar savu snuķi un pacēla to Pudminas galvas augstumā slavenajam sahibam Petersenam iepretim. Tad Mazais Tumajs aizklāja seju ar rokām, jo viņš bija vēl tikai bērns un, ja nebija darīšana ar ziloņiem, viņš bija tik kautrīgs, cik kautrīgs vien bērns var būt.

—  Oho! — ūsās smīnēdams, sahibs Petersens sacīja. — Kāpēc tu iemācīji savam zilonim šo joku? Vai tāpēc, lai palīdzētu tev nozagt no jumtiem kaltēšanai salikto labību?

—  Ne jau zaļo labību, nabago labvēli, bet melones, — atbildēja Mazais Tumajs, un visi apkārtsēdošie sāka pilnā kaklā smieties. Daudzi no viņiem zēna gados savus ziloņus bija tā iedīdījuši. Mazais Tumajs karājās pēdas astoņas gaisā, bet viņš daudz vairāk vēlējās, kaut atrastos pēdas astoņas zem zemes.

—  Tas ir mans dēls Tumajs, sahib, — Lielais Tumajs drūmi norūca. — Viņš ir ļoti slikts bērns, sahib, kas savu galu ņems cietumā.

—    Par to es ļoti šaubos, — sahibs Petersens atbildēja. — Zēns,

kas viņa vecumā nebaidās doties pārpildītā Keddā, nekad nenonāks cietumā Klausies, mazais, te būs četras annas1 saldumiem, jo zem milzīgā matu cekula tev slēpjas maza, gudra galviņa. Dienās tu kļūsi labs mednieks.

Lielais Tumajs vēl vairāk saīga.

—  Tomēr iegaumē, ka Keddas nav bērnam īstais rotaļlauks, — sahibs Petersens piebilda.

—  Vai nekad nedrīkstēšu tur ieiet, sahib? — elpu atņemdams, Mazais Tumajs jautāja.

—  Varēsi gan, — sahibs Petersens atkal pasmaidīja. — Kad būsi redzējis ziloņu deju. Tad būs īstais laiks. Kad būsi redzējis ziloņu deju, atnāc pie manis, un es atļaušu tev ieiet visās Keddās.

Sacēlās atkal vesela smieklu brāzma, jo tas ir vecu vecais ziloņgūstītāju joks, kas nozīmē: nekad. Dziļi mežos var atrast lielus, līdzenus klajumus, kurus sauc par ziloņdeju laukumiem, taču pat tos tikai nejauši gadās uziet, un neviens nekad nav redzējis ziloņus dejojam. Ja kāds dzinējs sāk pārlieku plātīties ar savu izveicību un drosmi, tad citi ievaicājas: — Bet kad t u esi redzējis ziloņus dejojam?

Kala Nags nolika Mazo Tumaju zemē, zēns atkal zemu palocījās un kopā ar tēvu aizgāja, atdeva četrus sudraba gabalus savai mātei, kas auklēja viņa mazāko brāli; tad viņi visi sēdās Kala Nagam mugurā, un urkšķēdama un taurēdama ziloņu karavāna devās pa kalna ceļu lejup klajumos. Ceļojums bija ļoti nemierīgs, jo jaunos ziloņus, kas sagādāja grūtības pie katra brasla, vajadzēja ik brīdi gan labināt, gan sist.

Lielais Tumajs nikni bikstīja Kala Nagu, jo bija ļoti noskaities, bet Mazais Tumajs jutās pārāk laimīgs, lai kaut ko teiktu. Sahibs Petersens bija viņu ievērojis un devis naudu, tāpēc Tumajs jutās kā kareivis, kuru priekšnieks izaicinājis no rindām un uzslavējis.

—  Ko sahibs Petersens domāja, runādams par ziloņu deju? — beidzot viņš klusi iejautājās mātei.

Bet Lielais Tumajs to dzirdēja un ierūcās:

—  To, ka tu nekad nekļūsi par šo kalnu bifeli, par pēdudzinēju. To viņš gribēja teikt. Ei jūs priekšējie, kas tur aizsprosto ceļu?

Kāds asamietis, dzinējs, divus vai trīs ziloņus priekšā, pagriezās un dusmīgi atkliedza:

—  Atvediet Kala Nagu, lai pamāca manu jauno labāk uzves-

1 Anna. — sīknaudas vienība Indija. Tulk.

ties. Kāpēc sahibs Petersens izraudzījies mani ceļojumam kopā ar jums, rīsa lauku ēzeļiem? Tumaj, palaid savu kustoni blakus, lai tas pabaksta ar saviem ilkņiem! Zvēru pie kalnu dieviem, tie jaunie ziloņi ir velna pilni, vai arī viņi saož savus draugus džungļos.

Kad Kala Nags sadeva jaunajam zilonēnam pa ribām un izsita viņam vēju no galvas, Lielais Tumajs sacīja:

—  Pēdējās medībās mēs kā slaucīt izslaucījām kalnus no ziloņiem. Vienkārši tu neproti tos dzīt. Vai tad man vienam jāuztur kārtība visā karavānā?

—  Lai nu viens paklausās! — kāds cits dzinējs iesaucās. — Mēs kalnus kā slaucīt izslaucījuši! Ha! ha! Esat jūs varen gudri, klajumnieki. Izņemot muļķagalvas, kas džungļus nekad nav redzējuši, ikviens zina, ka ziloņiem sen zināms, — ka viņu gūstīšanas laiks beidzies. Tāpēc šonakt visi savvaļas ziloņi — bet kam man šķiest savas gudrības šim upes bruņurupucim?

—   Ko viņi darīs? — Mazais Tumajs iesaucās.

—  Ahā, mazais! Vai arī tu šeit? Labi, es pastāstīšu, jo tev svaigāka galva. Viņi dejos, tāpēc tavam tēvam., kas visus kalnus kā slaucīt izslaucījis no ziloņiem, šonakt vajadzētu savus ziloņus piesiet divreiz stiprākās važās.

—   Kas tā par valodu! — Lielais Tumajs norūca. — Jau četrdesmit gadus mēs abi ar tēvu kopjam ziloņus, bet tādu muļķību par dejošanu neesam nekad dzirdējuši.

—   Protams, jo klajumnieks, kas mitinās būdā, pazīst tikai savas būdas četras sienas. Nu labi, atstāj šonakt savus ziloņus nesavažotus, tad redzēsi, kas notiks. Runājot par dejošanu, esmu redzējis kādu vietu, kur — Bapree bap! Cik līkumu tad ir tai Dihangas upei? Klāt atkal brasla, un mums jādabū zilonēni pāri. Apturiet taču, jūs tur,'pakaļējie!

Tā sarunājoties, ķildojoties un brienot pāri upēm, viņi paveica ceļa pirmo posmu, sasniegdami nometni, kas bija tāda kā jauno ziloņu pieņemšanas punkts; bet tie bija saķildojušies jau ilgi pirms nokļūšanas šinī vietā.

Ziloņus piesēja aiz pakaļkājām pie milzīgi resniem stabiem,, bet jaunajiem ziloņiem apmeta vēl īpašas virves, pielika barību, un dzinēji kalnieši vakarkrēslā devās atpakaļ pie sahiba Petersena, piekodinādami dzinējiem klajumniekiem šonakt jo sevišķi uzmanīties, un smējās, kad klajumnieki jautāja, kāpēc jāuzmanās.

Mazais Tumajs pabaroja Kala Nagu un, tiklīdz satumsa, neizsakāmi laimīgs sāka klaiņāt pa nometni, meklēdams tam-tam.

Ja indiešu bērna sirds prieka pārpilna, tas neskraida apkārt uff neplosās bez jēgas, bet apsēžas kaut kur un viens pats līksmojas. Mazo Tumaju bija uzrunājis pats sahibs Petersens! Un, ja viņš nebūtu atradis, ko meklēja, esmu pārliecināts, \iņš saslimtu. Bet nometnes saldumpārdevējs aizdeva viņam mazas tam-t'am — bungas, kuras sit ar delnu, un, kad zvaigznes sāka mirgot, kājas sakrustojis, viņš apsēdās Kala Naga priekšā, nolika tam-tam uz ceļiem un tad sita, sita, sita, un, jo vairāk domāja par viņam parādīto lielo godu, jo spēcīgāk viņš sita bungas, viens pats starp ziloņu barības kaudzēm. Dziesmai nebija ne meldijas, ne vārdu, tomēr bungošana viņu ielīksmoja. Jaunie ziloņi raustījās savās saitēs, spiedza un taurēja, un viņš dzirdēja, kā viņa māte nometnes teltī, mazo brāli miegā aijādama, dziedāja vecu veco šūpļa dziesmu par lielo dievu Sivu, kurš kādreiz noteicis, kas kuram dzīvniekam jāēdot. Tā ir ļoti maiga šūpļa dziesma, un tās pirmās rindas skan;

Auglības dievs Siva, kas vējiem pavēl pūst, Sendienās nolēmis, ikviens lai savu daju gūst: Viņš darbu devis, maizi tiem un likteni vēl piedevām No paša karaļa līdz guddi — nabagākam nabagam. Ak lielais, labvēlīgais Šiva, — viņš visu devis mums. Mahādeo! Mahādeo! Viss tikai viņa veltījums: Viņš kamieļiem ir devis dadžus, sienu — gotiņām Un maigu mātes sirdi bērniem, lai dus klusiņām.

Mazais Tumajs nobeidza katru vārsmu, piesizdams tunk-ētunk, līdz apmiegojās un apgulās uz barības kaudzes blakus Kala Nagam. Beidzot ziloņi cits pēc cita sāka apgulties, kā bija raduši, tikai Kala Nags viens palika stāvot rindas labajā pusē; viņš lēni līgojās no vienas puses uz otru un, ausis saslējis, klausījās vakarvēja klusajā žūžošanā pār kalniem. Gaiss bija pilns nakts trokšņu, kas, vienkop ņemot, radīja dziļu klusumu, — bambusu zari berzējās cits pret citu, krūmājā kaut kas čabēja, samiegojušies putni skrāpējās, čiepstēja (naktī putni daudz biežāk nomodā, nekā mēs domājam)^, kaut kur tālumā šalca ūdenskritums. Mazais Tumajs necik ilgi nebija gulējis. Kad viņš pamodās, mirdzēja spoža mēnesnīca, un Kala Nags vēl arvien stāvēja, ausis saslējis. Mazais Tumajs, čabinādamies barības blāķī, pagriezās un vēroja Kala Naga lielās muguras līkumoto līniju, kas aizsedza pusi no zvaigžņotās debess, un, tā vērodams, viņš uzdzirda tālu tālu, smalkas svilpītes skaņām līdzīgu savvaļas ziloņa «hūttūt», kas atbalsojās nakts klusumā. Kā aizšauti visi ziloņi pietrūkās, un viņu rēcieni beidzot uzmodināja guļošos mehutus, tie iznāca un ar lielām koka vālēm iedzina mietus dziļāk, savilka un sasēja ciešāk virves, kamēr viss nomierinājās. Kāds jaunais .zilonis savu mietu bija gandrīz jau izrāvis, un Lielais Tumajs noņēma Kala Nagam kāju važas un savažoja jaunā ziloņa priekškāju ar pakaļkāju, bet Kala Naga kājai apmeta no zāles savītu cilpu un piekodināja ievērot, ka viņš esot cieši piesiets. Viņš zināja, ka viņa tēvs un vectēvs senāk simtiem reižu bija tā rīkojušies. Kala Nags neatbildēja uz šo pavēli ar parasto ickrākšanos. Mazliet paceltu galvu un vēdekļveidīgi izplestām ausim viņš klusi stāvēja mēnesnīcā, lūkodamies augsto Garo kalnu grēdās.

—  Uzmani viņu, ja paliek nemierīgs, — Lielais Tumajs teica Mazajam Tumajam, iegaja teltī un apgulās.

Arī Mazais Tumajs taisījās jau iemigt, kad uzdzirtia kokosšķiedru saiti ar klusu skaņu «tinks» pārtrūkstam, un Kala Nags izlīgoja ārā no sava iežogojuma tik lēni un klusi kā mākonītis, kas izpeld no ielejas. Kailām kājām Mazais Tumajs tipināja viņam pakaļ pa mēnesnīcas apmirdzēto ceļu un aizelsdamies sauca:

—  Kala Nag! Kala Nag! Ņem mani līdz, ak Kala Nag!

Zilonis klusi pagriezās, paspēra trīs soļus atpakaļ, izstiepa snuķi un uzsvieda zēnu sev skaustā; un Mazais Tumajs nepaguva pat lāgā ne apsēsties, kad ziionis ieslīdēja biezoknī.

No nometnes atskanēja mežonīga taurēšana, bet drīz atkal iestājās vispārējs klusums, un Kala Nags devās tālāk. Sad tad garās zāles kumšķi atsitās pret viņa sāniem kā viļņi pret kuģa sāniem; brīžam atkal meža piparu ķekars skrāpēja viņa muguru vai nokrakšķēja bambusa koks, kam piegrūdās viņa plecs; bet, atskaitot to, viņš tomēr devās uz priekšu bez mazākā trokšņa, spraukdamies caur Garo meža biezokni, it kā tas būtu dūmu mākonis. Viņš virzījās pret kalnu, un, kaut gan Mazais Tumajs vēroja zvaigznes pa koku galotņu spraugām, tomēr nevarēja saprast, uz kuru pusi dodas. Tad Kala Nags sasniedza kalna virsotni un mirkli apstājās, un Mazais Tumajs mēnesnīcā varēja jūdzēm tālu pārredzēt raibi robotās koku galotnes un zilganbālo miglu pār upi ielejā. Tumajs paliecās uz priekšu un skatījās, un juta, ka biezoknis zem viņa ir nomodā — nomodā un dzīvs — un mudžēt mudž. Liels, brūns sikspārnis, kas pārtiek no augļiem, nošmīkstēja viņam gar ausīm; dzeloņcūkas adatas nočabēja biezoknī, un tumsā starp koku stumbriem viņš dzirdēja, kā meža cūka šņākādama cītīgi rakņājas miklajā, siltajā zemē. Tad zari atkal sakļāvās pār viņa galvu, un Kala Nags devās no kalna ielejā — tikai šoreiz nevis lēnā gaitā, bet kā pa nogāzi slīdošs lielgabals —

strauji vien. Viņa milzīgās kājas, sperdamas pēdas astoņas garus soļus, locījās noteikti kā virzuļi, tā ka krokainā āda locītavās sņirkšķēja. Krūmi lūza uz visām pusēm ar lielu troksni, it kā audeklu plēstu, un jaunie kociņi, kurus viņš lieca pa labi un pa kreisi, atliecās atkal atpakaļ un atsitās viņam pret sāniem, bet lieli samudžinājušos vīteņaugu kumšķi nokarājās no ilkņiem, kad Kala Nags, galvu uz vienu un otru pusi svaidīdams, atbrīvoja sev ceļu. Lai kāds lielāks koka zars nenoraustu viņu zemē, Mazais Tumajs turējās cieši pieplacis lielajai mugurai un vēlējās, kaut būtu jau atpakaļ nometnē. Te kādā vietā, kur zāle bija stipri samīdīta, Kala Naga lielās kājas sāka grimt muklājā, un drēgnajā ielejas miglā Mazais Tumajs trīcēja. Tad atskanēja tekoša ūdens čurkstēšana un šļakstēšana, un Kala Nags brida pāri upei, ik uz soļa ceļu taustīdams. Cauri ūdens burbuļošanai, kas-skalojās ap ziloņa kājām, Mazais Tumajs dzirdēja augstāk un lejāk straumē šļakstoņu un taurēšanu, urkšķēšanu un dusmīgu šņākšanu, tā ka visa migla viņam likās kustīgu ēnu pilna.

. — Ai! — zobus klabinādams, viņš paklusi iesaucās. — Šonakt ziloņiem svētki. Šonakt viņi dejos!

Kala Nags izbrida no ūdens, izpūta snuķi un sāka soļot kalnā; bet tagad viņš vairs nebija viens un arī ceļu viņam nenācās vairs atbrīvot, jo priekšā aizvijās pēdas sešas plata taka, uz kuras samītā džungļu zāle velti centās atslieties stāvus. Neilgi atpakaļ te bija pāri gājuši daudzi ziloņi. Mazais Tumajs atskatījās un ieraudzīja no miglā tītās upes izkāpjam lielu ilknaini, kura mazās cūkas acis spīguļoja kā kvēlojošas ogles. Tad atkal viņus apņēma koki, un viņi gāja te augšup, te lejup, un taurēšana un lūstošo zaru brīkšķēšana skanēja visapkārt. Beidzot Kala Nags apstājās starp divu koku stumbriem pašā kalna virsotnē. Tie atradās koku grupā, kas iežogoja trīs vai Četrus akrus lielu laukumu, pie kam šis laukums, cik tālu vien Mazais Tumajs varēja pārredzēt, bija nomīdīts tik ciets kā ķieģeļu kuls. Laukuma vidū auga daži koki, bet miza tiem bija noberzta un baltie stumbri mēnesnīcā mirdzēja kā spodrināti. No augšējiem zariem stiepās lejup vīteņaugi, kuru lielie, vaska bālie ziedu zvani, miegā grimuši, nokarājās .starp sīkajiem zariņiem, bet pašā klajumā nevarēja saskatīt ne zāles stiebriņa, ne cita kā, bet vienīgi cieti nomīdītu zemi.

Mēnesnīcā viss izskatījās svina pelēks, izņemot vietas, kur stāvēja ziloņi, kuru ēnas' bija tintes melnumā. Mazais Tumajs skatījās, elpu aizturējis, un viņam acis no pieres vai ārā sprāga; tā skatoties, viņš redzēja, ka no koku rindām klajumā izlīgo arvien vairāk un vairāk ziloņu. Mazais Tumajs prata skaitīt tikai līdz desmit un' skaitīja un skaitīja uz pirkstiem, līdz desmitu skaits sajuka un galva sāka reibt. Viņš dzirdēja, kā visapkārt laukumam brīkšķēja krūmi, jo ziloņi atbrīvoja sev ceļu uz kalngalu; bet, tiklīdz viņi sasniedza kokus pie laukuma, tie kustējās gluži kā spoki.

Te bija gan baltilkņainie savvaļas ziloņu tēviņi ar nobirušām lapām, riekstiem un zariņiem kakla ādas rievās un aizausīs; gan treknās, lēni soļojošās ziloņmātes ar nemierīgajiem, mazajiem, tumši iesārtajiem, tikai trīs vai četras pēdas augstajiem mazuļiem, kas lodāja zem viņu pavēderēm; gan jauni ziloņi, kuru ilkņi nule tikai sāka parādīties, un viņi ar tiem ļoti lepojās; vājas un noliesējušas, vecas ziloņu jumpravas, sarukušas, satrauktas, ar snuķiem, kas bija kā sacietējusi koka miza; mežonīgi, veci ziloņu buļļi, kuriem pleci un sāni vienās rētās un ievainojumos no sendienu cīņām un kuriem sakaltušu dubļu pikas drupa un lobījās no biezās ādas; bija arī kāds zilonis ar nolauztu ilkni un šausmīgiem tīģera nagu skrāpējieniem sānos. Bezgala daudz ziloņu vai nu stāvēja plecu pie pleca, vai staigāja pāros pa laukumu, vai arī stāvēdami līgojās no vienas puses uz otru.

Tumajs zināja, ka viņam nedraud nekādas briesmas, kamēr viņš klusi gulēs uz Kala Naga muguras, jo pat Keddas lielajā burzmā un troksnī savvaļas ziloņi nemēdz pieskarties vai ar saviem snuķiem noraut pieradināta ziloņa mugurā sēdošu cilvēku, un šiem ziloņiem šonakt cilvēki nenāca ne prātā. Uzdzirduši biezoknī kāju važu žvadzēšanu, viņi satrūkās un sāka jau ausīties, — tā bija sahiba Petersena mīlule Pudmina, kas bija sarāvusi važas un tagad tusnīdama, šņākādama nāca kalnā. Droši vien viņa bija nolauzusi savus mietus un nāca šurp taisni no sahiba Petersena nometnes. Mazais Tumajs ieraudzīja vēl kādu pavisam svešu ziloni dziļām virves rievām krūtīs un mugurā. Arī tas varbūt aizbēdzis no kādas nometnes kalnos.

Beidzot ziloņi bija salasījušies un troksnis biezoknī apklusa. Guldzinādams un urkšķēdams Kala Nags izlīgoja no koku apakšas, iejaucās pūļa vidū, un visi ziloņi sāka kustēties un runāt savā valodā. Vēl joprojām klusu gulēdams, Mazais Tumajs raudzījās simtiem platajās mugurās, kustīgajās ausīs, paceltajos ilkņos un mazajās, apaļajās acīs. Viņš dzirdēja ilkņus sasitamies un noklaudzam, dzirdēja savijušos snuķu ādas sauso čabēšanu, milzīgo sānu un plecu rīvēšanos pūlī un lielo astu nepārtrauktu vicināšanos un švīkstoņu. Tad mākonis aizklāja mēnesi, un Tumajs sēdēja dzijā tumsā; taču rāmā un vienmērīgā kustēšanās, grūstīšanās un guldzināšana nerimās. Mazais Tumajs zināja, ka Kala Nagam visapkārt ziloņi un viņu nevar aizvest no šīs sapulces, tāpēc sakoda zobus un trīcēja. Keddā bija vismaz lāpu gaisma un troksnis, bet šeit viņš bija viens pats nakts melnumā, un reiz pa^ cēlās kāds snuķis un pieskārās viņa celim. Tad kāds zilonis ietaurējās, visi atsaucās, un šis troksnis turpinājās kādas piecas vai desmit šausmīgas sekundes. Rasa pilēja no kokiem kā lietus uz neredzamajām mugurām, un atskanēja sākumā ne visai stiprs, bet dobji dunošs troksnis, un Mazais Tumajs nevarēja saprast, kas tas ir, bet troksnis kļuva stiprāks un stiprāks, un Kala Nags pacēla vienu priekškāju, tad otru un uzspēra tās atkal uz zemes — viens divi, viens divi, vienmērīgi kā vieglu veseri. Arī citi ziloņi sāka mīņāties, sacēlās dunoņa, kas atgādināja kara bungu sišanu alas ieejā. Rasa bira no kokiem, kamēr nebija vairs kam birt, bet krākšana nemitējās, zeme līgojās un drebēja, un Mazais Tumajs aizspieda ausis ar rokām, lai nedzirdētu šo troksni. Bet tā bija viena vienīga visaptveroša skaņa, kas traucās caur visu viņa būtni, — šī simtiem smagu kāju stampāšanās pa miklo zemi. Vienu vai divas reizes viņš juta, ka Kala Nags un pārējie ziloņi pavirzās dažus soļus "uz priekšu, un mīņāšanās dunoņu nomainīja skaļa brakšķēšana, it kā kaut kas zaļoksnējs lūztu, bet pēc vienas vai divām minūtēm dobjā dimdēšana sākās par jaunu. Kaut kur tuvumā iebrikšķējās un iečīkstējās koks. Zēns pastiepa roku un sataustīja koka mizu, bet Kala Nags kustējās uz priekšu mīņādamies, un Mazais Tumajs nevarēja pateikt, kurā laukuma stūrī atrodas. Ziloņi klusēja, tikai vienu reizi divi vai trīs zilonēni iespiedzās. Tad viņš uzdzirda dobju brīkšķi un šļūkšanu, un dunoņa turpinājās. Tā tas ilga stundas divas, un Mazajam Tumajam sāpēja katrs nervs; tomēr no nakts gaisa smaržām viņš nojauta, ka rītausma nav vairs tālu.

Pār zaļo kalnu virsotnēm ausa rīts kā bāli dzeltena svītra, un dunoņa mitējās ar pirmo gaismas staru, it kā gaisma būtu pavēle. Mazajam Tumajam galvā vēl nebija apklususi dūkoņa, viņš nebija paspējis savā vietā labi vēl pat ne apgriezties, kad nebija vairs neviena ziloņa, izņemot Kala Nagu, Pudminu un to ar tām virves rievām krūtīs un mugurā, un nebija ne mazākās zīmes, ne niecīgākās skaņas vai čabējiena visā piekalnē, kas norādītu, uz kuru pusi citi aizgājuši. Mazais Tumajs skatījās un skatījās. Cik viņš atcerējās, laukums pa nakti likās kļuvis daudz lielāks. Vidū atradās vairāki koki, bet krūmi un džungļu zāle gar malām bija nomīdīta. Mazais Tumajs vēlreiz apskatījās. Tagad viņš saprata šīs mīņāšanās jēgu. Ziloņi bija nomīdījuši laukumu daudz plašāku, salauzīdami biezo zāli un sulīgās niedres gabalos, gabalus sloksnēs, sloksnes šķiedrās, šķiedras iestampādami cietajā zemē.

—  Ai! — Mazais Tumajs izsaucās; viņš bija ļoti noguris. — Kala Nag, mans kungs, turēsimies pie Pudminas un iesim viņai līdz uz sahiba Petersena nometni, citādi es novetšos no tava skausta.

Trešais zilonis noskatījās divos aizejošajos, nošņācās, apsviedās un devās savu ceļu. Viņš varbūt piederēja kādam iedzimto cilts valdniekam jūdzes piecdesmit, sešdesmit vai simt no šejienes.

Divas stundas vēlāk, kad sahibs Petersens brokastoja, viņa ziloņi, kas tonakt bija ar dubultvažām savažoti, sāka taurēt, un Pudmina, līdz pieciem ar dūņām notašķījusies, un Kala Nags klibodams ievilkās nometnē. Mazā Tumaja seja bija pelēka un novārgusi, mati piebiruši ar lapām un rasā samirkuši. Tomēr viņš mēģināja apsveikt sahibu Petersenu un gurdi iesaucās:

—  Deja — ziloņu deja! Es redzēju to un — mirstu!

Kad Kala Nags atlaidās zemē, Mazais Tumajs nemaņā noslīdēja no viņa skausta.

Bet, tā kā vietējo iedzīvotāju bērni nemaz nav nervozi, tad jau pēc divām stundām viņš gulēja mierīgi sahiba Petersena lāviņā ar paša sahiba Petersena medību mēteli pagalvī, kur tam pasniedza glāzi silta piena un mazliet degvīna ar pāris pilieniem hinīna; viņam apkārt trijās rindās sēdēja vecie, pinkainie un rētainie džungļu mednieki, raudzīdamies viņā kā spokā, kad viņš, kā daždien bērns, īsos vārdos stāstīja savus piedzīvojumus, šādi nobeigdams:

—  Un, ja es esmu kaut vienu vārdu melojis, sūtiet ļaudis pārliecināties, un viņi redzēs, ka ziloņtauta izmīdījusi plašāku savu dejas laukumu, un viņi atradīs desmit un atkal desmit un daudz desmitu taku uz šo dejas vietu. Laukumu tie izmīdīja plašāku ar kājām. Es to redzēju. Kala Nags aiznesa mani, un es redzēju. Kala Nagam kājas ļoti nogurušas.

Mazais Tumajs apgulās un nogulēja visu pēcpusdienu līdz pat vakaram, un, kamēr viņš gulēja, sahibs Petersens un Mečua Eppa devās pa divu ziloņu pēdām kādas piecpadsmit jūdzes kalnos. Sahibs Petersens nodarbojās ar ziloņu gūstīšanu jau astoņpadsmit gadus, bet tādu dejas laukumu viņš bija uzgājis tikai vienu reizi. Mečua Eppam nevajadzēja divreiz apskatīt laukumu vai

pakašāt ar kājas pirkstu nomīdīto, sastampāto zemi, lai saprastu, kas šeit noticis.

—   Bērnam taisnība, — viņš sacīja. — Tas viss noticis pagājušajā naktī, un upmalā es saskaitīju septiņdesmit pēdu. Paskaties, sahib, kur Pudminas kāju važas noberzušas kokam mizu! Jā, arī viņa šeit bijusi.

Viņi skatījās viens otrā un visapkārt un brīnījās, jo ziloņu ceļi kā balto, tā melno cilvēku prātam neizdibināmi.

—  Četrdesmit un piecus gadus, — Mečua Eppa teica, — esmu. sekojis savam kungam Zilonim, bet nekad neesmu dzirdējis, ka kāds cilvēkbērns būtu redzējis to, ko šis zēns redzējis. Zvēru pis visiem kalnu dieviem, tas ir kaut kas … nu, kā lai to pasaka? — un viņš pakratīja galvu.

Kad viņi atgriezās nometnē, bija jau vakariņu laiks. Sahibs Petersens vakariņoja viens savā teltī, bet viņš pavēlēja nometnei apgādāt divas aitas, dažas vistas un divkārt vairāk miltu, rīsu un sāls, jo viņš zināja, ka šovakar tur būs svētki. No klajumu nometnes aizelsies atsteidzās Lielais Tumajs, savu dēlu un ziloni meklēdams, un, viņus atradis, raudzījās platām acīm, it kā viņš no tiem baidītos. Ap liesmojošiem ugunskuriem iepretim piesieto ziloņu rindām sākās svētki, un Mazais Tumajs bija šo svētku varonis. Lielie, brūnie ziloņu gūstītāji, dzinēji un saistītāji, tāpat tie, kas pārzina visādus ziloņu dresēšanas paņēmienus, laida viņu no rokas rokā, aptriepdami Tumaja pieri ar tikko kā nokauta džungļu gaiļa krūšu asinīm par zīmi, ka viņš tagad svaidīts un brīvs mežinieks, kam visi džungļi vaļā.

Beidzot, kad liesmas nodzisa un malkas pagaļu sārtajā atblāzmā ziloņi izskatījās kā asinīm apslacīti, Mečua Eppa, visu Keddu dzinēju vadonis, — Mečua Eppa, sahiba Petersena labā roka, kurš četrdesmit gadus nav redzējis līdzenus ceļus, Mečua Eppa, kurš bija tik slavens, ka cita vārda nemaz nevajadzēja kā vien Mečua Eppa, — viņš piecēlās kājās, Mazo Tumaju augstu pār savu galvu gaisā turēdams, un sauca:

—  Klausieties, mani brāļi! Klausieties arī jūs, mani kungi, tur rindās, jo runāju es, Mečua Eppa! Šo mazo puisēnu nesauksim vairs par Mazo Tumaju, bet par Ziloņu Tumaju, kā jau savā laikā sauca viņa vecvectēvu. Pagājušajā garajā naktī viņš skatījis to, ko neviens cilvēks nekad nav redzējis, un ziloņtautas un Džungļu dievu labvēlība ir ar viņu. Viņš kļūs slavens pēdu dzinējs; viņš būs vēl slavenāks par mani, pat par mani, Mečua Eppu! Gaišu skatienu viņš sekos pa jaunām, pa vecām un pa jauktām pēdām!

Keddā viņam nenotiks nekas ļauns, kad viņš lodās zem ziloņu pavēderēm, lai sasaistītu mežonīgos ilknaiņus; un, ja viņš paklups pie uzbrucēja ziloņu buļļa kājām, ziloņu bullis to pazīs un nesamīs. Aijā! mani važās sietie pavēlnieki, — viņš vērsās pret ziloņu rindām, — šeit ir mazais, kas redzējis jūs dejojam jūsu slepenajā laukumā — redzējis, ko neviens cilvēks nav redzējis! Godiniet viņu, mani pavēlnieki! Salaam karo, mani bērni. Sveiciniet Ziloņu Tumaju! Genga Peršed, ahaā! Hire Gudž, Birči Gudž, Ketter Gudž, ahaā! Pudmina, — tu redzēji viņu dejas laukumā, un arī tu, Kala Nag, mana pērle starp ziloņiem! — ahaā! Visi reizē! Ziloņu Tumajam par godu — Berreo!

Pēdējam mežonīgajam kliedzienam atskanot, visi ziloņi saslēja snuķus tā, ka to gali pieskārās pierei, un pilnā balsī laida vaļā savu pērkondimdošo sveicienu — Keddas Salaamutu[4], — ko dzird vienīgi Indijas vicekaralis.

Tas viss notika par godu Mazajam Tumajam, kurš bija redzējis, ko neviens cilvēks nekad nebija redzējis, — ziloņu deju naktī viens pats Garo kalnu pašā vidienē!

SIVA un sienāzis

(Dziesma, kuru Tumaja māte dziedāja savam mazulim)

Auglības dievs Šiva, kas vējiem pavēl pūst, Sendienās nolēmis, ikviens lai savu daļu gūst: Viņš darbu devis, maizi tiem un likteni vēl piedevām No paša kara|a līdz guddi — nabagākam nabagam. Ak lielais, labvēlīgais Šiva, — viņš it visu devis mums. Mahādeo! Mahādeo! Viss tik viņa veltījums: Viņš kamieļiem ir devis dadžus, sienu — gotiņām Un maigu mātes sirdi bērniem, lai dus klusiņām.

Bagātiem viņš devis kviešus, lēcas — trūcīgiem, Druskas ubadziņiem vārgiem, kuri klīst pa ciematiem. Tīģerim viņš devis lopus, maitas — vanagiem, Kaulu atkritumus, ragus piešķīris pat šakāļiem. Neievērots, aizmirsts nav neviens no mums. Novērot to viņa sievai bijis gadījums. Gribēdama vīru tik pa jokam pamuļķot, Sienāzi tā nozagusi, azotē sev paslēpjot.

Lielais, labvēlīgais Šiva, — vai gan ļausies piekrāpties? Mahādeo! Mahādeo! Pagriezies un paskaties: Kamiels pieēdies kā šķūnis, sāts ir arī gotiņām. Bet vai sienāzis, šis nieciņš, nenīkst, paslēpts klusiņām?!

Un, kad Siva dalīšanu beidzis, sieva iesākusi smiet: — AAiljonu apgādātājs, V3i tev visi pabaroti šķiet? Smiedams atbildējis Siva: — Katram pienācīgi dots. Pat tas nieciņš, ko tu slēpi, bagātīgi pamielots. Un kā brīnumu Parbati, pavērusi sari, redz: Sienāzis grauž svaigu lapu netraucēts. Brīna vērojusi blēde; bailēs iesākusi lūgt Sivu, kas nevienai dzīvai butei neliek ēsmai trūkt.

Ak lielais, labvēlīgais Šiva, — viņš ir visu devis mums Mahādfoi Mahādeo! Viss tik viņa veltījums: Kamieļiem viņš devis dadžus, sienu — gotiņām, Maigu mātes klēpi bērniem, lai dus klusiņām!

KARALIENES KALPI

Ņemiet palīgā kaut mērus jūs vai svarus, velti viss: Tvidli-dama ceji sveši Tvidli-dija gaitām, — v lti viss! Lauziet galvas, prātojiet; ja patīk, Ieciet hip vai hop, Pilli-Vinki ceļi paliks sveši tiem, ko staigā Vinki-Pop!

Gandrīz jau veselu mēnesi nemitīgi lija lietus, — lija pār tā saukto Rovel Pindi nometni, kur bija sapulcēti kādi trīsdesmit tūkstoši cilvēku un tūkstošiem kamieļu, ziloņu, zirgu, vēršu un mūļu, jo bija paredzēta Indijas vicekaraļa parāde. Pie vicekaraļa viesos bija ieradies Afganistānas emīrs — ļoti mežonīgas tautas mežonīgs ķēniņš. Emīrs bija atvedis līdz par miesas sargiem astoņus simtus jātnieku, kuri savu mūžu nebija red ējuši ne nometni, ne lokomotīvi, — mežonīgi ļaudis un mežonīgi zirgi kaut kur no Centrālās Āzijas. Katru nakti gadījās, ka, savus pinekļus saraustījuši, paspruka kāds bars šo zirgu, kuri tad dubļos un nakts tumsā joņoja šurp turp pa nometni, vai arī atraisījās kamieļi, kas, telšu virvēs pīdamies, klupdami klīda apkārt, un jūs varat gan iedomāties, cik patīkami bija tiem, kas vēlējās atdusēties.

Mana telts atradās tālu no kamieļu rindām, un es domāju, ka tai nekas nedraud. Tomēr vienā naktī kāds cilvēks pabāza galvu un uzsauca:

— Ejiet arā! Ātri! Viņi nāk! Manu telti jau sagāza!

Es zināju, kas tie «viņi» tādi ir, tāpēc uzrāvu zābakus, uzmetu plecos lietusmēteli un izmetos laukā nometnes dubļos. Mana mazā medību kucīte Lapsiņa izspraucās pa telts otru pusi; un tad drīz vien bija dzirdama rūkšana, sprauslāšana un šņākšana, un es redzēju, ka, mietam nārlūstot, mana telts sabruka un sāka lidot pa gaisu kā ārprātīgs spoks. Kāds kamielis sapinās manas telts audeklā, un, kaut gan biju slapjš un pārskaities, tomēr nevarēju apva'dīt smieklus. Tad es metos bēgt, jo nezināju, cik kamieļu varēja būt pasprukuši, un, brizdams pa dubļiem, drīz vien pazaudēju no sava redzes loka nometni. Beidzot es uzgrūdos kāda lielgabala pakaļējai daļai, pakritu un sapratu, ka atrodos kaut kur artilērijas līnijas tuvumā, kur naktī novietoja lielgabalus. Tā kā lietū un tumsā es nevēlējos klaiņāt, tad uzmetu lietusmēteli kāda lielgabala stobra galam, ar divu vai triju laužņu palīdzību, ko atradu, uztaisīju sev kaut ko vigvamam (indiešu būdiņai) līdzīgu un nogulos otra lielgabala astē, brīnīdamies, kur gan varēja palikt mana Lapsiņa un kur es pats atrodos. Bet, tikko sāku laisties miegā, es izdzirdu iejūglietu žvadzēšanu, un man garām pagāja mūlis, sprauslādams un slapjās ausis purinādams. Spriežot pēc siksnu, riņķu, važu un citu seglu piederumu žvadzēšanas, viņš piederēja pie vieglo lielgabalu baterijas. Tie ir ļoti mazi lielgabali, kas sastāv no divām daļām, kuras saskrūvē pirms lietošanas. Ar tiem var šaut augstu kalnos, vispār katrā vietā, kur vien mūlis spēj ceļu rast, un tie ļoti noderīgi cīņām kalnainos apgabalos. Klūpot un slīdot mūlim nopakaļ vilkās kamielis, ar savām tievajām, mīkstajām kājām dubļus mīcīdams un kā apmaldījusies vista garo kaklu uz visām pusēm staipīdams. Par laimi es diezgan labi pratu kustoņu valodu, nevis meža, bet nometnē pieradināto kustoņu valodu, protams, kuru biju iemācījies no vietējiem iedzīvotājiem, tā ka sapratu, ko viņš sacīja. Droši vien tas bija tas pats kamielis, kas sapinās manas telts audeklā, jo viņš mūlim sauca:

—   Ko lai es iesāku? Kurp lai eju? Es cīnījos ar kādu baltu, plīvojošu priekšmetu, bet tas sagrāba koku un iesita man pa kaklu. (Tas bija manas sagāztās telts miets, un es ļoti priecājos, to dzirdot.) Vai lai dodamies vēl tālāk?

—   Ak tas biji tu, — mūlis iesaucās, — tu un tavi draugi, kas iztraucējāt nometni? Labi. Rīt tevi par to krietni vien samizos, bet tagad arī es varu tev sadot no savas puses uz rītdienas rēķina.

Un es dzirdēju, ka, mūlim atkāpjoties, nožvadzēja iejūglietas un ka viņš kamielim pāris reižu ieblieza pa ribām, kas nodunēja kā bungu sitieni.

—   Citureiz zināsi, — mūlis piebilda, — ka nav jāskraida nakts laikā gar mūļu rindām, klaigājot: «Zagļi! Ugunsgrēks!» Laidies zemē un turi mierīgi savu smieklīgo kaklu.

Kamielis saliecās leņķveidīgi, kā to kamieļi mēdz, un stenēdams nolaidās zemē. Tad tumsā atskanēja vienmērīgi pakavu klaudzieni, un mums pieauļoja stalts kavalērijas zirgs tik vieglu, noteiktu gaitu, it kā atrastos parādē, pārlēca pār lielgabala pakaļgalu un apstājās mūlim tieši blakus.

—  Tas ir nekaunīgi^— viņš sacīja nošņākdamies. — Atkal šie kamieļi plosījās mūsu nometnē — šonedēļ jau trešo reizi. Kā lai zirgs uztur sevi labā' stāvoklī, ja viņam neļauj gulēt? Kas te ir?

—   Es, Pirmās Vieglo Lielgabalu Baterijas lielgabala Nr. 2 vilcējs mūlis, — mūlis atsaucās, — bet otrs — kāds no taviem draugiem. Ari mani viņš iztraucēja. Bet kas tu tāds?

—   Devītā Ulānu pulka E Jātnieku nodaļas — Dika Kenlifa zirgs Nr. 15. Pagriezieties mazliet, tā!

—  Ak, atvaino lūdzu, — .mūlis teica. — Ir pārāk tumšs, lai kaut ko saredzētu. Vai šie kamieļi nav drusku ķerti? Es aizgāju no savām rindām, lai šeit mazliet atpūstos mierā un klusumā.

—  Mani kungi, — kamielis pazemīgi iesāka, — šonakt mēs redzējām nejaukus sapņus un visi ļoti pārbijāmies. Es esmu vienkāršs 39. Vietējā Kājnieku pulka nastu nesējs kamielis un neesmu tik drošsirdīgs kā jūs, mani kungi.

—   Kāpēc tad tu nepaliec savā 39. Kājnieku pulkā nastas nest, bet dauzies apkārt pa nometni? — mūlis jautāja.

—  Tie bija sevišķi baigi sapņi, — kamielis atbildēja. — Man ļoti žēl. Bet ieklausieties! Kas tad tas? Vai mums atkal jābēg?

—   Esi mierīgs, — mūlis sacīja, — citādi starp lielgabaliem aplauzīsi savas garās stembēna kājas.

Viņš saslēja vienu ausi un klausījās.

—  Vērši! — mūlis teica. — Artilērijas vērši. Goda vārds, tu ar saviem draugiem pamatīgi esi satracinājis visu nometni. Lai artilērijas vērsi pieceltu, tas krietni jāsabiksta.

Es dzirdēju pa zemi vilktu važu žvarkstoņu, un drīz parādījās divi iejūgti lieli, saniknoti, balti vērši, kurus jūdza priekšā smagajiem lielgabaliem, kad ziloņi liedzās iet tuvāk priekšējai kaujas līnijai; gandrīz vai uz važas mīdams, vilkās kāds cits baterijas mūlis, mežonīgi saukādams «Billij!».

—  Tas ir vienā no mūsu jaunajiem, — vecais mūlis zirgam skaidroja. — Viņš sauc mani. — Šurp, jaunieti, mitējies klaigāt! Tumsa nekad vēl nevienam nav kaitējusi.

Lielgabalu vērši apgulās blakus un sāka gremot, bet jaunais mūlis piespraucās tuvāk Billijam.

—   Ko domā! — viņš iesāka. — Šausmu un briesmu lietas, Billij! Tie iebruka mūsu rindās, kad mēs jau gulējām. Kā tu domā, vai viņi mūs nogalinās?

—  Man ļoti gribas tev. labi krietni sadot, — Billijs sacīja. — Ir gan iedoma, — jauns, labi apmācīts mūlis, bet noniecina savu bateriju šī kunga priekšā!

—   Lēnāk, lēnāk! — kavalērijas zirgs sacīja. — Redziet, sākumā visi ir tādi. Kad es pirmo reizi ieraudzīju cilvēku (tas bija

Austrālijā, kad biju trīs gadi vecs), es metos skriet un skrēju gandrīz veselu pusi dienas, bet, ja toreiz būtu ieraudzījis kamieli, tad skrietu vēl šobaltdien.

Angļu kavalērijai vajadzīgos zirgus Indijā gandrīz visus ieved no Austrālijas, un kareivji paši tos apmāca. •

—  Tā ir, — Billijs piebilda. — Beidz taču drebināties, mazais. Kad man pirmo reizi uzlika iejūgu ar visām tā važām, es saslējos priekškājās un nospārdīju visu līdz pēdējam. Toreiz es nepratu vēl gluži labi spārdīties, taču baterijā runāja, ka savu laiku neesot neko tamlīdzīgu redzējuši.

—   Bet tas nebija ne iejūgs, ne cits kas žvadzošs, — jaunais mūlis teica. — Tu jau zini, Billij, ka pie tā tagad esmu pieradis. Bet te bija kokiem līdzīgi priekšmeti, kas lidoja un bira mūsu rindās un klaudzēja; mans valgs pārtrūka, un es nevarēju atrast ne savu priekšnieku, ne tevi, tāpēc es bēgu kopā ar — ar šiem kungiem.

—   Hm! — Billijs teica. — Tiklīdz uzdzirdu, ka kamieļi norāvušies, es pats uz savu galvu laidos projām. Ja baterijas — vieglo lielgabalu baterijas mūlis vēršus godina par kungiem, tad viņš ir ļoti satrūcies. Bet kas jūs tādi šeit zemē sagulušies?

Vērši norija gremokli un abi reizē atbildēja:

—   Smago Lielgabalu Baterijas pirmā lielgabala septītais pajūgs. Mēs gulējām, kad kamieļi uzbruka; bet, kad tie sāka mūs mīdīt, mēs trūkāmies augšā un devāmies projām. Labāk mierīgi gulēt dubļos nekā palikt labā guļvietā, kur tevi traucē. Mēs sacījām tavam draugam, ka nav ko baidīties, bet, tā kā viņš varen gudrs, tad domāja citādi. M-jā!

Un viņi turpināja gremot.

—   Redz, kas notiek, kad baidās, — Billijs sacīja. — Par tevi smejas artilērijas vērši. Vai tev tas patīk?

Jaunā mūļa zobi noņirkšķēja, un es dzirdēju, ka viņš kaut ko nomurmināja, ka nebaidoties neviena trekna, veca vērša pasaulē; bet vērši tikai sagrūdās ar ragiem un gremoja tālāk.

—   Ko velti dusmojies pēc tam, kad esi baiļojies! Tā ir vislielākā gļēvulība, — kavalērijas zirgs sacīja. — Es domāju, ikvienam var piedot, ja naktī ierauga ko nesaprotamu un pārbīstas. Mēs, kādi četri simti piecdesmit zirgi, dažreiz vairākkārt no āvāmies tikai tāpēc, ka kād^-no jaunsaķertajiem sastāstīja mums brīnuma lietas par čūskām Austrālijā, tā ka beidzot nāvīgi pārbijāmies pat no savu valgu vaļīgajiem galiem.

—  Tas viss ļoti labi nometnē, — Billijs ierunājās, — arī es reizēm noraujos un aizskrienu, kaut gan tikai tā joka pēc, kad dienas divas neesmu bijis laukā. Bet ko lai dara aktīvā dienestā?

—   Ak, tā pavisam cita lieta, — kavalērijas zirgs atsaucās.

—  Tad Diks Kenlifs sēž man mugurā, spiež savus ceļus man sānos, un vairāk nekas man nav jāzina kā vien jāraugās, kur kāju spert, jāturas stingri uz pakaļkājām un jāklausa iemauktiem.

—   Ko nozīmē — kļausit iemauktiem? — jaunais mūlis jautāja.

—   Lai nu viens paklausas! — kavalērijas zirgs iekracas.

—  Vai gribi teikt, ka tevi tavā darbā nemāca klausīt iemauktiem? Kā tu vari kaut ko darīt, ja nejēdz pagriezties, tiklīdz pavada savelkas pie tava kakla? No tā atkarīga tava kunga un, protams, arī tava paša dzīvība vai nāve. Sajūtot pavadu pievelkamies, tūliņ jāpagriežas, stingri pakaļkājās sasperoties. Ja nav vietas, kur apgriezties, tad mazliet jāsaslienas un jāapsviežas tikai uz pakaļkājām. Lūk, ko nozīmē klausīt iemauktiem.

—   Mums tādas lietas nemāca, — Billijs spītīgi atcirta.

—   Mums māca paklausīt cilvēkam, kas mūs vada: doties uz priekšu, ja viņš tā pavēl, un apstāties, ja pasaka. Man šķiet, tas ir viens un tas pats. Nu, labi, bez visiem šiem smalkajiem darbiem un sasliešanās pakaļkājās, kas droši vien nav veselīgi tavām pacelēm, — ko tad īsti tu d a r i?

—   Kā kuro reizi, — kavalērijas zirgs atbildēja. — Visbiežāk man jādodas bārdainu, kliedzošu cilvēku pūlī, kas apbruņojušies ar dunčiem — ar gariem, mirdzošiem dunčiem, kas bīstamāki par zirgārstu skalpeļiem, — un man vienmēr jāuzmanās, lai Dika zābaks mazliet pieskartos blakus jājēja zābakam, to cieši nespiežot. Pa labi ar savu labo aci es redzu Dika šķēpu, un tad es zinu, ka esmu drošībā. Un es nevēlētos būt ne tā cilvēka, ne zirga vietā, kuri stājas Dikam un man ceļā, kad mēs pilnā gaitā auļojam.

—   Vai ar nažiem var ievainot? — jaunais mūlis ieprasījās.

—  Var gan, reiz man iešņāpa krūtīs, bet tā nebija Dika vaina

—  Ja esmu ievainots, — kāda man daļa, kas vainojams, — tā jaunais mūlis.

—   Kā nu ne, — kavalērijas zirgs paskaidroja. — Ja tu neuzticies savam jātniekam, tad labāk tūliņ laidies lapās. Daži zirgi tā arī dara, un es nenosodu viņus par to. Kā jau teicu, tā nebija Dika vaina. Cilvēks gulēja jau zemē, es pastiepos,Tai, pāri lecot, to nesamītu, bet viņš man cirta. Ja man vēl kādreiz gadīsies lēkt pāri guļošam cilvēkam, es speršu viņam taisni virsū.

—   Hm! — Billijs norūca. — Tas izklausās pavisam muļķīgi. Naži vienmēr ir riebīga lieta. Vislabāk soļot kalnā ar labi uzsietu, uz abām pusēm vienādi nosvarotu nastu uz muguras, soļot, stingri turoties uz visām četrām kājām, un, uzmanīgi klausoties, rāpties, locīties un vilkties, līdz būsi pacēlies simt pēdas pāri citiem1 uz kāda izciļņa, kur vieta tikai tavām četrām kājām. Tur tad apstājies un stāvi mierīgs — nekad neprasi cilvēkam, lai tevi pietur aiz galvas, saproti, jaunieti, — stāvi mierīgs, kamēr uzstāda lielgabalus, un tad skaties, kā mazās granātas lido dziļi lejā uz koku galotnēm.

—   Vai tu nekad neklūpi? — zirgs jautāja.

—  Mēdz teikt: ja mūlis klūp, tad viss drūp, — Billijs atbildēja. — Var b ū t, ka nevienādi nosvarota nasta kādreiz arī mūli nogāž lejā, bet tas gadās ļoti reti. Kaut es varētu tev parādīt, kā mēs strādājam. Tas ir lieliski. Pagāja trīs gadi, kamēr es izpratu, ko cilvēki no manis grib. Pats galvenais šai lietā — virzīties tā, lai tu nebūtu redzams pret debesīm, jo citādi var sākt apšaudīt. Iegaumē to, jaunieti. Vienmēr slēpies, cik iespējams, pat tad, ja tev nāktos kaut jūdzi nogriezties no īstā ceļa. Tādos gadījumos es arvien vadu bateriju.

—   Stāvēt šāvieniem pretī bez iespējas mesties virsū tiem, kas tevi apšauda! — dziļdomīgi iesaucās kavalērijas zirgs. — To es nekad nevarētu paciest. Man gribētos mesties virsū — kopā ar Diku.

—  Ak nē, tu tā nedarītu; saproti taču, ka, tiklīdz lielgabali uzstādīti, viņi tūliņ sāk uzbrukumu. Tas ir gudri un glīti, bet dunči — pē!

Nastu kamielis jau labu laiku šūpoja galvu uz priekšu un atpakaļ, gribēdams arī no savas puses piebilst kādu vārdu. Tad es dzirdēju, kā viņš nokrekšķinājies drudžaini iesāka:

—   Es — es — es arī esmu mazliet piedalījies kaujās, bet kalnos gan neesmu kāpis, nedz rikšojis.

—  Protams. Kā jau pats saki, — Billijs piebilda, — tu neizskaties pēc tāda, kas būtu radīts kalnos kāpšanai vai rikšošanai. Bet lai nu, pastāsti vien, vecā Sienaguba: kā tur bija?

—   Kā pienākas, — kamielis teica. — Mēs visi nogulstamies zemē

—  Ak mana Paastes un Krūšu siksna! — paklusi iesaucās kavalērijas zirgs. — Nogulties zemē!

— Mēs nogulstamies, kāds simts mūsējo, — kamielis turpināja, — tā ka iznāk liels četrstūris, un ārpus četrstūra cilvēki sakrauj mūsu kravu — maisus un seglus — un tad sāk šaut pār mūsu mugurām, sāk šaut uz visām pusēm no četrstūra vidus.

—   Kādi cilvēki? Kurš katrs, kas pagadās ceļā? — kavalērijas zirgs jautāja. — Jātnieku skolā mūs māca gulties zemē, un tad jātnieki šauj pār mūsu mugurām; bet Diks Kenlifs ir vienīgais, kam es uzticos un ļauju tā rīkoties. Mani gan kutina seglu siksnas, turklāt, guļot ar galvu pie zemes, es nekā neredzu.

—   Vai nav vienalga, kas šauj pār tavu muguru? — kamielis sacīja. — Visapkārt taču daudz ļaužu un daudz kamieļu, un milzīgi daudz dūmu mākoņu. Tādās reizēs es nebaidos. Es guļu mierīgi un gaidu.

—   Un tomēr, — Billijs teica, — jums rādās baigi sapņi, un jūs naktī saceļat kājās visu nometni. Bd: lai nu paliek! Ja man būtu jāliekas zemē (nemaz nerunājot par pietupšanos), lai cilvēks varētu šaut pār manu muguru, tad viņa galvai nāktos just manu pakaļkāju nagus. Vai tādas nejēdzības kādreiz kur dzirdētas?

Iestājās ilgs klusums, un tad viens vērsis pacēla savu milzīgo galvu un sacīja:

—   Patiesi, tas ir ļoti muļķīgi. Ir tikai viens vienīgs cīņas veids.

—   Nu, turpini vien, — Billijs teica. — Lūdzu, nekautrējies. Man liekas, jūs, draugi, cīnāties, uz astēm atspērušies.

—   Tikai viens vienīgs veids, — abi vērši kā vienā mutē turpināja. (Droši vien tie bija dvīņi.) — Un tas ir: sajūgt visus divdesmit vēršu pārus smagā lielgabala priekšā, tiklīdz Divastis sāk taurēt. (Par Divasti nometnē sauc ziloni.)

—   Kāpēc Divastis taurē? — jaunais mūlis jautāja.

—   Lai pateiktu, ka viņš neies .vairs tuvāk dūmiem pretējā pusē. Divastis ir briesmīgi gļēvs. Tad mēs velkam smago lielgabalu visi reizē: «H e i j ā ! H u 11 ā ! H e i j ā ! H u 11 ā !» Mēs nerāpjamies kā kaķi un nelēkājam kā telēni. Mēs visi divdesmit pāri dodamies pa līdzenu klajumu, kamēr mūs izjūdz un palaiž zālē ganīties, bet smagie lielgabali pāri klajumam sarunājas ar kādas pilsētas māla sienām, un sienas vietvietām iebrūk, un saceļas putekļi, it kā ganāmpulku dzītu mājās.

—   Ai! Un tādā laikā jūs zālē ganāties? — jaunais mūlis iesaucās.

—   Tai vai citā laikā. Ēšana vienmēr veselīga. Mēs ganāmies, kaimēr mūs atkal sajūdz, un tad velkam lielgabalu turp, kur to gaida Divastis. Dažreiz arī pilsētā atrodas smagie lielgabali, kuri tad atbild, un daži no mums krīt, bet tas nekas, — toties dzīvajiem ganībās atliek vairāk zāles. Tas ir Liktenis, nekas vairak kā — Liktenis. Tomēr Divastis ir liels zaķapastala. Vienīgi tāds ir pareizais cīņas veids. Mēs abi esam brāļi no Hapuras. Mūsu. tēvs bija Šivas svētais vērsis. Mes savu esam pateikuši.

—   Nekas, šonakt es patiesi esmu kaut ko mācījies, — kavalērijas zirgs sacīja. — Vai jums, vieglo lielgabalu baterijas kungi, rastos patika ēst, kad uz jums šautu ar smagajiem lielgabaliem un aizmugurē atrastos Divastis?

—   Tikpat liela patika kā gulties zemē un ļaut cilvēkiem sev pa virsu ķepuroties vai mesties ar nažiem apbruņotu cilvēku pūlī. Tādu nejēdzību es nekad nebiju dzirdējis. Neliedziet man kalnu taku, labi nosvarotu nastu mugurā un dzinēju, kam var uzticēties, kas ļauj tev pašam ceļu izvēlēties, un es ar mieru, dariet ar mani, ko gribat; bet citādi- nē! — kāju pie zemes piesizdams,

Billijs iesaucās.

—   Protams, — kavalērijas zirgs sacīja, — visi jau nav vienādi radīti, un es skaidri redzu, ka jūsu radiem no tēva puses ļoti daudz kas paliks nesaprotams.

—   Kas tev daļas gar manu dzimtu no tēva puses? — Billijs dusmīgi rūca, jo neviens mūlis necieš, ja atgādina, ka viņa tēvs bijis ēzelis. — Mans tēvs bija dienvidnieks, viņš varēja pasist gar zemi, saplosīt un samīdīt druskās kuru katru zirgu, kas pagadījās ceļā. Iegaumē to, tu lielais, brūnais Brambij!

Par Brambiju sauc savvaļas zirgu, kas nemaz neprot uzvesties. Iedomājieties tīrasiņu jājamā zirga sajūtu, ja kāds darba kleperis nosauktu viņu par pusasiņu rikšotāju, un jūs sapratīsiet, kā jutās Austrālijas zirgs. Es redzēju, kā iegailējās viņa acu baltumi nakts tumsā.

—   Klausies tu, no Malagas ievestā ēzeļa dēls, — viņš caur zobiem šņāca, — tev jāzin, ka mātes līnijā es stāvu ciešā radniecībā ar Kerbainu, kas sacīkstēs izpelnījās Melburnas kausu, un ka tur, kur esmu cēlies, nav parasts paciest rupjības no tāda biezādaina, pļāpīga mūļa, kas kalpo kaut kādā tur ar zirņiem šaujamu rotaļlielgabalu baterijā. Vai esi gatavs?

—   Pakaļkājās! — Billijs spiedza.

Viņi saslējās viens pret otru, un es gaidīju, ka būs nikna cīņa, kad pēkšņi pa labi nakts tumsā atskanēja dobja, gārdzoša balss:

—   Bērni, ko jūs tur plēšaties? Mierā!

īgni nokrākdamies, abi dzīvnieki nolaidās lejup, jo ne zirgs, ne mūlis nevar ciest ziloņa balsi.

—   Tas ir Divastis! — kavalērijas zirgs iesaucās. — Nevaru viņa ieredzēt. Katrā galā pa astei, cik tas nejauki!

—   Gluži manas domas, — kavalērijas zirgam piebiedrodamies, Billijs sacīja. — Dažā ziņā mūsu uzskati saskan.

—  Man liekas, tos mēs esam mantojuši no savām mātēm, — kavalērijas zirgs atsaucās. — Par to nav ko ķildoties. Hī! Divasti, vai' tu esi piesiets?

—  Jā, — Divastis atbildēja, un smīns pārslīdēja pār viņa snuķi. — Naktī mani piesien. Es dzirdēju, ko jūs, puiši, runājāt. Bet nebīstieties, es nekustēšos ne no vietas.

Kamielis un vērši pusbalsī nobubināja:

—   Kas par muļķībām — bīties no Divastaiņa! — Un vērši turpināja: — Ļoti žēl, ka dzirdēji, bet tas taisnība. Divasti, kāpēc tu baidies no lielgabaliem, kad sāk šaut?

—   Šaubos, — Divastis sacīja, vienu pakaļkāju pie otras berzēdams, gluži kā mazs zēns, dzejoli atskaitot, — vai jūs to sapratīsiet.

—   Nesapratīsim, bet mēs zinām, ka mums jāvelk lielgabali, — vērši sacīja.

—   Zinu — un zinu arī to, ka jūs esat daudz drošsirdīgāki, nekā to paši domājat. Bet ar mani ir citādi. Nesen manas baterijas kapteinis nosauca imani par Biezādaino Anahronismu.

—   Šķiet, tas būs kāds jauns kaujas paņēmiens? — Billijs, kurš bija atkal labā garastāvoklī, minēja.

—   Protams, tu nesaproti, ko tas nozīmē, bet es saprotu. Tas nozīmē kaut ko vidēju — ne šo, ne to, — taisni tādu, kāds es esmu. Es spēju jau iepriekš paredzēt, kas notiks, kad lielgabala lādiņš sprāgs, bet jūs, vērši, to nevarat.

—  Es varu, — kavalērijas zirgs iesaucās. — Vismaz tā apmēram. Tikai es cenšos par to nedomāt.

—Es redzu daudz vairāk nekā tu, un es par to arī cl om ā j u. Es zinu, ka mana kopšana prasītu daudz pūļu, un zinu, ka neviens nepratīs mani ārstēt, ja saslimšu. Viss, ko viņi varētu darīt, būtu — apturēt algas izmaksu manam dzinējam, kamēr es izveseļojos, bet es savam dzinējam nevaru uzticēties.

—   Ā, — kavalērijas zirgs iesaucās. — Nu viss ir skaidrs. Es Dikam varu uzticēties.

—  Tu man mugurā varētu sasēdināt veselu pulku Diku, man tomēr nepaliktu labāk. Man pietiekoši daudz saprāta, lai neērtības sajustu, tomēr ne tik daudz, lai ietu cīņā par spīti tām.

—   Mēs nesaprotam,'— vērši sacīja.

—  Zinu, ka nesaprotat. Bet es jau jums to nestāstu. Jūs nezināt, kas ir asinis.

—  Zinām gan, — vērši atsaucās. — Tas ir sarkans šķidrums, kas sūcas zemē un smird.

Kavalērijas zirgs palēcās, spēra kāju pie zemes un nokrācās.

—   Nerunājiet par asinīm, — viņš sprauslāja. — Jau iedomājoties vien, es tās saožu. Tās man liek traukties projām, ja tikai mugurā nesēž Diks.

—   Bet te šīs smakas nav, — kamielis un vērši brīnījās. — Ko tu muļķojies?

—   Tā ir riebīga viela, — Billijs sacīja. — Bēgt gan es nebēgu, bet runāt arī par to nevēlos.

—  Te nu bija, jūs gudrinieki! — asti vicinādams. Divastis iesaucās, vēlēdamies paskaidrot.

—   Protams. Šeit mēs bijām visu nakti, — vērši atsaucās.

Divastis piecirta ar kāju tā, ka dzelzs riņķis ieskanējās.

—  Ak, es taču ar jums nerunāju. Savās, galvās jūs nespējat ieskatīties.

—   Nē. Mēs skatāmies ar četrām acīm, — vērši atbildēja. — Mēs redzam tikai to, kas atrodas tieši mūsu acu priekšā.

—   Ja es prastu tikai t o vien un neko citu, tad jūs nebūtu vajadzīgi, lai vilktu smagos lielgabalus. Ja es būtu tāds kā mans kapteinis, — viņš savā galvā jau iepriekš paredz, kad sāksies apšaudīšanās, un tad dreb un trīc, bet tomēr ir par gudru, lai bēgtu, — ja es būtu tāds kā viņš, es varētu vilkt arī lielgabalus. Bet, ja es būtu gudrāks par visiem, tad jūs mani šeit nekad neredzētu. Es būtu ķēniņš meža biezoknī kā senāk, kad veselu pusi dienas nogulēju un peldējos, kad iepatikās. Tagad jau kādu mēnesi neesmu kārtīgi izpeldējies.

—  Viss jau ļoti jauki, — Billijs nenocietās, — bet, nosaucot kādu lietu garā vārdā, tā nekļūst labāka.

—   Klusu! — kavalērijas zirgs iesaucās. — Liekas, es saprotu, ko Divastis grib teikt.

—   Drīz vien tu sapratīsi vēl labāk, — Divastis dusmīgi norūca. — Bet tagad paskaidro man, kāpēc tev tas nepatīk!

Un viņš sāka pilnā kaklā mežonīgi taurēt.

—  Mitējies taču! — kavalērijas zirgs un Billijs abi reizē iesaucās, un es dzirdēju, kā viņi mīņājās un drebēja. Ziloņa taurēšana arvien ir nepatīkama, sevišķi tumšā naktī.

—   Nemitēšos, — Divastis atcirta. — Lūdzu, vai paskaidrosi? Hhrrmph! Rrrt! Rrrmph! Rrrhha!

Tad viņš pēkšņi apklusa, un es uzdzirdu tumsā klusu smilkstēšanu un sapratu, ka Lapsiņa beidzot mani atradusi. Viņa zināja tikpat labi kā es, — ja pasaulē ir kaut kas tāds, no kā zilonis visvairāk baidās, tad tas ir mazs, rejošs sunēns, tāpēc viņa riedama sāka skraidīt ap piesietā ziloņa milzu kājām, lai to pakaitinātu. Divastis raustījās un spiedza.

—   Taisies, ka pazudi, suņuki — viņš sauca. — Neošņājies ap manām kājām, es tev speršu. Labo, mazo sunēn, — mīļo, mazo suņukiņ! Ej nu mājās, mazais kaukulīt! Ak, kāpēc neviens netriec viņu projām? Nupat, nupat viņš man iekodīs.

—   Man liekas, — Billijs kavalērijas zirgam teica, — ka mūsu draugs Divastis no daudz kā baidās. Ja man piešķirtu pilnu barības tiesu par katru parādes laukumā samītu suni, tad es būtu jau gandrīz tikpat trekns kā Divastis.

Es iesvilpos, un Lapsiņa, visa dubļiem notašķījusies, pieskrēja pie manis, nolaizīja man degunu un sāka gari jo gari stāstīt, kā viņa mani meklējusi pa visu nometni. Nekad neliku tai manīt, ka saprotu kustoņu valodu, jo tad viņa sāktu izturēties pārāk brīvi. Es pasitu viņu zem mēteļa, bet Divastis vēl joprojām nemierīgi grozījās, mīņājās un pats pie sevis kaut ko rūca.

—   Dīvaini! Pavisam dīvaini! — viņš sacīja. — Tas mums jau iedzimts. Bet kur palika mazais, nejaukais kustonītis?

Un es dzirdēju, kā viņš taustīja visapkārt ar savu snuķi.

—   Ikvienam no mums savas īpatnas īpašības, — viņš šņākdams turpināja. — Droši vien jūs nobijāties, kungi, kad es taurēju!

—   Ne nu tieši nobijāmies, — kavalērijas zirgs atsaucās, — bet tādās reizēs man liekas, it kā seglu vietā būtu sametušies siseņi. Netaurē vairs.

—   Man bail no mazā sunēna, bet kamieli naktī baida nelabi sapņi.

—   Tā liela laime, ka kaujās mums nav jāturas vienkop, — kavalērijas zirgs teica.

—   Bet es gribētu zināt, — jaunais mūlis, kurš ilgāku laiku bija klusējis, ieteicās, — es gribētu zināt, kāpēc mums vispār jākaro.

—   Tāpēc, ka mums to liek, — nicinoši nosprauslādamies, kavalērijas zirgs piebilda.

—   Pavēl, — mūlis Billijs uztvēra, un viņa zobi sacirtās.

—   Hukm hai! (Tā ir pavēle!) — kamielis nogārdza, bet Divastis un vērši atkārtoja: «Hukm hai!»

—   Jā, bet kas pavēl? — jaunais mūlis jautāja.

—     Cilvēks, kas tevi vada vai sēž tev mugurā, vai valda purna riņķa valgu, vai ari kas rausta tevi aiz astes, — cits pēc cita paskaidroja Billijs, kavalērijas zirgs, kamielis un vērši.

—   Bet kas viņiem pavēl?

—  Tu paliec pārāk ziņkārīgs, jaunieti! — Billijs iesaucās. — Un par to vien jau var dabūt spērienu. Ir tikai jāklausa cilvēkam, kas tevi vada, un nav jāprāto.

—   Viņam taisnība, — Divastis piekrita. — Es ne katrreiz varu paklausīt, jo es neesmu ne šis, ne tas, bet Billijam taisnība. Jāklausa vistuvākajam cilvēkam, kas jums pavēl, citādi var apstāties visa baterija, nerunājot par to, ka dabūsi pērienu.

Vērši piecēlās, lai ietu projām.

—  Tuvojas rīts, — viņi teica. — Mēs iesim atpakaļ savās vietās. Tiesa, mēs redzam tikai to, kas acu priekšā, un neesam nekādi gudrie, tomēr mēs esam vienīgie, kas šonakt nebaidījās. Labu nakti, jūs brašā tauta!

Neviens neatbildēja, un kavalērijas zirgs, gribēdams novirzīt sarunu uz citu pusi, jautāja:

—   Kur tas mazais sunēns palika? Kur suns, tur tuvumā ari kāds cilvēks.

—  Te es esmu, — ievaukšķējās Lapsiņa, — zem lielgabala, pie sava kunga. Tu, kamieli, lielais, aušīgais kustoni, tu sagāzi mūsu telti. Mans kungs ir ļoti noskaities.

—   Phē! — vērši teica. — Vai tas nav kāds baltais?

—   Saprotams, baltais, — Lapsiņa atbildēja. — Vai domājat, ka par mani rūpējas kaut kāds melns vēršu dzinējs?

