Stāraste Margarita

Ej pie rūķa skoloties!

EJ PIE RŪĶA SKOLOTIES !

RĪGA „AVOTS" 1993

Margarita Sidrasie■ Barvika EJ Pie RŪĶA SKOLOTIES! Helmāra Rudzīša apgāds „Grāmatu draugs"

M. Stārastes ilustrācijas

Margarita Stāraste, teksts un zīmējumi, 1993

MĀJIŅA PIE KAŅEPJU MEŽA

Aiz siliem, aiz zālainiem klajumiem kādā pavisam klusā vietā bija maza mājele. Mājiņai bija salmu jumts, kas aizvien vairāk pārklājās ar zaļu sūnu. Vējš, pāri skriedams, iepūta tajā vienu otru sēkliņu. Sēkliņas uzdīga, un tagad uz jumta jau vietām auga zāļu kušķīši un sīkas puķītes baltiem un dzelteniem ziediem.

Vēlāk pat dažas suņusēnes pacēla savas cepures blakus skurstenim, kas omulīgi pīpēja, iegrimis savos mīkstajos sūnu spilvenos.

Mājiņai bija pavisam nespodras rūtis, jo tās aizauda zirnekļi ar saviem tīkliem. Pie durvīm nevarēja atrast nevienu kājslauķi, bet zvanam, kas līgojās, pakārts virs ieejas, nebija mēles. Tā jau sen bija izkritusi, un zvans jau ilgu laiku karājās pavisam mēms un nomelnējis.

Mājiņai nebija pat sakņu dārza. Apkārt auga tikai ciesas, zirgskābenes, mārrutki un tālāk biezs kaņepju mežs. Bet ne skābenes, ne mārrutkus, ne kaņepes neviens nebija ne stādījis, ne sējis: tiem visiem te laikam bija iepaticies, un tāpēc viņi paši te bija ieauguši.

Mājele likās pavisam nenozīmīga un neievērojama, bet šinī mājelē dzīvoja kāds plaši pazīstams un ļoti gudrs rūķis. Nez vai maz pasaulē bija iespējams atrast otru rūķi, kas būtu gudrāks par šo.

Viņš bija ļoti patīkamas dabas rūķis, kādi jau visi rūķi mēdz būt. Viņš valkāja cepuri, kurai pašā galā karājās ļoti jauks pušķis, darināts no mīkstiem dzīparu galiem. Katrs dzīpars bija citā krāsā, un tas izskatījās ļoti skaisti. Rūķis valkāja tikai rūtainas bikses, jo tādas viņam laikam visvairāk patika. Kājās viņš āva ļoti lielas kurpes. Kurpēm bija gari purni, kuru gali sagriezās aizvien vairāk uz augšu.

Bet visievērojamākā bija rūķa sirmā bārda. Viņš to sukāja katru rītu, un tāpēc ari tā izauga tik kupla un gara. Šo rūķi sauca par Labrenci, un viņam vajadzēja būt ļoti vecam, jo circeņi un zirnekļi, kas dzīvoja Labrenča istabā, teica, ka šis rūķis jau še dzīvojis viņu tēvu tēvu laikos un jau toreiz viņam esot bijusi tikpat sirma bārda. Tā viņu tēvu tēvi esot stāstījuši.

Pašā istabas vidū Labrencim stāvēja apaļš galds un četri krēsli, kuriem atzveltnēs bija iegrieztas mazas saulītes un zvaigznītes. Labrencim bija ari plata gulta un cits par citu lielāki pieci spilveni, pildīti ar zosu dūnām. Pie logiem katrs savā podā auga adataini un spalvaini kaktusi. Labrencim piederēja arī vēl daudz citu ļoti labu mantu, bet visvērtīgākie bija daudzie plaukti gar sienām. Un šajos plauktos varēja redzēt tik daudz grāmatu, ka tās visas nemaz nevarēja izskaitīt. Tās bija saliktas ciešās rindās cita citai blakus, pagriezušas uz āru savas muguras, uz kurām bija iespiesti spoži zelta burti. Labrencis noņēmās visu savu mūžu ar grāmatām. Visbiežāk viņš lasīja, sēdēdams atzveltnes krēslā. Dažreiz Labrencis pievēra grāmatu un pārdomāja visu, ko bija izlasījis. Tad viņš iesmēķēja savu pīpīti un laida gaisā brīnišķīgus dūmu gredzenus. Tie līda cits citam cauri, savērās virknēs un riņķoja ap Labrenča galvu kā zili, smaržīgi mākonīši.

Un tādās reizēs, kad Labrencis spēlējās ar saviem dūmu gredzentiņiem, tad visas istabas mušiņas salidoja viņam apkārt, lai labāk varētu redzēt. Zirnekļi nebija tik uzbāzīgi. Viņi noskatījās, sēdēdami turpat sava tīkla

viduci, un mājas circeņi, tie salasījās pavarda priekšā un, pacēluši gaisā savas brūnās galvas, brīnījās par lidojošiem gredzeniem.

Tā kā Labrencis visu dienu pavadīja pie savām biezajām grāmatām, tad viņam nemaz neatlika laika citam darbam. Slieksnis palika neslaucīts, zvans vēl aizvien bija bez mēles un nemazgātās rūtis palika aizvien tumšākas.

Pat stāvēdams pie pavarda un maisīdams putru, Labrencis vienā rokā turēja grāmatu un lasot pie sevis klusu murmināja. Bieži vien Labrencis bija tā iegrimis savā grāmatā, ka piebēra sāli kādas sešas reizes, un zupa izvārījās tik sāļa, ka to nevarēja norīt. Pusdienas ēdot, Labrencis lasīja. Un tas vēl nebūtu nekas. Bet vakarā viņš aizdedzināja sveci, uzvilka strīpainu naktskreklu un iekāpa gultā ar visu grāmatu. Tā viņš lasīja, kamēr aizmiga. Bet svece palika degot.

Labrencis sapņoja, protams, tikai par grāmatām, dažreiz pat par veseliem grāmatu kalniem, kas viņam jāizlasa līdz rītam. Bieži vien Labrencis pamodās pavisam nosvīdis no lielās lasīšanas. Bet svece — tā pa nakti pilnīgi izdega. Nekas no tās nebija palicis pāri.

Labrencis piecēlās gultā sēdus un izberzēja miegu no acīm. Gaisma spraucās pa slēģu šķirbām. Un, kad Labrencis slēģus atvēra, tad cauri visiem zirnekļu tīkliem istabā iekāpa balts saules staru kūlis. Un šinī kūlī. kā apreibuši lidoja un priecājās simtiem puteklīšu.

„Debešķīgs laiks!" Labrencis teica, pie sevis smaidīdams. Tad viņš piebāza pilnas paduses ar grāmatām un izgāja ārā. Tur Labrencis apsēdās kaņepju meža malā un sāka šķirstīt biezās lapas.

„Labrīt, Labrenci!" bite dūca viņam virs galvas, laizdamās uz pļavu.

„Sveiks, Labrenci!" teica sarkanā skudra, iedama garām Labrencim un nesdama uz muguras prāvu bomi. „Kā veicas šorīt ar lasīšanu?"

Visi pazina Labrenci, un visiem viņš atbildēja savā mīlīgajā rūķa valodā.

Pēc tam viņš sāka lasīt par to, kur paliek tauki, ja izdeg svece. Un tas Labrenci aizrāva tik ļoti, ka viņš pavisam aizmirsa par brokastīm.

Bet tad — tā ap pusdienas laiku — no biezā kaņepju meža kaut kas izlīda tieši Labrencim blakus. Rūķis pacēla galvu no burtu rindām un bija ļoti pārsteigts. Blakus stāvēja.pelēkā pele, kuru viņš tīri labi pazina. Pele likās bēdu sagrauzta, jo slaucīja asaras savā pakulu priekšautā.

„Kas tad tev, Lavīz?" Labrencis noraizējies jautāja pelei un nolika zālē savu smago grāmatu. Pele notupās Labrencim blakus, un viņš redzēja, ka tai no raudāšanas bija pavisam sarkanas acis.

„Ak," peļu Lavīze teica skumjā balsī, „man iet ļoti grūti. Kā vīrs aizgāja apsērst savus tēva radus, tā vairs nav atgriezies. Viņam būs kas ļauns ceļā gadījies. Man palika četri mazi bērni, bet neviens negrib par mani apžēloties un mani pieņemt, jo man vairs nav neviena graša, ar ko samaksāt īri…"

Un peļu Lavīze sāka atkal skaļi vaimanāt, lauzīdama savas mazās ķepiņas. „Kur es, nabadzīte, lai palieku, kur lai piemetos?" viņa šņukstēja.

Labrencim bija ļoti mīksta sirds. Viņš nemaz nevarēja panest, ka kāds raudāja.

„Slikti!" Labrencis līdzjūtīgi teica. „Pie manis tu arī nevarētu dzīvot, jo taviem bērniem te būtu ļoti grūta dzīve. Redzi — man nav pat sakņu dārziņa, kur viņi varētu kādreiz ietecēt, lai pagrauztu kādu bieti vai kāli. Es jums pat kārtīgu zupu nevarētu izvārīt, jo esmu tā iegrimis savās grāmatās, ka man vienmēr viss pārsālās un piedeg…"

„Ak, tik vien tās vainas!" peļu Lavīze iesaucās, un asaras viņai uz brīdi tā kā piestāja tecēt. „Tas viss taču ir kalpones darbs! Tu mani varētu pieņemt par kalponi, es tev tad strādātu visus mājas darbus."

Un mazā pelēkā pele sāka Labrencim stāstīt, ko viņa visu tam varētu palīdzēt. Viņa iestādītu sakņu dārzu un vārītu aizvien labas un ļoti garšīgas zupas, jo zupas esot taisni 8

Lavīzes stiprā puse. Viņa mazgātu traukus, spodrinātu logus, berztu grīdas un bez tam izmazgātu aizvien visas Labrenča rūtainās bikses un strīpainos naktskreklus…

Bet Labrencis tikai skumji purināja galvu. „Nē, nē!" viņš dziļi nobēdājies teica. „Es tevi tomēr nevaru pieņemt, jo neesmu tik bagāts, lai varētu algot kalponi."

„Par algu tu nebēdā," Lavīze teica, „to es arī nemaz

neprasu. Man vajag tikai patvērumu maniem četriem bērniem. Padarīšu tev par to visus darbus! Atļauj tikai man un maniem bērniem piemesties tavos bēniņos. Neesmu tik turīga, ka pati sev varētu uzcelt māju."

Tad Lavīze salika ķepiņas un skatījās Labrencī lūdzošām acīm, bet viņas aste bija pazemīgi pieplakusi zemei.

„Ja jau tā, tad es esmu ar mieru!" Labrencis teica un apmierināti smaidīja. „Tu jau šodien vari pārvākties uz maniem bēniņiem!"

Lavīzei no liela prieka tūliņ izžuva visas asaras un viņa nobučoja Labrencim roku aiz lielas pateicības. Lavīze jutās tik priecīga, cik vien tāda pelēka pele spēja būt.

Viņa noraisīja savu pieraudāto pakulu priekšautu un pakāra kaņepes zarā, lai tas tur izžūtu, un tad viņa tūliņ aizsteidzās pie saviem bērniem. Skriedama peļu Lavīze šad tad palēcās augstu gaisā un mētāja asti no vienas puses uz otru. Tas viss bija no pārāk negaidītas laimes.

PEĻU LAVĪZE UN VIENPADSMIT ZIRNEKĻI

Labrencim tagad klājās ļoti labi. Viņš varēja visu dienu lasīt, atspiedis muguru pret krēsla atzveltni, kurā bija iegrieztas zvaigznītes un saulītes. Viņš varēja pīpēt, rotaļāties ar saviem smaržīgajiem dūmu gredzentiņiem un apmierināts glaudīt savu bārdas galu.

Peļu Lavīze tagad bija Labrenča kalpone, kas tecēja klusiem solīšiem un padarīja visus saimniecības darbus. Viņa bija paspējusi jau iekārtot plašu sakņu dārzu. Un skat, loki jau zaļoja un stiepās garumā tik ātri, ka taisni brīnums.

Peļu Lavīze bija laba kalpone. Pat zvanu pie durvīm viņa bija izlabojusi. Šorīt viņa piecēlās jau agri un iz-

mazgāja Labrenča veļu. Pēc tarn Lavīze aiztecēja līdz kaņepju mežam. Pašā mežmalā viņa izvilka diegu no vienas kaņepes uz otru, un tur nu žuva un līgojās vējā Labrenča skaistās, rūtainās bikses un smalkie naktskrekli, adītās zeķes, rakstītās prievītes un linu palagi.

Pēc veļas izžaušanas Lavīze tecēja atpakaļ un atvēra Labrenča istabas slēģus. Saule tūliņ ielaida cauri rūtīm savus garos staru pirkstus un pakutināja Labrenča plakstus. Labrencis pietrūkās sēdus, berza miegu no acīm un sauca: „Lavīz!"

Un Lavīze tūliņ pakalpīgi pietecēja klāt.

Vecie grīdas dēļi pat neiečīkstējās zem viņas vieglajiem peles soļiem. Viņa valkāja mīkstas tupelītes, kas bija darinātas no pūpolu vilnas. Un ar tām varēja staigāt pavisam klusu, lai netraucētu Labrenci tādos brīžos, kad viņš šķirstīja savas gudrās grāmatas.

Lavīze pienesa Labrencim balti izberztu mutesbļodu ar pavisam dzidru ūdeni, uz gultasgala viņa uzkāra glītu linu dvieli, kam abi gali bija izšūti ļoti skaistām krustdūrienu rindiņām.

Kad Labrencis bija izmazgājis acis vēsajā ūdenī un noslaucījies izrakstītajā dvielī, tad viņš paskatījās uz loga rūtīm, un viņam apžilba acis. Tavu spožu gaismu! Tā saule vēl nekad nebija spīdējusi. Un tas Labrencim likās tāpēc, ka peļu Lavīze bija nomazgājusi visas rūtis. Tur neredzēja vairs pat neviena zirnekļa tīkla.

„Bet Lavīz!" rūķis pārsteigts iesaucās. „Kur ir palikuši mani zirnekļi?"

„Viņi te vairs nedzīvo!" peļu Lavīze teica, pazemīgi pieglaudusi savas Osiņas, „es viņus lūdzu pārvākties uz citurieni, lai varētu nomazgāt rūtis un tev būtu vairāk gaismas lasīšanai."

Bet Labrencis likās esam pavisam neapmierināts. Pēc

viņa domām, tas nemaz neesot smalkjūtīgi — izdzīt zirnekļus. Viņi esot te piedzimuši un uzauguši. Te esot viņu dzimtā vieta, un pie tās taču katrs turoties. Un, kas attiecoties uz to resno, veco zirnekli, kas esot aizņēmis augšējo rūti, to Lavīze nu gan ne- esot drīkstējusi dzīt projām, jo šeit esot dzīvojis jau viņa vectēva tēvatēvs, un ar to Labrencis esot bijis ļoti lielos draugos. Tas esot bijis viens sevišķi sirsnīgs zirneklis.

To dzirdot, peļu Lavīze ļoti nokaunējās. Abi ausu galiņi viņai stipri nosarka un viņa nolaida asti. Tad Lavīze uzskrēja bēniņos, kur gulēja viņas četri bērni, visi uz viena spilvena.

„Mīlīt! Tilīt! Cīlīt!" viņa sauca. „Celieties tūlīt augšā!" Un peļu meitenes viena pēc otras izlēca paklausīgi no gultas un meklēja savus bruncīšus. Tikai Rūsiņam, peļu Lavīzes vienīgajam dēlam, bija ļoti ciets miegs. Viņu vajadzēja ilgi purināt, līdz tas atmodās. Bet citādi Rūsiņš bija ļoti kārtīgs peļu puika.

. „Ģērbjieties visi labi ātri!" peļu Lavīze teica. „Jums jāsteidzas uzmeklēt visus tos vienpadsmit zirnekļus, kuriem es šorīt liku izvākties no logu rūtīm. Zirnekļi droši vien vēl nav nekur tālu aizgājuši. Viņiem jābūt tepat tuvumā. Skrieniet ātri zirnekļiem pakaļ."

Tad peļu Lavīze notecēja atkal lejā un pavēstīja Labrencim, ka aizsūtījusi visus savus bērnus, lai tie lūgtu zirnekļus atgriezties.

Labrencis patreiz āva kājās savas kurpes ar garajiem purniem. Viņš valkāja tādas kurpes tāpēc, ka baidījās no varžacīm.

Labrencis vēl aizvien izskatījās ļoti neapmierināts. Lai gan peļu Lavīze bija pagatavojusi ļoti garšīgas brokastis, tās Labrencim šoreiz nemaz negāja pie sirds. Viņš visu laiku domāja par zirnekļiem un pat lasīt Labrencim šodien nemaz nepatika.

Bija jau pienācis pusdienas laiks, kad peļu Rūsiņš beidzot pabāza galvu pa durvju šķirbu un pavēstīja Labrencim:

„Zirnekļi ir jau atpakaļ. Mēs viņus panācām pie paša kaņepju meža."

„Vai ir visi vienpadsmit?" rūķis jautāja, izņemdams pīpi no mutes.

„Nē, tikai desmit!" pelēns teica, noglaudīdams savas dīgstošās ūsiņas. Visi vienpadsmit zirnekļi esot gājuši garā rindā cits aiz cita un dziedājuši sēru dziesmu, bet pašā priekšgalā čāpojis tas vecais, resnais, kurš Labrenča istabā dzīvojis augšējā rūtī. Uz muguras viņš rūpīgi nesis pašaustā lakatā ievīstītus diegu kamoliņus un negribējis ielaisties ar peļu bērniem nekādās sarunās, tik dusmīgs viņš bijis. Visi citi zirnekļi esot atgriezušies atpakaļ, tikai vecais resnais turpinājis savu ceļu tālāk un pazudis kaņepju mežā. Viņš nevarot piedot, ka peļu Lavīze viņu izmetusi no tēvutēvu dzīves vietas. Viņš nekad vairs nenākšot atpakaļ. Bet pārējie zirnekļi esot jau pārnākuši un nosprieduši dzīvot bēniņos, lai netraucētu Labrenci, jo peļu Lavīze sakot, ka Labrencis samaitāšot acis, ja zirnekļi aizklāšot ar saviem tīkliem viņa logu. Labrencim taču visu dienu esot jāskatās savās grāmatu skudriņās, un tās esot tik sīkas un maziņas. Lai gan Rūsiņš bija diezgan gudrs peļu puika, to viņš tomēr vēl nezināja, ka tās skudriņas bija burti.

Kad Rūsiņš visu to bija izstāstījis, tad viņš pameta ar asti gaisā priecīgu loku un uzskrēja bēniņos paskatīties, kā tur iekārtojušies pārnākušie zirnekļi.

Bet Labrencis vēl aizvien bija ļoti saīdzis un neapmierināts. Viņš vēl vienmēr domāja par veco, resno zirnekli. Kā gan peļu Lavīze uzdrošinājās aizdzīt zirnekļus bez Labrenča atļaujas! Tas taču bija ļoti nepareizi darīts! Un Labrencis sāka jau nožēlot, ka pieņēmis savā mājā peļu Lavīzi.

Arī pati peļu Lavīze bija ļoti noskumusi. Viņa taču bija gribējusi tikai labu. Viņa gribējusi saudzēt Labrenča acis, un nu iznāca tik slikti! Resnais zirneklis neatgriezās, un Labrencis bija dusmīgs. Un ja nu viņš atlaiž no vietas nabaga peļu Lavīzi!… Kur lai viņa iet, kur lai viņa paliek ar saviem četriem nepieaugušajiem bērniem! Un pele noraudāja vienu otru rūpju pilnu asaru savā pakulu priekšautā…

Bet Labrencis, tas sēdēja atzveltnes krēslā, pīpēja, laida gaisā mazus dūmu gredzentiņus un domāja par veco zirnekli.

