Ulsens Larss Henriks

Ēriks Cilvēka dēls

Larss Henriks UIsens

Ēriks Cilvēka dēls

.

.

.

..

.

PIRMĀ DAĻA

.

1. nodaļa

Gaismas, zibsnis īsu mirkli savādi skaidri parādījās pie debesim. Tad tas nozuda, it kā noskalots, tiklīdz ārā sāka līt. Zibsnis nelīdzinājās tiem zibeņiem, kādus Ēriks bija paradis redzēt.

Viņš skaitīja lēnām, kā skaitot sekundes: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, un tad atskanēja grāviens!

"Septiņus kilometrus no šejienes," viņš nodomāja. Bet skaņa tomēr bija skaļa un spalga, it kā zibens būtu iespēris kaut kur tepat blakus.

Viņš nodzēsa gaismu istabā un piegāja pie loga. Lāses smagi krita uz zemes. Tikko vējš bija purinājis kokus, bet tagad bija dzirdama vienīgi mierīga plakšķēšana. Zeme bija sausa, tai vajadzēja ūdeni, un lāses krāsoja putekļus melnus kā uz kartes, kuru aizpilda ar krāsām.

Šurp nāca senlaicīgais labais pērkona negaiss. Tāds, no kura tu kļūsti slapjš līdz ādai, ja esi ārā. Ēriks nodrebinājās. Nu jau spēcīgi smaržoja pēc lietus.

Uz zemi devās vēl viena zibens šautra. 1, 2, 3, 4, 5, 6, viņš skaitīja, iekams izdzirda grāvienu. Zibens viņam atgādināja par tiem staru zobeniem, kādi bija Lūkam Skaivokeram un ļaunajam Melnajam Veideram filmā "Zvaigžņu kari". ZVIKS!

Lietus bija pieņēmies spēkā. Zeme nespēja to uzsūkt, un uz tās saradās nelielas ūdens peļķes. Ielas apgaismojuma dēļ viss ārā bija skaidri redzams, bet debesis bija draudīgi melnas.

Ērikam nebija bail. Viņam taču bija trīspadsmit gadi, drīz būs četrpadsmit, un viņš mierīgi varēja palikt mājās viens arī tad, ja bija negaiss.

Pret debesim iezīmējās vēl viens spilgts zibens, un atkal tas bija savādāks nekā pārējie, kas mirgoja tālumā. Šis bija daudz taisnāks un tāds kā mērķtiecīgāks, dodamies ceļā uz zemi.

1, 2, 3, 4, 5, un atkal noskanēja rībiens. Bija tik savādi skatīties un klausīties lielajos fascinējošajos dabas spēkos. Un ari mazliet nepatīkami, jo zibeņi bija nāvējoši bīstami tur, kur tie iespēra.

Tad nāca vēl viens grāviens, daudz lielāks un spalgāks par iepriekšējo. Gaismas zibsnis dzidrā zilidzeltenā krāsā īsu mirkli apspīdēja istabu, un tajā asi izdalījās ēnas.

Ēriks skaitīja: 1, 2, 3, 4, un tad atskanēja liels blīkšķis, kas lika iešķindēties viņa futbola kausiem stikla skapi pie sienas.

Viņš sāka justies nemierīgs, jo likās, it kā savādie, skaidrie zibeņi būtu ceļā pie viņa! Ja nu šāds zibens iesper mājās un no spēcīgās strāvas viss uzliesmo? Tad viņš tur stāvēs kā paralizēts vai kā krampju sarauts, kamēr māju aprīs lielas liesmas.

Piegājis pie skapja, viņš pārvietoja kausus nedaudz dziļāk tajā un izņēma savus futbola zābakus. Tie bija gluži jauni, jo viņš bija uzvilcis tos tikai reizi treniņā. Bet zābaki bija labi. Un ar tiem precīzi varēja trāpīt bumbu mērķī.

Uz zemi atkal steidzās dzeltena gaismas strēle. 1, 2, 3, un atkal atskanēja blīkšķis, daudz skaļāks par iepriekšējo.

Nu viņam visā nopietnībā kļuva bail. Savādie zibšņi parādījās pārāk bieži, un ko viņš darīs, kad zibens patiešām iespers? Vai mājai bija zibens novedēji? Viņš nespēja to atcerēties.

Viņš labi zināja, ka ārkārtīgi reti gadās, ka zibens iesper kādā mājā, bet tas taču tik un tā varēja notikt. Bet, ja notiek, viņam tūdaļ jāzvana pēc palīdzības. Jā, bet, ak, Dievs! telefonu ari noteikti būs saspēris zibens, un ko tad?

Ko darīja senos laikos, kad notika kaut kas tāds? Viņš varēja labi saprast, kāpēc cilvēki toreiz tik ļoti baidījās no zibens un pērkona. Neko taču nevarēja izdarīt, lai aizsargātos.

Tagad jau vismaz varēja dzirdēt brīdinājumu radio ziņās, bet senos laikos tāds negaiss varēja nākt kā zibens no skaidrām debesim, kā pašlaik. Ēriks juta bailes lēnām lienam augšup pa muguru līdz pat matu saknēm pakausi. Viņš sāka svīst.

Pēc zibeņiem, kas kaut kur spēra visapkārt, rībēja un blīkšķēja. Pērkons viņu nemaz tik ļoti nebiedēja. Viņam bija bail no lielajiem, savādajiem zibeņiem, kas acīm redzami visu laiku nāca tuvāk.

Un nu nāca vēl viens. Viņš varēja skaidri redzēt, kā tas parādījās augšā tumšajos mākoņos un triecās pret zemi. 1, 2, un tad atskanēja liels troksnis.

Ēriks aizspieda ausis, jo nu troksnis patiesībā darīja sāpes. Zibens bija iespēris tikai divu kilometru attālumā. Varbūt tas iespēra nelielajā mājiņā, kas atradās meža malā. Tur dzīvoja kādi, kurus sauca par Hansu un Āni, viņš tos pazina, kaut ari bija apciemojis tikai vienu reizi. Viņi bija nedaudz dīvaini, jo viss dārzs tur bija pilns ar ārstniecības augiem, ari indīgiem. Un, kad viņi izgāja dārzā, izklausījās, it kā viņi ar augiem runātos. Un vēl viņi viens otram spēlēja ģitāru, lai gan bija veci. Viņi sauca sevi par dabas ārstiem un ārstēja ļaudis ar braucīšanu. Ēriks ar saviem draugiem sauca šo vietu par raganu māju.

Ēriks palūkojās uz to pusi. Pa dienu viņš no sava loga varēja māju redzēt, bet patlaban bija tumšs, un, par laimi, neizskatījās, ka lejā būtu ugunsgrēks. Viņš zināja — kaut kur virs tumšajiem mākoņiem ir uzlēcis mēness, un varbūt tāpēc viņš varēja saskatīt dažus mākoņus. Tie žigli slīdēja pa debesim. Viss augšā kustējās, mainīja formu un iekļāvās cits citā, it kā tur kāds tos pūstu vai ar tiem rotaļātos, vai ari it kā tie tiktu nobīdīti sāņus, lai atbrīvotu ceļu kaut kam.

Spilgti dzeltenais zibens uzinirgojums gandrīz apžilbināja Ēriku un pārtrauca viņa domas. 1… viņš paguva noskaitīt, un no spēcīga rībiena sāka džinkstēt rūtis.

Ēriks dziļi ievilka elpu. Nu zibens bija iespēris tikai vienu kilometru no šejienes. Visādā ziņā tas bija ļoti tuvu. Lielie zibeņi acīm redzami nāca taisni viņam virsū! Bija tā, it kā ceļā uz šejieni nāktu kaut kas liels un nepatīkams, bet īsti nespēja atrast pareizo virzienu, un tas varēja nozīmēt nāvi un iznīcību, kas varēja notikt kuru katru acumirkli! Tas bija kaut kas… jā, tādam negaisam piemita kaut kas diezgan dievišķīgs.

Kas tad bija tas, ko iztēlojās senos laikos? Viņš nespēja īsti atcerēties vecās teikas, izņemot to, ka tās bija bijušas ļoti saistošas. Bet vai kāda nebija par tādu kā kara dievu? Tam laikam bija rati, ar kuriem tas negaisa laikā brauca pa debesim; un vai ratus nevilka daži melni zirgi, vai arī tās bija kazas? Tas visādā ziņā bija tas dievs, kuram bija liels āmurs, kas spēja radīt pērkonu un zibeni. Dievu sauca par Toru, un viņa vārdā bija nosaukta ceturtdiena.

Ēriks pavērās uz debesīm. Lietus nemitīgi lija no svina pelēkiem mākoņiem, un daži mākoņi gluži labi varēja līdzināties ratiem, kuros būtu braucis Tors. Un varēja skaidri iztēloties, ka tas, nudien, bija dusmīgs dievs, kas braukāja pa augšu un meta zibeņus un pērkonu lejā uz Zemi, varbūt lai sodītu tos cilvēkus, kas viņam neticēja!

Kad zibens iespēra, Ēriks nokrita uz grīdas. Viņš sajuta zibeni kā smagu sitienu pa vēderu un seju, un to pašu brīdi kā caur miglu izdzirda rībienu tik spēcīgu, ka tas gandrīz pārplēsa viņa bungādiņas. Ap viņu viss satumsa. Varbūt viņu bija apžilbinājusi spilgtā gaisma, varbūt viņš uz īsu brīdi bija zaudējis samaņu?

Viņš noņēma rokas no sejas un palūkojās visapkārt. Stikla skapis ar viņa futbola kausiem stāvēja vaļā, bet kausi vēl bija tur. Uz palodzes bija apgāzusies vāze, un uz grīdas tecēja ūdens. Tā bija vienīgā skaņa, citādi valdīja nāves klusums.

Viņš pavērās visapkārt, vēlreiz ieklausīdamies. Nekas nebija dzirdams. Tātad māju nebija pārņēmusi uguns. Arī degumu viņš nespēja sajust.

Uzmanīgi piecēlies, viņš piegāja pie loga, lai palūkotos, vai zibens nav iespēris kaut kur ārpusē. Savādā kārtā lietus bija mitējies, un ari ārā bija rāms, nogaidošs klusums, it kā kaut kas patiešām taisītos notikt! Viņš piespieda degunu plakanu pie aukstā stikla un skatījās ārā.

Debesis bija nemainīgi melnas un draudīgas, bet bija parādījies

mēness un tagad spīdēja. Mākoņu sega bija pairusi. Zeme tvaikoja tumša un lietus ūdens piesūkusies, un sāka dziedāt strazds. Pērkona negaiss bija garām. Ēriks viegli pasmaidīja. Bet piepeši smaids sastinga! Aiz dārza vārtiņiem stāvēja pāris kāju, lielas, spalvainas kājas stiprās sandalēs ar siksnu, kas apjoza vīra platos kāju ikrus. Tam vajadzēja būt vīrietim.