—   Iiuah! Ouah! Ugh! — vērši mauroja. — Iesim drīzāk projām!

Un viņi čāpoja projām pa dubļiem, bet aizjūgs aizķērās aiz munīcijas ratu dīseles, un viņi netika uz priekšu.

—   Nu jūs esat ķezā, — Billijs rāmi sacīja. — Nemaz neraustieties. Tur jūs paliksiet iekārušies līdz dienas gaismai. Kas īsti jums noticis?

Vērši, kā Indijas lopi mēdz darīt, gari nošņācās un tad, mežonīgi baurodami, sāka raustīties un grūstīties, svaidīties un kašņāt zemi un klupdami tikko nepakrita dubļos.

—  Tā jūs drīz vien kaklus nolauzīsiet, — kavalērijas zirgs brīdināja. — Kāpēc jūs baidāties no baltajiem? Es taču dzīvoju pie viņiem.

—  Viņi — mūs — ēd! Velc! — tuvākais vērsis sacīja. Šņirkstēdamas iejūglietas pārtrūka, un viņi smagiem soļiem aizvilkās projām.

Līdz šim es nezināju, kāpēc Indijas lopi tā baidās no angļiem. Mēs ēdam liellopu gaļu — to, kam neviens lopu dzinējs nepieskaras, — un tas, protams, lopiem nepatīk.

—   Lai mani noslāni kaut vai ar mana paša važām! Kas varēja iedomāties, ka divi tādi milzīgi lempji kā šie pazaudēs galvu? — Billijs runāja.

—   Blēņas! Iešu paraudzīt, kas tas par cilvēku. Es zinu, ka lielākai daļai balto cilvēku kabatās dažādi gardumi, — kavalērijas zirgs teica.

—   Tad es pametīšu tevi vienu. Nevaru teikt, ka man viņi diezin kā patiktu. Turklāt baltie cilvēki, kam nav savas mājas, kur piemesties, pa lielākai daļai ir zagļi, un man mugurā krietni daudz valsts mantas. Nāc, mazuli, iesim atpakaļ uz savu nometni. Labu nakti, Austrālija! Ceru, mēs rīt parādē redzēsimies. Labu nakti, vecā Sienaguba! Mēģini savaldīt savas jūtas, jā? Labu nakti, Divasti! Netaurē rīt parādes laukumā, mums garām iedams. Tas sajauks mūsu rindas.

Veca kareivja ļodzīgā gaitā mūlis Billijs smagi aizsoļoja; šai brīdī kavalērijas zirga galva piedūrās man pie krūtīm, un es viņam iedevu biskvītus, bet Lapsiņa, ļoti godkārīgs, mazs šunelis, melsa viņam dažādus niekus, par to, ka mēs turot ļoti daudz zirgu.

—   Rīt es ieradīšos parādē savos divričos, — viņa teica. — Kur tevi varēs atrast?

—   Otrā eskadronā pa kreisi. Es ieturu soli visam pulkam, mana mazā kundze, — viņš pieklājīgi atbildēja. — Bet tagad man jādodas pie Dika. Mana aste visa ar dubļiem, un viņam būs stundas divas pamatīgi jānoņemas, kamēr mani uzposīs parādei.

Tās pašas dienas pēcpusdienā notika trīsdesmit tūkstošu cilvēku lielā parāde, un Lapsiņai un man gadījās laba vieta līdzās vicekaralim un Afganistānas emīram, kam galvā bija liela, augsta, melna karakula cepure ar lielu dimanta zvaigzni vidū. Pinmais parādes posms noritēja, saulei spīdot, un pulki cits pēc cita gāja garām kā nemitīgi vienā taktī kustošu kāju un šauteņu viļņi, tā ka mums acis apžilba skatoties. Tad nāca kavalērija skaistajiem Bonni Dandi kavalērijas rikšiem, un Lapsiņa, savos ratos tupēdama, sāka ausīties. Tad aizauļoja Otrais Ulānu eskadrons, kur, vienu ausi uz priekšu un otru atpakaļ atliecis, asti kā zīda vērpeti sagriezis, bet galvu lepni krūtīs iecirtis, auļoja arī kavalērijas zirgs, kas ieturēja soli visam eskadronam, un viņa kājas cilājās viegli kā valša mūzikas ritmā. Pēc tam nāca smagie lielgabali, un es ieraudzīju Divasti kopā ar diviem citiem ziloņiem, kas bija iejūgti smaga aplenkšanas lielgabala priekšā, kura lādiņš sver 40 mārciņas, bet tam nopakaļ vilkās divdesmit vēršu pāri. Septītajam vēršu pārim bija jauns aizjūgs, un tie šķita stīvi un noguruši. Beidzot nāca vieglie lielgabali, un mūlis Billijs izturējās tā, it kā viņš komandētu visu pulku, un viņa aizjūgs bija ieeļļots un notīrīts, tā ka mirdzēja vien. Es aplaudēju mūlim Billijam, bet viņš pat nepaskatījās ne pa labi, ne pa kreisi.

Sāka atkal līt lietus, un brīžam uznāca tāda migla, ka nevarēja redzēt, ko karaspēks dara. Tas bija apgājis lielā puslokā ap laukumu un tagad izlīdzinājās vienā rindā. Un rinda stiepās un stiepās garumā, līdz beidzot bija vai trīs ceturtdaļas jūdzes no viena gala līdz otram, — blīva cilvēku, zirgu un lielgabalu siena. Tad pulks sāka tuvoties vicekaralim un emīram, un, jo tuvāk nāca, jo spēcīgāk zeme zem kājām drebēja, kā dreb tvaikoņa klājs, kad mašīnas darbojas ar pilnu jaudu.

Ja neesat to redzējuši, tad arī nevarat iedomāties, kādu drausmīgu iespaidu atstāj skatītājā šāda karaspēka tuvošanās pat tad, ja zina, ka tā ir tikai parāde. Es novēroju emīru. Līdz šim brīdim viņš nebija izrādījis ne mazākā pārsteiguma vai citu ko tamlīdzīgu, bet tagad viņa acis iepletās arvien platākas un platākas, un viņš savilka sava zirga pavadu un atskatījās. Vienu mirkli šķita, ka viņš izraus zobenu, lai atbrīvotu sev ceļu caur angļu kungiem un dāmām, kuri sēdēja savos ratos aizmugurē. Tad gājiens pēkšņi apstājās, zeme vairs nedrebēja, visa garā rinda sveicināja, un trīsdesmit orķestri reizē sāka spēlēt. Ar to parāde beidzās, un pulki lietū devās katrs uz savu nometni, bet kāda kājnieku pulka orķestris uzsāka:

Kustoņi pa pāriem soļoja,

Lai sveiks! Kustoņi pa pāriem soļoja — Tur baterijas mūlim blakus zilonis, Jo visi mājās nokļūt gribēja, Pirms uznāk lietus mākonis!

Un tad es dzirdēju kādu vecu, nosirmojušu karavadoni ar gariem matiem, kas bija ieradies kopā ar emīru no Centrālās Āzijas, kādam no vietējiem virsniekiem jautājam:

—   Kā gan to visu tik brīnišķīgi varēja izkārtot?

Un virsnieks atbildēja:

—  Tika dota pavēle, un viņi izpildīja.

—  Bet vai dzīvnieki arī tikpat gudri kā cilvēki? — karavadonis jautāja.

—  Tie klausa tāpat kā cilvēki. Mūlis, zirgs, zilonis un vērsis klausa savam vadītājam, bet vadītājs — savanl seržantam, seržants —leitnantam, leitnants — kapteinim, kapteinis — savam majoram, majors — pulkvedim, pulkvedis — brigadierim, kas komandē trīs pulkus, bet brigadieris — ģenerālim un ģenerālis — vicekaralim, kas ir karalienes kalps. Tā tas tiek darīts.

—  Kaut tāpat būtu Afganistānā! — karavadonis izsaucās. — Tur mēs klausām vienīgi paši savai gribai.

—  Tāpēc jūsu emīram, — vietējais virsnieks, ūsas griezdams, sacīja, — kam jūs neklausāt, jānāk uz šejieni un jāsaņem pavēles no mūsu vicekaraļa.

NOMETNES KUSTOŅU PARĀDES DZIESMA

Aplenkšanas Baterijas ziloņi

Herakla spēku Aleksandram esam atdevuši mēs Un mūsu pieru gudrību un kāju veiklību; Mēs skaustus noliekuši kalpībai, — tie neatlieksies vairs, —Nu ceļu, ceļu lielgabalu ziloņiem, kas cītīgi arvien Velk četrdesmit pudu lielgabalus katru dien!

Lielgabalu vērši

Šie greznās iejūglietās tērptie varoņi, tie baidās šāviena: Līdz saož pulveri, krīt zemē visi kā uz mājiena. Tad darbā stājamies mēs, visi gatavi arvien Vilkt četrdesmit pudu lielgabalus katru dien!

Kavalērijas zirgi

Pie apseglotās muguras es zvēru jums: Man jātnieki un muziķa — vislielais baudījumsl Nieks «barība» un «ūdens» liekas man, Kad Botini Dandi muziķa visapkārt skan!

Tik dzirdini un kojs, tik pagani vai baro mūs, Dod teloas teicamas un krietnus jātniekus, Tad — eskadronu rindās izkārtojis — noskaties, Kā zirgi, Bonni Dandi skanot, prot uzstāties!

Vieglo bateriju mūļi

Kad mēs ar karabiedriem kalnu kraujās rāpjamies, Zūd dažreiz taka, kājas slīd, — mēs tomēr neapstājamies, Jo protam ceļu rast, to vērā liec, kur vien var atsperties. Ai, kalnos kāpt, tas mūsu pārākums — ar visiem sacensties! Lai slavēts dižkareivs, kas nastu labi uzsiet prot, Bet nicināts lai tas, kas neprot viņu līdzsvarot: Mēs protam ceļu rast, to vērā liec, kur vien var atsperties. Ai, kalnos kāpt, tas mūsu pārākums — ar visiem sacensties!

Apgādes kamieļi

Mums, kamieļiem, nav dziesmas savējas,

Kas atvieglotu ceļa gaitas smagnējas;

Tik kakls spalvainais kā trumete mums dots

(Rtt-ta-ta-tal — kā trumete mums dots!),

Kas vienmuļīgās skaņās mūžam noskaņots:

N-nē! Nevaru! Neprotu! Negribu ar!

Tā visu ceļu karavāna dziedāt var.

Tur kādam noveļas no skausta nesamais;

Man tiktos, kaut tas būtu šoreiz manējais!

Gu| ce|a vidū kāda nasta pamesta;

Jel piestājieties, uzsaiņojiet to!

Urrrl Jarrh! Grrl Arrhl

Kads saņems pērienu sen pelnīto!

Visi kustoņi kopā

Nometne mums visiem viena,

Tikai dzīves uzdevumam sen

Katram ierocis savs dots:

Citam sakas, citam nasta,

Cits uz mūžiem apseglots.

Apraugiet šo klajo lauku,

Kā tur soļo, rikšo, brauc

Pulki vareni — tik daudz, tik daudz!

Cīņā doties kāds gan prieks?

Nav šīs gaitas tīrais nieks.

Ļaudis mēmi, paguruši

Velkas blakus saīguši;

Neprot pasacīt pat, kad un kur

Pusdienas būs jāietur.

Nometne mums visiem viena. Tikai dzīves uzdevumam sen Katram ierocis savs dots: Citam sakas, citam nasta, Cits uz mūžiem apseglots.

OTRA DŽUNGĻU GRAMATA

.

KĀ RADĀS BAILES

Nu izsīkušas upes, dīķmalas,

Mēs draugi tagad visi — tu un es;

Nu steigā drudžainā un vienos putekļos

Ņudz zvēri krastos citkārt dubļainos.

Tiem slāpju mokās medīšanas gars

Sen zudis, zudis arī viņu spars.

Pat stirnu mazulis, kas vienmēr ausījās,

Nu pašam Bara vilkam rīklē rāmi noskatās;

No nagotajām ķetnām briedis nebaidās,

Kaut citkārt viņa tēvam skaustā tās reiz iecirtās.

Sen izsīkušas upes, dīķmalas,

Mēs bēdu brāļi tagad visi — tu un es;

Lidz padebeši sabiezēs, sāks atkal lit —

Prom Ūdens Pamiersl — Veiksmīgi pamedīti

Džungļu Likums — kas ir vecākais likums pasaulē — paredz gandrīz visus gadījumus, kādi varētu rasties Džungļu iemītniekiem, tā ka tagad šis likumu krājums ir tik pilnīgs, kādu vien laiks un parašas spēj izveidot. Ja esat lasījuši citus stāstus par Maugli, tad atcerēsieties, ka lielu savas dzīves daļu viņš pavadīja Sioni Vilkubarā, mācīdamies likumus no brūnā lāča Balu; un tas bija Balu, kas zēnam, kad tam bija apnikušas nemitīgās pavēles, paskaidroja, ka Likums esot tikpat kā Milzu žņaudzējliāna, kas ikvienam varot uzkrist, un no tās vairs neviens nespējot vaļā tikt.

— Kad būsi tik ilgi dzīvojis kā es, Mazais Brāli, tad redzēsi, ka visi Džungļi klausa vismaz vienam Likumam. Bet tas nebūs nekāds jaukais skats, — Balu sacīja.

Šāda valoda Mauglim bija pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā, jo zēns, kas savā mūžā tik vien zināja, kā paēst un izgulēties, par citu neko nebēdāja, kamēr nebija sadūries aci pret aci ar dzīves tiešamību. Bet pienāca laiks, kad pierādījās Balu vārdu patiesība, un Mauglis redzēja visus Džungļus padodamies vienam Likumam.

Tas sākās tad, kad ziemā lietus gandrīz nemaz nelija un Dzeloņcūka Sahi, sastapusi Maugli bambuskoku biezoknī, pastāstīja, ka biezokņos jamsa saknes izkalstot. Bet visiem zināms, ka Sahi līdz smieklīgumam izlepusi barības izvēlē un ēd tikai vislabāko un nobriedušāko. Tāpēc Mauglis pasmēļās un piebilda:

—   Kas man daļas par to?

—   Pašlaik nu vēl nekas, — Sahi teica, īdzīgi savas adatas grabinādama, — bet gan jau vēlāk redzēsim. Vai dziļajā dīķī pie Bišuklintīm var vēl ūdenī ienirt, Mazais Brāli?

—   Nē. Muļķīgais ūdens viss aiztek, un man ne prātā nenāk sadauzīt galvu, — Mauglis atbildēja, būdams pilnīgi pārliecināts, ka zina tikpat daudz, cik jebkuri pieci Džungļu iemītnieki kopā.

—   Žēl gan. Mazs trieciens varbūt vestu tevi mazliet pie sajēgas. — Sahi veikli ievilkās savās adatās, lai Mauglis nepagūtu viņu satvert aiz ūsām. Mauglis pastāstīja Balu, ko Sahi bija teikusi. Balu kļuva pavisam nopietns un it kā pie sevis norūca:

—   Būtu es viens, es pārietu uz citu medību novadu, pirms citi par to sākuši domāt. Tomēr — medības svešā novadā beidzas ar kauju, un viņi var manam cilvēka mazulim nodarīt ļaunu. Pagaidīsim un noskatīsimies, kā uzziedēs mdhwa.

Tanī pavasarī mohwas koks, ko Balu tik ļoti mīlēja, nemaz neziedēja. Saules tveicē zaļgandzeltenie, vaskainie ziedi nonīka jau pumpuros, un, kad lācis, pakaļkājās stāvēdams, purināja koku, nobira vienīgi dažas lapiņas, kas nepatīkami oda. Tā soli pa solim nepanesamais karstums ielīda pašā Džungļu sirdī, pārvērzdams tos vispirms dzeltenus, tad brūnus un visbeidzot melnus. Zaļie brikšņi gravu nogāzēs sakalta cieti kā stieples un sačervelējās; dīķi biezokņos izsīka un gultnes sakalta, kā dzelzī iekaltus savās malās vēl paglābdamas pēdējo pat vismazāko pēdu atveidus; leknie vīteņaugi noruka no kokiem, ap kuriem bija apvijušies, un nonīka to pakājē; bambuskoki nokalta un tveices vējos krakšķēja, un dziļi Džungļos sūna lobījās nost no klintīm, un tās kļuva kailas un kvēloja kā mirgojošie, zilganie akmeņi upes gultnē.

Togad putni un pērtiķi jau agri devās uz ziemeļiem, jo nojauta, kas tuvojas; brieži un meža cūkas aizklīda tālu prom ciematu izkaltušajos tīrumos, dažreiz nobeigdamies laužu acu priekšā, kas bija par vājiem, lai tos nogalinātu. Vanags Cils palika tepat un kļuva arvien resnāks, jo maitu nu bija bagātīgi, un katru vakaru meža zvēriem, kas bija par vājiem, lai uzmeklētu sev jaunu medību novadu, viņš nesa jaunas ziņas, ka saule izdedzinājusi Džungļus triju dienu lidojuma plašā apkārtnē.

Mauglis, kas līdz šim nezināja, ko nozīmē īsts bads, apmierinājās ar gadus trīs vecu, sacietējušu medu, ko izkasīja no bišu pamestajiem stropiem klintīs, — medu, kas bija melns kā meža ērkšķene un no pārliecīgas sacukurošanās kļuvis drupans. Mauglis uzmeklēja arī kāpurus dziļi zem koku cietās mizas un izlaupīja lapseņu pudurus. Visiem meža kustoņiem Džungļos bija tikai kauli un āda, un Bagira vienā pašā naktī varēja nomedīt trīs reizes, tomēr neiznāca krietna maltīte. Bet ūdens trūkums bija visvairāk sajūtams, jo, kaut gan Džungļu iemītnieki dzer visai reti, toties daudz.

Tveice arvien pieņēmās un uzsūca pēdējo valgmes lāsīti, līdz beidzot galvenā Vaingungas gultne bija vienīgā, kuras iztvīkušajos krastos urdzēja sīka ūdens straumīte; un, kad Meža Zilonis Hatijs, kas dzīvo vairāk nekā simt gadu, ieraudzīja pašā upes vidū izžuvušu, garu, lēzenu, zilu klints pauguru, viņš saprata, ka ir skatījis Mieraklinti, un, pacēlis savu snuķi, pasludināja Ūdens Pamieru, kā viņa tēvs to pirms piecdesmit gadiem bija vēstījis. Brieži, meža cūkas un bifeļi dobji atsaucās, bet Vanags Čils, augstu un tālu loku lokiem pār džungļiem lidodams, svilpa un spiedza, vēstīdams pamieru.

Saskaņā ar Džungļu Likumu, ikkatru, kas pēc Ūdens Pamiera pasludināšanas uzbrūk otram, kad tas dzer, soda ar nāvi. Tas tāpēc tā, ka dzeršana svarīgāka par ēšanu. Sā vai tā garu vilkt Džungļos var katrs, ja arī trūktu medījuma, bet ūdens paliek ūdens, un, ja ir vēl kaut vai viens vienīgs ūdens krājums, tad norimst medību kņada, kamēr Džungļu iemītnieki dodas turp slāpes dzesēt. Labos laikos, kad bija ūdens pārpilnība, tie zvēri, kas nāca pie Vaingungas vai citas kādas upes nodzerties, to darīja, riskēdami ar savu dzīvību, un tieši šo slepeno naktsgaitu pārdrošībai piemita liela daļa pievilcības. Vilkties lejup tik uzmanīgi, lai pat lapiņa nepakustētos; bradāt līdz ceļiem sēkļu krācošajos ūdeņos, kas apslāpē katru troksni aizmugurē; dzert» skatoties pār vienu plecu atpakaļ, katru ķermeņa muskulīti saspringtu lēcienam briesmu brīdī; pavāļāties smilšainajā piekrastē un ar slapju purnu un uzpūstu vēderu atgriezties pie sava izbrīnās pilnā bara — tas bija kaut kas tāds, kas visus jaunos briedēnus ar gludajiem ragiem taisni sajūsmināja, sevišķi tādēļ, ka zināja, ka tiem kuru katru brīdi var uzklupt Bagira vai Šir Hans un uzveikt. Bet tagad, kad dzīvības un nāves rotaļa bija izbeigusies, novārgušie Džungļu iemītnieki — tīģeri, lāči, brieži, bifeļi un meža cūkas pulcējās pie izsīkstošās upes, dzēra duļķaino ūdeni un slaistījās turpat, jo bija pārāk gurdi, lai dotos projām.

Brieži un meža cūkas augu dienu bija klejojuši, cerēdami atrast kaut ko labāku par koka sauso mizu un nokaltušajām lapām. Bifeļiem vairs nebija muklāju, kur atvēsināties, un zaļās labības, kur pazagšus ganīties. Čūskas bija pametušas Džungļus un sanākušas upmalā cerībā sagūstīt kādu noklīdušu vardi. Tās apvijās āp mitrajiem akmeņiem un pat nedomāja uzbrukt, kad cūka, rakņādamās ar snuķi, tās pasvieda projām. Veiklākā medniece Bagira upes bruņurupučus jau sen bija izķērusi, bet zivis bija ierakušās dziļi saplaisājušajās dūņās. Vienīgi Mieraklints kā gara čūska stiepās pār sēkli, un sīki, gurdi vilnīši, sakaitētās klints malām piesizdamies, čūkstēdami iztvaikoja gaisā.

Katru nakti Mauglis nāca šurp, meklēdams vēsumu un sabiedrību. Visizsalkušākie puisēna ienaidnieki viņu gandrīz nemaz neievēroja. Savas kailās ādas dēļ viņš izskatījās daudz vājāks un nožēlojamāks nekā citi viņa biedri. Saule matus bija izbalinājusi pakulu krāsā, ribas izspiedušās kā groza stīpas, un pietūkušās locītavas ceļgalos un elkoņos, uz kuriem zēns rāpojot mēdza atspiesties, padarīja viņa tievos locekļus izskatā līdzīgus mezglainiem zāļu stiebriem. Bet acis no pinkaino matu apakšas raudzījas vesi un mierīgi, jo Bagira, viņa padomdevēja šai grūtajā laikā, ieteica leni kustēties, mierīgi medīt un nekad, nekādā gadījumā nezaudet pašsavaldīšanos.

—   Grūts laiks, — kādā svelmīgi tveicīgā vakarā Melnā Pantera iesāka, — bet tas pāries, kaut tikai vaiētu līdz beigām izturēt. Vai tev vēders pilns, cilvēka mazuli?

—   Šis tas jau nu tur ir, bet labuma no tā nav nekāda. Kā tu domā, Bagira, vai lietus mūs piemirsis un vairs nekad nelīs?

—   Nē. Gan jau atkal redzēsim mohwu ziedos un leknajā zālē nobarojušās jaunās stirniņas. Iesim uz Mieraklinti un paklausīsimies jaunākās ziņas. Sēdies man mugurā, Mazais Brāli.

—   Tagad nav nastu nesamais laiks. Vēl varu kājās nostāvēt, bet, patiesību sakot, mēs abi neesam nekādi treknie vērši.

Bagira paskatījās uz saviem pinkainajiem, apputējušajiem sāniem un čukstēja:

—   Vakarnakt es nogrābu vienu aizjūgtu vērsi. Esmu tā nonī-; kusi, ka, liekas, nebūtu nemaz uzdrošinājusies uzbrukt, ja tas ne-, būtu iejūgts. Vau!

Mauglis pasmējās.

—   Jā, tagad mēs esam gan vareni mednieki, — viņš sacīja,

—  Es.mu tik drosmīgs — ēdu pat kāpurus.

Un viņi abi laidās cauri lūstošajiem krūmiem lejup uz piekrastes līkloču sēkļiem, kas gar upes krastiem aizstiepās uz visām pusēm.

—   Ūdens drīz aptrūks, — viņiem piebiedrodamies, Balu teica;

—  Paskatieties pāri upei! Tur jau takas, gluži kā cilvēku ceļi.

Pretējā krasta līdzenumā asā džungļu zāle bija tāpat stāvus nokaltusi un kā pārakmeņojusies. Ar desmit pēdu garu zāli klātajā bezkrāsas līdzenumā kā putekļainas ieplakas aizvijās briežu un meža cūku iemītās takas, kas visas veda uz upi un rīta agrumā jau ņudzēt ņudzēja no zvēriem, kuri steidzās pie ūdens. Putekļainajā gaisā bija dzirdama briežu mātīšu un stirnu sprauslāšana.

Upes augšgalā pie rāmā dīķa līkuma, kas iekļāva Mieraklinti, Ūdens Pamiera Sargu, novārdzis un pelēks stāvēja Meža Zilonis Hatijs ar dēliem, mēnesnīcā šūpodamies no vienas puses uz otru. Mazliet lejāk no viņa atradās briežu priekšpulki un vēl lejāk — meža cūkas un savvaļas bifeļi; pretējā krastā, kur slaiko koku mežs pienāca līdz pašai upmalai, bija plēsīgo zvēru — tīģeru, vilku, panteru, lāču un citu vieta.

—   Tiesa, visi mēs esam padoti vienam Likumam, — Bagira sacīja, iebrizdama ūdenī un pārlaizdama skatienu pār žuburoto ragu un spīguļojošo acu rindām, kur brieži un meža cūkas grūstījās.

—   Veiksmīgas medības jums visiem, mani asinsradinieki, — viņa piebilda un, ar visu augumu ieguldamās sēklī, tā ka otri sāni pacēlās virs ūdens, caur zobiem norūca:

—   Nebūtu šā Likuma, nu būtu lieliskas medības.

Dzirdīgās briežu ausis uztvēra pēdējo teicienu, un izbaiļu pilni

Čuksti pārlidoja ragaiņu rindas.

— Pamiers! Ievērojiet Pamieru!

—   Esiet mierīgi, jūs tur, esiet mierīgi, — Meža Zilonis Hatijs apsauca. — Vēl spēkā Pamiers, Bagira. Tagad nav laiks runāt par medībām.

—   Kas to labāk zina par mani? — dzeltenās acis valbīdama, Bagira atbildēja. — Es esmu bruņurupuču ēdāja un varžu zvejotāja. Ngaavah! Kaut varētu pieņemties spēkā, zarus gremžot!

—   Mēs ļoti to vēlētos, — īdēja jauna stirna, kas tikai šopavasar bija piedzimusi un nemaz par to nepriecājās.

Kaut gan Džungļu iemītnieki bija skumju sagrauzti, tomēr pat Hatijs nevarēja noturēties nesmējies, bet Mauglis, kas gulēja siltajā ūdenī, uz elkoņiem atspiedies, smējās pilnā kaklā un plunčoja ar kājām ūdeni.

—   Labi teikts, mazais īsradzi, — Bagira noņurdēja. — Kad beigsies Pamiers, tas tev tiks godam pieminēts. — Un pustumsā viņa cieši nolūkojās mazulī, lai vēlāk to varētu pazīt.

Pamazām sarunas sākās visgarām upei. Varēja dzirdēt, kā cūka grūstīdamās un šņaukādama lūdza vairāk telpas, kā bifeļi īdēja smilšainos upes sēkļos un kā brieži stāstīja posta pilnus stāstus par nogurdinošajiem ceļojumiem, barību meklējot. Reizreizēm viņi šo to pavaicāja plēsīgajiem zvēriem viņpus upes, bet visas jaunās ziņas bija sliktas, un Džungļu tveicīgais vējš, zaru sīkmi un putekļus ūdenī kaisīdams, plosījās gar klintīm un sausajos koku zaros.

—   Arī cilvēki mirst pie saviem arkliem, — sacīja jauns samburs. — No saulrieta līdz naktij es pagāju garām kādiem trim. Tie gulēja nekustēdamies, un viņu vērši tiem līdzās. Drīz arī mēs tā gulēsim.

—   Kopš pagājušās nakts upe nokritusies, — Balu sacīja. — Ak Hatij, vai esi kādreiz piedzīvojis tādu sausumu?

—   Gan pāries, gan pāries, — Hatijs atsaucās, muguru un sānus ?.r ūdeni apšļākdams.

—   Bet viens no mums vairs ilgi neizturēs, — teica Balu, savā mīlulī — puisēnā nolūkodamies.

—   Vai es? — pieceldamies ūdenī sēdus, Mauglis dusmīgi iesaucās. — Manus kaulus nesedz gara spalva, bet — bet, ja tavu ādu novilktu, Balu-

To iedomājoties vien, Hatijs nodrebēja, un Balu bargi teica:

—   Cilvēka mazuli, tā neklājas runāt ar to, kas māca Likumus. Bez ādas mani neviens nekad nav redzējis.

—   Nedomāju jau neko ļaunu, Balu, gribēju vienīgi pateikt, ka tu, tā sakot, līdzinies kokosa riekstam čaulā, un es esmu tāds

pats kokosa rieksts bez čaulas. Un ja tavu brūno čaulu- —. —

Mauglis sēdēja sakrustotām kājām un kā parasti izskaidroja lietas, ar pirkstu norādīdams, kad Bagira pacēla savu mīksto ķetnu un ievēla puisēnu atmuguriski ūdenī.

—   Arvien ļaunāk un ļaunāk, — Melnā Pantera teica, kad zēns sprauslādams piecēlās. — Vispirms Balu vajagot nodīrāt, bet nu viņš esot kokosa rieksts. Pielūko, ka viņš tev nenodara to pašu, ko dara nobrieduši kokosa rieksti.

—   Nu ko tad? — Mauglis jautāja, mirkli apmulsdams, kaut gan tā bija viena no vecākajām asprātībām Džungļos.

—   Ka nesadragā tavu galvu, — Bagira mierīgi teica, ieveldama viņu atkal ūdenī.

—   Neklājas ņirgāties par savu skolotāju, — Lācis nopriecājās, kad Mauglis jau trešo reizi ievēlās ūdenī.

—    Neklājas! Ko jūs gribat? Šis kailais radījums dauzās apkārt un visādi ņirgājas par tiem, kas reiz bijuši labākie mednieki, un kaitēdamies rausta labākos no mums aiz ūsām.

Tas bija Klibais tīģeris Šir Hans, kas klibodams vilkās pie ūdens. Viņš pagaidīja mazliet, lai papriecātos par iespaidu, kādu atstāja viņa parādīšanās pretējā krasta briežu barā, tad nolieca četrstūraino, pinkaino galvu un sāka lakt, ņurdēdams:

—  Tagad Džungļi kļuvuši par kailu kucēnu rotaļlaukumu. Paskaties uz mani, cilvēka mazuli!

Cik vien spēdams cieši un nekaunīgi Mauglis skatījās tīģerī, un jau pēc dažiem mirkļiem Šir Hans satraukts nevērsās.

—   Cilvēks kas cilvēks, — viņš lakdams rūca. — Ne pieaudzis cilvēks, ne mazulis, citādi taču viņš baidītos. Nākamgad man no viņa būs vēl jāizlūdzas atļauja padzerties! Aurghl

—   Tas var gan notikt, — stingri viņu uzskatīdama, Bagira teica. — Tas var gan notikt… Fū, Šir Han! Kādu kauna darbu tu atkal esi pastrādājis!

Klibais tīģeris bija iebāzis purnu ūdenī, un tumšas, taukainas svītras aizlocījās lejup pa straumi.

—   Cilvēks, — Šir Hans aukstasinīgi paskaidroja. — Pirms stundas es nobendēju cilvēku, — ņurdēdams un rūkdams viņš turpināja.

Kustoņu rindas nodrebēja un salīgojās, nošalca klusi čuksti, kas pārgāja kliedzienā: — Cilvēku! Cilvēku! Viņš nobendējis Cilvēku! — Tad visi uzlūkoja Meža Ziloni Hatiju, bet viņš izlikās neko nedzirdam. Hatijs nekad neko neiesāk pirms īstā laika, un tas ir viens no iemesliem, kādēļ viņš tik ilgi dzīvo.

—   Nobendēt šādā laikā Cilvēku! Vai tad vairs neviena cita medījuma nebija? — izceldamās no duļķainā ūdens un gluži kā kaķis katru ķetnu purinādama, Bagira nicinoši izsaucās.

—   Ne jau ēsmai, bet tāpat prieka dēļ nobendēju.

Šausmu pilni čuksti atkal nošalca zvēru barā, un Hatija vērīgās, mazās, baltās acis pagriezās uz Šir Hana pusi.

—  Jā, prieka dēļ, — Šir Hans gari nostiepa. — Un tagad es atnācu padzerties un noskaloties. Vai ir kāds, kas man to var liegt?

Bagiras mugura sāka liekties kā bambuskoks vētra, bet Hatijs pacēla snuķi un mierīgi runāja.

—   Tu nonāvēji prieka dēļ? — viņš jautāja, un, kad Hatijs jautā, tad labāk atbildēt. ,

—   Taisni tā. Man bija tiesības to darīt, tā ir mana nakts. Tu jau zini, ak, Hatij, — Šir Hans runāja gandrīz pieklājīgi.

—   Jā, zinu, — Hatijs atbildēja, bet pēc brītiņa piebilda. — Vai esi padzēries?

—   Šai naktij pietiks.

—   Tad ej. Upe ir dzeršanai, nevis apgānīšanai. Neviens cits kā vien Klibais tīģeris nelielītos ar savām tiesībām tādā laikā, kad — kad mēs visi ciešam — Cilvēki un Džungļu iemītnieki. Tīrs vai netīrs, taisies projām uz savu midzeni, Šir Han!

Pēdējie vārdi noskanēja kā sidraba taures, un Hatija trīs dēli paspēra pussoli uz priekšu, kaut gan tas nebija vajadzīgs. Neuzdrošinādamies pat ieņurdēties, Sir Hans aizšmauca, jo zināja — un tas katram zināms, — ka galu galā Hatijs tomēr ir un paliek Džungļu valdnieks.

—   Par kādām tiesībām Sir Hans runāja? — Mauglis iečukstēja Bagirai ausī. — Cilvēkus nogalināt vienmēr ir kauna darbs, tā teikts Likumā. Un tomēr Hatijs saka-

—   Pavaicā viņam pašam. Es nezinu, Mazais Brāli. Vai ir tiesības vai nav, bet, ja Hatijs nebūtu ierunājies, tad es to klibo slepkavu būtu pārmācījusi. Nākt pie Mieraklints tūliņ pēc cilvēka noslepkavošanas un vēl lielīties, to var vienīgi šakālis. Turklāt viņš saduļķoja labo ūdeni.

Mauglis kādu brīdi kavējās, lai sadūšotos, jo neviens neuzdrošinājās tā uzreiz Hatiju tieši uzrunāt, un tad iesaucās:

—   Kas tās Sir Hanam par tiesībām, ak Hatij?

Abos krastos atbalsojās viņa vārdi, jo visi Džungļu iemītnieki ārkārtīgi ziņkārīgi, un viņi tikko bija redzējuši kaut ko tādu, ko neviens, izņemot Balu, kas izskatījās ļoti noraizējies, kā likās, nesaprata.

—   Tā ir sena teika, — Hatijs atbildēja, — teika, kas vecāka par Džungļiem. Esiet klusi, jūs tur, krastmalās, un es jums pastāstīšu šo teiku.

Pāris minūšu meža cūku un bifeļu starpā notika grūstīšanās un spiešanās, un tad baru vadoņi cits pēc cita ierūcās: «Mēs gaidām,» — un Hatijs pavirzījās uz priekšu, kamēr dīķī pie Mieraklints atradās gandrīz līdz ceļiem ūdenī. Novājējis, krunkainu ādu un dzelteniem ilkņiem, viņš tomēr bija tas, par ko viņu turēja Džungļu iemītnieki, — viņu valdnieks.

—  Jūs zināt, bērni, — viņš iesāka, — ka par visu vairāk jūs baidāties no Cilvēka.

Bija dzirdama vispārēja piekrišana.

—   Šī teika zīmējas uz tevi, Mazais Brāli, — Bagira Mauglim sacīja.

—   Uz mani? Es taču esmu pie Bara piederīgs — Brīvas Cilts brīvs mednieks, — Mauglis atbildēja. — Kāda daļa man gar Cilvēku?

—   Un jūs nezināt, kādēļ baidāties no Cilvēka, — Hatijs turpināja. — Tas bijis tā. Džungļu senatnē — neviens nezina, kad tas bijis, — mēs, cits no. cita nebaidīdamies, visi kopā dzīvojuši Džungļos. Tolaik šāda sausuma neesot bijis, lapas, ziedi un augļi plaukuši un brieduši vienā un tai pašā kokā, un mēs neko citu neesot ēduši kā vienīgi lapas, ziedus, zāli, augļus un koku mizu.

—   Priecājos, ka neesmu tolaik dzimusi, — Bagira izsaucās. — Koku miza noder vienīgi nagu asināšanai.

—   Un Džungļu valdnieks bijis Ziloņu Pirmtēvs Tājs. Viņš ar savu snuķi izcēlis Džungļus no dziļiem ūdeņiem, un, kur viņš ar ilkņiem zemē dzinis vagas, tur sākušas tecēt upes, kur uzspēris ar kāju, tur izcēlušies skaidrūdens avoti, un, kad viņš, snuķi izslējis, taurējis — tā, — tad koki radušies. Tā Džungļus radījis Tājs, un tā man šo teiku stāstīja.

—   Šai stāstā netrūkst pārspīlējumu, — Bagira čukstēja, un, roku mutei priekšā aizlicis, Mauglis smējās.

—   Tos laikos neesot bijis ne labības, ne meloņu, ne piparu, ne cukurniedru, ne arī būdiņu, kādas jūs visi esat redzējuši, un Džungļu iemītnieki nekā neesot zinājuši par Cilvēku, bet dzīvojuši saderīgi vienkopus kā viens pulks. Bet drīz pēc tam viņi sākuši ķildoties ēsmas dēļ, kaut gan ganību bijis visiem pietiekami. Viņi kļuvuši slinki. Katrs gribējis paēst tur, kur gulējis, kā mēs vēl tagad dažreiz darām, kad uznāk pavasara ražīgais lietus. Ziloņu Pirmtēvs Tājs bijis aizņemts savā darbā, jaunos džungļus iekārtojot un ievadot upes to gultnēs. Viņš nav paspējis visur būt klāt un tādēļ iecēlis Tīģeru Pirmtēvu par Džungļu pārvaldnieku un tiesnesi Džungļos, pie kā Džungļu iemītnieki varējuši griezties ar savām sūdzībām. Tos laikus arī Tīģeru Pirmtēvs, tāpat kā citi, pārticis no augļiem un zāles. Viņš bijis tikpat liels kā es un ļoti skaists, viscaur vīteņaugu dzelteno ziedu krāsā. Tais jaukajās dienās, kad Džungļi vēl bijuši jauni, viņa spalvā nav bijis ne mazākās svītriņas, ne plankumiņa. Visi Džungļu iemītnieki bezbailīgi nākuši pie viņa, un viņa teiktais vārds bijis likums visos Džungļos. Iegaumējiet: toreiz mēs visi bijusi kā viena cilts. Te kādā naktī divi brieži sākuši ķildu ganību dēļ — ķildu, kādu jūs tagad izcīnāt ar ragiem un priekškājām, — un, stāsta, ka tad, kad abi ķildnieki ieradušies sūdzēties pie tiesneša Tīģera, kas gulējis puķēs, viens briedis viņu pagrūdis ar saviem ragiem un Tīģeru Pirmtēvs piemirsis, ka viņš ir Džungļu pārvaldnieks un tiesnesis, uzklupis briedim un pāršķēlis tam kaklu.

Līdz tai naktij neviens no mums neesot ticis nogalināts, un, redzēdams savu darbu un apskurbis no svaigo asiņu smakas, Tīģeru Pirmtēvs devies prom ziemeļu purvājos, bet mēs, palikuši Džungļos bez tiesneša, sākuši savā starpā plēsties. Tājs uzdzirdis troksni un pārnācis atpakaļ; vieni viņam stāstījuši šā, otri atkal tā, bet viņš redzējis beigto briedi puķēs guļam un jautājis, kas to nogalinājis; tomēr neviens viņam nav gribējis stāstīt, jo asiņu smaka visus apskurbinājusi, kā tas vēl šobaltdien pie mums notiek. Mēs skraidelējuši pa malu malām, lēkādami, klaigādami un galvas kratīdami. Tādēļ Tājs pavēlējis Džungļu zemzarainajiem kokiem un vijīgajiem staipeknājiem apzīmēt brieža nonāvētāju, lai viņš varētu to atrast. Tājs prasījis: «Kurš tagad vēlasbūt par Džungļu pārvaldnieku?» Tad izlēcis no zariem PelēkaisPērtiķis un sacījis: «Tagad es gribu būt par Džungļu pārvaldnieku.» Tājs pasmējies un teicis: «Lai notiek,» — un saniknots aizgājis.

Bērni, jūs pazīstat Pelēko Pērtiķi. Toreiz viņš bijis tāds pats kā tagad. Sākumā viņš sataisījis gudru seju, bet jau pēc britiņa sācis kasīties un kāpelēt augšup un lejup koku zaros, un, kad Tājs ieradies, tas atradis Pelēko Pērtiķi karājamies koka zarā ar galvu lejup un visādi ņirgājamies par tiem, kas stāvējuši zem koka, un tie savukārt atkal zobojušies par viņu. Un tā Džungļosneesot bijis nekāda Likuma — vienīgi muļķīgas pļāpas un bezjēdzīgi vārdi.

Tad Tājs sapulcinājis mūs visus un teicis: «Pirmais jūsu pārvaldnieks ieviesa Džungļos Nāvi, otrais — Kaunu. Tagad pienācis laiks ievest kādu Likumu un tādu Likumu, kuru jūs neviens neiedrošinātos pārkāpt. Nu jums jāmācās pazīt Bailes, un, kad jūs tās būsiet atraduši, tad sapratīsiet, ka tas ir jūsu vadonis,, un cits nāks pats no sevis.» Tad mēs, kas te Džungļos, jautājuši: «Kas ir Bailes?» Un Tājs atbildējis: «Meklējiet, kamēr atrodat.» Un tā mēs klīduši šurp un turp pa Džungļiem, Bailes meklēdami, un drīz vien bifeļi

—   Uh! — nopūtās bifeļu vadonis Misa piekrastes smiltājā.

—   Jā, Misa, tie bijuši bifeļi. Tie atgriezušies ar ziņu, ka kādā alā Džungļos sēžot Bailes un tām neesot spalvu, tās staigājot uz pakaļkājām. Tad mēs visi, kas Džungļos, sekojuši bifeļiem, līdz nonākuši pie alas, kuras priekšā stāvējušas Bailes. Tās bijušas bez spalvām, kā bifeļi jau stāstījuši, un staigājušas uz pakaļkājām. Mūs ieraugot, Bailes iekliegušās, un balss iedvesusi mums tās bailes, kādas sajūtam vēl šobaltdien, un mēs metušies bēgt, cits citu pagrūzdami un samīdami, jo mēs bijuši ļoti izbijušies. Tanī naktī, kā man stāstīja, mēs Džungļos vairs neesot gulējuši visi vienuviet kā parasti, bet katra cilts novietojusies savrup — cūkas ar cūkām, brieži ar briežiem, rags pie raga, nags pie naga — līdzīgs ar līdzīgu, — un trīcēdami gulējuši Džungļos.

Vienīgi Tīģeru Pirmtēvs neesot bijis pie mums, jo vēl arvien slapstījies ziemeļu purvājos, un, kad līdz viņam nonākusi ziņa

•par to Būtni, ko mēs citi redzējuši alā, viņš teicis: «Es došos turp un nolauzīšu tai sprandu.» Viņš joņojis augu nakti, kamēr •nokļuvis pie alas, bet koki un vīteņaugi atcerējušies Tāja pavēli, noliekuši līganos zarus un, pārvilkdami pirkstus pār viņa muguru, sāniem, pieri un vaigiem, viņu tā skrejot apzīmējuši. Kur vien koki pieskārušies viņa dzeltenajai spalvai, tur palikuši plankumi un svītras. Un šīs svītras vēl šobaltdien nēsā viņa pēcnācēji! Kad viņš nonācis pie alas, Bailes — Kailais Radījums izstiepis roku un nosaucis viņu par «Lāsaino, kas naktīs apkārt blandās», un Tīģeru Pirmtēvs izbijies un kaukdams •devies atpakaļ purvājos.

Zodu ūdenī paslēpdams, Mauglis klusi iesmējās.

— Viņš kaucis tik skaļi, ka Tājs uzdzirdis un jautājis: «Kas tev kaiš?» Bet Tīģeru Pirmtēvs pacēlis purnu pret jaunradītajām debesīm, kas tagad jau tik vecas, un teicis: «Atdod man manu varu, ak Tāj. Es esmu apkaunots visu Džungļu priekšā, jo bēgu oo Bezspalvainā Radījuma, kas mani nosauca nekrietnā vārdā.» «Kāpēc?» Tājs jautājis. «Tāpēc, ka esmu notraipīts ar purva dūņām,» Tīģeru Pirmtēvs atbildējis. «Ej izpeldies un pavāļājies mitrā zālē, un, ja tās būs purva dūņas, tad droši vien noies,» Tājs sacījis. Un Tīģeru Pirmtēvs plunčojies un vāļājies, ilgi vāļājies, līdz Džungļi viņa acu priekšā sākuši riņķī griezties, un tomēr pat niecīgākais plankumiņš viņa spalvā neesot nozudis, bet Tājs, viņu vērodams, smējies. Tad Tīģeru Pirmtēvs teicis: «Ko esmu nodarījis, ka pār mani nākusi tāda sodība?» Tājs atteicis: «Tu esi nogalinājis briedi un tā Džungļos palaidis brīvībā Nāvi; un līdz ar Nāvi ir ieradušās Bailes, un tagad Džungļu iemītnieki baidās cits no cita, tāpat kā tu baidies no Bezspalvainā Radījuma.» Tīģeru Pirmtēvs atbildējis: «No manis viņi nekad nebaidīsies, jo es viņus pazīstu jau no sākta gala.» Tājs teicis: «Ej un raugi.» Tīģeru Pirmtēvs tekājis gan šurp, gan turp un skaļā balsī aicinājis briežus, meža cūkas, samburus, ežus un visus Džungļu iemītniekus, bet tie visi bēguši no sava bijušā Tiesneša, jo viņi baidījušies no tā.

Tad Tīģeru Pirmtēvs nācis atpakaļ, viņa lepnums bijis salauzts, un, dauzīdams galvu pret zemi un ar visām četrām kājām zemi kārpīdams, teicis: «Atceries, reiz es biju Džungļu valdnieks! Neaizmirsti mani, ak Tāj. Lai mani bērni atceras, ka reiz es biju neapkaunots un bezbailīgs!» Un Tājs sacījis: «Es izpildīšu tavu vēlēšanos, jo mēs abi esam redzējuši Džungļu tapšanu. Katru gadu vienā naktī tev un taviem pēcnācējiem viss būs tā, kā bija

pirms brieža nonāvēšanas. Un, ja šinī vienīgajā naktī jūs sastapsiet Bezspalvaino Radījumu — tā vārds ir Cilvēks, — jums nebūs jābaidās no viņa, bet viņš bīsies no jums, it kā jūs būtu Džungļu tiesneši un visu lietu valdnieki. Iežēlojies par viņu šinī viņa baiļu pilnajā naktī, jo tagad tu zini, kas ir Bailes.»

Tīģeru Pirmtēvs atbildējis: «Esmu ar mieru.» Bet, kad pēc tam dzerdams viņš ieraudzījis ūdenī atspīdam melnās svītras gar sāniem un atcerējies vārdu, kādā viņu nosaucis Bezspalvainais Radījums, viņu pārņēmušas dusmas. Visu gadu viņš pavadījis purvos, gaidīdams, kad Tājs pildīs savu solījumu. Kādā naktī, kad Mēneša Šakālis (Vakarzvaigzne) spoži mirgojis pār Džungļiem, viņš jutis, ka viņa nakts pienākusi, un devies uz alu sastapt Bezspalvaino Radījumu. Un noticis, kā Tājs pareģojis: Bezspalvainais Radījums nokritis viņa priekšā zemē, un Tīģeru Pirmtēvs viņam iesitis un pārlauzis mugurkaulu. Jo domājis, ka Džungļos esot tikai viens tāds Radījums un ka nu viņš Bailes nogalinājis. Apošņādams savu upuri, viņš dzirdējis Tāju nākam no ziemeļu mežiem, un drīz atskanējusi Ziloņu Pirmtēva balss, gluži tāda pati, kādu jūs to tagad dzirdat

Izkaltušajos, plaisainajos kalnos atskanēja pērkona grāvieni, bet lietu tie nenesa — vienīgi zibeņi noplaiksnījās viņpus kalnu grēdām, — un Hatijs turpināja:

— Tāda bijusi tā balss, ko viņš itzdzirdis, un tā jautājusi: «Vai tāda tava žēlastība?» Tīģeru Pirmtēvs aplaizījis lūpas un teicis: «Kas ir? Es nogalināju Bailes.» Bet Tājs sacījis: «Ak aklais muļķi! Tu esi-atraisījis Nāvei kājas, un viņa sekos tev pa pēdām, kamēr tu nobeigsies. Tu cilvēku esi iemācījis nonāvēt!»

Neatkāpdamies no sava upura, Tīģeru Pirmtēvs teicis: «Viņš ir tāds pats kā briedis. Baiļu vairs nav. Tagad es atkal tiesāšu Džungļu iemītniekus.»

Bei Tājs sacījis: «Nekad vairs Džungļu iemītnieki nenāks pie tevis. Nekad viņi nešķērsos tavu taku, negulēs tavā tuvumā un nesekos tev, nedz ganīsies tava midzeņa apkaimē. Vienīgi Bailes sekos tev un ar belzienu, kura tu nemanīsi, piespiedīs tevi paklausīt to iegribām. Tās pavēlēs zemei atvērties zem tavām kājām, vīteņaugiem apvīties ap tavu kaklu, koku stumbriem saaugt kopā daudz augstāk, nekā tu spēj pārlēkt, un, beidzot, novilks tev ādu, lai kādreiz ietītu tajā savus salstošos bērnus. Tu nežēloji, un tāpat neviens tevi nežplos.»

Tīģeru Pirmtēvs bijis drosmes pilns, jo vēl neesot bijusi galā viņa Nakts, un atbildējis: «Tāja Solījums paliek Tāja Solījums.

Viņš taču neatņems man manu Nakti?» Tājs atbildējis: «Tava Nakts paliek tava, kā esmu teicis, bet par to tev būs jāsamaksā. Tu Cilvēku iemācīji nonāvēt, un viņš nav kūtrs skolnieks.»

Tīģeru Pirmtēvs sacījis: «Te viņš ir zem manām kājām, un viņa mugurkauls ir pušu. Paziņo Džungļos, ka esmu nonāvējis Bailes.»

Tad Tājs pasmējies un teicis: «Tu esi nogalinājis vienu no daudziem, bet tev pašam jāziņo Džungļiem, jo — tava Nakts beigusies!»

Ataususi diena. No alas iznācis kāds cits Bezspalvainais Radījums, ieraudzījis uz taciņas nonāvēto un pie tā Tīģeru Pirmtēvu un satvēris nūju ar smailu galu — —

—   Arī tagad viņi met priekšmetu ar smailu galu, kas ieduras, — no krasta nočabinādama, Sahi teica. Sahi, kuru gondi sauc par Ho-Iguo, šie ļaudis uzskata par gardāko maltīti, un tādēļ viņa kaut ko zināja par gondu ļauno mazo cirvīti, kas virpuļo gaisā kā spāre.

—   Tā bijusi nūja ar asu galu, kādu viņi iemien lāču bedres dibenā, — sacīja Hatijs, — sviesta tā ieurbušies ddļi Tīģeru Pirmtēva sānos. Un tā nu noticis, kā Tājs teicis, jo Tīģeru Pirmtēvs kaukdams skraidījis šurp turp pa Džungļiem, kamēr aso nūju izrāvis, un Džungļos visi dabūjuši zināt, ka Bezspalvainais Radījums var arī notālēm sist, un tādēļ sākuši vēl vairāk baidīties. Un tā noticis, ka Tīģeru Pirmtēvs iemācījis Bezspalvaino Radījumu nogalināt — jūs jau zināt, kādas ciešanas tas mūsu ciltij kopš tā laika sagādā — gan ar cilpām, gan lamatām, gan slepeniem slazdiem, lidojošām nūjām, dzēlīgām mušām, kas izlido no baltu dūmu mutulīša (te Hatijs domā bisi), gan ar Sarkano Puķi, kas izdzen mūs klajumā. Tomēr vienu nakti gadā Bezspalvainais Radījums bīstas no Tīģera, kā Tājs solījis, un Tīģeris nav devis viņam iemesla nebīties. Kur vien sastapdams, viņš nonāvē to, atcerēdamies, kā tas kādreiz apkaunojis Tīģeru Pirmtēvu. Bet citādi Bailes lodā Džungļos dienu un nakti.

—  Ahi! A-ū-ū! — nopūtās briedis, domādams, ko tas viņiem nozīmē.

—   Un tikai tad, kad vienas lielas Bailes nāk pār mums visiem, kā, piemēram, tagad, mēs spējam piemirst savas sīkās bailītes un pulcējamies vienuviet, kā tas acumirkli redzams.

—  Vai tikai vienā naktī Cilvēks baidās no Tīģera? — Mauglis ierunājās.

—   Tikai vienā naktī, — Hatijs atbildēja.

—   Bet es — bet mēs — bet visi Džungļi zina, ka Šir Hans divas trīs reizes mēnesī nogalina Cilvēku.

—   Taisni tā. Bet arī tad viņu nomāc bailes, un viņš uzklūp savam upurim no mugurpuses un, belzienu dodot, pagriež galvu sānis. Ja Cilvēks paskatītos viņā, viņš tūliņ aizmuktu. Bet savā Naktī viņš brīvi dodas ciematos. Viņš klejo starp būdām, pabāž galvu pa durvju šķirbu, un cilvēki krīt viņa priekšā, un tad viņš slepkavo. Vienu reizi tanī naktī.

—   Oli! — apveldamies ūdenī, Mauglis pie sevis sacīja. — Tagad es saprotu, kādēļ Šir Hans lika man uz viņu paskatīties. Labuma no tā viņam netika nekāda, jo viņa acis mana skatiena nevarēja panest, un — un es, nudien, viņa priekšā nekristu zemē. Bet es jau neesmu cilvēks, es piederu pie Brīvās Cilts.

—   Uinm! — Bagira sevī dobji norūca. — Vai Tīģeris iepriekš zina savu Nakti?

—   Viņš to nezina, līdz Mēneša Šakālis nav atmirdzējis pie vakarkrēslas skaidrajām debesīm. Dažreiz tā iekrīt sausā vasarā, dažreiz lietus laikmetā — šī vienīgā Tīģera Nakts. Un, ja nebūtu bijis Tīģeru Pirmtēva, tas nekad nebūtu noticis, un mēs neviens Bailes nepazītu.

Brieži skumji nopūtās, un Bagiras lūpas saviebās ļaunā smaidā.

—   Vai cilvēki arī zina šo teiku? — viņa jautāja.

—   Neviens to nezina, izņemot tīģerus un mūs — ziloņus, Tāja pēcnācējus. Un tagad jūs te pie ūdens to esat dzirdējuši. Esmu beidzis.

Hatijs iemērca snuķi ūdenī par zīmi, ka nevēlas vairs runāt.

—   Bet — bet — bet, — Balu uzrunādams, Mauglis iesāka, — bet kādēļ Tīģeru Pirmtēvs arī turpmāk neēda zāli, lapas un koku mizas? Viņš taču vienīgi sadragājis briedim mugurkaulu, bet nav to apēdis. Kas lika viņam ēst siltu gaļu?

—   Koki un vīteņaugi viņu apzīmēja un notriepa lāsainu, kādu mēs to redzam, Mazais Brāli. Tādēļ viņš vairs negribēja baudīt to augļus, un kopš tās dienas viņš sāka atriebties briežiem un citiem zāles ēdājiem, — Balu sacīja.

—  Tātad tu zināji šo teiku? Ha! Kādēļ es to nekad nebiju dzirdējis?

—   Tādēļ, ka Džungļi pārpilni ar tādām teikām. Ja es sāktu stāstīt, tad tām gala nebūtu. Vai laidīsi vaļā manu ausi, Mazais Brāli?

DŽUNGĻU LIKUMI

Lai jūs kaut mazliet iepazīstinātu ar Džungļu Likumu milzīgo dažādību, pamēģināšu dažus no tiem, ko pilda Vilku Cilts, attēlot dzejā (Balu gan mēdz noskandināt tos arvien kā dziesmu). Sādu likumu, protams, simtiem tūkstošiem, bet daži vienkāršākie šeit noderēs kā paraugi.

Tik sens un negrozāms kā debess dzīle katrs Džungļu likums šis; Un Vilkam, kas tos cieņā turēs, labi klāsies, bet, kas pārkāps, — pazudis. Tas līku loču izlokās un sazaro, — it visur klāt kā gars; Jā, Bara varenība — katrs vilks, bet vilka stiprums vienmēr — viņa Bars. No purna līdz pat astes galam mazgājies, dzer daudz, bet sargies pārdzerties: Nakts — medībām, to vērā liec; bet dienā nepiemirsti labi atpūsties. Lai Sakāls seko Tīģerim; to nepiemirsti, bērns, kad ūsas paaugušas tev, — Vilks — īstens medinieks, kas uzturu pa godam cenšas sagādāt pats sev. Ar Tīģeri un Lāci, tāpat Panteru, kas Džungļu dižvīri, jel esi vienmēr draugs, Un Klusētāju Hatiju tu nekaitini, — tad Liktens būs pret tevi vienmēr jauks. Ja Bars ar Baru Džungļos sastopas un nevēlas viens otram ceļu griezt, Tad paliec rāms un ļauji Baru vadītājiem ķildas šķirt un gudri spriest. Bet, cīņu uzsākot ar Bara Vilku, draugu negaidi, ved cīņu galā viens, Jo cīņas kārē citādi var iekaisties viss Bars, un uzvarētājs nebūsi tu viens. Ik Vilkam midzenis ir viņa īpašums, tam vienīgajam pieder tas; Ne Vadonis, ne Padome drīkst bāzt tur savu degunu, vērst acis redzīgās. Ik Vilkam midzenis kā mājvieta, bet, ja tas klajā vietā celts, Lai mājienu dod Padome, un viņa pienākums — to pārcelt biezoknī, kas netiek pelts.

Ja laupījums pirms pusnakts pagadās, tad netrokšņo, bet mierīgs notiesā, Jo, briežus aizbiedējot, būs tavi brāļi spiesti tukšā doties mājup atdusā. Sev, Vilkumātei, mazuļiem tu vari medīt, cik vien patīkas; Bet sargies nogalināt prieka dēļ un cilvēku nekad — tas septiņkārt tev jāsaka!

Ja nelaimējas vājākam, tu nelepojies, — Bara tiesības bez izšķiras Tiem tādas pat; pats mielodamies viņiem atmet galvas, kājas, ādiņas. Jo Bara laupījums starp visiem sadalāms un vienīgi uz vietas to Var ēst un dalīt, ievērojot Likumus, ja nevēlas, lai citi tevi nolinčo. Bet Vilka medījums tik Vilkam piederīgs, lai dara ko viņš grib; Bars viņam pieskarties drīkst tikai tad, ja Vilks to ļauj un Vilks to grib. Tik Mazuļtiesības ir citādas. Tie vienīgie, kam spēki aug, ne dilst; Kad Mednieks paēdis, tas ņemt var paliekas, — nav brīv pret to ne vārda bilst.

Bet Midzeņtiesības ir Matēs tiesības. No katra savos gados prasīt tiesu tā Drīkst saviem mazajiem, kas mitinās un aug tās mierīgajā pajumtē. » Un Alas tiesības, tās pieder Tēvainim, — sev pamedīt, kad prātā krīt; . Bars nav pār viņu kungs, tik Padome drīkst viņa darbus cildināt vai nosodīt.

Un, tā kā stiprākais un gudrākais var būt tik Vilku Vadonis, kam nags un zobs,

Tad viņa vārds ir Likums svēts, ja Likumos vēl palicis kur robs! Tā skan šie Džungļu Likumi, un to ir simtiem tūkstošiem; Bet tomēr Likums — PaklausiI — starp tiem ir tāds, kas pieskaitāms pie augstakieml

PURUNA BAGATA BRĪNUMDARBS

Tonakt, kad zeme sāka līgoties,

Mēs piezagusies satvērām aiz rokas to tūlīt.

Jo mīlēt to ikviens bija mācījies

Tā, kā tik izjust spēj — ne vārdos izsacīt. Un, kalns kad sāka grūt kā puvis tilts

Un lietū slīka viss ap mums, — Mēs viņu paglābām, mēs. Mazā Cilts.

Bet ai! Viņš neatgriezās vairs pie mums! Kā mēs lai izsakām, cik sirsnīgā Un dzi|ā mīlā viņu izglābām? Ai! Mūsu brālim miegot mūžībā, Nu vieni viņu gauži apraudam.

Languru gaudu dziesma.

Indijas ziemeļvakaru daļā reiz dzīvoja vīrs, kas bija kādas pusneatkarīgas valstiņas ministru prezidents. Viņš bija bramins, tātad tik augstas kastas, ka kasta kā tāda viņam vispār vairs daudz neko nenozīmēja. Arī viņa tēvs bija ieņēmis jau atbildīgu vietu kādā vecmodīgā indiešu galmā, kur ņudzēja grezni tērpti diedelnieki un slaisti. Pieaugot Puruns Dass noprata, ka vecie laiki pagājuši un, ja kāds grib tikt uz priekšu, tad tām jābūt labās attiecībās ar angļiem, apgūstot visu to, ko viņi uzskatīja par labu. Bet reizē ar to vietējo iedzīvotāju ierēdnim jāprot iegūt arī sava valdnieka labvēlība. Tā bija grūta spēle. Bet miermīlīgais, mazrunīgais, jaunais bramins, kas Bombejas universitātē bija baudījis priekšzīmīgu izglītību, nospēlēja to ļoti aukstasinīgi un soli pa solim nonāca līdz valstiņas ministru prezidenta amatam. īsi sakot, viņš kļuva varenāks par savu pavēlnieku maharadžu.

Kad nomira vecais valdnieks, kas vienmēr aizdomīgi bija nolūkojies uz angļiem, viņu dzelzceļiem un telegrāfiem, Puruns Dass ieguva arī viņa jaunā pēcnācēja — kāda angļa audzināšanā nodotā troņmantnieka laķvēlību; saziņā ar jauno valdnieku viņš dibināja skolas meitenēm, taisīja ceļus, atvēra bezmaksas aptiekas, sarīkoja lauksaimniecības izstādes un izdeva ik gadus zilo grāmatu «Valsts garīgā un materiālā attīstība», tā ka Ārlietu ministrija un Indijas valdība par to sajūsminājās, un nekad viņš nepiemirsa parūpēties, lai visu atzinību par jaunievedumiem saņemtu viņa valdnieks. Nebija daudz tādu valstiņu Indijā, kas bez ierunām pieņemtu angju jauninājumus, jo tās pretēji Purunam Dasam neticēja, ka angļiem noderīgais varētu būt aziātiem divkārt noderīgāks. Aizrādīdams, kā vienā otrā gadījumā rīkoties, ministru prezidents kļuva ieredzēts viesis pie vicekaraļiem, gubernatoriem un viņu vietniekiem, misionāriem-ārstiem un vienkāršiem misionāriem un angļu virsniekiem, kas ieradās pamedīt valsts mežos, un visiem tūristiem, kas aukstajā laikā klejoja pa Indiju. Savā brīvajā laikā viņš piešķīra stipendijas medicīnas un tirdzniecības studijām stingri pēc angļu parauga, kā arī sūtīja rakstus lielākajai Indijas dienas avīzei «Pionieris», paskaidrodams sava valdnieka nodomus un mērķus.

Beidzot viņš devās uz Angliju, no kurienes pārbraucot, viņam nācās samaksāt milzīgas summas priesteriem, jo pat tik augstas kastas bramins kā Puruns Dass, okeāna tumšos ūdeņus pārbraucot, zaudē tiesības uz savu kastu. Londonā viņš iepazinās un sarunājās ar katru, kas bija to vērts, — ar ļaudīm, kuru vārdi bija pazīstami visā pasaulē, — un pieredzēja daudz vairāk, nekā, mājās pārbraucis, stāstīja. Universitātes bija viņu iecēlušas par savu goda biedru, viņš bija teicis runas un sarunājies ar grezni tērptām angļu dāmām par Indijas sociālām reformām, līdz visa Londona kā vienā mutē skandināja: «Tas ir apburošākais cilvēks» kādu mēs jebkad viesību pusdienās esam sastapuši, kopš šādas pusdienas pastāv!»

Ierodoties Indijā, viņu apņēma slavas spožums, jo atbrauca pats vicekaralis, lai maharadžu apbalvotu ar dimantiem, lentām un emalju rotāto Indijas Zvaigznes Lielo Krustu, un šīs ceremonijas brīdī, lielgabaliem dārdot, Puruns Dass tika iecelts par Indijas Impērijas Bruņinieku Ordeņa Komturu, tā ka viņa vārds tagad skanēja: sers Puruns Dass, I. I. O. K.

Tanī vakarā vicekaraļa plašajā teltī pie bagātīgi klātā pusdienu galda, goda zīmi un ordeņa lentu pie krūtīm, viņš piecēlās un, atbildēdams sava pavēlnieka uzsauktajiem ilga mūža vēlējumiem, teica tik spīdošu runu, kādu tikai nedaudzi angļi pārspētu.

Mēnesi vēlāk, kad pār pilsētu atkal bija nolaidies saules svel-

11* m mes klusums, viņš izdarīja kaut ko tādu, ko anglis ne sapnī nebūtu iedomājies — viņš nomira, vismaz attiecībā uz pasaulīgām lietām. Viņa dārgakmeņiem rotātais ordenis nonāca atpakaļ Indijas valdības rokās, un tika iecelts jauns ministru prezidents, kuram darbā stājoties sākās pārmaiņas arī visās viņam pakļautajās iestādēs. Priesteri zināja, kas noticis, bet tauta tikai minēja; Indija jau ir vienīgā zeme pasaulē, kur katrs var darīt, kas viņam tīk, un kur neviens neprašņā, kāpēc tā dara. Arī to, ka sers Puruns Dass, I. I. O. K-, bija apmainījis savu augsto kārtu, greznās pilis un varu pret ubaga trauciņu un iedzeltenu sanjasi. jeb svētceļnieka tērpu, neuzskatīja par kaut ko ārkārtīgu. Kā senos likumos teikts, divdesmit gadus viņš pavadījis kā jauneklis, divdesmit gadus turējies kā cīnītājs — kaut gan savā mūžā nebija ieroča ne rokā ņēmis — un divdesmit gadus skaitījies kā ģimenes galva. Savu bagātību un varu viņš bija izlietojis tur, kur to atzinis par vajadzīgu; saņēmis cildinājumus, kad tādi bija pagadījušies viņa dzīves ceļā; tuvu un tālu viņš bija redzējis ļaudis un pilsētas, un ļaudis un pilsētas bija cēlušies un viņu godinājuši. Un tagad viņš pameta visu to, kā cilvēks pamet mēteli, kad tas viņam vairs nav vajadzīgs.

Kad viņš vientulis, basām kājām, ar antilopes ādu uz pleciem, spieķi ar vara rokturi un brūna, spodrināta kokoskoka ubaga trauciņu rokā, acis nolaidis, izgāja pa pilsētas vārtiem, viņam aiz muguras atskanēja cietokšņa lielgabalu dārdi par godu viņa laimīgajam pēctecim. Puruns Dass pamāja ar galvu. Šī dzīve nu bija izdzīvota, tā viņam tagad šķita tikpat vienaldzīga kā neskaidrs pagājušās nakts sapnis. Viņš bija sanjasi, bezpajumta klaidonis, ubags, kas savu dienišķo maizi izlūdzas no līdzcilvēkiem; un, kamēr vien ir vēl maizes kumoss, ko dalīties, — Indijā badu necieš ne priesteris, ne ubags. Savā mūžā Puruns Dass nebija gaļas ne mutē ņēmis un ļoti reti baudījis zivis. Viņa gada izdevumi uzturam nesniedzās pāri piecām mārciņām sterliņu pat tanī laikā, kad viņš bija vairāku miljonu neierobežots saimnieks. Jau tad, kad Londonā viņu godināja, viņš bija sapņojis par klusumu un mieru — par tālo, balto, putekļaino, basu kāju nopēdoto Indijas ceļu, par nemitīgo, lēno kustību pa to, par rūgto dūmu mutuļiem, kas vakara krēslā vīdamies pacēlās no ugunskuriem zem vīģeskokiem, kur ceļinieki sēdēja un ieturēja vakara maltīti.

Kad pienāca šā sapņa piepildīšanas laiks, ministru prezidents sāka rīkoties, un dienas trīs vēlāk daudz vieglāk būtu atrast bezgalīgā Atlantijas okeāna viļņos ūdens burbuli nekā ieraudzīt Purunu Dasu miljoniem lielā klejotāju indiešu drūzmā.