„Kling-ling-ling," ieskanējās maigi un patīkami. Tad atvērās durvis un istabā ielēca zvirbuļu Tomiņš.

„Labdien!"Tomiņš nočiepstēja un sniedza Labrencim savu spārna galu. Tad Tomiņš uzlēca uz krēsla un pārsteigts skatījās uz visām pusēm.

„Cik tagad jauki pie tevis izskatās," zvirbulis izbrīnījies teica, „pavisam citādi kā agrāk. Man tagad te ļoti patīk!"

Kāda Labrencim tagad esot tīra grīda, nekur neesot neviena putekļa un pat zvanam pie durvīm esot reiz ielikta jauna mēle.

Skat, kas par skaistām vijolītēm esot ieliktas tanī zilajā māla podā uz galda! Un rūtīs vairs neesot redzams neviens zirneklis. Tie taču nemaz neesot bijuši piemīlīgi kustoņi!

Peļu Lavīze bija ietecējuši istabā un aplēja Labrenča

kaktusus, kuri auga katrs savā podā. Viņa visu dzirdēja, bet izskatījās tā kā nokaunējusies. „Tev ir tik laba kalpone," zvirbulis teica, atspiedis muguru pret krēsla atzveltni un sakrustojis iztieptās kājas.

„Hm!" Labrencis norūca un pēc laiciņa atkal: „Hm!"

Tad peļu Lavīze ietecēja atkal virtuvē, un, kad viņa nāca atpaka|, tad uz kādas biezas dadžu lapas nesa kaut ko pavisam negaidītu. Tas bija medus! Brīnišķīgs dzidrs medus mazās šūnu kanniņās!

„Lūdzu, mielojieties!" pele teica, nolikdama medu uz apaļā galda. Tad viņa nosūkāja savas ķepiņas, kuras bija tā kā drusku apķepušas ar medu, un pateica, ka viņai esot tuva pazīšanās ar kādu turīgu zemes biti, kura dzīvojot aiz mazā zemeņu kalniņa tanī vietā, kur augot blakām divi

deviņvīru spēki.

„Bite apsolīja man šad un tad iedot pa druskai medus," peļu Lavīze vēl piebilda.

Labrencis no pārsteiguma braucīja savu garo bārdu. Bet zvirbulis teica:

„Ak, kas tev par labu kalponi! Cita būtu to medu pati noēduši. Es arī sev labprāt vēlētos tādu kalponi!"

Labrencim medus garšoja par visu vairāk pasaulē. Viņš paskatījās uz peļu Lavīzi, pasmīnēja un teica:

„Jā, man ir tiešām ļoti laba kalpone. Es viņu nekad neatlaidīšu!"

Un, to dzirdot, peļu Lavīzei

palika tik labi ap sirdi, it kā to būtu noglaudījuši saules siltie pirksti. Viņa klusu smaidīja un sakārtoja savas retās ūsiņas.

Bet Labrencis ar zvirbuļu Tomiņu ēda svaigo medu un ēzdami visu laiku slavēja mazo, pelēko peļu Lavīzi.

SKOLAS DIBINĀŠANA

Šovasar stārķu Tenis bija tāds pavisam grūtsirdīgs. Vai nu viņš staigāja pāri pļavai, vai bradāja pa mitrām vietām, viņš aizvien izskatījās noskumis un nekad nepacēla knābi tik stalti gaisā, kā to bija darījis citās vasarās.

Un Tenim arī šoreiz bija iemesls būt tādam grūtsirdīgam. Viņa sirsnīgi mīļotā sieva, kuru sauca par Dros- talu, bija palikusi dienvidos. Kad viņi pagājušo rudeni turpu aizceļoja, tad ar Drostalu notika nelaime: viņa ievainoja vienu spārnu. Stārķu Tenis vadāja savu sievu gan pie dakteriem, gan pie pūšļotājiem, bet spārns ne- dzija un nedzija. Kad pienāca aizceļošanas laiks, Drosta- la vēl aizvien nebija izveseļojusies. Tad Tenim bija jāatstāj sava sieva dienvidos un jāceļo vienam atpakaļ uz to vietu, kur atradās viņa dzimtene.

Šī vasara stārķu Tenim nemaz nepatika, jo viņš bija ļoti vientuļš. Bet visvientuļāks Tenis jutās savā ligzdā. Citiem gadiem ap šo laiku pār ligzdas malām jau mazuļi staipīja savus ziņkārīgos knābjus. Bet šovasar ligzda likās tik cieta, tik milzīgi liela un nemājīga. Un tas viss tikai tāpēc, ka Teņa mīļotā sieva bija palikusi ārzemēs.

Tenis ierāva kaklu, un, stāvēdams uz vienas kājas kā sastindzis, stundām ilgi sapņoja par savu Drostalu…

Bet tad kādu dienu zvirbuļu Tomiņš uzlaidās uz ligzdas žagariem un nočivināja jautru labdienu.

„Ak tu tas esi!" stārķis sacīja, un balss viņam bija stipri skumja.

„Jā!" Tomiņš čivināja. „Redzēju jau no tālienes, ka tu tāds bēdīgs!"

Bet kad stārķu Tenis neko neatbildēja, tad zvirbuļu Tomiņš aplēkāja apkārt visai ligzdai un priecājās par jauko pasauli, kuru no šejienes varēja tik labi pārredzēt. Tad Tomiņš draudzīgi paskatījas uz stārķu Teni un nopietni teica:

„Vai zini, Teni, man ir viena laba ideja: tev vajadzētu atkal precēties! Ir taču daudz jauku stārķu meitu. Šodien pat es redzēju kādas trīs stalti pastaigājamies pa jaunsaimnieka Zvārguļa slapjo pļavu!"

„Es nekad citu neprecēšu!" Stārķu Tenis skumji klabināja. „Nevienai citai stārķei nav tik balta viduča, tik slaida knābja un tik spoži melnu astes spalvu kā manai Drostalai."

„Ak, ko nu!" zvirbulis atmeta ar spārnu. „Visu jau nevar vēlēties. Ņem tik vienu ciet un būs labi. Aizmirsīsi visas bēdas!"

„Nē, nē!" stārķis kratīja galvu. „Man neviena cita nepatīk. Un bez tam — es neticu, vai kāda cita prastu tik labi izaudzināt bērnus kā mana Drostala! Visi mūsu bērni ir izauguši kārtīgi un pēc saviem tikumiem augsti vērtējami stārķi!"

Pēc tam stārķu Tenis klusēja ilgu laiku.

„Ak," viņš beidzot teica, „kaut es vismaz zinātu, kā manai Drostalai iet. Viņa varbūt domā, ka es esmu to pavisam aizmirsis. Bet tā tas nav! Man par viņu aizvien jādomā. Tikai es viņai to nespēju pateikt, jo viņa ir tik milzīgi tālu…"

Un stārķu Tenis atkal nokāra galvu un iegrima lielās skumjās.

„Zini ko!" zvirbuļu Tomiņš pēkšņi iesaucās. „Man ir otra ideja! Ļoti laba ideja!"

„Nu?" stārķu Tenis jautāja pavisam vienaldzīgi.

„Aizlido pie rūķu Labrenča!" Tomiņš čivināja. „Viņš uzrakstīs vēstuli tavai Drostalai."

„Ak, Tomiņ," stārķu Tenis priecīgi ieklabinājās, „tā ir viena ļoti laba doma!" Un uzTeņa knābja parādījās tā kā smaids. „Paldies tev, Tomiņ! Daudzas reizes paldies!"

„Ak, ko nu," zvirbulis atmeta tik ar spārnu, „nav jau par ko!"

Tad stārķis saplivināja savus smago domu pilnos spārnus un laidās pie Labrenča.

Vispirms gan stārķu Tenis nolaidās uz Labrenča mājiņas jumta blakus skurstenim un sakārtoja savu apģērbu. Līdz šim, dzīvodams vientulībā, stārķu Tenis daudz par to nebija domājis, bet nu gan bija drusku jāuzcērtas. Kad beidzot knābis bija glīti nospodrināts un spārnu spalvas sakārtotas, tad stārķu Tenis nolaidās pie Labrenča durvīm un pieklājīgi iesita ar knābi pa zvanu. „Kling-ling- ling!" tas pavisam jautri iezvanījās. Zvans laikam ļoti priecājās, ieraudzīdams tādu retu viesi.

Tad peļu Lavīze pakalpīgi atvēra durvis un aicināja cienījamo viesi istabā. Stārķis arī tūliņ kāpa pāri slieksnim, augstu cilādams savas slaidās kājas, kas bija ieautas sarkanās zeķēs, bet stārķu Tenim pa kājstarpu iespraucās zvirbuļu Tomiņš un skaļi nočiepstēja:

„Labdien visapkārt! Es atvedu jums vienu retu viesi!"

Tad abi putni sasveicinājās ar Labrenci, un pēc tam Labrencis tos lūdza atsēsties atzveltnes krēslos.

Stārķu Tenim bija diezgan pagrūta valoda, un, kamēr viņš domāja, kā vislabāk izskaidrot Labrencim savu vajadzību, zvirbuļu Tomiņš bija visu pačivinājis. Tad

Labrencis tūliņ nolika pie malas biezo grāmatu, kuru viņš turēja uz ceļiem, un teica:

,.Tādam cienījamam viesim, kāds esi tu, stārķu Teni, es katrā ziņā tūliņ izpalīdzēšu!"

Labrencis piecēlās, paņēma no plaukta kādu trauciņu un noņēma tam vāku. Tur bija tumšs šķidrums, kuru

Labrencis sauca par tinti. Pēc tam viņš paņēma baltu papīra lapu un izvilka kādu slaidu zoss spalvu, kas bija iesprausta sienas spraugā, noasināja tai galu un tad sāka rakstīt, sataisījis joti svinīgu seju.

Istabā iestājās milzīgs klusums, jo visi zināja, ka nedrīkstēja traucēt Labrenci tādā svarīgā brīdī. Peles bērni apstāja skraidīt pa bēniņiem, mušiņas pieplaka griestiem un kaktusi uz loga baidījās pat elpot.

Tikai stārķu Tenis pārstiepa savu garo knābi pāri galdam un skatījās savādajos ķeksīšos, kurus Labrencis vilka uz baltās lapas. Bet stārķu Tenis tur gan nekā nesaprata. Viņš piegrūda knābi pavisam klāt Labrenča rokai. Pakš!! Liels traips nokrita pašā lapas vidū.

„Ak, cik nesmuki!" Labrencis iesaucās. «Izmaitāja visu vēstuli!" To dzirdot, stārķu Tenim palika pavisam bēdīgs knābis. Labrencis gribēja dusmoties, bet, paskatījies uz stārķu Teni un ievērojis, cik tas kļuvis bēdīgs, Labrencim palika viņa žēl.

„Nu, nekas," viņš mierinādams teica, „var būt, ka Drostala neko neteiks par to tintes traipu!"

Kad vēstule bija uzrakstīta, tad Labrencis to nolasīja visiem priekšā, un vēstule bija tāda:

Stārķu Drostalai Tālajos Dienvidos

Šo vēstuli Tev sūta Tavs stārķu vīrs. Viņš liek teikt, ka esot labi pārceļojis pāri jūrām un turoties pie labas veselības. Viņš cer, ka Tev vienmēr vēl ir tikpat balts viduklis un tikpat spoži melnas astes spalvas. Ja Tavs spārns ir jau sadzijis, tad nākošo vasaru arī Tu varēsi lidot šurpu.

Vecā ligzda vēl vienmēr ir ozolā. Tikai nākamgad tā būs pamatīgi jāpārbūvē, lai olas nebirtu cauri. Zvirbuļu Tomiņš sūta Tev čiepstošus sveicienus, un šo vēstuli raksta rūķu Labrencis ar zoss spalvu. Bet to lielo tintes traipu, kas redzams pašā lapas vidū, to uzmeta tavs vīrs pats ar savu knābi.

Kad vēstule bija nolasīta, tad Labrencis jautāja, kā stārķu Tenis esot ar to apmierināts. Nu, protams, ka stārķu Tenis bija apmierināts. Viņš pateicīgi nolieca galvu Labrenča priekšā, tad paņēma vēstuli zem spārna un aizsteidzās uz pastu.

Bet zvirbuļu Tomiņš vēl palika pie Labrenča. Tomi ņš pēc dabas bija stipri pļāpīgs. Ja viņš aizgāja kaut kur ciemos, tad runāšanu vis tik ātri nevarēja nobeigt. Labrencis gan šad un tad ar ilgošanos sāka skatīties uz savu grāmatu, ko viņš šodien bija sācis lasīt. Bet nevarēja jau Tomiņam tā vienkārši pasacīt, lai viņš iet projām. Zvirbulis bija taču viesis, un pret viesiem bija jāizturas ļoti pieklājīgi.

Zvirbuļu Tomiņš atlaidās ērti pret krēsla atzveltni un sāka stāstīt par saviem tēva un mātes radiem. Tēva māsas meitai esot viens dēls tāds nepadevies: viņam esot pavisam baltas spalvas. Visi par viņu zobojoties un saucot par balto zvirbuli. Un Tomiņa tēvocis — tas esot no šejienes aizlidojis un nometies uz dzīvi pilsētā. Viņš esot atsūtījis savu fotogrāfiju un izskatoties pēc pilsētas kunga.

Kad zvirbuļu Tomiņš beidzot bija izstāstījis visus jaunākos notikumus, tad viņš brīdi atspieda galvu uz spārna, pārdomāja, vai tik vēl nebija kaut kas tāds pāri palicis, ko viņš būtu aizmirsis pastāstīt. Bet Labrencis izņēma pīpīti no savu rūtaino bikšu kabatas un laida gaisā dūmu gredzenus. Zvirbulis tādus vēl nekad nebija redzējis. Viņš ļoti brīnījās, plati iepletis savu knābi.Tā pagāja apmēram kāda pusstunda.

Tad negaidot ieskanējās durvju zvans: stārķu Tenis bija atkal atnācis atpakaļ.

„Vai tu vēstuli jau nosūtīji?" jautāja zvirbuļu Tomiņš.

„Nosūtiju!" stārķu Tenis teica.

Tad Labrencis lūdza stārķi atsēsties atzveltnes krēslā un jautāja — vai tik viņš neesot aizmirsis uzlīmēt pastmarku.

Nē, stārķu Tenis neko nebija aizmirsis un visu bija pareizi izdarījis. Cerams, ka Drostala drīz vien saņemšot viņa vēstuli.

Pati viņa gan nemākot lasīt. Bet Drostalai esot labi pazīstams kāds ļoti izglītots papagailis. Viņš protot pat cilvēku valodu. Tas Drostalai droši vien varēšot nolasīt arī vēstuli.

Jā, bet stārķu Tenis tagad esot atnācis pie Labrenča ar vienu lielu lūgumu: vai Labrencis nevarētu iemācīt Tenim lasīt un rakstīt? Tad stārķu Tenis pats varētu palūgt kādai zosij vienu spalvu un pats uzrakstīt savai Drostalai vēstuli. Tas būtu tik jauki un patīkami. Protams, stārķu Tenis jau negribot neko par velti. Pašreiz viņam gan nekas tāds neesot iekrāts, tā jau reizēm gadoties, ja neesot sievas, kas vadītu saimniecību. Bet nākošo pavasari, no dienvidiem šurpu laižoties, stārķu Tenis varētu paņemt līdzi vienu otru ļoti labu mantu. Varbūt Labrencim patiktos kāds cukurots dienvidu auglis?

Nu, protams, ka Labrencim tāds patiktu. Viņš ļoti mīlēja visu, kas bija salds. Un tā arī Labrencis apsolījās izmācīt stārķu Teni lasīt un rakstīt. Tikai mācīšanos

vajadzēšot sākt jau visā drīzumā, lai līdz tam laikam, kad stārķiem pienāktu aizceļošanas brīdis, Tenim visa rakstīšanas un lasīšanas gudrība jau botu iedota.

Zvirbuļu Tomiņš visu laiku ziņkārīgi klausījās. Tad pēkšņi viņš nolēca no sava sēdekļa un skaļi iečiepstējās:

„Man ir atkal ideja! Viena laba ideja! Viena brīnišķīga ideja!"

„Nu?" Labrencis jautāja, vēl aizvien laizdams gaisā smaržīgus dūmu mākonīšus.

„Tu varētu dibināt skolu!" zvirbulis teica. „Tavā skolā nāktu mācīties visi zvēri un putni, jo mūsu apvidū vēl neviens neprot ne lasīt, ne rakstīt."

„Tiešām laba ideja!" stārķu Tenis teica un piekrītoši pamāja ar galvu. Pēc stārķa domām Labrencis jau esot sevī sadzinis tik daudz gudrību, ka tas esot pārāk daudz tik mazam rūķim, kāds esot Labrencis. Viņam nu vajadzētu no tās gudrības sākt dot kaut ko arī citiem!

„Hm," Labrencis domīgi nokrekšķinājās, „hm, hm!"

Tad peļu Lavīze pavēra durvis, pabāza galvu un pazemīgi jautāja:

„Vai mani bērni arī drīkstētu iet tanī skolā? Es ļoti gribētu, lai mani bērni būtu gudri!"

„Jā, jā!" zvirbulis čiepstēja. „Skola ir jādibina katrā ziņā. Pieteiksies daudz skolnieku!"

„Dibini, dibini!" stārķis klabināja.

Es skriešu un paziņošu visiem!" zvirbulis iesaucās. „Visi nāks skoloties, un mūsu apvidū būs tie gudrākie dzīvnieki pasaulē!"

„Nu jā!" Labrencis beidzot teica, glaudīdams savu bārdas galu. „Būs tomēr tā skola jādibina. Nav jau vērts lasīt tās grāmatas un krāt tās gudrības tikai sev vienam!"

«Pilnīgi pareizi!" stārķu Tenis piekrita. «Gudrības ir vajadzīgas arī citiem!"

Nu zvirbulis vairs ilgāk nespēja istabā nociesties. Viņš izlaidās pa durvīm, ka nospurkšķēja vien. Šodien bija piedzīvots daudz kas ļoti svarīgs. To visu vajadzēja tūliņ izčivināt tālāk pasaulē.

VIESĪBAS UZ CELMALLAPAS

9

Kas šodien bija par jauku laiku! Zirnekļi auda tīklus no vienas zāles gala uz otru. Sienāži spēlēja, un tauriņi dejoja.

Uz kādas ceļmallapas taciņas malā bija salasījusies viena ļoti patīkama un jautra sabiedrība. Tur kāda trekna slieka, kuru sauca par Cecīliju, bija saaicinājusi viesus, sakūrusi uguni un vārīja biezputru. Viens no viņas viesiem bija gliemežu Kaspars. Viņam bija skaisti ragi ar bumbuļiem galā, un šos ragus Kaspars prata izstiept ļoti garus, bet, ja viņam uznāca slikts garastāvoklis, tad viņš varēja tos ieraut atpakaļ galvā.

Gliemežu Kaspars bija viens stipri jūtīgs kustonis. Viņš bieži vien apvainojās, un viņam uznāca slikts garastāvoklis.

Tāpēc arī gliemežu Kaspars visur nēsāja līdzi savu kaula māju. Ja viņam kas nepatika, tad viņš tūliņ ielīda savā mājā un noslēdza durvis.

Otrs viesis bija simtkāju Pidriķis. Viņš parasti mēdza valkāt brūnus svārkus un ļoti mīlēja iet ciemos.