Kaut kas spoži pamirdzēja caur dārza vārtiņiem, kas nu tika plašā vēzienā atsviesti vaļā. Tas bija garš, zeltīts zobens, kas karājās platā ādas jostā ar lielu, mirdzošu saktu. Viņa bikses bija pelēkas, un virs tām svārki. Krūtis bija klātas ar spīdīgām sudraba bruņām. Tas bija liela auguma vīrs, un viņš stāvēja pilnīgi mierīgi.

Ēriks gandrīz vai neuzdrīkstējās pacelt acis augstāk, baidīdamies tā skatiena, ko viņš sastaps. Viņš jau sāka manīt, kā vīra acis viņu dedzināja.

Tās bija zilas! Mati bija gari un sarkani tāpat kā mežonīgi augošā bārda. Galvā viņam bija ķivere ar diviem lieliem govs ragiem sānos. Vienā rokā viņš turēja grožus, otrā lielu āmuru! Abas rokas bija paslēptas dzelzs cimdos.

Nāc, manu zēn! teica vīrs skaļā, gandrīz pavēlošā balsī, norādīdams uz saviem ratiem, veciem kara ratiem, kuru priekšā bija aizjūgti divi āži.

2. nodaļa

-    Kas tu tāds esi? Ēriks jautāja.

-   Tors, vīrs atbildēja.

-           Tors! -.Ēriks kaunīgi un nedaudz šokēts skatījās uz viņu. Uz kurieni mēs dosimies?

-           Uz mājām. Tālu projām, atbildēja Tors. Vai tev nav labāka apģērba, ko uzvilkt? Šie plānie paltraki nekam daudz vis nederēs. Vai tev nav kāds ādas apģērba gabals?

Ēriks palūkojās pats uz sevi. Man ir vējjaka un biezas bikses. Vai lai uzvelku tās? -Jā.

-           Vai mēs dosimies braukšus? Ēriks jautaja, pavēries uz ratiem. Abi āži stāvēja un nepacietīgi mīdīja zemi.

-           Nē. Mēs lidosim. Uzvelc nu tās drēbes, un dosimies prom. Man vairs nav nekādas patikas te ilgāk uzkavēties.

Ēriks izdarīja, kā Tors bija piesacījis, izlēca pa logu un gāja uz ratiem.

-            Lien dziļāk iekšā, Tors sacīja, un turies cieši, jo nu ātrums būs liels.

Ēriks apsēdās, un rati uzreiz pacēlās gaisā. Riteņi iečīkstējās, un no dzelzs asīm lēca dzirksteles, kad rati dārdēdami devās ceļā. Āži smagi nosprauslājās, saņēma spēkus un vilka, ka rati krakšķēja vien. Rati slīdēja prom ašāk un ašāk uz debesīm.

Neviens neredzēja, kas te notika.

-    Uz kurieni mēs dodamies? Ēriks vēlreiz jautāja.

-     Uz mājām, kā jau sacīju, atbildēja Tors, neatlaidīgi vērdamies mākoņos.

-    Uz kādām mājām?

-   Protams, uz Asgardu, -Tors mazliet aizkaitināts atbildēja.

-    Kur tā ir?

-           Khm. Tu laikam daudz ko nezini, pagriezies pret Ēriku, atbildēja Tors. Tagad āži zināja ceļu, un Tors varēja atlaist grožus. Viņš nosēdās blakus Ērikam, novilka dzelzs cimdus un domīgi kasīja bārdu.

-    Khm, viņš novilka.

Ēriks uzmanīgi palūkojās pār ratu malu un skatījās uz Zemi, kas tagad dziļi gulēja zem viņa. Viņš varēja redzēt gaismu no pilsētām un apgaismojumu uz ceļiem, kas kā dzidras pērles izlocījās ainavā.

-           Gaismas jau jums pietiek, bet tas ir savādi, -Tors pie sevis murmināja.

-Jā, bet kur tad ir Asgarda? vaicāja Ēriks, pagriezies pret Toru.

-    Asgarda ir pasaule par sevi, un Asgarda atrodas, khm, nu

jā, pasaules viducī, un tur mēs dievi, āsi kā mēs sevi saucam, dzīvojam. Tors izmisis purināja galvu. Bija grūti paskaidrot. Tad viņš nopūtās.

-   Vai tu neesi neko dzirdējis par mums?

-           Esmu, esmu, Ēriks mierīgi atbildēja. Nedaudz, bet tas bija sen, un es laikam tā kārtīgi toreiz neklausījos.

-           Nu ja, Tors novilka un sarauca pieri. Tad atkal pakasīja bārdu, piesardzīgi pašķielēja uz Ēriku, nopūtās un sāka no jauna.

-    Es tad vislabāk sākšu no sākuma. Vai tu klausies?

-    Kā tad, ka klausos, Ēriks pamāja ar galvu.

-          Nu, khm. Tātad tā. Iesākumā nebija itin nekā. Visādā ziņā nebija Zemes. Uz ziemeļiem atradās Nīflheima, liela, tumša un auksta miglas pasaule, un uz dienvidiem bija Mūspelheima, liesmojošs, gaišs un spilgts apgabals. Starp šīm divām pasaulēm bija milzīgi tukša telpa Ginnungagaps. Pamēģini to izrunāt.

-    Ginnungagaps, Ēriks atkārtoja.

-    Vai tu ievēroji ritmu?

Ēriks pamāja un pie sevis izrunāja vārdu vēlreiz.

-           Tas jau it kā pats par sevi saka, ka tur starp siltumu un aukstumu kaut kam jānotiek. Un tā arī notika, Tors turpināja.

-            Tai aukstajā miglas pasaulē bija avots, kas pārvērtās par vairākām lielām upēm. Un upes, kas iztecēja no avota, noklāja Ginnungagapu uz ziemeļiem ar milzīgām ledus masām, sarmu un aukstumu. Bet liesmas un dzirksteles no dienvidiem nedaudz izkausēja ledu, un viducī starp šīm divām pasaulēm bija liegi un silti kā skaistā vasaras dienā. Pilieni ieguva formu, tapa dzīvi un pārvērtās par lielu milzi. Viņu sauca Imirs.

Pilieni izveidojās par milzu govi, ko sauca Audumla. Govs deva pienu, ko īmiram dzert. Tā viņam bija, no kā pārtikt, un viņš dabūja neticamu spēku.

Kamēr īmirs gulēja, viņš svīda, un pilieni zem viņa kreisās rokas tapa par diviem jauniem milžiem sievieti un vīrieti. Un viena viņa kāja ar otru radīja dēlu.

-    Šis vīrs īmirs bija savāds vīrs, Tors sevi pārtrauca.

Bet no vina ir cēlušies milži.

Ēriks īpaši daudz nesaprata no Tora teiktā, bet neuzdrošinājās viņu pārtraukt.

Tors nokrekšķējās un turpināja.

-    Nu, kamēr īmirs tā guļ un barojas ar govs pienu, govs atka! stāv un laiza sāli no akmens. Pirmās dienas vakarā no akmens izauga cilvēka mats. Nākošajā dienā nāca redzama galva, un trešajā dienā viss virs. Tas bija liels, smalks virs, vārdā Būre. Viņa dēlu sauca par Boru. Bors apņēma par sievu skaistu milžu meiteni, un viņiem piedzima trīs dēli Odins, Villijs un Vē. Tie kļuva par pirmajiem dieviem.

Viņi nevarēja ciest īmiru. Viņi notvēra to, un Odins nocirta tam galvu. Bet, tā kā viņš bija milzīgi liels, viņam bija tik daudz asiņu, ka visi milži izņemot Bergelmiru un viņa sievu noslīka. Tiem izdevās paglābties, un no šiem diviem ir cēlušies visi milži, kas tagad gandrīz vai valda pār pasauli.

Tors nopūtās un piesardzīgi palūkojās uz Ēriku, lai redzētu, vai viņš joprojām klausās jeb vai ir aizmidzis.

Ēriks izlikās, ka viņu tas ļoti interesē.

-    Un kas tālāk?

-   Lai garo stāstu pataisītu par īsu, turpināja Tors, tad trīs dievi iemeta īmiru Ginnungagapā un no viņa ķermeņa radīja Zemi. Viņa asinis kļuva par ūdeni, jūru, upēm, ezeriem un strautiem. Miesa kļuva par zemi, un kauli par kalniem un klintīm. Viņa zobi un kaulu šķembas par smilti un akmeņiem. Viņa mati kļuva par mežiem, un viņa galvaskausu tie pacēla virs Zemes un no tā izveidoja debesu jumu. īmira smadzenes tapa par mākoņiem, un dzirksteles lejā no Mūspelheimas tie sūtīja uz debesīm, lai tās spīdētu kā zvaigznes.

Jūru tie apjoza ap visu Zemi, un vistālāk jūras malā dievi ierādīja vietu milžiem. Šo vietu sauca par Jotunheimu, un tā ir auksta un nemīlīga pasaule, par ko tev būs iespējams pārliecināties pašam.

Šīs pasaules vidū dievi deva vietu, kur cilvēkiem dzīvot. Bet toreiz, tātad iesākumā, nekādu cilvēku nebija. Bet kādu dienu, kad Odins, Villijs un Vē pastaigājās gar piekrasti un aiz gara laika braši ķildojās, tie piepeši atrada divus izskalotus Koka stumbrus. Viņi tūdaļ metās tiem virsū un sāka tos graizīt kā mazi bērni, kas tikko dabūjuši savu pirmo nazi.

Pašiem neapjēdzot, ko dara, viņi no koka izgrieza divus cilvēkus un, lai palielītos, ko viņi spēj, viņi centās pārspēt cits citu rūnu burvestībās: Odins padarīja tos dzīvus, lai viņi varētu elpot. Villijs deva tiem saprašanu, lai tie spētu domāt un kustēties. Un Vē deva tiem maņu orgānus un balsis, lai tie spētu redzēt un dzirdēt, kur tie atrodas, un lai spētu sarunāties. Šie trīs āsi tātad bija vienlīdz labi izdomātāji, un tie atkal bija labā omā. Kopīgi viņi deva tiem apģērbu, nosauca sievieti par Emblu un vīru par Asku, un novietoja tos Midgardā, kur tie varēja dzīvot. Midgarda ir tava pasaule, sacīja Tors, norādīdams pār āžu pajūga malu, un tie senie pirmcilvēki kļuva par tiem cilvēkiem, kas dzīvo šodien.

-   Vai tu tam tici? Ēriks vaicāja.

-           Jā, protams. Tā tas ir. Vai tas varbūt nav tā, kā tev ir stāstīts?

Ēriks papurināja galvu.

-           Kaut ko tādu es gan neesmu mācījies. Es esmu dzirdējis, ka cilvēki ir cēlušies no pērtiķiem.

-   No dzīvniekiem! izsaucās Tors un papurināja galvu.

-   To es esmu redzējis ari filmā, Ēriks mēģināja aizstāvēties.

-    Kas filma tāda ir?

-   Tā ir, nu, dzīvas bildes.

-   Dzīvas bildes?