Vakaros viņš paklāja savu antilopes ādu tur, kur tumsa viņu pārsteidza — dažreiz kādā sanjasi klosterī, kas atradās ceļmalā, citreiz pie Kala Pir dievības svētnīcas māla pīlāriem, kur jogi — kāda cita svēto nošķira — viņu uzņēma kā tādu, kas saprot savas kastas un šķiras nozīmi; dažreiz kāda indiešu ciemata nomalē, kur bērni viņam nemanot pienesa vecāku pagatavotu ēdienu, vai atkal klajās ganībās, kur viņa ugunskura spožā liesma modināja miegainos kamieļus. Purunam Dasam jeb — kā viņš pats sevi tagad dēvēja — Purunam Bagatam tas bija gluži vienalga. Zeme, ļaudis un dienišķā maize visur bija viena un tā pati. Bet gluži neapzinīgi kājas viņu nesa uz ziemeļiem un rītiem — no dienvidiem uz Rotaku, no Rotakas uz Kernulu, no Kernulas uz Samana drupām un tad tālāk uz augšu pa izsīkstošās Gedžera upes gultnes krastiem, kas pieplūst ar ūdeni vienīgi tad, kad kalnos līst lietus, līdz kādā jaukā dienā viņš ieraudzīja tālumā vareno Himalaju grēdas.

Puruns Bagats pasmaidīja, jo atcerējās, ka viņa māte — īsta kalniete, kas pastāvīgi ilgojusies pēc dzimtenes sniegiem, — cēlusies no Kuļu ceļa apgabala Radžputu braminiem un ka ikviens, kura dzīslās rit kaut niecīgākā himalajiešu asiņu pilīte, nokļūst beidzot tur, kur dzimis.

— Tur, — sacīja Puruns Bagats, kāpdams augšup pa slīpo Sevalika kalnu nogāzi, kur auga septiņžuburainiem lukturiem līdzīgi kaktusi, — tur es apmetīšos un gūšu visu lietu izpratni.-

Un Himalaju kalnāju skaudrie vēji nošalca viņam gar ausīm, kad viņš nogriezās uz ceļa, kas aizvijās uz Simlu.

Pa šo ceļu viņš visā savā godībā, jātnieku pavadībā, pakaviem klaudzot, pēdējo reizi bija braucis, lai apmeklētu labsirdīgo un laipno vicekarali; un viņi abi bija veselu stundu sarunājušies par kopīgiem paziņām Londonā un par to, kā tauta Indijā skatās uz notikumiem. Šoreiz Puruns Bagats negāja kādu apmeklēt, bet atspiedās pret gatves žoga margām un raudzījās krāšņajā līdzenumā, kas atradās četrdesmit jūdzes lejāk, kamēr kāds vietējais kārtībnieks muhamedānis viņam atgādināja, ka viņš traucējot satiksmi; un Puruns Bagats godbijīgi noliecās Likuma priekšā, jo zināja tā vērtību un tagad pats meklēja sev Likumu. Viņš gāja tālāk un tonakt pārgulēja kādā tukšā būdā Cota Simlā, kas izskatījās, it kā tā atrastos pašā pasaules malā, kaut gan tas bija tikai viņa ceļojuma sākums. Viņš gāja pa Himalaju—Tibetas ceļu, mazu, pēdas desmit platu taku, kas iecirsta cietajās klintīs vai dažviet iet pāri pār tūkstoš pēdu dziļām aizām pa resniem baļķiem; tā aizvijās siltās, miklās, no visām pusēm kalnu iežogotās ielejās, aizlocījās krustām šķērsām kailajās, zaļganajās kalnu šķautnēs, kur saule svilināja kā ceplī, vai iegriezās rasotajos, tumšajos biezokņos, kur milzu papardes aizsedza koku stumbrus no saknēm līdz pat galotnēm un kur fazāni sasaucās ar savām mātītēm. Ceļā viņš sastapa Tibetas ganus ar viņu suņiem un aitu bariem, katrai aitai mugurā bija uzsiets mazs maisiņš ar boraku; klejotājus malkas cirtējus un mēteļos un vilnas segās tinušos Tibetas Lamas, kuri devās pa Indiju svētceļojumā; mazo vientuļo kalnu valstiņu sūtņus, kuri auļos trieca savus daždažādiem vizuļiem apkārtos ābolainos ponijus, vai kāda radžas greznu kavalkādi, kurš devās kādu apmeklēt. Bet gadījās, ka visā garās, skaidrās dienas laikā viņš neredzēja neviena cita kā vien tumšo lāci, kas rūca un rakņājās dziļi ielejā. Ceļojumu uzsākot, pasaulīgās dzīves troksnis vēl joprojām šalkoja viņa ausīs kā dobja dunoņa tunelī pēc tam, kad vilciens izgājis tam cauri, bet, kad viņš aiz sevis bija pametis Mutiani kalnu pāreju, tas viss bija galīgi izgaisis, un Puruns Bagats palika viens ar sevi un brīnīdamies un prātodams soļoja arvien tālāk, raudzīdamies uz zemi, bet garā paceldamies līdzi mākoņiem.

Vienā vakarā, kad viņš bija šķērsojis visstāvāko kalnu pāreju, kāda vien bija gadījusies viņa ceļā, — kur bija kāpis divas dienas, — viņš nonāca pie sniegoto kalnu virsotnēm, kas ieslēdza visu apkārtni, kur piecpadsmit vai divdesmit tūkstošu pēdu augstie kalni šķita akmens sviediena tālumā, kaut gan atradās piecdesmit līdz sešdesmit jūdzes tālu. Kalnu pāreju vaiņagoja biezs, tumšs deodaru, valriekstu, savvaļas ķiršu, olīvkoku un savvaļas bumbieru mežs, kur pārsvarā tomēr bija deodari, šie Himalaju ciedri; un deodaru paēnā atradās pamestā Kali jeb Durgas, sauktas arī Sitela, dievības svētnīca; šo dievību dažreiz pielūdza kā glābēju pret briesmīgo baku slimību.

Puruns Dass cieši noslaucīja akmens klonu, uzsmaidīja elku tēlam, kas stāvēja viņa priekšā, zobus atņirdzis, uzmūrēja aiz svētnīcas no māliem mazu pavardiņu ugunskuram, izklāja uz svaigu skuju guļvietas savu antilopes ādu un, bairagi — savu spieķi ar vara rokturi — padusē pasitis, apsēdās atpūsties.

Tūdaļ viņa skatieniem pavērās klaja, apmēram pusotra tūkstoša pēdu liela, nolaidena nogāze, kuras pakājē, kraujai pieglaudies, bija redzams mazs, velēnu jumtiem klātu akmens būdiņu ciemats.: Ciematam visapkārt atradās mazi, terasveidīgi tīrumi, kas izskatījās kā raibi priekšauti uz kalna ceļgaliem, bet mazos aplokos ganījās govis, kas šķita gluži kā vaboles. Dziļajā ielejā raugoties, skatienu maldināja priekšmetu apmēri, un nebija viegli uzreiz iedomāties, ka tas, kas pretējā piekalnē izskatījās kā zemu krūmu puduris, patiesībā bija ap simt pēdu augstu' priežu mežs. Puruns Bagats redzēja ērgli lidojam pār milzīgi dziļo ieleju, bet, nolidojis mazāk nekā pusceļu, lielais putns saruka niecīgā punktiņā. Šurp turp pār ieleju peldēja izklaidu mākoņi, te pieskardamies kraujo kalnu šķautnēm, te paceldamies vienādā augstumā ar kalnu pārējām, izgaisdami zilā debesu dzidrumā. «Šeit es atradīšu mieru,» Puruns Bagats noteica.

Nostaigāt simtiem pēdu augšup vai lejup stāvajās klintīs kalnu iedzīvotājiem tīrais nieks, un, tiklīdz ciemata ļaudis pamanīja dūmus pamestajā svētnīcā, viņu priesteris devās kalnā apsveikt svešinieku.

Uztverot Puruna Bagata skatienu — tā cilvēka skatienu, kas bija radis tūkstošiem pavēlēt, — viņš paklanījās līdz zemei un, ne vārda neteicis, paņēma ubaga trauciņu, devās atpakaļ uz ciematu un sacīja:

—   Beidzot pie mums ieradies svēts cilvēks. Es nekad neesmu tāda cilvēka redzējis. Viņš ir no ielejām, bet gaišu seju, — viņš ir braminu bramins.

Tad visas ciemata sievas vaicāja:

—   Vai tev šķiet, ka viņš paliks pie mums?

Un katra centās Bagatam pagatavot visgaršīgāko maltīti. Kalnu iedzīvotāju iztika ir ļoti vienkārša, bet no griķiem, kukurūzas, rīsiem, sarkanā pipara, mazām, turpat mazās ielejas upītē zvejotām zivīm un medus, kas ņemts no akmens sienās ietaisītiem, dūmvadiem līdzīgiem stropiem, no kaltētiem aprikoziem, ingvera un auzu miltu plācenīšiem krietna saimniece var pagatavot labus gardumus. Un tā pildījās trauciņš, kuru priesteris aiznesa Bagatam.

Vai viņš nodomājis šeit palikt? — vaicāja priesteris. Varbūt viņam vajadzēšot hela — mācekļa, kas palīdzētu dāvanas vākt? Vai esot sega, ar ko aizsargāties pret aukstumu? Vai ēdiens bijis garšīgs?

Puruns Bagats ēda un pateicās devējam. Jā, viņš esot gan nodomājis palikt. Ar to pilnīgi pietiekot, priesteris teica. Lai noliekot vien dāvanu trauciņu aiz svētnīcas, iedobumā starp divām saknēm, tad katru dienu Bagats būšot paēdis, jo ciemata ļaudis jūtoties pagodināti, ka tāds cilvēks — pie siera vārdiem priesteris kautrīgi uzlūkoja Bagatu — dzīvojot viņu tuvumā.

Ar to dienu Puruna Bagata klejošana izbeidzās. Viņš bija sasniedzis, ko vēlējies: mieru un plašumu. No šā brīža laiks it kā apstājās, un, pie svētnīcas ieejas sēdēdams, viņš nevarēja pateikt, vai ir dzīvs vai miris; vai ir cilvēks, kas valda pār saviem locekļiem, vai daļa no kalniem, mākoņiem, lietus un saules mirdzuma. Simtiem un atkal simtiem reižu viņš pie sevis klusi atkārtoja kādu vārdu, līdz beidzot šķita, ka viņš arvien vairāk un vairāk atsvabinās no savas miesas smaguma un traucas pretī kāda šausmīga atklājuma durvīm; bet, kolīdz šīs durvis pavērās, miesa vilka viņu atpakaļ un, skumju mākts, viņš juta, ka ieslīgst atkal Puruna Bagata vecajā miesas graustā.

Katru rītu pilnais ubaga trauciņš klusi tika nolikts sakņu sazarojuma iedobumā aiz svētnīcas. Dažreiz trauciņu atnesa pats priesteris, citreiz pa taku nāca kāds uz īsu laiciņu ciematā apmeties Ladakas tirgotājs, domādams ar šādu darbu iegūt dievu labvēlību, bet visbiežāk to darīja kāda no sievām, kas naktī bija pagatavojusi ēdienu. Trauciņu nolikusi, sieviete tikko sadzirdamā balsī murmināja: «Aizlūdz par mani dievus, Bagat. Aizlūdz par to un to, par tāda un tāda sievu!»

Šad tad gods atnest trauciņu tika piešķirts kādam drošsirdīgam bērnam, un Puruns Bagats dzirdēja, ka mazais nolika trauciņu un tad aizdipināja, cik ātri vien mazās kājas jaudāja. Bet pats Bagats nekad negāja lejā uz ciematu, kas, kā uz kartes uzzīmēts, gulēja pie viņa kājām. No savas mītnes viņš varēja redzēt, kā ciemata ļaudis vakaros pulcējās uz labības kulšanas kloniem, jo tā bija vienīgā līdzenākā vieta, varēja nolūkoties neaprakstāmi krāšņajā plaukstošo rīsu zaļumā un indigozilajos kukurūzas un mazajos, ielāpiem līdzīgajos griķu laukos, kā arī koši sārtajos amaranta ziedos, kuru sīkās sēkliņas indiešiem noder kā likumā atļauta gavēņu laika pārtika, jo šis augs nav ne graudaugs, ne arī pākšaugs.

Gada beigām tuvojoties, būdiņu jumti šķita kā mazi tīra zelta Četrstūri, jo uz jumtiem iedzīvotāji parasti mēdza izklāt kukurūzas vālītes žāvēšanai. Medus ievākšanas laiks un labības pļauja, rīsu sēšana un novākšana tur lejā daudzējādos tīrumos norisinājās Bagata acu priekšā, un viņš domāja par visu to un pūlējās izprast, pie kā tas viss galu galā novedīs.

Pat visapdzīvotākā Indijas daļā cilvēks nevienu dienu nevar mierīgi nosēdēt, lai ap viņu nesāktu tekāt zvēri kā ap akmens bluķi; un šai mežonīgajā novadā zvēri labi pazina Kali svētnīcu un drīz sāka ierasties, lai apbrīnotu nelūgto viesi. Languri, lielie, sirmūsainie Himalaju pērtiķi, protams, paši pirmie bija klāt, jo viņus tirdīja ziņkāre; apgāzuši ubaga trauciņu un to pa zemi pavalstījuši, izmēģinājuši zobu stiprumu pie spieķa vara roktura un, visādi vaikstīdamies, apskatījuši antilopes ādu, viņi beidzot nosprieda, ka būtne, kas tik mierīgi sēž, ir nekaitīga. Vakarā tie nolēca no priedēm, kā lūgdamies izstiepa savas rokas un prasīja ēst un tad, graciozi grozīdamies, devās atpakaļ kokos. Viņiem patika arī ugunskura siltums, un tie spiedās ap to, un Purunam Bagatam vajadzēja viņus atstumt sāņus, lai uzmestu pavardam malku. Un bieži vien atgadījās, ka, rītā pamostoties, viņš atrada zem savas vilnas segas kādu pinkainu pērtiķi. Augu dienu kāds no pinkainajiem meža draugiem tupēja viņam līdzās un, kaut ko ņurdēdams, ar neizsakāmi gudru un skumju skatienu raudzījās sniegotajās kalnu virsotnēs.

Pērtiķiem sekoja barcisings, liels, mūsu rūsganajam briedim līdzīgs briedis, tikai spēcīgāks. Viņš gribēja noberzēt savu ragu samtaino ādiņu pret dievietes Kali auksto akmens tēlu, bet, cilvēku pamanījis, piecirta ar kāju uz zemes. Bet Puruns Bagats 'pat nepakustējās, un pamazām karaliskais dzīvnieks pievirzījās tuvāk un apošņāja viņa plecu. Puruns Bagats ar savu vēso roku viegli pieskārās barasinga karstajām atradzēm, un šis pieskāriens nomierināja uztraukto dzīvnieku, tas nolieca galvu, un Puruns Bagats viegli pakasīja un atlupināja ragu samtaino ādiņu. Vēlāk barasings atveda līdz briežu māti un mazuļus — maigus radījumus, kas noslienāja svētā vīra segu; citreiz naktī, kad viņa acis ugunskura liesmojumā zaļgani spulgoja, viņš ieradās viens pats, lai saņemtu savu daļu svaigo valriekstu. Savas truša ausis saslējis, visbeidzot ieradās bizambriedis, bailīgākais un gandrīz pats mazākais savas sugas dzīvnieks; pat lāsainajam, klusajam mushick-nabha[5] bija iekārojies uzzināt, ko nozīmē gaisma pie svētnīcas, un līdz ar ēnu, kas krita no ugunskura liesmām, viņš pienāca un ietika savu purnu Puruna Bagata klēpī. Puruns Bagats visus viņus sauca par saviem brāļiem, un uz viņa kluso aicinājumu «Bhai! Bhai!» saradās visi no meža pat dienas vidū, ja vien dzirdēja šo aicinājumu. Melnais Himalaju lācis — drūmais un aizdomīgais Sona baltu, burtam V līdzīgu laukumu pakaklē — ne vienu reizi vien pagāja garām; bet, tā kā Bagats nebaidījās, tad Sona nedusmojās, vienīgi vēroja vīru, līdz sāka tuvoties un izlūgties savu tiesu glāstu, maizes vai meža ogu. Bieži vien, kad klusās rītausmas stundās Bagats kāpa augstākajā kalngalā vērot sārtās rīta blāzmas atspulgu sniegoto kalnu virsotnēs, viņš sastapa Sonu, kas rūkdams un sprauslādams viņam sekoja, pabāza zem viena otra nolūzuša stumbra savu ziņkārīgo ķetnu un, nepacietīgi ierēkdamies, to atkal izvilka. Gadījās arī, ka Bagata agro gaitu soļi iztraucēja no miega Sonu, kas saritinājies gulēja, un tad lielais zvērs saslējās pakaļkājās un bija gatavs uzsākt cīņu, bet, izdzirdis Bagata balsi, tūliņ pazina savu labāko draugu.

Gandrīz par visiem vientuļniekiem un svētajiem, kuri dzīvo tālu prom no lielām pilsētām, ļaudis mēdz stāstīt, ka viņi darot brīnumus ar meža zvēriem, bet viss brīnums nav vairāk nekas kā prasme mierīgi izturēties, izvairīties no spējām kustībām un, beidzot, vismaz ilgāku laiku tos cieši neuzlūkot.

Ciemata ļaudis redzēja barasinga siluetu, kas līdzīgi ēnai ložņāja ēnainā biezoknī viņpus svētnīcas; redzēja, kā Himalaju fazāns minols, savas krāšņās spalvas spīguļodams, grozījās Kali tēla priekšā un kā languri attupušies svētnīcā rotaļājās ar valriekstu čaumalām. Bērni bija dzirdējuši Sonu aiz atlūzušajiem klints bluķiem savā lāča balsī rūcam, un tā Bagata kā brīnumdarītāja slava kļuva nesatricināma.

Taču nekas viņa domām nebija tik tāls kā brīnumi. Viņš ticēja, ka visa radība ir viens vienīgs liels brīnums, un, ja cilvēks to apzinās, tad viņam jau ir kaut kas, uz ko viņš var paļauties. Viņš bija pārliecināts, ka pasaulē nav nekā liela, ne maza, un dienām un naktīm viņš centās izprast lietu īsto būtību un nokļūt līdz tai vietai, no kurienes nākusi viņa dvēsele.

Tā, pārdomās dzīvojot, viņa nekoptie mati nokarājās jau pāri pleciem, akmens plāksnē līdzās antilopes ādai spieķa gals bija iedauzījis jau mazu alu, un iedobums sakņu žuburojumā, kur diendienā stāvēja ubaga trauciņš, bija kļuvis krietni vien dziļāks un notrinies gluds un līdzens kā pati brūnā vācelīte, un katrs zvērs zināja savu īsto vietu pie ugunskura: Līdz ar gadalaikiem mainījās lauku nokrāsa, labības kulšanas kloni pildījās un tukšojās, atkal un atkal pildījās, un atkal un atkal, ziemai uznākot, languri lēkāja nosarmojušo koku zaros, un katru pavasari pērtiķu mātes stiepa savus skumjacainos mazuļus no tveicīgajām ielejām augstāk kalnos. Ciematā lielu pārmaiņu nemanīja. Priesteris bija kļuvis vecāks, un daudzi no tiem mazajiem bērniem, kas senāk paši Bagatam bija atnesuši ubaga trauciņu, tagad sūtīja savus bērnus šurp; un, ja jūs vaicātu ciemata ļaudīm, cik ilgi viņu svētais vīrs jau mitinās Kali svētnīcā pie kalnu pārejas, viņi jums atbildētu: «Vienmēr.»

Tad iestājās tik lietaina vasara, kāda sen nebija piedzīvota kalnu novadā. Veselus trīs mēnešus pār ieleju gulēja mākoņu un -drēgnas miglas vāli un lietus nemitīgi lija, un pērkonu negaisi •cits pēc cita plosījās. Kali svētnīca atradās lielāko daļu virs mākoņiem, tā ka reiz Bagats pat veselu mēnesi ne mirkli nedabūja ciemata redzēt. Tas bija aizklāts ar baltu mākoņu blāķiem, kas viļņoja un vēlās un juku jukām jaucās cits ar citu un cēlās augšup^ bet nekad neatdalījās no milzīgajām klintīm, pa kurām tecēja ūdens straumītes.

Visu laiku viņš neko citu nedzirdēja kā vienīgi miljoniem sīku ūdens pilienu šalkšanu kokos virs galvas un apakšā pie kājām, jo lietus lāses slīdēja lejup pa skujām un robotajām paparžu lapām, saplūda duļķainās urdziņās, kas burbuļodamas traucās pa nogāzi lejup. Tad atspīdēja saule, gaiss pildījās ar tīkamu ciedru un rododendronu un to tālo dzidra gaisa smaržu, ko kalnu ļaudis sauc par «sniega smaržu». Tveicīgās, saulainās dienas pastāvēja kādu nedēļu, tad atkal savilkās lietus mākoņi un sākās pēdējās lietus gāzes, ūdens gāzās aumaļām un nokalnes izskaloja gravu gravām.

Tonakt Puruns Bagats sakūra lielu ugunskuru, jo bija pārliecināts, ka viņa brāļiem gribēsies sasildīties, bet neviens zvērs neieradās pie svētnīcas, kaut gan viņš tos sauca un aicināja, līdz aizmiga, nesaprazdams, kas mežā atgadījies.

Dziļā pusnaktī, kad lietus kā ar tūkstoš bungām dārdināja, viņš pamodās, jo kāds raustīja viņa segu, un pastiepies viņš satvēra langura mazo ķepu.

—   Seit ir daudz labāk nekā kokos, — viņš samiegojies sacīja un pacēla segas malu, — apsedzies un sasildies.

Pērtiķis satvēra viņa roku un stingri paraustīja.

—   Tātad ēst gribi? — Puruns Bagats jautāja. — Pagaidi mazliet, es kaut ko pagādāšu.

Kolīdz viņš nometās ceļos, lai uzmestu ugunskuram malku, langurs paskrējās līdz svētnīcas durvīm, iekunkstējās un metās tūliņ atpakaļ, raustīdams viņu aiz kājas.

—   Ko tas nozīmē? Kāpēc tu, brālīt, tik noraizējies? — Puruns Bagats runāja, redzēdams langura acīs kaut ko tādu, ko tas neprata pateikt. — Šādā laikā es ietu ārā vienīgi tādā gadījumā, ja kāds no tavējiem būtu iekritis lamatās, bet lamatu jau tagad te neviens neliek. Redzi, brāli, arī barasings nāk meklēt patvērumu.

Ragi vien nograbēja, kad briedis iespraucās svētnīcā un pie grūda savus ragus smaidošajam Kali tēlam. Viņš palieca ragus uz Puruna Bagata pusi un it kā draudēdams sāka nepacietīgi mīņāties un caur pusatvērtām nāsīm šņākt.

—  Hei! Hei! Hei! — pirkstus knaukšķinādams, sacīja Puruns Bagats. — Vai t ā tu man atmaksā par naktsmāju?

Bet briedis viņu stūma uz durvīm, un šai brīdī Puruns Bagats izdzirda savādu troksni, kas skanēja, it kā kaut kas pārlūztu, un tūliņ arī ieraudzīja, ka grīdā divas akmens plāksnes atdalījās viena no otras un lipīgā zeme zem tām plakšķēja.

—  Nu es saprotu, — Puruns Bagats sacīja. — Nedrīkstu pārmest saviem brāļiem, ka viņi šonakt netupēja pie mana ugunskura. Kalns grūst. Bet tomēr — kāpēc man jāiet?

Viņa skatiens krita uz tukšo ubaga trauciņu un sejas vaibsti pārvērtās.

-rKopš — kopš šeit esmu ieradies, katru dienu viņi mani labi apgādājuši, un, ja es tagad nepasteigšos, rīt palejā vairs nebūs nevienas dzīvas dvēseles. Tik tiešām, man jādodas lejā un viņi jābrīdina. Pagriezies, brāli! Palaid mani pie ugunskura.

Barasings nelabprāt atkāpās, kad Puruns Bagats iegrūda lielu zaru ugunskurā un grozīja, kamēr tas gaiši iedegās.

—  Ai! jūs nācāt mani brīdināt, — viņš pieceldamies sacīja. — Bet padarīsim vēl kaut ko labāku, kaut ko labāku. Tagad iesim, ļauj man atspiesties pret tavu kaklu, brāli, jo man ir tikai divas kājas.

Ar labo roku viņš pieķērās pie brieža spurainā skausta, kreisajā turēja degošo zaru un izgāja no svētnīcas baigā nakts tumsā. Nebija sajūtama ne mazākā vēja pūsma, bet lietus gandrīz nodzēsa degošo zaru, kamēr lielais briedis šļūkdams devās pa nogāzi lejup. Tiklīdz viņi bija izkļuvuši no meža, viņiem piebiedrojās vairāki citi Bagata draugi. Kaut gan neko nevarēja saredzēt, viņš tomēr dzirdēja, ka viņam pakaļ steidzās languri, bet aiz tiem bija dzirdams Sonas — ū-ū! Lietus Bagata garos, baltos matus savēla pinkās, ūdens šļakstēja zem basajām kājām, un dzeltenais apģērbs piekļāvās vecajam, izdēdējušajam ķermenim, bet, atbalstīdamies pie brieža, viņš neatlaidīgi soļoja uz priekšu. Viņš vairs nebija svētais vientulis, bet sers Puruns Dass, I. I. O-

K., lielas valsts ministru prezidents, cilvēks, kas radis pavēlēt un tagad dodas glābt citu dzīvības. Kopā ar saviem brāļiem «Bagats šļūca arvien lejāk pa stāvu, slidenu taciņu, līdz briedis uz-

grūdās kādam labības kulšanas klona vaļņa akmenim, paklupa un, sajuzdams cilvēka tuvumu, iešņācās. Nu viņi atradās līkās ciemata ieliņas galā, un Bagats ar savu spieķi piedauzīja pie aizslēģotā smēdes loga, un smēdes paspārnē viņa lāpa uzliesmoja vēl spožāk.

—   Celieties un bēdziet! — Puruns Bagats sauca un pats nepazina vairs savu balsi, jo ilgus gadus nebija skaļi sarunājies ar cilvēkiem. — Kalns grūst! Kalns grūst! Celieties un bēdziet visv jūs, kas tur iekšā!

—  Tas ir mūsu Bagats, — kalēja sieva iesaucās. — Viņš stāv savu zvēru vidū. Sapulcināsim bērnus un steigsimies arī citiem paziņot.

Vēsts par kalna grūšanu gāja no mājas uz māju, un zvēri šaurajās ejās grūstījās un spiedās ap Bagatu, un Sona nepacietīgi elsoja.

Ciemata ļaudis — viņu nebija vairāk par septiņdesmit — steigšus salasījās ielās un savu lāpu gaismā ieraudzīja Bagatu,. kas centās savaldīt izbiedēto barasingu, kamēr pērtiķi izbijušies ķērās viņam drēbēs, bet Sona attupies rūca.

—   Ielejai pāri, pretējā kalnā augšā! — Puruns Bagats kliedza. — Neviena šeit neatstāt! Mēs jums sekosim!

Un ļaudis skrēja, kā prot skriet vienīgi kalnu iedzīvotāji, jo zināja, ka zemes nogrūšanas gadījumos jāsasniedz augstākā kalna virsotne otrpus ielejas. Un visi steidzās un, pārbriduši pār mazo upīti palejā, smagi elsdami, virzījās pa terasveidīgiem tīrumiem otrā kalnā, bet Bagats un viņa brāļi tiem sekoja. Augstāk, arvien augstāk viņi cēlās pretējā kalnā, sasaukdamies un saukdami cits citu vārdā; atbalstīdams galīgi nogurušo Purunu Bagatu, viņiem nopakaļ gurdi vilkās lielais barasings. Beidzot briedis apstājās bieza priežu meža pavēnī, kas atradās pieci simti1 pēdas augstā kalnā. Instinkts, kas viņam lika iepriekš nojaust kalna sagrūšanu, tagad teica, ka šeit var būt drošībā.

Puruns Bagats bez samaņas nokrita briedim līdzās, jo vēsais lietus un straujā kalnā kāpšana viņu bija sabeigusi; tomēr viņš. vēl uzsauca izklaidus liesmojošajām lāpām:

—   Apstājieties un saskaitiet, vai esat visi!

Tad, redzēdams lāpas vienviet salasāmies, viņš briedim čukstēja:

—   Paliec pie manis, brāl. Paliec — kamēr — es — aizeju!:

Un gaisā atskanēja kā nopūta, kas drīz pārgāja dobjā dunoņā, dunoņa pārvērtās dārdoņā, kas pārsniedza katru dzirdesuztveres spējas robežu, un kalna nogāze, kur stāvēja ciemata ļaudis, ietinās necaurredzamā tumsā un nodrebēja līdz pamatiem. Tad atskanēja tīra, zema un pareiza, ērģeļu basam «do» līdzīga skaņa, kas minūtes piecas apslāpēja ikvienu troksni, tā ka pat priežu saknes nodrebēja. Skaņa izgaisa, un lietus troksnis, pilieniem krītot uz klintīm un zāles, pārvērtās vienmuļā ūdens šļakstoņā pret mīkstu zemi. Tad viss kļuva skaidrs.

Ne vien ciemata ļaudis, pat priesteris neuzdrošinājās uzrunāt Bagatu, kas bija izglābis viņu dzīvības. Viņi apmetās zem kokiem un gaidīja ataustam dienu. Kad metās gaišāks, viņi skatījās palejā un redzēja, ka tur, kur bija atradies mežs, labības lauki un kājceliņiem šķērsotās ganības, tagad rēgojās nelīdzens, sārts, vēdekļveidīgs izmirkušas zemes plankums, no kura vietvietām izslējās izlauzto koku saknes. Nogruvušā kalna sārtais zemes slānis augstu pacēlās gar tā kalna nogāzi, kur ciemata ļaudis bija atraduši sev patvērumu, un aizsprostoja mazo upīti, kas tagad pārplūda un pārvērtās ezerā ar ķieģeļsārtu ūdeni. No ciemata, no kājceliņa uz svētnīcu un no pašas svētnīcas, un no meža aiz tās nebija vairs ne vēsts. Vienu jūdzi platā un divi tūkstoši pēdas augstā kalna nogāze bija nogruvusi un kā grieztin nogriezta no augšas līdz pat apakšai.

Un ciemata ļaudis cits pēc cita nāca ārā no meža, lai pielūgtu savu Bagatu. Viņi ieraudzīja barasingu, kas stāvēja svētajam vīram līdzās un, viņiem tuvojoties, aizbēga; dzirdēja langurus koku zaros žēli vaimanājam un Sonu piekalnē vaidam; bet viņu Bagats bija miris. Sakrustotām kājām, muguru pret koku atspiedis, spieķi padusē, viņš sēdēja, seju pret ziemeļrītiem pagriezis.

Priesteris sacīja:

— Redziet, brīnums pēc brīnuma, jo taisni šādā stāvoklī jāapglabā visi sanjasi! Tādēļ šai vietā, kur viņš patlaban atrodas, mēs celsim svētnīcu savam svētajam vientuļniekam.

Nebija pagājis vēl ne gads, kad svētnīca — mazs lūgšanu nams no akmens un māliem — jau bija gatava, un to kalnu, uz kura tā atradās, viņi nosauca par Bagata kalnu, un līdz šai dienai vietējie iedzīvotāji nāk pielūgt savu svēto un atnes puķes un citas upurbalvas. Bet viņi nezina, ka viņu pielūgtais svētais ir nelaiķis sers Puruns Dass, I. I. O. K-, D. C. L., Ph. D. utt., kādreizējais progresīvās un izglītotās Mohinivalas ministru prezidents, goda biedrs vai korespondējošais loceklis daudzās zinātniskās biedrībās, no kā gan netiek liels labums ne šai, ne viņā saulē.

KABIRA DZIESMA

Kāds jaukums viņa varas laikos apmirdzēja pasaulil Bet ai, cik garš ir stāsts par viņa zemēm, mitekli! Jo gudde[6] pametis un varu, spožumu, — un tērpts kā ubagi, Kas apkārt klīst, — viņš devies projām, — rokā bairagi! Balts atviz Deli lielceļš, viņa gurdo, baso kāju mīts, Un koku vēsais ēnojums ap galvu vīts;

Vai mežs, vai klajš, vai klinšains kalns un tuksnesis — bij dabīgi Tam ceļā mājoklis; kā ubags klīst viņš, rokā tikai bairagi! Viņš uzlūkoja cilvēkus, — tam skatiens gaišs un tīrs (Viens bijis, ir un būs vienmēr, kā sacījis Kabirs); Vairs darba steiga neskar viņu sāpīgi, — Viņš izvēlējies taku vientuļo, līdz ņemdams tikai bairagi! No saviem padevīgiem zemes brāļiem — zvēriem — mācījies Un smēlies gudrības, viņš dievu atziņām nu tuvojies. Zeltpilis pametis un padomi, kur viss zib burvīgi («Vai dzirdat?» Kabirs sauc.), nu rokā viņam tikai bairagi!

DŽUNGĻU UZBRUKUMS

Ēnojiet, apņemiet, aizsedziet to,

Puķes un zāles, koki un vijas;

Aizmirst lai klaju šo smaržoto,

Skaņas un liesmas, un skati kur mijas!

Ap altāri nu, pelnu kaudzes krājieties!

Ak lietus ražīgais, baltstrāvots nāc!

Lai brieži, klajos klīzdami, var ganīties,

Neviens lai netiklu vairs vajāts, biedināts.

Jau mūri grūst un jumti līgodamies drūp,

Nav būdu vairs, ne pavardos vairs dūmi kūp!

Ja esat lasījuši stāstus Džungļu grāmatas pirmajā daļā, tad atcerēsieties, ka Mauglis, pēc tam kad bija izklājis Šir'Hana ādu uz Padomes Klints, paziņoja Sioni Bara vilkiem, cik vēl palikuši dzīvi, ka no šī brīža viņš medīšot Džungļos viens pats un ka Vilkutēva un Vilkumātes četri bērni teicās medīt kopā ar viņu. Bet nav nemaz viegli tā uzreiz pārmainīt dzīves veidu, sevišķi Džungļos. Pēc dumpīgā Vilkubara izklīšanas Mauglis devās vispirms uz veco mājvietu — alu un nogulēja tur dienu un nakti. Tad pastāstīja Vilkumātei un Vilkutēvam par saviem piedzīvojumiem pie cilvēkiem, cik nu viņi spēja saprast; un, kad Mauglis ļāva lecošās saules stariem spīguļot uz sava dunča asmens — uz tā paša dunča, ar kuru viņš bija Šir Hanu dīrājis, — viņi atzina, ka viņš esot kaut ko mācījies. Tad Akela un Pelēkais Brālis paskaidroja, kā viņi palīdzējuši dzīt bifeļus aizā, un arī Balu uzrausās kalnā klausīties, bet Bagira kasījās, jūsmodama par tiem paņēmieniem, ar kādiem Mauglis cīņā bija uzvarējis.

Saule sen kopš bija uzlēkusi, bet neviens nedomāja par gulēšanu, un Vilkumāte šad tad pasita galvu augšup un dziļi, tīksmīgi ieelpoja no Padomes Klints vēja pūsmas atnesto Šir Hana ādas smaku.

— Bez Akelas un Pelēkā Brāļa, — Mauglis beidzot sacīja, — es nekā nebūtu izdarījis. Ak māt, māt! Būtu tu redzējusi zilos vēršus gāžamies aizā vai drāžamies pa ciemata vārtiem, kad cilvēki mani apmētāja ar akmeņiem!

—   Priecājos, ka es to neredzēju, — Vilkumāte skarbi atsaucās. — Nav manā dabā atļaut savus mazuļus šurpu turpu trenkāt kā šakāļus! Gan es prastu ar cilvēku pūli izrēķināties; bet es saudzētu sievieti, kas tev deva pienu. Jā, viņu vienīgo es saudzētu.

—   Rimsties, rimsties, Rakša! — Vilkutēvs laiski ierunājās. — Mūsu Vardulēns atkal pārnācis tik gudrs, ka viņa tēvam jāskūpsta tā kājas; un kāda gan tad nozīme vairāk vai mazāk rētām galvā. Liec cilvēkus mierā.

Balu un Bagira vienā balsī atkārtoja:

—   Liec cilvēkus mierā.

Galvu pie Vilkumātes sāniem piespiedis, Mauglis apmierināts smīnēja un teica, ka viņš gan negribot cilvēkus ne redzēt, ne dzirdēt, pat ne just savā tuvumā.

—   Bet, ja nu, — vienu ausi pacēlis, Akela piezīmēja, — bet ja nu cilvēki tev neliks miera, Mazais Brāli?

—   Mēs esam pieci, — klātesošos uzlūkodams un pie pēdējā vārda žokļus sasizdams, Pelēkais Brālis teica.

—   Mēs arī varam piedalīties šajās medībās, — mazliet asti paluncinādama un uz Balu paskatīdamās, Bagira sacīja. — Bet kāpēc tagad cilvēkus pieminēt, Akela?

—   Redzi, kāpēc, — Vientuļais Vilks atbildēja. — Kad dzeltenā zagļa āda bija izklāta uz Padomes Klints, es devos pa mūsu pēdām atpakaļ uz ciematu, gan pa savām vecajām pēdām, gan līkumodams un gulstuļodains, lai pēdas sajauktu, ja kādam iešautos prātā dzīties mums pakaļ. Un, kad pēdas bija jau tiktāl sajauktas, ka es pats vairs netiku ar tām nekādā galā, man pieklīda Sikspārnis Mangs un, zara galā iekāries, papauda, ka Cilvēku Cilts mītnē, ciematā, no kurienes izdzina cilvēka mazuli, dūcot kā lapseņu pūznī.

—   Tas bija milzīgs akmens, ko es tur iesviedu, — smējās Mauglis, kas bieži kaitēdamies apmētāja lapseņu pūžņus, pats turklāt glābdamies tuvējā dīķī, pirms lapsenes viņu bija panākušas.

—   Es ieprasījos Mangam, ko viņš tur redzējis. Viņš stāstīja, ka Sarkanā Puķe ziedot pie ciemata vārtiem un cilvēki ar bisēm plecos sēžot tai apkārt. Tagad es zinu, jo esmu izbaudījis to uz savas ādas, — Akela aplūkoja vecās, aizdzijušās rētas paslēpenēs un sānos, — pa jokaņi vis cilvēki bises rokā neņem. Droši vien, Mazais Brāli, ar bisi bruņojies cilvēks dzen mums pēdas, ja nav vien jau tās sadzinis.

—   Bet kapec? Cilvēki taču mani padzina. Ko vel viņiem vajag? — Mauglis dusmīgi sacīja.

—   Tu esi cilvēks, Mazais Brāli, — Akela attrauca. — Ne mums, Brīviem Medniekiem, tev jāstāsta, ko tavi brāļi dara un kāpēc tā dara.

Vilks tikko paguva atraut savu ķetnu, kad Maugļa medību duncis ieurbās turpat dziļi zemē. Mauglis meta daudz veiklāk, nekā cilvēka acs spēj sekot, bet Akela bija vilks; pat suns, kaut arī tikumos tālu atpalicis savam sencim — vilkam, ratu ritenim pieskaroties, pat visdziļākā miegā to jūt, uztrūkstas un neievainots atlec sāņus, pirms ritenis paspējis tam pāri pārvelties.

—   Citreiz, — iebāzdams dunci makstī, Mauglis mierīgi sacīja, — nemini Maugļa vārdu kopā ar Cilvēku Cilti, jo tas nav viens un tas pats.

—   Pff! Tavu asu zobu, — dunča izgrebto robu zemē apošņādams, Akela sacīja, — bet dzīve pie cilvēkiem tavas acis samaitājusi, Mazais Brāli. Kamēr tu tēmēji, es būtu jau briedi pieveicis.

Bagira pietrūkās kājās, pasita galvu pēc iespējas augstāk, paošņāja gaisu un palika kā sastingusi stāvot. Pelēkais Brālis' veikli sekoja viņas piemēram, nostādamies mazliet iesāņus, lai uztvertu vēja plūsmu, kas nāca no labās puses, kamēr Akela palēcās soļus piecdesmit pret vēju un pussalīcis arī sastinga. Mauglis skaudības pilns uzlūkoja tos. Viņa oža bija tā attīstīta kā reti kādam cilvēkam, bet viņš nekad nevarēja dižoties ar tādu ožas spēju, kāda piemita Džungļu iemītnieku nāsīm; turklāt trīs mēnešus ilgā dzīve dūmainā ciematā bija to vēl vājinājusi. Tomēr viņš apslapināja pirkstu, paberzēja degunu un izslējās visā augumā, lai uztvertu pašu virsējo gaisa plūsmu, kura, kaut vājāka, tomēr nepieviļ.

—   Cilvēks! — norūca Akela, notupdamies uz pakaļkājām.

—   Baldeo! — apsēzdamies Mauglis teica. — Viņš seko mums pa pēdām; redziet, kur saulē jau vizuļo viņa bise. Paskatieties!

Tikai īsu mirkli saulstaru vizmā pazibēja vecās bises misiņa gaiļi, jo Džungļos nekas tik spilgti neiezibas. Vienīgi tad, kad mākoņi traucas pa debesīm, tā iemirdzas vizlas[7] gabaliņš, avo

tiņš vai kada gluda lapiņa gluži ka heliografs[8]. bet todien bija skaidra un klusa diena.

—   Es zināju, ka cilvēki mums sekos, — Akela dižodamies sacīja. — Ne par velti esmu bijis Bara Vadonis!

Ne vārda neteikdami, Maugļa četri vilki uz vēdera nošļūca no kalna un nozuda ērkšķu un brikšņu pudurī.

—   Kur tad nu, turklāt ne vārda neteikdami? — Mauglis sauca.

—   Klusu! Jau pirms pusdienas atvelsim šurp viņa galvaskausu! — Pelēkais Brālis atbildēja.

—  Atpakaļ! Atpakaļ — un pagaidiet! Cilvēks taču neēdīs cilvēka! — Mauglis kliedza.

—   Kas nupat vēl bija vilks? Kas meta man ar dunci, kad es ieminējos, ka viņš varētu būt cilvēks? — Akela jautāja, kad četri vilki saīguši vilkās atpakaļ un nolikās garšļaukus zemē.

—   Vai man būs jums jāatbild par visu, ko esmu nodomājis darīt? — Mauglis dusmīgi ieprasījās.

—   Tas ir Cilvēks! Tā runā Cilvēks! — Bagira ūsās norūca. — Tāpat runāja cilvēki pie ķēniņa zvēru sprostiem Udeipurā. Mēs Džungļos domājam, ka Cilvēks par visiem gudrāks, bet, ja mēs ticētu savām ausīm, tad saprastu, ka viņš par visiem radījumiem muļķīgāks. — Tad skaļāk viņa piebilda: — Cilvēka mazulim taisnība. Cilvēki iziet medībās veseliem bariem. Nogalināt vienu, nezinot, ko citi nodomājuši darīt, ir nožēlojamas medības. Iesim paraudzīsim, kādi šim cilvēkam nodomi pret mums.

—   Mēs neiesim, — Pelēkais Brālis norūca. — Medī viens pats, Mazais Brāli. Mēs zinām, ko gribam. Tagad galvaskauss būtu jau mūsu.

Mauglis citu pēc cita uzskatīja savus biedrus, un viņa_ krūtis strauji cilājās un acis pildījās asarām. Viņš pagājās uz priekšu, nometās ceļos un sacīja:

—   Vai es nezinu, ko gribu? Paraugieties manī!

Negribīgi viņi uzlūkoja Maugli, un, kad vilcēnu acis sāka nemierīgi šaudīties, viņš tos sauca un aicināja, kamēr spalva tiem saslējās stāvus un katrs loceklītis drebēja, bet Mauglis skatījās un skatījās.

—   Nu, — viņš jautāja, — kurš no mums pieciem ir vadonis?

—   Tu esi vadonis, Mazais Brāli, — Pelekais Brālis sacīja un nolaizīja Maugļa kāju:

—   Tad nāciet man līdz, — Mauglis norīkoja, un visi četri sekoja viņam pa pēdām, astes kājstarpi ierāvuši.

—   Tas rodas no kopdzīves ar Cilvēku Cilti, — nopakaļ soļodama, Bagira sacīja. — Tagad, Balu, Džungļos ir vēl kaut kas vairāk nekā Likums vien.

Vecais lācis neko neatbildēja, bet galva viņam bija pilna daždažādu domu.

Mauglis klusi soļoja caur Džungļiem, taisnā leņķī pretim Baldeo pēdām, kamēr pēdīgi, krūmus pašķīris, ieraudzīja veco vīru ar bisi plecos, kurš sīkiem suņa solīšiem tipināja pa divi dienas vecām pēdām.

Gan atcerēsieties vēl, kā Mauglis aizgāja no ciemata ar smago, mitro Šir Hana ādu uz pleciem, bet Akela un Pelēkais Brālis soļoja viņam nopakaļ, tā ka palika skaidri saredzamas pēdas. Pašlaik Baldeo bija nonācis līdz tai vietai, līdz kurai Akela, kā jau zināt, bija aizgājis un pēdas sajaucis. Te Baldeo apsēdās, pie sevis kaut ko purpinādams un kāsēdams; brīžam viņš piecēlās un taisīja mazas apgaitas, Džungļu biezoknī ložņādams un pēdas meklēdams, un visu laiku atradās akmens metiena attālumā no saviem novērotājiem. Neviens zvērs neprot tik klusi izturēties kā vilks, ja tas grib palikt nepamanīts, bet Mauglis prata staigāt un kustēties kā ēna, kaut gan vilki domāja, ka viņš ejot ļoti neveikli. Viņi ielenca veco mednieku kā delfīnu bars pilnā gaitā ejošu tvaikoni; un, ielencot to, viņi droši sarunājās savā starpā, jo zvēru sarunas sākas ar viszemākām gammas skaņām, kas nepieradušām cilvēka ausīm nav sadzirdamas. (Visaugstākā šīs gammas skaņa ir Sikspārņa Manga spiedziens, kuru daudzi cilvēki nespēj uztvert. Ar šo skaņu sākas visu putnu, sikspārņu un kukaiņu valoda.)

—   Tā ir daudz labāk nekā nogalināt, — Pelēkais Brālis sacīja, kad Baldeo apstājās, tusnīdams locījās un lūkojās visapkārt. — Viņš izskatās kā cūka, kas Džungļos pie upes apmaldījusies. Ko viņš tur murmina?

Baldeo kaut ko pikti murmināja.

—   Viņš saka, ka vesels bars vilku esot ap mani dejojis, — Mauglis pārtulkoja. — Viņš saka, ka nekad savā mūžā neesot tādu pēdu redzējis. Viņš saka, ka esot piekusis.

—   Pirms dosies tālāk pēdas dzīt, viņš būs atpūties, — aizslīdēdama aiz koka stumbra šai slapstīšanās rotaļā, kādu viņi pašlaik spēlēja, Bagira vēsi teica. — Bet ko šis liesais radījums p a š 1 a i k dara?

—   Ēd vai arī pūš dūmus no mutes. Cilvēki arvien mutes kustina, — Mauglis sacīja.

Un klusie vajātāji redzēja, kā vecais piebāza pīpi, aizdedzināja un sāka to kūpināt, un viņi labi iegaumēja tabakas dūmu smaku, lai nakts tumsā varētu nešaubīgi pazīt Baldeo, ja tas būtu vajadzīgs.

Pa taciņu nāca pulciņš ogldeģu un apstājās parunāties ar Baldeo, kurš bija pazīstams kā nepārspējams mednieks vismaz jūdzes divdesmit plašā apkārtnē. Viņi apsēdās un aizsmēķēja, bet

Bagira un citi zvēri pievilkās tuvāk un vēroja, kā Baldeo sāka atstāstīt notikumu ar Maugli, Velnabērnu, no viena gala līdz otram, papušķodams savu stāstu ar daždažādiem izdomājumiem par to, kā viņš pats nogalinājis Sir Hanu, kā Mauglis pārvērties par vilku un visu pēcpusdienu ar viņu cīnījies un kā atkal pārvērties par zēnu un apbūris Baldeo bisi, tā ka lode, kuru viņš mērķējis Mauglim, pasitusies sānis un nogalinājusi vienu paša Baldeo bifeli; un kā ciema ļaudis, pazīdami viņu kā drošsirdīgāko mednieku Sionijā, sūtījuši viņu nošaut šo Velnabērnu. Bet pa to laiku ciemata ļaudis ieslodzījuši Mesuu un viņas vīru, kuri, bez šaubām, esot Velnabērna vecāki, viņu pašu būdā un drīz nu spīdzināšot, lai piespiestu atzīties, ka viņi esot burvis un burve, un pēc tam viņus sadedzināšot.

—   Kad? — ogļdeģi vaicāja, jo viņi ļoti vēlējās piedalīties šai ceremonijā.

Baldeo atbildēja, ka līdz viņa pārnākšanai tie neko neiesākšot, jo ciematā gribot, lai viņš vispirms nogalinot Džungļu Zēnu. Pēc tam viņi atbrīvošoties no Mesuas un tās vīra un viņu zemi un vēršus izdalīšot savā starpā. Mesuas vīram esot daži sevišķi skaisti vērši. Burvju iznīcināšana esot teicams darbs, tā Baldeo domājot, un cilvēki, kas barojuši Vilkubērnu no Džungļiem, bez šaubām, esot visbriesmīgākie burvji.

Bet ogļdeģi ievaicājās, ko tad iesākšot, ja angļi to dabūšot zināt. Kā viņiem stāstīts, angļi esot gluži traki cilvēki un neļaujot godīgiem zemkopjiem mierīgi nogalināt burvjus.

Ak nu, Baldeo paskaidroja, ciemata vecākais paziņošot, ka Mesua un viņas vīrs miruši no čūskas kodiena. Tas viss jau esot nokārtots, atliekot vienīgi nogalināt Vilkubērnu. Vai viņiem neesot gadījies sastapt tamlīdzīgu radījumu?

Ogļdeģi bažīgi palūkojās visapkārt un pateicās savām likteņa zvaigznēm, ka neko tādu neesot manījuši; bet viņi nešauboties, ka neviens cits kā vien tāds drošsirdīgs vīrs kā Baldeo viņu atradīšot. Saule bija noslīdējusi jau zemu pie debesīm, un ogļdeģiem iešāvās prātā aizsoļot līdz Baldeo ciematam un paskatīties ļaunajā raganā. Baldeo teica, ka, lai gan viņa pienākums esot nogalināt Vilkubērnu, tomēr viņš nevarot pat iedomāties ļaut neapbruņotiem cilvēkiem vieniem, bez viņa apsardzības, iet pa Džungļiem, kur katru acumirkli varot parādīties Vilks-demonš. Tāpēc viņš tos pavadīšot, un, ja burves bērns pagadīšoties, — nu, tad viņš parādīšot, kā labākais Sionijas mednieks tiekot ar tādiem galā. Bramins, Baldeo turpināja, esot iedevis viņam amuletu pret zvēriem, tā ka viņš varot būt pilnīgi drošs.

—   Ko viņš saka? Ko viņš saka? Ko viņš tur runā? — vilki ik pēc brīža jautāja, un Mauglis pārtulkoja, līdz sākās runas par burvestībām, ko viņš ne visai labi saprata; viņš pastāstīja, ka tas vīrs un tā sieviete, kas pret viņu bijuši tik labi, atrodoties lamatās.

—   Vai cilvēki cilvēkus arī ķer ar lamatām? — Pelēkais Brālis jautāja.

—   Tā viņš saka. Es labi nesaprotu, ko viņš stāsta. Viņi visi ir prātu zaudējuši. Kāds sakars Mesuai un viņas vīram ar mani, ka tie viņus sagūstījuši, un ko nozīmē saruna par Sarkano Puķi? Tas man jānoskaidro. Lai ko viņi nodomājuši darīt ar Mesuu, līdz Baldeo pārnākšanai viņi neko neiesāks. Un tad- , — ar dunča spalu rotaļādamies, Mauglis likās kaut ko nopietni pārdomājam, kamēr Baldeo un ogļdeģi zosu gājienā drosmīgi soļoja tālāk.

—   Cik ātri vien iespējams, es steigšos pie cilvēkiem, — Mauglis pēdīgi sacīja.

—   Un tie? — Pelēkais Brālis jautāja, ar izsalkušu skatienu sekodams brūnajām ogļdeģu mugurām.

—   Pavadiet viņus ar dziesmām mājup! — Mauglis vīpsnādams atsaucās. — Es nevēlētos, ka viņi nonāktu pie ciemata vārtiem dienas gaismā. Vai varēsiet viņus aizkavēt?

Pelēkais Brālis nicinoši atņirdza baltos zobus.

—   Cik es cilvēkus pazīstu, tad mēs viņus varam vadāt līku loču kā sapītas kazas.

—   Tas nav vajadzīgs. Padziediet mazliet, lai ceļā viņiem nebūtu garlaicīgi, tikai raugi, Pelēkais Brāli, lai dziesma nav pārāk mīlīga. Ej arī tu, Bagira, un palīdzi dziedāt. Naktij uznākot, sagaidiet mani pie ciemata, — Pelēkais Brālis zina to vietu.

—   Nav viegli pildīt cilvēku mazuļa prasības. Kad lai es izguļos? — žāvādamās Bagira norūca, kaut gan no acīm varēja noskārst, ka šī izprieca viņai patīk. — Es lai dziedu kailajiem cilvēkiem! Nu, nekas, pamēģināsim.

Bagira piešķieba galvu tā, lai skaņas labāk viļņotu, un, gari stiepdama, iekaucās: «Veiksmīgas medības!» Dienas vidū šis pusnakts kauciens izskanēja pietiekami baigi. Dodamies arvien tālāk pa Džungļiem, pats pie sevis smiedamies, Mauglis dzirdēja, kā turpat aiz viņa šis sauciens, skarbi atbalsodamies, cēlās un grima un norima dobjā vaidā. Viņš redzēja, kā ogļdeģi saspiedās cits pie cita un kā vecā Baldeo bises stobrs šūpojās uz visām pusēm kā banānkoka lapa. Tad Pelēkais Brālis uzvilka briežu medību saucienu «Ja-lahi! Jalaha!», — ko Bars mēdza klaigāt, lielo, zilo govi, Indijas antilopi, dzenājot, un likās, ka sauciens nāk no pašas pasaules malas — tuvāk, tuvāk un tuvāk, līdz izbeidzās īsā, aprautā kaucienā. Citi trīs viņam atbildēja, un viss kopā izskanēja tā, ka pat Maugiis varētu apgalvot, ka tur salasījies viss Bars; tad tie kopā uzsāka vareno Džungļu Rīta dziesmu ar visiem piedziedājumiem, locījumiem un atskaņojumiem, kā to prot vienīgi Bara labākie dziedoņi. Te varam dot tikai nepilnīgu šās dziesmas atdarinājumu, tomēr jūs varēsiet iedomāties, kā tā skan dziļajā pēcpusdienas klusumā Džungļos.

Vēl mazu brīdi, un vairs ne sprīdi Seit mūsu ēnu nemanīs;

Redz tur, kā saka, viz gaiša taka, Uz midzeņiem kas aizvedīs.

Kā prātnieks drūms snauž koks vai krūms, Kad sārtā saule lec.

Un atskan balss: «Miers! Cīņām gals, Kam Džungļu Likums svēts!»

Kā zobi, ragi, tā asie nagi

Jau steidzas midzeņos, kur silts,

Jo saldu dusu ikviens it klusu Mīl, kas pie mūsu Brīvās Cilts.

Vairs neskan skarbs, kad steidzams darbs, Nu darba vīra vārds;

Pār ugunskuru kvēlošo Aust rīta debess sārta.

Hei! Mājup moži! Tik Džungļos droši. Jau ceļas sārtais saules vaigs.

Un bambuskoku lapu lokos

Zuz rīta vēsmas čukstiens maigs.

Svešs krēslā šķiet mums koks vai krūms, Ko dienā pazīstam;

Kliedz pīļu bars: «Nu cīņām gals, Jo diena — cilvēkam!»

Ja rasā nagi mirka un ragi, Nu saulē pamazām tie žūst;

Un, upes krastā kur diženskaistā Mēs dzērām, dubļi tagad lūst.

Rimst troksnis skarbs, beigts smagais darbs, — Ko velti gaud un brēc.

Jau atskan balss: «Miers! Cīņām gals, Kam Džungļu Likums svēts!»

Nav iespējams aprakstīt iespaidu, kādu atstāja dziesma, nedz izteikt skaļo niknumu, kādu vilki ielika ik vārdā, dzirdot, kā zari brakšķ, kad cilvēki steidzīgi rāpās kokos, un kā vecais Baldeo purpināja burvestību un pesteļu vārdus. Tad zvēri likās zemē un iemiga, jo, kā jau visi, kaš pārtiek no savu pūliņu augļiem, arī viņi pieturējās pie zināmas dzīves kārtības: neizgulējies neviens nevar labi strādāt.

Pa to laiku Mauglis pameta aiz sevis jūdzi pēc jūdzes, noskriedams pa deviņām vienā stundā, un priecājās, jūtot veco sparu pēc tik ilga laika, ko bija pavadījis pie cilvēkiem. Viena vienīga doma stāvēja viņam prātā: atbrīvot Mesuu un viņas vīru no gūsta, vienalga, lai kāds tas būtu, jo viņš ienīda katru nebrīvību. Un viņš cieši noņēmās vēlāk ciematam par visu atriebties.

Bija jau krēsla, kad viņš ieraudzīja labi pazīstamās ganības un dhaka koku, kur Pelēkais Brālis bija viņu gaidījis tai rītā, kad viņš nogalināja Šir Hanu. Kaut gan viņš bija ļoti noskaities uz cilvēkiem un viņu cilti, tomēr, ciemata būdu jumtus ieraugot, viņam kaut kas sakāpa un saspriedās kaklā. Viņš ievēroja, ka visi neparasti agri bija aizgājuši mājās no tīrumiem un nebija ķērušies pie vakariņu gatavošanas, bet pulcējās zem ciemata svētā koka, tērzēja un trokšņoja.

—   Cilvēki jau arvien ierīko lamatas cits citam, citādi tiem nav miera, — Mauglis sacīja. — Aizpagājušajā naktī viņu upuris bija Mauglis, kaut gan tas, liekas, noticis jau sen. Šonakt pienākusi Mesuas un viņas vīra kārta. Rīt un varbūt vēl daudzas naktis būs atkal Maugļa kārta.

Viņš līda gar ciemata mūra sētas ārpusi līdz Mesuas būdai un paskatījās pa logu istabā. Tur gulēja Mesua sasietām rokām un kājām, lupatām aizbāztu muti, smagi elpoja un stenēja; viņas vīrs bija piesiets pie spilgti krāsotās gultas. Būdas durvis ielas pusē bija cieši aizsprostotas, un, ar mugurām pret tām atspiedušies, sēdēja trīs vai četri sargi.

Mauglis ļoti labi pazina ciemata ļaužu tikumus un parašas. Viņš zināja, ka tikmēr, kamēr tie ēd, pļāpā un smēķē, viņi cita nekā nedarīs, bet, tiklīdz tie būs paēduši, viņi var kļūt ļoti bīstami. Arī Baldeo drīz var pārnākt, un, ja vien viņa zvēri izpildījuši savu pienākumu, viņam būs daudz interesanta ko stāstīt. Tāpēc Mauglis ielīda pa logu, noliecās pie vīrieša un sievietes, pārgrieza saites, izvilka lupatas no mutes un sāka meklēt būdā pienu.

No sāpēm un bailēm Mesua bija tuvu ārprātam (visu rītu viņu bija situši un apmētājuši akmeņiem), un Mauglis tikko laikā paguva viņai ar roku aizklāt muti, lai apslāpētu kliedzienu. Viņas vīrs bija vienīgi apmulsis un noskaities, sēdēja un tīrīja putekļus un gružus no savas pinkainās bārdas.

—   Es zināju — es zināju, ka viņš nāks, — Mesua beidzot šņukstēja. — Tagad es zinu, ka viņš ir mans dēls.

Un viņa spieda Maugli pie savas sirds. Līdz šim Mauglis bija gluži mierīgs, bet nu sāka viss drebēt, un tas viņu pašu ļoti pārsteidza.

—   Kāpēc šīs saites? Par ko viņi tevi sasēja? — viņš pēc brītiņa jautāja.

—   Lai viņu nonāvētu, tāpēc ka viņa atzina tevi par savīs dēlu, — par ko gan citu? — vīrietis drūmi teica. — Skaties! Man tek asinis.

Mesua neteica nekā, bet, viņas asiņojošās rētas uzskatot, Mauglis dusmās grieza zobus.

—   Kas to darīja? — viņš jautāja. — Ar to es izrēķināšos.

—   Tas visa ciemata darbs. Es biju pārāk bagāts. Man bija par daudz lopu. Tāpēc mēs abi esam burvji, jo devām tev pajumti.

—   Es nesaprotu. Lai stāsta Mesua.

—   Vai atceries, Natu, es devu tev pienu? — Mesua bailīgi iesāka. —• Tāpēc, ka tu biji mans dēls, kuru aiznesa tīģeris, un tāpēc, ka es tevi ļoti mīlēju. Viņi saka, ka es esot tava māte, velna māte, un tāpēc pelnījusi nāvi.

—   Kas tas ir — velns? — Mauglis jautāja. — Nāvi gan esmu redzējis.

Vīrs caur pieri drūmi paskatījās, bet Mesua sāka smieties.

—   Redzi, — viņa teica vīram, — es zināju, — es teicu, ka viņš nav burvis! Viņš ir mans dēls — mans dēls!

—   Vai nu dēls, vai burvis, kāds mums tur labums? — vīrs attrauca. — Mēs jau esam tikpat kā miruši.

—   Redziet, tur iet ceļš cauri Džungļiem, — Mauglis pa logu rādīja. — Jūsu rokas un kājas brīvas. Ejiet!

—   Mēs Džungļus tik labi nepazīstam kā — kā tu, mans dēls, — Mesua iesāka. — Un es baidos, ka tālu nevarēšu aiziet.

—   Vīri un sievas dzīsies mums pakaļ un atvedīs atpakaļ, — vīrs piebilda.

—   Hm! — delnu ar dunča asmens galu kasīdams, Mauglis teica. — Tagad es negribētu nevienam šai ciematā nekā ļauna nodarīt. Neticu, ka viņi tevi aizturēs. Drīz viņiem būs par ko. citu daudz vairāk jāpadomā. Ak! — viņš pacēla galvu un klausījās kliedzienos un soļu dunoņā ārpusē. — Tātad viņi beidzot palaiduši Baldeo mājup?

—   Šorīt viņu aizsūtīja, lai tevi nogalinot, — Mesua iesaucās, — Vai satiki viņu?

—   Jā, — mēs — es satiku viņu. Tagad viņam daudz ko stāstīt, un, kamēr viņš stāstīs, mums pietiekoši daudz laika kaut ko izdarīt. Bet vispirms man jāzina, kas viņam padomā. Padomājiet, kurp jūs gribētu bēgt, un pasakiet man to, kad būšu atpakaļ.

Viņš izmetās pa logu laukā un skrēja gar ciemata žoga ārmalu, līdz nonāca tādā vietā, no kurienes labi varēja noklausīties visu, ko runāja ļaudis zem ciemata svētā koka. Stenēdams un klepodams Baldeo gulēja zemē, un visi sāka viņu izprašņāt. Mati viņam juku jukām nokārās uz pleciem, kokos traušoties, rokas un kājas biija saskrāpētas, viņš tikko varēja parunāt un tomēr pilnīgi apzinājās saVa pašreizējā stāvokļa svarīgumu. Reizēm viņš ieminējās kaut ko par velniem, par dziedātājiem velniem un burvestībām, lai dotu pūlim nojautu par to, kas vēl nāks. Tad viņš palūdza ūdeni.

—   Nu! — Mauglis sacīja. — Pļāpā, pļāpā! Stāsti, stāsti! Cilvēki jau Bandarlogu ciltsbrāļi. Tagad viņš izskalos muti ar ūdeni, ievilks kuplu dūmu un, kad viss tas būs padarīts, tikai tad sāks savu stāstu. Ļoti gudra tauta — cilvēki. Kamēr Baldeo viņu ausis piemelsīs pilnas ar saviem stāstiem, tikmēr Mesuu neviens neapsargās. Bet — nu jau es palieku tikpat nolaidīgs kā viņi.

Viņš nodrebinājās un devās atpakaļ uz būdiņu. Tikko viņš bija nonācis pie loga, kad sajuta pie kājas vieglu pieskārienu.

—   Māt, — viņš, prazdams ļoti labi vilku valodu, jautāja, :— ko tu šeit dari?

—   Es dzirdēju savus bērnus biezoknī dziedam un sekoju tam, kuru visvairāk mīlu. Mazais Vardulēn, es vēlos redzēt to sievieti, kas tev deva pienu, —i sacīja Vilkumāte, rasā gluži slapja samirkusi.

—   Tie viņu sasaistījuši un nolēmuši nonāvēt. Es pārgriezu •saites, un viņa tagad ar savu vīru dosies caur Džungļiem.

—   Es viņus pavadīšu. Esmu gan veca, bet zobu vēl netrūkst.

Vilkumāte pieslējās pakaļkājās pie loga un lūkojās tumšajā būdā.

Pēc minūtes viņa klusi nolaidās zemē un sacīja:

—   Es pirmā tevi baroju ar pienu, bet Bagirai taisnība: Cilvēks beidzot tomēr aiziet pie Cilvēka.

—   Varbūt gan tā, — Mauglis īgni noteica, — bet šonakt es 'esmu vēl ļoti tālu no tā ceļa. Uzgaidi šeit, bet nerādies viņai.

—   Tu nekad nebaidījies no manis, Mazais Vardulēn, — -atkāpdamās garajā zālē un paslēpdamās, cik labi prazdama, Vilkumāte teica.

—   Tagad, — Mauglis jautri sacīja, būdiņā ielēkdams, — viņi visi sēž ap Baldeo, kurš stāsta to, kas nav noticis. Bet, tiklīdz viņa stāstījums būs galā, viņi katrā ziņā nāks uz šejieni ar Sarkano … ar uguni un sadedzinās jūs abus. Ko tad?

—   Es runāju ar savu vīru, — Mesua sacīja. — Kanhivara atrodas trīsdesmit jūdzes no šejienes, un tur mēs nokļūtu pie? angļiem-

—   Pie kādas cilts tie pieder? — Mauglis viņu pārtrauca.

—   Nezinu. Viņi esot balti, un stāsta, ka viņi valdot pār visu; šo apgabalu un neļaujot cilvēkus sadedzināt vai citam citu sist bez tiesas sprieduma. Ja mums izdotos šonakt tur nokļūt, tad1 mēs būtu glābti. Pretējā gadījumā murns jāmirst.

—   Tad dzīvojiet. Šonakt neviens neizies pa ciemata vārtiem' ārā. Bet ko viņš tur dara?

Mesuas vīrs bija nometies četrrāpus istabas vienā kaktā un kašņāja ar rokām zemi.

—   Tur viņam glabājas mazliet naudas, — Mesua teica.. — Neko vairāk mēs nevaram paņemt līdz.

—   Ak jā. Tāda lieta, kas iet no rokas rokā un nekad nesasilst. Vai ārpus šī ciemata arī tādas lietas der? — Mauglis vaicāja.

Vīrietis viņu dusmīgi uzlukoja.

—   Muļķis viņš ir, nevis velns, — viņš purpināja. — Par naudu es varu nopirkt zirgu. Mēs esam pārāk nomocīti, lai kur tālu aizietu, bet pēc vienas stundas viss ciemats dzīsies mums. pakaļ.

—   Es saku, viņi nedzīsies jums pakaļ, kamēr es to negribēšu,bet par zirgu — labi domāts, jo Mesua ir nogurusi.

Mesuas vīrs piecēlās un noglabāja pēdējos naudas gabalus jostā. Mauglis palīdzēja Mesuai izlīst pa logu, un vēsais nakts gaiss viņu mazliet atspirdzināja, bet Džungļi zvaigžņu vizma likās tumši un drausmīgi.

—   Vai ceļu uz Kanhivaru zināt? — Mauglis čukstēja.

Viņi palocīja galvas.

—   Labi. Tikai ievērojiet, ka jums nav ne no kā jabaidas. Un nav vajadzīgs steigties. Vienīgi — vienīgi Džungļos varbūt jums visapkārt būs drusku dzirdama tāda kā paklusa dziedāšana.

—   Vai tu domā, ka mēs iedrošinātos nakts laikā iet caur Džungļiem, ja mums nebūtu jābaidās no sadedzināšanas? Labāk, tad lai saplosa zvēri, nekā nobendē cilvēki, — Mesuas vīrs sacīja,, bet Mesua paskatījās Mauglī un smaidīja.

—   Es saku, — Mauglis turpināja, it kā viņš būtu Balu, kas jau vai simto reizi atkārto kādu vecu Džungļu Likumu kādam neuzmanīgam skolēnam, — es saku, ka Džungļos neatņirgsies pret jums neviens zobs, neviena ķetna nepacelsies pret jums. Ne cilvēks, ne zvērs jūs neaizturēs, kamēr jūs paši savām acīm ieraudzīsiet Kanhivaru. Jūs apsargās. — Mauglis aši pagriezās pret Mesuu un sacīja: — Viņš netic, bet tu taču ticēsi?

—   Protams, mans dēls. Lai nu tu būtu cilvēks, gars vai arī vilks no Džungļiem, es tev ticu.

—   Viņš sabīsies, kad dzirdēs manu draugu dziedāšanu. Bet tu zināsi — un sapratīsi. Tagad ejiet, bet lēni, nav nemaz jāsteidzas. Vārti ir aizslēgti.