Trešais viesis bija kāds paresns dundurs caurspīdīgiem spārniem, un viņu sauca par Reini.

Kamēr biezputra vārīdamās pļepēja, tikmēr viesi bija omulīgi atlaidušies uz gludās ceļmallapas un dunduru Reinis stāstīja savus varoņdarbus: kā viņš protot kaitināt govis un cik izveicīgs viņš esot; bet simtkāju Pidriķis un gliemežu Kaspars bija no šī stāsta tā aizgrābti, ka klausījās ar vaļējām mutēm. Nē, viņi gan nekad neuzdrošinātos uzbrukt tik lielam lopam kā govij.

Beidzot, pēc krietni ilgas gaidīšanas, biezputra bija gatava. Tad visi ar kopīgiem spēkiem nocēla to no uguns, sasēdās apkārt un sāka mieloties. Biezputra šoreiz bija izvārījusies ļoti garda. Tā apēdās milzīgi ātri. Kad katls bija izēsts, slieku Cecīlija vēl izlaizīja visu katla iekšpusi, bet simtkāju Pidriķis teica, ka tādu gardu putru viņš esot ēdis pirmo reizi savā mūžā, un laizīdamies viņš vēl ilgi sūkāja visas savas kājas.

Pēc lielas izēšanās viesus pārņēma tāds kā nogurums. Nevienam vairs lāgā negribējās tērzēt. Dunduru Reinis bija aizsnaudies. Tāds snaudiens viņam uznāca bieži vien, kad vēders bija pieblīvēts. Gliemežu Kaspars ievilkās savā kaulu mājā un ari ierīkojās uz diendusu, bet simtkāju Pidriķis miegaini žāvājās, turēdams mutei priekšā vienu no savām daudzajām kājām.

Tad negaidot ieradās zvirbuļu Tomiņš. Slieka, viņu ieraudzījusi, stipri nosarka un jutās ļoti neveikli, jo katls bija pavisam tukšs un izlaizīts. Viņai vairs nebija nekā, ar ko pacienāt zvirbuļu Tomiņu. Bet, ja vienTomiņam esot laika pagaidīt, tad slieku Cecīlija varot izvārīt vēl vienu katlu.

„Ko nu! Ko nu!" zvirbulis atmeta ar spārnu. Neesot jau vērts sliekai viņa dēļ tā nopūlēties. Tomiņš jau bija ievērojis, ka slieku Cecīlijas katls izskatījās pārāk mazs, lai rio tā varētu paēst tik liels putns, kāds bija zvirbulis.

Tad Tomiņš pateica, ka viņš šoreiz neesot vis nācis ciemoties, bet gan paziņot kaut ko ļoti svarīgu.

To dzirdot, gliemežu Kaspars tūliņ izbāza ragus no savas kaula mājas, slieka pacēla galvu, simtkājis beidza žāvāties un dunduru Reinis pietrūkās no sava snaudiena.

„Rūķu Labrencis nodibināja skolu!" zvirbuļu Tomiņš priecīgi nočiepstēja.

Simtkāju Pidriķis palika tāds kā domīgs.

„Vai tur varēs mācīties arī tādi sīkumi kā mēs?" viņš beidzot kaunīgi iejautājās. Un, kad zvirbuļu Tomiņš pastāstīja, ka augums nemaz neesot tik svarīgs un skoloties varot katrs, kam vien uz to nesoties prāts, tad visi četri nieki, kas bija salasījušies uz ceļmallapas, kļuva ļoti priecīgi. Viņi visi gribēja iet skolā un katrs parādīja savu prieku, kā vien'mācēdams: dunduru Reinis laimīgi rūca, simtkāju Pidriķis grozīja savu vidukli, slieku Cecīlija jautri locījās, bet gliemežu Kaspars apmierināti šūpoja savus ragus.

Pēc tam simtkājis tūliņ aizsteidzās sameklēt kādu amatnieku, kas varētu pagatavot tādu skolas solu, kurā varētu sēdēt cits citam blakus visi četri draugi, kas šodien bija sapulcējušies uz ceļmallapas. Jā, katrā ziņā viņi gribēja visi sēdēt kopā — vienā solā!

Slieku Cecīlija un gliemežu Kaspars sarunāja jau tūliņ doties uz skolu. Kamēr viņi abi aizlīdīšot, paiešot vesela nedēļa.

Tad arī dunduru Reinis pacēlās gaisā, un viņam bija ļoti augstprātīga seja. „Es drīz būšu visgudrākais dundurs pasaulē!" viņš pie sevis lielīgi dūca un laidās uz to pusi, kur zaļoja kuplas kaņepes. Viņš bija dzirdējis, ka aiz kaņepēm esot Labrenča māja. Mājiņai esot apdrupis skurstenis, un tam apkārt augot lielas un mazas suņu sēnes.

EŽU ĀDAMS UN ZAĶU BĒRTULIS

9

Zvirbuļu Tomiņš palaidās vēl mazu gabaliņu un grozīja acis uz visām pusēm, lai redzētu, vai kaut kur nebūtu vēl kaut kas, kam varētu pastāstīt par jauno Labrenča skolu.

Tad pēkšņi Tomiņš ieraudzīja ežu Ādamu un zaķu Bērtuli. Tie abi stāvēja uz taciņas, plātījās\ar ķepām un sarunājās par ļoti svarīgām lietām. Zaķu Bērtulim bija padusē milzīga kāpostgalva.

To viņš nupat esot nopircis.

Ak tu debestiņ! Zaķis lielījās, kas tā esot par lielisku kāpostgalvu un kas tai esot par sulīgām lapām. Zaķu Bērtulis nevarēja vien beigt slavēt savu pirkumu. Lapas apēdīšot viņš pats, bet kacenu nomizošot un došot savai sievai. Šim jau nu vajadzēja būt sevišķi garšīgam kāpostam.

„Var jau būt," teica ežu Ādams, izvilka kabatlakatiņu un sāka vēdināties. Tagad vasaras vidū dienas laikā esot stipri karsti. Parasti gan ežu Ādams ejot pastaigāties tikai pie vakara, jo karstums viņam nemaz nepatīkot. Bet, tā kā šodien ežu Ādamam bijusi kāda ļoti svarīga izrunāšanās ar tītaru Bulduri, tad viņam vajadzējis iziet tā agrāk no mājām.

„Tev ir ļoti skaists kabatlakats!" zaķu Bērtulis sacīja.

„Jā, tas ir glīts!" ežu Ādams diezgan bramanīgi atbildēja. „Es jau ar viņu ļoti taupu un lietoju tikai tad, ja eju kur ciemos."

Tad zvirbuļu Tomiņš nolaidās uz taciņas un nočivināja labdienu.

„Parādi man arī savu kabatlakatu!" viņš teica ezim.

Jā, tas bija tiešām lielisks kabatlakats ar apvīlētām malām un zilu neaizmirstuli katrā stūrī.

„Šo kabatlakatu man dāvināja sieva mūsu kāzu dienā,"

ežu Ādams stāstīja. „Viņa pati esot vīlējusi maliņas un izšuvusi neaizmirstules stūros."

„Tev ir gudra un attīstīta sieva," zvirbuļu Tomiņš teica, „un arī tu pats izskaties visprātīgākais un visgudrākais no visiem ežiem, kādus es līdz šim esmu sastapis."

„To es jau sen zināju, ka mēs esam viens ļoti gudrs laulāts pāris!" ežu Ādams sacīja un lielīgi pacēla savu melno degunu.

„Bet zini ko!" zvirbuļu Tomiņš iečiepstējās, „jūs abi esat gudri, bet varat kļūt vēl gudrāki. Rūķu Labrencis dibina skolu, un tur jūs varētu izglītoties tālāk."

„Ko tad tur mācīs?" ežu Ādams ziņkārīgi jautāja.

„Lasīt, rakstīt un vēl daudz citu gudrību," zvirbuļu Tomiņš teica. „Labrencis zina pastāstīt pat to, kur saule guļ pa nakti, kā bijis pasaulē pirms daudziem tūkstošiem gadu un kā izskatās svešās zemēs."

„Tas par tām svešām zemēm mani nemaz tā neinteresē," ežu Ādams atteica un atmeta ar priekšķepu, „to man var

pastāstīt arī stārķu Tenis. Bet tā lasīšana un rakstīšana būtu gan laba un noderīga." Un ezis domīgi noglaudīja savas nadaudzās melnās ūsu spalviņas.

„Jā" zvirbuļu Tomiņš iečivinājās, „un, kad tava sieva pazīs burtus, tad viņa varēs iešūt tavā kabatlakatā arī tavu vārdu." — „Tas būtu gan jauki!" ežu Ādams priecājās, rīvēdams plaukstas. „Es katrā ziņā gribētu,lai viņa to vārdu iešūtu ar sarkaniem diegiem."

„Man gan labāk patiktu ar zaļiem!" zaķis teica. „Ja tas būtu mans kabatlakats un mana sieva, tad es liktu šūt tikai ar zaļiem diegiem!"

„Bet tas nav ne tavs kabatlakats, ne arī tava sieva!" ežu Ādams atcirta tīri dusmīgā balsi un sacēla visas savas adatas. „Kungi," zvirbuļu Tomiņš čivināja starpā, „tur

nemaz nav par ko ķildoties. Laidiet tik savas sievas skolā, un, kad viņas pazīs burtus, gan jau tad tās pašas zinās, kura krāsa katram vārdam labāk derēs. Sievas tādas lietas zina vislabāk pašas." Tomiņam bija taisnība.

Tad zaķu Bērtulis tūliņ aizcilpoja pieteikties par skolnieku pie gudrā Labrenča. Bet ežu Ādams tipināja Bērtulim pakaļ saviem sīkajiem solīšiem. Zaķu Bērtulis pat nežēloja savu lielo kāpostgalvu, atdeva to Labrencim un teica — viņš esot dzirdējis, ka citās skolās maksājot par mācīšanos skolas naudu. Tad lai nu Labrencis pieņemot šo kāpostgalvu kā pirmo iemaksu.

Arī ežu Ādams negribēja palikt zaķim iepakaļ. Viņš apsolīja Labrencim divus kabatlakatus. Viens būšot par viņa paša, otrs — par viņa sievas izskološanu. Un ežu Ādams varot jau iepriekš Labrencim teikt, ka tie būšot tādi — tik skaisti kabatlakati, kādus Labrencis vēl nekad nebūšot redzējis.

Tad ežu Ādams atsveicinājās, sakrustojis rokas uz krūtīm, un lielīgi, izgāzis vēderu, aizgāja uz savas mājas pusi, visu laiku iedomīgi pukšķēdams.

ZVIRBUĻU TOMIŅŠ PIE RAIBAĻAS UN DUKŠA

Pļavā ganījās Raibaļa, pagriezusi pret mājām savu mitro purnu. Šad un tad viņa pakustināja asti, lai aizdzītu kādu mušu, un gaidīja, kad ēnas sāks palikt garākas.

Tad atlaidās zvirbuļu Tomiņš un, jautri čiepstēdams, lēkāja Raibaļai apkārt.

„Kas tev par savādu asti!" Tomiņš tērzēja. „Gara kā dzīsla un tad vēl tāds jocīgs pušķis galā!"

Klusībā pie sevis Tomiņš nodomāja, ka labi gan, ka zvirbuļiem nav tādas neglītas astes. Pēc kā gan tad viņi

34

izskatītos! Bet, protams, skaļi zvirbuļu Tomiņš to neuzdrošinājās teikt, lai neapvainotu govi.

Tad zvirbulis pasveicināja Raibaļu no rūķa Labrenča un teica, ka viņai katrā ziņā būtu ieteicams iet Labrenča skolā papildināt savas zināšanas. Raibaļai esot stipri liela galva, un tādā lielā galvā varētu salikt arī ļoti daudz zināšanu.

Raibaļa to visu noklausījās, ielaida savu lunkano mēli vispirms vienā nāsī, pēc tam otrā, nopūtās un sacīja, ka tas gan viņai nebūšot iespējams, jo viņa vienmēr esot piesieta un varot aiziet tikai tik tālu, cik tālu sniedzoties ķēde. Bez tam Raibaļa jau esot krietni paveca, un tikpat veca esot arī viņas galva. Viņa esot dzirdējusi, ka vecās galvās nekas vairs nelienot iekšā. Un galvenais — viņa esot stipri neveikla, kādas jau visas govis parasti mēdzot būt. Ja starp skolniekiem gadītos kāds sīkāks tārps vai kukainis, viņa vēl varētu to samīt. Kad zvirbuļu Tomiņš to visu pārdomāja, tad arī viņš piekrita, ka Raibaļai labāk vajadzēja palikt tepat. Varbūt viņas vietā atradīšoties cits skolnieks.

Un zvirbuļu Tomiņš laidās atkal tālāk, līdz nolaidās kādā pagalmā. Pie pašas kūts sienas bija piebūvēta maza, ļoti glīta mājiņa, un tā bija zaļi krāsota. Tomiņš pielēca pie durvīm un skaļi iesaucās: „Ei, Dūksi, vai tu esi mājā?"

Jā, suņu Duksis bija mājā, un tas aicināja, lai zvirbuļu Tomiņš nākot vien dziļāk. Tad Tomiņš pārlēca pār slieksni un pateica labdienu. Te izskatījās ļoti jauki. Dūksim bija tikai viena pati istaba, bet tā bija ļoti mājīgi iekārtota. Sienas nelaida vējus cauri, un jumts neļāva izsūkties nevienai lietus pilei, bet visa grīda bija izklāta mīkstiem salmiem.

„Ļoti laba māja!" zvirbuļu Tomiņš slavēja. „Vai tu pats viņu cēli?" — „Nē," Duksis atbildēja, ērti izstiepies uz

salmiem, „es to mantoju no sava priekšgājēja — vecā suņu Kranča, kurš pagājušo rudeni pēkšņi izgāja no mājām un vairs neatgriezās. Varbūt tu viņu pazini? Tas bija patīkams suns ar raibu muguru un strupu asti."

Jā, zvirbuļu Tomiņš atceroties gan suņu Kranci. Tas aizvien esot sūdzējies par neciešamām kaulu sāpēm.

Tad zvirbuļu Tomiņš pačivināja par Labrenča skolu un arī par to, ka pieteikušies jau daudz skolnieku — peles bērni, stārķu Tenis, slieku Cecīlija, vēl daudzi citi, un arī viņš pats — zvirbuļu Tomiņš.

To dzirdot, suņu Duksis palika ļoti domīgs. Viņš tik labprāt būtu gājis tālāk skoloties. Viņš protot jau šo un to: peldēt pakaļ sprunguļiem, kurus saimnieku Jānītis iemetot dīķī, mākot sēdēt uz divām kājām un riet, lai dabūtu kādu gardāku kumosu, un vēl šo un to. „Bet pie Labrenča skolā es gan nevarēšu iet," Duksis beidzot sacīja. „Es te strādāju par sargu, un man tas uzdevums ir jāpilda dienu un nakti. Pagalmu es nedrīkstu atstāt."

„Es nu gan tā kaut ko nevarētu izturēt," zvirbuļu Tomiņš uztraucies čiepstēja, „es aizbēgtu!"

„Nemaz nav tik ļauni, kā tu iedomājies," Duksis rāmi teica, kasīdams ar pakaļkāju aiz auss. „Es saņemu reti labu algu — man ir aizvien ļoti garšīgs ēdiens bļodiņā, un bez tam man ir arī brīvs dzīvoklis. Par šo zaļo māju man īre nav jāmaksā."

„Ak, tad tādas tās lietas!" zvirbuļu Tomiņš iesaucās, „tad tu te strādā par algotu darbinieku." „Jā, tā apmēram ir," suņu Duksis sacīja, nolika galvu uz priekšķetnām un apmierināts pievēra plakstus, „man iet ļoti labi."

Vēl kādu laiciņu zvirbuļu Tomiņš pasēdēja, bet tad viņš sāka jau gatavoties uz tālāk laišanos. Viņš bija jau diezgan atpūties un izciemojies.

„Bet par to jauno skolu tu katrā ziņā paziņo citiem mājas kustoņiem," zvirbuļu Tomiņš vēl Dūksim stingri piekodināja.

Jā, to Duksis varot gan! Viņš esot lielos draugos ar sētas gaili un personīgi pazīstot arī dažas no viņa vistām. Tās visas esot krietnas un dējīgas vistas, bet, ko viņas domājot par skološanos, to gan Duksis nezinot. Arī ar cūku Madi Duksis varot parunāt pāris vārdu, kad viņa atkal atnākšot paberzēties pie Dukša mājas stūra. Zosu Zuzi gan Duksis tā tuvāk nepazīstot, bet pateikt jau varot arī viņai, jo Zosu Zuze izskatoties taisni tāda, kas domājot par augstām lietām. Duksis esot novērojis, ka viņa ceļot savu galvu ļoti augstu.

Tad zvirbuļu Tomiņš pastiepa Dūksim savu labo spārnu, sirsnīgi atsveicinājās un izspurkšķēja pa durvju spraugu.

Duksis iznāca ārā savas mājas priekšā, apsēdās un ilgi skatījās uz to pusi, kur aizlaidās mazais Tomiņš.

LIDULIDIS UN JŪRAS ZIVIS

Ziņa par rūķa Labrenča skolu bija jau tālu izplatījusies. Par to runāja visas melnās un sarkanās skudras savās pilsētās, par to klaigāja vientuļās dzērves un cekulainās ķīvītes, laidelējoties virs pļavas. Par to vidžināja pat bezdelīgas, sēdēdamas savās pelēkajās ligzdās, kas bija pielīmētas pie kūts griestiem.

Beidzot šī ziņa nokļuva arī līdz jūrai. To aiznesa kāds tauriņš, kam bija balti spārni un divi gari, maigi taustekļi, aplipuši viegliem putekļiem. Šo tauriņu sauca par Lidu- lidi, un viņš bija pats drošākais no visiem tauriņiem. Lidulidis aizlidoja tālu pāri jūrai un izskatījās tik sīks kā puķes ziedlapiņa, kuru vasaras vējš dzenātu pāri bezgalīgajiem ūdeņiem.

Lidulidis bija dzīvespriecīgs tauriņš. Viņš priecājās par savu spārnu vieglumu, par sauli, kas skalojās ūdenī, un par sīkajiem vilnīšiem, kuriem bija baltas putu muguras.

Tad kāds brētliņš pacēla savu galvu virs ūdens, un Lidulidis uzlaidās uz viņa deguna, lai drusku atpūtinātu savus spārnus. Tauriņš te jutās tīri ērti. Viņš kustināja savus taustekļus un stāstīja par Labrenča skolu, par to, cik Labrencis esot gudrs rūķis, cik viņam esot daudz grāmatu un cik daudz skolnieku jau esot pieteikušies viņa skolā.

Tas viss bija ļoti interesanti, ko zināja pateikt mazais Lidulidis. Apkārt sapeldēja lieli reņģu bari, mencas sudrabotiem sāniem, lunkani luči un beidzot arī divas smagas lašu mātes pacēla savus platos purnus virs jūras līmeņa. „Mums arī būs jāiet tanī skola," kāds lucis teica, maisīdamies visiem pa vidu. Tam piekrita arī citas zivis. Tikai bute, šis savādais, plakanais radījums, kam katra ķermeņa puse bija citādā krāsā, sašķieba pavisam nejauki savu ģīmi.

„Es gan nezinu, vai tur kas iznāks," viņa teica. „Kā gan lai mēs nokļūstam līdz tai Labrenča skolai?"

Nu arī citas zivis palika pavisam nopietnas un nezināja, ko darīt.

„Ja mēs nevaram aizpeldēt turp, tad varbūt Labrencis var atnākt pie mums," brētliņš beidzot ieteicās.