-           Jā, filmu taisa ar kameru, un tad to attīsta, lai to varētu redzēt televīzijā vai kinoteātri.

Tors izskatījās kā viena liela jautājuma zīme.

-           Ir kaut kas, ko es nesaprotu, bet ir jau pagājuši arī vairāki gadi, kopš pēdējo reizi biju uz Zemes, viņš domīgi noteica. Tad viņš nokrekšķinājās, piecēlās un uzsauca āžiem kaut ko nesaprotamu. Tagad tie vilka ratus daudz mierīgākā gaitā un neizskatījās tik aizelsušies.

Ēriks pagriezās, notupās uz ceļiem un palūkojās pāri malai. Viņi bija ceļā uz lielu varavīksni, kas kā tilts pacēlās viņu priekšā. Spilgtās krāsas viņu apžilbināja, un pagāja labs brīdis, iekams viņš atkal spēja pacelt acis uz augšu.

Tora dusmu izvirdumam acīmredzot bija iemesls, jo viņš novicināja savu veseri, un no tā dzidriem, zeltainiem stariem izšņāca zibeņi. Blīkšķi noskanēja un pārskanēja ratu šņācošo troksni un āžu sprauslāšanu tik stipri, ka Ērikam vajadzēja aizspiest ausis.

Lejā, uz Zemes, bija daudzi, kas lūkojās uz debesim, un daži sensāciju kārie laikam domāja, ka ir atklājuši jaunu komētu ar garu, mirdzošu asti aizmugurē, kā to atklāja Halejs. Citi domāja, ka tur sadeg satelīts, un, protams, bija arī dažs labs, kas nodomāja, ka ir redzējis lidojošu šķīvīti.

Ēriks palūkojās uz lielo vīru, kas stāvēja viņam blakus. Viņš atgādināja gandrīz vai trakgalvi no citas pasaules. "Diez, kur es esmu iekūlies," viņš nodomāja.

3. nodaļa

-            Asgardā ir kaut kas sapuvis, pēc kāda brītiņa ieteicās Tors. Viņi abi bija atkal iesēdušies ratos ar mugurām pret ratu malām, un Tors bija nedaudz nomierinājies.

"Uz Zemes jau viss ir tikpat sapuvis," Ēriks nodomāja, bet skaļi to neizteica.

-    Nu ja, viņš vienīgi piebilda.

-    Drīz viss būs tik sapuvis kā īmira gaļa.

-Vai tas lielais milzis pienmīlis, kas dabūja bērnus no kājām un padusēm? Ēriks pasmējās.

Tors nesmējās. Jā, tieši tas, viņš atteica. Kad mēs, āsi, savukārt bijām gatavi celt Asgardu un bijām iekārtojuši katrs savu sētu, mēs attapāmies, ka bijām aizmirsuši kaut ko iesākt ar īmira gaļu. Mēs bijām atstājuši to guļam un ticējām, ka tā ir kļuvusi par Zemi. Bet, kad mēs palūkojāmies pie viņa lejā, mēs redzējām, ka viņa miesa ir viena dzīva tārpu un čūsku masa. Tā bija neaprakstāmi atbaidoša, un tā smirdēja no puvuma.

Bet tad mēs sadomājām visus tārpus pārtaisīt. Mēs devām tiem formu, lai tie līdzinātos cilvēkiem, un devām tiem sirdis, lai tie paši varētu izprast. Bet šie cilvēki neiznāca īpaši lieli. Tie tapa par visiem tiem punduriem, kas tagad dzīvo zemē, akmeņos un klintis, un no tiem mums ir bijis pat liels labums. Starp citu, daži no viņiem ir pagatavojuši šo te, Tors sacīja, papliķējis savu lielo veseri. Bet nu visā sistēmā ir ieviesusies nekārtība. Un tā ir vecā vienača vaina. Viņš kļūst arvien gaudenāks un gaudenāks.

-    Kurš? Ēriks vaicāja.

-    Odins.

-Jā, bet vai tad viņš nav tāds kā virsdievs?

-Tādam viņam vajadzētu būt, un tāds viņš ir bijis ilgu laiku, bet tāds viņš diemžēl vairs nav. Reiz viņš bija tik gudrs, ka neviens visā pasaulē nevarēja mēroties ar viņu gudrībā. No sava sēdekļa viņš spēja pārredzēt visu pasauli, viņš varēja dzejot un dziedāt tik skaisti, un ar saviem diviem lielajiem vilkiem un saviem kraukļiem viņš bija neaizskarams saviem ienaidniekiem.

Bet tagad ir tikai lalināšanās un tukšas ķildas. Pagaidi tik, tad pats redzēsi. Mūžīgi mūžam kņada un brēka, trokšņošana un kautiņi. Sabrukums un sapuvums tas pašlaik valda Valhallā un lielākajā daļā Asgardas.

Ēriks būtu gan gribējis pavaicāt, kas tā tāda Valhalla un kāpēc Odins tāds palicis, bet viņš neuzdrīkstējās. Tors bija saraucis pieri un piecēlies ratos kājās. Viņš atkal uzvilka cimdus un izskatījās pelēks un nomākts. Viņa piere bija sagrumbota un uzacis gandrīz vai noslēpa acis.

Ilgi viņš bija kluss. Paklau! piepeši viņš sacīja un aizlika roku aiz auss.

Ēriks piecēlās un klausījās, un nu arī viņš varēja sadzirdēt skaņas, dobjas un gari stieptas skaņas, bet tās bija mazliet par nepareizām, lai izklausītos melanholiskas.

-    Tas ir Heimdals, izsaucās Tors. Tas var būt vienīgi viņš, un laikam būs noticis kaut kas šausmīgs.

-    Kas ir I īeimdals? vaicāja Ēriks.

-    Reiz viņš bija viens no pašiem lielākiem āsiem Asgardā, bet nu viņš ir Varavīksnes tilta sargs. Varavīksnes tilts, Las ved līdz pašai Asgardai. Viņš dzīvo lielā pilī, vietā, ko sauc par Debesu kalnu, gluži viens pats ar savu zirgu Zeltabiti, dikti smuku zeltainu zirgu. Heimdalam ir deviņas mātes.

-    Deviņas? Ēriks izbrīnījies iesaucās.

-Jā, jā. Nedomā, ka viss Asgardā ir kā tavā pasaulē, un tās deviņas sievietes pie tam vēl ir māsas! Nevaicā man, kā tās viņu piedzemdēja, bet viņas to izdarīja.

Ēriks purināja galvu, bet Tors turpināja:

-    Heimdals ir tik gaišs, gandrīz spīdoši balts, ka viņš ir pats labākais šim darbam, kāds viņam pašlaik ir. Lielākā daļa milžu un punduru no Jotunheimas un no pazemes neredz gaismu, un Heimdalam jāraugās, lai neviens nelūgts neierodas Asgardā. Viņš spēj redzēt tālāk par pārējiem, un viņam ir tik ass skats, ka viņš var saskatīt ikvienu vienkāršu matu uz vīra galvas daudzu bultu šāvienu attālumā. Un viņš redz tikpat asi kā naktī, tā dienā. Viņš arī labi dzird, tik labi, ka spēj dzirdēt vilnu augam aitām uz muguras. Un vēl viņš gandrīz nekad neguļ, un, kad viņš beidzot atguļas, viņš guļ kā putns, tāpēc neviens, es tev saku neviens nevar paiet viņam garām, lai viņš to nepamanītu.

"Meli!" Ēriks nodomāja.

-Ja Heimdals redz kādu milzi ceļā uz Asgardu, viņš tūdaļ pūš savu tauri Gjallarhornu. Tā var būt zīme, ka tuvojas ragnarjoks [1] un visi dievi un einheriji ir jābrīdina.

-    Einheriji?

-    Senie vikingi, kas dzīvo Valhallā, viegli aizvainots sacīja Tors. Heimdals ir liels un labs vīrs, uz kuru allaž var paļauties, to tu pats manīsi, Tors turpināja. Bet laikam būs kaut kas noticis, kaut kas šausmīgs noticis, ja jau viņš pūš šai ragā, Tors izskatījās ļoti noraizējies.

Pēc tam, kad viņi bija tikuši tuvāk, Ēriks redzēja, ka pie Varavīksnes tilta atrodas liela pils, celta no izturīga koka. Tai vajadzēja būt Heimdala pilij. Pie tās stāvēja liels, vecs un ļoti gaišs vīrs, gariem baltiem matiem mežonīgi plīvojot ap sevi. Ar vienu roku viņš bija apskāvis skaistu sievieti, bet otrā viņš turēja lielu tauri, kas vijās viņam ap kaklu augstu gaisā kā cirtienam gatava klaburčūska.

Kad viņi tuvojās, Heimdals noņēma tauri no mutes un uzsauca:

-    Kas tur? Es, Asgardas sargs, pavēlu jums apstāties! Hik!

Āžiem tas bijis nebijis. Tie acīmredzami uzklausīja pavēles

tikai no Tora, jo turpināja savu mežonīgo skrējienu.

Heimdals aši palaida meiteni vajā, apņēmīgi noņēma tauri no kakla un satvēra āžu pavadas. Rati apstājās tik spēji, ka gan Ēriks, gan Tors turpināja lidot augstā lokā virs ratiem, pāri āžiem, un ar baukšķi sakumpuši novēlās uz Varavīksnes tilta. Heimdals saliecies skaļi smējās. Viņa zelta zobi spīdēja saulē.

-    Idiot, tas esmu es! pārskaities sauca Tors un piecēlās, tīrīdams savas drēbes. Viņa bruņu cepure turpināja ripot, un Tors skrēja tai pakaļ. Tad viņš savilka savu spēka jostu tas dubultoja viņa spēku, satvēra vesera kātu tik stipri, ka dzelzs cimdi kļuva kvēloši sarkani, un atkal iedvesa šausmas.

-     Palēnām, palēnām, Hemdals bez mitas smējās tā, ka asaras ritēja. Viņa elpa smirdēja pēc salda alus.

-    Ko tu iedomājies, tā izrīkodamies? Tors ar putām uz lūpām aiz niknuma šņāca. Viņam pagalam nepatika, ka ir ticis par apsmieklu.

-    Es vienīgi uzspēlēju mazu meldiņu savai daiļajai, jaukajai drostaliņai, sacīja Heimdals, viņu apskaudams. Drīz ieradīsies Ūtgardlokijs, tā esmu dzirdējis, un visi citi milži no Jotunheimas.

-    Vai kāds devās te garām, kamēr es biju projām? vaicāja Tors. Vai tāpēc tu pūti?

-     Ak, jā, bariem. Cits pēc cita, Heimdals smīkņādams atteica, un viens no tiem atstāja man šo te mazo skuķēniņu, hi, hi! Heimdals iebakstīja meitenei vēderā, un viņa smiedamās apvija rokas Heimdalam ap kaklu.

Tors, uzmetis meitenei niknu acumirkli, burkšķēja, un tikai tāpēc, ka negribēja būt ienaidā ar Heimdalu, viņš ļāva veserim palikt saujā. Vai drīz tu nebūsi tādām lietām par vecu? viņš jautāja.