Šņukstēdama Mesua nokrita pie Maugļa kājām, bet viņš nodrebēdams ātri viņu pacēla. Tad viņa apskāva zēnu un svētīja viņu ar maigākajiem vārdiem, kādus vien varēja sadomāt, bet viņas vīrs nenovīdīgi raudzījās savos tīrumos un teica:

—   Ja mēs nokļūsim Kanhivarā un ja angļi mani uzklausīs, tad es pret braminu, veco Baldeo un citiem celšu tādu sūdzību, ka ciemats galīgi izputēs. Gan viņi man divkārt samaksās par manu nenovākto ražu un nepabarotajiem vēršiem. Es meklēšu taisnīgu tiesas spriedumu.

Mauglis pasmējās.

—   Nezinu, kas tas ir — tiesas spriedums, — bet — atnāc pēc nākošā lietus perioda un paskaties, kas šeit būs atlicis.

Viņi devās uz Džungļu pusi, un Vilkumāte piecēlās no savas paslēptuves.

—   Seko viņiem! — Mauglis teica. — Un pielūko, lai visi Džungļi zina, ka šie divi ir neaizskarami. Ierejies mazliet. Es pasaukšu Bagiru.

Atskanēja un tūdaļ noklusa stiepts, dobjš kauciens, un Mauglis redzēja, kā Mesuas vīrs sarāvās un pagriezās, gribēdams doties atpakaļ būdā.

—    Ej tālāk! — Mauglis jautri uzsauca. — Es taču teicu, ka jūs varbūt dzirdēsiet dziedāšanu. Sāds sauciens jūs pavadīs līdz Kanhivarai. Tā ir Džungļu Labvēlība.

Mesua mudināja vīru uz priekšu, un drīz vien tumsa apņēma viņus un Vilkumāti. Pēkšņi Mauglim gandrīz pie pašām kājām izcēlās Bagira, vēl drebēdama sajūsmā par lielisko nakti, kas satrakojusi Džungļu iemītniekus.

—   Man kauns par taviem brāļiem, — ņurkšķēdama Bagira sacīja.

—   Kapec? Vai viņi vecajam Baldeo saldi nedziedaja? — Mauglis vaicāja.

—   Pārlieku labi! Pārlieku labi! Viņi arī mani piespieda aizmirst manu lepnumu, un — zvēru pie salauztās atslēgas kas mani atsvabināja, — es gāju dziedādama pa Džungļiem, it kā būtu sajūsminājusies par plaukstošo pavasari! Vai tu mūs nedzirdēji?

—  Man bija kaut kas cits darāms. Pavaicā Baldeo, vai viņam dziesma patika. Bet kur tad četri vilcēni? Es nevēlos, ka kāds no ciemata ļaudīm izietu šonakt ārpus vārtiem.

—   Kāpēc vajadzīgi vilcēni? — no vienas kājas uz otru mīņādamās, zvērošās acis mirkšķinādama un ņurrādama stiprāk nekā jebkad, Bagira teica. — Es varu viņus aizturēt, Mazais Brāli. Vai beidzot kādu arī pieveikt? Dziedāšana un skats, kā cilvēki trausās kokos, mani ļoti labi noskaņojuši tādam darbam. Kas gan ir Cilvēks, ka mums viņš jāsaudzē, — kails, brūns zemes rušinātājs, bez spalvām, bez zobiem, zemes ēdājs? Visu dienu esmu viņam sekojusi — pašā dienvidū, baltā saulstaru gaismā. Es to dzenāju, kā vilki dzenā briedi. Es esmu Bagira! Bagira! Bagira! Kā es dejoju ar savu ēnu, tā dejoju ar tiem cilvēkiem. Redzi! — Kā kaķēns nokaltušu, virpuļojošu lapu gaisā tvarstīdama, lielā Pantera palēcās, belza ar ķetnām pa labi un pa kreisi tukšā gaisā, tā ka gaiss šmīkstēja vien, tad klusi nostājās uz kājām, atkal un atkal palēcās, ņurrādama un rūkdama kā ūdens, kas vārās tvaika katlā. — Es esmu Bagira — Džungļos — naktī, un mans spēks ir manī pašā. Kas stāsies pretī manam belzienam? Cilvēka mazuli, ar vienu savas ķetnas belzienu es tavu galvu saspiestu plakanu kā nosprāgušu vardi vasarā.

—   Tad sit! — ciemata ļaužu valodā, nevis Džungļu iemītnieku valodā Mauglis sacīja.

Sie cilvēcīgie vārdi lika Bagirai atjēgties, viņa attupās uz drebošajām pakaļkājām, un viņas galva atradās ar Maugļa galvu vienādā augstumā. Mauglis cieši lūkojās viņas zaļganajās acīs, gluži tāpat kā bija uzlūkojis sadumpojušos vilcēnus, kamēr sarkanais mirdzums, kas lāsmoja viņas acu zaļajos redzokļos, nodzisa līdzīgi bākas ugunij, kas nodziest jūdzes divdesmit dziļi jūrā.

Tad Bagiras acu plakstiņi noslīga lejup un reize ar tiem arvien zemāk un zemāk noliecās lielā galva, un sarkanais mēles gals pieskārās Maugļa kājas pēdai.

—    Mās, mās, mās! — drebošo muguru no skausta līdz

krustiem maigi glaudīdams, zēns čukstēja: — Rimsties jel, rimsties! Vainīga ir nakts, nevis tu.

—  Tās bija nakts smaržas, — Bagira vainīgi atzinās. — Šāds gaiss mani vilināt vilina. Bet kā t u zini?

Protams, indiešu ciemata apkārtnes gaiss pilns dažādām smaržām, un dzīvnieku, kas gandrīz vienīgi caur nāsīm uztver visādus iespaidus, šīs smaržas reibina tāpat kā cilvēku muziķa un reibinošas vielas. Mauglis glaudīja Panteru vēl dažas minūtes, un viņa nogulās kā kaķis pie uguns, ķetnas zem sevis pavilkuši un acis piemiegusi.

—  Te tu esi kā Džungļu iemītnieks un te atkal ne, — beidzot viņa teica. — Bet es esmu tikai Melnā Pantera. Es mīlu tevi, Mazais Brāli.

—  Viņi tur zem koka pārāk ilgi spriedelē, — Mauglis sacīja, pēdējos Bagiras vārdus nevērodams. — Droši vien Baldeo būs tiem piemelsis pilnas ausis. Viņi drīz nāks, lai vilktu laukā no ieslodzījuma Mesuu un viņas vīru un lai mestu tos Sarkanajā Puķē. Bet viņi atradīs cietumu uzlauztu un tukšu. Ha! Ha!

—   Klausies! — Bagira iesaucās. — Uztraukums man pārgājis. Lai viņi tur atrod mani! Nebūs daudz tādu, kas gribēs nākt laukā no savām būdām pēc tam, kad būs ar mani tikušies. Nav jau man pirmā reize atrasties krātiņā, un nedomāju, ka viņi mani sasaistīs ar virvēm.

—   Esi vien prātīga, — Mauglis smiedamies teica, jo viņš kļuva tikpat pārgalvīgs kā Pantera, kas bija jau iešmaukusi pa logu būdā.

—   Fū! — Bagira nosprauslājās. — Šeit viss ož pēc cilvēka, bet gulta ir taisni tāda pati, kāda man bija ierīkota gulēšanai ķēniņa sprostos Udeipurā. Tagad es apgulšos.

Mauglis dzirdēja, kā gulta nokrakšķēja zem zvēra lielā svara.

—   Zvēru pie salauztās atslēgas, kas mani atsvabināja, viņi domās, ka sagūstījuši milzīgu zvēru! Nāc un sēdies man līdzās, Mazais Brāli, mēs abi sagādāsim tiem «veiksmīgas medības»!

—   Nē, man kaut kas cits padomā. Cilvēkiem nav jāzina, kāda loma man šai spēlē. Pamedī vien viena pati. Nevēlos viņus redzēt.

—   Lai notiek tā, — Bagira teica. — Un viņi jau arī nāk.

Apspriede zem svētā koka ciemata viņā malā kļuva arvien trokšņaināka, līdz pārvērtās mežonīgos kliedzienos, un vīrieši un sievietes traucās pa ciemata ielu, rungas, bambusa nūjas, sirpjus un dunčus gaisā vicinādami. Priekšgalā gāja Baldeo un bramins, bet pūlis sekoja tiem pa pēdām un kliedza:

— Burve un burvis! Redzēsim, kā būs, ja nokaitētie dzelži piespiedis tos atzīties! Dedziniet viņu būdu! Mēs viņiem parādīsim, kā dot pajumti Velnabērnam! Nē, piekaut vispirms! Lāpas šurp! Vairāk lāpu! Baldeo, pielādē bisi!

Mazas grūtības radās pie durvīm. Tās bija ļoti cieši aizšautas ar bultu, tomēr pūlis atrāva tās, un lāpu gaisma piepildīja istabu, kur sakrustotām un mazliet pār gultas malu pārkārtām ķetnām, melna kā bezdibens un briesmīga kā dēmons, visā garumā izstiepusies, gulēja Bagira. Kādu pusminūti valdīja baismīgs klusums; tad priekšējie raustīdamies un grūstīdamies, atbrīvoja sev ceļu uz izeju, un šai acumirklī Bagira pacēla galvu un lēni, apdomīgi un kā dižodamās nožāvājās — kā žāvātos, ja gribētu kādu sev līdzīgu apvainot. Osainās lūpas raustījās un cilājās; sārtā mēle saliecās; apakšējais žoklis slīdēja arvien zemāk un zemāk, līdz kļuva redzama puse rīkles un milzīgie ilkņi atsedzās līdz pat smaganām; tad zobi aizcirtās ar tādu griezīgu, tēraudskaņai līdzīgu troksni, ka visa istabiņa noskanēja. Nākamajā acumirklī iela bija tukša. Bagira bija atkal izlēkusi pa logu un notupās Mauglim līdzās, kamēr kliegdami un vaimanādami, cits pār citu klupdami un krizdami, ļaudis paniskās bailēs steidzās paslēpties savās būdās.

—   Tagad viņi nekustēsies līdz rīta gaismai, — Bagira mierīgi teica. — Bet ko nu iesāksim? '

Pār ciematu nolaidās it kā diendusas stundu klusums, bet, labi ieklausoties, varēja dzirdēt, ka būdu iekšpusē pa māla kuļu stūma smagās labības kastes durvīm priekšā. Bagirai bija taisnība: ciematā neviens nekustēs līdz rīta gaismai. Mauglis apsēdās un nogrima domās, un viņa seja kļuva arvien drūmāka un drūmāka.

—   Ko esmu izdarījusi? — pēdīgi Bagira glaimīgi jautāja.

—   Neko citu kā tikai labu. Tagad uzmani viņus līdz rīta gaismai. Es pagulēšos.

Mauglis aizsteidzās uz Džungļiem, nokrita pie kādas klints un nogulēja visu dienu un visu nākošo nakti.

Pamodies, viņš ieraudzīja sev līdzās Bagiru un turpat pie kājām tikko kā nonāvētu briedi. Bagira vērīgi skatījās, kā Mauglis rīkojās ar savu dunci, kā paēda, kā atgulās, zodu rokās atspiedis.

—   Vīrs ar savu sievu laimīgi sasnieguši Kanhivaru, — Bagira stāstīja. — Tava māte ar Čilu atsūtījusi ziņu. Tonakt pirms pusnakts viņi dabūjuši zirgu un ātri devušies uz priekšu. Vai tas nav labi?

—   Labi, — Mauglis piekrita.

—   Bet tava Cilvēku Cilts ciematā nekustējās, līdz saule bija jau lielā gabalā. Tad viņi paēda un veikli salīda atpakaļ savās būdās.

—   Varbūt viņi nejauši ieraudzīja tevi?

—   Varbūt gan. Rīta krēslā vārtu priekšā es vāļājos smiltīs un varbūt tā paklusi pie sevis kaut ko dziedāju. Mazais Brāli, tur vairāk nekas nav darāms. Nāc dosimies medībās kopā ar Baluf Viņš uzgājis jaunus bišu stropus un grib tos parādīt, un mēs visi vēlamies būt kopā ar tevi kā senāk. Neskaties tā, tas pat mani baida. To vīrieti un sievieti vairs nemetīs Sarkanajā Puķē, un Džungļos viss ir labi. Vai nav tiesa? Aizmirsīsim Cilvēku Cilti.

—  Aizmirsīsim, — ātri vien aizmirsīsim. Kur Hatijs šonakt ganās?

—  Kur viņam labpatikas. Kas var atbildēt par Klusētāju? Un kam tev tas jāzina? Kas Hatijam būtu jādara, ko mēs nespētu?

—   Palūdz viņu un viņa trīs dēlus, lai atnāk pie manis.

—   Bet, nudien, Mazais Brāli, nav nemaz — nav nemaz tik vienkārši teikt Hatijam «nāc» un «ej». Atceries taču, viņš ir Džungļu Valdnieks un, pirms Cilvēku Cilts tava vaiga izskatu pārvērta, mācīja tev Džungļu Gudrības Vārdus.

—  Vienalga. Tagad man savi Gudrības Vārdi pat viņam. Palūdz, lai viņš atnāk pie Maugļa, Vardulēna, un, ja viņš negribētu tūliņ klausīt, tad saki, lai nāk aprunāties par Bertporas lauku nopostīšanu.

—   Par Bertporas lauku nopostīšanu, — lai labi iegaumētu, Bagira divas trīs reizes atkārtoja. — Es eju. Hatijs var gan noskaisties, un es būtu ar mieru upurēt visa mēneša medību lomu, lai dzirdētu to Gudrības Vārdu, kas Klusētāju piespiestu atnākt.

Pametusi Maugli lielās dusmās savu dunci zemē durstot, Bagira ātri aizsteidzās. Mauglis nekad nebija redzējis cilvēka asiņu, līdz pirmoreiz tās ieraudzīja un — kas viņam nozīmēja vēl daudz vairāk — saoda Mesuas asiņu smaku uz saitēm, kas viņu saistīja. Mesua pret viņu bija bijusi laba, un, cik viņš no mīlestības sajēdza, Mesuu viņš mīlēja tik dedzīgi, cik pārējos cilvēkus ienīda. Un tomēr, lai cik dziļi viņš ienīda cilvēkus, viņu valodu, nežēlību, gļēvulību, lai ko džungļi tam solītu, neparko viņš nelaupītu cilvēkam dzīvību, lai nebūtu jāsajūt nāsis šī šausmīgā asiņu smaka. Viņa plāns bija vienkāršāks un daudz patīkamāks, un viņam nāca smiekli, iedomājoties, ka taisni kāds Baldeo stāsts, kuru tas bija stāstījis kādā vakarā ciemata ļaudīm zem svētā koka, viņu uzvedināja uz tādām domām.

—  Taviem Gudrības Vārdiem bija liels iespaids, — Bagira iečukstēja Mauglim ausī. — Viņi ganījās upmalā un gluži kā vērši paklausīja aicinājumam. Redzi, tur viņi nāk!

Hatijs ar saviem trim dēliem ieradās kā parasti bez kāda trokšņa. Upes dūņas pie viņu sāniem bija vēl miklas, un Hatijs dziļdomīgi gremoja jauna banānkoka zaļo stumbru, ko ar saviem ilkņiem bija izrāvis. Ziloņa milzīgā auguma katra cīpsliņa liecināja Bagirai, kura parasti no pirmā acu uzmetiena visu saprata, ka ar cilvēka mazuli runā nevis Džungļu Valdnieks, bet radījums, kas bīstas citas — bezbailīgas būtnes. Hatija trīs dēli mīņājās, slēpdamies aiz tēva.

Mauglis vēl pat lāgā nebija pacēlis galvu, kad Hatijs novēlēja «veiksmīgas medības». Labu laiku viņš ļāva ziloņiem līgoties un šūpoties, un mīņāties no vienas kājas uz otru, pirms bilda kādu vārdu, un, kad viņš pavēra muti, tad uzrunāja Bagiru, nevis ziloņus.

—   Gribu pastāstīt notikumu, ko man stāstīja mednieks, kuru tu šodien dzenāji, — Mauglis iesāka. — Tas ir stāsts par kādu vecu un gudru ziloni, kas iekļuvis lamatās un bedres dibenā uz asa mieta gala ieskrambājis ādu, sākot no kājas pēdas līdz pat plecam, no kā palikusi balta rēta.

Mauglis pastiepa roku, un, kad Hatijs pagriezās, mēnesnīcā skaidri varēja redzēt visgarām pelēkajam sānam garu, baltu rētu, it kā viņam būtu sists ar nokaitētu pātagu.

—   Ieradušies ļaudis viņu no lamatām atbrīvot, — Mauglis turpināja, — bet viņš sarāvis visas virves, jo bijis spēcīgs, un aizgājis, kamēr sadzijusi rēta. Pārskaities viņš kādā naktī ieradies šo mednieku tīrumos. Atceros vēl, ka viņam bijuši trīs dēli. Daudz daudz lietus periodu pagājis, kopš tas noticis, un tas bijis ļoti tālu — Bertporas tīrumos. Kas notika ar šiem laukiem, kad pienāca pļaujas laiks, Hatij?

—   Ražu novācu es un mani trīs dēli, — Hatijs atbildēja.

—   Un aramā laikā, kas seko pļaujas laikam? — Mauglis jautāja.

—   Tos tīrumus vairs neara, — Hatijs atbildēja.

—   Bet kas notika ar cilvēkiem, kuri pārtika no druvu ražas? — Mauglis neatlaidās.

—   Viņi aizbēga.

—   Un ar būdām, kur tie mitinājās? — Mauglis turpināja.

—   Mēs saplosījām jumtus gabalos, bet Džungļi aprija sienas, — Hatijs sacīja.

—   Kas vēl notika? — Mauglis jautāja.

— Džungļi ieguva tik lielu labas zemes gabalu, ka man jāiet divas naktis, lai to šķērsotu no rītiem uz-vakariem, un trīs naktis, lai pārstaigātu to no ziemeļiem uz dienvidiem. Mēs pievienojām Džungļiem kādus piecus ciematus, un šais laukos, zāļainajās ganībās un irdenajos tīrumos nav vairs neviena cilvēka, kas pārtiktu no to augļiem. Tā bija pilnīga Bertporas lauku iznīcināšana, ko es ar saviem trim dēliem paveicu. Bet tagad pasaki man, cilvēka mazuli, kā tu dabūji to zināt? — Hatijs jautāja.

—   To man pastāstīja kāds cilvēks, un tagad es redzu, ka arī Baldeo var runāt patiesību. Tas labi darīts, baltrētainais Hatij, bet nākamreiz tev savs uzdevums jāpaveic vēl labāk, jo nu visu rīkos cilvēks. Vai zini tās Cilvēku Cilts ciematu, kas mani izraidīja? Tie ir laiski, stulbi un ļauni; viņi tikai pļāpā un vājāko nogalina nevis iztikas, bet izpriecas dēļ. Paēduši viņi gatavi mest Sarkanajā Puķē paši savus līdzcilvēkus. To es pats pieredzēju. Ilgāk tiem šai novadā nav vietas. Es viņus ienīstu!

—  Tad nogalini tos, — iesaucās visjaunākais Hatija dēls, izraudams krietnu zāles kušķi, un, to pret priekškāju padauzījis, aizsvieda tālu prom, un viņa mazās, sarkanās ačeles šaudījās uz visām pusēm.

—   Ko es ar baltajiem kauliem lai iesāku? — Mauglis dusmīgi atcirta. — Vai es kā vilka mazulis lai saulgozī rotaļājos ar asiņainu galvaskausu? Es nogalināju Šir Hanu, viņa āda pūst uz Padomes Klints, bet — bet man nav ne jausmas, kur palika pats Šir Hans, un mans vēders vēl arvien tukšs. Tagad es ņemšu to, ko varēšu saredzēt un sataustīt. Hatij, pārvērt par Džungļiem šo ciematu!

Bagira nodrebēja un pieplaka pie zemes. Veikli joņot ciemata ielās, dot pa labi un pa kreisi cilvēku pūlī vienu belzienu pēc otra vai arī, ļaunākā gadījumā, klusi piezogoties, nonāvēt cilvēku, kas mijkrēslī strādā savā tīrumā, to viņa vēl varēja saprast, bet šis pārdomātais plāns par vesela ciemata noslaucīšanu no zemes virsas viņu baidīja. Tagad viņa saprata, kāpēc Mauglis bija sūtījis pēc Hatija. Neviens cits kā vienīgi daudz pieredzējušais zilonis spēja izdomāt un galā vest šādu kara plānu.

—   Lai viņi bēg tāpat, kā izbēguļoja ļaudis Bertporas laukos, kamēr vienīgais tīrumu rušinātājs būs palicis lietus, un lai lietus pilienu čaloņa lapu biezoknī atgādina mums viņu arkla vārpstas klabēšanu; lai mēs abi ar Bagiru varētu mitināties bramina mājā, bet briedis lai dzesētu slāpes pie akas aiz tempļa! Pārvērt par Džungļiem šo ciematu, Hatij!

—   Bet es — bet mēs taču neesam ar viņiem sanīdušies, un, lai nopostītu vietu, kur' mitinās cilvēki, tad briesmīgām sāpēm vajadzētu mūs vispirms saniknot, — mīņādamies Hatijs bažīgi ieminējās.

—  Vai tad jūs vienīgie zāles ēdāji Džungļos? Dzen šurp visus Džungļu iemītniekus. Lai brieži, meža cūkas un antilopes to paveic. Un, kamēr tīrumi nebūs kaili, jūs nedrīkstat rādīt man savas ādas ne plaukstas platumā. Pārvērtiet par Džungļiem visu šo pamali, Hatij!

—  Vai nonāvēt nevajadzēs? Bertporas laukus nopostot, mani ilkņi kļuva sarkani, un man vairs negribētos just-šo smaku.

—  Man arī ne. Es nevēlos, ka pat viņu kauli mētātos mūsu tīrajā klajumā. Lai viņi iet un meklē sev jaunus mitekļus! Viņi nedrīkst šeit palikt. Esmu redzējis un odis tās sievietes asiņu smaku, kura mani baroja, — sievietes, kuru viņi būtu nonāvējuši, ja es viņu nebūtu izglābis. Vienīgi jaunās zāles smarža uz viņu mājokļu sliekšņa spēs iznīcināt šo smaku. Tā sūrst man mutē. Pārvērtīsim par Džungļiem visu, Hatij!

—   Ak! — Hatijs izsaucās. — Tā sūrstēja man sānos asā mieta uzplēstā rēta, kamēr mēs vērojām, kā viņu ciemati nozuda plaukstošajā pavasara zaļumā. Nu es saprotu. Tava cīņa būs mūsu cīņa. Mēs pārvērtīsim visu te par Džungļiem.

Mauglis nepaguva ne elpu atvilkt — naidā un dusmās viņš viss drebēja, — kad vieta, kur ziloņi stāvēja, bija tukša, un Bagira šausmu pilnu skatienu noraudzījās viņā.

—  Pie salauztās atslēgas, kas mani atbrīvoja! — Melnā Pantera beidzot sacīja. — Vai t u esi tas kailais radījums, kuru es aizstāvēju Padomes sanāksmē, kad visi bijām jauni? Džungļu Valdniek, kad mani spēki izsīks, aizstāvi mani, aizstāvi Balu — aizstāvi mūs visus! Salīdzinot ar tevi, mēs esam tīrie kucēni! Salauzīti zariņi zem kājām! Stirniņas, kas pazaudējušas savas mātes!

Iedomājoties Bagiru kā noklīdušu stirnu, Mauglis smējās pilnā kaklā, smējās līdz asarām, līdz beidzot iemetās dīķī, lai nomierinātos. Tur viņš peldēja līku loču, mēnesstaru vizmā ūdenī ienirdams un iznirdams, gluži kā viņa vārda brālis vardulēns.

Pa to laiku Hatijs un viņa trīs dēli devās katrs uz savu pusi un klusēdami klīda jūdzēm tālu ielejās. Tā viņi gāja un gāja dienas divas, nostaigādami Džungļos apmēram sešdesmit jūdzes, un katru viņu soli, katru viņu snuķa kustību vēroja un noskatīja, un apsprieda Mangs un Cils, Pērtiķu Cilts un visi putni. Tad viņi sāka ganīties un ganījās mierīgi kādu nedēļu vai vairāk. Hatijs un viņa dēli savā ziņā ir gluži kā klinšu milzu čūska Kaa: bez vajadzības viņi nekad nesteidzas.

Ap to laiku, — neviens nezināja, kur un kā cēlušās, — Džungļos paklīda baumas, ka tādā un tādā ielejā varot atrast labāku barību un ūdeni. Meža cūkas — kuras, protams, gatavas skriet vai uz pašu pasaules malu pēc labāka kumosa — pirmās pulkiem vien urkšķēdamas devās pār klintīm turp; tām sekoja brieži un mazās lapsas, kas pārtika no ceļā kritušām sprāgoņām; līdztekus briežiem virzījās smagnējās Indijas antilopes, bet aiz tām nāca savvaļas bifeļi no muklājiem. Niecīgākā sadursme varēja pagriezt atpakaļ izklaidus klejotājus pulkus, kas ganījās, klaiņāja, dzēra un atkal ganījās, bet, tiklīdz kur izcēlās nemiers, arvien radās kāds, kas nomierināja. Dažreiz tā bija Dzeloņcūka Sahi, pilnum pilna jaunu ziņu par labo barību, kas esot vēl mazliet tālāk; citreiz Mangs pārlaidās pār kādu klaju vietu mežā un, jautri spiegdams, rādīja, ka tur neviena nav; vai Balu, saknēm pilnu muti, čāpoja gar kādu satrauktu pulku un, te baidīdams, te neveikli vienu otru pagrūzdams, novirzīja tos uz pareizā ceļa. Daudzi griezās atpakaļ, aizbēga vai negribēja iet tālāk, bet ļoti daudzi palika un devās uz priekšu. Apmēram pēc dienām desmit vispārējais stāvoklis bija šāds: brieži, meža cūkas un antilopes ganījās aplī ar deviņu vai desmit jūdžu rādiusu, bet plēsīgie zvēri šaudījās gar malām. Šā apļa vidū atradās ciemats, un ap ciematu līgojās brieduši labības lauki, un labības laukos sēdēja cilvēki tā sauktajās mahanās — uz četriem mietiem nostiprinātos paaugstinājumos, kurno klūdziņām bija uztaisīts kaut kas baložu būdai līdzīgs. Tos ierīkoja, lai aiztramdītu putnus un citus labības zagļus. Nu vairs brieži nebija jāpierunā. Plēsīgie zvēri bija viņiem uz pēdām un spieda viņus uz priekšu, uz apļa vidu.

Bija tumša nakts, kad Hatijs un viņa trīs dēli izlīda no Džungļiem un ar snuķiem satrieca mahanu mietus, tā ka tie nogāzās kā aizlauztu suņuburkšķu cers, bet no būriem izvēlušies cilvēki dzirdēja visapkārt ziloņu dobjo guldzināšanu. Tad briežu priekšpulki pārplūdināja ganības un druvas; viņiem sekoja meža cūkas un ar saviem asajiem nagiem izrakņāja un izpostīja visu, kas vien pēc briežiem bija palicis pāri. Reizreizēm vilki satramdīja barus tā, ka tie izbailēs šaudījās no vienas puses uz otru un izbradāja jauno miežu laukus un nomīdīja līdzenas apūdeņošanas grāvju malas. Pirms rītausmas kādā malā spiediens uz ganāmpulku atslāba. Plēsīgie zvēri atvirzījās, atstādami uz dienvidiem brīvu izeju, pa kuru briežu bari cits pēc cita devās projām. Pārdrošākie apgulās turpat biezokņos, lai nākošajā naktī pabeigtu savu mielošanos.

Bet darbs patiesībā bija jau padarīts. Kad otrā rītā ciemata ļaudis paskatījās uz savām druvām, tad redzēja, ka viņu sējumi nopostīti. Ja tie neietu uz citurieni, tas viņiem nozīmētu nāvi, jo, gadu no gada šeit dzīvojot, tie atradās tikpat tuvu badam, cik tuvu ciematam bija Džungļi. Kad bifeļus izdzina ganībās, izsalkušie lopi redzēja, ka brieži zāļainās ganības jau notīrījuši, un tie aizklīda Džungļos un pievienojās saviem savvaļas biedriem, bet, kad iestājās krēsla, trīs vai četri ciematam piederīgie poniji gulēja savos staļļos ar pārsistām galvām. Vienīgi Bagira spēja dot tādus belzienus, un vienīgi Bagirai varēja iešauties prātā tik nekautrīga doma — vienu sprāgoni izvilkt pašā ielas vidū.

Tanī naktī ciemata ļaudis neiedrošinājās laukos uguni kurināt, un tā Hatijs ar saviem trim dēliem staigāja un piekopa, kas vēl bija atlicis; bet, kur Hatijs iet pāri, tur vairs nav nekā ko meklēt. Iedzīvotāji nosprieda pārtikt līdz lietus perioda sākumam no iekrātās sēklas labības un tad salīgt par algādžiem, lai atgūtu šogad zaudēto; bet, kamēr labības tirgotājs domāja par saviem pilnajiem labības groziem un par maksu, kādu viņš ņems, to pārdodot, Hatija asie ilkņi izlauza viņa māla būdas sienu un sadauzīja lielo, govju mēsliem apmesto klūdziņu grozu, kur glabājās vērtīgais krājums.

Kad atklājās šis pēdējais posts, tad pienāca bramina kārta bilst kādu vārdu. Viņš bija jau lūdzis savus dievus, bet atbildi nebija saņēmis. Varot būt, tā viņš teica, ka ciemata ļaudis neapzinīgi esot aizkaitinājuši kādu Džungļu dievu, jo neesot ne mazāko šaubu, ka Džungļi esot sazvērējušies pret viņiem. Tāpēc viņi aizsūtīja pēc tuvējās gondu cilts vadoņa. Gondi, šī klejotāju cilts, bija maza auguma, bet ļoti gudri, tumšādaini mednieki, kas dzīvoja dziļi Džungļos. Viņu senči, šīs zemes pirmatnējie valdoņi, piederēja pie visvecākās cilts Indijā. Ciemata ļaudis gondu vadoni pacienāja kā vien varēdami, un šaujamo stopu rokā un ar divām trim saindētām bultām matu cekulā viņš nostājās uz vienas kājas un pusbailīgi, pusnicinoši noskatījās uztrauktajos ļaudīs un viņu nopostītajos laukos. Ļaudis gribēja ziināt, vai viņa dievi — vecie dievi — noskaitušies un kas tiem būtu jāupurē. Gonds nesacīja nekā, bet norāva vienu karelas — vīteņauga stīgu, kura augļi ir rūgtie meža ķirbji, un krustām šķērsām aizrežģīja tempļa durvis, taisni priekšā sarkanajam hindu elka dieva tēlam. Tad viņš pamāja ar roku uz Kanhivaras pusi un devās atpakaļ Džungļos, un vēroja Džungļu iemītniekus šurpu turpu klejojam. Viņš zināja: ja Džungļi sāk kustēties, tad vienīgi baltie cilvēki spēj tos savaldīt.

Nebija vajadzīgs vaicāt gondam, ko nozīmē viņa rīcība. Tai vietā, kur viņi mēdza pielūgt savus dievus, drīz zaļos meža ķirbji, un, jo ātrāk ciemata ļaudis dosies projām, jo labāk.

Bet grūti ir ciematam nocelties no savas iedzīvotās vietas. Viņi palika savā ciematā, kamēr vien spēja kaut ko sameklēt uzturam; viņi mēģināja Džungļos ievākt riekstus, bet ēnas ar zvērojošām acīm viņiem uzglūnēja, bieži vien parādīdamās pašā dienvidū; un, kad viņi izbailēs skrēja atpakaļ uz saviem mūriem, tie redzēja, ka kāda liela, nagota ķetna saskrambājusi un saskrāpējusi to koku stumbriem mizu, kam viņi pirms minūtēm piecām bija gājuši garām. Jo ilgāk viņi uzturējās savā ciematā, jo pārdrošāki kļuva mežonīgie radījumi, kuri lēkāja un mauroja Vaingungas ganībās. Viņiem trūka drosmes salabot un nostiprināt tukšos laidarus un izgāztās sienas Džungļu pusē; pamatus izrakņāja meža cūkas, un rakumus drīz pārklāja sazarojušo vīteņaugu kuplās stīgas, bet ārpusē sazēla kumšķiem vien asā dzelzszāle. Vispirmie devās projām jaunieši, tuvu un tālu ziņodami, ka ciemats ejot bojā. Kas gan spētu cīnīties pret Džungļiem un Džungļu dieviem, viņi stāstīja, ja pat ciemata kobra esot aizbēgusi no savas alas zem svētā koka. Beidzot viņu jau tā niecīgie sakari ar ārpasauli izira, gluži tāpat kā sašaurinājās un aizauga iemītās takas ap ciematu. Hatija un viņa triju dēlu nemitīgā taurēšana naktīs viņus vairs neuztrauca, tiem vairs nebija vērts nākt. Lauku raža un aiztaupītā sēkla bija jau iznīcināta. Tīrumi pamazām aizauga, un nu bija pienācis laiks griezties pēc palīdzības pie angļiem Kanhivarā.

Pa vecam paradumam viņi diendienā atlika aiziešanu, līdz pirmās lietus gāzes viņus pārsteidza, kad pa noplīsušajiem jumtiem ūdens gāzās istabās, ganības pārplūda un pēc tveicīgās vasaras viss steidzīgi pārklājās ar svaigu zaļumu. Tad vīri, sievas un bērni cēlās un brida projām smacīgā, necaurredzamā lietū, vēlreiz atgriezdamies un ar skatieniem atvadīdamies no savām mājvietām.

Kad pēdējā ar iedzīves piederumiem apkrāvusies ģimene izgāja pa ciemata vārtiem, viņi izdzirda brūkošu siju un irstošu salmu jumtu troksni ciemata mūra sienas iekšpusē. Viņi redzēja spīdīgu, melnu, čūskai līdzīgu snuķi paceļamies un izsvaidām samirkušos jumtu salmus. Tas nozuda, tad atskanēja atkal jauns brīkšķis, ko pavadīja spiedzieni. Gluži tāpat, kā mēdz plūkt ūdens lilijas, Hatijs rāva nost bijidu jumtus. Kāda krītoša sija bija viņu ievainojusi. Tas atraisīja visu viņa spēku, jo saniknots savvaļas zilonis Džungļos ir visnevaldāmākais postītājs. Viņš spēra ar pa-

kaļkāju pret kādu māla sienu, un tā saira drupās un, nemitīgās lietus gāzes izmiekšķēta, pārvērtās dzeltenos dubļos. Virpuļodams un spiegdams viņš traucās pa šaurajām ciemata ieliņām, pa labi un pa kreisi uzgrūzdamies vienai vai otrai būdai, satriekdams nestiprās durvis un saliekdams dzegas; bet aiz viņa plosījās viņa trīs dēli, kā bija plosījušies, Bertporas laukus nopostot.

—   Šīs gliemežnīcas aprīs Džungļi, — atskanēja kāda mierīga balss šai postažā. — Vispirms ārsiena jānojauc.

Un Mauglis, pa kura kailajiem pleciem un rokām plūda lietus straumes, atlēca no sienas, kas nogāzās kā noguris bifelis.

—   Katrai lietai savs laiks, — Hatijs elsoja. — Ak, Bertporā ilkņi man kļuva sarkani! Pie ārsienas, bērni! Ar galvu! Visi reizē! Tā!

Plecu pie pleca visi četri spieda, un ārsiena izliecās, saplaisāja un sagāzās, un ciemata ļaudis mēmās_ izbailēs izgāztā mūra plaisā ieraudzīja postītāju mežonīgās, māliem notraipītās galvas. Atstāti bez pajumtes, bez maizes kumosa, viņi devās lejup ielejā, un viņu ciemats izgaisa tiem aiz muguras, sagrauts, izmētāts un nomīdīts.

Mēnesi vēlāk šai vietā bija ar svaigu, zaļu, jaunu zāli pārklāts nelīdzens paugurs; bet, lietus periodam izbeidzoties, laukos, kur vēl tikai mēnešus sešus atpakaļ atradās iekoptas druvas, nu neierobežoti auroja un kauca Džungļi.

MAUGĻA DZIESMA PRET CILVĒKIEM

Jums uzlaidīšu veiklās tūkstošsakņu vijas Un visu, kas tik Džungļos simtiem gadu dzīvs bez mijasf Irs būdu jumti, sienas grūs,

Ne akmens nepaliks no tiem: Un Karela, šī rūgtā Karela

Segs visu saviem staipekņiem!

Kur pulcējāties, skanēs tur nu manas tautas dziesmas, Un ligzdas jūsu padurvēs vīs sikspārņi bez briesmas; Ap izdzisušiem pavardiem

Kā sargi niknas čūskas būs; Jo Karela, šī rūgtā Karela Segs visu, kur vien mitāt jūs!

Jūs manus pulkus dzirdēsiet, bet neredzēsiet, Pirms mēness lēks, tie visu aizvāks, ko jūs iekopt spēsiet. Vilks, kuplastis, būs avju gans —

Būs viņam varens medījums, Jo Karela, šī rūgtā Karela Segs katru mīju vietu jums!

Es baram laukus nokopt likšu, nebūs jums pat bažas, Jūs raudāsiet tik tad, kad viss būs pazudis no ražas. Pat kaza vērša vietā vairs

Pie jūsu arkla nestāsies, — Jo Karela, šī rflgtā Karela Pār visu cieši pārklāsies!

Pret jums es palaidīšu veiklās tūkstošsakņu vijas Un visu, kas vien Džungļos simtiem gadu dzīvs bez mijas Mežs nikni sacelsies pret jums!

Un būdas kļūs par gruvešiem, Zels Karela, šī rūgtā Karela, — Segs visu saviem staipekņiem!

LĪĶU APGLABĀTĀJI

Ja Tabakiju uzrunāsi: «Brāli mans!» — ja hiēnu kā viesi gribi aicināt.

Tad zini, Džakala, šis badmira būs līdz ar viņiem nelūgts klāt.

Džungļu Paruna

Godājiet sirmgalvjus!

Tā bija aizsmakusi balss — neskaidra balss, ko dzirdot jūs nodrebētu, — balss, kas izskanēja, it kā kaut kas mīksts pārlūztu divās daļās. Tā drebēja, ķērca, smilkstēja.

«Godājiet sirmgalvjus! AkjūsUpesbiedr i, — godājiet sirmgalvjus!»

Virs plašās upes vairāk nekas nebija redzams, kā vienīgi ar celtniecības akmeņiem piekrautu, no kokiem sasistu buru liellaivu rinda, kas tikko kā bija izslīdējusi pa dzelzceļa tilta apakšu un aizšūpojās lejup pa straumi. Lai izvairītos no straumes uzskalotā sēkļa pie tilta balstiem, laivinieki pagrieza neveiklās stūres, un, kad laivas pa trīs blakus bija aizslīdējušas garām minētajai vietai, briesmīgā balss atkal uzsāka:

«Ak Upes bramini, godājiet sirmgalvjus un vārgos!»

Kāds laivinieks, kas sēdēja uz margu malas, pacēla roku, kaut ko sacīja, kas nebija vis svētības vēlējums, un liellaivas aizčīkstēja mijkrēšļa tumsā. Platā Indijas upe, kas drīzāk līdzinājās daudzu mazu ezeru virknei, ne plūstošai straumei, izskatījās gludena kā stikls un savā plūsmā atspoguļoja smilšsārtās debesis, bet zemajās piekrastēs skalojās kā iedzelteni, tumšsārti vižņi. Lietus periodā tanī ieplūda mazas, upītes, bet tagad to izžuvušās grīvas rēgojās augstu virs upes līmeņa. Upes kreisajā krastā, gandrīz zem dzelzceļa tilta, atradās ciemats ar mazām māla, ķieģeļu, salmu un kāršu būdiņām. Ciemata galvenā iela, patlaban pilna no ganībām pārnākušo mājlopu, stiepās taisni līdz upei un •nobeidzās ar kaut ko līdzīgu kuģu piestātnei, kas celta no rupjiem ķieģeļiem, kur ciemata ļaudis, iebriduši ūdeni, mēdza mazgāties. Tas bija Meger-Gata ciemata Gats[9].

Nakts ātri klājās pār līdzenajiem lēcu, rīsa un kokvilnas tīrumiem, kurus upe ik pavasari applūdināja, pār niedrēm, kas kā bārkstis rotāja upes līci, un pār ganību biezo krūmāju aiz niedrāja upmalā. Papagaiļi un vārnas, kas, vakarā pie upes dzerdami, bija tiku tikām izpļāpājušies un izklaigājušies, aizlidoja atdusā, ceļā pārmīdamies ar sikspārņu bariem, un veseli mākoņi ūdens putnu svilpdami un klaigādami salaidās niedrēs uz naktsguļu. Tur bija gan zosis ar resnām galvām un melnām mugurām, gan krīkļi, gan baltvēderi, gan meža pīles un sējas putni, gan ibisi un šur tur arī kāds flamingo.

Kāda smagnēja dzērve Adjutante noslēdza visu arjergardu, lidodama tā, it kā katrs viņas spārnu lēnais vēdiens būtu pēdējais.

«Godājiet sirmgalvjus! Ak Upes bramini, godājiet sirmgalvjus!»

Adjutante mazliet pagrieza galvu un pašķielēja uz to pusi, kur atskanēja šī balss, un lēnām nolaidās smilšainajā sēklī zem tilta. Tagad varēja redzēt, kas viņa patiesībā bija par briesmīgu radījumu. No mugurpuses viņa izskatījās neparasti cienīga, jo bija gandrīz sešas pēdas augsta un drīzāk gan atgādināja īstu plikpauri priesteri. No priekšas tā izskatījās pavisam citāda, jo slīpā, dīvainā galva un kakls bija bez spalvām, bet pakaklē nokārās nejauka ādas soma — visu to lietu glabātava, kādas vien viņa ar savu kapļveidīgo knābi sasiroja. Viņas kājas bija garas, tievas un vājas, bet viņa tās cilāja ļoti glezni, tīrīdama astes pelnpelēkās spalvas, kas mīkstas un spīdīgas apklāja muguru, lepni tajās pati pār plecu nolūkojās un sastinga, gatava uzbrukumam.

Kāds kraupains, mazs Šakālis, kas izsalcis kvankšķēja zemajā piekrastē, saslēja ausis un asti un iemetās sēklī, lai piebiedrotos Adjutantei.

Viņš bija savas sugas viszemākais loceklis — lai gan pat vislabākā šakāļa vērtība nav nekāda augstā, bet šis bija sevišķi paklīdis — pa daļai ubagotājs, pa daļai zaglis, ciemata mēslu gubu aptīrītājs, ārkārtīgi bailīgs vai mežonīgi pārdrošs, mūždien izsalcis un pilns viltības, kas viņam nekā laba nedeva.

— Uh! — malā izkāpdams un nopurinādamies, viņš• grūtsirdīgi iekaucās. — Lai sarkanais kraupis nobendē ciemata suņus!

Manā miesā sūrst trīsreiz vairāk kodienu, nekā man blusu, un tas vienīgi tādēļ, ka es pašķielēju — iegaumē, tikai pašķielēju — uz kādas vecas kurpes pusi, kas mētājās govju kūtī. Vai es no dubļiem lai pārlieku? — Viņš pakasīja sev aiz kreisās auss.

—  Dzirdēju, — Adjutante atsaucās tādā balsī, kas izskanēja,, it kā ar neasu zāģi zāģētu biezu dēli, — dzirdēju, ka tai zābakā atradies jaunpiedzimis kucēns.

—   Dzirdēt ir viens, bet zināt ir pavisam kas cits, — atcirta Šakālis, jo zināja ļoti daudz dažādu sakāmvārdu, ko bija noklausījies no cilvēkiem, kas vakaros sapulcējās ap ciemata ugunskuriem.

—  Gluži pareizi. Tādēļ jau es ņēmu kucēnu savā uzraudzībā, kamēr suņi bija aizņemti kaut kur citur.

—  Viņi bija ļoti aizņemti, — Šakālis sacīja. — Tagad kādu laiku es nedrīkstēšu ciematā ne acu rādīt, lai sameklētu sev kādu kumosiņu. Vai patiesi tai kurpē atradās akls kucēns?

—  Tas ir šeit, — pār savu knābi uz pilno somu pakaklē pablenzdama, Adjutante sacīja. — Nieka lieta vien jau ir, tomēr pieņemams, jo pasaulē labdarība tikpat kā izzudusi.

—   Ai, ai! Šos laikus pasaule ir gluži kā no dzelzs, — gaudās Šakālis. Viņa šaudīgās acis uztvēra tikko samanāmu burbulīti virs ūdens, un viņš ātri turpināja: — Dzīve mums visiem grūta, un es nešaubos, ka pat mūsu diženais pavēlnieks, Gata Lepnums un Upes Luteklis

—  Melis, glaimotājs un Šakālis izšķīlušies no vienas olas, — ne uz vienu sevišķi nezīmēdama, teica Adjutante, jo arī viņa pati bija lieliska melotāja, ja vajadzība uz to spieda.

—   Jā, Upes Luteklis… — skaļā balsī atkārtoja Šakālis. — Nešaubos, ka pat viņam jāatzīst, ka, kopš šis tilts uzcelts pār upi, gardāks kumoss ir pavisam reta lieta. Bet, no otras puses, — lai gan es, protams, nekādā ziņā viņam taisni acīs to neteiktu, — viņš ir tik gudrs un tik krietns, kāds es, diemžēl, neesmu

—   Ja Šakālis saka, ka esot pelēks, — cik melnam tad gan viņam jābūt, — murmināja Adjutante. Viņa neredzēja, kas tuvojās.

—  Ka viņam iztikas nekad netrūkst un tātad-

Atskanēja paklusa švirkstoņa, it kā laiva būtu atdūrusies sēklī.

Šakālis veikli apsviedās un atradās aci pret aci (vienmēr labāk sastapties ar lietām aci pret aci) ar dzīvnieku, par kuru tikko bija runājis. Tas bija pēdas divdesmit četras garš krokodils apvalkā, kas izskatījās kā trim kārtām sakniedēta, naglām apsista,

saspraišļota un izlocīta katlu dzelzs plāksne. Viņa augšzobu dzeltenie gali pārkārās pār skaisti rievoto apakšējo žokli. Tas bija Meger-Gata strupdegunainais Megers, vecākais no visiem ciemata iemītniekiem, kura vārdā bija nosaukts ciemats; pirms dzelzceļa tilta atklāšanas — brasla briesmonis, slepkava, cilvēku rijējs un ciemata elks vienā personā. Viņš gulēja, pa pusei ūdenī iegrimis, un lēni, tikko manāmi kustināja asti, lai nezaudētu līdzsvaru, un Šakālis ļoti labi zināja, ka viens pats šīs astes straujāks pasitiens spēj izsviest Megeru krastā tvaika mašīnas ātrumā.

— Esi sveicināts, Nabago Aizgādni! — Šakālis lišķēja, pie katra vārda virzīdamies arvien vairāk atpakaļ. — Mēs padzirdējām patīkamu balsi un steidzāmies, cerēdami sirsnīgi parunāties. Tik tiešām, te gaidot, mana pārdrošība pamudināja mani runāt par tevi. Ceru, ka slepeni nebūsi neko noklausījies.

Patiesību sakot, Šakālis taisni tādēļ bija tā runājis, lai krokodils noklausītos, jo zināja, ka glaimi ir vislabākais līdzeklis, lai iegūtu kaut ko uz zoba liekamu, un Megers zināja, ka Šakālis taisni ar nolūku tik skaļi bija runājis, un Šakālis zināja, ka Megers to zina, un Megers savukārt atkal zināja, ka Šakālis zina,

ka Megers to zina, un tā viņi viens ar otru sapratās un bija apmierināti.

Elsdams un stenēdams vecais nezvērs rausās krastā un murmināja:

—   Godājiet vecos un vārguļus! — Un viņa mazās acis trijstūrainās galvas virspusē zem smagiem, raga cietiem plakstiņiem gailēja kā ogles, līdz beidzot parādījās izblīdušais, smagais ķermenis starp leinajām kājām. Tad viņš ērti novietojās, un, lai gan Šakālis jau sen bija pieradis pie viņa parašām, tomēr atkal vai simto reizi pēkšņi satrūkās, redzēdams, cik ļoti Megers atgādina pa straumi peldošu koka bluķi. Megers pat centās pieplakt pie zemes tā, lai izskatītos kā straumes izskalots koka bluķis. Protams, tā bija tikai Megera paraša, un viņš bija iztrausies krastā vienīgi sava prieka pēc; bet krokodils jau nav nekad piepildāms, un, ja Šakālis būtu ļāvis sevi ar šādu izlikšanos apmānīt, viņš vairs nedzīvotu un tagad nevarētu par visu to filozofēt.

—  Mans bērns, es nekā nedzirdēju, — vienu aci piemiegdams, Megers sacīja. — Man ausis bija ūdens pilnas, un es jūtos pavisam saguris no izsalkuma. Kopš dzelzceļa tilts uzcelts, mana ciemata ļaudis mani vairs nemīl, un tas manu sirdi galīgi satriec.

—  Ak, kauns! — Šakālis sacīja. — Turklāt tik cēlu sirdi! Bet man rādās, cilvēki jau visi vienādi.

—  Nē, viņi patiesībā ļoti dažādi, — Megers lēnīgi atbildēja. — Daži ir tik noliesējuši kā laivu ķekši. Citi atkal trekni kā jauni šak kucēni. Nekad nemēdzu cilvēkus bez kāda iemesla nozākāt. Viņi ir visvisādi, un visus šos garos gadus esmu novērojis, ka viņi vispār ļoti labi. Vīri, sievas, bērni — es nevaru pie viņiem nekādas vainas atrast. Un iegaumē, bērns, kas pasauli nievā, tos pasaule nonievā..

—    Glaimošana ir daudz sliktāka par tukšu skārda bundžu vēderā. Taču tas, ko mēs nupat dzirdējām, ir gudrība, — nolaizdama kāju zemē, Adjutante sacīja.

—    Lai nu viens padomā, kāda nepateicība pret šo krietno vīru, — Šakālis maigi iesāka.

—   Nē, nē, nav nekāda nepateicība! — Megers sacīja. — Viņi par citiem nedomā, tas ir viss. Bet, gulēdams braslā savā vietā, esmu novērojis, ka pa jaunā tilta kāpnēm ļoti grūta kāpšana kā sirmgalvjiem, tā arī maziem bērniem. Patiesību sakot, par veciem nebūtu vērts runāt, bet es skumstu — es patiesi skumstu — par maziem, trekniem bērniņiem. Tomēr domāju, ka reiz, kad šis tilts nebūs viņiem vairs nekas jauns, ieraudzīsim atkal sava ciemata iemītnieku kailās, brūnās kājas, ūdenim šļakstot, dūšīgi brienam pa braslu. Tad vecais Megers būs atkal pie visiem cieņā.

—   Bet tiešām, es šodien pat vēl redzēju kliņģerīšu vītnes peldam no Gata puses, — sacīja Adjutante.

Kliņģerīšu vītnes ieskata kā godināšanas zīmi visā Indijā.

—   Tas bija pārpratums — pārpratums! Tā bija saldumu pārdevēja sieva. Ar katru gadu viņa kļūst aklāka, tā ka nevar mani vairs no baļķa atšķirt — mani, Gata Megeru! Es redzēju viņas pārskatīšanos, kad viņa iesvieda puķu vītni, jo gulēju turpat pie Gata, un, būtu viņa vēl kādu soli lejāk spērusi, es viņai uz vietas šo mazo starpību parādītu. Bet viņa labi domāja, un mums jāievēro ziedotāja labais nodoms.

—   Kāds labums no puķu vītnēm, ja esi izmests uz mēslu čupas? — blusas ķerstīdams, bet ar vienu aci uzmanīgi vērodams Nabago Aizgādni, Šakālis sacīja.

—   Tiesa, bet viņi nav vēl sākuši krāt mēslu čupu, uz kuras mani izmetīs. Piecas reizes esmu redzējis upi no ciemata atvelkamies un atstājam jaunu gabalu ielas galā. Piecas reizes esmu redzējis ciematu no jauna krastā uzceļam un domāju to redzēt vēl reizes piecas. Es neesmu neticīgais zivju ķērājs Gavials, kas šodien pie Kasi, bet rīt jau Praijagā, kā paruna saka; esmu uzticīgs un pastāvīgs brasla sargs. Ne velti ciemats saucas manā vārdā, bērns, un paruna saka, ka «katram darbam sava alga». 4'

—   Es ilgi, ļoti ilgi — gandrīz visu savu mūžu esmu gaidījis, bet mana alga bijusi tikai kodieni un sitieni, — Šakālis gaudās.

—   Hi! Hir Hi! — brēca Adjutante.

— Šakālis piedzima augustā;

Septembrī sākās lietus laiks;

«Neatceros,» viņš dižojās,

«Ka kādreiz bijis tāds palu laiks!»

Adjutantei piemīt kāda nepatīkama dīvainība. Reizreizēm viņas kājas pārņem smeldzošas .nervu sāpes jeb krampji, un, kaut gan viņa daudz cienīgāka nekā daža laba cita dzērve, kas visas tomēr ļoti cienīgas, — paplestos spārnus vicinot un kailo galvu augšup un lejup svaidot, viņa uzsāk tādu kā ķekatu deju. Sos lēkmes brīžus vienīgi viņai pašai zināmu iemeslu dēļ tā katrā ziņā izmanto, lai pateiktu neķītrākās piezīmes. Pēc dziesmas pēdējiem vārdiem viņa atkal cēli nostājās un izskatījās desmitreiz cienīgāka nekā agrāk.

Šakālis saviebās; viņš gan bija jau pilnus trīs gadus vecs, bet kā var ļaunoties par apvainojumu uz tādu, kam metru garš knābis, ar kuru var kā ar metamo šķēpu rīkoties. Adjutante bija vispār pazīstama gļēvule, bet Šakālis vēl jo vairāk.

—  Lai kaut ko mācītos, mums vispirms jāiziet dzīves skola,— Megers teica, — un te nu jāpiebilst: mazi šakālēni ir gluži ikdienišķa parādība, bērns, bet tāds Megers kā es ir kaut kas neparasts. Taču ar to es nemaz nelepojos, jo lepnība nes postu; tomēr iegaumē: tas ir liktenis, un neviens, kas peld, iet vai skrien, ne-, drīkst kurnēt pret likteni. Ar likteni es esmu ļoti apmierināts. Mazliet laimes, ass skatiens, un paraša, pirms pacelies virs ūdens pārliecināties, vai līcī vai aizdambējumā ir izeja, — tas viss ļauj daudz ko sasniegt.

—  Dzirdēju, ka reiz pat Nabago Aizgādnis esot pārskatījies, — Šakālis ļauni ieminējās.

—  Tiesa, bet arī toreiz mani izglāba mans liktenis. Tas notika, kad es nebiju vēl pilngadīgs — pirms pēdējā no trim pēdējiem bada gadiem (pie Gangas labā un kreisā krasta! Cik pilnas toreiz bija upes!). Jā, es biju jauns un neapdomīgs, un, kad uznāca pali, kurš gan tad bija priecīgāks par mani? Katrs nieciņš mani ļoti iepriecināja. Ciemats bija tālu applūdis, un es peldēju pār Gatu un nonācu tālu zemes iekšienē līdz pat biezu dubļu kārtu klātiem rīsa laukiem. Atceros vēl, kā es tai vakarā atradu pāri rokas sprādžu (tās bija no stikla un sagādāja man ne mazumu grūtību). Jā, stikla rokas sprādzes un, ja atmiņa mani neviļ, — vēl vienu kurpi. Es būtu gan varējis abas kurpes nokratīt, bet es biju izsalcis. Vēlāk es kļuvu gudrāks. Jā. Un tā es mielojos un atpūtos;

bet, kad gribēju doties atpakaļ uz upi, redzēju, ka pali nokritusies un nu man jābrien pa galvenās ielas dubļiem. Kurš gan cits kā es? Tad sanāca visi mani ļaudis — priesteri, sievas un mazi bērni, un es vēlīgi viņus uzlūkoju. Dubļi nav izdevīga cīņas vieta. Kāds laivinieks teica: «Dabūjiet cirvjus un nogaliniet viņu, jo tas ir brasla Megers.» — «Nē,» sacīja bramins. «Redzi, viņš dzen palus prom! Viņš ir ciemata labais gars.» Un viņi apbēra mani ar ziediem un par laimi kāds veda kazu pār ceļu.

—   Cik garšīga — cik ļoti garšīga ir kaza! — Šakālis piebilda.

—  Spalvaina, par daudz spalvaina, un, kad tā pagadās ūdenī, tad iespējams, ka tanī paslēpts divžuburu āķis. Bet es pieņēmu to kazu un ar lielu godu turpināju ceļu līdz Gatam. Vēlāk liktenis man uzsūtīja to laivinieku, kas bija gribējis ar cirvi nocirst man asti. Viņa laiva uzskrēja kādā vecā sēklī, kura jūs vairs neatceraties.

—  Neesam jau mēs visi te šakāļi vien, — Adjutante piezīmēja. — Vai tas pats sēklis, kas radās tur, kur sausajā gadā nogrima ar akmeņiem piekrautās laivas, — garš sēklis, kas pārdzīvoja trīs palu laikus?

—   Pavisam bija divi tādi sēkļi, — Megers sacīja, — viens augstāk un otrs zemāk.

—  Ak, piemirsu. Tos vienu no otra šķīra kanāls, kas vēlāk atkal izsīka, — sacīja Adjutante, kas mīlēja palepoties ar savu labo atmiņu.

—  Tam zemākajam, bērni, tad uzgrūdās mana labvēļa buru laiva. Viņš gulēja aizmidzis laivas priekšgalā, tad samiegojies ielēca līdz krūtīm — nē, ne dziļāk kā līdz ceļiem — ūdenī, lai iestumtu laivu straumē. Viņa tukšā laiva devās tālāk un kādu gabaliņu lejāk atkal atsitās nākošajā upes līkumā. Es sekoju, jo zināju, ka ļaudis nāks laivu malā vilkt.

—   Un viņi to darīja? — godbijīgi jautāja Šakālis. Šīs bija tāda veida medības, kādas viņu dziļi satrauca.

—  Jā, viņi to darīja tur un arī lejāk. Tālāk es nemaz negāju, un tomēr man pagadījās vienā dienā trīs trekni nobarojušies tnanjis (laivinieki), un, izņemot atgadījumu ar pēdējo (toreiz es_ biju nolaidīgs), neatskanēja pat-neviens kliedziens, lai brīdinātu tos, kas krastā.

—  Ai, lieliska izprieca! Cik izveicības un apķērības tas gan prasīja! — Šakālis sacīja.

—   Ne izveicības, bērns, bet apdoma. Mazliet apdoma dzīvē ir tikpat kā sāls pie rīsiem, kā laivinieki mēdz teikt, un es vienmēr visu dziļi pārdomāju. Mans brālēns, zivju rīma Gavials, man gaudās, cik grūti viņam izsekot zivīm un cik ļoti viena zivs no otras atšķiroties, un kā viņam tās esot jāpazīst gan visas kopā, gan atsevišķi. Es saku, tā ir gudrība. Bet, jāsaka, mans brālēns Gavials dzīvo savējo vidū. Manējie nepeld pulkos ar mutēm virs ūdens, kā to Reva dara; ne pastāvīgi izšaujas virs ūdens, pasitoties uz sāniem, kā Mohu un mazā Hapta, ne arī salasās pēc palu laika sēkļos kā Bathua un Hilva.

—   Tās visas ļoti gards kumoss, — knābi klakšķinādama, Adjutante piebilda.

—   Uzskatīdams to medīšanu par svarīgu lietu, mans brālēns spriež tāpat; bet tās nelec vis krastmalā, lai izvairītos no asā deguna. Manējie ir pavisam citādi. Tie dzīvo uz cietzemes savās mājās kopā ar mājlopiem. Man jāizzina, ko viņi dara vai ko taisās darīt, un, asti pie snuķa pievelkot, kā paruna mēdz teikt, es iztaisu veselu ziloni. Virs durvīm pakārts zaļš zars un dzelzs aplis? Vecais Megers zina,, ka tai mājā piedzimis puisēns, kurš dienās nāks pie Gata rotaļāties. Kāda jaunava taisās precēties? Arī to vecais Megers zina, jo redz dāvanas nēsājam šurp un turp; un pirms laulībām arī viņa nāk uz Gatu mazgāties, bet — — Megers jau tur priekšā. Upe maina savu gultni un veido jaunu zemi tur, kur agrāk bija vienīgi smiltis? Arī to Megers zina.

—   Bet ko tad palīdz šī zināšana? — Šakālis ieteicās. — Pat manā īsajā mūžā upe savu gultni mainījusi.

Indijas upes gandrīz pastāvīgi maina savu gultni un dažreiz lietus periodā pārplūdina divas līdz trīs jūdzes plašu apgabalu, vienā krastā iznīcinot visus laukus, bet otru krastu pārklājot ar auglīgām dūņām.

—   Nav noderīgāku zināšanu par šīm, — Megers teica, — jo jauna zeme nozīmē jaunas ķildas. To Megers zina. Oho! Megers to zina. Tiklīdz ūdens nokrities, viņš ievelkas kādā mazā tērcē, kur, pēc cilvēku domām, pat suns nevar paslēpties, un tad tur nogaida. Drīz vien ierodas kāds zemkopis un sāk prātot, ka šeit upes dāvātā tīrumā viņš sēšot gurķus un tur atkal melones, kailiem kāju pirkstiem auglīgās dūņas aptaustīdams. Bet tūliņ pienāk arī otrs un saka, ka tādās un tādās vietās viņš audzēšot sīpolus, burkānus un cukurniedres. Viņi sastopas kā pa straumi peldošas laivas un viens uz otru skatās, acis zem lielajiem, zilajiem turbāniem bolīdami. Vecais Megers visu redz un dzird. Viens otru viņi dēvē par brāli un sāk atzīmēt jauniegūtā tīruma robežas. Klusi pa dūņām šļūkdams, Megers steidzas viņiem līdz no viena zemes gabala uz otru. Nu viņi sāk ķildoties! Nu saka skarbus vārdus! Jau norauj turbānus! Paceļ savas lathis (nūjas). Un, beidzot, viens nogāžas atmuguriski dubļos, bet otrs aizmūk. Viņam atgriežoties, ķilda izbeigta, kā to apliecina cīņu zaudējušā, ar dzelzi apkaltā bambusa nūja. Tomēr viņi Megeram par to nav pateicīgi! Nē, viņi kliedz «Slepkavība!», un viņu piederīgie sāk kauties ar rungām, pa divdesmit katrā pusē. Mani ļaudis ir krietni ļaudis — augšzemes džati — melvaji no Bētas. Viņi nezveļ vis pa jokam, un, kad cīņa galā, tālu upē, palejā aiz krūmiem, kur no ciemata nevar saredzēt, vecais Megers gaida. Zvaigznēm iemirdzoties, nāk lejup mani plecīgie džati, pa astoņi vai deviņi kopā, nesdami uz nestuvēm mirušo. Viņi ir veci vīri, sirmām bārdām un tikpat dobjām balsīm kā mānējā. Tie sataisa mazu sārtu un aizdedzina, — ak, cik labi pazīstama man šī uguns! — sūkā tabaku un visi reizē māj ar galvām uz priekšu vai uz sāniem, uz to pusi, kur krastā guļ mirušais. Viņi saka, ka Angļu Likums šādu noziegumu sodītu ar cilpu un ka tāda cilvēka piederīgie būtu ļoti apkaunoti, jo tāds cilvēks jāpakar cietuma lielajā laukumā. Tad mirušā draugi saka: «Lai pakar!» — un tad atkal sarunas sākas no gala, vienu, divas, divdesmit reizes visā garajā naktī. Beidzot viens ierunājas: «Tā bija taisnīga cīņa. Ņemsim labāk asinsnaudu, mazliet vairāk, nekā nogalinātājs piedāvā, un ar to tā lieta būs izbeigta.» Tad viņi iesāk par asinsnaudu kaulēties, jo mirušais bijis spēcīgs vīrs un tam pakaļ paliek daudz dēlu. Galu galā pirms amratvela (saules lēkta) viņi mirušo mazliet padedzina, — kā to viņu parašas prasa, — un tad līķis nokļūst pie manis, un ar to visa lieta apklust. Ahā! mani bērni, Megers zina — Megers zina, un mani ļaudis ir lieliski ļaudis!

—  Manai guznai tie par sīkstiem, — ķērkstēja Adjutante.

—  Viņi nav raga kaula vērts, kā paruna teic. Turklāt — kas gan tos var pievākt?

—   Ak, es — pievācu — tos, — Megers atsaucās.

—   Vecos laikos Dienvidu Kalkutā[10], — Adjutante turpināja,

—  visus atkritumus izmeta uz ielas un mēs pēc patikas izlāpījāmies to labāko. Tās bija. jaukas dienas! Bet tagad viņi ielas tur tīras kā olas virspusi un mani ļaudis spiesti aizlaisties. Tīrība laba lieta, bet septiņas reizes dienā slaucīt putekļus, izslaucīt un apslacīt — nē, tur pat dieviem pacietība var zust.

—   Kāds klajumu šakālis man stāstīja, viņam brālis stāstījis, ka Dienvidu Kalkutā vfsi šakāļi esot tik trekni kā ūdri lietus dienās, — sacīja Šakālis, kuram, to iedomājoties vien, jau siekalas saskrēja mutē.

—   Ak, bet tur dzīvo baltsejainie angļi, un viņi kaut kur no upes lejasgala laivās atved suņus — milzīgus, treknus suņus, kam jāparūpējas, lai šakāļi būtu pietiekami liesi, — sacīja Adjutante.

—   Tad jau viņi ir tikpat cietsirdīgi kā šie ļaudis? Man vajadzēja gan to zināt. Ne zeme, ne debess, ne ūdens neapžēlojas par šakāli. Reiz pēc lietus dienām es nonācu pie baltsejaino teltīm un pakampu tur jaunus, dzeltenus iemauktus, ko pagrauzties. Bet baltsejainie ādas apstrādā nepareizi, jo toreiz es stipri saslimu.

—   Bet man reiz izgāja daudz ļaunāk, — Adjutante iesaucās. — Savā trešajā dzīvības gadā, kad biju vēl jauns un drošsirdīgs putns, es nonācu pie upes, kur piestāj laivas. Angļu laivas ir trīsreiz lielākas par šo ciematu.

—   Viens esot bijis Deli pilsētā un stāstījis, ka tur visi cilvēki staigājot uz galvām, — murmināja Šakālis.

Megers pavēra savu kreiso aci un bargi uzlūkoja Adjutanti.

—  Tas tiesa, — milzīgais putns uzstāja. — Melis melo vienīgi tad, kad domā, ka viņam noticēs. Kas tādas laivas nav redzējis, tas nevar iedomāties, ka tas tiesa.

—  Tas izklausās jau daudz prātīgāk, — Megers sacīja. — Un tālāk?

—  No šīm laivam ceļa ara lielus, baltus gabalus, kas pec maza laiciņa pārvērtās ūdenī. Ļoti daudzi saplīsa, sabirza un novēlās krastmalā, bet atlikušos ātri sakrāva kādā ēkā ar biezām mūra sienām. Bet kāds laivinieks paņēma vienu gabalu, kurš nebija lielāks par mazu kucēnu, un smiedamies to pasvieda man. Ēs — kā daždien manējie, kas visu norij bez jebkādas pārdomāšanas, — es to gabalu noriju, kā jau mēs to paraduši darīt. Mani tūdaļ sagrāba ārkārtīgs aukstums, kas, sākdamies guznā, pārņēma mani visu līdz pat nagu galiņiem, tā ka es zaudēju pat valodu, bet laivinieki tikai smējās. Nekad neesmu izjutusi tāda aukstuma. Savās bēdās un izbailēs es lēkāju, kamēr atguvu elpu, un tad atkal lēkāju un lādēju pasaules viltību, bet laivinieki mani joprojām izsmēja, vai pie zemes krizdami. Bet visdīvainākais visā tai lietā bija tas, ka par spīti šausmīgajam aukstumam, manām ciešanām izbeidzoties, guzna man bija gluži tukša!

Adjutante bija darījusi visu iespējamo, lai attēlotu savu sajūtu pēc Venhama ezera septiņas mārciņas smaga ledus gabala norīšanas, ko viņai bija pasvieduši laivinieki no kāda amerikāņu ledus kuģa tais dienās, kad Kalkutā vēl nebija ierīkotas mākslīgā ledus pagatavošanas mašīnas. Bet, tā kā viņa nezināja, kas ir ledus, un tā kā Megeram un Šakālim no visa tā bija vēl mazāk sajēgas, tad stāstam trūka pienācīgā spilgtuma.

—  Visu, — kreiso aci no jauna piemiegdams, Megers sacīja, — visu ko var sagaidīt no tādas laivas, kas trīsreiz lielāka par Meger-Gatu. Mans ciemats nav nekāds mazais.

Uz tilta atskanēja svilpiens, un pār to pārslīdēja Deli pasta vilciens vienās ugunīs mirdzošiem vagoniem, kuru ēnas, atspoguļodamās upes ūdenī, cītīgi tiem sekoja. Vilciens aizdunēja nakts tumsā, bet Megers un Šakālis bija jau tā pieraduši pie šī trokšņa, ka pat galvu nepagrieza uz to pusi.

—  Vai tas nav tikpat brīnumains kā laiva, kas trīsreiz lielāka par Meger-Gatu? — augšup raudzīdamies, putns teica.