Bet tad tauriņu Lidulidis sāka kratīt savu galvu tik stipri, ka nobira vairāki ziedputekļi un iekrita jūrā.

Lidulidis teica, ka šurpu gan Labrencis nenākšot, jo tas esot pārak garš ceļš tik vecam rūķu vīram. Un kas tad tā varētu būt par skološanos — pašā jūras vidū! Vai tad zivis domājot, ka Labrencis viņas varētu skolot, sēdēdams uz ūdens virsmas? Tauriņam gan liekoties, ka Labrencis būtu par smagu, nogrimtu un noslīktu. Un tad nebūtu vairs neviena, kas skolotu visus pasaules radījumus.

Beidzot lucim bija kaut kas iešāvies prātā. Viņš pameta jautri ar asti virs ūdens un iesaucās:

„Sūtīsim kaiju Aiju mūsu vietā! Viņa izskolosies, atlidos atpakaļ un pastāstīs mums visu, ko būs iemācījusies."

Jā! Tā bija labi! Un visas zivjs sāka lēkāt pār viļņiem no pārāk liela prieka. Viņu sāni laistījās saulē kā sudrabs. Tikai lašu mātes bija par smagām, lai tik gaisīgi parādītu savu prieku. Tāpēc viņas tikai cienīgi kustināja savas astes. Arī tas brētliņš, uz kura purna gala tauriņš pūtināja savus spārnus, nedrīkstēja daudz trakot, lai nesaslapinātu mazo Lidulidi.

Tad tauriņam blakām piepeldēja kāda paliela menca un teica:

„Es nopeldēšu pašā jūras dibenā. Tur uz gliemežvākiem guļ kāds ļoti dzidrs dzintara gabals. To Lidulidis varētu aiznest Labrencim."

„Nē!" Lidulidis atteica. „Tāds liels dārgakmens gan man par smagu. Ar tādu smagumu es nevarēšu pacelties spārnos. Bet kaiju Aijai tas būs tīrais nieks. Lai viņa nes."

Tad Lidulidis saplivināja savus baltos spārnus, pamāja ar saviem taustekļiem zivīm ardievas un laidās uz to pusi, kur sākās krasts un sīki vilnīši iznīka krasta smiltīs.

Bet visi brētliņi, sudrabotās reņģes, luči un smagās lašu mātes, mencas un plakanās butes, pacēlušas purnus virs ūdens, aizpeldēja katra uz savu pusi, lai meklētu kaiju Aiju un sūtītu viņu Labrenča skolā.

Lūk, tur tālumā jau kaut kas peldēja. Var būt, ka tā bija tikai jūras viļņa putainā mugura, bet varbūt, ka tur viļņos šūpojās arī baltā kaiju Aija.

UZ SKOLU, UZ SKOLU!

Drīz vien kaiju Aija laidās pie Labrenča, lai tur iemācītos daudz gudrību un pēc tam visu to mācītu atkal tālāk jūras zivim. Menca no jūras dibena bija uznesusi gaiši dzelteno dzintara gabalu. Tas bija brīnišķīgs dzintars, un kaija to nesa gudrajam Labrencim. Kad viņa pacēlās virs iezaļganā ūdens, tad izlikās, it kā dzintara vietā viņa turētu savos nagos dzidru medus lāsi.

Kaiju Aija lidoja uz krastu, un viņas knābis izskatījās ļoti priecīgs. Viņa vēl atgrieza galvu atpakaļ, skaļi ieķērcās un tikai pēc tam pazuda aiz jūrmalas tumšajām priedēm.

Zivīm sākās liela gaidīšana. Viņas bieži vien pabāza galvas virs ūdens un skatījās uz krastu, vai neieraudzīs atgriežamies balto kaiju Aiju. Bet krastā redzējās tikai pelēki tīkli un pelēkas zvejnieku būdiņas, kurām šad un tad kūpēja skursteņi. Kaiju Aija neatgriezās, un viņu nācās vēl ilgi gaidīt.'

Visgrūtāk ar gaidīšanu gāja butei. No lielām ilgām viņas ģīmis sašķiebās ik dienas vairāk un vairāk.

Kaiju Aijai bija diezgan tālu ko lidot. Viņa laidās pāri priedēm, kurām bija tumši skuju vainagi un slaidi, līdzeni stumbri. Starp priedēm bija baltas vasarnīcas ar sarkaniem jumtiem, un tās izskatījās kā milzīgas sēnes.

Tad kaija lidoja pāri mitrai pļavai, kur auga asa zāle un vietām paspīdēja ūdeņi kā mierīgas, pelēkas acis. Tur bradāja dzērves vieglām kājām un noskatījās pakaļ kaiju Aijai, pacēlušas savus smailos knābjus.

Kaija laidās pāri izcirtumiem, kur redzējās gaišas skaidas un mētājās žagari.

Tālāk sākās līdzenas ganības, kur klīda brūnas govis. Un tām bija balti ielāpi uz mugurām un pāri krusta kauliem. Maza meitene staigāja lopiem pakaļ. Viņai bija galvā sīku puķu vainags, un viņa dziedāja dziesmu bez vārdiem. Viņa prata vīterot kā cīrulis, pacēlusi galvu un skatīdamās debesu plašumā.

Tad kaiju Aija nokļuva virs lielas upes. Ūdens šodien bija tik rāms, ka kaija redzēja tur atspīdam savu balto pavēderi un dzelteno dzintara lāsi, kuru viņa turēja sažņaugtu nagos. Brīžam kaiju Aija nolaidās pavisam zemu, pieskardamās ūdenim, un ūdens viegli nožvīkstēja gar viņas spalvām.

Otrā krastā redzējās nami, nami un atkal nami, cits par citu augstāki, cits par citu varenāki, bet aiz namiem bija daudz torņu, un tie visi likās tik augsti, it kā gribētu berzēties pret debesīm.

Vesels pulks baložu laidās kaiju Aijai pretim, švīkstinādami spārnus. Tie izskatījās ļoti uzcirtušies, kā jau tādi, kas ilgus gadus pavadījuši pilsētā. Kakli viņiem mirdzēja un kājas viņi bija apaudzējuši ar spalvām.

„Uz skolu, uz skolu!" kaiju Aija viņiem sauca. Bet pilsētas baloži bija slinki putni. Viņi nemaz nevēlējās iet skolā. Tomēr pilsētā bija arī daži citi, kuri sadzirdēja kaiju Aijas saucienus. Ormaņa zirgs satrūkās no snaudiena un pagrieza galvu uz upes pusi.

„Uz skolu!"

Cik jauki tas skanēja!

Tad zirgs smagi nopūtās, jo viņš nedrīkstēja atstāt pilsētu. Viņam bija ik dienas jārikšo pāri nekaltajiem akmeņiem un jāpelna nauda, lai uzturētu savu veco saimnieku, kas sēdēja uz bukas. Ja saimniekam vairs nebūtu zirga, viņš aizietu postā, jo citu neko tas neprata strādāt kā tikai sēdēt uz bukas. Un bez tam saimnieks bija jau ļoti ļoti vecs.

Ormaņzirgs skaļi iezviedzas, aizvien vēl skatīdamies uz upi. Un kaiju Aija ļoti labi saprata, ko viņš teica: tie bija sveicieni, kuri bija jāaiznes gudrajam Labrencim, kurš dzīvoja pie mazā kaņepju meža un skoloja visus pasaules dzīvniekus.

Kaiju Aija jau sen bija nozudusi. Bet ormaņzirgs vēl aizvien nīka uz sava ielas stūra.

Nami iededzināja savas acis, iemirdzējās garas laternu rindas, un ielās soļi klaudzēja aizvien retāk.

Bet nabaga zirgs vēl aizvien domāja par rūķa Labrenča skolu, šad un tad smagi nopūzdamies.

Ap pusnakti kaķu Mince izbāza galvu no vārtu apakšas un paskatījās uz abām pusēm. Iela bija pavisam tukša un klusa.

Tad Mince izlīda no vārtiem un gribēja skriet pāri ielai.

„Pagaidi drusku!" zirgs teica.

„Vai no mūsu pilsētas neviens nedomā doties uz rūķa Labrenča skolu?" viņš jautāja.

Mince aizlīda līdz kurpnieka slieksnim, aptupās tur un sacīja:

„Baloži ir par slinkiem, lai skolotos, un žurkas, kas dzīvo mēslu kastē, saka, ka viņas tur varot atrast treknus kumosus ari bez visas skolas."

Zirgs to visu noklausījās un neapmierināti kratīja galvu.

„Man patlaban ir četri pavisam mazi bērniņi," kaķu Mince stāstīja tālāk, „tiem vēl nav pat acu, un viņi visi vēl ir ļoti vārgi. Arī es nevarēšu iet skoloties. Bet, kad bērni paaugs, es domāju sūtīt viņus."

„Jā," kaķu Mince pēc tam vēl piebilda, „viens jūras cūciņu pāris gan ir nolēmis skoloties un tūliņ došoties ceļā."

Tad Mince nomazgāja ļoti rūpīgi seju un abas ausis un teica, ka viņa vēl aiziešot atvadīties, jo tā esot bijusi viena ļoti laipna un laba rakstura jūras cūka un viņas vīrs — viens ļoti pieklājīgs jūras kuilis.

Bet, kamēr kaķe mazgājās un sarunājās ar ormaņzirgu, tikmēr jau jūras cūku pāris bija sapakojis visas savas lietas un iznācis uz ielas. Jūras cūkām pilsētā klājās ļoti grūti. Viņas izmuka no krātiņa, kur tās bija ieslodzījis kāds ļoti nepatīkams leijerkastnieks. Abas bija paņēmušas zīmuļus par ceļa spieķiem un ietinušās tumšos lakatos, lai raibās muguras par daudz nespīdētu.

Jūras kuilis gāja pa priekšu, sievu drošinādams un mierinoši urrinādams, un jūras cūka tecēja vīram pakaļ, šad un tad klusu un bailīgi iekviekdamās.

„Laimīgu ceļu! Laimīgu ceļu!" ormaņzirgs teica, skumji klanīdams savu smago galvu.

„Ardiev.u! Ardievu!" kaķu Mince čukstēja, un pāri viņas mīkstajiem vaidziņiem noripoja divas lielas un ļoti skumjas asaras.

Tās bija atvadīšanās asaras.

PIRMĀ SKOLAS DIENA

Jau no tālienes varēja just, ka šodien mazajā rūķa Labrenča mājiņā pie kaņepju meža notika kaut kas sevišķs. Peļu Lavīze bija appušķojusi durvis un palodzi, bet mazie, pelēkie peles bērni uzkāpuši uz sūnainā jumta un nolasījuši visus gružus no sēņu platajām cepurēm. Sētsvidus bija noslaucīts un slieksnis nomazgāts. Un Labrenča istabā — tur izskatījās vēl svinīgāk: grīdas bija balti noberztas un rūtis brīnišķīgi nospodrinātas. Lieli māla podi stāvēja salikti gan uz galda, gan uz skapjaugšas, gan pie loga un visos Istabas stūros — cits dzeltens, cits zaļš, cits lāsains. Daži bija ar tieviem kakliem, daži bez kakliem, daži ar osām, daži bez osām. Un visos šajos podos bija ieliets ūdens un saliktas puķes: atraitnītes platām sejām, pupu ziedi un tīrumu tīteņi, ugunspuķes, polīši un griķi, blusiņas un baltas lauvmutītes ar dzeltenām rīklītēm.

Visvairāk par daudzajām puķēm māla podos priecājās kaktusi, kuri auga uz loga palodzes, un viņu zaļie vaigi, kas bija apauguši ar retu, asu bārdu, laimīgi smaidīja.

Visi peļu Lavīzes bērni bija saģērbti kā uz svētkiem, un pats Labrencis sēdēja savā atzveltnes krēslā kā kaut ko gaidīdams. Arī peļu Lavīze šad un tad izskrēja pagalmā, skatījās uz visām pusēm un reizēm jautāja arī sēnēm, kas auga uz jumta, vai tās tālumā kaut ko neredzot. Šodien atvēra Labrenča skolu, un peļu Lavīze nevarēja vien sagaidīt, kad ieradīsies skolnieki.

Pirmais atnāca zvirbuļu Tomiņš, nesdams padusē sarkanu zīmuli un dzēšlapu. Šīs lietas viņš vakar bija nopircis pilsētā un izdevis par tām visu savu naudu. Atlaidās arī stārķu Tenis un nostājās istabas stūrī, svinīgi pacēlis vienu kāju. Tad atnāca reizē zaķu Bērtulis un ežu Ādams. Viņiem abiem bija gluži jaunas bikses ar ļoti lielām un dziļām kabatām, kur varēja sabāzt daudz dažādu mantu. Ežu Ādams bija paņēmis līdzi ari sievu, bet zaķu Bērtulis savējo neparko nebija varējis pierunāt nākt skoloties, jo viņa sieva bija ļoti kautrīga un vairījās no katras sabiedrības.

Atlidoja baltā kaiju Aija, tauriņu Lidulidis un brīdi vēlāk nāca arī zosu Zuze, gadzinādama un skaļi lielīdamās visai pasaulei, ka viņa ejot uz skolu.

Jagailis atveda līdzi trīs no savām dējīgākajām vistām. Divas no tām bija baltas, bet trešā dzeltena ar brūniem spārniem.

Ienācis istabā, Jagailis vīrišķīgi sasita spārnus, nodziedāja labdienu un pēc tam pavēlēja savām trim sievām sēdēt pavisam klusu un nepļāpāt savā starpā, jo skolā to nedrīkst darīt.

Jūras cūka un jūras kuilis ieradās ļoti noguruši un tā noputējuši, ka skaistos raibumus uz viņu mugurām gandrīz nemaz vairs nevarēja saskatīt. Tas jau arī bija pilnīgi saprotams, jo no pilsētas līdz Labrenča skolai jānoiet milzīgs gabals. No lielās iešanas viņu pakaļkājām bija nodiluši visi nagi. Kad ieradās cūku Made, tad visi skolnieki sabāza galvas kopā un sačukstējās, bet kaktusi smīnēja uz palodzes. Tas bija tāpēc, ka cūku Made atnāca pavisam nevīžīgi apģērbusies: viena kāja ieauta vīzē, otra

pastalā, un lindraki bija tā nosmērēti, ka neviens vairs nespētu pateikt, kādā krāsā tie kādreiz bijuši krāsoti.

Labrencis sēdēja savā krēslā, apmierināti glaudīdams bārdu un laizdams gaisā no savas pīpītes zilus dūmu mutulīšus. Tik daudz skolnieku Labrencis nemaz nebija gaidījis. Un vienmēr vēl nāca jauni klāt. Beidzot istaba

bija tik pilna, ka nevarēja vairs apgriezties, tāpēc vajadzēja pārvākties pagalmā.

Cūku Made palīdzēja iznest tāfeli, zvirbuļu Tomiņš stiepa krīta gabalus, citi nesa solus un tintes podus.

Pēc tam ieradās četri nešķirami draugi: slieku Cecīlija, dunduru Reinis, simtkāju Pidriķis un gliemežu Kaspars. Viņi bija atnesuši līdzi paši savu skolas solu un gribēja katrā ziņā tur sēdēt visi kopā. Tā kā Labrencim šie draugi neizlikās sevišķi pļāpīgi, tad viņš to arī atļāva.

Atnāca arī kāda pavisam balta pele. Tā bija ļoti lepna dāma, jo viņai piederēja zila rokas soma ar rozā oderi un raibs saulessargs. Baltajai pelei aiz muguras tecēja vesels pulks tādu pat baltu peļu bērnu. Tiem visiem bija izrakstītas zeķes un rokās pirkstaini cimdi. No bēniņiem nolīda arī peļu Lavīzes pelēkie bērni un desmit zirnekļi, jo arī tie bija sadomājuši skoloties.

Tad Labrencim likās, ka visi skolnieki bija jau sanākuši, un viņš gribēja sākt skološanu.

Labrencis apsēdās uz koka kastes, kuru sauca par katedru, iemērca spalvu tintes pudelē un ierakstīja savos papīros visu skolnieku vārdus un uzvārdus.

Tad pēkšņi varēja dzirdēt, ka kāds steidzas cauri kaņepju mežam un visu laiku ļoti skaļi baras. Un kaņepes knikšķēja un lūza viņam visapkārt. Tas bija tītaru Bul- durs, kas steidzās šurpu, milzīgi piesarcis un piepūties. Visi skolnieki pagrieza galvas uz kaņepju meža pusi un skatījās — ko gan viņš īsti gribēja?

Tad tītaru Buldurs ieskrēja pagalmā skolnieku vidū, grozījās uz visām pusēm, piepūties, izlaidis spārnus un milzīgi uztraucies buldurēja tā, ka neviens nekā nevarēja saprast. Viņš tā sabaidīja baltās peles bērnus, ka tie pīkstēdami sabēga zem mātes brunčiem.

Buldurēdams un ar spārniem plātīdamies, tītars apgāza vienu tintes podu un aplēja ežu Ādama jaunās bikses.

Nu sacēlās milzīga brēka.

„Tādu nekrietnu putnu!" ežu Ādams izsaucās ļoti uzbudinājies. „Kā gan es varēšu tagad izmazgāt savas bikses?"

„Jūs paši esat nekrietni!" tītaru Buldurs pārskaities brēca.

„Kāpēc man neviens laikā nepaziņoja, ka nodibināta skola? Jūs laikam gribat, lai es visu mūžu esmu muļķis?"

Kā gan tas bija gadījies, ka tītaru Bulduram neviens nekā nebija teicis? Tikai nupat viņš to esot dabūjis zināt no kāda veca sienāžu invalīda, kuram esot tikai viena pakaļkāja.

Tad Labrencis nokāpa no savas katedras, piegāja pie tītaru Buldura un uzlika viņam roku uz muguras. „Apmierinies," viņš teica, „vēl es neko neesmu sācis mācīt. Pierakstīju tikai skolnieku vārdus."

Bet tītaru Buldurs nebija no tiem, kas tik ātri varētu apmierināties, ja kādreiz uztraucās. Visu pirmo stundu viņš nostāvēja piepūties, un viņa deguns bija ļoti sarkans un ļoti garš.

„Es vēl nekad neesmu redzējusi tik neglītu radījumu!" teica kāda suņu sēne, kas auga uz Labrenča mājas jumta un brīnīdamās ilgi šūpoja galvu.

iedomīga zosu zuze

Kad peļu Lavīze paraustīja zvanu aiz mēles, tad vienmēr sākās brīvstunda. Tad skolnieki drīkstēja piecelties no saviem soliem, iet pastaigāties vai darīt ko citu, kas nu katram patika.

Arī rūķu Labrencis nokāpa no katedras, aizgāja līdz kaņepju mežam un apsēdās zālītē. Viņam aizvien bija līdzi kāda grāmata, un rūķis visu brīvstundu čakli lasīja, vilkdams ar pirkstu līdzi katrai burtu rindai.

Dunduru Reinis atgūlās pagalma smiltīs un, sildīdams muguru saulītē, atkārtoja reizrēķinu, simtkāju Pidriķis drusku nosnaudās, jo viņš ar mācībām aizvien ļoti piepūlējās un nogura. Bet gliemežu Kaspars un slieku Cecīlija norunāja uzspēlēt riču-raču.

„Nāc tu ar mūsu pulkā!" slieku Cecīlija lūdza zosu Zuzi. „Saspēlēsim! Tagad jau mēs protam skaitīt." Sliekai bija ļoti laipns ģīmis un lūpās smaids.

Bet zosu Zuze bija milzīgi iedomīga. Viņa pacēla galvu, cik augstu varēdama, un, sataisījusi iedomīgu knābi, augstprātīgi teica:

„Es ar jums nevēlos ielaisties nekādās darīšanās. Pēc manām domām, jūs nemaz neesat kustoņi. Kas gan tas var būt par kustoni, kas ir tik nepatīkami slapjš un auksts kā jūs!"