-   Nē, atteica Heimdals un mazliet iepūta ragā.

-     Rimsties nu, Heimdal! Saņemies, vai ari mums visiem izies plāni. Sitas te ir nopietni! Tu taču labi zini, ka tev jāpūš Gjallarhornā, kad nāk milži!

-Jā, bet tāpēc jau es ari pūšu, vai tu nevari to saprast? Hik. Milži ir visapkārt. Skaties tik, kā tie mudž kalnos aiz mums, un droši vien kāds ari ir ticis pašā augšā uz mūra, kas apjož Asgardu. Hik.

-Jā, bet kur ir āsi? Kāpēc tie nenāk un neizdzen visus milžus ārā pa vārtiem? Kāpēc tie nenāk, kad tu pūt ragā?

-    Tie laikam guļ Valhallā, noslīkuši Sutunga medalū. Es domāju, ka tie izmantoja gadījumu, kad tu aizbrauci, un tiem iestrēga medalus kaklā. Bet vispār tie jau ir kļuvuši tik veci, ka vairs neder milžu medībām.

-     Pie Hēlas viņus, nomurmināja Tors ar zibeņojošām acīm. Steidzies uz Debesu kalnu un dari savu darbu. Un rimsties ar ragā pūšanu, kad nekas traks nav noticis!

-     Ko tu saki, skukēnin, vai iesim iekšā un iekodīsim? -

Heimdals nosmīkņāja. Vārti ar brīkšķi aizcirtās aiz viņiem, un viss palika klusu.

No kalna virsotnes paslējās kāda liela galva. Bet, ieraudzījusi Toru, tā mudīgi atkal nozuda. Ēriks redzēja, ka savādā būtne aizdrāzās prom, bet Tors to nepamanīja. Viņš satvēra grožus, iekāpa ratos un deva āžiem zīmi turpināt ceļu.

-    Te nu tu redzi, ko es domāju ar savu stāstu, maķenīt vēlāk teica Tors. Viņa seja bija pelēka un līdzinājās negaisam. Arī Heimdals ir kļuvis par vecu vraku, kas lallina tāpat kā visi pārējie. Es baidījos no tā, bet sevi es to jau zināju. Kolīdz cs esmu vājš, tā viņi palaižas. Bet tik un tā es cerēju, ka Heimdals ieturēs mēru. Tu redzi, ka Asgardā viss ir galīgi sagājis grīstē.

Vēlāk Ēriks nedaudz saprata, ko Tors ar to domāja, bet viņš neaptvēra to nelaimi, kurai viņš drīz būs par liecinieku. Vienīgais, ko viņš līdz šim bija redzējis, bija Heimdals, kas bija piedzēries kā viņa paša tēvs, reiz pārnākdams mājās no Ziemassvētku svinībām.

-              Es labi saprotu tavas grumbas pierē, sacīja Tors,

pārprazdams Ērika domas. Te augšā izskatās tā paraibi, bet tas ir ari tāpēc, ka pēdējā laikā te viss ir sagriezies ar kājām gaisā. Tieši tāpēc es esmu tevi atvedis. Tu pēc maniem ieskatiem īstenībā esi vienīgais, kas var izglābt mūs no ragnarjoka, kas drīz nāks. Un man ir bail, ka mums jādara kaut kas ātri!

Tagad Ēriks nopietni sagrumboja pieri

4. nodaļa

Viņi turpināja braukt pa Bivrestu kā sauca Varavīksnes tiltu. Tas laistījās visās varavīksnes krāsās.

-           Nu tev jāpalīdz man paturēt acīs milži, sacīja Tors, kas tagad, piecēlies kājās, stāvēja ratu priekšā. Viņa garie sarkanie mati un bārda mežonīgi plīvoja vējā, un Ērikam likās, ka nu viņš līdzinās īstam kara dievam lielam un tādam, kas iedveš bailes.

-   Vai tu patiešām spēj uzveikt visus milžus ar šo veseri?

-           Nē, diemžēl nespēju, Tors atbildēja. Ir daži, kurus var uzveikt tikai ar viltu, jo bieži vien tie ir tikpat viltīgi kā mēs, dievi. Ūtgardlokijs ir viens no tiem, nepatīkams vīrs. Par viņu tu noteikti dzirdēsi ko vairāk. Pašu gudrāko milzi sauc Mīmirs, un ar viņu neviens nevar mēroties gudrībā. Odins, piemēram, atdotu savu vienīgo aci, lai dabūtu nedaudz no viņa zinībām.

-Jā, bet kādi tad izskatās milži?

-            Tie ir daudzi un dažādi, Tors atbildēja, bet lielais vairums viņu ir aplam neglīti un dumji, jo īpaši vīrieši. Daži ir ārkārtīgi lieli, milzu lieli kā vesels kalns. Es reiz gulēju tāda milža cimdā. Tas, starp citu, bija Ūtgardlokija cimds, bet es domāju, ka tā ir kāda māja vai liela ala.

Citi milži ir mazi, kā tādi gnomi vai punduri. Kad ceļo pa Jotunheimu, nav viegli saredzēt, kas tās ir par būtnēm, ko tu sastopi. Proti, daudzi milži var pārvērsties par zvēriem, jo īpaši par zivīm un putniem. Piemēram, viņš, tas lielais milzis, ko mēs dēvējam par Hresvelgu, līķu rijēju, līdzinās lielam ērglim. Viņš ir tik liels, ka, viņam vēcinot spārnus, pa visu zemi joņo vēji. Tas ir savāds vīrs, un pa lielākai daļai viņš ir neredzams. Bet viņš ir tik spēcīgs, ka var likt saviļņoties lielām jūrām un ar spārnu vēdām viņš var likt nelielam sārtam uzliesmot par milzu ugunsgrēku.

Daži milži ir ļoti bīstami, un no tiem ir ļoti jāuzmanās. Piemēram, kādā lielā mežā, ko sauc par Dzelzsmežu tālu uz austrumiem no jotunheimas, dzīvo milze. Viņai dzimst daudz bērnu, bet visi viņas bērni ir briesmīgi vilki, un nav daudz tādu, kas dzīvi tiek ārā no tā meža.

Milži arvien ir bijuši āsu ienaidnieki, bet, par laimi, es ar lielo vairumu spēju tikt galā. Tiem vajag tikai kārtīgi iezvelt ar dzelzs zveļamo, tad ar tiem ir cauri. Tors papliķēja savu veseri.

Ēriks piecēlās kājās un nostājās blakus Toram. Viņam vajadzēja stingri turēties pie ratu priekšējās malas, lai vējš viņu nenopūstu zemē. Āži vilka ratus tik strauji, ka to nagi šķīla dzirksteles, un ap viņiem šalca vējš.

-   Tur viens ir! Tors kliedza un tūdaļ svieda savu veseri. Pa Bivrestu viņiem pa priekšu gāja milzis liels, salīcis un garmatains vīrs. Pagriezies viņš smējās uz viņiem nejaukus smieklus, bet to pašu brīdi viņa pieri trāpīja veseris. Tas pāršķēla viņa galvu uz pusēm un ļoti zibenīgi ielidoja atpakaļ Tora rokā, atkal gatavs metienam.

Milzis aizvien vēl smaidīja, kad viņi brauca garām, bet smaids bija sastindzis.

Tors nosmīkņāja. Tagad izskatījās, ka viņš ir labā omā.

-    Dies' palīdzi man, tur ir vēl viens! viņš iekliedzās un aizsvieda veseri.

Milzis, kas gandrīz līdzinājās gorillam, uzreiz apgāzās.

-Jihā! -Tors ieldiedzās kā amerikāņu kovbojs, kas līksmojas, ka ir pieradinājis savvaļas zirgu.

Veseris aizlidoja trešo reizi un ar būkšķ nošņirkstēja pret

ģīmi, kas piepeši parādījās ceļmalā. Milža galva bija lielāka par ratiem, kuros viņi brauca, bet vesera sitiens padarīja savu, jo galva pazuda uz līdzenas vietas.

-  Jihā! ieldiedzās Tors, kas nu patiesi bija lieliskā omā.

-           Vai tas arī ir milzis? vaicāja Ēriks, norādīdams uz lielu, smuku, spīdoši melnu zirgu.

-            Nē. Vai tu negudrs, vai? Tors sauca, likdams āžiem apstāties. Tas taču Hovarpnirs. Tas ir Frigas zirgs!

-    Ko viņš šeit dara?

-           Tas būs atskrējis no mājām tāpēc, ka neviens nespēj to pieskatīt. Labāk aizvedīsim to uz mājām, Tors sacīja un, izlēcis no ratiem, aizskrēja pie zirga. Citādi to vienkārši apēdīs milži. Daži no viņiem ēd gandrīz visu ko. Nāc līdzi! viņš teica un liegi to papliķēja. Zirgs viņam tūdaļ sekoja gandrīz kā suns.

-            Nāc pakaļ ratiem! viņš uzauca Hovarpniram un lika atkal āžiem uzsākt braucienu.

Hovarpnirs paklausīgi vieglā riksī skrēja pakaļ un arī tad, ja āži skrēja ātri, izskatījās, ka zirgam tas nieks vien ir.

-    Pasaki tam kaut ko, Tors sacīja.

-    Kāpēc tā? Ēriks vaicāja.

-           Nu, ja grib būt labos draugos ar dzīvnieku, ar viņu vajag runāt, stāstīt tam daudz ko, jā, ar to vajag runāt gandrīz tāpat kā ar cilvēku.

-    Jā, bet ko lai es saku?

-            Tas tev pašam jāizdomā, Tors atbildēja, neatlaidīgi lūkodamies vēl pēc kādiem milžiem.

Ēriks pagriezās pret Hovarpniru un pamatīgi lauzīja galvu, ko lai viņš zirgam pasaka.

-    Saki nu kaut ko, lai tas iemācās pazīt tavu balsi!

Ēriks nokrekšķējās. Sveiks! viņš noteica.

Tors paskatījās uz Ēriku. Ar to nav diezgan, bet gan jau tu iemācīsies. Vai tu proti jāt?

-            Nē, Ēriks atbildēja. Es esmu jājis tikai vienu vienīgu reizi dzīvnieku izrādē, bet tad kāda meitene gāja pa priekšu un veda zirgu.

-   Nu, Tors teica. Tu redzēsi, ka iemācīsies to ātri. Jāšana noderēs tev ceļojumā.

Ēriks apdomādamies lūkojās uz zirgu un prātoja, diez, kādam nolūkam Tors viņu bija te atvedis.

Hovarpnirs pavērās Ērikam acīs ar tik platu, siltu skatu, ar kādu var skatldes vienīgi zirgs. Kamēr viņš skrēja blakus āža pajūgam, zirga krēpju cekuls uz pieres un kakla plandījās vējā. Ēriks pastiepa roku un papliķēja to, un Hovarpnirs atbildēja, diezgan klusi iezviegdamies, it kā viņi vienmēr būtu bijuši draugi. Hovarpnirs skrēja pavisam cieši pie ratiem, lai būtu pēc iespējas tuvāk Ērikam vai arī lai dabūtu viņu sev mugurā.