—  Bērns, es redzēju to būvējam. Es redzēju, kā ar katru akmeni tilta balsti pacēlās arvien augstāk, un, ja kāds cilvēks nokrita (lielākā daļa no viņiem turējās apbrīnojami stingri uz kājām — bet, ja kāds nokrita), es jau biju klāt. Pēc tam kad pirmais tilta balsts bija uzcelts, nevienam ne prātā neienāca uzmeklēt upes viļņos slīkoni, lai to sadedzinātu. Tā es viņiem aiztaupīju daudz pūļu. Tilta celšanā nebija nekā tāda savāda, — sacīja Megers. .

—  Bet tas, kas pār šo tiltu slīd, vilkdams aiz sevis apjumtus ratus, t a s ir kaut kas savāds, — Adjutante atkārtoja.

—  Bez šaubām, tā ir kāda jauna vēršu suga. Gan kādā jaukā dienā tie tur augšā vairs nebūs spējīgi noturēties uz kājām un novelsies lejā tāpat kā cilvēki. Un vecais Megers arī tad būs klāt.

Šakālis paskatījās Adjutantē, bet Adjutante Šakālī. Vienā ziņā viņi sapratās: lai nu kam visā plašajā pasaulē lokomotīvi var pielīdzināt, vēršiem jau nu gan ne. Ne vienreiz vien Šakālis bija lokomotīvi novērojis, tupēdams alojes žogā līnijas malā, un Adjutante pazina to jau kopš tiem laikiem, kad Indijā parādījās pirmā lokomotīve. Bet Megers to bija redzējis, vienīgi no lejas uz augšu skatoties, un tad vara jumols likās gluži kā vērša kupris.

—  M-ja, jauna vēršu suga, — Megers svarīgi atkārtoja, lai pats pilnīgi pārliecinātos par savu domu pareizību.

—   Protams, vērsis, — piebalsoja Šakālis.

—   Bet varētu arī būt- , — Megers dusmīgi iesāka.

—  Protams — protams, — nemaz nenogaidīdams, kamēr otrs nobeidz, Šakālis sacīja.

—    Kas? — nikni vaicāja Megers, jo nojauta, ka citi zina vairāk nekā viņš. — Kas tas varētu būt? E s jau vēl netiku visa ' izteicis. Jūs sacījāt, tas esot vērsis.

—   Tas ir taisni tas, ko Nabago Aizgādnim labpatikās redzēt. Es esmu viņa kalps, nevis tā kalps, kas brāžas tiltam pāri.

—   Lai tas būtu kas būdams, bet tas ir baltsejaino darbs, — Adjutante sacīja, — un, kas uz mani zīmējas, tad es vis labprāt negulētu tādā sēklī, kas atrodas tam tik tuvu.

—  Tu angļus tik labi nepazīsti kā es, — Megers teica. — Kad tiltu cēla, tad arī šeit bija kāds baltsejainais, un vakaros viņš paņēma laivu un, ar kājām šļūkdams pa laivas dibenu, čukstēja: «Vai viņš ir šeit? Vai arī viņš ir tur? Padodiet man manu bisi!» Viņu pašu vēl neredzēdams, es dzirdēju katru troksnīti, ko viņš taisīja, ar savu bisi šurp un turp pa upi braukādams. Cik droši es pievācu vienu viņa strādnieku un tā aiztaupīju lielos izdevumus par malku viņa sadedzināšanai, tikpat bezbailīgi viņš nāca pie upes un stiprā balsī kliedza, ka gribot mani nošaut, atbrīvot upi no manis — no Meger-Gata Megera! No manis! Bērni, stundām ilgi es peldēju zem viņa laivas un dzirdēju, kā viņš apšaudīja peldošus koka bluķus, un, kad biju droši pārliecināts, ka viņš jau krietni paguris, es izšāvos no ūdens un taisni viņa acu priekšā aizcirtu savus žokļus. Kad tilta darbi bija pabeigti, viņš aizbrauca.. Tā medī visi angļi, izņemot gadījumus, kad viņus pašus sāk medīt.

—   Kas medī baltsejainos? — uztraukti iekvankšķējās Šakālis.

—   Tagad neviens, bet savā laikā es viņus tiku medījis.

—   Maz vairs es atceros tālaika medības. Tad es vēl biju jauna, — zīmīgi knābi parkšķinādama, Adjutante piebilda.

—   Es biju šeit lieliski iekārtojies. Cik atceros, manu ciematu cēla jau trešo reizi, kad mans brālēns Gavials man pavēstīja, ka augšpus Benaresas ūdens bagāts ar ēsmu. Sākumā negribēju doties turp, jo mans brālēns, zivju rīma, ne vienmēr prot atšķirt labu no slikta. Bet vakarā es dzirdēju sava ciemata ļaudis sarunājamies, un tas, ko viņi teica, mani pārliecināja.

—   Ko viņi teica? — Šakālis jautāja.

—   Viņi sarunāja diezgan daudz, kas man, Meger-Gata Megeram, lika atstāt ūdeni un uzsākt ceļojumu. Es ceļoju naktī un izmantoju mazās upītes, jo tās man vislabāk noderēja. Bet tas bija sausās vasaras sākumā, un visas upes bija seklas. Es gāju pa putekļainiem ceļiem, līdu pa garu zāli, mēnesnīcā rāpos pār uzkalniem. Es rāpos pat pār klintīm, bērni, — iedomājieties vien! Es pārgāju pār izsīkušo Sirhindu, pirms nokļuvu vairāku sīku

upīšu satekā, kas plūda uz Gangas pusi. Kādu mēnesi ceļojot, es biju jau krietni tālu no saviem ļaudīm, no savas upes krastiem. Nu, pavisam neticami!

—   No kā tu ceļā pārtiki? — ievaicājās Šakālis, kam viss dzīves satvars atradās viņa mazajā vēderā, — Megera ceļojuma apraksts neatstāja uz viņu nekāda iespaida.

—  No tā, kas ceļā pagadījās, brālēn, — lēni, katru vārdu stiepdams, Megets sacīja.

Indijā nevienu nesauc par «brālēnu», ja nav droši zināms, ka tā godināmais patiesi var kļūt par godinātāja radinieku; un tā kā tas, ka Megers kādreiz izraugās sev dzīves biedreni no šakāļiem, var nākt priekšā vienīgi pasakās, tad Šakālis noprata, kādā nolūkā viņš tik pēkšņi ieskaitīts Megera rados. Būtu viņi ar Megeru vieni paši, viņš tādam jokam nepiegrieztu nekādas vērības, bet Adjutantes acis iemirdzējās priekā par šo riebīgo joku.

—  Protams, tēt, man vajadzēja gan to zināt, — Šakālis sacīja.

Megeram nepatīk vis, ja kāds šakālis viņu dēvē par tēvu, ko Meger-Gata Megers šoreiz arī pasacīja — un pasacīja vēl daudz ko vairāk, ko šeit nav vērts atkārtot.

—   Nabago Aizgādnis iekustināja radniecības jautājumu. Kā gan lai atceros, kādi radi mēs īsti esam? Turklāt mēs lietojam to pašu barību. Tā viņš teica, — skanēja Šakāļa atbilde.

Tas lietu padarīja vēl ļaunāku, jo tas, uz ko Šakālis aizrādīja, nozīmēja, ka Megeram savā sauszemes ceļojumā bijis jālieto svaiga, ik dienas svaiga barība, turpretim patiesībā to vajadzēja uzglabāt, līdz tā kļūs lietošanai noderīga, kā to dara katrs godprātīgs megers un tāpat lielākā daļa plēsīgo zvēru. Patiesi, vislielāko nonievājumu visgarām piekrastē izsaka ar vārdiem «svaigas gaļas ēdājs». Tas ir gandrīz tikpat slikti kā nosaukt cilvēku par kanibālu.

—   Tādu barību ēda gadus trīsdesmit atpakaļ, — Adjutante mierīgi sacīja. — Un tas laiks vairs nekad neatgriezīsies, lai mēs kaut vai trīsdesmit lietus periodu par to runātu. Bet tagad pastāsti, kas notika, kad pēc tik brīnišķīga ceļojuma bagātīgie ūdeņi bija sasniegti. Ja mēs klausīsimies katra šakāļa kvankšķēšanā, tad pilsētā visi darījumi apstāsies, kā paruna saka.

Likās, Megers bija ļoti pateicīgs par tādu iejaukšanos, jo steidzīgi turpināja:

—   Pie Gangas labā un kreisā krasta! Kad nonācu tur, es ieraudzīju tādus ūdeņus, kādus nekad nebiju redzējis!

—  Vai tie bija labāki par mūsu šī pavasara milzīgajiem palu ūdeņiem? — Šakālis ieprasījās.

—   Labāki! Šī pavasara pali nebija nemaz lielāki par tiem, kādi ik pēc pieci gadi mēdz būt, — kāda sauja noslīkušu svešinieku, pāris vistu un nosprādzis vērsis duļķainā, strāvainā ūdenī. Bet tai gadā, par kuru es runāju, upe bija sekla, lēna, rāma un, kā jau Gavials mani bija brīdinājis, lejup peldēja, atsizdamies •cits pret citu, daudzu angļu līķi. Toreiz es sasniedzu savu dabisko resnumu — dabisko apmēru un briedumu. Agrā pie Itavas •un plašajos ūdeņos pie Allahabadas

—  Ak, atvars zem Allahabadas cietokšņa mūriem! — Adjutante teica. — Viņi tur ievirpuļoja kā baltvēderainas pīles niedrēs un šurp un turp grozījās — tā!

Dzērve uzsāka atkal savu šausmīgo deju, un Šakālis viņu skaudīgi "uzlūkoja. Viņš, protams, nevarēja atcerēties briesmīgo Dumpja gadu, par kuru Megers un Adjutante runāja.

—  Jā, — Megers turpināja, — pie Allahabadas varēja mierīgi gulēt rāmajā ūdenī un ļaut paslīdēt garām divdesmitiem, bet pievākt vienu, turklāt angļi nebija apkārušies ar greznuma lietām — deguna gredzeniem un kāju sprādzēm, kā šos laikus mana ciemata sievietes. Pārliecīga greznošanās ar rotām nobeidzas ar virves kakla rotu, kā sakāmvārds teic. Toreiz visu upju megeri nobarojās, bet manam liktenim bija iepaticies, lai es būtu par visiem treknāks. Klīda baumas, ka angļus vajā un tie iedzīti upēs, un — pie Gangas labā un kreisā krasta — mēs ticējām, ka tas taisnība! Dodamies arvien tālāk uz dienvidiem, es ticēju, ka tas tiešām tiesa, un tā es devos tālāk lejup pa straumi un nokļuvu viņpus Mongiras kapenēm, kas saskatāmas upes pretējā krastā.

—  Es zinu to vietu, — Adjutante teica. -Kopš tā laika Mongira ir panīkusi pilsēta. Tagad tur ļoti maz iedzīvotāju.

—  Pēc tam es ļoti lēni un laiski devos pret straumi atpakaļ, un mazliet augšpus Mongiras peldēja lejup laiva, kurā atradās baltsejainie un — dzīvi! Cik atceros, tās bija sievietes, kas gulēja zem pārklāja, kas izstiepts uz kārtiņām, un skaļi raudāja. Tais dienās neviens šāviens netika raidīts uz mums, cietokšņu sargiem. Visas šautenes bija kaut kur citur aizņemtas. Augu dienu un nakti mēs dzirdējām to krakšķēšanu, kas, vējam mainoties, skanēja te tuvāk, te tālāk. Es pacēlos virs ūdens taisni laivas priekšgalā, jo nekad nebiju baltsejainos redzējis dzīvus, kaut gan citādi es tos ļoti labi pazinu. Notupies laivas sānos uz ceļiem un pārliecies pār Saivas malu, kails, balts bērns stiepa rokas ūdenī paplunčoties. Ir

patīkami vērot, kā bērnam patīk plūstošs ūdens. Todien es biju paēdis, tomēr vēl kaut kur manī atradās maza, tukša vieta. Un nevis iztikas, bet prieka dēļ es kampu pēc bērna rociņām. Rociņas bija tik skaidrs mērķis, ka es, pēc tām kampdams, nemaz lāgā neapskatījos. Bet rociņas bija tik maziņas, ka, kaut gan mani žokļi noteikti aizcirtās, — par to esmu pārliecināts, — bērns tās tomēr neievainotas veikli izrāva. Tās droši vien būs izslīdējušas pa manu zobu starpu — šīs mazās, baltās rociņas. Man vajadzēja tās satvert šķērsām pie elkoņiem. Bet, kā jau teicu, es pacēlos virs ūdens vienīgi prieka pēc, vēlēdamies redzēt kaut ko jaunu. Sievietes laivā sāka skaļi kliegt, un es atkal pacēlos virs ūdens viņas novērot. Laiva bija par smagu, lai to apgāztu. Laivā atradās vienīgi sievietes, bet, kas sievietei uzticas, tas, kā mēdz teikt, nokļūs peļķē. Pie Gangas labā un kreisā krasta! Tas taisnība.

—  Reiz man kāda sieviete pasvieda sažuvušas zivs ādu, — Šakālis teica. — Es cerēju gan nokampt viņas bērnu, bet, kā mēdz teikt, zirga barība daudz labāka nekā zirga spēriens. Ko tava sieviete darīja? 4 -

—   Viņa izšāva uz mani ar īsu bisi, kādu es ne pirms, ne pēc tam neesmu redzējis. Viņa izšāva piecas reizes no vietas. (Megers droši vien būs redzējis kādu vecmodīgu revolveri.) Un es paliku pārsteigts ar atplestu muti guļam, un mana galva bija vienos dūmos. Es nekad tādu lietu nebiju redzējis. Piecas reizes un tikpat ātri, cik ātri es savu asti kustinu — tā!

Šakālis, kuru šis stāsts arvien vairāk un vairāk ieinteresēja, tikko paguva atlēkt atpakaļ, kad milzīgā aste kā izkapts nosvārstījās uz visām pusēm.

—   Ne agrāk kā pēc piektā šāviena, — turpināja Megers, it kā viņam pat sapnī nebūtu ienācis prātā kādu no saviem klausītājiem pārsteigt, — ne agrāk, kā pēc piektā šāviena es nogrimu un paguvu vēl īstā laikā atkal pacelties, iai noklausītos, kā laivinieks baltajām sievietēm stāstīja, ka es, bez šaubām, esot beigts. Kāda lode iestrēdza man zem vienas kakla bruņas. Tā kā es savu galvu nevaru pagrozīt, tad arī nezinu, vai tā vēl tur atrodas. Nāc paskaties, bērns! Tas apstiprinās mana stāsta patiesību.

—   Es? — Šakālis teica. — Vai gan vecu kurpju zelētājs un kaulu grauzējs uzdrošināsies apšaubīt tik izcilas personas vārdus? Lai manu asti akli kucēni nograuž, ja kaut tādu domu ēna būtu mitusi manā pazemīgajā prātā. Nabago Aizgādnis bijis tik laipns, ka viņam labpaticis pastāstīt man, savam vergam, kā viņu reiz kāda sieviete ievainojusi. Ar to pietiek, un to es pastāstīšu visiem saviem bērniem, neprasot nekādus pierādījumus.

—   Pārliecīga laipnība dažreiz nemaz nav labāka par pārliecīgu nelaipnību, jo mēdz teikt, ka viesi arī ar biezpienu varot noslāpēt. Es nemaz nevēlos, lai tavi bērni zinātu, ka MegerGata Megers savu vienīgo rētu mantojis no sievietes. Viņiem būs pavisam cits kas par ko domāt, ja viņiem nāksies gādāt iztiku tikpat nožēlojamā kārtā kā viņu tēvam.

—   Ir jau viss sen aizmirsts! Man nekas nav stāstīts! Nekad neviena balta sieviete nav te manīta! Arī tādas laivas nav bijis? Nekas vispār nav atgadījies!

Šakālis paluncināja kuplo asti, lai pierādītu, cik pamatīgi viss izdzēsts no viņa atmiņas, un svinīgi attupās.

—   Patiesībā atgadījies ir ļoti daudz kas, — sacīja Megers,. kuram jau otro reizi tai naktī neizdevās pārspēt savu biedru. (Tomēr ļaunā viņi viens otram tā neņēma. Rīt un tikt aprītam bija taisnīgs likums pa visu upi, un Šakālis arvien ieradās pēc tās laupījuma daļas, kas'atlika no Megera maltītes.) — Es pametu laivu un devos pret straumi augšup, un, kad nokļuvu mierīgākos ūdeņos viņpus Arras, tur nebija vairs neviena beigta angļa. Kādu laiku upe bija tukša. Tad parādījās viens vai divi līķi sarkanos tērpos. Tie nebija angļi, tomēr vienas rases ļaudis — hindu un parbiji. Tiem sekoja citi, pa pieci, pa seši līdzās, un, beidzot, uz ziemeļiem no Arras un viņpus Agras, likās, it kā veseli ciemati būtu metušies ūdenī. Cits pēc cita viņi izpeldēja no mazām upītēm kā bluķi palu laikā. Upes līmenim paceļoties,, no piekrastes smiltīm, kur tie gulēja, plūstošais ūdens noskaloja tos veseliem bariem upē, un plūdu straume nokrizdamās rāva viņus aiz garajiem matiem sev līdz pār tīrumiem un cauri džungļiem. Dodamies uz ziemeļiem, augu nakti es dzirdēju šāvienus, dienās noskatījos, kā zābakotas cilvēku kājas pārsoļoja braslu, un dzirdēju troksni, kas rodas, smagiem ratiem pa zemūdens smiltīm braucot. Katrs vilnis atlīgoja arvien vairāk mirušo. Beidzot pat es satrūkos un prātoju: «Ja jau tādas nedienas uzbrūk cilvēkiem, kā tad lai Meger-Gata Megers paglābjas?» Bija arī laivas, kas slīdēja lejup bez burām un pastāvīgi liesmoja,, kā dažreiz ar kokvilnu piekrautas laivas liesmo, bet neviena nenogrima.

—   Ak! — izsaucās Adjutante. — Tādas laivas es redzēju. Dienvidu Kalkutā. Tās ir augstas un melnas un sev nopakaļi kuļ ūdeni ar asti, un tās-

—   Ir trīsreiz lielākas par manu ciematu. Manas laivas bija zemas un baltas, tās kūla ūdeni abās pusēs un nebija lielākas par tām, kādām jābūt laivām, runājot patiesību. Tās mani ļoti sabaidīja, un es, ūdeni pametis, devos pa sauszemi atpakaļ uz savu upi, dienā kaut kur paslēpdamies, bet naktī turpinādams ceļu, ia negadījās maza upīte, kas man izlīdzēja. Es atgriezos savā sādžā un necerēju vairs kādu no saviem ļaudīm tur sastapt. Bet viņi ara, sēja, novāca ražu un staigāja pa saviem laukiem tikpat mierīgi kā viņu mājlopi.

—   Vai upē vēl arvien atradās laba ēsma? — Šakālis jautāja.

—   Vairāk, nekā varēju vēlēties. Pat es — un es vis neēdu dubļus — pat es biju jau paguris un, cik atceros, mazliet pat sabijies, redzot nepārtraukti lejup peldam mēmos cilvēku ķermeņus. Es dzirdēju ļaudis ciematā runājam, ka visi angļi esot beigti, bet tie, kuri pa straumi peldējuši uz mutes lejup, tie neesot bijuši angļi, kā mani ļaudis esot vērojuši. Bez tam mani ļaudis nolēma, ka labāk neko nerunāt, tik maksāt nodokļus un art zemi. Pēc ilgāka laika upe atkal bija tīra, bet tie, kas vēl peldēja lejup, acīm redzot bija plūdos noslīkušie, ko es labi redzēju; un, kaut gan nu nebija vairs tik viegli barību atrast, es tomēr no visas sirds priecājos. Mazi kautiņi šur vai tur nekad nav par ļaunu, bet dažreiz arī Megeram ir gana, kā mēdz teikt.

—   Brīnišķīgi! Patiesi brīnišķīgi, — Šakālis sacīja. — Jau klausoties vien par tik labu ēsmu, esmu resnāks kļuvis. Ja drīkstu Vaicāt, — ko Nabago Aizgādnis pēc tam darīja?

—   Pie Gangas labā un kreisā krasta! — es, zobus sakodis, zvērēju, ka nekad apkārt neblandīšos. Un tā es dzīvoju šeit, pie Gata, ļoti tuvu pats saviem ļaudīm un gadu gadā stāvu par viņiem nomodā. Viņi mani tik ļoti iemīlējuši, ka met kliņģerīšu ziedvijas man uz galvas, tiklīdz tā parādās virs ūdens. Jā, liktenis pret mani ir bijis ļoti labvēlīgs, un visa Upe pietiekoši prot cienīt manu nabago un vārgo personu, vienīgi

—   Nav neviena tāda, kas justos pilnīgi apmierināts no knābja līdz pat astes galiņam, — līdzjūtīgi sacīja Adjutante. — Ko Meger-Gata Megers vēl vairāk var vēlēties?

—   To mazo, balto bērnu, kura es toreiz nedabūju, — dziļi nopūzdamies, Megers sacīja. — Viņš bija ļoti mazs, bet es neesmu viņa piemirsis. Tagad esmu jau vecs, bet mana sirsnīgākā vēlēšanās pirms miršanas vēlreiz pamēģināt tādu iegūt. Tiesa, viņi tūļīgi, trokšņaini, muļķīgi radījumi un prieka diez kāda nebūs, bet es atceros senās dienas augšpus Benaresas, un, ja tas bērns dzīvs, tad viņš vēl arvien to atceras. Varbūt viņš ir dzīvs un tagad staigā pa kādas upes krastu un visiem stāsta, ka reiz izrāvis rokas no Meger-Gata Megera zobiem. Liktenis man bijis ļoti labvēlīgs, bet daudzreiz mani sapņos moca atmiņa par šo mazo, balto bērnu laivas sānos. — Viņš nožāvājās un aizcirta žokļus. — Bet tagad es gribu atpūsties un padomāt. Esiet klusi, mani bērni, un godājiet sirmgalvi.

Viņš stīvi pagriezās un uzvilkās sēklī, bet Šakālis ar Adjutanti atvirzījās atpakaļ un patvērās pie krastā izmesta koka dzelzceļa tilta tuvumā.

—  Tā tiešām ir bijusi patīkama un ražena dzīve, — teica Šakālis, zobus atņirdzis, jautājoši raudzīdamies putnā, kas bija uzmeties kokā augstāk par viņu. — Un ne reizes, ievēro, viņam neiešāvās prātā man pastāstīt, ka varbūt kaut kur krastmalā aizķēries kāds kumosiņš arī man. Simtiem reižu es viņam esmu stāstījis par labām lietām, kas aizšūpojas lejup pa straumi. Cik patiess gan sakāmvārds: «Ikviens aizmirst šakāli un bārdd_zini, tiklīdz jaunās ziņas dzirdētas!» Tagad viņš taisās gulēt! Arrā!

—   Kā gan Šakālis var medīt kopā ar A-legeru? — Adjutante vēsi piezīmēja. — Liels zaglis un mazs zaglis — var viegli noskārst, kurš no tiem uzlasa druskas.

Nepacietīgi smilkstēdams, Šakālis pagriezās un taisījās saritināties pie koka stumbra, kad piepeši attupās un caur dubļainajiem zariem raudzījās uz tiltu gandrīz virs viņu galvām.

—  Kas tas? — vienu spārnu izplezdama, Adjutante uztraukti ieteicās.

—   Pagaidīsim, redzēsim. Vējš pūš no mums uz viņiem, bet viņi uz mums neskatās — tie divi cilvēki.

—   Ak cilvēki? Mans amats mani sargā. Visa Indija zina, ka es esmu svēta.

Kā pirmās šķiras ielu aptīrītāja Adjutante drīkst apmesties, kur vien patīk, un tādēļ nekad nebaidās.

—   Es neesmu pat vecas tupeles belziena vērts, — sacīja Šakālis, atkal ausīdamies. — Ieklausies viņu soļos! — viņš turpināja. — Tā nav vietējā āda, tā ir baltsejaino zābakotā kāja. Klau! Tur dzelzs pret dzelzi atsitas! Tā ir bise! Draugs, tie ir smagi saāvušies, muļķīgie angļi, viņi nāk 'ar Megeru aprunāties.

—   Nu tad brīdini viņu! Nupat vēl kāds izkāmējies šakālis viņu dēvēja par Nabago Aizgādni.

—   Lai mans brālēns sargā pats savu ādu. Viņš man vienmēr apgalvojis, ka no baltsejainajiern neesot ko baidīties. Tie būs balt-

sejainSe. Neviens Meger-Gata iemītnieks neuzdrošinātos viņu aizskart. Vai redzi, es teicu, ka tā ir bise! Tagad, ja laime smaidīs, pirms gaismiņas mēs jau būsim krietni pamielojušies. Uz sauszemes, ārā no ūdens, viņš lāgā nedzird, un šoreiz tā nav sieviete!

Bises spožais stobrs mirkli pazibēja mēnesnīcā virs tilta margām. Megers gulēja sēklī tikpat klusu kā viņa ēna, un, nolicis galvu mazliet uz priekšu pastiepto priekškāju starpā, šņāca kā jau megers.

Kāda balss uz tilta čukstēja:

—   Tas ir pavisam dīvains šāviens — gandrīz taisni lejup, bet pilnīgi drošs. Mērķē labāk ap skaustu. Velns lai parauj, kas tas par nezvēru! Tomēr ciemata ļaudis dusmosies, ka viņš nošauts. Viņš ir šā apvidus deota (labais gars).

—   Es nebaidos nenieka, — otra balss atbildēja. — Kamēr šo tiltu cēla, viņš man nokampa kādus piecpadsmit labākos nastnešus, tagad laiks viņu nogalināt. Nedēļām ilgi esmu viņam laivā sekojis. Laid darbā savu Mārtiņi, tiklīdz es abas lodes būšu viņam iešāvis.

—  Uzmanies, ka šāviens nesit atpakaļ. Tāda kalibra divstobrene nav joks.

—   Tas viss uz viņa ādas. Skaties!

Atskanēja maza lielgabala šāviena troksnim līdzīgs blīkšķis (vislielākās ziloņu bises neko daudz neatšķiras no lauku lielgabaliem), un uzliesmoja divas ugunīgas mēles, kam sekoja Mārtiņi skarbie šāvieni, kura garās lodes sadragāja kā nieku krokodila bruņas. Bet sprāgstošās lodes darīja savu darbu. Viena Megeru ķēra taisni skaustā, plaukstas platumā pa kreisi no mugurkaula, otra sprāga drusku lejāk, astes sākumā. Deviņdesmit deviņos gadījumos no simta nāvīgi ievainots krokodils spēj vēl aizķepuroties līdz dzelmei un tur nogrimt, bet Meger-Gata Megers bija vārda pilnā nozīmē sašķelts trijos gabalos. Viņš, gandrīz galvu nepakustinājis, izlaida garu un gulēja pieplacis pie zemes, gluži tāpat kā Šakālis.

—   Pērkons un zibeņi! Zibeņi un pērkons! — mazais, nožēlojamais radījums iesaucās. — Vai tik tā lieta, kas pār tiltu velk tos apjumtos ratus, nu beidzot nav novēlusies?

—  Tā ir tikai bise, — Adjutante sacīja, kaut gan viņai pašai drebēja pat astes spalvas. — Nekas vairāk kā bise. Noteikti viņš nu ir beigts. Baltsejainie nāk.

Abi angļi bija aši nokāpuši no tilta, pārgājuši sēklim pāri un tagad stāvēja un apbrīnoja Megera garumu. Tad kāds vietējais ar cirvi nocirta milzīgo galvu un četri vīri aizvilka to pār šauro zemes strēmeli.

—   Pēdējo reizi manas rokas atradās kāda megera rīklē, — sacīja viens no angļiem, noliekdamies (tas bija tas, kas tiltu cēlis), — kad es kā piecus gadus vecs zēns kādreiz laivā braucu uz Mongiru. Es biju Dumpja laikmeta bērns, kā mani visi saukāja. Laivā atradās arī mana nabaga māte. Viņa bieži man stāstīja, kā šāvusi ar tēva veco pistoli nezvēram galvā.

—    Nu, tagad tu noteikti esi atriebies pašam cilts vecākajam — un kaut arī bise likusi tavam degunam asiņot. Ei, laivinieki! Izvelciet šo galvu krastā, un mēs to apvārīsim, lai iegūtu galvaskausu. Ada par daudz saplosīta, lai to uzglabātu. Bet tagad iesim gulēt. Patiesi, bija vērts augu nakti dirnēt, vai ne?

Diezgan dīvaini, ka trīs minūtes pēc cilvēku aiziešanas Šakālis un Adjutante izteica tādu pašu piezīmi.

VIĻŅU DZIESMA

Sārtās rieta blāzmas skauts,

Vilnis šalcot krastā veļas, — Satvert to un glaust, ja jauts,

Meičas rokas pretim ceļas.

Mazās kājas, maigā krūts,

Labāk palikt krastā droši! «Paga, meitēn,» vilnis lūdz,

«Mani glāsti — nāvējoši!»

—  Mīļotais ja mani sauc,

Viļņi mani neatbaidīs,

Lielā zivs, kas šurpu trauc,

Tā sev garām mani laidīs.

Mazās kājas, maigā krūts,

Labāk palikt krastā droši! «Paga, meiten,» vilnis lūdz, «Mani glāsti — nāvējoši!»

—  Mīļotais ja mani sauc,

Es ne brīdi nekavējos! — Vilnis ceļas, krūtis žņaudz, Dziesma pazūd jūras vējos.

Labo meiten, muļkā sirds, — Zemei nav pār to vairs varas! Vilnis, projām steidzot, mirdz,

Asinssarkans sārtodamies.

ĶĒNIŅA ANKS

Sen zināms jau, šie četri piepildāmi nav: Kā rīkle šakālim, tā māga vanagam, Kā rokas pērtiķim, tā acis cilvēkam.

Džungļu Paruna

Milzu Čūska Kaa bija nomainījusi savu ādu varbūt jau divsimto reizi kopš savas dzimšanas, un Mauglis, kas nekad nepiemirsa, ka viņam jāpateicas Kaa par savas dzīvības izglābšanu kādā naktī Vēsajos Mājokļos, ko jūs varbūt vēl atceraties, devās viņu apsveikt. Adas mainīšanas laikā čūska arvien loti untumaina un īgna, kamēr jaunā āda top spīdīga un skaista. Kaa vairs nekad neniekojās ar Maugli, bet, tāpat kā citi Džungļu iemītnieki, uzskatīja viņu par Džungļu Pavēlnieku un pastāstīja, viņam visus jaunākos notikumus, kādus vien tāda milzu apmēra čūska bija dzirdējusi. Ko Kaa nezināja no Vidus Džungļu dzīves, kā viņi parasti tos dēvēja, — no dzīves, kas norisinājās pie pašas zemes vai pazemē zem klints bluķiem, alās, zem koku saknēm, — to visu varētu uzrakstīt uz viņas vismazākās zvīniņas.

Tanī pēcpusdienā Mauglis sēdēja Kaa lielo līkumu ielokā, cilādams veco, zvīņaino, saplaisājušo ādu, kas līkumu līkumos gulēja starp klintīm, kur čūska to bija nometusi. Kaa bija ļoti vēlīgi salocījusies zem Maugļa platajiem, kailajiem pleciem, tā ka zēns vārda pilnā nozīmē sēdēja dzīvā atzveltnes krēslā.

—   Līdz pat acu zvīniņām tā vēl uzglabājusies vesela, — rotaļādamies ar čūskas veco ādu, Mauglis paklusi sacīja. — Cik savādi redzēt kāda kādreizējo galvas ietērpu pie viņa paša kājārn.

—  Jā, bet man taču nav kāju, — Kaa teica, — un es tur nekā savāda neatrodu, jo tāda kopš senlaikiem ir manas cilts tradīcija. Vai tev tava āda nekad neliekas veca un asa?

—   Tad es eju un mazgājos, Plakangalve; patiesību sakot, svelmainajās dienās esmu vēlējies, kaut varējis bez sāpēm savu ādu nomest un skraidelēt bez tās.

—   Es arī mazgājos un tomēr metu nost ādu. Kāds izskatās mans jaunais tērps?

Mauglis pārlaida roku pār čūskas lāsaino, milzīgo muguru.

—   Bruņurupucim cietāka mugura, bet ne tik raiba, — viņš lietpratīgi novērtēja. — Manai vārdamāsai, Vardei, daudz raibāka, bet ne tik cieta. Tavu ādu patīkami uzlūkot — kā lilijas krāšņo zieda biķeri.

—   Tai vajadzīgs ūdens. Jaunā āda savu īsto nokrāsu dabū tikai pēc pirmās peldes. Iesim peldēties.

—   Es tevi aiznesīšu, — Mauglis sacīja un smiedamies noliecās, grasīdamies pacelt Kaa milzīgo augumu taisni tai vietā, kur tās rumpis visresnākais. Tikpat labi cilvēks varētu mēģināt pacelt divpēdu diametra ūdens cauruli. Bet Kaa gulēja kā gulējusi, klusā sajūsmā tīksmīgi šņākdama. Tad sākās viņu parastā vakara rotaja — zēns visā sava spēka pārpilnībā un milzu čūska savā greznajā, jaunajā ietērpā nostājās viens pret otru, gatavi uzsākt spēkošanos — redzes un spēka pārbaudi. Kaa varēja nožņaugt duci tādu Maugļu, ja vien ļautu savam spēkam pilnu vaļu, bet viņa rotaļājās piesardzīgi, neizlietodama pat ne desmito daļu sava spēka. Jau kopš tā laika, kad Mauglis bija tiktāl spēkā pieņēmies, ka panesa vienu otru straujāku pieskārienu, Kaa viņam bija iemācījusi šo rotaļu, un tā vairāk nekā jebkas cits sekmēja viņa locekļu vingruma attīstību. Dažreiz Maugli s stāvēja līdz kaklam iepīts Kaa auguma vijīgajos lokos, mēģinādams atbrīvot vienu roku, lai satvertu čūsku aiz kakla. Tad Kaa atlaidās, un Mauglis, veikli lēkādams, mēģināja satvert milzīgo asti, kas locīdamās taustījās pēc klints bluķa vai celma, kam aptīties. Un tā viņi svaidījās uz visām pusēm, galvu pie galvas, katrs vērodams izdevīgāko brīdi, līdz skaistā, statujai līdzīgā kopa pārvērtās par melnu un dzeltenu gredzenu, cīņā kustīgu ,kāju un roku virpuli, lai atkal un atkal pieceltos.

—   Nu! Nu! Nu! — Kaa sauca, grasīdamās dot ar galvu belzienus, tā ka pat Maugļa veiklā roka nevarēja tos atvairīt. — Re tagad es tev šeit pieskaros, Mazais Brāli! Tagad šeit un tur! Vai tev rokas notirpušas? Un atkal šeit!

Cīņa vienmēr beidzās ar vienu un to pašu — ar taisni virzītu galvas belzienu, kas zēnu nogāza zemē. Mauglis nekādi nevareja iemanīties, kā izvairīties no šī zibeņātrā trieciena, un Kaa sacīja, ka neesot vērts;to pat mēģināt.

—   Veiksmīgas medības! — Kaa beidzot norūca, un Mauglis kā vienmēr smiedamies un elsdams tika aizsviests kādus sešus metrus tālu. Sakampis pilnas rokas zāļu, viņš piecēlās un sekoja gudrajai čūskai uz tās iemīļoto peldvietu — dziļu, piķa melim dīķi, kam visapkārt stāvas klintis un kur čūsku vilināja nogrimušie koku stumbri. Zēns ielaidās ūdenī, kā Džungļos parasts — bez mazākā trokšņa, un ienira; tikpat klusi iznira un; nogulās uz muguras virs ūdens, un, palicis rokas zem galvas,, vēroja mēnesi, kas cēlās pār klintīm, un ar kāju pirkstiem sašķēla tā atspīdumu ūdenī. Dimantam līdzīgā Kaa galva kā ar bārdas nazi pāršķēla ūdeni, izcēlās un nogulās atpūsties uz Maugļa pleca. Tā viņi gulēja mierīgi, iegrimuši dzestrajā ūdenī.

—  Te ir ļo t i labi, — Mauglis beidzot miegaini sacīja. — Cik atceros, ap šādu laiku cilvēki apgulās uz cietiem koka gabaliem savos māla slazdos un, cieši noslēgušies pret svaiga gaisa ieplūšanu un pārvilkuši smirdīgas segas pār smagajām galvām, sāka caur nāsīm nejauki šņākt. Džungļos ir labāk.

Kāda kobra veikli noslīdēja no klints, padzērās, novēlēja veiksmīgas medības un aizsteidzās.

—   Sšš! — it kā piepeši kaut ko atcerēdamās, Kaa nošņāca. — Tātad, Mazais Brāli, Džungļi tev dod visu, ko vien tu kādreiz esi vēlējies?

—   Ne jau nu visu, — Mauglis smiedamies sacīja, — man gribētos, lai es katru mēnesi varētu kādu jaunu un stipru Šir Hanu nomiegt. Tagad es to pieveiktu viens pats bez bifeļu palīdzības. Reizēm esmu vēlējies, kaut lietainā laikā atspīdētu saule, un citreiz atkal — kaut lietus debeši karstas, sausas vasaras vidū aizklātu sauli un kaut mans vēders nekad nebūtu tukšs, kaut būtu varējis nomedīt kazu; bet, ja tas izdodas, tad atkal vēlos, kaut tas būtu bijis āzis, un, kad pagadās āzis, tad domāju,, kaut būtu antilope. Bet mēs jau visi tāpat vēlamies.

—  Vai citu nekādu vēlēšanos tev nav? — milzu čūska prašņāja.

—   Ko gan vairak lai veļos? Man ir Džungļi un Džungļu labvēlība! Vai ir vēl kas vairāk starp saules lēktu un saules rietu?

—   Bet kobra izteicās- , — Kaa iesāka.

—   Kāda kobra? Tā, kura nupat aizsteidzās, nekā neteica. Viņa medīja.

—   Tā bija cita.

—   Vai tev bieži iznāk darīšanas ar šo Indīgo Cilti? Es ļauju tām iet savu ceļu. Priekšzobos viņas nes nāvi, un tas nav labi, jo viņas ir tik mazas. Bet kas tā par kapuci, ar kuru tev bijusi saruna?

Kaa lēni salīgojās ūdenī kā kuģis, kas šūpojas sānviļņos.

—  Mēnešus trīs vai četrus atpakaļ, — viņa iesāka, — es medīju Vēsajos Mājokļos, kurus tu varbūt nebūsi piemirsis. Un radījums, ko es medīju, kliegdams devās gar ūdenstvertnēm uz to māju, kuras sienu es tevis dēļ ielauzu, un nozuda pazemē.

—   Bet Vēso Mājokļu iemītnieki taču nemājo alās. — Mauglis saprata, ka Kaa runā par Pērtiķu Cilti.

—   Protams, šis radījums nedzīvoja pazemē, bet metās tur, lai paglābtos, — mēli šaudīdama, Kaa atbildēja. — Viņš iebēga alā, kas bija ļoti dziļa. Es sekoju, nogalināju to un apgulos. Pamodusies es devos tālāk.

—   Pa apakšzemi?

—   Protams, pa apakšzemi. Beidzot es uzgrūdos virsū Baltkapucei (baltai kobrai), kura runāja par lietām, no kurām es nekā nesapratu, un rādīja man tādas mantas, kādu es nekad nebiju redzējusi.

—  Vai kādu jaunu medījumu? Vai labus medību paņēmienus? — Mauglis veikli apsviedās uz sāniem.

—   Nē, tie nebija medījumi, tās bija tādas lietas, kuras kozdama, es būtu izlauzusi visus zobus. Bet Baltkapuce sacīja, ka cilvēks — un par tiem viņa izteicās kā par labi pazīstamu sugu, — ka cilvēks savu pēdējo elpas vilcienu atdotu par tiesību uzmest kaut vienu skatienu mantām.

—   Redzēsim, — Mauglis sacīja. — Tagad es atceros, ka biju reiz cilvēks.

—   Lēnāk, lēnāk. Steiga nogalināja dzelteno čūsku, kura aprija sauli. Mēs runājāmies pazemē, un es stāstīju viņai par tevi, saucot tevi par cilvēku. Baltkapuce sacīja (tiešām, viņa ir tikpat veca kā Džungļi): «Sen neesmu cilvēka redzējusi. Lai viņš atnāk un lai apskata visas šīs mantas, par niecīgāko no kurām ļoti daudzi cilvēki atdotu savu dzīvību.»

—   Tam jābūt kādam jaunam medījumam. Un tomēr Indīgā Cilts mums nekad nestāstīs, ja tai kāds medījums padomā. Tā ir nelaipna tauta.

—   Tas nav medījums. Tas ir — tas ir — es nevaru pateikt, kas tas ir.

—   Iesim uz turieni. Es nekad neesmu redzējis Baltkapuci, un es vēlos redzēt arī tās citas lietas. Vai viņa tās nonāvējusi?

—   Tās visas ir ne'dzīvas. Viņa saka, ka esot to sargātāja.

—  A! Tāpat kā vilks sargā gaļu, kuru pats ievilcis savā alā. Iesim.

Mauglis izpeldēja malā, pavāļājās zāiē, lai nosusinātos, un tad viņi abi devās uz Vēsajiem Mājokļiem, uz pamesto pilsētu, par kuru jūs jau agrāk dzirdējāt. Mauglis tagad nemaz nebaidījās no Pērtiķu Cilts, bet toties Pērtiķu Cilts šausmīgi baidījās no Maugļa. Šai laikā tie bariem vien klīda Džungļos, un mēnesnīcas apspīdētie Vēsie Mājokļi bija tukši un klusi. Kaa devās uz ķēniņienes paviljona drupām, kas atradās uz terases, pāršļūca pār gruvešiem un pa pusaizgruvušajām kāpnēm no paviljona vidus nolaidās apakšzemes ejā. Mauglis izsauca Čūsku Vārdus: «Mums visiem vienas asinis, jums un man,» — un rāpus sekoja milzu čūskai. Ilgi viņi līda pa slīpu eju, kas līku loču aizvijās pazemē, kamēr beidzot nonāca tādā vietā, kur kāda liela, pēdas trīsdesmit augsta koka saknes bija izspiedušas mūra sienā krietni lielu akmeni. Viņi izspraucās pa šo caurumu un nokļuva plašā, spraišļotā apakšzemes telpā, kuras jumolveidi'go jumtu koku saknes bija tā izrobojušas, ka tumšajā telpā iekļuva tikai daži gaismas stari.

—   Droša mītne, — Mauglis sacīja, pieceldamies kājās, — bet pārāk tālu, lai katru dienu te ierastos. Bet kas tad mums te ko skatīt?

—   Vai tad es neesmu nekas? — kāda balss telpas vidū ieprasījās, un Mauglis ieraudzīja kaut ko baltu sakustamies, un lēnām pacēlās tik milzīga kobra, kādu viņš savā mūžā nebija redzējis, — gandrīz astoņas pēdas garš radījums, kas, pastāvīgi tumsā uzturēdamies, bija izbalējis ziloņkaula baltumā. Pat briļļu zīmes uz izplestās kapuces bija kļuvušas bāli dzeltenas. Kobras acis mirdzēja kā rubīni, un vispār viņa izskatījās neparasta.

—  Veiksmīgas medības! — iesaucās Mauglis, kam laipni vārdi tāpat kā duncis arvien bija pie rokas.

—   Kas jauns pilsētā? — neatbildēdama uz apsveikumu, Baltā Kobra jautāja. — Kas jauns lielajā, mūra sienu apžogotajā pilsētā — pilsētā, kur simtiem ziloņu, divdesmit tūkstoši zirgu un bezgala daudz mājlopu, — divdesmit ķēniņu ķēniņa pilsētā? Es kļūstu jau kurla, un sen kopš neesmu dzirdējusi skanam kara gongus.

—  Virs mūsu galvām atrodas Džungļi, — Mauglis paskaidroja. — No ziloņiem es pazīstu vienīgi Hatiju un viņa dēlus.

Kādā ciematā Bagira nogalināja visus zirgus un- Bet kas tas ir — ķēniņš?

—    Es jau tev stāstīju, — Kaa kobrai laipni paskaidroja, — mēnešus četrus atpakaļ jau es tev stāstīju, ka tavas pilsētas vairs nav.

—   Pilsēta, lielā pilsēta mežā, kuras vārtus apsargā ķēniņa torņu nocietinājumi, nekad nevar bojā iet. To uzcēla, kad vēl nebija mans tēvatēvs no olas izšķīlies, un tā pastāvēs, kamēr mani dēladēli būs tikpat balti kā es. Jegasuri dēla Vijeija dēla Candrabija dēls Salomdijs to cēla Bapa Ravala laikā. Bet kā lopi jūs esat?

—   Tā jau tīrā muldēšana, — Mauglis, Kaa uzrunādams, teica. — Nesaprotu, ko viņa tur runā.

—   Es arī ne. Viņa ir ļoti veca. Visu Koferu Māte, te ir vienīgi Džungļi, kā tas jau no laika gala bijis.

—   Bet kas tas tāds, — Baltā Kobra jautāja, — kas sēž tik bezbailīgi man iepretī, bet nezina ķēniņa vārda un runā mūsu valodā ar cilvēka lūpām? Kas tas tāds, kam pieder duncis un kas prot čūsku valodu?

—  Viņi mani sauc par Maugli, — skanēja atbilde. — Esmu no Džungļiem. Es piederu pie Vilku Cilts, un Kaa, kas šeit, mana māsa. Visu Kobru Māte, kas tu esi?

—   Es esmu ķēniņa dārglietu sargātāja. Tolaik, kad mana āda vēl bija tumša, Kurruns Radža uzcēla velvi par mani, lai es tiem, kuri nāktu šeit zagt, parādītu, kas ir Nāve. Tad viņi pa caurumu velvē nolaida dārglietas, un es dzirdēju savu pavēlnieku braminu dziedāšanu.

—   Hml — Mauglis pie sevis sacīja. — Arī man reiz, dzīvojot pie cilvēkiem, bija darīšana ar vienu braminu, un es arī kaut ko noprotu. Te sāk ost pēc ļaunuma.

—   Piecas reizes no tā laika, kopš es šeit sargāju, tika pacelts akmens, lai nolaistu lejā vēl vairāk dārgumu, bet ne reizes — lai ņemtu atpakaļ. Nekur nav tādu bagātību kā šīs, kas atrodas simt ķēniņu dārglietu glabātavā. Bet nu jau ir tik sen, tik sen, kopš pēdējo reizi akmeni pacēla, un, liekas, mana pilsēta ir mani piemirsusi.

—   Pilsētas vairs nav. Paskaties augšup. Redzi, tur ir lielu koku saknes, kas atirdina akmeņus citu pēc cita. Koki un cilvēki neaug vienuviet, — Kaa uzsvēra.

—   Divas trīs reizes cilvēki atrada ceļu uz šejieni, — Baltā Kobra ļauni atbildēja, — bet viņi nekā nerunāja, līdz es pa tumsu taustīdamās pielīdu, uņ tad viņi kliedza vairs tikai īsu brīdi. Bet jūs abi, Cilvēks un Čūska, šeit ienācāt ar viltu un gribat man iegalvot, ka manas pilsētas vairs nav un ka mans sargāšanas laiks izbeidzies. Gadu gājumā Cilvēki daudz nemainās. Bet es nekad nemainos! Kamēr akmens netiks pacelts, kamēr bramini nenonāks lejā, dziedādami man labi pazīstamās dziesmas, un nepabaros mani ar siltu pienu un neiznesīs mani dienas gaismā, es — es — e s un neviens cits esmu ķēniņa dārglietu Sargs! Jūs sakāt, pilsētas vairs nav un te ir koku saknes? Tad noliecieties jel un ņemiet, ko vēlaties. Pasaulē nekur nav tādu dārgumu kā šie. Paklau tu, Cilvēk ar čūskas valodu, ja tu vari dzīvs aiziet pa to pašu ceļu, pa kuru ienāci, tad mazākie ķēniņi būs tavi kalpi.

—   Atkal sāk muldēt, — Mauglis vēsi noteica. — Vai arī kāds šakālis būs tik dziļi iemaldījies un sakodis šo lielo Baltkapuci? Patiesi, viņa ir traka. Visu Kobru Māt, es te neko tādu neredzu, ko varētu līdzi ņemt.

—   Pie Saules un Mēneša dieviem, nāves ārprāts pārņēmis to zēnu! — Kobra šņāca. — Pirms tavas acis aizveras, es parādīšu tev to reto labvēlību. Skaties un redzi, ko cilvēks nekad nav redzējis.

—   Džungļos tam klājas slikti, kas ar Maugli runā par labvēlības parādīšanu, — zēns caur zobiem nosīca. — Bet es zinu,, ka tumsā viss izskatās citādi. Ja tevi tas iepriecina, es varu apskatīt.

Ieplestām acīm viņš sāka lūkoties visapkārt velvē un tad pacēla no zemes pilnu sauju kaut kā spīdīga.

—   Oho, — viņš iesaucās, — tās ir tādas pašas grabažas, ar kādām kaitējas arī cilvēki. Tikai šīs ir dzeltenas, bet tās bija brūnas.

Viņš nosvieda zelta naudas gabalus zemē un devās tālāk. Velves grīda bija pārklāta ar piecas vai sešas pēdas biezu kaltas zelta un sudraba naudas kārtu, kas gadu gaitā izbirusi no maisiem, kur sākumā bija glabājusies, un metāls bija sablīvējies un nogūlis kā smilts seklā straumē. Sai naudas kaudzē un virs tās, kā no smiltīm izslienas bojā gājuša kuģa atliekas, rēgojās dārgakmeņiem greznoti gravēta sudraba ziloņu segli ar baldahīniem, apsisti ar kalta zelta platēm un rotāti ar karbunkuliem un tirkīziem. Tur bija ķēniņieņu palankini un nestuves ar sudraba un emaljas apkalumiem, nefrīta rokturiem un dzintara priekškaru' gredzeniem; zelta lukturi ar caururbtiem smaragdiem, kas drebēja lukturu pakariņos; tur bija no sudraba pēdas piecas augsti aizmirstu dievu tēli ar dārgakmeņu acīm; ar zeltu pārklātas tērauda krūšu bruņas, sairušām un nomelnējušām sīku pērļu bārkstīm; rubīniem izšūtas un izrotātas ķiveres; gan pulēti, gan

bruņurupuča bruņu un degunradža ādas vairogi jaunzelta izstrādājumā ar smaragdu izrotātām malām; bija veseli klēpji zobenu ar dimanta rokturiem, šķēpi, durkļi un medību dunči; zelta upurtrauki, kausi un pārvietojamie altāri, kas nekad dienas gaismu neredzēs; nefrīta biķeri un rokas sprādzes; smaržu kvēpināmie trauki, ķemmes un dažādu smaržu, hennas un acupūdera vācelītes, viss tīra zelta izstrādājumā; bezgala daudz deguna oriņu, aproču, galvas apsēju, gredzenu un jostu; bija zobensiksnas septiņu pirkstu platumā no slīpētiem dimantiem un rubīniem un trīskārtīgi ar dzelzi apkaltas koka lādes, kuru koka daļas bija sabirzušas putekļos un kurās bija redzams kaudzēm neslīpētu safīra, opāla, topāza, rubīna, dimanta, smaragda un granāta gabalu.

Baltajai Kobrai bija taisnība. Ar naudu vien nebija iespējams aprēķināt šo dārgumu vērtību, kas iegūti gan karojot, gan laupot, gan tirgojoties, gan nodokļus piedzenot, un kas šeit bija krājušies gadu simteņiem. Jau naudas gabalu vērtība bija neaprēķināma, nemaz neskaitot dārgakmeņus, un tīra zelta un sudraba vien jau tur varēja būt ap divi vai trīs simti tonnu. Indijā katram vietējam valdniekam, lai cik nabags tas būtu, ir sava dārglietu krātuve, kuru pastāvīgi papildina; un, ja arī kādreiz kāds izglītotāks valdnieks nosūta četrdesmit vai piecdesmit vēršu pajūgus ar sudrabu, lai apmainītu pret valsts vērtspapīriem, tomēr lielākā daļa savas dārglietas glabā pie sevis, turēdami slepenībā savu dārgumu vērtību.

Mauglis, protams, neapjēdza šo lietu nozīmes. Mazliet viņu ieinteresēja naži, bet tie viņam neizlikās tik parocīgi kā viņa paša duncis, tāpēc viņš tos nometa zemē. Beidzot blakus ar naudas gabaliem pusapbirušajiem ziloņa segliem viņš uzgāja kādu patiesi brīnišķīgu lietiņu. Tas bija divas pēdas garš anks jeb ziloņu bikstīklis — kaut kas līdzīgs nelielam laivu ķeksim. Pašā galā tam bija apaļš, spožs rubīns, bet lejāk rokturis astoņu sprīžu platumā bija izgreznots ar cieši sarindotiem neslīpētiem tirkīziem, tāpēc bija ļoti ērti to satvert. Drusku zemāk rokturi aptvēra nefrīta stīpiņa, ko iekļāva puķu vītne ar smaragda lapām un rubīna ziediem, kas it kā iegrima vēsajā, zaļajā akmenī. Pārējā spala daļa bija no tīra ziloņkaula, bet gals un ķeksis — no tērauda ar zelta gravējumiem, kas attēloja ziloņu medību skatu. Šis skats saistīja Maugļa uzmanību, jo viņš noprata, ka tam ir kas kopējs ar viņa draugu Hatiju.

Baltā Kobra sekoja viņam pa pēdām.

—   Nu, vai nav vērts mirt par tiesību visu to skatīt? — viņa jautāja. — Vai es tev neparādu lielu labvēlību?

—   Nesaprotu, — Mauglis teica. — Visas šīs mantas ir cietas un aukstas un nepavisam neder ēšanai. Bet šo, — viņš pacēla anku, — es vēlos paņemt sev līdzi, lai saules gaismā varētu apskatīt! Tu saki, ka visas šīs mantas esot tavas. Ja tu man šo mantiņu atdosi, es tev nesīšu vardes, ko pamieloties.

Baltā Kobra nodrebēja ļaunā priekā.

—   Protams, došu, — viņa sacīja. — Visu, kas te ir, tev atdodu, kamēr tu iesi projām.

—   Bet es jau tūliņ eju. Šeit ir tik tumšs un auksts, un es vēlos šo smailo mantiņu aiznest uz Džungļiem.

—   Paskaties sev pie kājām! Kas tas ir?

Mauglis pacēla kaut ko baltu un gludu.

—  Tas ir cilvēka galvaskausa kauls, — viņš mierīgi teica. — Te jau vēl kādi divi.

—  Daudzus gadus atpakaļ viņi ienāca šeit, lai aiznestu dārgumus. Es ar viņiem tumsā parunājos, un viņi palika mierīgi guļam.

—    Kam man šīs tā sauktās dārglietas? Ja tu ļausi man ņemt līdz tikai šo anku, būs veiksmīgas medības. Bet, ja ne, arī tad būs veiksmīgas medības. Ar Indīgo Cilti es nenaidojos, bet man mācīja arī tavas cilts -Gudrības Vārdus.

—   Te ir tikai viens Gudrības Vārds. Un tas pieder man.

Acīm iemirdzoties, Kaa sviedās uz priekšu.

—   Kas lūdza man, lai atvedu šurp Cilvēku? — viņa šņāca.

*— Saprotams, es, — vecā Kobra šļupstēja. — Tik sen, kopš Cilvēka neesmu redzējusi, un šis Cilvēks runā mūsu valodā.

—   Bet par nogalināšanu toreiz nebija runa. Kā lai es atgriežos Džungļos un saku, ka es viņu nāvē ievedusi? — Kaa jautāja.

—   Līdz šim par nogalināšanu es vēl ne vārda neesmu teikusi. Bet, ja runā par tavu aiziešanu vai neiešanu, tad, lūdzu, tur sienā ir caurums. Turi muti, tu, resnā pērtiķu bende! Man tikai jāpieskaras tavam kaklam, un Džungļi tevi vairs neredzēs. Neviens cilvēks, kas šeit kādreiz ienācis, nav aizgājis dzīvs. Es esmu ķēniņa pilsētas dārglietu sargātāja.

—   Bet es tev, baltais tumsas tārps, saku, ka te nav vairs ne ķēniņu, ne pilsētas. Virs mums ir tikai Džungļi, — Kaa kliedza.

—   Bet dārglietas tomēr vēl ir. Nu, tagad sāksim kaut ko citu. Pagaidi mazliet, Kaa no Klintīm, un noraugies, kā puisēns skraidelēs. Tādai rotaļai šeit telpas pietiekami plašas. Dzīve ir jauka. Paskraidies vēl drusciņ un papriecājies, puisēn!

Mauglis mierīgi uzlika roku lielajai Kaa uz galvas.

—   Baltajam radījumam līdz šim bijusi darīšana vienīgi ar cilvēkiem no Cilvēku Cilts. Mani viņa nepazīst, — viņš čukstēja. — Viņa pati vēlējās šīs medības. Lai notiek.

Mauglis stāvēja, anku rokā satvēris, kura asais gals bija nolaists uz leju. Viņš tik izveicīgi svieda anku, ka tas nokrita šķērsām aiz čūskas lielās kapuces un pienagloja tur kobru pie grīdas. Acumirklī Kaa ar visu sava auguma svaru uzgulās drebošajam kobras ķermenim, kas sāpēs locījās, paralizēdama to no galvas līdz astei. Kobras sarkanās acis kvēloja, un ar galvu viņa nikni sita pa labi un pa kreisi.

—   Nobendē to! — Kaa sauca, redzēdama Maugli pieskārāmies savam duncim.

—   Nē, — dunci izvilkdams, viņš atbildēja, — nekad nenogalināšu citādi kā vien iztikas vajadzībai. Paskaties, Kaa!

Viņš satvēra kobru ^aiz kapuces, ar naža asmens piepalīdzību atvēra muti un parādīja briesmīgos čūskas indes zobus augšējā žoklī, kas bija pavisam nomelnojuši un izdrupuši un tikko turējas smaganās. Baltajai kobrai inde bija izžuvusi, kā tas pie čūskām parasts.

—  Thuu[11] (izžuvis), — Mauglis piebilda un, Kaa atstūmis, izrāva anku un atsvabināja Balto Kobru.

—   Ķēniņa dārglietām vajadzīgs jauns Sargs, — viņš bargi sacīja. — Thuu, tu neesi labi rīkojusies. Paskraidies nu un papriecājies, Thuu!

—   Man kauns. Nogalini mani! — Baltā Kobra šņāca.

—   Pārāk daudz šeit runājām par nogalināšanu. Nu mēs iesim. Es paņemu šo mantiņu ar aso galu, jo es ar tevi, Thuu, cīnījos un uzvarēju.

—   Tikai pielūko, ka tā mantiņa beidzot tevi nenonāvē. Tā ir Nāve! Iegaumē, tā ir Nāve! Tā, kas šai mantiņā, pietiek, lai nonāvētu visus cilvēkus manā pilsētā. Ilgi pie tevis tā nepaliks, Džungļu Cilvēk, ne arī pie tā, kas no tevis to paņems. Tie nonāvēs viens otru šīs pašas mantiņas dēļ! Mani spēki izsīkuši, bet anks turpinās manu darbu. Tā ir Nāve! Tā ir Nāve! Tā ir Nāve!

Caur robu mūrī Mauglis izlīda atpakaļ pazemes ejā, un pēdējais, ko viņš atskatīdamies redzēja, bija — kā Baltā Kobra nikni cirta savus nekaitīgos zobus zemē guļošo elku dievu muļķīgajās zelta sejās un šņāca:

—   Tā ir Nāve!

Viņi bija priecīgi, ieraugot atkal dienas gaismu. Kad viņi nokļuva atpakaļ paši savos Džungļos un kad rīta ausmas staros anks mirgoja, Mauglis jutās tik laimīgs, it kā būtu atradis pušķīti nekad neredzētu ziedu, ko matos spraust.

—   Tas ir spožāks par Bagiras acīm, — grozīdams rubīnu, viņš jūsmīgi teica, — es viņai to parādīšu. Bet ko nozīmēja Baltkapuces pļāpāšana par Nāvi?

—   Nemāku teikt. Līdz pat astes galiņam man žēl, ka viņa nedabūja iepazīties ar tavu dunci. Vēsie Mājokļi vienmēr ļaunuma pilni kā virs zemes, tā apakšzemē. Bet tagad es esmu izsalkusi. Vai nāksi man palīgā pamedīt rīta ausmā? — Kaa jautāja.

—   Nē, Bagirai jāredz šī mantiņa. Veiksmīgas medības! — lielo anku vicinādams un lēkādams, Mauglis devās projām, dažreiz apstādamies un apbrīnodams ieguvumu, kamēr nonāca tai Džungļu daļā, kur Bagira visbiežāk mēdza apmesties, un atrada to pēc krietni ieturētas maltītes pie ūdens dzeram. Mauglis viņai pastāstīja visus savus piedzīvojumus no sākuma līdz pašām beigām, bet Bagira reizreizēm apošņāja anku. Kad Mauglis nonāca pie pēdējiem Baltās Kobras vārdiem, Bagira piekrītoši ņurdēja.

—  Tātad Baltkapuce teikusi patiesību? — Mauglis aši ieprasījās.

—   Esmu piedzimusi Udeipuras ķēniņa krātiņā un tāpēc kaut ko zinu par cilvēkiem. Ļoti daudzi būtu ar mieru izdarīt pat trīskārtēju slepkavību vienā naktī šī viena sarkanā akmentiņa dēļ.

—   Bet akmeņi padara anku tikai smagāku. Mans mazais, spožais duncis labāks, un — redzi! — šo sārto akmeni taču nevar ēst. Kāpēc tad viņi nonāvē?

—  Maugli, ej pagulies! Tu dzīvoji pie cilvēkiem un — —

—   Atceros. Cilvēki nonāvē tāpēc, ka tie neiet medībās, bet nonāvē vienkārši aiz gara laika vai izpriecas dēļ. Atmosties, Bagira! Saki, — kādam nolūkam pagatavots šis rīks ar aso galu?

Bagira mazliet pavēra acis — viņa bija ļoti samiegojusies, — un tās viltīgi pazibēja.

—   To pagatavojuši cilvēki, lai līdz asinīm sadurstītu Hatija dēlu skaustu. Tādus es Udeipuras ielās, savā krātiņā sēdēdama, tiku redzējusi. Šī lieta aptraipīta ar daudzu Hatijam līdzīgu dzīvnieku asinīm.

—   Kāpēc tad ar to bada ziloņu skaustus?

—   Lai iemācītu viņiem Cilvēku Likumus. Tā kā Cilvēkiem nav ne zvēra nagu, ne zobu, tad viņi izgatavo šādas un vēl daudz sliktākas lietas.

—   Jo tuvāk kļūstu Cilvēkiem vai viņu darinātām lietām, jo vairāk asiņu! — Mauglis ar riebumu sacīja. Viņš jutās saguris, smago anku cilājot. — Būtu to zinājis, es nebūtu ņēmis. Vispirms bija Mesuas asinis uz saitēm, bet tagad tās ir Hatija asinis. Es negribu to paturēt. Paskaties!

Anks mirgodams aizvirpuļoja pa gaisu un iedūrās ar smailo galu zemē jardus piecdesmit attālā koku pudurā.

—   Tā. Nu manas rokas no Nāves tīras, — Mauglis teica, berzēdams rokas svaigā, miklā smiltī. — Thuu sacīja, ka Nāve man sekošot. Bet viņa jau ir veca, balta un prātā jukusi.

—   Balta vai melna, nāve vai dzīvība, bet e's eju gulēt, Mazais Brāli. Es nespēju medīt cauru nakti un gaudot augu dienu, kā daži citi to mēdz (ļarīt.

Un Bagira devās uz jūdzes divas attālo, viņai labi zināmo alu. Mauglis veikli uzrausās kādā piemērotākā kokā, savija dnžus stīgu augus un ātrāk, nekā to var izstāstīt, līgojās šūpuļveidīgā tīklā pēdas piecdesmit virs zemes. Kaut gan Mauglim pret dienas gaismu nebija nekādu iebildumu, tomēr, sekodams savu biedru parašai, viņš pēc iespējas no tās vairījās. Kad viņu pamodināja koku iemītnieku skaļā čivināšana, bija jau vēla novakare, un sapnī viņš bija redzējis skaistos, aizsviestos akmentiņus.

—  Vēl reizi apskatīšu to mantu, — Mauglis prātoja, nošļūkdams pa stīgu augiem lejā, bet Bagira jau bija priekšā, un pustumsā Mauglis dzirdēja viņas šņākšanu.

—   Kur tad asais rīks? — Mauglis iesaucās.

—   Kāds cilvēks to aiznesis. Te ir viņa pēdas.

—  Tagad redzēsim, vai Thuu runājusi patiesību. Ja šī smailā lieta ir Nāve, tad tas cilvēks mirs. Sekosim viņam.

—   Vispirms pamedīsim, — Bagira sacīja. — Tukšā dūšā acs bieži viļ. Cilvēki iet ļoti lēni, un Džungļi ir pietiekami mikli, lai zemē iezīmētos visvieglākās pēdas.

Uz ātru roku viņi pamedīja, cik nu spēja, un tomēr pagāja ne mazāk kā trīs stundas, pirms viņi paguva ieturēt maltīti, nodzerties un atkal uznākt uz pēdām. Džungļu iemītnieki zina, ka ar ēšanu nav vērts steigties.

—   Vai tu domā, ka asais rīks cilvēka rokā apgriezīsies un viņu nonāvēs? — Mauglis jautāja. — Thuu sacīja, ka tā esot Nāve.

—   Kad panāksim, tad redzēsim, — ar noliektu galvu rikšodama, Bagira atbildēja. — Te ir tikai vienas pēdas (viņa domāja, ka gājis tikai viens cilvēks), un smagā nesamā dēļ viņa papēži dziļi iespiedušies zemē.

—   Ha! Skaidrs kā diena, — Mauglis atbildēja, un viņi sāka veikli un uzmanīgi skriet un, sekodami divu basu kāju iemītām pēdām, te izgāja mēnesnīcas apspīdētos klajumos, te nozuda bieza meža tumsā.

—   Te viņš ātri skrējis, — Mauglis sacīja. — Kāju pirksti izplesti. — Viņi devās tālāk pa staignu vietu. — Bet kāpēc viņš šeit pagriezies sānis?

—   Pagaidi! — Bagira teica un ar lielisku lēcienu pasviedās, cik tālu vien varēja, uz priekšu.

Kad pēdas sāk nojukt, tad pirmais, kas tādās reizēs jādara, ir — lēkt, cik tālu vien iespējams, uz priekšu, neatstājot aiz sevis savu pēdu, kas vēl vairāk nojauktu meklējamā pēdas. Pēc lēciena Bagira pagriezās pret Maugli un sauca:

—   Šeit otras pēdas iet pretim pirmējam. Šīs pēdas daudz mazākas, un kāju pirksti saliekti uz iekšpusi.

Mauglis piesteidzās un skatījās.

—   Tās ir gondu mednieka pēdas, — viņš sacīja. — Redzi! Te viņš vilcis savu šaujamo loku pa zāli. Tādēļ pirmējās pēdas tik spēji nogriežas sāņus. Lielā Pēda slēpusies no Mazās Pēdas.

—   Taisnība, — Bagira teica. — Bet, lai, kopā iedami, mēs netraucētu viens otru un nenogrieztos no pareizām pēdām, soļosim katrs pa savām pēdām. Es būšu Lielā Pēda, Mazais Brāli, bet tu būsi Mazā Pēda, gonds.

Bagira pasviedās atpakaļ pie pirmējām pēdām, atstādama Maugli noliekušos pār dīvainajām mežavīriņa pēdām ar saliektajiem pirkstiem.

—   Tagad es, — soļodama pa zemē iespiesto pēdu rindu, Bagira runāja,.— Lielā Pēda, nogriežos sāņus. Tagad es paslēpjos aiz klints bluķa un stāvu mierīgi, neuzdrošinādamās pat kāju pakustināt. Pastāsti man savu pēdu gaitu, Mazais Brāli.

—  Es, Mazā Pēda, patlaban tuvojos klintij, — dodamies pa iezīmētām pēdām uz priekšu, Mauglis iesāka. — Nu es apsēžos zem klints un, šaujamo loku kāju pirkstos iespiedis, atspiežos uz labās rokas. Es ilgi gaidu, jo manu pēdu nospiedumi šeit dziji.

—   Es tāpat, — Bagira atsaucās, paslēpdamās aiz klints bluķa. — Es nogaidu, smailā rīka aso galu pret akmeni atspiedis. Tas paslīd, jo akmenī palikusi svītra. Pastāsti man savu pēdu gaitu, Mazais Brāli.

—   Šeit nolauzti pāris mazu zariņu un viens krietni liels zars, — Mauglis klusā balsī sacīja. — Un — nu, kā lai tev to pasaku? Ahā! Skaidrs. Es, Mazā Pēda, dodos projām, trokšņodama un spārdīdamās, lai Lielā Pēda dzirdētu.

Soli pa solim viņš attālinājās no klints, balsi paceldams, jo tuvojās kādam ūdenskritumam.

—   Es — eju — tālu — prom — uz turieni — kur ūdens — troksnis — manu — balsi apslāpē; un — tur — es — gaidu. Pastāsti man savu pēdu gaitu, Bagira, Lielā Pēda!

Pantera svaidījās uz visām pusēm, lai izpētītu, kā Lielā Pēda aiz klints attālinājusies. Tad sauca:

—   Es izrāpoju no paklints, vilkdama priekšmetu ar aso galu. Tuvumā neviena nemanīdama, es skrienu. Es, Lielā Pēda, skrienu ļoti ātri. Pēdas ir skaidras. Iesim katrs pa savām pēdām. Es skrienu!