Un zoss aizgāja garām gliemežu Kasparam un slieku Cecīlijai, uz viņiem pat nepaskatīdamās.

Bet, lai gan gliemežu Kasparam bija aukstas asinis, viņš tomēr bija ļoti jūtīgs. Zosu Zuze gliemežu Kasparu bija tā apvainojusi, ka viņš ielīda savā kaula mājā, aizslēdza durvis un bija sarūgtināts pret visu pasauli.

Arī slieku Cecīlijai tas bija ļoti stipri ķēries pie sirds. Viņa bija saraukusi pieri, atmetusi lūpas un domāja, ka

gudrākais būtu tūliņ šinī pašā vietā ierakties zemē. Tur viņu vairs neviens nevarētu tā apvainot.

Bet zosu Zuze gāja tik tālāk, šad un tad nicinoši iegadzinādamās.

„Pagaidi!" cūku Made sauca, skriedama viņai pakaj. „ Tu laikam gribi iet drusku pastaigāties. Man arī ir tāda pati vēlēšanās. Līdz nākošās stundas sākumam mēs vēl varam izmest krietnu līkumu." Un cūku Made aplika zosu Zuzei maigi roku ap vidu, sagriezusi asti draudzīgā gredzenā.

Bet tad notika kaut kas, ko cūku Made nemaz nebija gaidījusi.

„Neskaries man klāt!" zosu Zuze nikni iešņācās un iesita cūku Madei ar spārnu. „Es negribu, ka man pieskaras tik netīrs kustonis kā tu," zoss saskaitusies nikni šņāca, „man kauns pat just tevi savā tuvumā. Kāds tavs apģērbs un kādas tavas ciskas! Viens cūcīgs kustonis!"

Tad zosu Zuze uzpūtīgi apgūlās uz Labrenča mājas sliekšņa, bet cūku Made no pārsteiguma bija zaudējusi valodu.

Turpat uz sliekšņa sēdēja arī jūras kuilis ar savu sievu un vilka smiltīs visus tos ciparus, kurus bija iemācījušies.

„Labi, ka tu atnāci pie mums," jūras kuilis teica, zosu Zuzi ļoti pieklājīgi uzrunādams. „Vai tu nevarētu

parādīt, kā raksta 5. Mums ar sievu tas cipars nemaz nepadodas."

«Neuzbāzies!" Zuze atcirta. „Es augsti dzimusī zoss, nekad nedraudzēšos ar tik vienkāršiem kustoņiem."

Jūras kuilis piesarcis paskatījās uz savu sievu, un jūras cūka paskatījās uz savu vīru. Viņi abi bija nepatīkami pārsteigti un aizvainoti.

„Jā, tādi jūs esat," zosu Zuze gadzināja. „Kas tas par dzīvnieku, kam nemaz nav kakla, ausu vietā tādas lupatiņas, un pat astes jums nav! Un kājas — vai kaut kur ir redzētas tik muļķīgas kājas! Priekšējām četri pirksti, bet pakaļējām tikai pa trim!"

Zoss vēlreiz nicīgi nogadzinājās un pēc tam pagrieza galvu uz otru pusi.

Bet nabaga jūras cūkas bija milzīgi sašutušas. Viņas tūliņ piecēlās no sliekšņa un gāja citur. Jūras cūka uztraukusies kviekstēja, ka tik rupju dzīvnieku viņa vēl nekad neesot sastapusi.

Brīvstunda bija beigusies. Iznāca peļu Lavīze un paraustīja atkal zvana mēli. Tad Labrencis aizvēra savu grāmatu, pasita padusē un steidzās uz pagalmu pie saviem skolniekiem.

Tie visi jau bija sasēdušies savos solos, kad atnāca zosu Zuze. „Klausies," viņa uzsauca tītaru Bulduram, „ej meklē sev citur sēdekli. Es nevaru sēdēt kopā ar tik nesmuku putnu. Tu jau nemaz neesi putns, bet tas neglītākais ērms pasaulē."

To dzirdot, tītaru Buldurs ļoti uzbudinājās. Un viņam, nabagam, bija tā nelaime, ka uzbudinājumā viņš aizvien palika vēl neglītāks — spalvas izpletās katra uz savu pusi, un deguns izstiepās un nokarājās lejup kā sarkana dzīsla.

Kad rūķu Labrencis ienāca pagalmā, tad tur bija

milzīga kņada. Jūras kuilis un jūras cūka bija jau sapakojuši visas savas lietas un aplikuši tumšos lakatus. Viņi iešot atpakaļ uz pilsētu savā krātiņā. Lai gan tur esot bijis grūti, tomēr neviens viņus nekad neesot tik smagi apvainojis.

Tītars buldurēja, ka viņš iešot pasaulē un meklēšot citu skolu, kur pieklājīgāki skolnieki. Cūku Made kvieca un žēlojās, ka zoss esot nonievājusi cūku tautas tikumus. Tāpēc Made te nepalikšot nevienu stundu, nevienu minūti. Slieku Cecīlija jau urbās zemē, bet gliemežu Kaspars bija ieslēdzies savā kaulu mājā un atmetis visam ar roku.

Arī visi pārējie skolnieki gatavojās iet projām. Neviens te negribēja palikt. Baltā pele uzvilka visiem saviem bērniem pirkstainos cimdus un sāka atvadīties. Viņa jau nevarot te palikt tik ilgi, līdz arī viņu kaut kā apvainotu. Dunduru Reinis saķērās rokās ar simtkāju Pidriķi un gāja jau ārā no pagalma.

Tad rūķu Labrencis steidzīgi uzkāpa katedrā un sauca: «Uzgaidiet! Es gribu vēl ko pateikt."

Un tad, nervozi glaudīdams savu garo bārdu, viņš sacīja, ka nevienam nekur neesot jāiet. Zosu Zuze esot vainīga, un viņai esot jāaiziet. Citi varot mierīgi palikt tepat un turpināt skološanos.

„Šitāda skola man nemaz nav vajadzīga!" zosu Zuze iegadzinājās. „Kas te par sabiedrību — viens ir slapjš un auksts, otram nav astes, trešais ir netīrs, ceturtais nesmuks, un arī visi pārējie man nemaz nav simpātiski."

Tad zoss piecēlās un, lepni pacēlusi galvu, izgāja ārā pa pagalma vārtiem.

Viņa gāja un gāja, aizgāja tālu pļavā, aptupās, izlaida spārnus un acis piemiegusi skatījās saulītē.

Bet tad no malu malām salaidās visādi knišļi un vienas dienas mušiņas, laidelējās ap zosu Zuzes galvu un visu laiku palaidnīgi sīca:

„Visi putni gudri kļūs, Ram — tai — ridi — rā, Zosu Zuze muļķe būs, Trā - di - ral - lai - lā!"

Zuzei tāda dziedāšana nemaz nepatika. Viņa gan kratīja galvu, gan plivināja spārnus, gan dusmīgi gadzināja, bet knišļi tikai sīca un sīca.

Beidzot Zuze to vairs nevarēja paciest. Viņa aizsteidzās uz dīķi, iepeldēja pašā vidū un iebāza galvu ūdenī, lai nekā nedzirdētu. Bet zem ūdens zaļš varžu tēviņš airējās ap Zuzes galvu un, viņu izsmiedams, visādi šķobīja savu ģīmi. Ilgi jau arī tā nevarēja turēt galvu zem ūdens. Kakls sāka tirpt. Bet, tiklīdz zosu Zuze pacēla galvu augšup, tā tūliņ visi odi, knišļi un viendienītes dziedāja:

„Zosu Zuze muļķe bus, Trādi - ral - lai - lā!"

Bet resnais varžu tēviņš uzrausās uz kādas lēpes lapas, piepūta vaigus un kurkstēja:

«Tītars mācēs visu ko, Kvarks!"

Zosu Zuze it neko, Kvarks!"

Nē, to nu gan Zuze nevarēja pieļaut, ka viņa, augsti dzimusī zoss, paliktu muļķāka par to neglīto tītaru. Viņa sāka aiz dusmām sist pa ūdens virsu tik stipri, ka pat zaļais varžu tēviņš sabijās un ielēca dīķī, pazuda visi knišļi un aizlaidās viendienītes.

Ilgi zoss domāja, ko tālāk darīt, un peldēja no vienas dīķa malas līdz otrai un atkal atpakaļ. Pati no sevis viņa nevarēja palikt gudra. Tāpēc zosu Zuzei cits nekas neatlika kā iet atpakaļ uz Labrenča skolu, lai tītars neaizsko- lotos priekšā.

Un zosu Zuze gāja atpakaļ.

Bet, jo tuvāk viņa nāca Labrenča skolai, jo viņa kļuva pazemīgāka, un viņas knābis nolaidās zemāk un zemāk. Beidzot Zuze apstājās sētmalā pie balto nātru pudura, un viņai vairs nebija drosmes tālāk iet. Te auga arī daudz ušņu un balandu. Visas tās skatījās uz zosu Zuzi un zobgalīgi smīnēja. Viņa izskatījās tik nožēlojama! Pat virza, kas stiepās gar pašu zemi, smēja sīkus smiekliņus. Beidzot zosij tomēr vajadzēja sadūšoties un iet pagalmā.

Pašreiz bija rēķināšanas stunda. Skolnieki sēdēja savos solos un rūķu Labrencis stāvēja pie tāfeles.

„Es atnācu atpakaļ," zosu Zuze teica pavisam padevīgā un klusā balsī. Bet neviens uz viņu neklausījās. Visi bija ļoti aizņemti un skatījās uz melno tāfeli, kur Labrencis vilka ar krītu baltus ciparus.

„Es atnācu atpakaļ," Zuze teica vēl padevīgākā balsī. Tad viņa nolieca galvu līdz pašai zemei un pavisam pazemīgi teica: „Es tik ļoti gribu nākt atkal skolā un mācīties tālāk!"

Un, kas labi ieklausījās, varēja just zosu Zuzes balsī tā kā asaras. Tad cūku Made saskatījās ar tītaru Bulduri un gliemežu Kaspars ar slieku Cecīliju. Bet rūķu Labrencis sāka domīgi braucīt savu garo bārdu.

"Es dāvināšu rakstīšanai katram pa vienai no savām spalvām," zosu Zuze vēl piebilda, kaunīgi skatīdamās uz zemi, „man ir ļoti labas spalvas."

„Uzņemsim Zuzi atkal skolā!" jūras kuilis teica, jo viņš bija labs dzīvnieks un viņam bija ļoti labs raksturs.

„Ja jau citi tā domā, tad es arī neko daudz nesaku pretī," cūku Made smīnēdama teica, jo viņai ļoti rūpēja rakstāmā spalva. Arī tītars nobuldurēja kaut ko par to, ka Zuzi varētu pamēģināt ņemt atpakaļ. Varbūt viņa vēl labotos.

„Es jau esmu izlabojusies!" zosu Zuze sacīja pavisam nopietni. Tad viņa izrāva sev vienu spalvu, pasniedza to jūras kuilim un teica: „Es nemaz agrāk nebiju ievērojusi, cik tev ir skaistas, sarkanas acis! Un kas tavai kundzei par brīnišķīgu dzeltenu raibumu uz kreisās auss! Jūs abi esat tiešām ļoti glīti!" To dzirdot, jūras cūka tūliņ sāka smaidīt, un jūras kuilim kļuva ļoti labs garastāvoklis.

Tad zosu Zuze izrāva sev otru spalvu un pasniedza tītaram. „Kas tev par jauku mazu, melnu bārdas kušķīti 60 pie guznas, " viņa teica. „Tas izskatās tik īpatnēji un daiļi."

Tītaram tāda valoda ļoti patika. Viņš tūliņ izpleta savu asti un staigāja pa pagalmu, to lepni grozīdams.

Tā zosu Zuze apdāvināja visus skolniekus un pie katra viņa atrada kaut ko glītu. Stārķu Tenim esot skaists profils, zvirbuļu Tomiņam patīkams knābis un Jagailim vareni pieši.

Gliemežu Kaspara kaulu māja esot tik moderna, tik praktiska un tik mājīgi iekārtota. Tauriņu Lidulidim esot taisni debešķīgi spārni, visiem peļu bērniem tik nevainīgas maigas sejiņas un simtkāju Pidriķim tās glītākās kājas, kādas zosu Zuze jebkad redzējusi.

Nu visi skolnieki bija ļoti apmierināti un priecīgi grozīja rokās savas jaunās rakstāmās spalvas. Zosu Zuze bija tik devīga, ka nežēloja savas spalvas pat tām suņu sēnēm, kas auga uz Labrenča mājas jumta, lai gan šīs sēnes nemaz nemācījās rakstīt.

Zosu Zuze tiešām bija labojusies. Viņa nekad vairs neapvainoja nevienu dzīvnieku un kļuva par tīri pieklājīgu putnu.

Zaļais varžu tēviņš vairs nesmējās par zosu Zuzi, bet katru reizi viņu laipni sveicināja, ja gadījās satikties pie dīķa.

PEĻU ČABULĪŠA PIEDZĪVOJUMS

Lepnajai baltajai pelei, kura valkāja cimdus, bija viens dēlēns, kurš nemaz negribēja mācīties. Viņam daudz labāk patika skraidīt pa pļavu un raut puķu ziedlapiņas. Bet visbiežāk viņš iezagās sakņu dārzā un grauza Lavīzes stādītos burkānus, jo tie visi bija brīnumsaldi.

„Ir gan nedienas ar tādu bērnu!" baltā pele žēlojās

pelēkajai peļu Lavīzei. Bet tur tiešām nekā nevarēja darīt. Māte varēja pelēnu bārt, varēja likt kaktā, bet viņš tikai palika slinkāks un slinkāks. Citi peļu bērni viņu izsmēja, bet mazais baltais pelēns to nemaz neņēma vērā. Viņš tikai gulēja saulītē, spēlējās ar savu sārto astīti un ābecē nemaz vairs neieskatījās.

Kādu dienu, kamēr citi pelēni mācījās, mazais baltais Čabulītis atkal klejoja pa pļavu, baidīdams zaļos

spradžus, kas gulēja uz lapām, un purinādams ķimenes, lai sēklas birtu lejā.

Tad pēkšņi peļu Čabulītis ieraudzīja kaut ko tupam starp āboliņa ziediem un timotiņa smilgām.

Čabulītis bija ļoti ziņkārīgs pelēns. Viņš tūliņ skrēja skatīties.

Tur sēdēja vecais žurku Ješka, kas jau sāka mesties sirms un drusku kliboja. Viņš pīpēja un atpūtināja savu slimo kāju. Arī Žurku Ješka pamanīja balto peļu bērnu, kas bija aizslēpies aiz kādas skābeņu lapas un skatījās ziņkārīgām acīm. „Nāc šurp!" uzsauca žurku Ješka un pamāja Čabulītim ar priekšķepu.

Peļu Čabulītis arī tūliņ attecēja. Viņš nostājās žurku Ješkas priekšā un izskatījās ļoti sīciņš un ļoti niecīgs.

„Skat, kāds pilsētas jaunskungs baltos svārkos!" žurku Ješka noteica. „Kur tad tu te tāds gadījies?"

„Es atnācu no pilsētas," peļu Čabulītis stāstīja. „Man te ir arī mamma, māsas un brāļi. Un tie visi ir tikpat balti kā es."

„Bet ko tad jūs te īsti darāt?" žurku Ješka jautāja.

„Mācāmies," pelēns sacīja, rīvēdams degungalu ar kreiso ķepiņu.

„Jā, jā," žurku Ješka pie sevis noteica, „esmu jau dzirdējis, ka rūķu Labrencis esot atvēris skolu."

„Bet man nemaz nepatīk iet skolā," peļu Čabulītis žēlojās. „Man nemaz nepatīk mācīties."

Tad žurku Ješka noglaudīja savas sirmās Osiņas un, viltīgi piemiedzis vienu aci, kaut ko pārdomāja.

„Klausies, puika," viņš beidzot teica, kustinādams savu garo, pliko asti, „ja tev nepatīk skoloties, tad nāc pie manis. Es tev maksāšu labu algu."

„Bet kas man būs jādara?" peļu Čabulītis jautāja, sašķiebis lūpiņas. Viņš bija ļoti slinks pelēns.

„Hm, hrn!" žurku Ješka nokrekšķinājās. Pēc laiciņa viņš teica: „Vairāk nekas, tikai jāpaspēlējas ar maniem bērniem, lai tiem nebūtu garlaicīgi."

„Ai, jauki!" iesaucās peļu Čabulitis un palēcās gaisā. „Man ļoti patīk rotaļāties. Es tūliņ iešu tev līdzi." Tad pelēns pieskrēja pie žurku Ješkas un vilka viņu aiz svārkiem. „Iesim tūliņ pie taviem bērniem, žurku krusttēv! Es nemaz nevaru sagaidīt, kad varēšu sākt pelnīt naudu," peļu Ča- bulītis nepacietīgi pīkstēja.

Tad žurku Ješka arī piecēlās un sāka lēni klibot uz savas mājas pusi, un mazais peļu Čabulītis tecēja viņam pakaļ laimīgām actiņām.

Bija jānoiet milzīgs gabals. Kad viņi lika galā, tad jau mēness bija uzlēcis, un tam apkārt mirgoja zvaigznes.

Žurku Ješka izvilka no bikšu kabatas trīs milzīgas atslēgas un ilgi grabinājās ap savām durvīm, līdz tās atslēdza. Tad viņš atspēra durvis ar kāju un iebīdīja pelēnu kādā patumšā telpā. Pie griestiem karājās pavisam maza spuldzīte, bet nekur nebija neviena loga.

Čabulītim sakrita virsū vesels bars pelēku žurkulēnu. Tie raustīja viņu aiz kājiņām, knieba sānos, vilka aiz astītes un plēsa aiz ūsiņām. Tas bija pavisam šausmīgi.

Tad žurku Ješka teica savai sievai:

„Es atvedu tev palīgu. Viņš varēs tavā vietā berzt grīdu, mazgāt traukus un veļu."

Bet vecā žurka iesprauda rokas sānos, nievājoši noskatījās uz mazo peļu Čabulīti un sacīja: „Tāds nieks! Tas jau neko nespēs padarīt! Būs tikai lieks ēdējs!"

„Gan mēs viņu izdresēsim!" žurku Ješka atteica un iesita ar asti pa grīdu. Tad viņš lika saviem bērniem salīst kaktos. Bet baltajam pelēnam tūliņ stāties pie grīdas mazgāšanas.

To dzirdot, peļu Čabulītis savilka pavisam skābu ģīmi un sāka raudāt. „Es gribu mājās! Laidiet mani tūliņ mājās!" viņš pinkšķēja. Bet, kad žurku Ješka to nemaz nedomāja darīt, tad peļu Čabulītis sāka brēkt vēl skaļāk un dauzīja durvis ar savām dūrītēm. Bet tās bija aizslēgtas, un žurku bērni spīdošām acīm smējās no visiem kaktiem.

Tad pie Čabulīša pienāca vecā žurcene. Viņa sapurināja pelēnu aiz ausīm un stingri noteica, ja viņš tūlīt nestāšoties pie darba, tad dabūšot tādu pērienu, kuru viņš atcerēšoties visu mūžu. Nabaga baltais Čabulītis tad sabijās tik ļoti, ka viņam drebēja abas rožainās austiņas un astes galiņš. Pelēns tūliņ sāka berzt istabas grīdu, un viņa sīkās ūsiņas visu laiku uztraukti raustījās.