Ēriks neuzdrošinājās un palika stāvam ratos. Bet, kaut arī viņš allaž bija mazliet baidījes no zirgiem, viņš juta, ka viņam nekad nebūs bail no Ilovarpnira. Ja arī šis bija pats lielākais zirgs, kādu viņš jebkad bija redzējis, varēja skaidri manīt, ka tas nekad ne spers, nedz arī mēģinās nomest zemē, ja viņš uzsēdīsies tā mugurā. Tā bija jauka sajūta.

Tors palūkojās uz Ēriku un pie sevis pasmaidīja.

Labu laiku nekur nebija redzams neviens milzis, un Ēriks pamazām sāka garlaikoties. Lai kavētu laiku, viņš vaicāja Toram, ko viņš bija domājis, sacīdams, ka tā ir Odina vaina, ka Asgardā ir trači.

-    Redzi, iesāka Tors. Īstenībā tas sākās pirms daudziem gadiem, proti, kad Idunu vienu no āsietēm nozaga milži, Tors skaidroja, jā, tātad, lai tu zinātu: āss ir vīriešu kārtas dievs, un āsiete ir sieviešu kārtas dieviete. Un Idunai ir vairāki burvju āboli, kas uztur mūs jaunus un spirgtus, un tā ir Odina vaina, ka milži viņu nozaga.

Proti, reiz Odins padzirdēja, ka kādam milzim, vārdā Sutungs, ir dzēriens, savāds, dievišķīgs dzēriens, gluži īpašs medalus, dzejnieku jeb skaldu dzēriens, kā mēs to mēdzam saukt. Šis medalus var likt ikvienam izplūst debešķīgā dziesmā un brīnišķīgā dzejā, gluži kā dzirdot putnus pavasarī dziedam.

Šo dzērienu Odins labprāt gribēja dabūt. Tāpēc viņš kādu vasaras dienu apvilcis savu veco, apvalkāto mēteli, ar savu spieķi pie rokas devās ceļā, lai uzmeklētu Sutungu. Viņš domāja, ka tā pārģērbušos neviens Jotunheimā viņu nepazīs.

Savā klejojumā viņš nonāca līdz laukam, kur deviņi vīri vāca sienu. Odins apstājās un noraudzījās viņos, ieelpodams tikko nopļautā siena smaržu.

Bet vīriem darbs veicās gausi, un viņi izskatījās piekusuši, jo viņu izkaptis bija neasas. Tālab Odins vaicāja, vai viņš nevarētu uztrīt izkapts asmeņus ar savu galodu, kas viņam gadījuma pēc ir kabatā. Vīriem pret to nebija ko iebilst, un, kad Odins bija beidzis trīt, bija skaidri manāms, ka viņu izkaptis tagad griež daudz asāk kā pirmīt.

Tie nu dikti iedegās, lai dabūtu nopirkt Odina galodu. Un Odins atbildēja, ka to viņi varot gan nopirkt. Tiem pašiem esot jāizlemj, kuram no viņiem galoda piederēs, ja vien viņi samaksās tās cenu.

Tad Odins pasvieda galodu gaisā, un, tā kā visi deviņi gribēja to satvert, viņi uzkrita cits citam uz kājām un sagriezās uz izkapšu asmeņiem.

Tas gan bija bēdīgi, bet tur nekā nevarēja darīt, un Odins devās tālāk. Pret vakaru viņš nonāca pie milža, kuru sauca par Baugi, un vaicāja, vai tas neiedotu viņam naktsmājas. Sagadījās, ka Baugi bija Sutunga brālis, un tas vaicāja, kāds ir Odina vārds. Odins sevi nosauca par Bēlvcrku un, tā kā nevienam dievam nebija tāda vārda, tad Baugi nodomāja, ka Odins tāpēc būs miermīlīgs cilvēks, un ļāva viņam palikt pa nakti.

Kamēr viņi vakarā sēdēja un dzēra, Baugi iesāka žēloties. Viņš gaudās, ka viņa sētā ejot slikti. Visi viņa deviņi vīri esot nositušies, un ko viņš viens iesākšot ar sienu? Viņš nevarot ļaut tam stāvēt un sapūt uz tīruma.

"Tas nu gan ir slikti," domāja Odins un piedāvājās vīru vietā būt sētā par puisi. Viņš teica, ka spējot strādāt par deviņiem un ka viņš par to gandrīz neko neprasot, vienīgi malku Sutunga medalus.

To Baugi viņam nevarēja apsolīt, jo to noteica Sutungs. Bet, kad gads būs apkārt, es labprāt iešu tev līdzi, lai raudzītu, vai tu vari to dabūt, viņš apsolīja.

Tā Odins visu vasaru palika Baugi sētā un darīja visus darbus, ko būtu padarījuši deviņi vīri. Un, kad bija pienākusi pirmā ziemas diena, viņš prasīja savu algu.

Baugi nevarēja viņam to liegt, un viņi kopā devās pie Sutunga. Tur Baugi pastāstīja par Bēlverka darbu un viņa vēlēšanos dabūt malku medalus.

Bet par to Sutungs i dzirdēt negribēja, ne pilītes viņš nedabūs, nemūžam! Un viņiem vajadzēja doties prom, nekā nepanākušiem.

Nu, ja viņš man negrib to dot, tad būs jāpaņem man pašam, Odins sacīja, kad viņi bija iznākuši ārā. Vai tu man palīdzēsi?

Baugi bija ar mieru, jo viņš no desas gribēja samaksāt par darbu, ko Bēlvcrks viņam bija strādājis, un viens malks medalus jau tāds nieks vien ir. Ja jau Bēlverks tik maz prasa par savu darbu, tad viņš arī to dabūs. Baugi nebija nekāds skopulis. Bet kā lai viņi to iegūst?

Sutunga medalus bija dziļi noslēpts kalnā, kur sēdēja viņa skaistā meita Gunlēda un to uzmanīja. Baugi domāja, ka to nav iespējams dabūt. Bet Odins zināja padomu. Kā tāds burvju mākslinieks viņš izvilka no piedurknes urbi un lūdza Baugi urbt caurumu kalnā pie Gunlēdas.

Baugi urba, urba un beigās stipri nogura. Kad viņš vairs nejaudāja, viņš izvilka urbi no cauruma un sacīja, ka nu caurums būšot liels diezgan.

Odins elsdams ielīda caurumā, bet dabūja sejā akmens putekļus. Klintī patiešām bija caurums, bet tas nebija pietiekami dziļš. Tas visādā ziņā neveda iekšā pie Gunlēdas.

Tad Baugi vajadzēja urbt atkal, un, kad Odins pēc brītiņa trausās iekšā caurumā, putekļi uz galvas viņam vairs nebira. Tātad Baugi bija izurbies cauri klints sienai. Tūlīt Odins pārvērtās par čūsku un ielīda caurumā.

To redzēdams, Baugi sadusmojās, jo nu viņš saprata, ka ticis iznerrots. Tomēr viņš neuzdrīkstējās iet lejā un pateikt to Sutungam, toties viņš iebāza urbi dziļāk caurumā, lai Odinu sadurtu. Bet Odins bija veikls. Kad urbis griezās cauri, viņš paguva ieslīdēt caurumā pie Gunlēdas.

Caurumā Odins atkal pārvērtās par skaistu, jaunu vīru, iekams devās pie Gunlēdas. Viņa sēdēja un garlaikojās, un jutās ļoti vientuļa, un, ieraudzījusi Odinu, tūdaļ kļuva priecīga un uzreiz viņā iemīlējās. Odins gulēja ar viņu trīs naktis. Cunlēda viņu apčubināja, sēdināja viņu zeltītā krēslā un deva viņam labāko ēdienu, kāds viņai bija. Viņa arī atnesa dārgo medaļu un sacīja, ka nu viņš varot dzert to, ko neviens cits pirms viņa neesot nobaudījis. Trīs malkus viņam vajadzēja vienu no katra tovera, kas viņai bija.

Tas Odinam nebija divreiz jāsaka. Ar pirmo malku viņš iztukšoja vienu toveri, ar nākošo otru, un ar trešo malku viņš iztukšoja trešo toveri. Tad viņš pārvērtās par lielu ērgli, kas tūdaļ metās spārnos, izlīdēja pa caurumu jumtā un aizlidoja, lai nokļūtu mājās Asgardā.

Odins lidoja, cik ātri vien jaudāja, pilnu vēderu ar Sutunga skaldu medaļu, pat neatskatīdamies atpakaļ uz Gunlēdu.

Viņa bija ārkārtīgi nelaimīga par savu pazaudēto mīlestību un stāvēja, un raudāja, tā ka asaras plūda straumēm.

Bet par nelaimi Sutungs pamanīja Odinu. Viņu nodeva savādais ērgļa izskats. Tāpēc arī Sutungs tūdaļ pārvērtās par ērgli un metās Odinam pakaļ. Odins bija smags kā labi nobarota zoss no medalus, ko viņš bija sadzēries, un viņš nespēja tik žigli palidot. Sutungs arvien ātrāk un ātrāk nāca viņam virsū.

Bet, pirms Sutungs iecirta viņā savus nagus, Odins tika pāri Asgardas mūriem. Te mēs visi āsi redzējām, kā viņš atlidoja, un mēs zibensātrumā pie Valhallas nolikām trīs lielus toverus. Odins par spalvas tiesu izspruka no Sutunga nagiem. Un, kamēr viņš lidoja virs toveriem, viņš izvēma visu izdzerto medaļu. Laba tiesa nolija garām, bet lielākā daļa ielija toveros. Un nu Odins atkal bija kļuvis tik viegls, ka spēja izbēgt no Sutunga un paslēpties.

Saprotams, ka Sutungs bija nikns, kad aizlidoja mājās un atkal atguva savu izskatu. Viņš par to aprunājās ar savu brāli, un Baugi vajadzēja atzīties. Tas bija vīrs vārdā Bēlverks -, kas bija viņu iznerrojis un nozadzis medaļu!

To izdzirdis, Sutungs devās uz Asgardu un vaicāja, vai tur ir

redzēts vīrs, vārdā Bēlverks, jo viņš dikti gribot ar to runāt. Viņš bija ne vien nozadzis vērtīgo dzērienu, viņš bija ari padarījis Sutunga meitu tik nelaimīgu, ka tā ik nakti miegā raudāja.

Bet nē. Noteikti te nebija neviena, kuru Asgarda sauktu par Bēlverku, mēs visi vienā balsi teicām. Un Sutungam atkal vajadzēja iet prom, nekā nepanākušam, lādoties, lamājoties un kļuvušam zilam no niknuma.