Bagira devās pa skaidri saredzamajām pēdām, bet Mauglis sekoja gonda pēdām. Kādu laiku Džungļos valdīja klusums.

—   Kur tu esi, Mazā Pēda? — Bagira sauca.

Maugļa balss atsaucās soļus piecdesmit pa labi.

—   Hm! — dobji ieklepodamās, Bagira norūca. — Tie abi skrien viens otram līdzās, arvien tuvodamies!

Turēdamies viens no otra vienā un tai pašā attālumā, viņi noskrēja vēl pusjūdzi, kad Mauglis, kura galva nebija tik tuvu zemei kā Bagiras galva, iekliedzās:

—  Viņi sastapušies. Veiksmīgas medības! Redzi! Ar vienu celi pret klinti atspiedusies, šeit stāvējusi Mazā Pēda, bet tur — Lielā Pēda.

Apmēram soļus desmit tālāk uz klinšu nodrupumu kaudzes gulēja kāda vietējā ciemata iedzīvotāja līķis. Gonda smalkā, spalvainā bulta bija caururbusi viņa muguru un krūtis.

—   Nu, vai Thuu ir bijusi tik veca un neprātīga, Mazais Brāli? — Bagira lēnīgi ierunājās. — Te jau ir vismaz viena Nāve.

—   Dosimies tālāk. Bet kur tad ziloņu asinssūcējs — sarkanacainais ērkšķis?

—   Varbūt pie Mazās Pēdas. Te atkal ir vienas vien pēdas.

Ar nesamo uz kreisā pleca mazais cilvēks bija ātri skrējis,

tā pēdas aizlocījās ap iegarenu, slīpu, sausu zāli pārklātu nokalni, kur asam vērotāja skatienam katrs pēdas nospiedums likās kā ar karstu dzelzi iezīmēts.

Viņi nerunāja ne vārda, kamēr pa pēdām nokļuva pie izdzisuša ugunskura dziļi palejā.

—   Atkal! — Bagira iesaucās un kā pārakmeņota apstājās.

Mazā gonda ķermenis sarucis gulēja ar kājām pelnos, un

Bagira kā jautādama paskatījās Mauglī.

—   Tas ir nogalināts ar bambusa nūju, — acis uzmetis, zēns sacīja. — Arī man bija tāda pati nūja, kad dzīvoju pie cilvēkiem un ganīju vēršus. Visu Kobru Māte — man ļoti žēl, ka viņu izsmēju, — labi pazinusi šo dzimumu, gluži tāpat, kā man to vajadzētu pazīt. Vai neteicu, ka cilvēki nonāvē, garlaicības dzīti?

—   Nonāvēja viņi gan sarkano un zilo akmentiņu dēļ, — Bagira atbildēja. — Nepiemirsti, ka es esmu sēdējusi ķēniņa krātiņā Udeipurā.

—   Viena, divu, triju, četru pēdas, — noliekdamies pār pelnu kaudzi, Mauglis teica. — Četru cilvēku zābakos autu kāju pēdas. Viņi tik ātri neiet kā gondi. Ko ļaunu gan mežavīriņš tiem nodarījis? Redzi, te viņi visi pieci stāvējuši un sarunājušies, pirms viņu nogalinājuši. Bagira, iesim atpakaļ. Man vēderā spiež, un tomēr tas līgojas uz augšu un leju, kā vālodzes ligzda zara galā.

—  Tās nav nekādas medības, ja pamet savu medījumu. Dosimies uz priekšu! — pantera sacīja. — šīs astoņu zābakoto kāju pēdas nav visai tālu aizgājušas.

Sekojot pa četru cilvēku zābakos auto kāju iemīto plato taku, veselu stundu viņi netika pārmijuši ne vārda.

Bija jau gaiša, svelmaina diena, kad Bagira ieteicās:

—   Ož pēc dūmiem.

—   Cilvēkiem daudz labāk patīk paēst nekā skriet, — Mauglis atbildēja, līkumodams jauno Džungļu brikšņos, kur viņi patlaban soļoja. Bagira, viņam pa kreisi līdzās tecēdama, neaprakstāmā balsī ierēcās.

—   Šeit arī viens, kam uzturs vairs nav vajadzīgs, — viņa teica. *'

Zem krūma gulēja saburzīts krāsainu drēbju sainis, ap kuru bija izkaisīti milti.

—  Tas atkal bambusa nūjas darbs, — Mauglis sacīja. — Paskat! Tos baltos putekļus cilvēki ēd. Viņi atņēmuši barību tam, kas to nesa, un viņu pašu atdevuši Vanagam Cilam par laupījumu.

—   Tas ir jau trešais, — Bagira piebilda.

—   Kobru Mātei es aiznesīšu jaunas, lielas vardes un nobarošu viņu treknu, — Mauglis pats pie sevis prātoja. — Šis ziloņu asinssūcējs ir pati Nāve, — un tomēr es vēl nesaprotuI

—   Tālāk! — Bagira skubināja.

Viņi nebija nogājuši vēl ne pusjūdzes, kad izdzirda vārnu Ko dziedam sēru dziesmu tamarinda koka galotnē, kura ēnā gulējai trīs cilvēki. Apļa vidū zem dzelzs plates, uz kuras atradās melns, sagruzdis neraudzētas mīklas plācenis, gailējās pusizdzisis ugunskurs. Blakus ugunskuram, saulē spīguļodams, gulēja rubīniem un tirkīziem nosētais anks.

—   Šī mantiņa rosīgi darbojas; te nu viss nobeidzas, — Bagira sacīja. — Bet, Maugli, kā šie cilvēki dabūjuši galu? Nevienam ne mazākās ievainojuma zīmes.

Džungļu iemītnieki no pieredzes vien daudz labāk par mācītiem ārstiem zina par dažādiem indīgiem augļiem un ogām. Mauglis paoda dūmus, kas cēlās no ugunskura, nolauza no sagruzdušā plāceņa mazu kumosiņu, nogaršoja un atkal izspļāva.

—   Nāves ābols, — viņš noklepojās. — Pirmais būs pagatavojis šo ēdienu tiem, kuri viņu nogalināja un kuri iepriekš bija nonāvējuši gondu.

—   Nudien, varenas medības! Viena Nāve pēc otras, — Bagira teica.

Par «Nāves ābolu» Džungļos sauc velnābolu (dhatura), kas skaitās indīgākais augs visā Indijā.

—   Ko nu? — pantera jautāja. —• Vai arī mēs viens otru lai nogalinām šā sarkanacainā slepkavas dēļ?

—   Vai tad viņš var runāt? — Mauglis čukstēja. — Vai es tam pāri nodarīju, to aizsviezdams? Mums tas nekāda ļaunuma nevar nodarīt, jo mēs nekārojam tā, ko cilvēki kāro. Ja šī lieta paliks te, tad tā droši vien nonāvēs vienu cilvēku pēc otra tikpat ātri, kā rieksti birst, vētrai plosoties. Es nemīlu cilvēkus, tomēr arī negribu, ka tie nomirtu seši vienā naktī.

—   Kas par to? Tie ir tikai cilvēki. Viņi nogalināja cits citu un jutās apmierināti, — Bagira sacīja. — Mazajam mežavīriņam labi veicies medībās.

—    Viņi nav labāki par maziem kucēniem; kucēns uz vietas nogrims, mēģinādams iekosties ar zobiem mēnesnīcā, kas atviz ūdenī. Es esmu vainīgs, — Mauglis runāja, it kā viņš visu saprastu. — Nekad vairs nenesīšu Džungļos svešas lietas, kaut tās būtu tikpat skaistas kā puķes. Šis, — viņš piesardzīgi pacēla anku, — ceļos atpakaļ pie Kobru Mātes. Pirms tam mums labi jāizguļas, bet mēs taču nevaram gulēt šo apklusušo tuvumā. Š o mēs apraksim, ka neaizbēg un nenonāvē atkal citus sešus. Izkašņā bedri zem tā koka.

—    Bet Mazais Brāli, — iedama uz norādīto vietu, Bagira ņurdēja. — Es taču tev teicu, ka tā nav šī asinssūcēja vaina. Paši cilvēki vainīgi.

—    Vienalga, — Mauglis atteica. — Izroc labi dziļu bedri. Kad piecelšos, es šo daiktu izņemšu un aiznesīšu atpakaļ.

Divas naktis vēlāk, kad Baltā Kobra viena pati, apkaunota un aplaupīta, noskumusi gulēja tumšajā velvē, pa robu mūra sienā ievirpuļoja tirkīziem rotātais anks un žvadzēdams nokrita uz grīdas, kas bija klāta ar zelta naudas gabaliem.

—   Visu Kobru Māte, — Mauglis sacīja (drošības pēc viņš bija nostājies ārpusē), — pieņem kādu jaunāku un stiprāku no savas cilts, kas palīdzētu tev sargāt ķēniņa dārglietas, lai neviens cilvēks no turienes dzīvs neiznāktu.

—    Ā-ā! Tātad atpakaļ gan. Es sacīju, ka tā ir Nāve. Bet kā tas nāk, ka tu vēl dzīvs? — maigi tīdamās ap anka spalu, vecā kobra murmināja.

—    Pie vērša, kas mani izpirka, es pats to nezinu! Tas rīks nogalināja vienā pašā naktī sešus cilvēkus. Neizlaid to vairs neJkad ārpasaulē!

MAZĀ MEDNIEKA DZIESMA

Pirms Mors, tas Pāvs, būs pamodies, pirms pērtiķi jau trokšņot sāk, Pirms Čils, tas Vanags, salcis gaisos ceļas lidināt, — Kā ēna baiga nopūta pār Džungļiem pārlaižas un tuvāk nāk, Tās Bailes, Mazais Mediniek, tās Bailes, kuras drīz būs klāt!

Kā glūnēdama, klusu ?ogoties, šī ēna šaudās, garām slīd; Un nošalc vaids, kas tiektos it kā tevi biedināt; To dzirdot, tavu drošo pieri auksti sviedri klāj un lejup slīd, — Tās Bailes, Mazais Mediniek, tās Bailes, kas jau tuvu klāt!

Pirms klintis mēnesnīcā ietinas, pirms ausmas stari lejas skar Un Mežu iemītnieki astes rasotās spēj tikko kustināt, — Ap tevi snaf-sriaf, elpu baigu, dzirdēt var: Tās Bailes, Mazais Mediniek, tās Bailes, kas jau tuvu klāt!

Tu ceļos meties, uzmanies: kaut kas kā sūdzēdamies skumji lūdz Skan smiekli nicīgi, un Džungļos atbalss nebeidz brīdināt; Tev drebot rokas noslīgst gurumā, bāl vaigs un elso krūts, — Tās Bailes, Mazais Mediniek, tās Bailes, kas jau tuvāk klāt!

Kad mākoņkalnus dzenā vētra, koki līgojas un šņāc

Un lietus gāzēs, lieka?, gals būs visam klāt, —

Tad kāda balss grib pārspēt pērkonnegaisu, kas grauj un krāc:

Tās Bailes, Mazais Mediniek, tās Bailes, kas jau gluži klāt!

Tad griežas gaisos putekļi un upe viļņu vālus straujāk veļ, Un niknāk šaudās lapu vītnēs zibeņi, un vējš sāk dedzināt, — Tev rīkle saust, kalst lūpas, liekas, sirdi griezīgs asmens šķel, Tās Bailes, Mazais Mediniek, tās Bailes, kuras nu jau klāt!

KVIKVERNS

Tie Ļaudis, kas aiz Austrumu Gālēm mīt, tie dilst kā pavasara

sniegs, —

Sev izlūgdamies kafiju vai cukuru, tie balto pēdās min; kas

tiem to liegs?

Bet jaudis, kas aiz Rietumu Gālēm mīt, tie mācās cīnīties un

zagt;

Tie ādas pārdod tirgoņiem, bet dvēseles baltajiem kā dien, tā

arī nakt.

Un Ļaudis, kas aiz Dienvidu Gālēm mīt, tie tirgojas ar valzivju medniekiem, kur ienāk zelts,

To sievas greznojas, bet nabaga un tukša viņu telts.

Tik Ļaudis, kas aiz Visuvecām Gālēm mīt, — ko baltie redzējuši nav neviens, —

Ir pēdējie, kas lepojas ar narvala šķēpiem ikviens.

—   Viņš atvēra acis. Skaties!

—   Ietin viņu atkal ādā. Tas būs dūšīgs suns. Ceturtajā mēnesī dosim viņam vārdu.

—   Kādu? — Amoraka ievaicājās.

Kadlu skatiens šaudījās visapkārt ādām izklātajā sniega būdā, līdz apstājās pie četrpadsmit gadus vecā Kotuko, kas sēdēja uz lāviņas un drāza pogas no valzirga kaula.

—   Sauciet viņu manā vārdā, — Kotuko pasmaidīdams teica. — Gan dienās viņš man noderēs.

Arī Kadlu pasmaidīja tā, ka viņa acis gandrīz pavisam iegrima apaļajos vaigos, un pamāja Amorakai, kamēr kucēna niknā māte smilkstēja, redzot savu mazuli viņai nesasniedzamā augstumā ķepurojamies roņādas maisiņā, kas karājās virs valzivs Itauku siltās lampas. Kotuko joprojām drāza pogas, bet Kadlu iemeta satītu, no ādas pagatavotu suņu iejūgu mazajā blakus telpā, kas atradās būdas vienos sānos, novilka smago briežādas medību uzvalku, ielika to zivju kaula tīklā, kas karājās pār otru lampu, apsēdās uz lāviņas un sāka graizīt sasalušu roņa gaļas gabalu, gaidīdams, kamēr viņa sieva Amoraka ienesīs parasto pusdienu — vārītu gaļu un asiņu zupu. Jau pirms gaismiņas viņš

bija devies roņu medībās astoņas jūdzes prom no sava mitekļa un pārvedis mājās trīs lielus roņus. Garās, dziļās, sniegā izraktās ejas jeb tuneļa, kas veda uz mītnes iekšējām durvīm, viņējā galā varēja dzirdēt, kā piēsās un rēja viņa braucamo suņu bars, jo katrs pēc pabeigtām dienas gaitām centās iegūt siltāko guļvietu.

Kad riešana kļuva pārāk skaļa, Kotuko Jaiski nošļūca no lāvas un paņēma pātagu ar četrus sprīžus garu lokana zivju kaula kātu un divdesmit piecas pēdas garu, pītu smagu ādas siksnu galā, un nozuda ejā, kur nu

izcēlās tāds troksnis, it kā suņi viņu dzīvu plosītu gabalu gabalos; patiesībā tā bija tikai parastā lūgšana pirms maltītes. Kad puisēns bija ejas viņā galā izkūlies laukā, pusducis pinkainu galvu ar acīm kāri sekoja, kad viņš tuvojās karātavām līdzīgam saslējumam no valzivju žokļu kauliem, kur pakārta glabājās suņu barībai nodalītā gaļa. Ar platu šķēpu viņš atšķēla lielus ņukus sasalušās gaļas un nogaidīdams apstājās ar pātagu vienā un ar gaļu otrā rokā. Katrs suns tika saukts vārdā — vispirms vājākie, un vai tam sunim, kas ārpus savas kārtas iedrošinājās nākt: ass pātagas cirtiens zibeņātri nošmīkstēja, izraudams krietnam gabalam spalvu ar visu ādu. Suņi tikai ņurdēdami palēcās pēc savas daļas un rīstīdamies steidzās ejā atpakaļ, kamēr zēns viens stāvēja ziemeļblāzmas apgaismotā sniegotā klajumā, taisnīgi dalīdams katram savu tiesu. Vispēdējais nāca lielais, melnais suns, bara vadītājs, kas ieturēja kārtību, kad suņi bija aizjūgti, un Kotuko tam deva divreiz lielāku gabalu, kā arī īpašu pātagas cirtienu piedevām.

— Ak! — pātagu satīdams, Kotuko sacīja. — Man būdā virs lampas karājas mazais, kas drīz vien būs dūšīgākais kaucējs. Sarpok! Prom, savās vietās!

Viņš spraucās atpakaļ būdā caur suņu jūkli, ar zivju kaula drēbju putināmo, ko Amoraka turēja pie durvīm, nopurināja no ģērba sauso sniegu, paraustīja ar ādām noklāto būdas jumtu, lai nokratītu lāstekas, kas no sniega velves varētu nokrist, un saritinājās uz lāviņas. Suņi ejā pa miegam sprauslāja un smilkstēja, Amorakas platajā ādas kapucē ievīstītais bērns smakdams ķepurojās un kunkstēja, bet jaunpiedzimušā kucēna māte gulēja līdzās Kotuko, acu nenovērsdama no roņādas sainīša, kas siltumā un drošībā karājās virs lampas platās, dzeltenās liesmas.

Tas viss norisinājās tālu ziemeļos, viņpus Labradoras, viņpus ITudzonas jūras līča, kur spēcīgas straumes svaida ledu, — uz ziemeļiem no Melvila pussalas, uz ziemeļiem pat no Fjuri un Hekla jūras šaurumiem, — Befina zemes ziemeļpiekrastē, kur Bailota sala kā uz mutes apgāzta pudiņa forma paceļas pār Lankasteras jūras šauruma ledus gālēm. Izņemot Ziemeļu Devonu un Illesmera zemi, par apvidu, kas atrodas ziemeļos no Lankasteras jūras šauruma, mēs ļoti maz ko zinām; bet arī tur izklaidus dzīvo daži cilvēki, tā teikt, gandrīz kaimiņos ziemeļpolam.

Kadlu bija inuits jeb, kā jūs sakāt, eskimoss, un viņa cilts, pavisam kopā trīsdesmit cilvēku, apdzīvoja Tununirmitu — «zemi, kas atrodas aiz kaut kā». Uz kartes šī tuksnešainā pie1.1 aste apzīmēta kā Flotes līcis, bet inuitu nosaukums labāks, jo šis apvidus atrodas kaut kur pašā pasaules malā. Deviņus mēnešus gadā tur ir vienīgi ledus un sniegs un plosās niknas vētras, bet aukstumu, kāds tur valda, nevar neviens iedomāties, kas nekad nav redzējis termometra rādītāju pat zem nulles noslīdējušu. No šiem deviņiem sešus mēnešus tur ir nakts, un tas ir visšausmīgākais. Trijos vasaras mēnešos salst katru otro dienu un katru nakti, un tad kalnu nogāzēs dienvidpusē sāk kust sniegs, un daži zemi vītoli pārklājas ar pūkainiem pumpuriem un daža sīka dzelzszāle taisās pat tā kā ziedēt; smilšainās, ar apaļiem, gludiem akmentiņiem nosētās piekrastes iestiepjas tālu jūrā, un gludenie klinšu bluķi un robotās klintis paceļas pār graudaino sniegu. Bet tas viss ilgst tikai dažas nedēļas, un bargā ziema zemi atkal ieslēdz savās aukstajās skavās. Jūrā drūzmēdamies un zvalstīdamies, cits pret citu atsizdamies un šķeldamies, cits citu grūstīdami un nogremdēdami, šurp un turp klīst ledus blāķi, līdz beidzot viss sasalst un kā desmitpēdu biezs vāks pārklāj ūdeni no krasta līdz pat atklātai jūrai.

Ziemā Kadlu devās uz šī ledus klajuma malu roņu medībās, un, kad roņi ledū izcirstos āliņģos pacēlās virs ūdens svaigu gaisu paelpot, viņš nodūra tos ar šķēpu. Roņi dzīvo un ķer zivis vaļējā jūrā, bet dažreiz ziemā astoņdesmit jūdžu tālā ledus jomā nevarēja atrast pat niecīgākā ieplaisājuma. Pavasarī Kadlu ar saviem ļaudīm devās projām no kūstošā ledus klinšainajā cietzemē, kur no zvērādām uzcēla sev teltis un ar cilpām ķēra jūras putnus vai dūra ar šķēpiem jaunos roņus, kas piekrastēs gozējās. Vēlāk viņi gāja tālāk uz Befina zemes dienvidiem, medīja tur ziemeļbriežus un turienes neskaitāmajās upēs un ezeros zvejoja lašus, tā sagādādami sev ziemai pārtiku. Septembrī vai oktobrī viņi devās atpakaļ uz ziemeļiem, lai nodotos mošus briežu un roņu medībām. Šie ceļojumi notika ragavās, kuras vilka suņi, un daždien nobrauca divdesmit vai trīsdesmit jūdzes; dažreiz brauca gar piekrasti lielās, no ādas pagatavotās, tā sauktās sievu laivās, kur suņi un bērni gulēja airētājiem pie kājām, bet sievietes dziedāja dziesmas, kamēr laivas slīdēja pār dzidro, vēso ūdeni no viena zemes raga uz otru. Visas greznuma lietas, kādas vien tununirmiti pazina, nāca no dienvidiem; straumes sadzīti koki ragavu sliecēm, stieņu dzelzs harpūnu[12] uzgaļiem, tērauda naži, alvota skārda katliņi, kuros bija daudz vieglāk pagatavot ēdienu nekā vecos, no ziepjakmens taisītos traukos, krams un šķiltavas, pat sērkociņi un krāsainas sieviešu matu lentas, lēti spogulīši un sarkana drāna briežādas kamzoļu apmalēm. Kadlu deva dienvidu iedzīvotājiem skaistos, dzeltenīgos, izliektos jūras vienradža ragus un mošus zobus (tie ir tikpat vērtīgi kā pērles), bet tie savukārt tirgojās ar Eksitera un Kemberlendas jūras šaurumu valzivju medniekiem un misionāriem, un tā nemitīgi turpinājās maiņa šo tautu starpā, tā ka dažreiz atgadījās pat, ka podiņš, kuru kāds kuģa pavārs bija pircis dienvidzemju tirgū, nobeidza sava mūža dienas kā valzivju tauku lampa kaut kur pie ziemeļpola.

Kā labam medniekam Kadlu bija daudz dzelzs harpūnu, sniega nažu, putnu šautru un dažādu citu tādu lietu, kas atvieglo dzīvi šai mūžīgā aukstuma pasaulē; turklāt viņš bija savas cilts vadonis jeb, kā viņi mēdz teikt, «cilvēks, kas pieredzes bagāts, visu zina». Tas viņam nepiešķīra nekādas citas varas, vienīgi viņš šad tad saviem biedriem deva norādījumus attiecībā uz medību vietu maiņu; bet Kotuko laiska, paēduša eskimosa garā mēdza valdīt pār citiem zēniem, kad naktī mēnesnīcā izgāja paspēlēties bumbu vai arī dziedāt Ziemeļblāzmai Bērna dziesmu.

Četrpadsmit gadu vecumā katrs inuits jūtas kā pieaudzis cilvēks, un Kotuko jau bija apnicis izlikt cilpas meža putniem un lapsām, bet vēl vairāk apnicis augu dienu sievietēm palīdzēt ģērēt roņu un briežu ādas (kas tās padara sevišķi lokanas), kamēr mednieki atradās medībās. Viņam gribējās iet uz quaggi, Dziesmu namu, kad tur pulcējās mednieki uz mistērijām, kur burvis angekoks, visas lampas nodzēsis, viņus visādi šausmināja un baidīja; kur varēja dzirdēt, kā ziemeļbrieža gars šaudās pa jumtu, vai noskatīties, kā bulta, kuru izšāva klajā, tumšā naktī, atgriezās pārklāta ar siltām asinīm. Viņam gribējās mest savus lielos zābakus tīklā, kā to darīja noguris ģimenes galva, un ar medniekiem, kad tie vakaros pulcējās vienuviet, spēlēt kaut ko ruletei līdzīgu ar alvas katliņa un naglas piepalīdzību. Bija simtiem dažādu sīkumu, ko viņam gribējās darīt, bet pieaugušie viņu tikai izsmēja un sacīja:

— Pagaidi, Kotuko, kamēr dabūsi pasēdēt ar sasprādzētām kājām. Medīt ne vienmēr nozīmē kaut ko noķert.

Bet, kad tēvs bija iedevis viņam mazu kucēnu, stāvoklis kļuva labāks. Inuits nedos savam dēlam labu suni, kamēr zēnam nav sajēgas par suņu vadīšanu braucienos; un Kotuko bija pilnīgi pārliecināts, ka zina daudz vairāk nekā citi.

Ja sunēnarn nebūtu dzelzs izturības, tas būtu nobeidzies no pārēšanās un pārmērīgas dresēšanas. Kotuko pagatavoja tam mazu iejūgu ar streņģēm un trenkāja viņu pa garo būdas gaiteni, kliegdams: «Auaa! Ja aua!» (Pa labi!) «Hoiahoi! Ja hoiahoi!» (Pa kreisi!) «Ohahā!» (Stāvi!) Kucēnam tas nepavisam nepatika, bet tas bija tīrais nieks pret to, kas viņu vēl sagaidīja, kad pirmo reizi iejūdza ragavās. Tikko viņš bija notupies sniegā un sācis kūvēties ar sava iejūga roņādas streņģi, kas bija pievienota lielai, ragavām piestiprinātai siksnai pitu un izpildīja it kā dīseles vietu, viss iejūgto suņu bars devās skrējienā uz priekšu, un smagās, desmitpēdu garās ragavas uzdrāzās viņam virsū un vilka viņu pa sniegu prom, bet Kotuko smējās tā, ka asaras sāka ritēt pa vaigiem. Tad nāca diena pēc dienas ar asiem pātagas cirtieniem, kas šņāca kā vējš pār noledojušiem klajumiem, un visi viņa draugi viņu koda, jo viņš vēl nesaprata, kas un kā jādara, un pajūgs viņam saberza rētas; arī gulēt viņam vairs neatļāva pie Kotuko, bet bija jāapmierinās ar visaukstāko vietu gaitenī. Tas kucēnam bija drūms laiks.

Zēns iemācījās visu tikpat ātri kā suns, kaut gan vadīt suņu pajūgu nav viegla lieta. Katrs suns tiek iejūgts — vājākie tuvāk dzinējam —savās īpašās streņģēs, no tām zem kreisā priekšpleca stiepjas siksna, ko ar tādām kā pogām un cilpām piestiprina pie galvenās siksnas un ko ar vienu rokas kustību var atmest, tā atbrīvojot uzreiz pa vienam sunim. Tas ir ļoti svarīgi, jo jauniem suņiem bieži vien iejūga siksna nokļūst starp pakaļkājām, kur nobrāž ādu līdz kaulam. Pat skrienot suņi mēģina iet cits pie cita «ciemoties» un izlec no streņģēm. Tādās reizēs tie sāk plosīties un iejūgi samudžinās vēl vairāk nekā slapja makšķeres aukla otrā rītā. Daudz pūļu var aiztaupīt, ja prot pareizi rīkoties ar pātagu. Ikviens inuitu zēns lepojas, ja ir kļuvis par garās pātagas valdoni. Viegli ir uzlaist ar pātagu kurā katra vietā uz zemes, bet ne tā, ragavām pilnā sparā slīdot, saliekties uz priekšu un trāpīt kūtrākajam sunim īstā vietā. Ja jūs uzsauksiet sunim, kas aizgājis «ciemoties» pie cita, saukdami to vārdā, bet nejauši uzsitīsiet citam, tie abi tūliņ sāks plēsties un viss suņu bars apstāsies. Tāpat, ja brauksiet ar kādu ceļa biedru kopā un sāksiet sarunāties vai arī vienatnē sāksiet dziedāt, —• suņi tūliņ apstāsies, pagriezīsies atpakaļ, notupsies un klausīsies, ko jūs sakāt. Reizes divas Kotuko apstādamies bija piemirsis nostiprināt ragavas, un suņi aizskrēja ar tām projām; viņš salauza daudz pātagu, saraustīja dažas siksnas, pirms viņam varēja uzticēt astoņu suņu pajūga vieglās ragavas. Tad viņš uzskatīja sevi par ievērojamu vīru un drošu sirdi un veiklu roku vadīja pajūgu pa melno, gludo ledu, un, suņiem rejot, aizdrāzās pār klajumu klajumiem. Kotuko devās uz desmit jūdzes tālajiem roņu āliņģiem un, nonācis medību vietā, atraisīja kāda iejūga streņģes no galvenās siksnas un atsvabināja lielo, melno vadītāju, kas bija gudrākais suns visā pajūgā. Tiklīdz suns bija uzošņājis ledū robu, kur roņi nāca ieelpot svaigu gaisu, Kotuko apgāza ragavas, nostiprināja tās, iedzenot dziļi sniegā pāris apzāģētu brieža ragu, kas izskatījās kā bērnu ratiņu rokturi, lai pajūgā palikušie suņi neaizjoņotu projām. Pēc tam viņš lēni līda uz priekšu un gaidīja, kad ronis pacelsies ieelpot svaigu gaisu. Tad viņš veikli dūra ronim ar šķēpu, uzmeta cilpu un tūliņ izrāva to uz ledus, kur piesteidzās melnais vadītājs un palīdzēja medījumu aizvilkt līdz ragavām. Tagad nu aizjūgtie suņi uztraukumā rēja un gaudoja, un Kotuko pleitēja tos ar garo, aso pātagu, kamēr beigtais ronis sasala. Mājās pārkļūšana bija grūts darbs. Piekrautās ragavas vajadzēja izmanīgi vadīt pa nelīdzeno ledu, un suņi negribēja vilkt, tupās zemē un alkaini lūkojās beigtajā ronī. Beidzot viņi nokļuva uz labi iebrauktā ciemata ceļa, noliektām galvām un paceltām astēm suņi nedroši rikšoja pa čirkstošo ledu, bet Kotuko uzsāka «Angutivun tai-na tau-na-ne taina» (Mednieka pārnākšanas dziesmu), un no visām būdām zem tumšajām, zvaigžņotajām debesīm atskanēja balsis, kas viņu apsveica.

Kad sunēns Kotuko bija pieaudzis, arī viņš sāka brīvāk padzīvot. Nemitīgi plēsdamies, viņš iekaroja suņu barā sev zināmu stāvokli, līdz kādā jaukā vakarā barības izdalīšanas laikā, viņš lielo, melno vadītāju pieveica (puisēns Kotuko redzēja, ka tā bija godīga cīņa), tā teikt, atstumdams to otrā vietā. Tad viņš tika paaugstināts un piejūgts pie garās siksnas vadītāja vietā, kas parasti skrēja pēdas piecas citiem priekšā; viņa pienākums bija apklusināt katru ķildu pajūgā vai ārpus tā, un ap kaklu viņam aplika ļoti resnu un smagu vara stiepļu kaklenieku. Sevišķos gadījumos viņu baroja būdā ar vārītu gaļu un dažreiz atļāva pat gulēt līdzās Kotuko uz lāviņas. Viņš bija labs roņu mednieks un riedams prata uzdzīt medniekam mošus briedi, skraidīdams apkārt un ķerdamies pie pakaļkājām. Viņš negrieza ceļu — un tas braucamam sunim bija vislielākās drosmes pierādījums — pat izkāmējušam polārvilkam, no kura visi ziemeļzemes suņi baidijās vairāk nekā no kāda cita zvēra, kas klīda sniegotos klajumos. Suns kopā ar savu pavēlnieku — pārējos braucamos suņus viņi neuzskatīja par sev piemērotu sabiedrību — medīja augām dienām un naktīm, — ādās tinies zēns un mežonīgs, dzeltens zvērs garu spalvu, šaurām acīm un baltiem ilkņiem. Inuita vienīgās rūpes — sagādāt pārtiku un ādas sev un savai ģimenei. Sievietes rio ādām pagatavo apģērbu un reizēm palīdz ar cilpām ķert mazākus medījumus, bet lielais vairums pārtikas — un viņi ēd milzīgi daudz — jāpiegādā vīriešiem. Ja pārtikas krājumi izsīkst, tad nav neviena, no kā pirkt, kam palūgt vai aizņemties. Un cilvēki mirst badu.

Bet par to inuits domā tikai tad, kad nediena jau klāt. Kadlu, Kotuko, Amoraka un bērns, kurš vēl spārdījās ādas kapucē un augu dienu zelēja valzivs gaļas ņuku, bija laimīgākā ģimene pasaulē. Viņi bija ļoti miermīlīgas cilts pēcteči — inuits reti ir dusmīgs un gandrīz nekad nesit bērnu, — kuri tikpat kā nezina, ko nozīmē melot un — vēl mazāk — zagt. Viņi bija apmierināti, ja varēja šai briesmīgajā, bezgalīgajā aukstumā iegūt sev pārtiku, glaimīgi pasmaidīt un vakaros stāstīt pasakas un dīvainus stāstus par gariem; pieēsties līdz nejēgai un, lampas gaismā labojot savu apģērbu vai medību piederumus, augas dienas dziedāt bezgala garas sieviešu dziesmas, kā: «Amna aya, aya amna, ahl ah!»

Bet kādā nepieredzēti bargā ziemā nekas viņiem nevedās. Tununirmiti atgriezās no gadskārtējās lašu zvejas, sacēla savas mītnes uz jaunā ledus ziemeļos no Bellota salas un gatavojās roņu zvejai, tiklīdz jūra būs aizsalusi. Bet iestājās agrs un skaudrs rudens. Visu septembri nepārtraukti plosījās vētras, kas sadragāja četras līdz piecas pēdas biezo roņu ledu un izmeta to krastā, sablīvējot jūdzes divdesmit platu gabalaina, saberzta, šķautnaina ledus aizsprostojumu, pār kuru nebija iespējams ar ragavām pārbraukt. Ledus lauka mala, kur roņi ziemā parasti ķēra zivis, atradās apmēram jūdzes divdesmit aiz šā sablīvējuma un tununirmitiem nebija sasniedzama. Protams, taupīgi dzīvojot, ziemu viņi pārtiktu no sasaldētiem lašu gaļas un valzivju tauku krājumiem, kā arī no tā, ko ar cilpām noķertu, bet decembri kāds mednieks uzgāja vienu ādas telti (tupik), kur atradās trīs badā mirstošas sievietes un meitene, kuru vīri, no tāliem ziemeļiem nākdami, jūras vienradžu medībās bija dabūjuši galu mazās ādas medību laiviņās. Protams, Kadlu varēja vienīgi novietot sievietes ciemata būdās, jo inuits neiedrošinās liegt svešiniekam pārtiku: neviens nevar paredzēt, kad var pienākt viņa reize lūgt palīdzību. Amoraka pieņēma gadus četrpadsmit veco meiteni savā mājā it kā par kalponi. Vērojot pēc meitenes smailās kapuces un izrakstītām baltas briežādas kamašām, viņi sprieda, ka tā ir no Illesmera zemes. Viņa vēl nekad nebija redzējusi ne skārda vārāmo podu, ne ragavas ar koka sliecēm. Bet zēnam Kotuko un sunim Kotuko viņa ļoti patika.

Tajā ziemā visas lapsas aizgāja uz dienvidiem, pat ņurdošais, lempīgais tinis, šis ziemeļzemju zaglis, vairs nepūlējās, lai apstaigātu Kotuko izliktās tukšo cilpu rindas. Inuiti zaudēja pāris labāko mednieku, kuri cīņā ar mošus briedi tika šausmīgi sakropļoti, un citiem nu bija daudz vairāk darba. Katru dienu Kotuko izbrauca vieglās ragavās ar sešiem vai septiņiem spēcīgākiem suņiem un ilgi, līdz acis pagura, vēroja kādu spulgu ledus gabalu, kur varbūt ronis būtu izlauzis sev caurumu svaiga gaisa elpošanai. Suns Kotuko skraidīja šurp turp, un viņa uztraukti apspiesto gaudošanu, kad tas bija uzokšķerējis ledū jūdzes trīs tālu kādu roņu āliņģi, bezgalīgo ledus klajumu klusumā zēns Kotuko dzirdēja tikpat skaidri, it kā suns atrastos tepat viņam līdzās. Kad suns uzgāja kādu roņu āliņģi, zēns tur uzcēla mazu, zemu sniega valni, lai būtu kur patverties no skaudrā vēja, un tur nu viņš gaidīja desmit, divpadsmit, divdesmit stundas, kamēr ronis pacelsies ieelpot gaisu, stingri raudzīdamies uz mazo zīmi, ko bija iespraudis āliņģa malā, lai zinātu, kur mest harpūnu. Viņš paklāja mazu roņādu un sasaistīja kājas tutareangā — sasprādzējumā, par ko vecie mednieki bija stāstījuši. Tas aizsargā kājas no krampjiem, kas var rasties no pārāk ilgas sēdēšanas, gaidot, kad dzirdīgais ronis pacelsies virs ūdens. Kaut gan tur nav nekā uzbudinoša, tomēr var ticēt, ka iesprādzētam inuitam sēdēšana apmēram četrdesmit grādu aukstumā ir visgrūtākais darbs. Kad ronis bija noķerts, piesteidzās suns Kotuko, vilkdams līdz savu iejūgu, un palīdzēja nogalināto aizvilkt līdz ragavām, kur nogurušie un izsalkušie suņi drūmi gulēja kāda salauzīta ledus gabala aizvējā.

Roņa ilgākam laikam nepietika, jo katrai mutei mazajā ciematā bija tiesības paēsties, tā ka ne kauli, ne āda, ne arī cīpslas netika aizmestas projām. Agrāko suņu barību tagad nolietoja cilvēki, un Amoraka braucamos suņus baroja ar vecas ādas gabaliem, kuri glabājās zem lāviņas un no kuriem vasarā cēla teltis; taču suņi kauca vienā kaukšanā; pat naktīs, pamodušies, izsalkuma mocīti, tie gaudoja. Arī no lampām būdās varēja nojaust, ka bads pie durvīm. Labos laikos, kad valzivju tauku bija papilnam, liesma, jautri plīvodama, eļļaina un iedzeltena laivveidīgās bļodiņās pacēlās divas pēdas augstu. Tagad tā sasniedza tikko sešus sprīžus, jo, tiklīdz lampa uzliesmoja gaišāk, Amoraka rūpīgi nolieca sūnu degli, un visu acis vērīgi sekoja viņas roku kustībai. Bailes no bada tur, bezgalīgajā aukstumā, nav tik šausmīgas kā bailes mirt lielā tumsā. Inuiti baidās no tumsas, kas bez pārtraukuma viņus nomāc veselus sešus mēnešus gadā; un, kad lampas būdās tumši deg, ļaužu prātus pārņem uztraukums un nemiers.

Bet ļaunākais vēl tikai tuvojās.

Katru nakti izsalkušie suņi plēsās un gaudoja gaitenī, stingi raudzīdamies vēsajās zvaigznēs un ošņādami skaudro vēju. Kad tie mitējās gaudot, atkal iestājās smags klusums, kas spieda, kā sniega kupena spiež būdas durvis, un cilvēki varēja sadzirdēt savu asiņu pulsēšanu un sirdi krūtīs pukstam tikpat stipri kā burvju bungu rīboņu sniegotos klajumos. Kādu nakti suns Kotuko, kas pajūgā bija bijis neparasti drūms, pietrūkās un piegrūda galvu zēna Kotuko ceļiem. Zēns viņu paglaudīja, bet suns,, asti luncinādams, vēl arvien nemitējās. Tad Kadlu piecēlās, saņēma smago, vilkam līdzīgo suņa galvu un stingri ieskatījās suņa glāžainajās acīs. Suns kā izbailēs iesmilkstējās un, starp Kadlu ceļiem iespiedies, sāka drebēt. Spalva uz skausta viņam saslējās, un viņš sāka rūkt, it kā kāds svešs atrastos pie durvīm,, tad, līksmi ierējies, sāka vāļāties pa zemi un kā kucēns košļāt Kotuko zābakus.

—   Ko tas nozīmē? — Kotuko prasīja, jo viņam sametās baisi.

—   Slimība, — Kadlu atbildēja. — Tā ir tāda suņu slimība.

Suns pacēla purnu un sāka atkal gaudot.

—  To es vēl nekad neesmu redzējis. Ko viņš tagad darīs? — Kotuko jautāja.

Kadlu mazliet paraustīja plecus un devās būdas otrā malā pēc īsās metamās harpūnas. Lielais suns paskatījās viņā, atkal iekaucās un metās projām pa gaiteni, kur citi suņi, tam ceļu atbrīvodami, pasitās pa labi un pa kreisi. Izkļuvis ārā, viņš mežonīgi ierējās, it kā būtu uzodis mošus brieža pēdas, un riedams un lēkādams nozuda tumsā. Viņa kaite nebija suņu trakums, bet vienkārši prāta samulsums. Aukstums un bads, un par visu vairāk tumsa bija sajaukuši viņa prātu; un, kad šī briesmīgā suņu slimība parādās barā, tā izplatās kā uguns pakulās. Jau nākošajā dienā medībās saslima cits suns, koda un plosījās iejūgā, un Kotuko to uz vietas nogalināja. Tad melnais, tā dēvētais otrais, agrākais bara vadītājs, sāka riet, it kā dzītu mošus briedim pēdas, un, kad viņu palaida vaļā no pitu, tas metās virsū kādam ledus gabalam un tad ar visām iejūga siksnām aizskrēja projām. Pēc tam vairs neviens ar suņiem neizbrauca. Tie bija vajadzīgi kaut kam citam, ko arī paši suņi saprata; un, kaut gan viņi bija piesieti un tika baroti no rokas, tomēr viņu acīs dega izmisums un bailes. Un pie visa tā vēl vecas sieviņas sāka stāstīt dažādus šausmu stāstus par spokiem un teica, ka viņām esot parādījušies šo rudeni bojā gājušo mednieku gari un pareģojuši visādas nelaimes.

Visvairāk Kotuko skuma par savu zaudēto suni, jo, kaut gan inuits ēd neparasti daudz, tomēr viņš prot arī badoties. Taču bads, tumsa, aukstums un lielā posta apziņa salauza Kotuko spēkus, un galvā viņam sāka sanēt un vienmēr likās, ka viņš redz aiz sevis cilvēkus, kuru nemaz nebija tuvumā. Reiz naktī pēc desmit stundu ilgas kāda roņa āliņģa uzmanīšanas viņš, atraisījis sasprādzējumu, noguris un apreibis ļodzīdamies soļoja atpakaļ uz ciematu; piekusis viņš atspiedās ar muguru pret klints bluķi, kas mazliet vien balstījās kāda ledus gabala virsotnē. No viņa piespiešanās tas, līdzsvaru zaudējis, ar troksni nogāzās un, tikko Kotuko izvairīdamies bija paguvis pasisties sānis, dārdēdams un šņākdams noslīdēja pa ledus nogāzi.

Ar to Kotuko pietika. Viņš bija audzināts stiprā ticībā, ka katrā klintī, katrā klints bluķī iemītot savs gars (Inua), parasti vienaces sievietes izskatā, ko inuiti sauc par tornaku, un, ja tornaka gribot cilvēkam palīdzēt, tad veļoties tam nopakaļ un jautājot, vai tas esot ar mieru pieņemt viņu par savu sargu. (Vasaras atkušņos ledus balstītās klintis it visur veļas un slīd, un jūs viegli varat saprast, kā radusies doma par dzīviem akmeņiem.) Kotuko dzirdēja asiņu pulsēšanu ausīs un domāja, ka tā ir tornaka, kas ar viņu runā. Pārnācis mājās, viņš bija galīgi pārliecināts, ka viņam bijusi garāka saruna ar tornaku, un, tā ķā visi ticēja, ka tas pilnīgi iespējams, tad neviens viņam pretī nerunāja.

— Viņa man teica: «Es nolēkšu, es nolēkšu no savas vietas sniegā,» — uz priekšu saliecies, iekritušām acīm pustumšā būdā raudzīdamies, Kotuko kliedza. — Viņa sacīja: «Es gribu būt tava ceļvede.» Viņa saka: «Es aizvedīšu tevi pie bagātīgiem roņu āliņģiem.» Rīt es došos ceļā, un tornaka mani pavadīs.

Tad ienāca ciemata burvis, angekoks, un Kotuko, neko neizlaizdams, viņam vēlreiz visu izstāstīja.

—   Seko tornaitiem (akmeņu gariem), tie mums gadas atkal uzturu, — angekoks sacīja.

Meitene no ziemeļiem pēdējā laikā augām dienām gulēja lampas tuvumā, ļoti maz ēda, vēl mazāk runāja, bet, kad Amoraka un Kadlu otrā rītā sakravāja un sasēja Kotuko mazās ragaviņas, ielikdami tur viņa medību rīkus un tik daudz valzivju tauku un saldētas roņu gaļas, cik bija iespējams no kopējā pārtikas krājuma nodalīt, viņa satvēra velkamo auklu un drosmīgi nostājās zēnam līdzās.

—   Tavs nams ir mans nams, — viņa sacīja, kad mazās, no kaula taisītās ragaviņas čirkstēdamas un svaidīdamās slīdēja aiz viņiem baigajā polārnakts tumsā.

—   Mans nams ir tavs nams, — Kotuko atbildēja, — bet es domāju, ka mēs abi drīz nonāksim pie Sednas.

Sedna ir Pazemes valdniece, un inuiti tic, ka pēc nāves ikkatram jāpavada viens gads viņas baismajā valstībā, pirms nokļūst Kvadliparmitā, Svētlaimīgo salā, kur nav vairs aukstuma un kur trekni brieži paši skrien klāt, kad aicina.

Ciematā ļaudis to vien klaigāja:

—   Tornaiti runājuši ar Kotuko. Tie viņam parādīs klaju ledus lauku. Viņš mums atkal atvedīs roņus.

Viņu balsis spēji aprāvās aukstā, tukšā tumsā, un Kotuko un meitene, plecu pie pleca soļodami, vilka aiz auklas vai stūma pār ledus gāli ragaviņas uz Polārjūras pusi. Kotuko apgalvoja, ka tornaka esot viņam likusi iet uz ziemeļiem, tāpēc viņi devās tikai uz ziemeļiem, vērojot Ziemeļbrieža Tuktukdjunga zvaigznāju, ko mēs saucam par Greizajiem Ratiem.

Neviens eiropietis nenoietu ne piecas jūdzes dienā pa saberztā ledus gabaliem un smailām sniega kupenām, bet abi gājēji ļoti labi prata visas tās roku kustības, kas ragaviņas kā vilināt vilināja apkārt pauguram, un to parāvienu, kas viegli tās izcēla no ledus spraugas, tāpat saprata tās vienprātības spēku, kad divu būtņu ritmiskā gaita kļūst kā viena un pārvar grūtības, kas šķiet nepārvaramas.

Klusēdama, noliektu galvu meitene soļoja uz priekšu, un viņas sermuļādas kapuces apmales garās bārkstis vējoja ap viņas plato, melnīgsnējo seju. Debesis pār viņiem bija samtaini melnas ar sārtām svītrām pie apvāršņa, kur lielās zvaigznes spulgoja kā ielu lampas. Reizreizēm ziemeļblāzmas zaļganais gaismas vilnis uzšāvās pie augstās debess velves, noplandījās kā karogs un nozuda vai meteors nosprakšķēja no tumsas tumsā, pamezdams aiz sevis dzirkstēju lietu. Tad viņi redzēja, kā paugurainā, izvagotā ledus lauka virsma mirgoja un laistījās dažādās krāsās: gan sārtā, gan vara, gan zilā blāzmojumā; bet vienmuļā zvaigžņu gaisma visu atkal pārvērta pelēkā stingumā. Jūs atcerēsieties, ka rudens vētras peldošo ledu bija saskaldījušas un sadzinušas blāķos un visa apkaime nu šķita kā zemestrīces izpostīta. Visapkārt rēgojās plaisas un aizas, un ledū dobumi kā izrakņātas grantsbedres, un saskaldīti, saplosīti, pie ledus pamatslāņa piesaluši ledus gabali; vecā, nomelnējušā ledus blāķi, ko vētras bija sadzinušas zem peldošā ledus un atkal izsviedušas virspusē; apaļi ledus bluķi, zāģveidīgas, vēja sadzenātā sniega izrobotas ledus malas un trīsdesmit vai četrdesmit akru plašās, piecas līdz sešas pēdas dziļās gravas. Notālēm ledus gabalus varēja noturēt par roņiem, valzirgiem, apgāztām ragavām vai mednieku ekspedīciju, vai pat par paša lielā desmitkājainā Baltā Lāča garu; tomēr, neraugoties uz visiem šiem fantastiskajiem veidojumiem, kas, likās, tūliņ atdzīvosies, visapkārt nebija dzirdams ne mazākais troksnītis, ne visniecīgākā kādas skaņas atbalss. Un šai klusumā un milzīgajā plašumā, kur gaisma piepeši uzliesmoja un atkal nodzisa, ragavas un divi cilvēki, kas vilka tās, kustējās kā baigas teiksmas varoņi — teiksmas par pasaules galu pašā pasaules malā.

Kad viņi nogura, Kotuko uzcēla tā saukto «pusmāju», ļoti mazu sniega būdiņu, kur viņi iespiedās un pūlējās uz ceļojuma lampiņas atkausēt sasalušo roņa gaļu. Izgulējušies viņi atkal turpināja uzsākto ceļu; viņiem bija jānoiet trīsdesmit jūdzes dienā, lai nokļūtu piecas jūdzes uz ziemeļiem. Meitene pastāvīgi klusēja, bet Kotuko pie sevis kaut ko murmināja vai dziedāja dziesmas, kādas bija iemācījies Dziesmu namā — vasaras dziesmas, briežu un lašu dziesmas — visas vietai un laikam pilnīgi nepiemērotas. Brīžiem viņš apgalvoja, ka tornaka viņam kaut ko stāstot, un, ar rokām svaidīdamies un draudīgus vārdus izrunādams, aši uzskrēja kādā paugurā. Patiesībā Kotuko toreiz bija jau gandrīz prātā jucis, bet meitene bija pārliecināta, ka viņus vada zēna sargātājs gars un ka viss beigsies laimīgi. Tāpēc viņa nemaz nebrīnījās, kad ceturtā ceļa posma beigās Kotuko, kam acis pierē gailēja kā divas kvēlošas ogles, viņai pastāstīja, ka tornaka viņiem sekojot pa sniegu divgalvaina suņa izskatā. Meitene skatījās uz to pusi, kur Kotuko rādīja, un viņai šķita, it kā kaut kas nozustu aizā. Tas, protams, nebija cilvēks, bet ikviens taču zina, ka tornaitiem patīk rādīties lāča, roņa vai kāda cita zvēra izskatā.

Tas varēja būt desmitkājainais Baltā Lāča gars vai kaut kas cits, jo Kotuko un meitene bija tā novārguši, ka viņi savām acīm vairs nevarēja uzticēties.

Kopš izbraukuši no ciemata, viņi ne tikvien kā neko nebija nomedījuši, bet pat neviena zvēra pēdas nebija redzējuši; iztikas viņiem bija ne vairāk kā vienai nedēļai, un sagaidāma bija vēl liela vētra. Parasti polārvētras plosās bez mitēšanās dienas desmit, un tādā reizē atrasties ārpus mājas nozīmē drošu nāvi. Kotuko cēla sniega māju, pietiekami lielu, lai tur varētu novietot arī ragaviņas (nav saprātīgi nošķirties no uztura krājuma); aptēšot pēdējo bezveidīgo ledus gabalu, kam vajadzēja izpildīt jumta spraišļa vietu, viņš ieraudzīja pusjūdzes attālumā uz zemas ledus klints kādu viņā nolūkojamies. Gaiss bija miglains, un savādais priekšmets likās pēdas četrdesmit garš, desmit augsts, ar pēdas divdesmit garu asti, un šīs dīvainās parādības kontūras līgojās. Arī meitene to redzēja, bet izbaiļu kliedziena vietā viņa klusi teica:

—   Tas ir Kvikverns. Kas nu būs?

—  Viņš grib man kaut ko teikt, — Kotuko sacīja, bet runājot sniega nazis viņa rokā drebēja, jo, kaut arī cilvēks domā, ka ir šb dīvaino un neglīto garu draugs, tomēr viņam reti kad patīk, ka viņa vārdus saprot burtiski. Arī Kvikverns ir milzīga, bezzobaina un bezspalvaina suņa gars, kurš dzīvojot tālu ziemeļos un tieši pirms sevišķiem notikumiem klejojot apkārt un varot nozīmēt kā labu, tā ļaunu, bet pat burvji neuzdrošinoties par Kvikvernu runāt. Kvikverns padarot suņus trakus. Tāpat kā Baltā Lāča garam, arī viņam esot septiņi vai astoņi pāri kāju, — un tam priekšmetam, kas tur miglā kustējās augšup lejup, tiešām bija daudz vairāk kāju, nekā īstam sunim vajadzīgs.

Kotuko un meitene aši ielīda savā būdā. Protams, ja Kvikverns būtu gribējis, viņš būdu virs viņu galvām saplosītu gabalos, taču apziņa, ka starp viņiem un baigo tumsu atrodas pēdu biezs sniega valnis, bija liels mierinājums. Vētra sākās ar lokomotīves svilpieniem līdzīgu troksni un bez mitēšanās, ne mirkli nenoklusdama, plosījās trīs dienas un trīs naktis.. Septiņdesmit divas garas stundas viņi sēdēja, turēdami akmens lampu starp ceļiem, un skrubināja remdeno roņa gaļu, vērodami melnos kvēpus, kas sakrājās pie griestiem. Meitene pārcilāja pārtikas krājumu uz ragaviņām un aprēķināja, ka tās pietiek vairs tikai pāris dienām; Kotuko apskatīja savus dzelzs metamos, harpūnas, auklas no briežu dzīslām, roņu šķēpu un putnu bultas. Cita nekā nebija ko darīt.

—   Drīz mums būs jādodas pie Sednas, loti drīz, — meitene čukstēja. — Pēc trim dienām mēs atgulsimies un nomirsim. Vai tava tornaka nekā nepalīdzēs? Uzdziedi kādu angekoka dziesmu, lai viņa nāk šurp.

Smalkā, gaudīgā balsī viņš uzsāka kādu burvju dziesmu, un vētra pamazām norima. Dziesmas vidū meitene spēji satrūkās un nolika vispirms dūrainī tērpto roku, pēc tam arī galvu uz būdas ledus grīdas. Kotuko sekoja viņas priekšzīmei, un tā viņi abi, ceļos nometušies, raudzījās viens otram acīs un saspringti klausījās. Kotuko atplēsa plānu šķembu no putnu cilpu valzivs kaula, kas atradās uz ragutiņām, izlieca taisnu un iesprauda stāvus mazā ledus plaisā. Tas bija gandrīz tikpat jutīgs kustību noteicējs kā kompasa adatiņa, un tagad viņi vairs neklausījās, bet vēroja. Sīkā skabardziņa mazliet iedrebējās, — tā bija visniecīgākā skaņa pasaulē, — tad pāris sekundu diezgan samanāmi salīgojās, apstājās un atkal salīgojās, šoreiz paliekdamās pavisam uz citu pusi.

—   Par ātru, — Kotuko teica. — Kaut kur tālu jūrā plaisā lieli peldoša ledus gabali.

Meitene rādīja uz skabardziņu un kratīja galvu.

—   Jau ledus sācis kustēties, — viņa sacīja. — Paklausies ledu zem mums. Tas knaukšķ.

Kad viņi šoreiz nometās ceļos, tad uzdzirda dīvainu, apspiestu stenēšanu un knaukšķēšanu, kā likās, taisni zem viņu kājām. Brīžam tas izskanēja kā akla kucēna kunkstiens virs eļļas lampas, brīžam atkal tā, it kā kāds censtos saberzt akmeni uz cieta ledus, vai kā apspiesti bungu dārdi, bet viss izskanēja tik stiepti un dobji, it kā skaņas nāktu no liela tāluma.

—   Mēs nenoiesim pie Sednas, mierīgi guļot, — Kotuko sacīja. — Ledus lūst. Tornaka mūs pievīlusi. Mums jāmirst.

Tas viss varbūt izklausās diezgan muļķīgi, bet abi viņi atradās aci pret aci nopietnu briesmu priekšā. Trīs dienas ilgajā vētrā dziļie Befina jūras līča ūdeņi bija sadzīti uz dienvidiem un applūdinājuši plašo piekrastes ledus klajumu, kas stiepās no Bailota salas uz vakariem. Bez tam spēcīgā straume, kas plūda no Lankastera jūras šauruma, atskaloja sev līdz jūdzēm lielus tā sauktā saspiestā ledus gabalus — nelīdzenu ledu, kas nebija blīvi sasalis; tas tagad brāzās pret peldošo ledus lauku, un tai pašā laikā vētras satrakotās jūras bangas saskaldīja un sadru pināja to. Tas, ko Kotuko un meitene dzirdēja, bija tikai vāja ai balss no tās cīņas, kas notika trīsdesmit vai četrdesmit jūdzes tālu jūrā un lika drebēt mazajai skabardziņai.

Bet, kā inuiti mēdz teikt, ja ledus reiz ir modies no sava garā ziemas miega, tad neviens nezina, kas var notikt, jo masīvais, peldošais ledus maina savu veidu gandrīz tikpat ātri kā mākonis. Acīm redzot šī vētra bija pāragra pavasara vēstnese, un tad var visu ko sagaidīt.

Tomēr abi ceļotāji bija daudz priecīgāki nekā agrāk. Jo, ja ledus izies, tad nebūs vairs gaidu un ciešanu. Jodi, veļi un raganas tagad joņoja pār brākšķošo ledu, un varbūt viņi abi satraukti un pacilāti, dosies Sednas valstī plecu pie pleca kopā ar visādām mežonīgām būtnēm. Kad viņi, vētrai mitējoties, izlīda no būdas, troksnis pie apvāršņa vēl arvien pieņēmās, un cietais ledus viņiem visapkārt stenēja un sanēja.

—   Viņš vēl arvien gaida, — Kotuko sacīja.

Paugura virsotnē vēl joprojām tupēja vai pieplacis gulēja tas pats astoņkājainais radījums, kuru viņi trīs dienas atpakaļ tur bija ieraudzījuši, un šausmīgi kauca.

—   Sekosim viņam, — meitene mudināja. — Viņš varbūt zina kādu ceļu, kas noved pie Sednas.

Bet, saņemdama ragutiņu saiti, meitene nespēkā sagrīļojās. Lēni un neveikli dīvainais zvērs sāka lumpačot pār ledus šķautnēm, turēdamies arvien rietumu un cietzemes virzienā, un viņi tam sekoja, bet pērkona grāvieniem līdzīgais lūstošā ledus troksnis nāca arvien tuvāk un tuvāk. Peldošā ledus lauka mala bija saplaisājusi un sadrupusi divas līdz trīs jūdzes uz cietzemes pusi, un milzīgi, desmitpēdu lieli ledus gabali, no dažiem jardiem līdz divdesmit akriem kvadrātā, sagrūdās, atsitās cits pret citu vai uzbrāzās vēl nesadragātam ledus slānim, kamēr varenie viļņi cēlās un grima, un bangoja ap tiem. So mūru grāvēju ledu varētu salīdzināt ar armijas priekšpulkiem, ko jūra sūtīja pret peldošā ledus lauku. Ledus blāķu nemitīgā brakšķēšana un berzēšanās gandrīz apslāpēja troksni, kas cēlās no atlūzušā ledus plāksnēm, ko jūra sparīgi brāza zem peldošā ledus, kā kārtis veikli pagrūž zem galdauta. Seklākās vietās šīs plāksnes sablīvējās cita uz citas, līdz apakšējās sasniedza pēdas piecdesmit dziļo, dūņaino jūras dibenu, un saduļķotā jūra aiz dūņainā ledus sadambējās, kamēr pieaugošais spiediens visu atkal dzina uz priekšu. Turklāt vētra un straume atskaloja no Grenlandes vai Melvila līča piekrastēm veselus peldošus ledus kalnus. Tie slīdēja svinīgi, viļņi ap tiem sakūlās baltās putās un gluži kā senlaiku flotile pilnās burās virzījās uz peldošo ledus lauku. Reizēm kāds ledus kalns, kas, likās, bija gatavs stumt sev pa priekšu vai visu pasauli, pēkšņi uzskrēja sēklī, salīgojās un zvalstījās duļķainajā ūdenī un sasalušajās viļņu šļakatās, kamēr cits, mazāks un zemāks, šķeldams iedrāzās ledus klajumā un, šķiezdams uz visām pusēm ledus drumslas, devās uz priekšu, pamezdams aiz sevis jūdzi garu šķeltni, līdz beidzot apstājās. Daži gluži kā šķēpi iegriezās ledū un atstāja aiz sevis kanālus ar nelīdzenām malām, citi sašķēlās ap divdesmit tonnu smagos gabalos, kas virpuļoja un zvalstījās starp ledus kalniem. Citi atkal seklākās vietās izslējās no ūdens, sagrozījās kā sāpēs un smagi nozvēlās uz sāniem, bet jūra bangoja pār viņu pleciem. Cik tālu vien varēja saredzēt, ziemeļos gar ledus lauka malu jūra bija pilna ledus gabaliem, kas drūzmējās un grūstījās, ļodzījās un šķēlās visdažādākos veidos. No tās vietas, kur atradās Kotuko un meitene, viss šis jūklis šķita vienīgi kā vizmaina jūras viļņošana pie apvāršņa, bet ar katru mirkli tā tuvojās, un viņi dzirdēja, kā tālu krastā atbalsojās dobja dunoņa, gluži kā artilērijas dunoņa miglainā laikā. Tas nozīmēja, ka peldošā ledus masas brāžas pret Bailota salas dzelžainajām klintīm, kas atradās dienvidos no viņiem.

—   Tā vēl nekad nav bijis, — mulsi tālumā lūkodamies, Kotuko teica. — Vēl nav īstais laiks. Kā gan tagad ledus var sakustēties?

—   Seko viņam! — meitene iesaucās, norādīdama uz savādo dzīvnieku, kas satraukts, it kā klibodams lumpačoja viņiem pa priekšu.

Viņi sekoja tam, vilkdami aiz sevis ragutiņas, bet ledus rūkoņa nāca arvien tuvāk un tuvāk. Beidzot visapkārt viņiem ledus krakšJķēja un plaisāja uz visām pusēm, un plaisas atvērās un aizcirtās kā izsalkuši vilku zobi. Bet pēdas piecdesmit augstais, no veca, salauzīta ledus sablīvējies kalns, uz kura dīvainais dzīvnieks apstājās, nekustējās. Mežonīgā lēcienā, raudams sev līdzi meiteni, Kotuko uztrausās paugura virsotnē. Apkārt ledus brakšķēšana kļuva arvien skaļāka un skaļāka, bet sablīvējums stāvēja stingri, un, kad meitene uzlūkoja Kotuko, viņš pasita labās rokas elkoni uz augšu un uz sāniem, kas nozīmēja, ka viņi atrodas uz cietzemes — uz salas. Un tā tiešām bija cietzeme, kurp viņus astoņkājainais klibiķis bija atvedis — piekrastes saliņa ar granīta klintīm un smilšainiem krastiem, ko ledus bija tā apblīvējis un

nomaskējis, ka neviens neteiktu, ka tās pamatā ir zeme, nevis kustīgais ledus. Pret cietzemi atsizdamies un sašķeldamies, milzīgie ledus gabali iezīmēja salas krastu ārējās līnijas, un sēklis ziemeļos novirzīja bīstamākos ledus grūdienus, kā arkla lemesis, vagu dzenot, atsviež velēnu. Protams, draudēja arī briesmas, jo saliņai varēja uzbrāzties kāds cieši sablīvējies ledus kalns un galīgi noslaucīt tās virsotni. Bet Kotuko un meitene par to nebēdāja, uzcēla sev sniega būdu un sāka ieturēt maltīti, klausīdamies ledus brakšķēšanā jūras krastā. Dīvainais dzīvnieks bija nozudis, un Kotuko, notupies pie lampas, uztraukts stāstīja par savu varu pār gariem. Viņam tā satraukti runājot, meitene sāka: smieties, locīdamās uz priekšu un atpakaļ.

Viņai aiz muguras, lēnlēni būdā lienot, parādījās divas galvas, viena dzeltena, otra melna, tās piederēja diviem visnožēlojamākajiem un viskaunīgākajiem suņiem, kādus vien jūs kādreiz esat redzējuši. Viens bija suns Kotuko, bet otrs — melnais vadītājs. Abi tagad bija nobarojušies un izskatījās ļoti labi un bija pie pilna saprāta, tikai pavisam neparastā kārtā saistīti viens ar otru. Kā zināt, melnais vadītājs aizskrēja ar visu iejūgu. Ceļā droši vien viņš būs sastapis suni Kotuko un sācis ar to kūvēties vai plēsties, un viņa pleca siksnas cilpa būs aizķērusies aiz suņa Kotuko vara kaklenieka un cieši savilkusies, tā ka neviens no viņiem nebija spējīgs pārgrauzt siksnu un atsvabināties, un tā viņi bija palikuši visu laiku viens ar otru saistīti. Tas, kā arī neierobežotā brīvība medīt uz savu roku, bija paveicinājis viņu atveseļošanos. Tagad tie bija gluži saprātīgi.

Meitene piestūma abus nokaunējušos dzīvniekus pie Kotuko un, smiedamās līdz asarām, iesaucās:

—  Tas ir Kvikverns, kas atveda mūs drošā vietā. Paskaties uz viņa astoņām kājām un divām galvām!

Kotuko atsvabināja suņus vienu no otra, un tie metās viņa rokās, dzeltenais un melnais, abi reizē, it kā gribētu viņam paskaidrot, kā viņi atguvuši prātu. Kotuko pārlaida roku pār viņu apaļīgajiem, spīdīgajiem sāniem.

—   Suņi ir atraduši pārtiku, — viņš smaidīdams sacīja. — Man liekas, tagad mēs tik drīz nenonāksim pie Sednas. Mana tornaka viņus šurp atsūtījusi. Trakuma lēkme tiem pārgājusi.

Apsveikuši Kotuko, suņi, kas nedēļām ilgi bija bijuši spiesti gulēt, ēst un medīt kopā, klupa viens otram pie rīkles, un būdiņā norisinājās lieliska cīņa.

— Izsalkuši suņi nekad neplosās, — Kotuko sacīja. — Tie būs uzgājuši roņus. Iesim gulēt. Pārtiku mēs atradīsim.

Atmodušies viņi redzēja, ka salas ziemeļpiekrastē jūra tīra un viss salauzītais Iedus aizdzīts uz cietzemes pusi. Inuitam nav nekā patīkamāka par pirmām jūras bangu skaņām, jo tās nozīmē, ka pavasaris jau padurvē. Rokās saķērušies, Kotuko un meitene smaidīja: skaidrā, varenā bangu krākšana starp ledus gabaliem viņiem atgādināja lašu un ziemeļbriežu medības un ziedošo sīko vītoliņu un kārklu smaržu. Viņiem tā skatoties, jūra starp peldošajiem ledus gabaliem sāka aizsalt, — tik stiprs bija sals, bet pie apvāršņa uzplaiksnījās plata, sārta, žilbinoši spoža gaisma. Tas bija norietējušās saules atspīdums. Tas vairāk šķita, it kā saule būtu miegā nožāvājusies, jo apžilbinoši spožā gaisma bija redzama tikai dažas minūtes, bet tomēr nozīmēja drīzu gadalaiku maiņu. Jaunieši juta, ka nav tādas varas, kas spētu to grozīt.

Ārā Kotuko atrada suņus plēšamies ap tikko kā nogalinātu roni, kas bija dzinies pakaļ vētras iztraucētām zivīm. Tas bija pirmais no divdesmit vai trīsdesmit roņiem, kuri todien izpeldēja krastā, un, pirms jūra aizsala, simtiem smailu, melnu galvu līksmojās brīvajā ūdenī un atpūtās uz peldošiem ledus gabaliem.

Cik patīkami bija atkal ēst roņa aknas, līdz malām piepildīt lampas ar roņa taukiem un raudzīties pēdas trīs augstajā liesmā. Tiklīdz jaunuzsalušais ledus bija tik stiprs, ka varēja pa to iet, Kotuko un meitene piekrāva ragutiņas un lika suņiem tās vilkt, kā tie nekad savā mūžā nebija vilkuši, jo baidījās, kas varētu būt noticis ciematā. Kā vienmēr sals pieturējās stingrs, bet vilkt ar pārtiku piekrautas ragutiņas ir daudz vieglāk nekā izsalkušiem medīt. Viņi noglabāja piekrastes ledū divdesmit piecus lietošanai pilnīgi sagatavotus roņus un steidzās pie savējiem. Suņi rādīja viņiem ceļu, tiklīdz noprata, ko Kotuko no viņiem vēlas, un, kaut gan nebija nekāda cita ceļa rādītāja, tomēr pēc divām dienām tie jau rēja pie Kadlu ciemata. Viņiem atbildēja tikai trīs suņi, jo citi bija apēsti; būdas bija gandrīz tumšas. Kad Kotuko iesaucās «Ojo!» (Vārīta gaļa!), atsaucās tikai gurdas balsis; bet, kad viņš visus citu pēc cita izsauca vārdā, izrādījās, ka netrūkst neviena.

Stundu vēlāk Kadlu būdā lampas gaiši liesmoja, sniegūdens sila, podi sāka lēni virt, un sniegs kusdams pārvērtās ūdenī un pilēja no griestiem lejup, jo Amoraka gatavoja mielastu visam ciematam; viņas mazais dēlēns zelēja treknu ņuku tauku, bet mednieki lēni un apdomīgi līdz kaklam pieēdās roņa gaļas. Kotuko un meitene stāstīja viņiem savus piedzīvojumus. Starp viņiem tupēja abi suņi, un, kolīdz pieminēja viņu vārdus, tie saslēja ausis un izskatījās ļoti nokaunējušies. Katrs suns, kā inuiti mēdz teikt, kas reiz pārcietis trakuma slimību, var būt drošs, ka tāda lēkme tam vairs neuzbruks.