No virtuves izlīda liela, resna vabole ar ziliem, spīdīgiem spārniem uz muguras un lielu vēderu. Viņa te kalpoja par virēju un viņu sauca par Augusti. Auguste ienesa sakņu zupu, kuru bija izvārījusi vakariņām, un uzlika to uz neapklāta piepes galda.

Balti garaiņi cēlās pret griestiem, kutinādami degunu un smaržodami pēc dillēm un sīpoliem. Žurcēni tūliņ saskrēja apkārt, astes sacēluši. Tad visa lielā žurku ģimene ēda vakariņas, ka šņakstēja vien, un notraipīja visu galda virsu ar taukainām pilēm. Tikai mazajam peļu Čabulītim neviens nekā nedeva. Viņam bija jāberž grīda.

Tā pelēns nodzīvoja žurku mājā ilgu laiku. Cik dienas jau bija pagājušas, to neviens nezināja, jo žurku mājoklim nebija neviena loga, pa kuru iespīdētu āra gaisma. Tikai mazā spuldzīte aizvien dega pie griestiem. Vaboļu Auguste kādu dienu Čabulītim pastāstīja, ka šo spuldzīti žurku Ješka atņēmis kādam jāņtārpiņam, kurš te reiz gājis garām.

Tumšajā žurku pazemes mājā mazajam nabaga pelēnam nebija neviena drauga. Vienīgi vaboļu Auguste bija laipna un aizvien draudzīgi čaukstināja savus taustekļus.

Čabulītim bija jāstrādā grūti darbi no rīta līdz vakaram. Viņam bija jāizmazgā visi žurku ņieburi un apakšbikses, krekli un vestes, jāberž katli un jāmaļ milti, un, ja viņš kādreiz bija tik piekusis, ka apsēdās, tad tūliņ dabūja pērienu, jo žurcēni sūdzēja mātei, ka Čabulītis slinkojot.

Vecā žurka bija ļoti skopa. Viņa deva ēst Čabulītim tik maz, ka tur pat mušai nebūtu pieticis. Vaboļu Auguste tāpēc bieži vien paslēpa kaut ko zem priekšauta un

iedeva peļu Čabulītim, kad neviens neredzēja. Ja viņa to nebūtu darījusi, tad mazais pelēns jau sen būtu nomiris badā.

Peļu Čabulītis tagad bieži atcerējās Labrenča skolu, atcerējās visus savus brāļus un māsas. Tie tagad laikam bija nobēdājušies un mamma — tā varbūt pat raudāja sava Čabulīša dēļ…

Ak, ja tagad peļu Čabulītis tiktu ārā no tumšās žurku mājas, kur smiltis bira no griestiem, tad viņš tūlīt steigtos pie mammas. Cik labi viņš mācītos un cik paklausīgs viņš būtu!…

Bet peļu Čabulītis netika ārā, jo durvis aizvien bija noslēgtas un atslēgas skanēja žurku Ješkas dziļajās kabatās…

Mazajam pelēnam klājās grūti, bet vecā žurka bija krietni nobarojusies pa šo laiku, jo viņai vairs nebija nekāda darba. Visu padarīja mazais peļu Čabulītis. Žurka sāka aptaukoties. Vaigi viņai spīdēja, vēlāk sāka rasties pat pakakle, un visi lindraki kļuva par šauriem. Visbiežāk žurka tagad sēdēja gultā, sūkādama cukura graudu un spodrinādama nagus.

Kādu dienu, kad Ješka bija aizgājis medībās, mazie žurcēni izlaisti ārā paskraidīties un vecā žurcene aizgājusi pie drēbnieka, lai tas uzšūtu viņai kādu platāku kleitu, tad vaboļu Auguste pamāja ar taustekļiem un peļu Čabulītis ietecēja pie viņas virtuvē.

Es kaut ko izdomāju,"

viņa teica, klusi čaukstēdama. „Tevjāizliekas par beigtu, tad tu varbūt tiksi no šejienes ārā."

Vaboļu Auguste vēl gribēja daudz ko teikt, bet, kad viņa izdzirda, ka ārpusē žurku Ješka sāka grabināt savas atslēgas un slēdza vaļā dzīvokļa durvis, tad vaboļu Auguste steigšus izbīdīja Čabulīti no virtuves.

Un mazais peļu Čabulītis tūliņ nogāzās uz istabas grīdas un izstiepa asti pavisam taisnu. Kad istabā ienāca vecais žurku Ješka, tad pelēns gulēja kā sastindzis. Viņš nemirkšķināja ne aci un nepakustināja ne ūsiņu.

Žurku Ješka pagrūda Čabulīti ar kāju, apvēla augšpēdu, bet pelēns nekustējās. Tad no virtuves izlīda vaboļu Auguste un nodūca: „Viņš ir beigts. Laikam no bada."

„Hm, hm!" žurku Ješka pavisam neapmierināts nokrekšķinājās.Tad viņš atslēdza durvis, paņēma pelēnu aiz astes un aizvilka uz mēslaini.

„Žēl!" žurku Ješka pie sevis noteica, domīgi kasīdams aiz auss. „Kur nu mēs ņemsim jaunu strādnieku?"

Tad Ješka, lēni klibodams, aizgāja atpakaļ uz savu mājokli, un viņa plikā aste vilkās pa zemi.

Kad viss beidzot bija palicis pavisam klusu, tad peļu Čabulītis lēnām pavēra vienu plakstu un pēc tam otru. Viņš gulēja mēslainē blakus nolauztam tējkannas snīpītim, stikla gabaliņiem, kuri vizuļoja saulē, un baltai krējuma krūzītes osiņai.

Mīksts vējiņš ložņāja ap peļu Čabulīti, un debesis — tās šodien likās tik augstas un tik ļoti, ļoti mīlīgas un siltas.

Peļu Čabulītis piecēlās, paskrēja gabaliņu un palēcās gaisā, paskrēja vēl gabaliņu un atkal palēcās. Viņa actiņas spīdēja un viņa sirsniņa sita: tuk, tuk, tuk.

Un kā gan viņa lai nesistu! Lūk, tur jau redzējās kaņepju mežiņš un aiz tā — Labrenča mājas sūnainais jumts. Uz jumta pīpēja apdrupušais skurstenis un smaidīja laipnās sēnes.

Kad peļu Čabulītis ieskrēja Labrenča pagalmā, tad viņam likās, ka viņš bija tas laimīgākais peļu bērns pasaulē.

Brāļi un māsas lēkāja Čabulītim apkārt uz vienas kājas, un baltajai peļu mammai noripoja divas asaras no atkalredzēšanās prieka. Tad Čabulītis nobučoja maigi mammas degungalu un teica:

„Es tagad mācīšos un būšu viens ļoti labs peļu puika."

Un tiešām — peļu Čabulītis sāka mācīties. Bieži vien baltā pele iegāja virtuvē pie pelēkās Lavīzes, apsēdās pie pavarda un aizrāvusies ilgi stāstīja — cik viņas Čabulītis esot čakls, cik viņš esot apdāvināts un cik viņš labi lasot. No Čabulīša iznākšot profesors!

CŪKU MADES NELAIME

Bija pagājis jau krietni ilgs laiks, kopš rūķu Labrencis bija atvēris savu skolu, un visi dzīvnieki ļoti ātri pieņēmās saprašanā un gudrībā.

Zvirbuļu Tomiņš varēja jau veikli nočiepstēt līdz pat simtam un atpakaļ. Tauriņu Lidulidis laidelēdamies jau saburtoja gandrīz visu, kas bija uzrakstīts uz ceļa stabiem. Pelēkie zirnekļi izskaitīja un zināja, cik viņiem kāju. Bet Jagailis un visas trīs viņa sievas lasīja jau pavisam tekoši. Stārķu Teni gan lasīšana tik daudz neinteresēja. Viņš vairāk nodevās rakstīšanas mākslai. Un rūķu Labrencis vienmēr slavēja stārķu Teņa rokrakstu. Visi burti viņam vienmēr iznākot tik kārtīgi un tik skaidri salasāmi. To dzirdot, stārķu Tenis laimīgi smaidīja, nostājās uz vienas kājas un domāja par to dienu, kad varēs pats uzrakstīt pirmo vēsttuli savai sievai, kura bija palikusi dienvidos un ārstēja tur savu slimo spārnu.

Slieku Cecīlija, zosu Zuze, dunduru Reinis, kaiju Aija un visi citi bija labi skolnieki. Vienīgi nabaga cuku Madei ar mācībām nemaz neveicās. Ja Labrencis uzrakstīja uz lielās skolas tāfeles A un B, tad pat šos divus burtus cuku Made nevarēja iegaumēt un atšķirt vienu no otra. Viņa pat nezināja pateikt, vai tas bija burts vai cipars.

„Cūku Madei ir pavisam stulba galva," gliemežu Kaspars čukstēja simtkāju Pidriķim, pieliecies viņam pie pašas auss.

Bet cūku Made to tomēr bija dzirdējusi, un viņa stipri nosarka, jo viņai bija ļoti kauns, ka par viņas galvu izplatījās tādas nesmukas valodas.

Kad atskanēja zvans un sākās brīvstunda, tad cūku Made tūliņ piecēlās no sava sola un steidzās ārā pa pagalma vārtiem.

Viņa ilgi staigāja pa pļavu te uz vienu pusi, te uz otru, taisni tā, it kā meklētu kaut ko ļoti svarīgu. Beidzot Made nonāca pie zemas mājeles. Tā bija celta no zemēm, un tur dzīvoja kurmju Andrievs. Viņš pašreiz sēdēja uz soliņa mājas priekšā un pīpēja. Kurmju Andrievs bija diezgan paputējis saimnieks. Ceļgali viņam aizvien bija cauri un kājas basas.

„Klausies, Made!" kurmju Andrievs sauca, izņēmis pīpi no mutes. „Ko tu tik cītīgi meklē pa manu pļavu?"

Tad cūku Made pienaca pie kurmja mājeles un piesarkusi tā paklusu teica: „Man esot ļoti stulba galva. Meklēju kādu pūšļotāju, kas to varētu izārstēt."

Kurmis tā viltīgi pasmīnēja un teica: „Tad tu esi atnākusi īstā vietā. Es taisni esmu pūšļotājs — un pie tam vēl ļoti labs."

„Ai, cik patīkami!" iesaucās cūku Made. „Tad jau man nekur tālāk vairs nebūs jāmeklē. Vai tu proti izārstēt stulbu galvu?"

Jā, to kurmju Andrievs protot gan, un šinī slimībā viņam esot pat sevišķi lieli panākumi. Viņš esot jau izārstējis četrpadsmit ūdens vaboles, trīsdesmit septiņus sikspārņus un deviņdesmit divus seskus. Un šie visi esot bijuši ļoti, ļoti stulbi.

„Ak, mīļais Andriev," lūdzās cūku Made, „vai tu nevarētu izārstēt arī mani, man tik ļoti kauns, ka man gadījusies tik stulba galva. Es nespēju atšķirt burtus. Man tie visi liekas vienādi." „Varētu jau pamēģināt," kurmju Andrievs teica, kasīdams aiz auss, „Bet vai tu man varēsi samaksāt par ārstēšanu?"

To dzirdot, cūku Made kļuva ļoti sērīga un ausis viņai noļuka pavisam. Made nebija nekā iekrājusi. Viņai bija tikai tas, kas mugurā.

Kurmju Andrievs brīdi domāja, grozīdams savu mazo astīti no vienas puses uz otru. Tad viņš teica: „Ja tu man atdotu visu to, kas tev uzvilkts mugurā un kājās, tad es tevi varbūt izārstētu."

Nu cūku Made nezināja, ko iesākt. Viņa taču nevarēja iet plika atpakaļ uz skolu! Bet kurmju Andrievs teica, ka labāk būt plikai un ar gudru galvu nekā apģērbtai un stulbai. Tad cūku Made beidzot piekrita. Viņš atdeva kurmim savus brunčus, savu linu kreklu, apakšsvārkus un bikses. Viņa novilka pat abus savus apavus — kreisās kājas vīzi un labās kājas pastalu. Kurmju Andrievs gan noņurdēja, ka viss tas esot jau stipri novalkāts, bet tad paņēma gan drēbes, apavus un ienesa savā mājelē. Kad kurmis atkal no turienes iznāca, tad viņš iznesa prāvu podu un platu otu.

„Tagad es tevi noziedīšu," kurmju Andrievs teica, „un, kad tu aiziesi atpakaļ skolā, tad tava galva vairs nemaz nebūs stulba." Un kurmis nozieda cūku Madi pavisam zaļu. Tad viņa pūšļošana bija galā — un Made varēja iet atpakaļ uz skolu.

Viņa skrēja ļoti ātri un reizēm patt iekviecās no liela prieka.

Vispirms cūku Madi ieraudzīja tās sēnes, kas auga uz Labrenča mājas jumta.

„Cūku Made ir zaļa!" viņas sauca, „cūku Made ir pavisam zaļa!" Labrencis un visi skolnieki pacēla augšup galvas un skatījās uz sēnēm. Neviens nevarēja saprast, ko tās tur tik nesakarīgi klaigāja.

Bet tiešām — kad cūku Made aizelsusies ieskrēja pagalmā, viņa bija pilnīgi zaļa. Aste bija zaļa un zaļas bija pat visas skropstas. Un visur, kur vien Made pieskārās, palika zaļš, eļļains laukums. Bet savādākais bija tas, ka Madei nebija vairs neviena apģērba gabala. Pat kājas bija basas.

„Savāda lieta," Labrencis pie sevis norūca. Bet cūku Made apsēdās savā vietā un smaidīja pavisam laimīgi.

„Es tagad esmu kļuvusi ļoti gudra," viņa teica, „es varu atšķirt visus burtus un visus ciparus."

„Vai tas varētu būt?!" gliemežu Kaspars iesaucās. „Es nu gan tam negribu ticēt."

Tad Labrencis piegāja pie lielās skolas tāfeles un uzrakstīja tur ar krītu A, B un C. Bet atkal nekā. Cūku

Mades galva bija tikpat stulba kā bijusi. Viņa tāpat kā agrāk nevarēja iegaumēt, kurš no burtiem bija A, kurš B un kurš C.

Tad cūku Made sāka šņukstēt un izstāstīja visu par kurmju Andrievu.

„Ak,šis nelietis!" iesaucās Jagailis un dusmīgi sasita spārnus.

„Viņš uzdevies par pūšļotāju!" kladzināja vistas.

«Piekrāpis cūku Madi!" buldurēja tītars.

„Ak vai, ak vai!" raudāja cūku Made, aizklājusi acis ar priekškājām. Ausis viņai bija pavisam noļukušas un aste — tā vairs nebija saritinājusies cūciskā gredzenā, bet no bēdām izstiepusies gluži taisna.

Tad rūķu Labrencis noglaudīja savu sirmo bārdu un teica, ka viņš tūliņ iešot pie kurmju Andrieva, lai viņu nopērtu un dabūtu atpakaļ cūku Mades drēbes, kuras kurmis esot tik negodīgi piesavinājies.

Arī visi Labrenča skolnieki gāja līdzi, jo viņi visi bija noskaitušies uz kurmju Andrievu un gribēja viņu pārmācīt. Tikai slieku Cecīlijai un gliemežu Kasparam bija jāpaliek turpat pagalmā, jo viņi vilkās pārāk lēni un nevarēja tikt citiem līdzi.

Arī sēnes palika mājās, jo viņas nevarēja nokāpt no jumta. Viņas varēja tikai noskatīties, uz kurieni visi aizgāja. Nojumta varēja tālu redzēt.

Labrenčis gāja pa priekšu, drosmīgi izgāzis vēderu un iebāzis rokas savu rūtaino bikšu kabatās. Virs galvas viņam laidās dunduru Reinis un tauriņu Lidulidis, bet aiz muguras soļoja tītaru Buldurs. Tas bija ļoti piepūties, un kurmju Andrievam droši vien no tītara būtu milzīgas bailes, ja viņš to tādu ieraudzītu. Aiz tītara Buldura steidzās visi pārējie: zaķu Bērtulis un kaiju Aija, simtkāju Pidriķis un zvirbuļu Tomiņš, ežu Ādams ar savu sievu, nabaga izkrāsotā cūku Made un visi citi. Viņi izgāja cauri kaņepju mežam un steidzās pāri pļavai uz to pusi, kur redzējās kurmju Andrieva nolaistā mājele.

Bet kas tad tas? Kad visi bija sanākuši ap mājeli, tad viņi redzēja, ka slēģi bija aizvērti un durvis aiznaglotas. Viss bija klusu, un soliņš mājas priekšā tukšs.

Tad kāds ņiprs spradzis uzlēca uz kurmja mājeles skursteņa un pateica, ka kurmis esot aizbēdzis uz pilsētu. Visas cūku Mades drēbes viņš esot iesējis lakatā, pasitis padusē un aizgājis. Pie tam viņš esot savādi smīnējis un teicis, ka atpakaļ gan vairs nenākšot.

„Ak tu palaidnis!" jūras kuilis iesaucās.

„Ai, ai, ai!" noteica Labrencis, kratīdams galvu. „Tās drēbes viņš pārdos un naudu izputinās. Cik slikti!"

Tad visi gāja atpakaļ uz Labrenča skolu, jo te nu vairs nebija ko darīt. Visbēdīgāk soļoja cūku Made. Viņa gāja pati beidzamā un savu zaļo galvu turēja pavisam zenriu.

Stārķu Tenis ieteicās, ka cūku Madei gan nemaz nepiestāvot zaļā krāsa, vajadzētu to pamēģināt nomazgāt. Tad kaiju Aija un stārķu Tenis aizveda cūku Madi uz dīķi. Tur Made mazgājās veselu pusstundu, un beigās zosu Zuze viņai vēl palīdzēja noberzt muguru. Kad Made beidzot izkāpa no dīķa, viņa bija tā tīrākā, tā skaistākā un rožainākā cūka pasaulē.

Pēc tam mazā, raibā jūras cūka, kas bija viens ļoti labsirdīgs dzīvnieks, atdāvināja Madei savu tumšo plecu lakatu. Ja otram bija kāda nelaime, tad taču vajadzēja palīdzēt. Simtkāju Pidriķis vilka nost savus zābakus un zeķes, bet cūku .Madei tie nemaz nederēja, jo bija pārāk mazi.

Tad rūķu Labrencis ietecēja istabā un iznesa Madei savus svētdienas zābakus, kuri gan bija ar ļoti gariem purngaliem, kādus Labrencis parasti valkāja, bet tomēr cūku Madei tie ļoti patika.

Nu arī ežu Ādams negribēja palikt iepakaļ. Viņš atdāvināja cūku Madei savu kabatlakatiņu, to pašu kabat- lakatu, kuru viņam sieva bija dāvinājusi kāzu dienā un uz kuru viņš bija tik ļoti lepns. Katrs saprata, ka tas bija ļoti liels upuris no eža puses. Cūku Made bija milzīgi aizkustināta. Viņa apsolījās turpmāk vienmēr būt kārtīga un nenotraipīt savas drēbes.

Kad nu beidzot Made bija kaut cik apģērbta, tad viņu

nosēdināja pirmajā solā — pašā priekšā, un visi ķērās atkal pie mācībām. Rūķu Labrencis piegāja pie tāfeles un uzrakstīja A, B un C. Un tavu lielu brīnumu — cūku Made pēkšņi varēja atšķirt visus burtus un nosauca katru pareizi, kuru rūķu Labrencis uzrakstīja uz lielās skolas tāfeles.

Labrencis noglaudīja savu bārdu un laimīgi pasmaidīja. Nu viņš beidzot zināja, kas cūku Madei agrāk bijusi par nelaimi: viņa bija sēdējusi pārāk tālu no tāfeles — viņa bija stipri īsredzīga un burtus nemaz nebija varējusi saskatīt!