-   Tur ir vēl viens! sauca Tors. Veseris aizšāvās kā zibens pār Bivrestu un iesita tieši pa pieri milzim, kas jāja mežacūkas mugurā. Tors lika āžiem doties cieši tam garām un ātrumā satvēra mežacūku. To mēs apēdīsim vakariņās! viņš sacīja un pasmējās.

-   Nu, bet šis skaldu medalus ir viens brīnumains dzēriens, tik brīnumains, ka tam grūti pretoties. Un tas bija tas, kas darīja… nu ja, to tu pats manīsi, kad būsim galā, Tors atkal nopietni sacīja.

5. nodaļa

Ēriks paskatījās uz Hovarpniru. "ja ir kāds, kas līdzinās dievu zirgam, tad tas ir viņš," Ēriks nodomāja. Tā muskuļi bija spēcīgi trenēti un skaidri iezīmējas zem ādas kā sacīkšu zirgam. Tā galva bija lepni pacelta, nāsis plaši ieplestas. Aste gara un mīksta šūpojās vējā, kamēr zirgs viegli gandrīz lidoja virs zemes cieši līdzās ratiem.

Nāc! sacīja Ēriks un pastiepa roku. Acumirkli zirgs pieskrēja pie Ērika tik tuvu, ka viņš varēja zirgam pieskarties. Tas nolieca galvu un klusi iebubinājās par zīmi, ka tam patīk Ērika rokas glāsts.

Tagad Ēriks pēkšņi spēja saprast savas klases meitenes, kas katru pēcpusdienu pastāvīgi skrēja uz jāšanas skolu. Ja viņām bija tāda pati sajūta ar saviem zirgiem, tad viss bija skaidrs tur kaut kas bija. Tā bija brīnišķīga sajūta būt dk tuvu lielam dzīvniekam, kam tik daudz spēka, un tomēr manīt viņa maigo jūtīgumu.

Drīz gaisma pār Asgardu ausīs, dzidro Bivresta velvi, redzu es saucējus, miers!

Tors pārtrauca viņa domas, skaļi iesmiedamies:

-     Sev par kaunu es ari esmu nedaudz iedzēris to skaldu medaļu, bet ceru, ka man tas nebūs nācis par ļaunu. Bet tagad jokus pie malas. Nu mēs drīz būsim tur.

Tors uzsauca āžiem. Tie mazliet pagriezās uz vienu pusi, un nu Ēriks priekšā ieraudzīja lielu mūri.

-    Tur tu redzi cietokšņa mūri! Tors sacīja un parādīja.

-    Šis mūris apjož visu Asgardu.

Āži bija palēninājuši gaitu tik ļoti, ka nu viņi virzījās uz priekšu gandrīz vai gliemeža gaitā. Hovarpnirs gāja tikpat mierīgi, klanīdams savu lepno galvu uz augšu un leju. Un nevaicādams, vai Ērikam ir interesanti klausīties, Tors sāka jaunu stāstu:

-    Redzi, mūris, viņš iesāka un pastūma savu bruņu cepuri uz pieres, lai varētu pakasīt pakausi, tas tika uzcelts pavisam īpašā veidā reiz, kad es biju devies ceļojumā. Es biju aizbraucis uz austrumiem, uzjotunheimu, lai, kā parasts, iekaustītu milžus.

-    Tur ir vēl viens! Tors pārtrauca pats sevi. Pēc manām domām tam nu jādara gals. Asgardā viņu ir savairojies drusku par biezu. Tors notēmēja, un veseris ietriecās milzī, kas sēdēja uz dibena un taisījās aplaizīt sevi ar garo, dzeltenzaļo mēli. Viņš varbūt gribēja uzpost sevi, iekams dodas tālāk iekšā āsu valstībā.

-      Es ceru, ka tas bija pēdējais, Tors nomurmināja, palūkodamies visapkārt. Bet nu atgriezīsimies pie stāsta, viņš turpināja, kad veseris atkal droši gulēja viņam saujā. Tas bija toreiz, kad mēs bijām jauni. Mēs tikko bijām pabeiguši būvēt visu Asgardu un celt Valhallu, kad pie mums ieradās kāds svešs vīrs. Viņš teica, ka varot uzbūvēt akmens mūri ap Asgardu tik lielu un stipru, ka ne jotuni, ne cvergi, ne citi nelūgti viesi nevarēšot izspiesties tam cauri, nedz arī salauzt to.

Fiūtu jauki, ja būtu tāds mūris, āsi domāja un vaicāja, ko viņš par to gribot. Viņš gribot Freiju, visskaistāko no visām dievietēm Asgardā par sievu, un vēl viņš gribēja sauli un mēnesi. Bet viņš sacīja, ka viņam vajadzēšot trīs gadus, lai mūri uzceltu.

Āsi apspriedās. Tā bija augsta maksa, tā viņiem likās, bet tomēr viņi vienojās, ka piedāvās svešajam vīram prasīto, ja viņš spēs uzcelt mūri viena gada laikā. Tā ierosināja Lokijs, un, ja mūris pirms nākošās vasaras nebūs gatavs, tad viņš par to nekā nedabūs.

Vīrs ar to bija mierā, bet tikai ar vienu nosacījumu, ka viņš varēs ņemt palīgos savu zirgu Svadilfari. Svadilfari bija liels un spēcīgs ērzelis.

Lokijs, pusdievs, par viņu tu dzirdēsi ko vairāk, ieteica dieviem piekrist šādam priekšlikumam, un jau pirmajā ziemas nakti celtnieks ķērās pie darba. Darbs vedās žigli, ātrāk, nekā pēc dievu domām tas bija iespējams. Ik nakti viņš izmantoja zirgu, lai aizvestu uz celtniecības vietu lielus akmeņus, un dienas viņš izmantoja, lai sacementētu tos kopā un sakrautu citu uz cita, līdz izveidojās augsts cietokšņa mūris, kas patiešām izskatījās neieņemams. Tas bija milzīgs darbs, un likās, ka viņš nemaz neguļ. Par to, ka celtniekam jābūt milzim, dieviem nebija nekādu šaubu, bet uz viņiem vislielāko iespaidu atstāja zirgs, jo tas bija gluži vienkārši neticami, cik daudz viņš spēja vilkt.

Darbs gāja uz priekšu ātri un, kad ziema jau teju teju bija garām, celtnieks jau bija uzcēlis gandrīz visu mūri ap Asgardu un nonācis līdz vietai, kur vajadzēja būt vārtiem. Tad dievi izbijās, jo viņi nemaz nebija domājuši, ka vīrs īsā laikā tiks tik tālu. Un, tā kā Lokijs bija pierunājis viņus ļaut vīram izmantot savu zirgu, viņi tam uzsauca: "Ja tev ir dzīvība mīļa, tev jāatrod izeja." Tā būs katatrofa visai pasaulei, ja celtnieks dotos uz Jotunheimu, paņēmis sev līdzi sauli un mēnesi, un arī bez skaistās Freijas viņi nevarēja iztikt.

Lokijs redzēja, ka tā ir pati nopietnība, un svēti nosolījās darīt, kas viņa spēkos.

To pašu nakti, kad celtnieks ar savu ērzeli brauca pēc akmeņiem, no meža izskrēja skaista ķēve. Ērzelis tūdaļ saoda ķēves pavedinošo smaku un, sarāvis grožus, aizskrēja tai līdzi.

Celtnieks sauca, kliedza un drāzās zirgiem pakal, bet nespēja tos noķert, jo de skrēja visu nakti. Tāpēc nākošajā dienā vīram nebija akmeņu, ko būvēt, un, tā kā bija palikušas tikai trīs dienas, viņš ieskatīja, ka ar darbu laikus netiks galā. Viņš bija saniknots un jau pa labu gabalu lamāja un lādēja visus dievus.

-   Ar tik saniknotu milzi nav nekādi joki, Tors turpināja, un tāpēc tie tūdaļ sūtīja ziņu pēc manis. Es nekavējoties devos ceļā un, par laimi, biju klāt, iekams vēl nebija notikusi nelaime. Kolīdz es ieraudzīju celtnieku, tūlīt sapratu, ka tas ir pārģērbies milzis, un es tūlīt sviedu Mjelnira viņam tieši purnā, lai viņa pauri sašķaidītu lupatu lēveros.

Lokijs nekur nebija redzams, jo tas bija viņš, kas bija pārvērties par ķēvi, un nu viņam vajadzēja turpināt spēli ar Svadilfari, neko citu viņš nevarēja darīt.

Pēc kāda laika viņam piedzima kumeļš. Tas bija pelēks, un tam bija astoņas kājas, un, kad pieauga, tas bija neparasts zirgs. Tas spēja skriet kā neviens cits zirgs, un tas skrēja tiklab pa ūdeni un pa gaisu, kā arī pa zemi. Mēs nosaucām to par Sleipniru un atdevām to Odinam un viņam tas ir vēl tagad, nobeidza Tors.

-Jā, bet kas notika ar Svadilfari? Ēriks jautāja.

-   To neviens nezina. Tas pazuda, un to droši vien nogalināja un apēda Jotunheimas briesmoņi. Kopš tā laika zirgu neviens nav redzējis.

Tors vēl reizi uzsauca āžiem un to pašu brīdi izbrauca cauri mūrim pa nepabeigto caurumu. Ēriks redzēja, ka tas ir lielisks celtniecības darbs. Cietokšņa mūris bija daudz lielāks nekā mūris ap Kronborgu. To viņš reiz bija redzējis kādā izbraukumā uz Ilelsingēru. Toreiz viņš ļoti daudz bija domājis par to, kā senos laikos vispār varēja tikt pāri šādam mūrim un ieņemt pili.

Kaut arī likās neiespējami to izdarīt, tas tomēr šad un tad notika. Bet mūris, kuram viņš tagad brauca cauri, bija gluži neparasts, noteikti daudz lielāks nekā Ķīnas mūris, kura fotogrāfijas Ēriks bija redzējis. Tas bija daudzu tūkstošu cilvēku darba rezultāts, bet šis mūris bija tikai viena vīra darbs gada laikā.

Kad viņi bija nokļuvuši iekšpusē, Ēriks tūlīt ieraudzīja Sleipniru. Tas ganījās lielā līdzenumā, bet, ieraudzījis Ilovarpniru, viņš aiz priekiem skaļi iezviedzas un skrēja uz Tora ratiem. Hovarpnirs pacēla galvu un atbildēja zviedzienam. Tors apturēja ratus, lai abiem zirgiem iznāktu laiks apsveicināties un lai Ēriks pavērtos apkārt. Tagad viņš atradās Asgardas vidū, seno dievu pasaules pašā vidū!

Gaisma bija ārkārtīgi spēcīga. Tā bija dzidra, dzeltenīga un mirdzoši starojoša debešķīga, kā Ēriks noteikti būtu izteicies. Tā izcēla krāsas, darīja tās spēcīgākas un skaistākas. Gaiss bija tīrs un biezs no siltuma un smaržām, gandrīz skurbinošs. Visapkārt viļņojās ielejas, pakalni, mazi kalni un plaši līdzenumi. Tur bija ceļi un ūdeņi, kas aizlocījās tālumā, ezeri ar kristāldzidru, zilu ūdeni, mākoņi pie debesīm, kas peldēja kā balti vilnas pikuči cauri saules stariem. Ēriks nopūtās. Tas viņam gandrīz vai bija par daudz.