—   Tātad tornaka mūs nepiemirsa, — Kotuko sacīja. — Plosījās vējš, ledus sašķēlās, un roņi dzinās pakaļ vētras iztraucētām zivīm. Tagad jaunās roņu nometnes atrodas nepilnu divu dienu brauciena attālumā. Spēcīgākie mednieki rīt lai dodas turp un atved tos divdesmit piecus roņus, kurus mēs tur ledū noglabājām. Kad mēs būsim tos apēduši, tad visi varēsim doties roņu medībās.

—   Bet ko j ū s darīsiet? — nometnes burvis jautāja tādā balsī, kādā viņš mēdza uzrunāt Kadlu, turīgāko tinunirmitu.

Kotuko uzlūkoja meiteni un mierīgi teica:

—   Mēs celsim būdu.

Viņš norādīja uz ziemeļvakariem no Kadlu būdas, jo tajā pusē allaž apmetas uz dzīvi precējušies inuitu dēli un meitas.

Meitene izstiepa rokas ar delnām uz augšu un mazliet skumji kratīja galvu. Viņa esot svešiniece, galīgi nonīkuši tikusi šeit uzņemta un nekā nevarot mājā ienest.

Amoraka pietrūkās no soliņa, kur sēdēja, un sāka mest meitenei klēpī dažādas lietas: akmens lampas, dzelzs ādu skrāpjus, alvas podiņus, briežādas ar mošus zobu rotājumiem un īstas buru šujamās adatas, kādas jūrnieki lieto, vārdu sakot, greznāko līgavas pūru, kādu vien var kādai meitenei dot līdz tālā polārzemē. Un meitene no ziemeļiem nolieca savu galvu līdz pašai zemei.

—   Šos arī, — Kotuko sacīja smiedamies un norādīja uz suņiem, kas savus vēsos purnus piegrūda meitenes sejai.

—   Ak, — zīmīgi noklepodamies, angekoks teica, it kā viņš visu to būtu jau paredzējis. — Tikko Kotuko ciematu bija pametis, es devos uz Dziesmu namu un dziedāju burvju dziesmas. Caurām naktīm es dziedāju un saucu Ziemeļbrieža garu. Mana dziedāšana izsauca vētru, kas sašķēla ledu un aizsūtīja abus suņus Kotuko pretī, kad ledus masas draudēja viņa kaulus saberzt. Mana dziesma izvilināja roņus no ledus tīrā ūdenī. Mana miesa mierīgi gulēja quaggi, bet mans gars lidoja pār ledus klajumiem un bija ceļa rādītājs Kotuko un suņiem, un tāpat visam, ko viņi darīja. To darīju es.

Tā kā visi bija pieēdusies un ļoti miegaini, tad neviens pretī nerunāja, un burvis paņēma vēl gabalu vārītās gaļas un nolikās citiem līdzās gulēt siltajā, labi apgaismotajā, tauku smaržas pilnajā būdā.

Kotuko, kas labi prata zīmēt inuitu stilā, ieskrāpēja visus savus piedzīvojumus uz gara, gludena jūras vienradža kaula gabala, kam vienā galā bija caurums. Un, kad tai brīnišķīgi siltajā ziemā viņš kopā ar meiteni devās uz ziemeļiem, uz Illesmera zemi, savu gleznojumu-nostāstu viņš atstāja pie Kadlu, kas to pazaudēja kāda ezera oļos vasarā, kad viņam salūza arī ragavas. Bet otrā pavasarī kāds ezeru inuits to bija atradis un pārdevis kādam valzivju zvejnieku kuģa tulkam, un tas savukārt to pārdevis Hangam Olsenam, liela tūristu tvaikoņa stūrmanim, kas veda tūristus uz Nordkapu Norvēģijā. Tūrisma sezonas beigās viņa tvaikonis kreisēja starp Londonu un Austrāliju, iegriežoties arī Ceilonā, un tur Olsens izrakstīto kaulu pārdevis kādam zeltkalim par diviem imitētiem safīriem. Es to atradu Kolombo pilsētā kādā namā starp grabažām un atburtoju no sākuma līdz beigām.

ANGUTIVUN TINA

Šis ir mājup nācēja Mednieka Dziesmas ļoti brīvs tulkojums, dziesmas, ko viņš mēdz dziedāt, no veiksmīgām roņu medībām pārnākdams. Inuiti savās dziesmās mēdz atkal un atkal atkārtot vārdus un piedziedājumu.

Mums cimdos iesalušas asinis,

Ikvienam kažoks baltu sniegu klāts,

Kad mājup, roni guvuši, mēs soļojam, Kas tālu, ledus viņā malā, galināts.

Au jana! Aua! Oha! Ha-ā!

Kas nu vairs suņiem jautri trokšņot liegs?

Smīkst vīru. rokās pātagas, kad tie

Uz māju nāk no ledlauka, kur sals un sniegs.

Mēs roni sadzenājām, kaut gan tas Bij izgudri zem ledus paslēpies.

Mēs uzmanīgi viņam sekojām, un viņš Mums neizbēga, plaisu vairoties.

Ar šķēpu pacejtu mēs viņam uzbrukām,

Kad tas virs ledus elpu ievilkt pacēlās.

Mēs belzienu pēc belziena tam raidījām,

Līdz beidzot ledus plaisā ronis nobeidzās. <

Mums cimdos iesalušas asinis,

Ap acīm balti viesuli mums trauc, Kad mājup mēs pie sievām dodamies

No ledus klajiem, vējš kur sniegu jauc.

Au jana! Aua! Oha! Ha-āl

Kas nu vairs suņiem jautri trokšņot liegs? Lai sievas dzird, nāk mājup viri tām

No ledus klajumiem, kur valda sals un sniegs.

RŪSGANIE SUŅI

Jauks mūsu straujais skrējiens gaiša, lieliskaja naktī, Kad jestru skatu, gudru ziņu, pēdas sedzot, medījumam sekojam kā taktī!

Jauks pēdu skurbais vīraks, izgaisis kas nav vēl rīta rasa! Jauks miglā tramdīts medījums, kas bēg no zoba asā! Jauks Vilkumātes sauciens, brašais samburs elsodams kad trauc Nakts tumšumā; mums pārgalvības, drosmes vajag daudz? Un jauka diendusa ir midzeņos, — Nu dodamies mēs spīvos cīniņos. Vau! Ai, vau!

Jaukākais dzīves posms Mauglim sākās pēc tam, kad viņš ar Džungļu piepalīdzību nopostīja ciematu. Viņam bija tāda sajūta kā cilvēkam, kas samaksājis savu parādu, un visi Džungļi bija ar viņu draugos, jo visi Džungļi baidījās no viņa. No visa tā, ko viņš darīja, redzēja, dzirdēja, klejodams no vienas cilts uz otru, viens vai kopā ar saviem četriem pavadoņiem, iznāktu daudz daudz nostāstu, no kuriem katrs būtu tikpat garš kā šis. Tā, piemēram, jūs nekad nedabūsiet zināt, kā viņš sastapa un izglābās no trakā Mandlas ziloņa, kurš nogalināja divdesmit divus vēršus, kas vienpadsmit pajūgos veda sudraba naudu valdības vērtslietu krātuvei, izkaisīdams spožās rūpijas smiltīs; kā Ziemeļu purvājos kādreiz augu nakti cīnījās ar krokodilu Džakalu, nolauzdams savu medību dunci pret rāpuļa cietajām muguras bruņām; kā atrada jaunu, garāku dunci kādam mežonīga kuiļa nogalinātam cilvēkam kaklā pakārtu un kā viņš šo kuili sadzina un nogalināja, tā atmaksādams par atrasto dunci; kā viņš Lielā Bada gadā iekļuva joņojošā briežu pulkā, kuri viņu savā mežonīgajā trauksmē tikko nesamina; kā paglāba Klusētāju Hatiju no iekrišanas vilku bedrē, kuras dibenā bija iedzīts miets ar asu galu, un kā otrā dienā pats iemaldījās ļoti prasmīgi ierīkotā leopardu slazdā, un kā Hatijs salauzīja gabalu gabalos slazda resnās koka sijās virs 'viņa galvas; kā dumbrājā viņš slauca bifeļu govis un kā-

Bet kāds notikums tomēr jāpastāsta. Vilkutēvs un Vilkumāte nobeidzās, un Mauglis aizvēla viņu alai priekšā lielu klints bluķi un nodziedāja sēru dziesmu; Balu palika ar katru dienu vecāks un stīvāks, un pat Bagira ar saviem tērauda nerviem un dzelzs muskuļiem medībās kļuva gausāka. Lielā vecuma dēļ Akela nebija vairs pelēks, viņa spalva bija kļuvusi piena baltumā, ribas bija izspiedušās uz āru, un viņš staigāja, it kā kājas viņam būtu no koka, un Mauglis pagādāja viņam uzturu. Bet jaunie vilki, izklīdušā Sioni Bara pēcnācēji, auga un vairojās, un, kad viņu bija jau kādu četrdesmit nevaldāmu, veiklu piecgadeņu pulks, Akela ieteica viņiem turēties vienkop, ievērot Likumu un klausīt vienam vadonim, kā tas Brīvai Ciltij pieklājoties.

Šādās lietās Mauglis viņiem nedeva nekādus aizrādījumus, jo, kā pats izteicās, esot rūgtus augļus baudījis un zinot, kādos kokos tie augot, bet, kad Faona dēls Fao (Akelas valdīšanas laikā viņa tēvs bija Pelēkais Kvekšķis) saskaņā ar Džungļu Likumu bija iekarojis sev Bara vadoņa vietu un kad skaidrās, zvaigžņotās naktīs atkal atskanēja senie aicinājumi un vecās dziesmas, Mauglis pa vecam paradumam ieradās uz Padomes Klints. Viņš nosēdās Akelam līdzās uz klints, augšpus Fao, un, ja viņam uznāca vēlēšanās runāt, tad Bars nogaidīja, kamēr viņš beidz. Tās bija veiksmīgu medību un tīkamas atpūtas dienas. Neviens svešinieks neuzdrošinājās iebrukt Džungļos, kuri piederēja Maugļa Ciltij, kā viņi dēvēja Baru, un jaunie vilki pieņēmās miesās un spēkā un apskatei atveda daudz mazo vilcēnu. Mauglis vienmēr piedalījās apskatē, jo atcerējās to nakti, kad, pateicoties Melnajai Panterai, viņu tādā pašā kārtā uzņēma Barā, un gari stieptais sauciens «Apskatiet, apskatiet labi, ak Vilki!» lika viņa sirdij tā savādi nodrebēt. Bet citādi viņš pastāvīgi klīda tālu Džungļos, visu jauno apskatīdams, aptaustīdams, nogaršodams un izpētīdams visu neredzēto.

Kādreiz mijkrēslī, kad viņš nesteigdamies devās pāri kalniem, nesdams Akelam pusi nogalināta brieža, un viņa četri vilki tecēja tam nopakaļ un, dzīves prieka pārpilni, plosījās un kūleņoja cits pār citu, viņš izdzirda saucienu, kādu jau kopš Šir Hana laika ļaunajām dienām nebija dzirdējis. Tas bija sauciens, ko Džungļos dēvē par Fiel, kaut kas līdzīgs šakāļa kaucienam, kad tas medī kopā ar tīģeri, vai arī kad tam kāds lielāks medījums pa ķērienam. Ja varat, iedomājieties naidu kopā ar uzvaras prieku, bailēm un izmisumu, kam pievienojas vēl tāds kā izsmiekls, tad jums būs kaut cik priekšstata par skaņu, ko apzīmē ar Fiel, kas cēlās un grima, salīgojās un trīcēja tālu pār Vaingungu. Četri vilki sabozās un sāka rūkt. Maugļa roka satvēra dunci, viņš apstājās un palika kā pārakmeņojies stāvam.

—   Neviens Lāsainis šeit neuzdrošinātos medīt, — viņš beidzot sacīja.

—  Tas nav Barveža sauciens, — Pelēkais Brālis piebilda.. — Tur medī kaut ko lielu. Paklausies!

Sauciens atkārtojās pa daļai kā raudas, pa daļai kā apspiesti? smiekli, it kā šakālim būtu mīkstas cilvēka lūpas. Elpu dziļi atvilcis, Mauglis steidzās uz Padomes Klinti, ceļā panākdams Bara vilkus, kuri arī steidzās turp. Fao un Akela atradās jau uz klints,, un zemāk galīgi satraukti novietojās pārējie vilki. Mātes un mazuļi aizsteidzās uz savām alām, jo, kad atskanēja Fiel, vājākiem nebija palikšana ārpus sava midzeņa.

Tumsā bija dzirdama vienīgi Vaingungas ūdeņu burbuļošana un vakarvēja šalkoņa koku galotnēs, kad pēkšņi pār upi nolī.goja vilka kauciens. Tas nebija Bara vilks, jo tie visi bija sapulcējušies uz klints. Kauciens nobeidzās ar gari stieptu, izmisuma pilnu rējienu, kas izskanēja: «Doļi! Doļi! Doļi!» Pēc dažām minūtēm viņi izdzirda kādu gurdi soļojam augšup kalnā, un drīz vien noliesējis, slapjš vilks, asinssārtām svītrām sānos, ievainotu labo priekšķetnu un putām mutē ielēca apļa vidū un, smagi elsodams, nogulās pie Maugļa kājām.

—  Veiksmīgas medības! No kāda Bara? — Fao stingri uzprasīja.

—   Veiksmīgas medības! Esmu Von-tolla, — skanēja atbilde.

Ar to viņš gribēja teikt, ka ir vientuļš vilks, kas ar savu dzīves biedreni un mazajiem mitinās kādā vientuļā alā. Von-tolla nozīmē — Atšķirtenis, tāds, kas nepieder ne pie viena Bara. Kad' viņš elsoja, vilki varēja saredzēt, cik strauji pukstēja viņa sirds.

—   Kas tuvojas? — Fao jautāja, jo Džungļos tā vaicā vienmēr, ja atskan Fiel sauciens.

—   Doļi, Dekanas doļi — Rūsganie Suņi, slepkavas! Tie dodas no dienvidiem uz ziemeļiem, melsdami, ka Dekānā vairs nekaš neesot atrodams, nonāvēdami ikvienu, kas ceļā pagadās. Jauna mēneša sākumā man bija četri ģimenes locekļi — trīs mazie un viņu māte. Viņa tiem stepē mācīja medīt un slapstīties, briežus dzenājot, kā mēs, klajumu iemītnieki, parasti darām. Ap pusnakti, es viņus vēl dzirdēju pilnā balsī pēdas dzenam, bet, rītam ataustot, atradu beigtus zālē guļam — četrus, Brīvā Cilts, četrus, kas šā mēneša sākumā bija vēl dzīvi. Mani pārņēma atriebības, dziņa, un es atradu doļus.

—   Cik? — Mauglis ieprasījās, bet Bars dobji ierūcās.

—   Nezinu. Trīs no tiem vairs nevienu nenogalinās; tomēr beidzot viņi mani dzenāja kā briedi; uz trim kājām lecot, es bēgu no tiem. Redziet, Brīvā Cilts!

Viņš pastiepa sakropļoto, tumšām, sarecējušām asinīm apklāto priekšķetnu. Sānos bija redzami dziļi plēsieni, bet kakls sakosts un saplosīts.

—  Ēd, — atvirzīdamies no gaļas, ko viņam Mauglis bija atnesis, Akela sacīja, un vajātais izsalcis tai uzklupa.

—   Es jums parādā nepalikšu, — pirmo izsalkumu apmierinājis, viņš pazemīgi sacīja. — Brīvā Cilts, ļaujiet man mazliet atpūsties, un es arī cīnīšos! Mana ala, kas šā mēneša sākumā bija pilna, tagad tukša, un es vēl neesmu pietiekami atriebies.

Fao dzirdēja, kā viņa zobos krakšķēja kauli, un atzinīgi ierūcās.

—   Šie žokļi mums ņoderēs, — viņš teica. — Vai doļiem nāk. līdz arī viņu mazuļi?

—  Nē, nē. Rūsganie mednieki vieni paši: savas cilts vecākie,, resnākie un spēcīgākie suņi.

Tas nozīmēja, ka doļi, Rūsganie Suņi — mednieki no Dekanas, izgājuši medībās, un vilki ļoti labi zināja, ka pat tīģeris pamet tiem savu svaigo laupījumu. Viņi dodas taisni cauri Džungļiem un visu, kas pagadās ceļā, notriec zemē un saplosa. Kaut gan viņi nav tik lieli augumā un ne pusi tik izveicīgi kā vilki, toties ļoti spēcīgi, un viņu ir ļoti daudz. Doļi, piemēram, dēvē sevi par pulku tikai tad, ja salasījušies vienuviet ne mazāk par simtu, turpretim četrdesmit vilku jau sastāda krietnu baru. Klejodams Mauglis bija kādreiz nonācis arī līdz Dekanas zālainajiem klajumiem un bieži vien redzējis, kā bezbailīgie doļi gulēja, knosījās*, kūvējās un plosījās mazajās bedrītēs un uz cinīšiem, kas tiem noderēja par midzeni. Mauglis viņus nīda un nicināja, jo tiem bija pavisam citāda smaka nekā Brīvajai Ciltij un viņi nemitinā* jās alās; bet visvairāk viņš tos nīda tāpēc, ka viņiem nagu starpās auga garas spalvas, turpretim viņa kāju pirksti un tāpat viņa biedru nagi bija kaili. Cik briesmīgs patiesībā ir tāds doļu-med^ nieku bars, par to viņam bija stāstījis Hatijs, jo Hatijs pats grieza tiem ceļu. Un, kamēr tos nenogalinot vai arī ja viņu dzīves vietā trūkst medījumu, tie dodoties uz priekšu, nogalinādami ceļā it visus, kas pagadās.

Arī Akela kaut ko zināja par doļiem; viņš Mauglim mierīgi' sacīja:

—   Labāk mirt savā Barā nekā vienam un bez vadoņa. Tās būs varenas medības un — manas pēdējās. Bet, tā kā cilvēka mūžs ir ilgs, tev, Mazais Brāli, vēl daudzas naktis un dienas priekšā. Dodies uz ziemeļiem un apmeties tur, un, ja pēc doļu aiziešanas vēl kāds mūsējais būs dzīvs, tas tev aiznesīs ziņu par cīņu.

—   Ak, — Mauglis pavisam nopietni teica, — vai tiešām man jādodas uz purvājiem, jāķer mazās zivtiņas un jāguļ kokos vai arījāiet Bandarlogiem palīgā un jāgrauž rieksti, kamēr jūs šeit lejā cīnīsieties?

—  Cīņa būs uz dzīvību un nāvi, — Akela sacīja. — Tu nekad neesi ticies ar doļiem, šiem Rūsganajiem slepkavām. Pat Lāsainais

—   Aoua! Aoua! — Mauglis īgni teica. — Es jau nogalināju vienu lāsainu mērkaķi. Tagad uzklausieties: bija man reiz vilks, mans tēvs, un vilcene, mana māte, un bija arī vecs, sirms vilks (ne visai gudrs, tagad gluži balts), kas bija man tēva un mātes vietā. Un tādēļ es — —, — viņš paceltā balsī turpināja, — es saku: ja doļi nāk, ja doļi atnāks, tad Mauglis un Brīvā Cilts ies cīniņā plecu pie pleca; un, zvērēdams pie vērša, kas mani izpirka, pie vērša, ar ko Bagira sendienās mani izpirka, ko jūs vairs neatceraties, es saku, lai Koki un Upe to dzird un cieši iegaumē, ja es to piemirstu; es saku, ka šis mans duncis būs man tas pats, kas jums jūsu zobi, un man liekas, tas nemaz nav tik neass. To es gribēju jums pateikt.

—   Tu nepazīsti doļus, tu cilvēks ar vilku valodu, — Vontolla iekaucās. — Es gribu viņiem atriebties, pirms tie mani saplosa gabalos. Viņi lēni dodas uz priekšu, ceļā visu nogalinādami, bet pēc dienām divām es būšu jau mazliet atspirdzis un došos atpakaļ piedzīt no viņiem savu parādu. Bet j u m s, Brīvā Cilts, es ieteicu doties uz ziemeļiem un kādu laiku iztikt ar mazāk barības, kamēr doļi aiziet. Cīņa būs sīva.

—   Paklausieties, ko Atšķirtenis saka! — Mauglis smiedamies iesaucās. — Brīvā Cilts, mums jāsteidzoties uz ziemeļiem un tur jāpārtiekot no ķirzakām un ūdensžurkām, lai tikai nebūtu jāsastopas ar doļiem. Lai viņi iznīcina mūsu medījumus, bet mēs lai slapstoties ziemeļos līdz tam laikam, kamēr viņiem labpatikšoties atdot mums mūsu īpašumu. Tas ir suns, suņa bērns, rūsgans, dzeltenu vēderu, bez mājokļa un spalvainiem nagiem. Tam rodas seši vai astoņi kucēni reizē, taisni kā mazai lēcējai žurkai Cikajai. Brīvā Cilts, mums nudien jādodas projām no

šejienes un jālūdz no ziemeju ciltīm atļauja baroties ar sprāgušu lopu atliekām. Jūs zināt parunu: «Ziemeļos — mūdži, dienvidos — utis.» Mēs esam Džungļi. Izvēlieties, nu izvēlieties! Tās būs varenas medības! Par Baru, visu Baru, par lieliem un maziem, vientuļiem vilkiem un ģimeņu tēviem; par mātītēm, kas briežus dzenā, un par mazajiem vilcēniem alās dosimies cīņā, dosimies, dosimies!

Visi kā viens atbildēja ar dārdošu rēcienu, kas nakts klusumā izskanēja kā lūstošu koku troksnis.

—   Dosimies cīņā, — viņi rēca.

—   Palieciet pie viņiem, — Mauglis saviem četriem pavadoņiem sacīja. — Mums noderēs katrs zobs. Fao un Akelam viss jāsaģātavo cīņai. Es došos saskaitīt suņus.

—  Tu dodies nāvē! — Von-tolla paceldamies iesaucās. — Ko tāds bezspalvainis kā tu domā iesākt ar doļiem? Atceries, pat Lāsainais

—  Tu patiesi esi īsts Atšķirtenis, — Mauglis attrauca, — bet par to mēs parunāsim, kad doļi būs pieveikti. Veiksmīgas medības visiem!

Viņš nozuda tumsā, uztraukumā gandrīz nevērodams, kur kāju liek, un dabiskas sekas bija tas, ka viņš visā augumā paklupa pāri milzīgajiem Kaa gredzeniem. Milzu čūska gulēja upes tuvumā un vēroja brieža pēdas.

—   Sšš! — Kaa dusmīgi šņāca. — Vai Džungļos klājas tā lēkāt un grūstīties un iztraucēt otram nakts medības, turklāt tādā reizē, kad medījums tik labi ķeras?

—   Esmu vainīgs, — Mauglis pieceldamies sacīja. — Patiesību sakot, taisni tevi, Plakangalve, meklēju; bet ikreiz, kad tevi sastopu, izrādās, ka atkal esi pieņēmusies garumā un resnumā. Nav Džungļos neviena tev līdzīga, gudrā, vecā, spēcīgā un daiļā Kaa.

—   Kādi vēji tad tagad pūš? — Kaa maigākā balsī vaicāja. — Vēl mēnesis nav pagājis, kad kāds Cilvēciņš ar dunci pie sāniem svieda man ar akmeņiem pa galvu un lamāja mani par meža kaķi, kad es klajumā gulēju.

—   Jā, un ielenktos briežus aiztrieca pie visiem vējiem, jo Mauglis medīja, un šī pati Plakangalve bija pārāk kurla, nedzirdēja Maugļa svilpienus un neatbrīvoja briežu taku, — ērti novietodamies čūskas auguma lāsainajos līkumos, Mauglis mierīgā balsī atbildēja.

—   Un tagad tas pats Cilvēciņš nāk ar saldiem, glaimīgiem vārdiem pie tās pašas Plakangalves, teikdams, ka viņa esot gudra, spēcīga un skaista, un ŠT pati vecā Plakangalve viņam tic un sataisa ērtu vietu, lūk, tā, tam pašam akmeņsviedējam Cilvēciņam un … Vai tagad jūties labi? Vai pie Bagiras tev būtu tik laba atpūtas vieta?

Kā parasti Kaa no sava auguma bija izlocījusi kaut ko mīkstam šūpulim līdzīgu. Mauglis tumsā pasniedzās un apķērās ap lokano, kabeļveidīgo kaklu, bet Kaa galva atdusējās uz viņa pleciem. Tad Mauglis viņai pastāstīja visu, kas tonakt Džungļos bija noticis.

—   Var jau būt, ka esmu gudra, — Kaa beidzot sacīja, — bet kurla gan es patiesi esmu. Citādi es būtu dzirdējusi fielu.

—   Nav nekāds brīnums, ka zāles ēdāji kļuvuši nemierīgi. Cik tad to doļu pavisam ir?

—   Neesmu vēl redzējis. Tūliņ uz karstām pēdām steidzos pie tevis. Tu esi vecāka par Hatiju. Bet ai Kaa, — Mauglis priekā nodrebēja, — tās būs lieliskas medībasl Nebūs daudz no mums tādu, kas vēl redzēs nākošo mēnesi.

—   Vai t u arī piedalīsies kautiņā? Nepiemirsti, ka esi cilvēks, un atceries, ka vilki tevi padzina no sava bara. Lai vilki paši tiek galā ar suņiem. T u taču esi cilvēks.

—   Pagājušā gada rieksti šogad ir jau melna zeme, — Mauglis teica. — Tiesa, esmu cilvēks, bet šonakt es visiem paziņoju, ka esmu \ilks. Un es piesaucu Upi un Kokus par lieciniekiem. Es esmu Brīvās Cilts loceklis, Kaa, kamēr doļi nebūs aiztriekti.

—   Brīvā Cilts, — Kaa norūca. — Brīvie zagļi! Un tu iepinies šai Nāves mezglā mirušu vilku piemiņas dēļ! Tās nav labas medības.

—   Tāds ir mans dotais solījums. To zina Koki, to zina Upe. Kamēr doļi nebūs prom, man jāpilda solījums.

—   Hššš! Tas lietu padara pavisam citādu. Biju nodomājusi paņemt tevi līdz uz purvājiem ziemeļos, bet dotais Solījums — pat maza, kaila, bezspalvaina Cilvēciņa dotais Solījums — paliek Solījums. Tad es, Kaa, saku

—   Padomā labi, Plakangalvīt, ka tik tu arī neiepinies šai Nāves mezglā. Es negribu, lai tu man ko apsoli, jo labi zinu

—   Lai notiek, — Kaa sacīja. — Es neko neapsolu. Bet ko tu esi nodomājis darīt, ja doļi ieradīsies šeit?

—   Tiem jāpeld pāri Vaingungai. Tur, sēkļos, es tos ceru sastapt ar savu dunci; protams, Bars atradīsies aiz manis, un tā durdami un grūstīdami mēs viņus varbūt pagrieztu pa straumei vai mazliet atdzisinātu to rīkles.

—   Doļi nekad no uzsāktā ceļa nenogriežas, turklāt viņu rīkles ir karstas, — Kaa teica. — Pēc kaujas nebūs vairs ne Cilvēciņa, nedz vilku mazuļu, būs tikai sausi kauli.

—   Alalā! Ja jāmirst, tad mirsim. Tās būs ļoti jaukas medības. Bet es vēl esmu jauns un maz lietus periodu piedzīvojis. Es neesmu ne gudrs, ne spēcīgs. Vai tev kas labāks padomā, Kaa?

—   Esmu simtu un vēl simtu lietus periodu pieredzējusi. Hatijam piena zobi vēl nebija izkrituši, kad aiz manis smiltīs jau iezīmējās liela svītra. Zvēru pie Pirmās Olas, ka esmu vecāka par daudziem kokiem un esmu redzējusi visu, kas Džungļos noticis.

—   Bet šīs būs pavisam jauna veida medības, — Mauglis sacīja. — Līdz šim doļi nekad nav šķērsojuši mūsu ceļus.

—   Viss, kas notiek, ir jau kādreiz bijis. Kas būs, tas nav nekas vairāk kā kāda jau piemirsta pagājušā gada atgriešanās. Esi mierīgs, kamēr es saskaitu savus gadus.

Veselu stundu Mauglis nogulēja uz muguras čūskas līkumā, rotaļādamies ar savu dunci, kamēr Kaa, galvu nekustīgi uz zemes nolikusi, pārdomāja visu, ko bija pieredzējusi un piedzīvojusi kopš tās dienas, kad izšķīlās no olas. Acu mirdzums it kā apdzisa, un tās šķita kā opāls, bet galva šad tad strauji pasitās pa labi un pa kreisi, un likās, it kā čūska pa miegam medītu. Mauglis mierīgi snauda, jo zināja, ka vislabākais pirms kaujas ir krietni izgulēties, un viņš bija tā pieradis, ka varēja kaut kuru brīdi dienā vai naktī iemigt.

Tad viņš sajuta, ka Kaa zem viņa kļūst lielāka un resnāka, jo milzu čūska piepūtās, šņākdama, it kā zobenu vilktu ārā no tērauda maksts.

—   Es pārcilāju atmiņā visus pagājušos laikus, — Kaa pēdīgi teica, — ir lielos kokus, ir vecos ziloņus, ir kailās, smailās klintis, kad tās vēl nebija apaugušas ar sūnām. Vai t u esi vēl dzīvs, Cilvēciņ?

—  Mēness tikko uzlēcis, — Mauglis atbildēja. — Nesaprotu

—   Hššš! Es atkal esmu Kaa. Es zinu, ka nepagāja ilgs laiks. Tagad dosimies uz upi, un es tev parādīšu, kā jācīnās pret doļiem.

Kā bulta viņa pasitās taisni uz Vaingungas galvenās straumes pusi un augšpus Mieraklints ielaidās ūdenī un Mauglis viņai cieši blakus.

—   Nē, nepeldi. Es peldēšu daudz ātrāk. Meties man mugurā, Mazais Brāli.

Ar kreiso roku Mauglis aptvēra Kaa kaklu, labo piespieda cieši pie sāniem un izstiepa kājas. Tad Kaa sāka peldēt pret straumi, kā vienīgi viņa to prata, un sakultā ūdens burbuļi kā krokota apmale iekļāva Maugļa kaklu, un viņa kājas gar milzu čūskas sāniem mutuļojošā ūdenī kuļājās uz visām pusēm. Starp astoņdesmit vai simt pēdu augstām marmora klintīm, apmēram kādu jūdzi augšpus Mieraklints, Vainagunga kļūst šaurāka, un straume tur kā no sudmalu slūžām brāžas pār dažāda veida akmeņiem. Bet Mauglis par ūdeni nebēdāja: nekāds ūdens pasaulē viņam ne acumirkli nespēja iedvest bailes. Viņš aplūkoja aizu no visām pusēm un satraukts ošņāja gaisu, kas bija pilns saldskābas smakas, ļoti līdzīgas tai, kādu pusdienas tveicē izgaro liels skudru pūznis. Instinktīvi viņš iegrima ūdenī, virs līmeņa paceldams vienīgi galvu, lai varētu elpot, bet Kaa, asti divas reizes apvijusi ap iegrimušu klints bluķi, noenkurojās un atbalstīja Maugli, un ūdens mutuļodams brāzās viņiem garām.

—   Šī ir Nāvesklints, — zēns sacīja. — Kādēļ mums bija šurp jānāk?

—   Viņas guļ, — Kaa teica. — Hatijs negriež ceļu Lāsainajam. Un tomēr Hatijs un Lāsainais griež ceļu doļiem, bet stāsta, ka doļi nevienam negriežot ceļa. Bet kam šie Mazie Klinšu Iemītnieki griež ceļu? Saki man, Džungļu Valdniek, — kas ir Džungļu Valdnieks?

—   Šīs, — Mauglis čukstēja. — Šī ir Nāvesklints. Iesim projām.

—   Nē, apskaties labi, jo viņas tagad guļ. Viss šeit ir tāpat, kā bija tad, kad es vēl nebiju tavas rokas garumā.

Saplaisājušās un izdrupušās Vaingungas aizas klintis jau kopš Džungļu senlaikiem noderēja par mājokli kādai Mazo Klinšu Iemītnieku Ciltij, Indijas čaklajām, niknajām, melnajām meža bitēm, un Mauglis labi zināja, ka visi ceļi jau kādu pusjūdzi attālumā nogriezās sāņus no viņu mitekļiem. Jau mūždien Mazā Cilts šeit pulcējās un spietoja no vienas klints spraugas uz otru, un atkal spietoja, notriepdamas balto marmoru ar novecojušos medu, un savas lielās, biezās, melnās šūnas viņas ietaisīja tumšo alu iekšienē, kur tām ne cilvēks, ne zvērs, ne uguns, ne ūdens vēl nekad nebija pieskārušies. Klintis gar abām aizas malām izskatījās it kā ar mirdzošu, melnu samta segu apklātas, kuru uzskatot Mauglis paslēpās ūdenī, jo zināja, ka tās ir miljoniem vienkop salasījušās bites, kas guļ. Pie klintīm varēja saskatīt tādu9 kā piķus, kā zaļumu vītnes, kā satrupējušu koku stumbrus, — vecās pagājušo gadu šūnas vai jaunās bišu pilsētas, kas ietaisītas aizas aizvējā; un milzīgus piķus izburbušu, sapuvušu netīrumu, kas, lejā veldamies, bija aizķērušies aiz kokiem un stīgu augiem, kuri nokārās pār klintīm. Ieklausīdamies Mauglis ne vienreiz vien dzirdēja slīdošo, medus pilno šūnu čaukstēšanu, kuras vēlās un nokrita kaut kur aizas tumsā, pēc tam niknu spārnu švīkstoņu un veltīgi izšķiestā medus vienmuļo paks, paks, paks, kas, satecējis kaut kur pie klints malas, pārvēlās pār to un vienmuļi pilēja uz stādu lapām un zariem. Vienā upes krastā bija mazs, pēdas piecas plats sēklis, kur pa ilgiem gadiem bija sakrājies bezgala daudz visādu atkritumu. Tur gulēja nobeigušās bites un trani, mēsli, vecas šūnas un dažādu zaglīgu naktstauriņu un citu kukaiņu spārni, kas bija mēģinājuši piekļūt medum, — tas viss bija pārvērties mīkstās smalku, melnu putekļu kaudzēs. So atkritumu kodīgās smakas vien jau pietika, lai sabaidītu ikvienu, kam nebija spārnu un kas zināja, ko nozīmē Mazā Cilts.

Kaa papeldēja vēl pret straumi, līdz nokļuva uz smilšaina sēkļa pie ieejas aizā.

—   Tie ir šogad nogalinātie, — viņa teica. — Paskaties!

Krastā gulēja pāris jaunu briežu un viena bifeļa ģindenis.

Mauglis redzēja, ka ne vilks, ne šakālis kauliem nebija pieskāries, jo tie gulēja dabiskā stāvoklī.

—  Nezinādami viņi pārgājuši pār robežu, — Mauglis murmināja, — un Mazā Cilts tos nogalinājusi. Dosimies projām, pirms bites nav pamodušās.

—   Pirms gaismas viņas nemodīsies, — Kaa atteica. — Bet tagad es tev ko pastāstīšu. Daudz daudz gadu atpakaļ, no dienvidiem nākdams, šeit ieskrēja kāds vilku vajāts briedis. Džungļi viņam bija sveši, bet vilkubars uz pēdām. Briesmīgās bailēs apstulbis, viņš nolēca no krasta lejā, un sakairinātais vilkubars akli sekoja tam pa pēdām. Saule stāvēja augstu pie debesīm, Mazās Cilts pulks bija ļoti liels, un tas bija sevišķi nikns. Daudzi no bara metās Vaingungā, bet, ūdeni nesasnieguši, nobeidzās. Bet tie, kuri nepaguva nolēkt, nobeidzās augšā uz klintīm. Tikai briedis palika dzīvs.

—   Kā tā?

—  Tāpēc, ka viņš, glābdams dzīvību, lēca pirmais un paguva ielēkt ūdenī, pirms bites to pamanīja un sagatavojās uzbrukumam. Bars, kas viņam sekoja, pilnīgi aizgāja bojā, Mazās Cilts apsēsts, ko bija iztraucējis brieža soļu troksnis.

—   Un briedis palika dzīvs, — Mauglis lēni atkārtoja.

—   Vismaz tai reizē nedabūja galu, kaut gan nebija neviena spēcīgāka, kas viņu šeit lejā sagaidītu un droši noturētu virs ūdens, kā to darītu kāda veca, trekna, pakurla, dzeltena Plakangalve ar Cilvēciņu — jā gan, un kaut ar tam pa pēdām sekotu visi Dekanas doļi. Ko tu par to domā?

Kaa galva gulēja uz Maugļa mitrajiem pleciem, un viņas dzelonis drebēja pie zēna auss. Pēc ilgākas klusēšanas Mauglis čukstēja:

—   Tas nozīmē paraustīt Nāvi aiz bārdas, bet, Kaa, tu patiesi esi visgudrākā Džungļos.

—   To daudzi ir teikuši. Redzi, ja doļi tev sekotu-

—   Protams, sekos. Ha! Ha! Man zem mēles daudz sīku ērkšķu, ko iedurt viņiem kažokā.

—  Ja viņi tev pa galvu pa kaklu dzīsies pakaļ, vērodami vienīgi tavus plecus, tad tie, kuri nenobeigsies jau turpat augšā, metīsies vai nu šeit, vai arī lejāk ūdenī, jo Mazā Cilts būs spārnos un aplips ap viņiem. Vaingungas ūdeņi ir alkatīgi, un doļiem nebūs Kaa, kas palīdzētu, bet tos, kas paliks dzīvi, straume aiznesīs līdz Sioni sēkļiem, un tur tos var pieveikt aiz rīkles tavs Vilkubars.

—  Ahail Eovavā! Labāk vairs nemaz nevar būt, ja nu vienīgi kad sausā laikā uzlīst lietus. Jāpaveic tikai tāds sīkums — jāskrien un jālec. Es doļus aizkaitināšu, un tie sekos man cieši pa pēdām.

—  Vai klintis esi no visām pusēm apskatījis? Arī no sauszemes puses?

—   Patiesību sakot, nē. To es pavisam piemirsu.

—   Ej un apskati. Zeme tur nelīdzena, saplaisājusi un bedraina. Viens vienīgs neuzmanīgāks solis var izjaukt visas medības. Redzi, es tevi šeit pametu un vienīgi tevis dēļ paziņošu Baram, kur viņiem jāsagaida doļi. Kas uz mani pašu attiecas, tad varu teikt, ka es ne ar vienu vilku neesmu draugos.

Ja Kaa kādreiz kādu ienīda, tad viņa varēja būt visnelaipnākā no visiem Džungļu iemītniekiem, izņemot varbūt Bagiru. Viņa peldēja lejup pa straumi un iepretim Klintij uzgrūdās virsū Fao un Akelam, kuri klausījās nakts trokšņos.

—   Hšsh! suņi! — viņa jautri iesaucās. — Doļi peldēs lejup pa straumi. Ja vien nebaidīsieties, jūs varēsiet tos pieveikt tepat sēkļos.

—   Kad viņi nāks? — Fao iejautājās.

—   Bet kur ir mans cilvēka mazulis? — Akela savukārt jautāja.

—   Kad nāks, tad atnāks, — Kaa pateica. — Kad dzīvosim, tad redzēsim. Bet tavs cilvēka mazulis, no kura tu ņēmi Solījumu un tādā kārtā grūdi to taisni Nāves skavās, — tas tavs cilvēka mazulis atrodas tagad manā ziņā, un, ja viņš vēl nav nomiris, tad tā nav tava vaina, tu izbālējušais suns. Sagaidi doJus šeit un priecājies, ka mēs, cilvēka mazulis un es, turamies tavā pusē.

Kaa atkal veikli aizpeldēja pret straumi un, novietojusies aizas vidū, skatījās augšup uz klinšu virsotnēm. Drīz vien viņa pret zvaigžņotajām debesīm ieraudzīja Maugļa galvu, un tūdaļ gaisā nošvīkstēja un kaut kas sparīgi un droši ievēlās ūdenī ar kājām pa priekšu. Mirkli vēlāk Mauglis jau atpūtās Kaa vijīgā auguma ielokā.

—   Naktī tur nav diez kāda lēkšana, — Mauglis mierīgi sacīja. — Niekodamies esmu divas reizes tik tālu lēcis; bet tur augšā ir nejauka vieta — zemi krūmāji un dziļas dziļas noteku bedres, visas Mazās Cilts piederīgo pilnas. Pie trim tādām bedrēm es noliku vienu uz otra milzīgus akmeņus. Skrienot es tos ar kājām iegrūdīšu bedrēs, un Mazā Cilts aiz manis saniknota sacelsies spārnos.

—   Tā ir cilvēka apķērība, — Kaa iesaucās. — Tu esi gudrs, bet Mazā Cilts vienmēr nikna.

—   Nē, mijkrēsli visi spārni, tuvu un tālu, kādu laiku atpūšas. Savu rotaļu ar doļiem es uzsākšu mijkrēslī, jo dienas laikā viņi labāk medī. Tagad viņi nāk šurp pa Von-tollas asiņainajām pēdām.

—   Kā Cils nepamet sprāgušu vērsi, tā doļi — asiņainas pēdas, — Kaa sacīja.

—   Nu, tad es, ja vien varēšu, sagatavošu viņiem jaunas, viņu pašu asinīm slacītas pēdas un likšu atkritumus ēst. Vai pagaidīsi, Kaa, kamēr es atgriezīšos ar doļiem?

—   Protams. Bet, ja nu viņi tevi Džungļos nogalina vai Mazā Cilts tevi sadzeļ, pirms tu paspēj ielēkt ūdenī?

—   Rīts gādās pats par sevi, — Mauglis teica, citēdams Džungļu parunu, — un, ja es nomirstu, tad laika diezgan sēru dziesmu nodziedāt. Veiksmīgas medības, Kaa!

Viņš atbrīvoja rokas no Kaa kakla un, prieka pārpilnībā smiedamies, aizpeldēja kā baļķis palu Jaikā pa šauro aizu, irdamies uz tālo krastu, kur kādā vietā uzgāja klusu līci. Par visu vairak

Mauglim patika, kā viņš pats izteicās, «paraustīt Nāvi aiz bārdas» un likt Džungļiem sajust, ka ir viņu pavēlnieks. Ar Balu palīdzību viņš bieži vien tika izlaupījis bišu stropus atsevišķos koku dobumos un zināja, ka bites necieš savvaļas ķiploku smaku. Tāpēc viņš salasīja mazu saišķi ķiploku, sasēja ;ar koka mizas sloksni un devās pa Von-tollas asiņainajām pēdām uz dienvidiem no vilku alām. Tā viņš nogāja jūdzes piecas un pats pie sevis smējās, un, galvu pašķiebis, skatījās kokos.

— Reiz es biju Mauglis-Vardulēns, — viņš pats pie sevis runāja. — Tagad es sacīju, ka esmu Mauglis-Vilks. Vēl man jābūt par Maugli-Pērtiķi, pirms pārvērtīšos par Maugli-Briedi. Un beidzot es būšu Mauglis-Cilvēks. Hā! — Un viņš ar īkšķi viegli pārvilka pa trīs sprīžus garo dunča asmeni.

Visgarām sarecējušām, tumšām asinīm notraipītas, Von-tollas pēdas veda ciaur ļoti biezu mežu, kas izpletās uz ziemeļrītiem un jūdzes divas no Bišu Klintīm palika arvien retāks un retāks. No mežmalas līdz Bišu Klinšu zemajiem krūmājiem stiepās klajš līdzenums, kur pat vilkam būtu grūti paslēpties. Mauglis skrēja zem kokiem, mērodams atstatumu no zara līdz zaram, dažreiz uzrāpdamies kokā un mēģinādamies lēkšanā no viena koka uz otru, līdz nonāca pie klajuma, kuru viņš kādu stundu ļoti pamatīgi pētīja. Tad Mauglis devās uz turieni, kur bija pametis Vontollas pēdas, uztrausās kādā kokā, kura zars atradās pēdas astoņas virs zemes, pakāra drošā vietā savu ķiploku saišķi un, ērti nosēdies, asināja dunci uz savas kājas apakšas.

īsi pirms pusdienas, kad saule svilināt svilināja, viņš izdzirda soļu dipoņu un saoda pretīgo doļu bara smaku, kuri cieši un neatlaidīgi devās pa Von-tollas pēdām. No augšas skatoties, rūsganie doļi izlikās uz pusi mazāki par vilku, bet Mauglis zināja, cik spēcīgas to kājas un žokļi. Mauglis vēroja smailo, rūsgano vadoņa purnu, kurš ostīja pēdas, un novēlēja tam veiksmīgas medības.

Zvērs pacēla galvu, un viņa pavadoņi apstājās, — bezgala daudz Rūsgano Suņu nolaistām astēm, platiem pleciem, kaulainiem krustiem un asiņainiem purniem. Parasti doļi ir ļoti klusi dzīvnieki, un pat Dekānā viņiem nav nekādu uzvedības tradīciju. Zem koka, kur Mauglis sēdēja, salasījās droši vien pilni divi simti suņu, un viņš redzēja, kā vadoņi alkaini ošņāja Von-tollas pēdas un centās virzīt baru tālāk. To nedrīkstēja pieļaut, jo tad tie nonāktu pie Sioni alām gaišā dienas laikā, bet Mauglis bija nodomājis viņus aizturēt zem koka līdz mijkrēslim.

—   Kas jums atļāva šurp nākt? — Mauglis uzsauca.

—   Visi Džungļi pieder mums, — skanēja atbilde, un dolis, kas to teica, atņirdza savus baltos zobus.

Mauglis paskatījās lejup un pasmējās, atdarinādams Dekanas lēcējžurkas Cikajas griezīgo čerkstēšanu, kam vajadzēja nozīmēt, ka viņa acīs tie nav nemaz labāki par Cikaju. Bars ielenca koku no visām pusēm, un vadonis mežonīgi ierējās, nosaukdams Maugli par koku pērtiķi. Atbildes vietā Mauglis pastiepa vienu baso kāju un paņirbināja tās kailos pirkstus vadītājam taisni virs galvas. Ar to pietika, vēl vairāk nekā pietika, lai novestu baru līdz neprāta niknumam. Tie, kuriem nagu starpās aug spalvas, nemīl, ja viņiem to atgādina. Kad bara vadonis palēcās, Mauglis atrāva kāju atpakaļ un glaimīgi teica:

—   Suns, Rūsganais Suns! Ej atpal aļ uz Dekānu un ēd savas ķirzakas. Dodies atpakaļ pie savas māsas Cikajas, suns, Rūsganais, Rūsganais Suns! Tev taču pirkstu starpas pilnas ar spalvām!

Un viņš atkal paņirbināja savas kājas pirkstus.

—   Kāp labāk lejā, pirms mēs tevi badā neesam nomērdējuši, bezspalvainais pērtiķi, — bars auroja, un Mauglis taisni to vien bija vēlējies. Viņš izstiepās visā augumā uz zara, atspieda vaigu pret koka mizu, atbrīvoja labo roku un tā gulēdams minūtes piecas stāstīja doļiem, ko viņš domājot un zinot par viņiem, par viņu tikumiem, parašām, par viņu kucēm un kucēniem. Nav ļaunāku un dzēlīgāku vārdu pasaulē par tiem, kurus lieto Džungļu iemītnieki, lai izteiktu kādam savu naidu un nicināšanu. Padomājuši jūs sapratīsiet, kādēļ tam tā jābūt. Kā Mauglis čūskai Kaa bija teicis, viņam zem mēles bija bezgala daudz sīku ērkšķu, un lēni un apdomīgi viņš noveda doļus no klusēšanas līdz rūkšanai, no rūkšanas līdz riešanai un no riešanas līdz gārdzošai, mežonīgai aurošanai. Viņi mēģināja Maugļa nievāšanu atspēkot, bet tas izklausījās tāpat, it kā kāds kucēns dusmās mēģinātu Kaa noniecināt. Mauglis visu šo laiku turēja saliektu labo roku, gatavu izdevīgam ķērienam, bet kājas bija cieši apķērušas zaru. Lielais Rūsganais vadonis jau vairākas reizes bija palēcies gaisā, bet Mauglis neuzdrošinājās riskēt ar neizdevīgu belzienu. Beidzot līdz pēdējam satracinātais vadonis taisīja pārdabisku lēcienu un pasitās septiņas vai astoņas pēdas gaisā. Pēkšņi Maugļa roka kā čūskas galva pašāvās uz priekšu un satvēra vadoni aiz skausta, tā ka zars ņirkšķēdams salīgojās zem viņu kopējā svara un Mauglis tikko nenovēlās zemē. Tomēr viņš neatlaidās, bet lēni vilka zvēru augšup, kas kūļājās kā beigts šakālis.

Ar kreiso roku viņš sameklēja dunci, nogrieza rūsgano, kuplo asti un nometa suni zemē. Tas bija viss, ko viņš bija gribējis panākt. Tagad doļi vairs nedosies uz priekšu pa Von-tollas pēdām, kamēr nenogalinās Maugli vai kamēr Mauglis visus nebūs pieveicis. Viņš redzēja, kā tie satupās pulciņos, kā viņu gurni drebēja, kas nozīmēja atriebību līdz nāvei, un tāpēc uzrāpās kokā vienu žuburojumu augstāk, ērti atspiedās ar muguru pret koka stumbru un iemiga.

Pēc trim četrām stundām viņš pamodās un pārskaitīja baru. Visi bija vēl turpat, citi klusēja, citi aizsmakušā balsī rūca, sausām, naidā mirdzošām acīm. Saule taisījās rietēt. Pēc pusstundas Mazā Klinšu Cilts beigs darbu, un, kā zināt, doļi krēslā slikti cīnās.

—   Tik uzticami sargi i 'an nav vajadzīgi, — nostādamies uz zara, viņš teica, — bet es to atcerēšos. Jūs esat īsti doļi, bet, pēc manām domām, jūs visi esat pārāk vienādi. Sī iemesla dēļ es neatdošu lielajam ķirzaku ēdājam viņa asti. Vai tu par to nepriecājies, Rūsganais Suns?

—   Es pats tevi saplosīšu, — vadonis rēja, grauzdams koka saknes.

—   Nē jau, bet pārdomā labi, gudrā Dekanas žurka, ko teikšu. Tagad saradīsies daudz mazu, bezastainu Rūsganu Suņu ar jēlu, sarkanu stumbēnu, kas sūrst, kad smiltis sakarst. Ej mājās, Rūsganais Suns, un pastāsti, kā kāds pērtiķis tev nogrieza asti. Ak negribi? Tad nāciet man līdz, un es jūs padarīšu vēl gudrākus.

Kā pērtiķis viņš pārlēca otrā kokā un tad tālāk, no koka kokā, bet bars, paceltiem, izsalkušiem purniem viņam sekoja. Šad tad Mauglis izlikās, it kā nupat veltos zemē, un suņi, cits pār citu klupdami, steidzās uz priekšu, lai piedalītos viņa saplosīšanā. Tas bija dīvains skats — zēns ar dunci rokā, kas spīguļoja rietošās saules staros, kuri lauzās starp koku galotnēm, bet apakšā drūzmēdamies viņam sekoja klusais bars rūsganām, it kā liesmainām mugurām. Nonācis pie pēdējā koka, viņš paņēma ķiplokus un ar tiem rūpīgi norīvēja visu miesu, bet doļi nikni rēja.

—   Pērtiķi ar vilku valodu, vai gribi savu smaku apslāpēt? — viņi sauca. — Mēs tev līdz nāvei sekosim.

—   Saņem savu asti, — Mauglis teica un pasvieda nogriezto asti nedaudz atpakaļ.

Saodis asiņu smaku, bars pasitās mazliet atpakaļ.

—   Un nu — sekojiet man līdzi nāvē!

Veikli viņš nošļūca pa koka stumbru lejā un kā vējš basām kājām diedza uz Bišu Klinti, pirms doļi noprata, ko viņš grib darīt.

Doļi dobji iekaucās un lempīgiem, šķirīgiem soļiem auļoja uz priekšu, tā ka galu galā varēja noskriet katru dzīvu radību. Mauglis zināja, ka bars skrien daudz lēnāk nekā vilki, pretējā gadījumā viņš nebūtu uzdrošinājies uzsākt divas jūdzes garo ceļa gabalu pār klaju lauku. Doļi bija pārliecināti, ka nu beidzot zēnu sagūstīs, bet viņš bija pārliecināts, ka ar tiem var rotaļāties pēc sirds patikas. Viņa vienīgās rūpes bija, lai bars neatlaidīgi viņam sekotu, lai tas pārāk ātri nepagrieztos atpakaļ. Viņš skrēja veikli, vienmērīgi, slaidiem lēcieniem, soļus piecus nopakaļ viņam sekoja bezastainais vadonis, bet bars kā prātā jucis un akls savā naidā ceturtdaļjūdzes garā rindā joņoja aiz viņa. Ar dzirdes palīdzību Mauglis centās turēties vienādā attālumā no tiem, taupīdams pēdējos spēkus skrējienam pār Bišu Klintīm.

Jau krēslai iestājoties, bites bija devušās pie miera, jo nebija vairs vēlīno puķu laiks; bet, kad Maugļa pirmie soļi dobji nodunēja virs dziļajām alām, viņš izdzirda troksni, it kā visa zeme būtu sākusi dūkt. Tad viņš skrēja, kā nekad savā mūžā nebija skrējis, pa ceļam iespēra vienu, divas, trīs akmeņu kaudzītes tumšajās, smaržojošajās alās un uzdzirda jūras bangām līdzīgu troksni; paglūnējis redzēja, ka gaiss viņam aiz muguras satumst; ieraudzīja tālu lejā Vaingungas plūsmu un plakanu, dimantam līdzīgu galvu ūdenī un, visus spēkus saņēmis, sviedās uz priekšu, lecot pamanīdams, ka bezastainais vadonis gaisā mēģina vēl iekosties viņa plecā, bet Mauglis aizkusis un lepns bija jau paspējis iemesties upē, drošā vietā, ar kājām pa priekšu. Viņš nebija dabūjis neviena dzēliena, jo ķiploku smaka bites bija uz dažiem acumirkļiem atbaidījusi, kamēr viņš pārbrāzās pāri klintīm. Kad viņš pacēlās virs ūdens, Kaa ar sava auguma līkumiem viņu atbalstīja; bet pār klintskrauju ūdenī vēlās lielas pikas, kas šķita kā bišu spieta puduri, un, tiklīdz šāda pika sasniedza ūdeni, bites pacēlās gaisā, bet pa straumi lejup aizvirpuļoja doļa ķermenis. No klintīm atskanēja nikni, aprauti rējieni, kurus apslāpēja pērkona ducināšanai līdzīgs troksnis, kas cēlās no Bišu Klints Mazo Iemītnieku spārnu švīkstoņas. Daži doļi bija ievēlušies bedrēs, kas savienojās ar pazemes alām, kur smakdami svaidījās un plosījās sašķaidītās medus pilnās šūnās, līdz beidzot bites, kas veseliem blāķiem dzinās pakaļ, tos beigtus izmeta upes pusē uz mēslu kaudzēm. Daži atkal bija uzlēkuši kokos uz klints, un bites tos noklaja no galvas līdz kajam, bet lielākā daļa, bišu durienu satracināta, metās upē, un, kā jau Kaa bija teikusi, Vaingunga bija alkatīga upe.

Kaa cieši turēja Maugli, kamēr viņš atvilka elpu.

—   Šeit mēs nevaram palikt, — viņš teica. — Mazā Cilts nu patiesi ir spārnos. Dosimies projām!

Dziļi peldēdams un pēc iespējas biežāk ienirdams ūdeni, Mauglis slīdēja lejup pa straumi, dunci rokā turēdams.

—   Lēnāk, lēnāk, — Kaa sacīja. — Viens pats zobs, ja vien tas nav kobras zobs, simtus nenonāvēs, jo, redzēdami bites saceļamies, daudzi doļi paguva salēkt ūdenī. Un t i e nav sakosti.

—   Jo vairāk darba manam duncim. Phai! Cik sparīgi Mazā Cilts seko.

Mauglis atkal ienira. Odens bija kā noklāts saniknotām savvaļas bitēm, kas nikni dūca un dzēla visu, kas pagadījās.

—   Klusējot vēl nekad nekas nav pazaudēts, — Kaa sacīja, kuras zvīņām nekāds dzēliens nekaitēja, — un tev priekšā vēl visa garā nakts cīņai. Dzirdi, kā viņi kauc!

Gandrīz puse no bara bija nopratuši, kādās lamatās iekļuvuši viņu biedri, un, spēji nogriezdamies sāņus, kur kalna aiza nobeidzas stāvā kraujā, metušies ūdenī. Viņu niknie rēcieni un draudi «koku pērtiķim», kurš viņus tā apkaunojis, saplūda ar to suņu rējieniem un kaucieniem, kurus apstrādāja Mazā Cilts. Ikviens dolis zināja, ka krastā palikt nozīmē nāvi. Bars peldēja pa straumi arvien lejāk un lejāk uz Miera Dīķa klintīm, bet arī šeit viņiem sekoja Mazā Cilts un piespieda tos atkal mesties ūdenī. Mauglis dzirdēja bezastainā vadoņa balsi, uzmudinot savējos iziet malā un nogalināt ikvienu Sioni Bara vilku. Mauglis ilgi netērēja laika klausoties.

—  Mums aiz muguras tumsā kāds nogalina mūsējos! — viens dolis iekvankšķējās. — Ūdens asiņains!

Kā ūdris Mauglis ienira, parāva vienu ķepurojošos doli zem ūdens, pirms tas paguva pavērt muti, un tumši, eļļaini apļi reizē ar nogalināto, kas apvēlās uz sāniem, parādījās uz Miera Dīķa ūdens. Doļi mēģināja pagriezties atpakaļ, bet straume tos nesa tālāk, un Mazā Cilts vēl joprojām durstīja viņu galvas un ausis, un kaut kur priekšā tumsā viņi arvien skaidrāk uztvēra Sioni Vilkubara skaļos, izaicinošos kaucienus. Mauglis atkal ienira, un atkal viens dolis nogrima un uzpeldēja nedzīvs virs ūdens, un atkal bara aizmugurē atskanēja klaigas: vieni kauca, ka labāk būtu doties krastā, otri sauca vadonim, lai vedot viņus atpakaļ uz Dekānu, bet citi aicināja Maugli parādīties, lai to varētu nogalināt.

—   Viņi uzsāk cīņu divtik nikni un ar divtik skalu troksni, — Kaa sacīja. — Pārējo lai paveic tavi biedri tur lejāk. Mazā Cilts dodas uz dusu, un arī es gribu griezties atpakaļ. Vilkiem es negribu palīdzēt.

Uz trim kājām lēkdams, gar krastmalu tuvojās kāds vilks. Te pasitās uz vienu, te uz otru pusi, te nogulās, te uzmeta kūkumu, te ķepurojās ar kājām gaisā, it kā kūvētos ar saviem kucēniem. Tas bija Von-tolla, Atšķirtenis, kas klusēdams turpināja savu drausmīgo rotaļu, kamēr saisniedza doļus. Tie peldēja smagi, jo bija ilgāku laiku pavadījuši ūdenī un viņu kažoki bija izmirkuši un smagi; kuplās astes vilkās kā sūkļi, un viņi bija noguruši, uztraukti un klusēdami vēroja divas zvērojošas acis, kas kustējās turpat viņiem līdzās.

—   Neveiksmīgas medības, — beidzot kāds ieminējās.

—  Veiksmīgas medības! — droši izceldamies no ūdens līdzās zvēram, Mauglis iesaucās un iedūra dolim garo dunci starp plecu lāpstiņām, spēcīgi to grūzdams, lai izsargātos no doļa pirmsnāves kodiena.

—   Vai tas esi tu, cilvēka mazuli? — Von-tolla krastmalā jautāja.

—   Pavaicā nogalinātiem, Atšķirteni, — Mauglis atbildēja. — Vai vēl neviens pa straumi nav atpeldējis? Šo suņu rīkles es piepildīju ar mēsliem. Es viņus gaišā dienas laikā piekrāpu, un viņu vadonim trūkst astes. Bet arī tev vēl kādi atlikušies. Kurp lai tos dzen?

—  Es pagaidīšu, — Von-tolla teica. — Man vēl visa nakts priekšā, un es varēšu labi saredzēt.

Sioni Vilkubara gaudošana nāca arvien tuvāk. «Uz priekšu, cīņā par Baru, par visu Baru!» Kādā upes līkumā doļi izpeldēja smilšainā sēklī, taisni pretī Sioni vilku alām.

Tagad viņi saprata savu kļūdu. Viņiem vajadzēja izpeldēt malā pusjūdzi augstāk un uz sauszemes uzbrukt vilkiem. Bet nu bija par vēlu. Krasts bija kā nosēts ugunīgām acīm, un, izņemot drausmīgo Fiel brēcienu, kas pēc saulrieta ne mirkli neapklusa, Džungļos nebija dzirdams nekāds cits troksnis. Likās, it kā Vontolla viņus vilinātu krastā.

—   Pagriezieties un uzbrūciet! — doļu vadonis mudināja.

Kuldamies un ķepurodamies sēkļa ūdenī, viss bars devās

krastā, tā ka Vaingunga pārklājās ar sakultu putu krētām un lieli, it kā laivas priekšgala sabangoti viļņi atsitās pret vienu un otru krastu. Durdams un šķeldams Mauglis sekoja doļu baram, kad tas kā milzīgs vilnis vēlās krastā.

Tad sākās lielā cīņa. Zvēri metās cits citam virsū neaprakstāmā niknumā, cits no cita pabēga, tad atkal metās virsū un atkal pabēga, atkāpdamies mitrajās, asiņainajās smiltīs, klupdami vai sapīdamies koku sakņu vijās, slēpdamies krūmos vai garajā zālē. Pat tagad vēl katram vilkam pretī stājās divi doļi. Bet vilki bija gatavi cīnīties līdz pēdējam par savu Baru, un cīnījās ne vien spēcīgie ilknaiņi — Bara mednieki, bet arī niknās lahini — vilkumātes no alām, kas aizstāvēja savus mazuļus, un līdzās viņām šur tur tuntuļoja viengadeņi savos pūkainajos kažociņos, plūkādami un raustīdami ienaidniekus. Te jāaizrāda, ka uzklūpot vilks arvien ķeras vai nu pie rīkles, vai sānos, turpretim doļi cenšas iecirst zobus kur zemāk, tā ka tad, kad doļi nāca no ūdens laukā un paceltām galvām devās uz priekšu, pārsvars bija vilku pusē; uz cietzemes vilkiem neveicās, bet Maugļa duncis darbojās vienlīdz labi kā ūdenī, tā uz cietzemes. Maugļa četri pavadoņi izlauzās viņam palīgā. Iespraucies zēnam starp ceļiem, Pelēkais Brālis aizsargāja viņa vēderu, kamēr citi sargāja viņa muguru un sānus vai nostājās virs viņa, ja kāds dolis, spēji uzklupdams un uzdurdamies uz dunča asmens, viņu nogāza gar zemi. Bet citādi kaujas lauks bija viens vienīgs mudžeklis, kas visgarām upmalai svaidījās no labās uz kreiso pusi un no kreisās uz labo pusi, lēnām riņķodams vienā un tai pašā lokā. Te pacēlās dzīvs uzkalniņš kā ūdens vērpete atvarā, kas līdzīgi ūdens burbuļiem pašķīda un izsvieda četrus vai piecus sakropļotus suņus, kuri centās nokļūt mudžeklī; te atkal divi vai trīs doļi bija uzklupuši vilkam, kas tos stiepa uz priekšu, līdz pats saļima; vai arī kāds kaujas sākumā nogalinātais viengadenis ilgu laiku tika svaidīts virs citu mugurām, bet viņa māte, mežonīga naida pārņemta, te apvēlās, te piecēlās un atkal metās cīņā; bet vislielākajā ņudzeklī kāds vilks un dolis, visu citu uz pasaules aizmirsuši, mēģināja viens otrā ieķerties, kamēr viņus ierāva aurojošo cīķstoņu virpulī. Reiz Mauglis uzgrūdās Akelam, kam abos sānos bija ieķērusies doļi, bet viņš pats ar saviem bezzobu žokļiem bija cieši aptvēris kāda trešā doļa gurnu; reiz ieraudzīja, ka Fao, zobus doļa rīklē iecirtis, tam mežonīgi pretojoties, zvēru vilka uz priekšu un beidzot pameta jaunajiem; lai tie to nobeidz. Bet lielais vairums nakts tumsā jaucās mežonīgā cīņā tādā niknumā, ka nekā ap sevi neredzēja un neatjēdza, un visapkārt Mauglim, aiz viņa un virs viņa galvas bija dzirdams nemitīgu rējienu, kaucienu, smilksto ņas, kāju dipoņas un nebeidzamu ņiku-ņaku troksnis.

Jo vairāk nakts tuvojās rītam, jo spēcīgāk straujās, neprātīgās kustības pieņēmās. Doļi bija noguruši un baidījās uzklupt spēcīgākiem vilkiem, tomēr prom bēgt vēl neuzdrošinājās. Bet Mauglis juta, ka cīņa drīz beigsies, un tādēļ apmierinājās tikai ar dūrieniem, dažus sakropļojot. Arī viengadeņi jau bija palikuši drosmīgāki. Nu bija laiks atvilkt elpu, jo pietika vienīgi dunča asmens pazibējiena gaisā, lai doļi mestos projām.

—   Nu gaļa no kauliem noskrubināta, — dvesa Pelēkais Brālis, kura neskaitāmās rētas asiņoja.

—   Tomēr vēl kauli jāsadragā, — Mauglis piemetināja. — Aovavā! Tā mēs rīkojamies Džungļos!

Asiņainais dunča asmens kā liesma nozibsnīja gar kāda doļa sāniem, kura krustos bija ieķēries kāds vilks.

—   Tas mans laupījums! — vilks caur nāsīm šņāca. — Atstāj to man!

—   Vai tev vēl nepietiek, Atšķirteni? — Mauglis vaicāja.

Von-tolla bija šausmīgi saplosīts, bet viņa ķēriens bija padarījis doli pilnīgi nespējīgu pagriezties un savu uzbrucēju sasniegt.

—  Pie vērša, kas mani izpirka, — rūgti smiedamies, Mauglis izsaucās, — tas ir bezastis.

Patiesi, tas bija milzīgais, rūsganais doļu vadonis.

—   Nav nekāda māka nogalināt mazuļus un viņu mātes, — izslaucīdams no acīm asinis, Mauglis turpināja prātot, — nenogalinot turklāt arī viņu tēvu, un man ir tāda sajūta, ka šis pats tēvs tevi šoreiz pieveiks.

Kāds dolis pielēca savam vadonim palīgā, bet, pirms viņa zobi atrada Von-tollas sānus, Maugļa duncis jau iegrima viņa krūtīs, un Pelēkais Brālis darīja atlikušo.

—   Redziet, tā mēs rīkojamies Džungļos, — Mauglis noteica.

Von-tolla neteica ne vārda, un viņa žokļi arvien ciešāk un

ciešāk sakrampēja mugurkaulu sunim, līdz tas nobeidzās. Dolis noraustījās, nolaida galvu un apklusa, un Von-tolla nokrita pār to.

—   Csst! Tas ir atriebts, — Mauglis sacīja. — Dziedi savu dziesmu, Von-tolla!

—  Viņš vairs nemedīs, — Pelēkais Brālis piezīmēja. — Un Akela arī jau ilgāku laiku klusē.

— Kauls sadragāts! — nodārdināja Fao Faona dēla balss. — Viņi bēg! Nogaliniet, nogaliniet tos, ak Brīvās Cilts mednieki?

Cits pakaļ citam doļi aizmuka ro tumšajām, asiņainajām smiltīm uz upi, uz bieziem džungļiem, pa straumi vai pret straumi dodamies tur, kur redzēja brīvu ceļu.

— Parāds! Parāds!—Mauglis kliedza. — Samaksājiet parādu! Viņi nogalinājuši Vientuļo Vilku! Neļaujiet nevienam sunim aizmukt!

Dunci rokā viņš skrēja uz upi, lai katru doli, kas iedrošinātos mesties ūdenī, nobeigtu, kad zem deviņu beigtu vilku kaudzes pacēlās Akelas galva un priekšpleci, un Mauglis viņam līdzās nokrita ceļos.

—          Vai es neteicu, ka šī būs mana pēdējā kauja? — Akela dvesa. — Tā bija varena cīņa. Un tu, Mazais Brāli?

—          Esmu sveiks un vesels,, kaut gan daudzus nogalināju.

—          Taisni tā. Es mirstu, un es gribētu — es gribētu nomirt pie tevis, Mazais Brāli.

Mauglis noguldīja šausmīgi saplosīto vilka galvu uz ceļiem un apskāva tā rētaino kaklu.

—    Tas ir tik sen, kad Šir Hans dzīvoja un mazais cilvēka mazulis kails vāļājās smiltīs, — Akela klepoja.

—    Nē, nē, esmu joprojām vilks. Man ir tāda pati āda kā Brīvajai Ciltij, — Mauglis iesaucās. — Tā nav mana griba, ka esmu cilvēks.

—  Tu esi cilvēks, Mazais Brāli, vilciņš, mans auklējums. Tu esi cilvēks, jo citādi vilki būtu no doļiem aizbēguši. Man jāpateicas tev par savu dzīvību, un šodien tu izglābi Baru, kā reiz es izglābu tevi. Vai esi piemirsis? Tagad visi rēķini noslēgti. Ej pie savējiem. Vēlreiz tev saku, mans acuraugs, cīņa ir izcīnīta. Ej pats pie savas cilts piederīgajiem.