Tad bagātā baltā pele atvēra savu grezno rokassomu un aizdeva cūku Madei naudu. Bet cūku Made otrā dienā devās uz pilsētu un nopirka sev brilles. Nu bija labi.

Made ātri vien iemācījās lasīt un rakstīt. Drīz vien viņa bija tikusi jau tik tālu, ka mācījās jau pavisam grūtas lietas: reizināšanu un dalīšanu.

„Cūku Madei ir ļoti gudra galva," gliemežu Kaspars čukstēja simtkāju Pidriķim, pieliecies tam pavisam pie auss.

Bet cūku Made to tomēr dzirdēja. Viņa sāka smaidīt, un abi tuklie vaigi nosarka no liela prieka.

KĀ ŽURKU JEŠKA SKOLOJĀS

Bija svētdiena, tāpēc šodien nevienam nevajadzēja mācīties. Katrs varēja darīt, kas viņam patika, un iet, kurp vien gribēja. Skolas pagalms bija pilnīgi tukšs. Labrencis sēdēja savā istabā, pīpēja, ietinies zilā dūmu mākonī, un lasīja biezu grāmatu, kurai bija zeltītas malas. Labrenča kalpone — pelēkā peļu Lavīze bija aiztecējusi pie savas paziņas, turīgās zemes bites, kura dzīvoja aiz mazā zemeņu kalniņa, tanī vietā, kur auga blakām divi deviņvlrspēki. Stārķu Tenis stāvēja savā ligzdā uz vienas kājas un pārdomāja visu, ko šonedēļ bija iemācījies. Zvirbuļu Tomiņš bija aizlaidies uz pilsētu, lai nopirktu kādu mīkstu magoņmaizīti. Peļu bērni skraidīja pa pļavu, ūdensputni plunčājās pa dīķi, un pārējie bija aizklīduši kur nu kurais.

Tāpēc sēnēm uz jumta bija ļoti garlaicīgi. Viņas sāka žāvāties un beidzot aizmiga, sašķiebušas cepures tā, lai saule nespīdētu acīs.

Tad kāds iznāca no kaņepju meža un slapstīdamies līda uz Labrenča skolas pusi. Tas bija sirmais žurku Ješka. Viņš aizlavījās līdz sētmalai, ieslēpās balto nātru pudurī un lūrēja pagalmā. Tur neviena nebija, laidelējās tikai divas dadžu pūkas. Pašā pagalma vidū stāvēja melna tāfele un tukši skolas soli. Uz platas rabarberu lapas bija salikta vesela kaudze savādu ballu stienīšu.-To žurku Ješka, protams, nezināja, ka tas bija krīts. Turpat redzējās arī dažādi podiņi — cits lielāks, cits mazāks. Žurku Ješka cēlās uz pirkstu galiem, staipīja sirmās ūsas un laizīja lūpas. Viņam ļoti gribējās zināt, kas gan atradās tanīs daudzajos podos. Var būt, ka tur bija ieliets kaut kas sevišķi garšīgs. Ka tā bija tikai tinte, to jau žurku Ješka nezināja. Beidzot ziņkārība sāka viņu par daudz mocīt. Viņš uzmanīgi paskatījās uz visām pusēm un ielavījās pagalmā. Tad žurku Ješka piebāza ar krītu pilnas kabatas, izmeklējās vislielākos tintes podus, paķēra katrā padusē pa vienam un metās prom, cik ātri vien atļāva viņa klibā pakaļkāja.

Žurku Ješka apstājās tikai tad, kad bija izskrējis cauri visam kaņepju mežam. Tumšais šķidrums gan drusku bija izšļakstījies un noziedis žurku Ješkas ķepas un pēlēkos svārkus. Bet tas nekas. Viņš apsēdās zem kādas kuplas kaņepes, nolika zālē tintes podus, izkravāja no kabatām visus krīta gabalus un salika sev blakām.

Vispirms Ješka iebāza ķepu vienā tintes podā un apmaisīja savādo šķidrumu. Un, kad žurku Ješka izvilka ķepu atkal ārā, tā bija kļuvusi tumši zila. Viņš iebāza to mutē un drusku pasūkāja. „Garšīgs tas šķidrums nav," žurku Ješka pie sevis sprieda, „bet laikam gan ļoti stiprs un spēcīgs! Droši vien šis ir tas pats šķidrums, kuru Labrencis dod saviem skolniekiem, lai tie kļūtu gudri."

Un tad arī sirmais žurku Ješka nodomāja pamēģināt kļūt gudrs. Viņš paņēma pirmo podu, atlieca galvu, vieb-

damies izdzēra to sausu un pa starpām uzkoda kritu. Otro podu iztukšot jau bija ļoti grūti. Pēdējie malki garšoja pavisam nelāgi. Vajadzēja milzīgi piespiesties un saņemties, lai tos norītu.

Pēc tam žurku Ješka sāka žagodamies spaidīt savu vēderu. Tas bija piepūties kā pūslis. Nu katrā ziņā žurku Ješkam vajadzēja būt gudram. Viņš taču bija apēdis tik daudz balto gudrības stienīšu un izdzēris veselus divus podus ar tumšo gudrības šķidrumu. Vairāk no viņa nemaz nevarēja prasīt!

Neilgi pēc tam pelēkā peļu Lavīze gāja garām tai vietai, kur sēdēja sirmais žurku Ješka. Lavīze bija krietni izciemojusies pie laipnās zemes bites un izstāstījusi visus svarīgākos notikumus. Nu viņa tecēja mājup, nesdama smagas, ar medu pilnas šūnas, kuras bija rūpīgi ievīstītas lapās.

Pēkšņi peļu Lavīze apstājās. Viņa klausījās, sacēlusi abas pelēkās austiņas. Kaut kur viens vaidēja. Peļu Lavīze klausījās labu brīdi. Un tiešām — tepat tuvumā kāds vaidēja pavisam nelabā balsī. Peļu Lavīze sāka tūliņ iet uz to pusi, kur atskanēja žēlie kunkstieni.

Un ko viņa ieraudzīja — zem kādas kaņepes pavisam sakņupis sēdēja vecais žurku Ješka un nejauki brēca. Bet turpat blakām bija divi tukši podi, un šos podus peļu Lavīze ļoti labi pazina.

„Kas tad tev par nelaimi?" Lavīze jautāja. Bet žurku Ješka tikai spaidīja savu vēderu un šķobīja ģīmi.

„Es gribēju būt gudrs," viņš vaidēja, „apēdu baltos stienīšus un izdzēru divus podus ar gudrības šķidrumu. Bet mans kuņģis nemaz gudrību nepanes…" Un sirmais žurku Ješka sāka vaidēt vēl nelabākā balsī. Viņš domāja, ka pelēkā peļu Lavīze viņam kaut kā palīdzēs. Bet nekā: notika pavisam kas cits — peļu Lavīze sāka smieties.

Viņa smējās tik sirsnīgi, ka asaras viņai bira pār vaigiem un vēders raustījās.

Un, kad peļu Lavīze bija jau aizgājusi, žurku Ješkam vēl ilgi skanēja ausīs viņas smiekli. Par ko gan Lavīze smējās? Vai par to, ka žurku Ješka gribēja izglītoties? Bet tur taču nebija nekā smieklīga!

Žurku Ješka nosēdēja vēl ilgi blakus tukšajiem podiem domādams un spaidīdams savu tintaino vēderu. Un vēl šodien viņš nesaprot, par ko pele varēja tā smieties.

TINTES TRAIPI UN RAKSTĀMĀS SPALVAS

Pēdējā laikā Labrenča skolā notika pavisam dīvainas lietas. Kādā rītā, kad stārķu Tenis at\ ēra savu domrakstu burtnīcu, tad viņš šausmās ieklabinājās. Iedomājieties tik: pa nakti kāds bija šķirstījis Teņa burtnīcu un uzmetis uz katras lapas lielus, neglītus tintes traipus. Stārķu Tenis nostājās uz vienas kājas, purināja galvu Un bija ļoti nelāgā omā.

Un pēc kāda laiciņa, kad skolas pagalmā sanāca, salīda un salaidās visi pārējie skolnieki, tad iesākās milzīga kņada. Pat suņusēnes uz jumta saliecās cik vien varēdamas uz priekšu, lai labāk saredzētu, kas tur lejā īsti notika.

Visi brēca un klaigāja. Peles uzbudināti pīkstēja. Kaiju Aija ķērca, vistas kladzināja, dunduru Reinis brēca, plātīdams savus spārnus, jūras kuilis kvieca augstos toņos un ežu Ādams ar savu sievu nervozi staigāja pāri pagalmam, sacēluši gaisā visas adatas. Bija jau arī par ko uztraukties: visas burtnīcas pilnas tintes traipiem! Tos pa nakti kāds tur bija iemetis, un visas nabaga burtnīcas nu izskatījās tik ļoti neglītas!

Kad ieradās Labrencis, ari viņš bija ļoti pārsteigts par savādajiem tintes traipiem. Viņš nekā nevarēja saprast, glaudīja savu garo bārdu un bija ļoti domīgs.

Kas gan varēja būt tas nelietis, kas naktīs ielīda skolas pagalmā un tik nežēlīgi pieķēpāja visas skolnieku burtnīcas?

Vai žurku Ješka? Nē, žurku Ješka tas nevarēja būt, jo no tās reizes, kad Ješka sadzērās tinti, viņam no skolas bija tādas bailes, ka uz šo pusi viņš nemaz vairs nerādījās.

Pagāja pāris dienu. Bet pēc tam kādā rītā skolas pagalmā bija atkal liela kņada un nemiers. Atkal naktī viens bija pārmeklējis skolas solus un nozadzis visas zosu Zuzes dāvātās rakstāmspalvas! „Viena savāda būšana!" prātoja tauriņu Lidulidis, sašķiebis galvu uz kreiso pusi.

„Pavisam savāda!" buldurēja tītars.

Bet visbēdīgākais izskatījās stārķu Tenis. Taisni šodien viņš bija nodomājis rakstīt vēstuli savai sievai. Rakstīšana bija viņa sirdslieta. Bet nu vairs nevienam nebija nevienas rakstāmspalvas. „Te ir laikam kāda burvība," zvirbuļu Tomiņš čukstēja gliemežu Kasparam. Un Kaspars, izdzirdis vārdu „burvība", tā satrūkās, ka tūliņ ierāva ragus galvā, iebēga savā kaula mājā un noslēdza durvis ar vairākām atslēgām.

Labrencis nosēdās katedrā, kasīja aiz auss un nezināja, ko iesākt. Nekas cits neatlika — zosu Zuzei atkal vajadzēja uzupurēties citu labā — izraut atkal savas labākās spalvas un izdalīt skolniekiem. Zosu Zuzei tas nu gan sevišķi nepatika, jo, kad viņa vēlāk aizgāja līdz dīķim un sevi tā uzmanīgi apskatīja ūdens spogulī no visām pusēm, tad viņa tūliņ ievēroja, ka nebija vairs tik skaista un iznesīga kā agrāk.

„Šī nu gan ir pēdējā reize, kad izdalu savas spalvas!" zosu Zuze noteica stingrā balsi.

Stārķu Tenis ar savu jauno spalvu bija ļoti apmierināts.

Tā rakstot daudz labāk nekā vecā. Un, kad stārķu Tenis bija izmēģinājis savu spalvu, tad viņš sāka rakstīt vēstuli savai sievai.

Tenim bija ļoti daudz, ko rakstīt. Ar sveicieniem vien pierakstījās vesela lapaspuse, jo visi lika Drostalu sveicināt. Labrencis, pelēkā peļu Lavīze un visi desmit zirnekļi, slieku Cecīlija, kaiju Aija, Jagailis un viņa trīs sievas, ežu Ādams, simtkāju Pidriķis, tauriņu Lidulidis un visi citi.

Tenis rakstīja visu dienu. Viņš pabeidza tikai tad, kad metās krēsla un nevarēja vairs redzēt. Tad stārķu Tenis vēstuli rūpīgi pārlocīja un atstāja to līdz rītam. Rītā uzlikšot vēl parakstu un datumu. Tad vēstule būšot pilnīgi gatava un to varēšot nosūtīt uz dienvidiem.

Bet, kad pienāca rīts un stārķu Tenis steidzās uz skolu, tad viņš jau no tālienes juta, ka tur atkal kaut kas nebija kārtībā, jo sēnes uz jumta uztraukušās kustināja galvas un pagalmā visi stipri klaigāja.

Un kā tad: rakstāmās spalvas atkal bija nozagtas un stārķu Teņa vēstule pilnīgi sabojāta. Tur bija samesti virsū tik daudz apaļu un iegarenu tintes traipu, ka vairs nemaz nebija iespējams izlasīt tos daudzos sveicienus, kurus stārķu Tenis tik glīti bija sarakstījis.

Tenis ilgi skatījās uz savu vēstuli — un knābis viņam kļuva aizvien bēdīgāks un noslīdēja aizvien zemāk un zemāk, jo nebija vairs nevienas spalvas, ar ko uzrakstīt jaunu vēstuli.

„Nē!" zosu Zuze teica un enerģiski purināja galvu, „es nedošu vairs nevienu no savām spalvām. Es negribu staigāt apkārt kā biedeklis. Jau tagad esmu tā noplicināta, ka man naktīs salst sāni. Dabūšu vēl kaulu sāpes."

Stārķu Tenis gan vēl mēģināja lūgties, žēlīgi izstiepis spārnus. Bet tas neko nelīdzēja. Ko zosu Zuze bija teikusi, pie tā viņa palika. „Bet rakstāmās spalvas mums ir ļoti nepieciešamas," rūķu Labrencis teica dziļā nopietnībā, „ja mums nav spalvu, ar ko rakstīt, tad skola ir jāslēdz ciet."

„Jā, jā," stārķu Tenis piebilda, „rakstīšana ir ļoti svarīga."

Beidzot zosu Zuzei iekrita prātā kāda ļoti laimīga doma. Bambaliņu ciemā dzīvojot zosu Katrīne. Viņa tur tirgojoties ar olām un esot Zuzei tāda attāla radiniece. Zuze varētu aiziet pie zosu Katrīnes aprunāties. Varbūt Katrīne būtu ar mieru pārdot dažas no savām spalvām.

Kad zosu Zuze to bija pastāstījusi, tad visi saskrēja viņai apkārt un ļoti lūdza, lai Zuze pamēģinot gan parunāt ar savu radinieci.

Būtu taču pavisam slikti, ja Labrencim skola būtu jāslēdz tikai tāpēc, ka nebija vairs spalvu, ar ko rakstīt.

Tad skolnieki sameta naudu, katrs pēc savas turības, cik nu varēdami. Zosu Zuze apvilka savas svētdienas drēbes, aizņēmās no baltās peles raibo saulessargu un devās ceļā.

Bambuliņu ciems bija diezgan tālu, un diena bija stipri karsta. Tāpēc zosu Zuze izpeldējās katrā dīķī, kurš viņai gadījās ceļā.

Kad zosu Zuze nonāca pie pirmajiem ciema nameļiem, tad viņa vispirms nopurināja putekļus no sava lakata un no raibā saulessarga, noberza ar zāles kušķi kurpju purnus, uzlika cepuri stingrāk galvā un tikai tad gāja dziļāk ciemā.

Pretī nāca seski ar cepurēm galvās un āpši ar punktainiem kaklautiem, tecēja skudras ar maisiem uz muguras un no maiznīcas iznāca sienāži ar kliņģeriem padusē.

Drīz vien zosu Zuze nonāca pašā Bambaliņu ciema vidū. Tur bija prāvs laukums, un šinī laukumā šodien bija liels tirgus. 86

Drukna zemes bite strīpainos svārkos pārdeva medu vaska kanniņās, čurkste tirgojās ar glītiem, apaļiem upes oļiem.

Kāda raiba trusene ar nošļukušām ausīm piedāvāja sulīgas salātgalviņas un biešu lapas, bet turpat drusku tālāk mārīte pārdeva pieneņu sēkliņas un glītus griķu graudus.

Gar tirgotājiem staigāja brūnas un sarkanas vāveres, un tām jau bija paduses pilnas visādiem iepirkumiem; kāda vabole, kurai bija tumši brūna mugura, nesa veselu grozu ar skaistām skudru olām. Apkārt skraidīja kukaiņu pusaudži, redzējās arī viens otrs jāņtārpiņš un kāds cienījams zemesvēzis. Zosu Zuze ieraudzīja arī veco žurku Ješku. Viņš ložņāja gar pārdevējiem, sabāzis rokas bikšu kabatās, visur piebāza savu ziņkārīgo degunu, bet pirkt gan nekā nepirka. Viņam laikam nebija naudas.

Zosu Zuze jau gribēja nogriezties no tirgus laukuma un iet tālāk pa Susuriņu ielu, kur dzīvoja viņas radiniece zosu Katrīne. Bet tad pēkšņi Zuze izdzirda kādu skaļu un diezgan melodisku balsi:

„Pērciet spalvas! Kvarks!

Pērciet labas rakstāmās spalvas!

Kvarks!"

Zosu Zuze tūliņ steidzās uz to pusi, no kurienes atskanēja šie saucieni.

Tur sēdēja zaļais varžu tēviņš, kuru Zuze jau tīri labi pazina. Viņš bija paklājis spožu lēpes lapu un uz tās salicis veselu kaudzi garu, slaidu zosu spalvu. Bet, ja tā labi ieskatījās, tad varēja redzēt, ka visi spalvu gali bija tumši zili, it kā tie jau kādreiz būtu mērcēti tintē.

Tad zosu Zuze nolieca galvu vēl zemāk, un ko viņa ieraudzīja! Cepure viņai no pārsteiguma sašķiebās pavisam uz vienu pusi. Tās taču bija viņas pašas spalvas! Un kura zoss gan nepazītu pati savas spalvas!

„Kustoņi, mīļie!" zosu Zuze iesaucās. „Tās taču ir manas spalvas! Varžu tēviņš viņas nozadzis!"

Un zosu Zuze sāka uztraukumā gadzināt tik stipri, ka

apkārt saskrēja visi tirdzinieki un sāka drūzmēties ap zaļo varžu tēviņu. Žurku Ješka, spraukdamies garām vabolei, izbārstīja viņas skudru olas, kaķu Grietai burzmā pārspiedās krējuma pods — un viss salija uz čurkstes muguras. Citos apstākļos tas būtu bijis viens ļoti liels notikums, bet tagad neviens nepiegrieza vērību kaķu Grietas krējuma podam. Visi skatījās tikai uz zosu Zuzi, uz zaļo varžu tēviņu un uz lēpes lapu, kur bija saliktas garās, slaidās spalvas.

„Šitik negodīgs kustonis," šņāca zosu Zuze, „tāds tūliņ jāliek cietumā," un viņa sāka aiz dusmām sist ar spārniem pret zemi. Tad zaļais varžu tēviņš, kuru sauca par Kvarkšķi, piecēlās un ielika rokas sānos. „Kā jūs iedrošinieties apvainot par zagli mani — vienu no

visgodīgākajiem varžu tēviņiem visā pasaulē! Es savā garajā mūžā vēl nevienam neko neesmu nozadzis!"

• Kvarkšķis brēca.

„Bet kur tad tu ņēmi manas spalvas?" zosu Zuze izsmejoši jautāja. „Dāvinājusi es tev tās neesmu!"

Tad varžu Kvarkšķis sirdīgi piepūta vaigus un sacīja, ka viņš varot arī pateikt, kur spalvas esot dabūjis. Tur jau nemaz neesot ko slēpt! Kādā rītā tās visas peldējušas tanī dīķī, kur Kvarkšķis dzīvojot. Viņš tās izzvejojis, izkaltējis saulītē un atvedis uz tirgu, jo varžu Kvarkšķim pašam tās neesot vajadzīgas.