Visapkārt gulēja lielas sētas un pilis, viena iespaidīgāka par otru. Visas mājas, kuras viņš redzēja, bija celtas no smaga koka ar ieliektiem jumtiem un pūķu galvām stūros. Jo sevišķi viena pils, kas atradās liela līdzenuma vidū, izskatījās liela un varena. Likās, ka tajā var ievietoties vesels karaspēks.

Tā ir Valhalla, paskaidroja Tors, kas bija sekojis Ērika skatienam, un to koku, kas tur aug, sauc Igdrasils.

Ēriks nekad nebija neko tādu redzējis. Ginesa rekordu grāmatā viņš reiz bija redzējis pasaules lielākā koka fotogāfiju, amerikāņu milzu priedi, kas bija tik liela, ka pie tās zemē bija izrakts caurums, lai pa to varētu izbraukt kravas automašīna. Bet šim kokam vajadzēja būt daudz, daudz lielākam.

Maza vāvere, kas šaudījās augšup un lejup pa stumbru, salīdzinājumā ar milzu koku atgādināja kniepadatas galviņu. Augšā koka galotnē skraidīja četri brieži. Tie bez pūlēm ganījās pa resnajiem zariem, ēda lapas, un izskatījās, ka viņi nemaz nekāpj no koka lejā. Viena augšējā zara galotnē sēdēja milzu ērglis. Kaut ari tas pa gabalu izskatījās mazs, tas bija tik liels, ka atliku likām pietika vietas vanagam, kas sēdēja tam uz knābja.

-   Tas ir pats svētākais koks, kāds vien ir uz pasaules, sacīja Tors. Tas ir Igdrasils, pasaules koks. Tā vaiņags vienmēr ir zaļš un, kā tu vari redzēt, tas plešas pa visu pasauli. Igdrasilam ir trīs saknes. Viena no tām ved uz avotu, pie kura ir ari Mīmira aka. No turienes tas tālāk iet uz Jotunheimu.

Otra sakne ved lejā uz Urda avotu. Urda ir viena no trim nornēm jeb likteņa dievēm, kas tur dzīvo. Divas pārējās sauc Verdandi un Skulda. Ik reizi, kad piedzimst kāds bērns, viņas izlemj, cik ilgi tas dzīvos un kāds būs bērna mūžs. Katru dienu tās laista Igdrasila saknes ar balto dūņu ūdeni no Urda avota, lai koks nenokalstu.

Tur mēs, dievi, dodamies, kad mierā un klusumā noturam savas sanāksmes, bet tas ir cits stāsts.

Trešā sakne ved pilnīgi lejā uz Hēlu, nejauku vietu, jo tā ir Mirušo valstība pazemē. Ceļā uz turieni guļ liels pūķis ar līķi spalvās. Tas sūc asinis no miroņiem un grauž Igdrasila saknes. Tas ir šausmīgs nezvērs, es ceru, ka tu viņu nekad nesastapsi.

Arī Hēla, Mirušo valstības valdniece, ir nejauka, neglīta un ļauna. Dziļi tumsā zem Igdrasila, puvekļos un pretīgumā, viņa vada savu mūžu starp miroņiem. Tumsa ir viņas gaisma.

To pašu bridi pāri viņiem, aizsmakuši kliegdami, aizlaidās divi spīdīgi melni kraukļi. Ēriks nevilšus pieliecās, jo tie bija tik lieli kā plēsīgi putni. Tie neatlaidīgi un ziņkārīgi skatījās uz viņu, tad pagriezās un aizlaidās atpakaļ uz Valhallu.

-    Vecie kraukļi ir kautrīgi un lido augstu pret debesīm, sacīja Tors. Bet kraukļu kliedzieni vēsta nāvi un nelaimi. Tad miris kāds cilvēks, bet kur un kad?

Izdzirdis Tora vārdus, Ēriks notrīsēja un nedroši pavērās apkārt. Gandrīz to pašu brīdi viņš dzirdēja tālumā kaucam dažus vilkus. Divas lielas, tumšas būtnes skrēja pāri līdzenumam deši viņiem pretim. Tuvojās divi milzīgi, pelēki vilki. Ēriks varēja saskatīt to asinssarkanās mēles, izkārušās no mutes, un to dzeltenās acis glūnēja tieši uz viņu. Vilki ātri un bez skaņas nāca aizvien tuvāk un tuvāk.

Ieraudzījis abus vilkus, Ēriks izbijies satvēra Tora roku. Vilki izskatījās izsalkuši, itin kā tic būtu gatavi klupt virsū jebkuram.

Ērika rokas tvērienā Tors pamanīja bailes un sekoja viņa acu skatienam. Ieraudzījis abus vilkus, viņš skaļi iesmējās.

-   Ak, lūk, kas par lietu! Nomierinies nu! viņš sacīja. Tie ir tikai Odina vilki Geri un Freki. Viņi vienmēr ir ziņkārīgi. Viņi nekā ļauna nedara, un visādā ziņā viņi tevi neapēdīs. Viņi nav arī izsalkuši, jo visu, ko dod ēst Odinam, viņš atdod tiem abiem zvēriem. Gan redzēsi viņi noteikti būs priecīgi, ka es atkal esmu atgriezies mājās, sacīja Tors un izlēca no ratiem.

Abi zirgi, kas draiski skraidīja pļavā ratiem pa priekšu kā pērnā gada kumeļi, likās, it nemaz nebaidījās no vilkiem, un Ēriks jutās nedaudz mierīgāks.

Tors aizbāza Mjelniru aiz savas spēka jostas un novilka dzelzs cimdus, un, vilkiem pienākot, papliķēja tos mīļi pa sāniem kā cilvēks, kas apsveicina savus divus vilku suņus. Vilki vēcināja astes, no prieka skaļi smilkstēja un lēkāja, lai varētu nolaizīt Toram seju.

Labi, labi! Tors smējās. Esiet nu mierā, esiet nu mierā. Labāk nāciet un apsveicinieties ar mūsu ciemiņu. Tas ir Ēriks,

-   viņš sacīja un pieveda vilkus pie ratiem.

6. nodaļa

Ērikam bija stāstīts tik daudz stāstu par rijīgiem un nepatīkamiem vilkiem un viņš bija redzējis tik daudz filmu par tiem, ka patiešām ticēja: vilki ēd cilvēkus. Viņam sirds bija sakāpusi kaklā, kad tie piegrūda savus purnus viņa sejai. Ērikam likās, ka tie ir milzīgi. Viņi varēja atplestā rīklē sakampt viņa galvu, ja būtu gribējuši, un arī noteikti sašķaidīt to vienā paņēmienā, ja būtu tāda vēlēšanās. Tikai murgos viņš būtu varējis sapņot par to, ka būs tik tuvu vilkiem, un viņš stāvēja gluži sastindzis, rokas pacēlis gaisā.

-   Nomierinies un noglaud tos, sacīja Tors. Lai gan viņi ir lieli, viņi nekā jauna nedara; tev jau no paša sākuma vajag tiem iemācīt, ka tas esi tu, kam ir bikses kājās, citādi nebūs iespējams ar tiem sadzīvot!

Ēriks saņēma dūšu un papliķēja viena vilka galvu. Tas tūdaļ izmantoja izdevību un slienādamies laizīja viņa roku. Un, kad Ēriks redzēja, ka visi viņa pieci rokas pirksti ir veseli, viņš sadūšojās vēl vairāk un noglaudīja arī otru vilku.

-   Tas bija labi darīts, sacīja Tors. Bet tev viņi jāglauda tā, lai viņi to manītu. Nevis pa skuķu modei.

Ēriks nespēja pilnībā atslābt, bet darīja, kā Tors bija sacījis, un iedunkāja abiem vilkiem sānos.

Vilki no prieka skaļi iegaudojās un atkal mēģināja viņu nolaizīt.

-   Tā, tā! Tors komandēja. Nu būs gana. Ļauj nu vilkiem tevi kārtīgi apostīt, lai tie iemācītos pazīt tavu smaku.

Vilki ostīja viņu, bet Tors turpināja:

-    Tagad vilki tevi pazīs, un tagad viņi zina, ka tu esi draugs vienam no mums Asgardā. Tāpēc viņi nekad tev nedarīs nekā ļauna un viņi vienmēr tev palīdzēs, ja tev būs vajadzība. Par to tu vari būt drošs. Tev tikai viņi jāpasauc. Atceries, ka viņus sauc Geri un Freki.

-     Bet vispār es saprotu, ka tev ir bail no vilkiem, jo šai pasaulē uz visiem vilkiem nevar pajauties. Es jau tev stāstīju par milzeni Dzelzsmežā un viņas vilka bērniem. Bet Lokijs, kas, par laimi, nekad vairs nespers savu kāju šeit Asgardā, arī reiz dabūja par dēlu vilku, briesmīgu nezvēru, kas nokoda roku manam brālim Tīram.

Ēriks sarauca pieri.

-Jā, es itin labi redzu, ka tu vēl neizproti šo pasauli. Bet re vispirms Lokijam piedzima kumeļš, pēc tam viņš kļuva par tēvu vilkam, bet nu nāks pats ļaunākais. Viņš ir arī tēvs pasaules vislielākam un visnejaukākam pūķim, bet nu paklausies, kāpēc: Lokijs patiesībā nav nekāds dievs. Viņš ir milžu sievas dēls, un viņa tēvs bija milzis. Un no milžu cilts var sagaidīt visu to ļaunāko. Milži var pārvērsties ne vien par zvēriem, viņiem ari jādzīvo, it kā tie būtu tādi zvēri, par kuriem viņi pārvēršas.

Lokijs reiz pārvērtās par skaistu ķēvi, bet, kad ķēve kļuva grūsna, viņš ne tikai nevarēja pārvērsties atpakaļ, bet viņam bija jāgaida, līdz piedzims kumeļš Sleipnirs -, kas tur skrien kopā ar Hovarpniru.

Reiz viņš dzīvoja kopā ar nejauku milžu sievu Angrbodu, kuras vārds vēsta par skumjām, un no viņas tas dabūja trīs bērnus: viens bija vilks, vilks Fenrirs, vislielākais un visasinskārākais vilks uz pasaules. Otrs bērns ir Midgardas čūska, nezvērs pūķa jeb čūskas izskatā, kas dzīvo jūrā. Tā tagad ir tik liela, kas spēj apjozt visu zemeslodi un iekost pati sev astē. Trešais bērns ir Llēla, Mirušo valstības valdniece. Tāds bija Lokijs, ļaunuma tēvs un visu dievu kauns un negods. Viņam pa pēdām vienmēr sekoja mēli un intrigas.