—  Nekad es turp neiešu. Es medīšu viens pats Džungļos, kā jau teicu.

—  Vasarai seko lietus periods, bet pēc tam nāk atkal pavasaris. Ej pie savējiem, kamēr vēl neesi padzīts.

—   Kas mani padzīs?

—  Mauglis padzīs Maugli. Atgriezies pie savas cilts. Ej pie cilvēkiem!

—   Kad Mauglis padzīs Maugli, tad iešu, — Mauglis atbildēja.

—  Vairāk man nav tev ko teikt, — Akela sacīja. — Tagad es runāšu ar savējiem. Mazais Brāli, vai vari mani piecelt kājās? Es taču arī esmu Brīvās Cilts vadonis.

Viegli un uzmanīgi abām rokām saturēdams, Mauglis piecēla Akelu kājās, un Vientuļais Vilks atvilka dziļāk elpu un uzsāka Nāves dziesmu, kura Bara vadonim mirstot jādzied. Dziesma aizvien pieņēmās, cēlās un grima un aizlīgoja pār upi un nobeidzās ar vārdiem «Veiksmīgas medības!», un Akela, brīdi atbrīvojies no Maugļa, palēcās gaisā, atslīga atpakaļ un bez dzīvības nokrita pār savu pēdējo un visbriesmīgāko upuri.

Galvu uz ceļiem nolaidis, Mauglis sēdēja, neko vairs nevērodams, bet niknās vilkumātes dzinās pakaļ pēdējiem pusdzīvajiem doļiem un tos nobeidza. Troksnis pamazām norima, un vilki ievainoti un klibodami atgriezās, lai saskaitītu kritušos. Piecpadsmit no Bara, kā arī pusducis vilkumāšu gulēja beigtas krastmalā, un pārējie neviens nebija bez rētām. Mauglis nekustēdamies nosēdēja līdz rītausmai, kad Fao mitrais, sārtais purns pieskārās viņa rokai, un Mauglis mazliet atvirzījās, lai parādītu viņam beigtā Akelas izdēdējušo ķermeni.

—  Veiksmīgas medības! — Fao teica, it kā Akela būtu vēl dzīvs, un tad pagriezies uzrunāja citus:

—   Gaudojiet, suņi! Šonakt miris vilks!

Bet no visa divi simti lielā doļu — Dekanas Rūsgano Suņu bara, kuri lielījās, ka neviena dzīva radība Džungļos neuzdrošinoties viņiem pretim stāties, neviens neatgriezās Dekānā ar vēsti par visu notikušo.

ČILA DZIESMA

Šo dziesmu Čils dziedāja, kad pēc pabeigtās lielās ciņas laupītāju putni cits pēc cita salaidās krastmalā. Čils ir labs draugs ikvienam, kaut gan ir ļoti aukstasinīgs un atturīgs radījums, apzinādamies, ka galu galā Džungļos gandrīz ikviens nonāk viņa nagos.)

Tie bija mani līdzbiedri, kas naktī devās medībās.

(Čill Uzmanies, ak Čil!) Nu nāku paziņot tiem kaujas beigas šausmīgās.

(Čil! Barvedi, ak Čil!) Man gaisos jaunas ziņas saklausīties lemts, Tās paziņot jums palejā — šis gods nav arī ņemts. Šeit visas gaitas beigušās — lieks nu ir katrs joks!

Kas medības bij uzsācis, nu stindzis guļ kā koks.

(Čil! Uzmanies, ak Čil!) Tie apturēja samburu, kas traucās garām kļūt.

(Čil! Barvedi, ak Čil!) Kas aizkavējies skrējienā vai priekšā aizsteidzies, Kas, ragiem draudēdams, tam virsū devās sapūties, — Te gaitas nobeigušās tam, — lieks nu ir katrs joks.

Tie bija mani līdzbiedri. žēl, nu tie jāapraud!

(Čil! Uzmanies, ak Čil!) Nu nāku nomierināt tos. Tāds gals vēl daudziem draud.

(Čil! Barvedi, ak Čil!) Ar ķetnām izstieptām un muti vaļēju un sārtu Nu kaudzēs redzu guļam rāmus tos kā līķu pārtu. Te visu gaitu nobeigums — nu baroties var manu brāļu pulks!

PAVASARA ATMODA

Nu Cilvēks iet pie Cilvēka! Kaut Džungļos atbalss

sauci

Kas mūsu Brālis blj, nu projām steigs.

Jel apdomājiet jūs, kam jāzaudē tik daudz,

Kas viņu atturēs un — paliec! — teiks?

Nu Cilvēks iet pie Cilvēka! Kaut Džungļos viņš vēl raud:

Kas mūsu Brālis bij, nu dziļi skumst!

Ka mīlējām mēs to, vai aiziedams viņš jaud?

Tam sekot nedrīkstam — viss tumst ap mums.

Otrā gadā pēc lielās kaujas ar Rūsganajiem Suņiem un pēc Akelas nāves Mauglis bija gandrīz septiņpadsmit gadu vecs. Bet viņš izskatījās vecāks, jo stipra piepūle, laba iztika un peldēšanās, tiklīdz jutās kaut mazliet vien sakarsis vai saguris, bija veicinājusi viņa spēku un miesas attīstību nesamērīgi ar vecumu. Ja vajadzēja novērot kādu ceļu kokos, ar vienu roku augsta koka zarā ieķēries, viņš varēja tā pusstundu šūpodamies karāties. Viņš spēja apturēt pilnā gaitā skrejošu jaunu briedi un pasviest sāņus, aiz ragiem satverot. Viņš grūstīja pat lielos, zilganos meža veprus, kuri mitinājās ziemeļu dumbrājos. Džungļu iemītnieki, kas parasti baidījās no Maugļa viņa saprāta dēļ, tagad baidījās no viņa spēka, un, kad viņš lēni soļoja savās darīšanās, pietika klusa mājiena par viņa tuvošanos, lai meža taciņas atbrīvotos. Bet viņa skatiens tomēr arvien bija maigs. Pat cīnoties viņa acis nekad tā neiegailējās kā Bagirai. Tādās reizēs viņa skatiens kļuva arvien vērīgāks un dzīvāks, un tas bija kaut kas tāds, ko pat Bagira nevarēja izprast.

Viņa apvaicājās Mauglinļ par to, un zēns smējās un teica:

—   Ja es medījumam netrāpu, tad dusmojos. Ja man dienas divas jāstaigā izsalkušam, tad esmu ļoti nikns. Vai tādās reizēs mans skatiens neko neizteic?

—   Ka mute izsalkusi, to var noskārst, -— Bagira sacīja, — bet acis neko neizteic. Medījot, ēdot vai peldot, vienalga kad, tās ir tikpat kā akmens drēgnā vai sausā laikā.

Mauglis gurdi paraudzījās viņā no savu garo skropstu apakšas, un kā parasti Panteras galva noslīga lejup. Bagira pazina savu pavēlnieku.

Viņi gulēja kāda pakalna nogāzē, no kurienes atvērās plašs skats uz Vaingungu, un zem viņiem blīvējās bālganzaļi rīta miglas vāli. Kad uzlēca saule, miglas vāli pārvērtās zeltsārtā viļņojošā jūrā, pacēlās gaisā, un slīpie saules stari skāra sauso zāli, kur Mauglis un Bagira atpūtās. Aukstais gadalaiks tuvojās beigām, koki izskatījās panīkuši, lapas nobālušas, un, vējam pūšot, bija sadzirdama sausa čaboņa. Maza lapa sparīgi sitās pret zaru, kā jau vientuļa lapa stiprā vēja pūsmā. Sis troksnis Bagiru iztraucēja. Dziļi un dobji nožāvādamās, viņa ieelpoja svaigo rīta gaisu, apvēlās uz muguras un ar priekšķetnām iesita zarā drebošajai lapai.

—  Mainās gadalaiks, — viņa sacīja. — Dzīve Džungļos turpinās. Jauno Valodu laiks tuvojas. Lapiņa to zina. Tas ir ļoti labi.

—   Zāle ir sausa, ->Mauglis atbildēja, izraudams zāles kumšķi. — Pat Pavasaractiņa (maza, taurītei līdzīga vaskaina puķīte, kuras sarkanie ziediņi šur tur pazib zalē) — pat Pavasaractiņa vēl nezied un … Bagira, vai Melnajai Panterai pieklājas tā gulēt uz muguras un ķepuroties ar kājām gaisā, it kā tā būtu meža kaķis?

—  Auv! — Bagira atsaucās, un likās, ka viņas domas kavējas pavisam pie kaut kā cita.

—   Es jautāju, vai Melnajai Panterai pieklājas tā plātīt muti, ņurdēt un kaukt, un vāļāties. Neaizmirsti, mēs, tu un es, esam Džungļu Pavēlnieki.

—   Tiešām tā. Dzirdu, Cilvēkbērns, — Bagira veikli apvēlās un nopurināja smiltis no saviem melnajiem, pinkainajiem sāniem. (Viņa patlaban meta spalvu.) — Protams, mēs esam Džungļu Pavēlnieki! Kurš gan ir tik stiprs kā Mauglis? Kurš ir tik gudrs?

Kaut kā savādi, gari stiepti izskanēja Bagiras vārdi, kas lika Mauglim pagriezties, lai pārliecinātos, vai Melnā Pantera viņu neizsmej, jo Džungļos mudžēt mudžēja vārdi, kurus izrunāja vienādi, bet kuru nozīme bija pavisam citāda.

—   Es teicu, ka mēs, bez šaubām, esam Džungļu Pavēlnieki, — Bagira atkārtoja. — Vai esmu kaut ko sliktu nodarījusi? Es nezināju, ka Cilvēkbērns vairs neguļ zemē. Vai tik viņš nedomā lidot?

Elkoņus pret ceļiem atspiedis, Mauglis sedeja un ataustošās dienas gaismā raudzījās ielejā. Kaut kur dziļi palejā, mežā, kāds putns aizsmakušā, smalkā balsī izmēģināja savas pavasara dziesmas pirmās skaņas. Tā bija tikai ēna no pilnskanīgās dziesmas, kas vēlāk līgos malu malās, tomēr Bagira tās sadzirdēja.

—   Es teicu, ka Jauno Valodu laiks tuvojas, — asti luncinādama, Bagira norūca.

—   Dzirdēju, — Mauglis atsaucās. — Bagira, kāpēc tu visa drebi? Saule tik silti silda.

—   Tas ir Ferao, sarkanais dzenis, — Bagira turpināja. — Viņš nav aizmirsis. Ari man laiks izmēģināt savu dziesmu. — Un viņa sāka pati pie sevis ņurdēt un klusi dūkt, reižu reizēm it kā neapmierināta ieklausīdamās.

—   Tuvumā nav neviena medījuma, — Mauglis laiski sacīja.

—   Mazais Brāli, vai tev a b a s ausis aizbāztas? Tas nemaz nav medību sauciens, tā mana dziesma, kuru es sagatavoju vajadzības reizei.

—   Biju piemirsis. Gan jau es zināšu, kad Jauno Valodu laiks būs klāt, jo tad tu un tāpat citi aizskriesiet un mani pametīsiet vienu pašu, — Mauglis gandrīz pikti piebilda.

—   Bet patiesi, Mazais Brāli, — Bagira iesāka, — mēs jau vienumēr ne

—   Es saku, ka jā, — dusmīgi savu rādītājpirkstu izstiepdams, Mauglis teica. — Jūs visi aizskrienat, bet man, Džungļu Pavēlniekam, jāklīst vienam. Kā pērn pat, kad es gatavojos savākt cukurniedres Cilvēku Cilts tīrumos. Es nosūtīju ziņnesi — es sūtīju tevi pašu! — pie Hatija ar pavēli, lai viņš tai pašā naktī atnāktu un ar savu snuķi pierautu man saldās niedres.

—   Viņš atnāca tikai divas naktis vēlāk, — mazliet apmulsusi, Bagira taisnojās, — un salasīja garos, saldos stiebrus, kurus tu tik ļoti iekāroji, daudz vairāk, nekā viens cilvēka mazulis visās lietus perioda naktīs spēj noēst. Tā nebija mana vaina, ka viņš aizkavējās.

—   Bet viņš neieradās tonakt, kad es viņu aicināju. Nē, viņš taurēdams un rēkdams skraidīja pa mēnesnīcas apmirdzētām ielejām. Viņa pēdas līdzinājās triju ziloņu pēdām, jo viņš neslāpsti-' jās starp kokiem. Viņš dejoja mēnesnīcā cilvēku būdu priekšā. Es viņu redzēju; un tomēr viņš negribēja nākt pie manis. Bet e s esmu Džungļu Pāvēlnieks!

—   Tas bija Jauno Valodu laiks, — Bagira vēl arvien ļoti pazemīgi skaidroja. — Mazais Brāli, varbūt toreiz, viņu aicinot, piemirsi atkārtot Gudrības Vārdus? Paklausies, kā Ferao vītero!

Mauglim dusmas likās pārgājušas. Viņš gulēja uz muguras, sakrustojis rokas zem galvas un aizvēris acis.

— Nezinu — un negribu arī zināt, — viņš samiegojies runāja. — Pagulēsimies, Bagira. Man tik smagi ap sirdi. Sataisi vietu, kur nolikt galvu.

Bagira nopūzdamās atkal nogulās un klausījās, kā Ferao visādi nopūlējās, pieskaņojot savu dziesmu pavasara Jauno Valodu laika garam, kā Džungļos mēdza teikt.

Indijas Džungļos gadalaiki pāriet viens otrā gandrīz bez kādām redzamām parmaiņam. Šķiet, it ka butu tikai divi gadalaiki — slapjais un sausais, bet, uzmanīgi vērojot, kas norisinās zem lietus gāzēm vai putekļu mākoņiem, jūs redzat, ka visi četri gadalaiki seko viens otram parastajā kārtībā. Visbrīnišķīgākais gadalaiks ir pavasaris, jo tā uzdevums nav pārklāt kailos laukus ar jaunu zelmeni un ziediem, bet gan pacelt un novākt maigās ziemas saudzētos, novītušos, puszaļos stādiņus un atkal reiz likt zemei sajusties jaunai un svaigai. Un pavasaris to izdara tik labi, ka nekur pasaulē tas nav tik skaists kā Džungļos.

Tad pienāk diena, kad viss liekas ka saguris, pat smaržas, kas sakrājušās smacīgajā gaisā, šķiet vecas un novadējušās. Neviens to nevar izskaidrot, to var vienīgi izjust. Tad pienāk cita diena, kad — kaut gan acīm redzamas pārmaiņas nekādas nav — visas smaržas kļūst svaigas, brīnišķīgas, kad visiem Džungļu iemītniekiem ūsas dreb līdz pat saknes galiņam un ziemas spalva izkrīt gariem, pinkainiem kumšķiem. Tad kādā jaukā dienā uzlīst silts lietutiņš, un koki, krūmi, bambusi, sūnas un sulīgie lapaugi atmostas un sāk tik strauji augt, ka to gandrīz var uztvert ar dzirdi, un šo šalkoņu dienu un nakti pavada dobja dūkšana. T ā s ir pavasara balsis — drebošas skaņas, kas nav ne bišu dūkšana, ne ūdens burbuļošana, ne vēja šalkoņa koku galotnēs, bet atsilušās, laimīgās pasaules balss.

Līdz šim Mauglis arvien bija jūsmojis par gadalaiku maiņu. Tas bija viņš, kas allaž ieraudzīja pirmo Pavasaractiņu dziļi biezajā zālē, saskatīja pirmos pavasara mākoņu vālus, kurus Džungļos ne ar ko nevar salīdzināt. Naktīs zvaigžņu mirdzumā viņa balss bija dzirdama drēgnajās un ziedu pilnajās ielejās; tur viņš piebiedrojās lielajam varžu korim vai kaitināja mazās pūces, kas gaišajās naktīs, ar kājām uz augšu kokos iekārušās, nemitīgi brēca. Tāpat kā visi Džungļu iemītnieki, arī Mauglis izvēlējās pavasari saviem klejojumiem, vienkārši sava prieka dēļ pavasarlgas valgmes piesātinātajā naktī noskriedams trīsdesmit, četrdesmit vai piecdesmit jūdzes laikā no vakarkrēslas līdz rīta zvaigznes uzlēkšanai, un atgriezās aizkusis un jautrs, apvij ies ar dīvainām puķēm. Sai mežonīgajā klaigāšanā pa Džungļiem viņa četri brāļi viņam nesekoja, bet devās līdz ar citiem vilkiem dziedāt pavasara dziesmas. Pavasarī visi Džungļu iemītnieki ir ļoti aizņemti, un Mauglis dzirdēja tos rūcam un spiedzam, un svilpojam katru savā balsī. Dzīvnieku balsis tad izskanēja savadak nekā citos gadalaikos, un tas ir viens no iemesliem, kādēļ pavasari sauc par Jauno Valodu laiku.

Bet tanī pavasarī, kā viņš Bagirai sacīja, viņu nomāca jauna, dīvaina sajūta. Jau pat no tā brīža, kad bambusa asni metās lāsainbrūni, viņš ar ilgošanos bija gaidījis to rītu, kad smaržas mainīsies. Bet, kad gaidītais rīts pienāca un Pāvs Mors, viss bronzas, zilā un zelta krāsā mirgodams, miglotos mežos skaļā balsī to pavēstīja un Mauglis pavēra muti, lai atsauktos, — vārdi viņam iesprūda kaklā un, sākot no kāju pirkstiem līdz pat matu galiņiem, viņu pārņēma savāda sajūta — dziļi sāpīga smeldze, tā ka viņš sevi pat rūpīgi aplūkoja, lai pārliecinātos, vai nav uzminis ērkšķim. Mors vēstīja jaunu smaržu sākšanos, citi putni atsaucās, un no Vaingungas klintīm atskanēja Bagiras aizsmakušais rēciens — kaut kas vidējs starp ērgļa klaigām un zirga zviedzienu. Saplaukušo koku galotnēs Bandartogi spiedza un lēkāja, un Mauglis stāvēja un vēlējās uzgavilēt līdz ar Moru, bet no krūtīm izlauzās klusa, smagas smeldzes mākta nopūta.

Viņš apskatījās visapkārt, bet neredzēja neko vairāk kā vien muļķīgos Bandarlogus kokos lēkājam un Moru, kas, savu asti visā krāšņumā izpletis, dejoja pa nogāzi.

—   Jaunu smaržu laiks sācies, — Mors kliedza. — Veiksmīgas medības, Mazais Brāli! Kāpēc neatsaucies?

—   Mazais Brāli, veiksmīgas medības! — svilpoja Vanags Cils, kop-ā ar savu mātīti lejup līgodams. Viņi abi tik cieši nolaidās Mauglim gar degunu, ka mazs, balts pūku pinkulītis nokrita zemē.

Sīks pavasara lietutiņš — tā sauktais ziloņu lietus — pārslīdēja pār pusjūdzi platu džungļu joslu, pamezdams aiz sevis mitras un noliekušās jaunās lapiņas un izgaisdams divos krāšņas varavīksnes lokos un vieglā pērkona ducināšanā. Acumirklī gaiss pieplūda ar pavasarīgām skaņām un atkal norima, un likās, it kā visi Džungļu iemītnieki reizē paceltu savas balsis, visi, izņemot Maugli.

—< Vienmēr esmu ēdis labu barību, — viņš pats pie sevis runāja, — un dzēris svaigu ūdeni. Un rīkle man nav ne karsta, ne arī savelkas, kā tas bija toreiz, kad es iekodu zilganraibajā saknē, par kuru bruņurupucis Oo izteicās kā par veselīgu barību. Bet man ir smagi, un es bez kāda iemesla izturējos ļoti netaisni pret Bagiru un citiem saviem Džungļu ciltsbrāļiem. Te man ir auksti, te karsti, te atkal ne auksti, ne karsti, bet vienīgi dusmas par to, ko nevaru saredzēt. U-ū! Laiks sākt skrējienu. Šonakt pāriešu kalnu grēdas. Jā, veikšu pavasara skrējienu uz ziemeļu purvāju un atpakaļ. Pārāk ilgi esmu ļoti viegli medījis. Manai četratai jānāk man līdz, jo nu tie nobarojušies kā baltie kāpuri.

Viņš sauca tos, bet neviens no četratas neatsaucās. Vilcēni atradās pārāk tālu, lai sadzirdētu saucienu, un kopā ar citiem Bara vilkiem dziedāja pavasara dziesmas — Mēneša un Sambura dziesmas, jo pavasarī Džungļu iemītniekiem nav liela starpība starp dienu un nakti. Viņš vēlreiz skarbi iekaucās, bet viņam kā izsmejot ar tniau atsaucās vienīgi mazais, raibais meža kaķis, kas kāpelēja pa zariem, putnu agrīnās ligzdas meklēdams. To dzirdot, viņš dusmās nodrebēja un satvēra jau savu dunci, bet tad augstprātīgi saslējās, kaut gan tuvumā nebija neviena, kas to redzētu, un paceltu galvu, nolaistām acīm devās pa nogāzi lejup. Bet neviens viņu neuzrunāja, jo visi bija pārāk aizņemti paši ar sevi.

— Jā, — Mauglis pats pie sevis teica, kaut gan sirds dziļumos zināja, ka tas tā nav. — Lai tik tuvojas Dekanas Rūsganie Suņi vai Sarkanā Puķe sāk dejot bambusa zaros, un visi Džungļi smilkstēdami steigsies pie Maugļa un teiks glaimas cik vien spēdami. Bet tagad, kad Pavasaractiņa iesārtusi, kad Mors atzīst par vajadzīgu kaut kādā pavasara dejā rādīt savas kailās kājas — Džungļi palikuši traki kā Tabakijs … Pie vērša, kas mani izpirka, vai es esmu Džungļu Pavēlnieks vai ne? Mierā! Ko jūs tur darāt?

Pāris jaunu vilcēnu tenterēja lejup pa taciņu, meklēdami klajāku vietu, kur izkauties. (Atcerieties, ka Džungļu Likums aizliedz kauties tādā vietā, kur Bars redz.) Viņu skausta spalvas bija saslējušās stāvus kā stieples, un skriedami viņi nepacietīgi ierējās mežonīgā tieksmē viens otram uzklupt. Mauglis aizlēca priekšā, sakampa aiz skausta katrā rokā pa vilcēnam, lai tos atsviestu atpakaļ, kā rotaļādamies vai Bara medībās bieži bija mēdzis darīt. Līdz širn Mauglis nekad nebija iejaucies pavasara cīņā. Abi vilcēni palēcās uz priekšu, pasita Maugli gar zemi un pat neiesmilkstēdamies cieši ieķērās viens otrā un sāka kūleņot.

Nepagūdams ne lāgā nokrist, Mauglis jau pietrūkās kājās. Zo bus atņirdzis, atvāztu dunci rokā, viņš šai acumirklī bija gatavs nogalināt abus vilcēnus vienīgi tādēļ, ka tie plēsās tādā reizē, kad viņš vēlējās, lai tie būtu mierīgi, kaut gan pēc Likuma kat ram vilkam pilnīgas tiesības izplūkties pēc sirds patikas. Pieliecies drebošām rokām viņš lēkāja ap tiem, gatavs dot pāris belzienu, tiklīdz pirmā plūkšanās kņada būs mitējusies. Bet gaidot spēks, likās, viņu atstāja, dunča asmens noslīga lejup, un viņš to iebāza makstī un sāka novērot abus cīkstoņus.

— Ēsmu kaut ko indīgu ieēdis, — viņš beidzot noteica". — Kopš es ar Sarkanās Puķes palīdzību izklīdināju trokšņaino sapulci, kopš Šir Hanu nogalināju, neviens no Bara nav varējis mani atgrūst. Bet tie ir tikai mazie mednieki, kuri medībās skrej pulkam nopakaļ. Spēks sāk mani atstāt, un es droši vien drīz miršu. Ak Maugli, kādēļ tu viņus nenogalini?

Cīņa turpinājās, kamēr viens vilks aizmuka, un Mauglis viens pats apsēdās uz nomīdītās, asiņainās zemes, aplūkodams te dunci, te savas kājas un rokas, bet svešādā, nekad neizjustā smeldze viņu apņēma kā ūdens koka bluķi.

Tovakar viņš jau agri pieveica medījumu, bet ēda ļoti maz, lai būtu vieglāka gaita pavasara skrējienā. Savu maltīti viņš ieturēja viens, jo visi Džungļu iemītnieki bija aizgājuši dziedāt savas dziesmas vai spēkoties. Bija īsta tā saucamā baltā nakts. Augi likās auguši jau kādu mēnesi, tik ļoti tie vienas dienas laikā bija pieņēmušies. Jau sula pilēja no zara, kuru Mauglis nolauza un kuram dienu iepriekš bija tikai dzeltenas lapiņas. Dziļi un mīksti sūnā iegrima Maugļa kāja, svaigā zālīte nedurstīja, un visas Džungļu balsis skanēja kā kokles zemākā, pilnskanīgā stīga, kurai pieskaras tikko uzausis mēness — pilnais Jauno Valodu mēness, kas bagātīgi lēja savu bālo gaismu pār klintīm un dīķiem, ieslīdēja starp koku stumbriem un staipekņaugiem mežu biezokņos un sijāja savu sudrabu pār miljoniem jauno lapiņu. Kaut skumju mākts, Mauglis tomēr jūsmīgi dziedāja pilnā balsī, uzsākot savu skrējienu. Tas vairāk līdzinājās lidojumam, jo viņš bija izvēlējies garo piekalni, kas pa pašu džungļu vidieni veda uz Ziemeļu Muklāju, kur līganā zeme apslāpēja viņa soļu dipoņu Cilvēkos uzaudzis cilvēks ne vienu reizi vien būtu paklupis, mānīgajā mēness gaismā skriedams pa šo ceļu, bet Maugļa ilgajos gados norūdītie muskuļi pārnesa viņu pāri visām briesmām kā spalviņu. Ja ceļā pagadījās satrupējis koka stumbrs vai apslēpts akmens, tādās reizēs, savu soļu ritmu nemainīdams, viņš prata izvairīties no tiem bez kādas lielas piepūles un prātošanas. Ja apnika skriet, viņš kā pērtiķis ieķērās tuvākajos vīteņaugos un, likās, drīzāk uzpeldēja, ne uztrausās pa sīkiem zariem kokā, un turpināja savu ceļu pa koku galotnēm, kamēr viņam neiešāvās kaut kas cits prātā. Tad viņš ar slaidu lēcienu nolaidās atkal zemē. Ceļā viņam pagadījās no visām pusēm drēgnu klinšu ieslēgtas klusas, siltas aizas, kur gaiss bija tā piesātināts ar plaukstošo nakts ziedu un vīteņaugu pumpuru smaržām, ka grūti bija pat elpot; tumšas alejas, kur mēness stari ieslīdēja tikpat pareizām, noteiktām joslām kā marmora greznojumi baznīcu sānejās; meža biezokņi, kur jaunaudzes, paceldamās vietām krūšu augstumā, miklām rokām apskāva viņa augumu; klinšu nobirām vaiņagotas kalnu virsotnes, kur viņš lēkāja no akmens uz akmeni pār izbiedēto mazo lapsu alām. Viņa aso dzirdi sasniedza tāla, klusa meža kuiļa ilkņu čirkstoņa, kad viņš tos asināja pret koka stumbru, un mazliet vēlāk viņš uzskrēja virsū pašam milzu zvēram, kas ugunīgi kvēlošām acīm un putām uz lūpām plosīja sarkano koka mizu. Dažreiz, izdzirdot ragu krakšķēšanu, šņākšanu, rūkšanu un grūstīšanos, viņš nogriezās sāņus un aizjoņoja garām diviem asinīm noplūdušiem, saniknotiem samburiem, kuri cīnījās noliektām galvām, grīļodamies un notašķījušies ar asinīm, kas mēnesnīcā šķita melnas. Vietām šalcošu braslu tuvumā viņš dzirdēja krokodilu Džakalu kā vērsi maurojam, dažviet iztraucēja saritinājušos čūsku pūzni, un, pirms tās paguva viņam iedzelt, viņš jau bija gabalā, pār spīguļojošiem oļiem no jauna nozuzdams dziļi Džungļos.

Tā viņš, brīžiem klaigādams, brīžiem dziedādams, skrēja arvien tālāk un jutās tonakt vislaimīgākā būtne visos Džungļos, līdz puķu smarža viņam atgādināja, ka tuvojas jau muklājam, kas atradās tālu no viņa medību apgabala.

Arī šeit cilvēku audzināts cilvēks jau pēc trešā soļa ar visu galvu būtu iegrimis staignājā, bet Maugļa kājām bija acis, un tās viņam palīdzēja pārklāt no cinīša uz cinīti, no viena slidena čokura uz otru, neprasot to acu palīdzību, kas atradās pierē. Tā viņš aizlaipoja līdz muklāja vidum, pa ceļam izbaidīdams meža pīļu barus, un apsēdās uz sūnām apauguša, tumša, ūdenī iegrimuša koka stumbra. Muklājā visapkārt Mauglim valdīja vislielākā modrība, jo pavasaros putniem viegls miegs, un augu nakti tie bariem vien laidelējās no vienas vietas uz otru. Bet Maugli neviens neievēroja. Viņš sēdēja garās niedrēs, dudināja savas bezvārdu dziesmas un aplūkoja cieto, brūno kāju apakšas, vai nav iedūries kāds ērkšķis, kas jāizvelk. Šķita, visas smagās skumjas bija palikušas viņa Džungļos, un viņš taisījās jau uzsākt kādu dziesmu, kad pēkšņi viņu pārņēma atkal skumju smeldze desmitreiz spēcīgāk nekā pirmāk. Un kā par nelaimi arī mēness rietēja.

Šoreiz Mauglis satrūkās.

—   Arī šeit tās mani neatstāj, — viņš pusbalsī murmināja.

—  Tās rnan ir sekojušas. — Un viņš atskatījās pār plecu, lai pārliecinātos, vai tik tās nestāv viņam aiz muguras. — Nē, te nav neviena.

Nakts skaņas neapklusa arī muklājā, bet ne putns, ne zvērs viņu neuzrunāja, un skumjā sajūta viņu atkal par jaunu sāka mākt.

—   Esrnu kaut ko indīgu ieēdis, — viņš uztrauktā balsī sacīja.

—  Var jau būt, ka aiz neuzmanības kaut ko tādu esmu ierijis, un nu spēks sāk mani atstāt. Es baidījos — un tomēr tas nebiju e s, kas baidījās, redzēdams divus vilkus plūcamies, — Mauglis baidījās. Akela vai pat Fao būtu tos nomierinājis, bet Mauglis baidījās. Tā ir droša zīme, ka esmu ko indīgu ieēdis … Bet kāda gan tiem tur, Džungļos, daļa gar to? Viņi dzied, kauc, plēšas un bariem vien skraida mēnesnīcā, bet es — Hai mai! — bet mani nobeigs muklājā inde, ko esmu ieēdis.

Un viņam kļuva sevis tik žēl, ka viņš sāka tīri vai raudāt.

—  Tikai vēlāk, — viņš turpināja, — viņi mani atradīs melnā ūdenī guļam. Nē, iešu atpakaļ uz saviem Džungļiem un nomiršu uz Padomes Klints, un Bagira, kuru es mīlu, kad tā neklaigā ielejās, Bagira varbūt īsu brīdi pasargās to, kas no manis vēl būs atlicis, lai Cils ar mani neapietos tāpat kā ar Akelu.

Liela, karsta asara nokrita viņam uz ceļiem, un savā nelaimē viņš jutās laimīgs par to, ka ir tik nelaimīgs. Bet diezin vai jūs spēsiet saprast šādu ačgārnu laimes sajūtu.

—   Kā Vanags Cils apgājās ar Akelu tonakt, — viņš atkārtoja, — kad es paglābu Baru no Rūsganajiem Suņiem!

Brīdi viņš sēdēja klusi un domāja par.Vientuļā Vilka pēdējiem vārdiem, kurus jūs droši vien vēl atceraties.

—   Pirms miršanas Akela man sarunāja daudz muļķību, jo m:rstot jau mūs vienmēr pārņem savāda sajūta. Viņš teica … Bet es tomēr esmu no Džungļiem!

Kauju Vaingungas krastos atceroties, viņš tiktāl aizmirsās, ka pēdējos vārdus izkliedza skaļā balsī, tā ka pat kāda savvaļas bife]u govs tuvējās niedrēs pietrūkās un nosprauslojās: — Cilvēks!

—   Uh! — savvaļas bifelis Misa atsaucās (Mauglis dzirdēja, kā tas savā guļvietā sagrozījās). — Tas nav cilvēks. Tas ir bezspalvainais vilks no Sioni Bara. Šādās naktīs jau viņš dauzās apkārt pa malu malām.

—   Uh! — govs sacīja un, galvu noliekusi, sāka plūkt niedres. — Es domāju, ka tas ir cilvēks.

—   Es saku, ka nav. Ak Maugli, vai nedraud kādas briesmas? — iemāvās Misa.

—   Ak Maugli, vai nedraud kādas briesmas? — zēns mēdīdams atsaucās. — Vienīgās rūpes Misām: vai nedraud briesmas? Bet vai jums rūp Mauglis, kurš augām naktīm klīst Džungļos pa malu malām, jūs sargādams?

—   Cik skaļi viņš kliedz, — govs teica.

—   Tā jau mēdz kliegt tie, — Misa nievājoši atbildēja, — kuri zāli noplūkt gan prot, bet sagremot nesajēdz.

—   Par daudz niecīgāku apvainojumu pagājušajā ziemā es Misu uzcēlu no viņa guļvietas un izjādelēju pa muklāju, vadādams to niedres pavadā, — Mauglis pie sevis nopūtās.

Viņš pastiepa roku, lai nolauztu kādu spurainu niedri, bet nopūzdamies atrāva roku atpakaļ. Misa mierīgi gremoja savu gre mokli, un tur, kur ganījās govs, garā zāle knikšķēja vien.

—   Es negribu šeit nomirt, — zēns dusmīgi sacīja. — Tad jau Misa, kuram ar Džakalu un meža cūku vienas asinis, mani izsmies. Iešu pāri muklājam, tad redzēs, kas notiks. Nekad es vēl neesmu piedzīvojis tādu pavasara skrējienu, kad ir gan auksti, gan karsti. Celies, Maugli!

Viņš nespēja pārvarēt kārdinājumu piezagties caur niedrēm Misām un pakutināt viņu ar dunča galu. Lielais, notašķījies bifelis kā bumba izsprāga no dubļu peļķes, bet Mauglis smējās, vēderu turēdams.

—   Tagad nu varēsi stāstīt, kā Sioni Bara bezspalvainais vilks tevi kādreiz ganījis, — viņš ņirgājās.

—   Vilks! Tu? — dubļos mīņādamies, vērsis šņāca. — Visi Džungļi zina, ka tu esi bijis mājlopu gans — tāds pats knēvelis kā tie, kas tur viņpus tīrumiem klaigā. T u sakies esam no Džungļiem! Vai kārtīgs mednieks līstu kā čūska starp dēlēm, lai muļķīga joka dēļ apkaunotu mani manas govs priekšā? Nāc tik uz cietzemes, tad es tev — es… — Dusmās Misām mute putoja, jo viņš bija viens no visnesaticīgākajiem radījumiem Džungļos.

Mauglis vēroja, kā Misa šņākāja un sprauslāja, nemainot acu izteiksmi. Kad dubļu šļakstoņas troksnis bija tiktāl noklusis, ka Mauglis varēja sadzirdēt pats savu balsi, viņš teica:

—  Misa, kādi cilvēki dzīvo te muklāja tuvumā? Šī Džungļu daļa man sveša.

—   Tad dodies uz ziemeļiem, — saniknotais vērsis mauroja, jo Mauglis bija viņam krietni vien iedūris. — Tādus jokus dzen vienīgi kaili govju gani. Ej uz ciematu, kas purvmalā, un izstāsti tiem visu.

—   Cilvēkiem nepatīk džungļu stāsti, un es domāju, Misa, ka viena skramba vairāk vai mazāk tavā ādā nevar būt par iemeslu garām pārrunām. Bet es iešu un apskatīšu ciematu. Jā, es iešu. Esi nu mierīgs! Ne jau katru nakti Džungļu Pavēlnieks ierodas tevi paganīt.

Mauglis sāka laipot pār dumbrāja līkšņām pārliecībā, ka Misa nekādā gadījumā neuzdrošināsies viņam dzīties pakaļ, un, smiedamies par vērša niknumu, veikli devās uz priekšu.

—   Spēks mani nav vēl galīgi pametis, — viņš sacīja. — Varbūt inde vēl nav nokļuvusi līdz kauliem. Cik zemu viena zvaigzne spīguļo! — Aizklādams acis ar abām rokām, viņš to pa plaukstu starpu cieši novēroja. — Pie vērša, kas mani izpirka, tā ir Sarkanā Puķe — Puķe, kurai līdzās gulēju jau pirms tam, kad nokļuvu Sioni Barā! Un, kad nu atkal reiz es to esmu ieraudzījis, tad beigšu savu pavasara skrējienu.

Muklājs nobeidzās plašā līdzenumā, kurā mirgoja uguntiņa. Jau sen Mauglim nebija bijusi darīšana ar cilvēkiem, bet šonakt uguntiņas mirdzums viņu vilināt vilināja uz priekšu, it kā tur atrastos kāds medījums.

—   Paraudzīšu, vai cilvēki kļuvuši citādi, — viņš sacīja.

Piemirsis, ka vairs neatrodas pats savos Džungļos, kur varēja darīt, kas patīk, viņš bezrūpīgi soļoja pa rasoto zāli, līdz nonāca pie apgaismotās būdas. Ciematam tuvojoties, trīs vai četri suņi sāka nikni riet.

—   Ho! — pēc tam kad, dobji kā vilks ierūkdamies, šuneļus bija apklusinājis, Mauglis, klusi nosēzdamies, teica. — Kas būs, būs. Maugli, ko tu gan meklē cilvēku Mitekļos?

Kā kaut ko atcerēdamies, viņš paberzēja ar roku muti tai vietā, kur kādreiz daudz gadus atpakaļ bija atsities cilvēka rokas sviests akmens, kad cilvēki viņu padzina no sava vidus.

Būdas durvis atvērās, un tajās parādījās sieviete un vērīgi raudzījās tumsā. Būdā bērns sāka raudāt, un sieviete pār plecu viņam uzsauca:

—   Guli mierīgs! Tas bija tikai šakālis, kas suņus iztraucēja. Drīz ausīs rīts.

Zālē sēdēdams, Mauglis sāka drebēt kā drudzī. Sī balss bija viņam labi pazīstama, bet, lai pārliecinātos, viņš, pats pie sevis brīnīdamies, ka cilvēku valodu nav piemirsis, iesaucās:

—   Mesua! Ak Mesua!

—   Kas sauc? — sieviete drebošā balsī jautāja.

—   Vai tu jau piemirsi? — Mauglis teica un juta, ka runājot viņam kakls kļūst sauss.

—   Ja tas esi t u, tad saki, — kādā vārdā es tevi nosaucu? Saki! — Viņa bija pievērusi durvis un piespiedusi roku pie krūtīm.

—   Natu! Ohē Natu! — Mauglis atsaucās, jo, kā zināt, Mesua viņu bija tā nosaukusi, kad viņš pirmoreiz bija ieradies pie cilvēkiem.

—   Nāc šurp, mans dēls, — viņa aicināja, un Mauglis iznāca gaismā un raudzījās Mesuā, sievietē, kura bija bijusi pret viņu tik laba un kuras dzīvību daudzus gadus atpakaļ viņš bija izglābis. Viņa bija vecāka kļuvusi un nosirmojusi, bet acis un balss nebija mainījušās. Kā daždien sieviete, viņa cerēja Maugli ieraudzīt tādu, kādu to pēdējo reizi bija redzējusi, un tādēļ viņas skatiens apmulsumā šaudījās no krūtīm uz galvu, kura sniedzās līdz pat durvju palodai.

—    Mans dēls, — viņa stostījās un noslīga pie jaunekļa kājām, — bet tas vairs nav mans dēls. Tas ir mežu dievs! Ahail

Tādu, kāds viņš tur sārtajā lampas gaismā stāvēja — spēcīgs, slaiks un skaists, gariem, melniem matiem, kas nokārās pār pleciem, dunci ap kaklu un baltu jasmīnu vaiņagu galvā, — to viegli varēja noturēt par džungļu teikās daudzinātu mežu dievu. Samiegojies bērns savā gultiņā pietrūkās kājās un šausmīgās izbailēs sāka skaļi brēkt. Mesua pagriezās, lai bērnu nomierinātu, bet Mauglis vēl arvien stāvēja un aplūkoja ūdens krūzes, vārāmos podus, graudu tīnes un citas cilvēku darinātās lietas, kuras viņš vēl ļoti labi atcerējās.

—    Vai tu kaut ko ēdīsi vai dzersi? — Mesua murmināja. — Šeit viss ir tavā rīcībā. Mēs tev par savu dzīvību esam parādā. Bet vai tik tu esi vien tas pats, kuru es saucu par Natu, vai patiesi kāds mežu dieviņš?

—     Es esmu Natu, — Mauglis atbildēja. — Esmu ļoti tālu prom no savas pastāvīgas dzīves vietas. Es ieraudzīju uguntiņu un atnācu. Es nezināju, ka tu šeit mājo.

—   Kad toreiz nonācām Kanhivarā, — Mesua bailīgi iesāka, — angļi bija gatavi mūs aizsargāt no tiem ciemata ļaudīm, kam bija iekārojies mūs sadedzināt. Vai atceries?

—   Patiesi, neesmu to aizmirsis.

—   Kad angļu Likums stājās spēkā, mēs devāmies atpakaļ uz šo ļauno cilvēku ciematu, bet no tā vairs nebija ne vēsts.

"— Arī to es atceros, — Mauglis teica, un viņa nāsis nodrebēja.

—  Tādēļ mans vīrs salīga par laukstrādnieku, un, tā kā viņš patiesi bija spēcīgs vīrietis, tad beidzot mēs še ieguvām mazu zemes stūrīti. Šis ciemats gan nav tik turīgs kā agrākais, bet daudz jau mums nevajag — mums diviem.

—   Kur tad ir viņš — tas cilvēks, kas tonakt pārbijies rakņājās zemē?

—   Pirms gada viņš nomira.

—   Un tas? — Mauglis rādīja uz bērnu.

—   Tas ir mans dēls, kas piedzima divi gadi atpakaļ. Ja tu esi kāda dievība, tad piešķir viņam Džungļu labvēlību, lai viņš būtu pasargāts no tavas cilts, kā mēs tikām pasargāti tanī naktī.

Viņa pacēla bērriu, kurš, bailes piemirsis, sniedzās pēc dunča, kas karājās Mauglim kaklā, gribēdams ar to parotaļāties, bet Mauglis ļoti uzmanīgi atstūma mazos pirkstiņus.

—   Un, ja tu esi Natu, kuru tīģeris aiznesa, — Mesua šņukstēdama turpināja, — tad viņš ir tavs jaunākais brālis. Dod: viņam vecākā brāļa svētību.

—   Hai mail Ko es zinu no tā, ko sauc par svētību? Es neesmu ne dievs, ne viņa brālis, bet — ak māt, māt, cik man smaga sirds.

Viņš nodrebēja un nolika bērnu zemē.

—   Kā nu ne, — Mesua sacīja, rosīdamās ap vārāmiem podiem. — Tas tāpēc, ka nakts laikā skraida pa muklājiem. Bez šaubām, drudzis tevī iezīdies līdz pat kaulu smadzenēm. — Mauglis mazliet pasmīnēja par iedomu, ka Džungļos viņam kaut kas varētu kaitēt. — Es iekuršu uguni, tad varēsi sadzerties siltu pienu. Ņem nost jasmīnu vītni, — par daudz stipra smarža tik šaurā telpā.

Kaut ko murminādams, Mauglis apsēdās un paslēpa seju rokās. Viņu pārņēma tāda sajūta, it kā viņš patiesi būtu ar kaut ko saindējies, jo galva reiba un bija mazliet nelabi. Viņš dzēra silto pienu gariem malkiem, bet Mesua reizreizēm noglāstīja viņa plecu un vēl arvien nevarēja saprast, vai patiesi šis ir tas pats viņas dēls Natu vai kāda brīnišķa būtne no Džungļiem. Tomēr viņa bija laimīga, ka viņš dzīvs, dzīva miesa un asinis.

—   Dēls, vai kāds tev ir teicis, ka tu esi skaistākais cilvēks pasaulē?,— viņa beidzot vaicāja, un viņas acīs atmirdzēja lepnums.

—   Ko? — Mauglis teica, jo patiesi nekad neko tamlīdzīgu nebija dzirdējis. Mesua klusi un laimīgi pasmējās. Viens skatiens viņa sejā tai visu izteica.

—   Tātad es esmu pirmā? Tas pareizi, kaut gan reti gadās, ka mātei jāteic savam dēlam šī jaukā patiesība. Tu esi ļoti skaists. Es nekad neesmu tāda vīrieša redzējusi.

Mauglis pagrieza galvu un mēģināja pār plecu atskatīties, bet Mesua atkal sāka tik gardi smieties, ka Mauglis, pats nesaprazdams par ko, smējās līdz ar viņu, un mazais puisēns tekalēja no viena pie otra un arī smējās.

—   Nē, tu nedrīksti savu brāli izsmiet, — zēnu pie krūtīm piespiezdama, Mesua iesaucās. — Ja tu būsi pustik skaists, mēs tevi saprecināsim ar ķēniņa jaunāko meitu, un tad tu jāsi uz lieliem ziloņiem.

No visa, ko viņa runāja, Mauglis saprata gandrīz tikai vienu no viņas trim izteiktiem vārdiem. Pēc četrdesmit jūdžu garā skrējiena siltais piens darīja labu iespaidu uz viņu. Viņš saritinājās un acumirklī aizmiga, bet Mesua atglauda viņam no pieres matus, apsedza viņu un bija laimīga. Pēc Džungļu paraduma Mauglis nogulēja atlikušo nakts daļu un arī visu nākošo dienu, jo viņa mūžam modrā nojauta teica, ka šeit nav ne no kā jābaidās. Beidzot viņš tik sparīgi pietrūkās, ka būda nodrebēja, jo, sajuzdams segu uz sejas, viņš domāja, ka iekļuvis slazdā. Un tur nu viņš stāvēja, dunci satvēris, un miegainu skatienu raudzījās apkārt, gatavs uzsākt cīņu.

Mesua iesmējās un nolika viņam priekšā vakariņas. Vakariņās bija tikai daži cieti uz dūmainas uguns cepti plācenīši, nedaudz rīsu un gabals ieskābēta tamarinda, ar to pilnīgi pietika līdz tam laikam, kad viņš devās parastās vakara medībās. Rasotā dumbrāja smaržas viesa viņā izsalkumu un nemieru. Viņš gribēja pabeigt savu pavasara skrējienu, bet bērns ar varu spiedās viņam klēpī, un Mesua gribēja sasukāt viņa zilganmelnos matus. Tos sukādama, Mesua dziedāja naivas bērnu dziesmiņas, gan nosaukdama Maugli par savu dēlu, gan lūgdama viņu patapināt daļu no sava džungļu spēka arī viņas bērnam. Būdas durvis bija

aiztaisītas, bet Mauglis izdzirda viņam labi pazīstamo troksni un redzēja, kā Mesuas mute šausmīgās bailēs pavērās, kad pa durvju apakšu būdā paspraucās liela, pelēka ķetna un Pelēkais Brālis ārpusē šņaukāja un žēli un bailīgi smilkstēja.

—   Projām un uzgaidi! Kad aicināju, tad jūs neviens nenācāt, — pat galvu nepagriezdams, Mauglis džungļu valodā pavēlēja, un lielā, pelēkā ķetna nozuda.

—   Neved — neved sev līdz savus — savus kalpus, — Mesua lūdzās. — Es — mēs vienmēr esam dzīvojuši sadraudzībā ar Džungļiem.

—  Tā jau ir sadraudzība, — Mauglis pieceldamies sacīja. — Atceries vien to nakti, kad jūs atradāties ceļā uz Kanhivaru. Tad tev visapkārt mudžēt mudžēja simtiem tādas cilts locekļu. Bet tagad es redzu, ka pat pavasarī Džungļu iemītnieki ne vienmēr aizmirstas. Māt, es eju.

Mesua pazemīgi atkāpās, domādama, ka viņš patiesi kāds meža dievs, bet, kad Maugļa roka satvēra durvju rokturi, Mesua mātes jūtu pārpilnībā atkal un atkal apskāva Maugļa kaklu.

—   Nāc atpakaļ! — viņa čukstēja. — Esi vai neesi mans dēls, bet nāc atpakaļ, jo es tevi mīlu un, redzi, arī viņš skumst.

Bērns tiešām raudāja, jo cilvēks ar spožo dunci taisījās iet projām.

—   Nāc atkal atpakaļ, — Mesua atkārtoja. — Nakts vai diena, šīs durvis tev vienmēr būs vaļā.

Mauglim rīklē kaut kas saspriedās, un atbildot viņam likās, it kā kāds vārdus ar varu vilktu no mutes ārā.

—   Protams, nākšu, — viņš piebilda.

—   Bet tagad, — atstumdams vilka galvu, kurš luncinājās turpat padurvē, Mauglis sacīja, — man tev, Pelēkais Brāli, kas sakāms. Kādēļ jūs visi četri nenācāt, kad es jūs tik sen atpakaļ aicināju?

—   Sen? Bet tas taču bija tikai pagājušajā naktī. Es — mēs — Džungļos dziedājām jaunās dziesmas, jo šis ir Jauno Valodu laiks. Vai atceries?

—   Tiesa, tiesa.

— Un, tiklīdz dziesmas bija nodziedātas, — Pelēkais Brālis nopietni turpināja, — es sekoju tev pa pēdām. Es aizbēgu no visiem un džinos tev pakaļ, cik jaudas. Ak Mazais Brāli, ko tu esi darījis, — tu esi ēdis un gulējis kopā ar cilvēkiem?

—   Būtu jūs ieradušies, kad es jūs saucu, tad tas nekad nebūtu noticis, — Mauglis sacīja un sāka ātrāk skriet.

—   Bet kas nu būs? — Pelēkais Brālis jautāja.

Mauglis grasījās jau atbildēt, kad uz ciemata taciņas parādījās meitene baltā tērpā. Acumirklī Pelēkais Brālis nozuda, bet Mauglis klusi ieslīdēja labības laukā. Tai brīdī, kad valganie, zaļie labības stiebri aizsedza viņa vaigu, kad viņš kā gars nozuda, viņš būtu varējis meitenei ar roku pieskarties. Domādama, ka redz spoku, meitene iekliedzās un pēc tam dziji nopūtās. Mauglis ar rokām pašķīra labības stiebrus un noskatījās viņai pakaļ, kamēr tā nozuda viņa skatienam.

—   Kas nu būs, to es nezinu, — viņš savukārt nopūzdamies atbildēja. — Kādēļ nenācāt, kad es jūs saucu?

—   Mēs tev sekojām, mēs sekojām tev, — Pelēkais Brālis murmināja, Maugļa papēžus laizīdams. — Mēs vienmēr tev sekojam, izņemot vienīgi Jauno Valodu laiku.

—   Vai jūs sekotu man līdzi pie cilvēkiem? — Mauglis čukstēja.

—   Vai es tev nesekoju arī tonakt, kad mūsu vecais Bars tevi padzina? Kas pamodināja tevi, kad gulēji labības laukā?

—   Jā, bet vēlāk?

—   Vai es tev šonakt nesekoju?

—  Jā gan, bet atkal un atkal, vai atkal tas tā var notikt, Pelēkais Brāli?

Pelēkais Brālis klusēja. Pēc brītiņa viņš pats pie sevis norūca:

—   Melnajai Panterai taisnība.

—   Ko viņa teica?

—   Cilvēks beidzot tomēr aizejot pie Cilvēka. Mūsu māte Rakša teica

—   Tāpat sacīja arī Akela Rūsgano Suņu naktī, — Mauglis murmināja.

—   Un tāpat teica arī Kaa, kura par mums visiem gudrāka.

—   Un ko tu teiksi, Pelēkais Brāli?

—   Jau reizi viņi tevi lamādami padzina. Tavu muti viņi akrmeņiem pāršķēla. Viņi sūtīja Baldeo, lai tevi nogalina. Viņi tikko neiemeta tevi Sarkanajā Puķē. Tu, nevis es, teici, ka viņi esot ļauni un neprātīgi. Tu, nevis es, — es eju vienmēr kopā ar savējiem, — uzlaidi viņiem Džungļus. Tu, nevis es, sadzejoji pret viņiem daudz ļaunāku dziesmu nekā pret Rūsganajiem Suņiem.

—   Es vaicāju tev, — ko tu teiksi?

Tā viņi skriedami runājās. Kādu laiciņu Pelēkais Brālis skrēja klusēdams un tad starp lēcieniem sacīja:

—   Cilvēka mazulis, Džungļu Pavēlnieks, Rakšas dēls — mans migas brālis — kaut gan pavasaros mazliet aizmirstos, bet tavas pēdas ir manas pēdas, tava miga — mana miga, tavs medījums — mans medījums un tava nāves cīņa — mana nāves cīņa. Es runāju arī to triju vārdā. Bet ko tu Džungļiem teiksi?

—  Jauka doma. Ja redzi medījumu, nav jākavējas ar uzbrukumu. Ej un aicini visus uz Padomes Klinti, tad es teikšu viņiem, ko domāju. Bet viņi varbūt nenāks — Jauno Valodu laikā viņi mani varbūt aizmirsuši.

—   Vai tu nekad neko neaizmirsti? — laizdamies pilnos auļos lejup, Pelēkais Brālis pār plecu nošņāca, kamēr Mauglis, domās nogrimis, tam sekoja.

Citā gadalaikā Pelēkā Brāļa vēsts būtu sapulcinājusi visus Džungļu iemītniekus saboztiem skaustiem, bet tagad viņi bija aizņemti ar medībām, plūkšanos un jauno dziesmu dziedāšanu. Pelēkais Brālis skrēja no viena pie otra un sauca:

—   Džungļu Pavēlnieks aiziet atpakaļ pie cilvēkiem. Pulcējieties uz Padomes Klints!

Bet laimīgā, sajūsmotā tauta viņam atbildēja vienīgi:

Gan vasaras tveicē atnāks atpakaļ. Lietus.viņu iedzīs atpakaļ vecajā migā. Nāc dziedi kopā ar mums, Pelēkais Brāli!

—   Bet Džungļu Pavēlnieks aiziet atpakaļ pie cilvēkiem, — Pelēkais Brālis atkārtoja.

—   Eee-Jova? Vai Jauno Valodu laiks tādēļ sliktāks? — viņi atbildēja.

Un tā nu, kad Mauglis, smagu domu mākts, pa labi pazīstamo taku nonāca tai vietā, kur viņu kādreiz stādīja priekšā Baram, viņš tur atrada vienīgi četratu, Balu, kurš no liela vecuma bija jau gandrīz akls, un smago, aukstasinīgo Kaa, kas bija apvijusies ap to vietu, kur kādreiz sēdēja Akela.

—   Tātad tavs ceļš šeit izbeidzas, Cilvēciņ? — Kaa sacīja, kad Mauglis noslīga zemē un paslēpa seju rokās. — Izkliedz savu saucienu: «Mums visiem vienas asinis, tev un man — Cilvēkam un Čūskai.»

—   Kādēļ mani nesaplosīja Rūsganie Suņi? — viņš stenēja. — Spēks mani atstājis, bet inde nav vainīga. Dienu un nakti es dzirdu, it kā kāds man sekotu pa pēdām. Kad paskatos atpakaļ, tad liekas, it kā kāds tai pašā acumirklī no manis paslēptos. Es eju un meklēju aiz kokiem, bet viņa tur nav. Es saucu — neviens neatsaucas, bet ir tā, it kā kāds klausītos un neatbildētu. Es apgulstos, bet atpūsties nevaru. Es uzsāku pavasara skrējienu, bet neesmu nomierinājies. Es peldos, bet nevaru atvēsināties. Nogalinot man paliek slikta dūša, bet cīnīties nenogalinot nav nekāda prieka. Sarkanā Puķe ir manā miesā, un mani kauli ir kā ūdens — un — es pats nezinu, ko zinu.

—   Ko līdz tā runāt? — Balu lēni sacīja, pagriezdams galvu uz to pusi, kur Mauglis sēdēja. — Akela pie upes teica, ka Mauglis pats aizdzīs Maugli pie, cilvēkiem. Es arī to pašu sacīju. Bet kas tad tagad vairs Balu uzklausa? Bagira, kur šonakt Bagira atrodas? Arī viņa to zina. Tāds ir Likums.

—   Kad mēs Vēsajos Mājokļos, Cilvēciņ, sastapāmies, jau tad es to paredzēju, — Kaa teica, mazliet savus varenos gredzenus pagrozīdama. — Beidzot Cilvēks iet pie Cilvēka, kaut gan Džungļi viņu nepadzen.

Cetrata saskatījās un apmulsuši, bet pazemīgi uzlūkoja Maugli.

—   Tātad Džungļi mani nepadzen? — Mauglis stomījās.

Pelēkais Brālis un trīs vilki mežonīgi ierēcās un uzsāka:

—   Kamēr mēs dzīvosim, neviens lai neuzdrošinās… — Bet Balu viņus apsauca.

—   Es tev mācīju Likumu, tādēļ man pienākas vārds, — viņš teica. — Un, kaut gan es vairs pat klints savā priekšā krietni nesaredzu, tomēr redzu tālu. Mazais Vardulēn, ej savu ceļu, taisi sev midzeni pats savējo, savas cilts, savu ļaužu vidū, bet, ja kādreiz ievajagas asa naga vai zoba, vai acs, ja kādreiz kāda steidzama vēsts naktī jānones, tad atceries, Džungļu Pavēlniek, ka Džungļi tavā rīcībā, -itikai paaicini.

—   Arī Vidējie Džungļi tavi, — Kaa sacīja. — Es nerunāju par kaut kādiem nieka ļautiņiem.

—   Hai mai! Mani brāļi, — Mauglis teica un šņukstēdams pacēla rokas. — Es nezinu, ko zinu, es negribu iet, bet kājas pašas mani nes projām. Kā lai pametu šīs naktis?

—    Klausies, Mazais Brāli, — Balu atkārtoja. — Tur nav nekā ko kaunēties. Kad medus izēsts, mēs pametam tukšo stropu.

—   Reiz nomestā ādā vairs neielīdīsi, — Kaa piebilda. — Tas ir Likums.

—   Paklausies, mans visumīļais, — Balu sacīja. — Ne vārds, ne griba tevi nevar atturēt. Galvu augšā! Kam ir tiesības saukt pie atbildības Džungļu Pavēlnieku? Es redzēju šeit tevi rotaļājamies ar baltiem oļiem, kad biji vēl mazs vardulēns, un Bagira, kura tevi izpirka ar tikko kā nogalināto jauno vērsi, arī tevi redzēja. No tās apskates laikiem vienīgi mēs divi esam vēl dzīvi, jo tava audžumāte Rakša un tāpat tavs audžutēvs sen miruši; arī vecie tā laika vilki visi savas mūža gaitas beiguši; tu zini, kur Šir Hans aizgāja, un tāpat to, ka Akela nobeidzās cīņā ar doļiem, kuriem par upuri kristu Sioni Bara jaunā paaudze, ja tava gudrība un spēks nebūtu viņiem palīdzējuši. Palikuši tikai viņu kauli. Tagad tu vairs neesi cilvēka mazulis, kam jālūdz atļauja no Sioni Bara, bet Džungļu Pavēlnieks, kas nodomājis iet pa citu ceļu. Kas Cilvēkam var likt šķēršļus ceļā?

—   Bet Bagira un vērsis, kas mani izpirka, — Mauglis runāja.

—  Es negribētu-

Viņa vārdus pārtrauca rūkšana un zaru brakšķēšana palejā, meža biezoknī, un drīz vien no turienes iznāca Bagira, viegla, spēcīga un briesmīga kā vienmēr.

—  Tādēļ, — viņa sacīja, pastiepdama asiņojošo labo ķetnu, — tādēļ jau es nenācu. Tās bija sīvas medības, bet tagad viņš guļ tur krūmos beigts — otra gada vērsis — vērsis, kas tevi atbrīvo, Mazais Brāli. Tagad visi rēķini nokārtoti. Turklāt es pievienojos tam, ko Balu teica. — Viņa nolaizīja Maugļa kājas.

—   Atceries: Bagira tevi mīlēja! — viņa iesaucās un aizmetās projām. Kalna pakājē viņa vēlreiz gari un skaļi iesaucās: — Veiksmīgas medības jaunajās gaitās tev, Džungļu Pavēlniek! Atceries: Bagira tevi mīlēja.

—  Vai dzirdēji? — Balu vaicāja. —Tur nav nekā ko piebilst. Ej, bet pirms vēlreiz pienāc pie manis. Ak gudrais, mazais Vardulēn, pienāc vēlreiz pie manis!

—   Nav viegli veco ādu nomest, — Kaa sacīja, redzēdama, ka Mauglis, piespiedis galvu pie aklā lāča sāniem un abām rokām apskāvis viņa kaklu, nevaldāmi šņukstēja, kamēr Balu mēģināja nolaizīt viņa kājas.

— Zvaigznes dziest, — Pelēkais Brālis teica, rītausmai vēsmu ostīdams. — Kur šodien gulēsim? Jo tagad mēs iesim kntr savu ceļu.

Šis ir pēdējais stāsts par Maugli.

BEIGU DZIESMA

So dziesmu Mauglis dzirdēja, dodamies projām no Džungļiem uz Mesuas māju.

Balu

Tam par godu un par prieku,

Džungļu mācības kas sniedza,

Zaimot likumus kas liedza,

Darot tevi gudrinieku, —

Pildi ļaužu likumus,

Tad tu iepriecēsi mūs!

Kaut tie neskaidri vai greizi,

Nenonievā tu nevienu,

Tāpat nepārkāp ne reizi, —

Pildāmi tie nakt un dienu.

Saka to tev vecais draugs

Balu, kas nav mīlēt rimis

Vardulēnu, gudro zēnu,

Līdz uz kapa ciesas augs.

Bars ja tevim sāpes dara,

Atteic: «Tabakijs sāk atkal dziesmu.»

Bet, ja cita ļauna vara, —

Atcērt: «Sir Hans beigts, nav briesmu.»

Kaut vai duncis jārūsina,

Pildi likumus bez vārda.

(Medus, saknes — katrs zina —

Džungļos maziem ēsma garda.)

Mežs un Ūdens, Vējš un Koki —

Džungļu labvēli — tev doti!

Kaa

Acis, kas tev skatīšanai dotas, Gaiši saredzēs, ja nebūs apmiglotas. Kobrai vairies pieskarties, Viņas glaimos neklausies. Lai tavs vārds nav liekuļots, Spēks un maigums allaž savienots. Ja tev garšo kaza, garšo jērs, Salcis ēd ar gausu, ne kā rijīgs zvērs.

Un, pēc maltītes ja vēlies atpūsties, Drošu mitekli vispirms tad izraugies! Atriebe un naids var slepus uzglūnēt Pat no turienes, kur grūt to paredzēt. Dienvidi un Ziemeļi, Austrumi un Rietumi, Pirms kā gaitu sāc, ir pētāmi. (Zilais novakars un nakts vai rīti vēsi — Džungļos tālu tie — vairs tos tu neredzēsi.) Mežs un Ūdens, Vējš un Koki — Džungļu labvēļi — tev doti!

Bagira

Krātiņā man sākās dzīves rīts;

Zinu visu, ar ko cilvēks apveltīts.

Nu — pie Lauztās Atslēgas! — man gribas izsaukties:

— Cilvēkbērns, ak, neļauj sevi pievilties!

Kaut ar smaržo gaiss un zvaigznes mirdz,

Meža kaķu ceļus nekāro lai tava sirds.

Barā, Padomē vai jautrās medībās

Šakāļcilti uzlūko tu vienmēr aizdomās.

Klusu ciešot paklausies, kad viņi sauc:

«Līdzi nāc, ak, izbaudīsi prieka daudz!»

Klusu ciešot noraidi, ja viņi pieteiktos

Palīgos tev medīt laupījumus vājākos,

Un, ja Bandarlogiem līdzīgi tu leposies,

Spēku dīdīdams, par tevi katrs pasmiesies.

Sauciens atskanēs vai ceļā kaut kas gadīsies,

Tu no uzietajām pēdām projām negriezies.

(Mijkrēslis vai pusnakts klusums bargs,

Esi tu unjialiec Dumbro Džungļu Sargs!)

Mežs un Ūdens, Vējš un Koki —

Džungļu labvēļi — tev doti!

Visi trīs

Nu tev jādodas ir turp, Bail pat kāju spert mums kurp; Turp, kur Sārtā Puķe zied Un kur citas dziesmas dzied. Salda miega ieauklēts, Dusi, zvaigžņu apmirdzēts. Tuvumā ja jūti mūs, — Zini, tie tev sargi būs. Un, kad diena taisās aust, Esi možs un brašs, un žirgts! Lieki būtu skumt un gaust, Ka no Džungļiem esi šķirts: Mežs un Ūdens, Vējš un Koki — Džungļu labvēļi — tev doti!

SATURS

Radjeds Kiplings……………………………………..

PIRMĀ DŽUNGĻU GRĀMATA

Maugļa brāļi . …………………………………

Sioni Bara medību dziesma…………………

Kaa medības …………………………………………..

Bandarlogu ceļa dziesma…………………………..

«Tīģeris — Tīģeris»…………………………………..

Maugļa dziesma……………………………………

Baltais ronis…………………………………………..

Lukannona …………………………………………

Riki-tiki-tavi…………………………………………..

Darzija dziesma……………………………………

Ziloņu Tumajs . . …………………………………….

Siva un sienāzis…………………………………..

Karalienes kalpi………………………………………

Nometnes kustoņu parādes dziesma ….

OTRĀ DŽUNGĻU GRĀMATA

Kā radās bailes……………………………………….

Džungļu likumi……………………………………

Puruna Bagata brīnumdarbs………………………..

Kabira dziesma …………………………………..

Džungļu uzbrukums………………………………….

Maugļa dziesma pret cilvēkiem…………………

Līķu apglabātāji……………………………………….

Viļņu dziesma……………………………………..

Ķēniņa anks……………………………………………

Mazā mednieka dziesma…………………………

Kvikverns………………………………………………

Angutivun tina…………………………………….

Rūsganie Suņi…………………………………………

Cila dziesma……………………………………….

Pavasara atmoda………………………………………

Beigu dziesma……………………………………..

Р. КИПЛИНГ КНИГА ДЖУНГЛЕЙ

Художник Э. Аидерсои

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

RADJEDS KIPLINGS D2UNGĻU GRĀMATA

Redaktore Ņ. Krilova. Māksi, redaktors I. Zvagūzls. Tcchn. redaktore M. Aizupiete. Korektore A. Cakare. Nodota salikšanai 1958. g. 16. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1958. g. 19. novembrī. Papīra formāts 6lX86'/ie20,13 fiz. iespiedi.; 20,13 uzsk. iespiedi.; 19,18 izdevn. 1. JT 20748. Metiens 45 000 eks. Maksā 7 rbl. 80 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 10998-J1068. Iespiesta Izdevniecību, poligrāfiskās rūpniecības un grāmatu tirdzniecības galvenās pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu iela 57. Pašūt. Nr. 6395.

[1] krāšņi dārgakmeņi. Tulk.

[3] domātas ang]u mārciņas, kas atbilst apm. 0,454 kg. Tulk.

[7] vizla — minerāls, viegli drūp un šķeļas loti smalkas, lokanās, caur* spīdīgās sloksnītēs. Tulk.

[8] heliografs jeb saules telegrāfs — aparāts ziņu padošanai ar saules staru palīdzību. Tulk.

[9] par gatu indija sauc kāpnes, kas ierīkotas krastā ciemata pusē, pa kurām nokāpj upē. Tulk.

[10] domāta kalikuta — sena pilsēta Indijas dienvidos. Tulk.

Content

Kiplings Radjeds Džungļu Grāmata

RADJEDS KIPLINGS

PIRMĀ DŽUNGĻU GRAMATA

MAUGĻA BRĀĻI

SIONl BARA MEDĪBU DZIESMA

KA A MEDĪBAS

BANDARLOGU CEĻA DZIESMA

TĪĢERIS  TĪĢERIS

MAUGĻA DZIESMA,

BALTAIS RONIS

LUKANNONA

RIKI-TIKI-TAVI

DARZIJA DZIESMA

ZILOŅU TUMAJS

KARALIENES KALPI

NOMETNES KUSTOŅU PARĀDES DZIESMA

OTRA DŽUNGĻU GRAMATA

KĀ RADĀS BAILES

DŽUNGĻU LIKUMI

PURUNA BAGATA BRĪNUMDARBS

KABIRA DZIESMA

DŽUNGĻU UZBRUKUMS

MAUGĻA DZIESMA PRET CILVĒKIEM

LĪĶU APGLABĀTĀJI

VIĻŅU DZIESMA

ĶĒNIŅA ANKS

MAZĀ MEDNIEKA DZIESMA

KVIKVERNS

ANGUTIVUN TINA

RŪSGANIE SUŅI

ČILA DZIESMA

PAVASARA ATMODA

BEIGU DZIESMA

SATURS