„Tie ir nieki!" zosu Zuze nikni iesaucās un piespēra ar kāju pie zemes „Kā manas spalvas ar tintainiem galiem varēja iekļūt dīķī! To pasaku tu pats esi izdomājis! Ak, šitādu melīgu kustoni!" Varžu Kvarkšķis gan gribēja vēl ko teikt, lai sevi aizstāvētu, bet viņam neviens vairs neļāva runāt. Lai viņš tik kraujot ķerrā visas spalvas un vedot atpakaļ uz turieni, no kurienes viņš tās tik negodīgi esot nozadzis. Nelīdzēja vairs nekāda pretim runāšana. Kvarkšķis ar pavisam dusmīgu ģīmi krāva ķerrā spalvas un pēc tam sāka stumties uz to pusi, kur gāja ceļš uz Labrenča skolu.

Zaļo varžu Kvarkšķi pavadīja vai visi Bambaliņu ciema iedzīvotāji. Visi bija uz viņu ļoti nikni, jo tik liela zādzība vēl nekad nebija dzirdēta. Lielais pūlis aizgāja līdzi lielu gabalu.

„Tāds neciešams tips!" viens no āpšiem nicinoši teica un nospļāvās caur zobiem. Tad viņš sakārtoja savu punktaino kaklautu un griezās atpakaļ. Mārītes stāvēja, atspiedušas smakrus delnās, un nevarēja saprast, kā godīgais varžu Kvarkšķis varējis izdarīt tādas neticamas lietas! Arī vāveru Vilma teica, ka tā kaut ko viņa no varžu Kvarkšķa nebūtu gaidījusi. Bet godīgo čurksti šis notikums tā bija satraucis, ka viņai sāka pavisam neciešami sāpēt galva. Viņa bija jāapsēdina turpat ielas malā un jāuzliek auksta komprese uz galvas.

Vienīgi sirmais žurku Ješka neko daudz neuztraucās un staigāja, sabāzis rokas bikšu kabatās.

Pa to laiku zaļais varžu Kvarkšķis bija jau nogājis krietni lielu gabalu. Viņam pa priekšu gāja zosu Zuze un vēl vienmēr skaļi iegadzinājās no aizturētām dusmām. Bet Kvarkšķim aiz muguras soļoja divi zaļi sienāži un ļoti stingri uzmanīja, lai zaglīgais varžu tēviņš nekur neaiz- muktu.

Varžu Kvarkšķim gāja ļoti grūti. Saule dedzināja un kaltēja viņa maigo ādu. Ķerra kļuva aizvien smagāka, un brīžam bija tik grūti to pastumt, ka nabaga Kvarkšķim acis spiedās pavisam uz āru.

Kad beidzot bija sasniegts Labrenča pagalms un skolnieki ieraudzīja ķerru pilnu ar garām, slaidām rakst- āmspalvām, tad sākās atkal milzīga kviekšana un kladzināšana, pīkstēšana un dūkšana. Un troksnis kļuva vēl lielāks, kad zosu Zuze pateica, ka zaļais varžu Kvarkšķis esot tas, kas viņiem nozadzis spalvas un tirgojies ar tām Bambuliņu miesta tirgū.

„Cietumā tādu!" sauca ežu Ādams, draudoši sacēlis adatas.

„Pie maizes un ūdens!" buldurēja tītars, sataisījis pavisam briesmīgu seju.

Zaļais varžu tēviņš ļoti nobijās, un viņam sāka trīcēt pakaļkājas. Viņš salika rokas uz mīkstā, raibā vēdera un sāka gauži lūgties, lai apžēlojot. Pirmkārt — viņš jau nemaz neesot vainīgs, un — otrkārt — par to ūdeni viņš vēl neko nesakot, bet maizi gan viņš nemaz neēdot,-un tāpēc viņam cietumā būšot jānomirst badā. Tad stārķu Tenis nostājās svinīgi uz vienas kājas un teica:

„Ja varžu Kvarkšķis būtu vaļsirdīgi atzinies, tad mēs viņu, protams, būtu apžēlojuši. Bet viņš mums grib iestāstīt niekus. Spalvas jau pašas nevar aiziet uz dīķi! Bez tam Kvarkšķis notraipījis naktīs visas mūsu burtnīcas ar tintes traipiem un samaitājis arī manu garo vēstuli, kuru es rakstīju savai sievai. Sods viņam ir jāsaņem!"

„Jāsaņem, jāsaņem!" kladzināja vistas.

„Protams, ka jāsaņem!" uzstājās tītaru Buldurs.

To dzirdot, Kvarkšķis ļoti nobijās. Viņš pieplaka pavisam pie zemes un izskatījās ļoti nelaimīgs.

„Bet kur mēs to Kvarkšķi lai ieslogam?" tauriņu Lidu- lidis iejautājās. „Mums taču cietuma nemaz nav!"

Cietums bija jāuzceļ. Un Labrencis aizsūtīja zvirbuļu Tomiņu uz tuvējo lielāko skudru pilsētu, lai tas tur sarunātu labākos būvju meistarus.

Otrā dienā, kad pie kaņepju meža pieci simti divpadsmit skudras jau bija iesākušas būvēt cietuma pamatus, tad gluži negaidot skolas pagalmā ieskrēja kāds zirneklis. Un viņš bija tā aizelsies, ka vajadzēja nogaidīt labu brīdi, līdz viņš varēja runāt.

„Mani sauc Daniels!" zirneklis beidzot teica un pielīda Labrencim pavisam tuvu, lai tas viņu varētu labāk redzēt. „Es esmu tas pats zirneklis, kurš dzīvoja augšējā loga rūtī un kuru Lavīze izmeta no dzīvokļa."

Tad zirnekļu Daniels drusku atvilka elpu un stāstīja tālāk:

„Un tad; kad es biju izlikts no tās vietas, kur dzimuši un auguši visi mani tēvutēvi, tad manā zirnekļa sirdī sacēlās milzīgas dusmas, un tās auga aizvien lielākas un lielākas, jo es biju ļoti pieķēries tai vietai, kur reiz piedzimu." Un, to stāstot, Daniels turēja savu roku uz tās vietas, kur pukstēja viņa zirnekļa sirds. Tad viņš labu brīdi smagi elsoja un nolaistiem plakstiem stāstīja tālāk:

„Un tad es nolēmu atriebties. Es biju tas, kas naktīs sameta burtnīcas tintes traipus. Es biju tas, kas samaitāja stārķu Teņa vēstuli. Es paņēmu rakstāmās spalvas un dusmās sametu tanī dīķī, kur dzīvoja zaļais varžu Kvarkšķis…"

Visi nu bija tā pārsteigti, ka nevarēja vairs izteikt ne vārdiņa. Zaķu Bērtulis čapstināja muti, simtkāju Pidriķis grozīja acis un gliemežu Kaspars iebēga savā kaulu mājā, lai klusībā visu pārdomātu. Visi klusēja. Tikai zaļais varžu Kvarkšķis laimīgi iesaucās:

„Kvarks! Kvarks!"

„Jā!" zirnekļu Daniels atzinās, „es esmu tas vainīgais. Bet šorīt, kad es aizgāju uz Bambaliņu miestu izlabot savu atspoli, tad es tur dzirdēju, ka manis dēļ apcietināts kāds pavisam nevainīgs. To es nevaru pieļaut!"

„Kvarks! Kvarks!" varžu tēviņš piebilda.

„Kvarkšķis tūlīt jāatbrīvo!" iesaucās rūķu Labrencis.

Tad visi skolnieki saskrēja ap varžu Kvarkšķi un atsēja viņa notirpušās zaļās rokas un kājas.

Pēc tam Labrencis noņēma savu cepuri, kurai bija galā prāvs dzīpara pušķis, noliecās varžu tēviņa priekšā un pazemīgi teica: „Lūdzu atvainošanu savā un visu skolnieku vārdā!"

Varžu Kvarkšķis vispirms izstaipīja savas rokas un kājas. Tad viņš brīdi padomāja un teica Labrencim: „Ja tu apsolies mani izskolot par pagasta rakstvedi, tad es varētu pamēģināt atvainot." Un rūķu Labrencis apsolījās jau šodien sākt zaļā varžu Kvarkšķa skološanu.

Tad arī zirnekļu Daniels nometās skolas pagalmā uz ceļiem un lūdza, lai viņam piedodot. Viņš nekad vairs nebūšot atriebīgs, un bez tam — viņš esot ar mieru noaust katram skolniekam pa lakatam no savām vissmalkākajām dzijām.

Ari visi desmit zirnekļi, kuri dzīvoja Labrenča mājas bēniņos, gauži lūdzās, lai šoreiz piedodot viņu radagabalam. Viņi rūpēšoties par to, lai Danielam vairs nekad neienāktu prātā nekādi stiķi. Bez tam — lai padomājot tik, cik daudz nabaga Danielam nācies ciest, kad viņš bijis padzīts no dzimtās vietas, kur auguši viņa tēvi un tēvutēvi…

Protams, ka zirnekļu Danielam bija jāpiedod.

Tad Labrencis atvēra savas istabas durvis un lūdza zirnekli nākt iekšā. Un zirnekļu Daniels drīkstēja iekārtoties atkal tanī pašā augšējā rūtī, kur viņš jau agrāk bija dzīvojis. Neviens viņu vairs nedzina projām. Tā Danielam bija liela laime. Viņš tūliņ sāka aust apsolītos lakatus, un viņam vairs nekad neienāca prātā atriebīgas domas.

PALIEC SVEIKA, LABRENČA SKOLA!

Vasaras beigās tauriņu Lidulidi sāka mocīt liels gurdenums. Lidulidis teica, ka viņa galva esot tik smaga kā nobriedusi vārpa un tur vairs nekas neejot iekšā. Tāpēc Lidulidis samaksāja skolas naudu par visu to, ko bija iemācījies, un atvadīdamies pateicīgi nolieca savus taustekļus Labrenča priekšā. Tad tauriņu Lidulidis sapli- vināja spārnus un aizlaidās pāri kaņepju mežam kā koka lapa, kas atraisījusies no zara.

Pēc kādām nedēļām arī dunduru Reinis un slieku Cecīlija sāka pakot savas mantas. Cik viņi līdz šim esot iemācījušies, ar to viņu mūžam pietikšot. Tiem abiem piebiedrojās arī simtkāju Pidriķis un gliemežu Kaspars, jo viņi visi četri bija vēl vienmēr tādi paši nešķirami draugi kā agrāk.

Viņi izgāja pa skolas vārtiem, draudzīgi rokās sadevušies, un dunduru Reinis dūca sērīgu atvadīšanās dziesmu:

„Paliec sveika, skola!

Zumm!

Kur uz viena sola,

Zumm!

Visi kopā sēdējām,

Ābecīti šķirstījām,

Zumm! Zumm! Zumm!"

Pārējie trīs draugi arī labprāt būtu dziedājuši dunduru Reinim līdzi, bet viņiem visiem bija pārāk vājas balsis.

Kad Jagailis iemācījās reizrēķinu un prata tekoši lasīt, tad arī viņš aizgāja pāri pļavai, lai meklētu sev kādu piemērotu nodarbošanos. Tikai savas trīs sievas viņš vēl

atstāja Labrenča skolā. Viņām vēl bija jāsadēj kāds grozs olu par visu to, ko bija iemācījušās.

„Nu būs jāiet ar! mums," zoss kādu dienu teica tītaram. „Rudens jau pienācis. Mums jāparūpējas par kādu kārtīgu ziemas mājokli, kamēr vēl nav pienācis sals!"

Bet, pirms viņi aizgāja, tītars vēl atvadoties sirsnīgi spieda Labrencim roku un teica, ja vien viņam

laimēšoties apprecēties, tad viņš katrā ziņā sūtīšot Labrenča skolā visus savus bērnus.

Arī baltā pele sāka palikt nemierīga. Rudenī uz laukiem esot garlaicīgi un viņa ilgojoties pēc pilsētas. Pele atvēra savu grezno rokassomu, kurai bija rozā odere, samaksāja Labrencim skolas naudu par sevi un bērniem un sakārtojās ceļam: uzvilka pirkstainos cimdus un atpleta savu raibo saulessargu. Tad viņa aizgāja un viņai līdzi baltie pelēni. Un tiem visiem bija ļoti gudras sejas.

Kaiju Aija aizlaidās uz jūru. Un, pirms sākās lielās rudens vētras, kaijai vēl bija jāpadara kāds liels darbs: viss tas, ko viņa bija iemācījusies, bija jāmāca tālāk jūras zivīm.

Brētliņi un luči, mencas un reņģes aizvien biežāk un nepacietīgāk sāka pacelt savas galvas virs ūdens. Viņas

Zaļais Kvarkšķis izvērtās par ļoti cienījamu varžu vīru.

Bet zvirbuļu To- miņš aizlidoja uz pilsētu, lai meklētu tur kādu labāku ierēdņa vietu.

Labrencis bija viņu izskolojis par rakstvedi. Nu viņš strādāja pagasta valdē un rakstīja uz baltiem papīriem.

visas tik ļoti bija noilgojušās pēc baltās kaiju Aijas.

Un stārķu Tenis —

tas nevarēja vien sagaidīt to dienu, kad visi stārķi jau būs tiktāl sagatavojušies, ka varēs doties uz dienvidiem. Tur Teni taču gaidīja viņa slimā sieva!

Eža kundze atvadoties pasniedza Labrencim divus ļoti glītus kabatlakatus, un tur bija iešūts Labrenča vārds ar koši ziliem zīda diegiem. Par šo dāvanu Labrencis bija sevišķi sajūsmināts. Viņš kabatas lakatus

rūpīgi salocīja un noglabāja skapja atvilktne blakus dzidrajam dzintara gabalam, kuru bija atnesusi baltā kaiju Aija. ^

Bet ežu Ādams, paņēmis savu sievu mīlīgi zem rokas, aizgāja uz meža pusi. Tur viņi iekārtoja sev ērtu ziemas māju blakus tai eglei, zem kuras zariem dzīvoja zaķu Bērtulis ar savu sievu. Šis abas ģimenes pa skolas laiku bija cieši sadraudzējušās. Viņi gāja viens pie otra ik dienas ciemos, lasīja laikrakstus un priecājās par to, cik gudri bija kļuvuši Labrenča skolā.

Arī jūras kuilis, kas bija pavisam nabags atnācis no pilsētas, tagad beidzot nokļuva uz zaļa zara. Viņš atvēra rakstāmlietu lieltirgotavu Dedestiņu gravā, jo tagad, kad šinī apvidū bija tik daudz izglītotu dzīvnieku, pēc šīm lietām bija milzīgs pieprasījums.

Maigā jūrascūka ar dzelteno raibumu uz kreisās auss sēdēja pie kases uz dūnu spilvena un vēlīgi uzsmaidīja visiem pircējiem. Veikals gāja Joti labi.

Pamazām bija pazuduši visi skolnieki un Labrenča skolā palikusi tikai pelēkā peļu Lavīze mājas bēniņos, jo Labrencis nevarēja iztikt bez kalpones. Arī zirnekļu Dānieļi un visus pārējos desmit viņa radiniekus Labrencis nelaida prom, jo tie visi bija dūšīgi audēji.

Šad un tad Labrencim atrakstīja zvirbuļu Tomiņš no pilsētas un stārķu Tenis no dienvidiem. Un visi burti, kas bija ierakstīti Teņa vēstulē, izskatījās ļoti priecīgi. Tādiem viņiem arī vajadzēja būt, jo tie stāstīja par to, ka stārķu Drostala esot izdziedējusi savu spārnu un pavasarī laidīšoties vīram līdzi — šurpu uz savu veco mīļo ligzdu.

Ziemā, kad uznāca lielais sals, tad Labrencis piegrūda savu atzveltnes krēslu pie krāsns, apsēdās, paņēma grāmatu uz ceļiem un lasīja.

Sniega pārslas, kas dejoja gar Labrenča logu, redzēja

viņu aizvien dziļi iegrimušu grāmatās, un to pašu redzēja ari zvaigznes, kad tās vēsās, skaidrās ziemas naktis kādreiz ieskatījās pa mazajām Labrenča rotīm.

Bet caurspīdīgā lāsteka, kas karājās pie jumta nedēļām ilgi, tā zināja pastāstīt daudz vairāk. Viņa esot redzējusi, ka Labrencis dažreiz arī pievēris savu grāmatu. Tas bijis tādās reizēs, kad Lavīze viņam ienesusi kūpošu tējas tasi. Un, kad tēja bijusi izdzerta, tad pelēkā peļu Lavīze no- tupusies pie rūķa kājām, bet Labrencis aizsmēķējis savu pīpīti un laidis gaisā vieglus, zilus dūmu gredzentiņus. Tie savērušies kopā un tinušies kā klusi sapņi ap veco Labrenci un pelēko peļu Lavīzi.

Un lāsteka zināja pat pateikt, ko Labrencis runājies ar peļu Lavīzi. Viņi esot skatījušies krāsns liesmās un prātojuši par nākamo vasaru, kad atkal saule uzkāpšot augstu debesīs, zaļošot biezais kaņepju mežs, uz jumta augšot sēnes platām cepurēm un Labrencis varēšot atkal atvērt savu skolu.

SATURS

Mājiņa pie kaņepju meža……………………………………………………………………….. 3

Peļu Lavīze un vienpadsmit zirnekļi ……………………………………………………… 10

Skolas dibināšana……………………………………………………………………………….. 17

Viesības uz ceļmallapas ………………………………………………………………………. 26

Ežu Ādams un zaķu Bērtulis ……………………………………………………………….. 31

Zvirbuļu Tomiņš pie Raibaļas un Dukša ……………………………………………….. 34

Lidulidis un jūras zivis…………………………….. ……………………………………….. 39

Uz skolu, uz skolu! ……………………………………………………………………………. 43

Pirmā skolas diena …………………………………………………………………………….. 47

Iedomīgā zosu Zuzc……………………………………………………………………………. 54

Peļu Čabulīša piedzīvojums…………………………………………………………………. 61

Cūku Mades nelaime ………………………………………………………………………….. 70

Kā žurka Ješka skolojās ……………………………………………………………………… 78

Tintes traipi un rakstāmspalvas…………………………………………………………….. 82

Paliec sveika, Labrenča skola! ……………………………………………………………… 95

Parakstīta iespieianai 05. 06. 93. Rcfc. apl. N» 2 02<H>. Formāti 60X 84/15,Pasut No 676. l/dcvnicciba „/\voU", LV -1050 Rīga, Aspazija» butv. 24. iespiesta a/ft «Preses nams" LV - 1081, Rīga, Balasta dambi 3.

Stāraste M.

Star 140 Ej pie rūķa skoloties! - R.: „Avots", 1993.103 lpp., ii.

84.4C

Content

Stāraste Margarita Ej pie rūķa skoloties!

MĀJIŅA PIE KAŅEPJU MEŽA

SKOLAS DIBINĀŠANA

VIESĪBAS UZ CELMALLAPAS

EŽU ĀDAMS UN ZAĶU BĒRTULIS

ZVIRBUĻU TOMIŅŠ PIE RAIBAĻAS UN DUKŠA

LIDULIDIS UN JŪRAS ZIVIS

UZ SKOLU, UZ SKOLU!

PIRMĀ SKOLAS DIENA

iedomīga zosu zuze

PEĻU ČABULĪŠA PIEDZĪVOJUMS

CŪKU MADES NELAIME

KĀ ŽURKU JEŠKA SKOLOJĀS

TINTES TRAIPI UN RAKSTĀMĀS SPALVAS

PALIEC SVEIKA, LABRENČA SKOLA!

SATURS