-    Bet to mēs sākumā nezinājām, jo īpaši Odins nenojauta, kāda milzu čūska Lokijs patiesībā ir un ko mēs barojām pie savas krūts. Nu, par laimi, Odins ir kļuvis gudrāks, kaut arī, viņu uzlūkojot, tam nevarētu ticēt. Pēdējo teikumu Tors nomurmināja gandrīz pie sevis.

-   Nu ir diezgan! Nu jūs varat skriet uz mājām pie sava tēva! -viņš uzsauca vilkiem, un tie paklausīgi pazuda.

-   Viņi dzīvo tur. Vai tu redzi to lielo pili tur līdzenumā? Jau no šejienes tā izskatās liela, bet, kad tu pienāc tai cieši klāt, tā liekas milzīga. Tā ir Valhalla, un tur dzīvo Odins. Jumts ir klāts zelta vairogiem, un tas sniedzas līdz pašiem Igdrasila zariem. Tur staigā kaza un ēd Igdrasila lapas, un tur mēdz sēdēt arī Zelta sekste. Tas ir mūsu Asgardas gailis, kas mūs katru rītu modina. Bet ielāgo vārtus! To ir pieci simti četrdesmit, un katri no tiem veras tik plati, ka cauri tiem vienlaikus var izsolot astoņu-simtu karotāju ierinda. Tā tu labāk varēsi apjaust vārtu lielumu.

"Tie ir meli," Ēriks nodomāja.

-   Paskatīsimies nu, Tors sacīja un deva āžiem signālu atkal vilkt. Paliec labāk pie Sleipnira un atpūties, Tors sacīja Hovarpniram. Zirgs uzmanīgi saslēja ausis pret Toru. Varbūt tas nesaprata Tora pavēli, jo gāja līdzās ratiem, kolīdz tie sakustējās.

Sleipnirs palika stāvam garajā, auglīgajā zālē un ilgi nolūkojās tiem pakaļ.

Tors sāka skaidrot, ko viņi tagad redz. Skaties, visus tos mazos uzkalniņus, kas izkaisīti visapkārt, apdzīvo laipnie punduri cvergi. Tev nav jābaidās ieiet tos apciemot, jo, ja viņi dzīvo šeit, Asgardā, tad tāpēc, ka nedara nekā ļauna.

Šeit ir laba tiesa plēsīgu zvēru, jo sevišķi mežos, kur mēs medijam piemēram, lūši, lāči un tauri. No tiem tev jāturas tālāk, iekams tu neesi iemācījies pareizi izturēties.

Visās tais pilīs vai sētās, kuras tu vari saredzēt atrodamies šeit Asgardā, dzīvo āsi un āsietes kopā ar saviem kalpotājiem un kas nu viņiem ir no mājlopiem, Tors norādīja. Tur augšā ir Fēnsāle. Tur dzīvo Friga.

Tā lielā mājā, kuru tu vari saredzēt tālu aizmugurē, ir mana māja. To sauc par Bilskirniru, un to pļavu, kur māja atrodas par Trūdvangb.

-    Tālu uz ziemeļiem tu vari redzēt lielu īvju mežu. Tur dzīvo Ulls. Ulls ir viens no Odina dēliem, un viņa dzīves vietu mēs saucam par Taksdāli.

-     Aiz meža, pie pašas jūras, pilī dzīvo Njords, ko mēs saucam par Noatunu. Njordam loti patīk dzīvot ārā vējā un jūras šalku tuvumā.

-   Breidablika, kuru tu vari redzēt cieši pie pašas Valhallas, ir Baldra vecā pils. Baldrs arī bija viens no Odina dēliem, bet viņš nomira. Nanna, viņa sieva, arī ir mirusi, un nu Breidablika stāv tukša. Viņu dēls Forsēti dzīvo tai mājā tur augšā, Tors norādīja uz kādu māju, kuras jumtā atmirdzēja saules stari. -Mājai ir jumts no sudraba un pīlāri no tīra zelta. Tā ir skaista māja.

-   Un tur tais auglīgajos tīrumos, tālu uz dienvidiem, atrodas Alfheima. Tur dzīvo Freirs ar savu sievu Gerdu. Starp citu, viņa ir kāda milža meita, bet ir ļoti glīta. Tomēr ne tik glīta kā Freija. To neviens nevar pārspēt skaistumā. Viņa dzīvo šeit, šai mājā. To sauc par Folkvagnu.

-   Nu, tā es vēl varētu turpināt. Bet tagad, es domāju, tev būs apnicis, un tu arī nespēsi visu atcerēties, ja es vēl stāstīšu, tam vajadzīgs laiks, bet drīz tu pazīsi Asgardu kā savu kabatu. Brauksim nu uz Valhallu. Man liekas, mūs tur gaida.

Ēriks sadzirdēja dažas savādas skaņas. Tas izklausījās kā mežonīga baurošana, skaļi sitieni un brīkšķi, kliedzieni un bļāvieni, un skaņas pamazām kļuva stiprākas. Ēriks prātoja, diez, kas tas varētu būt, bet nevajadzēja ilgu laiku, līdz viņš dabūja atbildi. Viņi brauca pāri nelielai kalna korei un pārredzēja tagad lielu līdzenumu, kas bija nomīdīts kā gluds futbola laukums, un tas bija pilns ar cilvēkiem, kas bļāva un kliedza.

Tur bija vīri, liela auguma vīri, ģērbušies kā vikingi senās dienās, garmataini, ādas apģērbos, bruņu cepurēs, ar zobeniem un krāsaini mirgojošiem vairogiem. Dažiem bija mugurā bruņu tērpi, citi bija ģērbušies pelēkā vadmalā, un nedaudzi bija kaili līdz viduklim, muskuļaini, un visiem spīdēja sviedri, jo neviens nestāvēja mierā. Piepeši cīkstoņu vidū izcēlās liels sajukums, līdzenumā norsinājās liela kauja, bet kas bija kurš un kāpēc viņi kāvās, tas nebija redzams. Un, lai cik savādi, izskatījās, ka vīri izklaidējas, jo daudzi smaidīja pa visu seju, kaut arī bija sakropļoti un viņiem plūda asinis. Viņi skaļi smējās, kad varēja pretiniekam dot kārtīgu sitienu, bet pretinieks arī smējās!

Tors apturēja ratus pie paša cīņas lauka, lai Ēriks varētu labāk redzēt notiekošo. Viņš bija ļoti satriekts. Izskatījās, it kā viņi izklaidētos, sašķaidot viens otru līdz nepazīšanai.

Pie pašiem ratiem stāvēja liels, melnmatains vīrs, līdzīgs Toram. Viņš bija tērpies ādās, un vienā rokā viņam bija zobens, otrā sarkans vairogs. Viņa priekšā stāvēja mazāka auguma vīrs ar garu šķēpu. Nu tu man esi rokā! vīrs ar šķēpu kliedza un skaļi smējās, vienlaikus iegrūzdams šķēpu melnmatainā vīra vēderā, tā ka šķēpa gals iznāca pa muguru ārā.

-   Nē, vēl ne! melnmatainais kliedza un no visa spēka cirta ar zobenu vīram, kas stingri turēja šķēpu. Vīru pārcirta uz pusēm, bet viņš joprojām smējās.

-   Iznāca labāk nekā vakar! mazais vīrs sauca. Jā, bet būs vēl labāk! kliedza melnmatainais vīrs un vēlreiz cirta ar zobenu. Sķēpavīra galva rika nocirsta, kā nopļauj ziedu no kāta. No brūces plūda sarkanas asinis.

Ēriks aizgriezās. Viņam gandrīz uznāca vēmiens.

-    Uzņem to mierīgi, Tors nomierinoši sacīja, uzlikdams roku viņam uz pleca. Tur nekas nenotiek, viņi dkai vingrinās.

Ēriks piesardzīgi pagriezās un ar vienu acs kaktiņu tagad ieraudzīja, ka bezgalvainais šķēpavīrs palīdz melnmatainajam vīram atkal izvilkt šķēpu. Uzlicis vienu kāju uz vēdera, viņš vilka. Šķēps bija cieši iedūries, un bezgalvainais vilka no visa spēka. Piepeši šķēps izslīdēja, turklāt ar tādu ātrumu, ka bezgalvainais atkrita uz dibena.

Melnmatainais smējās tā, ka asaras lija. Tagad es sadabūšu tavu galvu, iekams to nepaņem kāds cits, viņš sacīja un savāca šķēpavīra galvu. Ar to padusē abi vīri dziedādami devās uz Valhallu.

Cieši blakus stāvēja divi citi vīri un dauzīja savus zobenus vienu pret otru. Abi mēģināja atvairīt sitienus ar saviem vairogiem, bet abi divi sita tik spēcīgi, ka vairogi sašķīda.

Kādam citam malā stāvošam vīram bija tikai viena roka, bet viņš tik un tā nikni kāvās ar savu zobenu, līdz nogāza savu pretinieku. Tad, pacēlis savu nocirsto roku, viņš meklēja vēl kādu pretinieku. Kādā citā vietā stāvēja vīrs ar vienu kāju. Nocirsto kāju viņš turēja vienā rokā, otrā vēzēja milzīgu koka milnu.

Netālu no turienes kāds vīrs tik stipri cirta savam pretiniekam ar zobenu divu vīru lielumā, ka vīru pāršķēla uz pusēm no galvas līdz kājām.

Tad Ēriks vairs neizturēja un aizlika rokas acīm priekšā.

-    Atslābinies, puišel! Tors sacīja. Nekas taču nenotiek. Tur tikai cīnās einheriji. Kā jau teicu, viņi vingrinās, un, kad pienāks vakars, viņi visi atkal būs veseli.

-Jā, bet kas viņi ir un kāpēc viņi uzjautrinās, kaujoties cits ar citu?

-   Tie ir kaujās kritušie vikingi. Viņi dzīvo šeit, Valhallā, un šeit ir dzīvojuši simtiem gadu. Katru ritu viņi dodas uz šo cīņu vietu ar saviem cīņu tērpiem un ieročiem un kaujas, līdz pienāk vakars. Un, kad viņi atgriežas Valhallā, kur vai nu tiek aiznesti, vai aiziet paši, tad valkīras raugās, lai tie taptu atkal

veseli, un pēc tam visu nakti notiek milzīgas ēšanas un dzeršanas dzīres. Ir taču tik jauki atkal dabūt atpakaļ savu galvu, iekams sākas ēšana un dzeršana, tad no tās ir lielāks prieks! nevaldāmi smējās Tors.

Ēriks papurināja galvu.

Tors netraucēts turpināja:

Valhallā dzīvo viens kastrēts vaislas kuilis, to sauc kuilis Serimnirs, ko katru dienu vāra Odina pavārs Andrimnirs. Serimnirs ir tik liels un tik strauji ataug pa to laiku, kamēr Andrimnirs no tā griež gabalus, ka gaļas pietiek visiem einherijiem. Un, kad einheriji ir dabūjuši tik daudz ēdiena, cik vien spēj iestūķēt vēderā, kuilis atkal top vesels un gatavs vārīties nākošajā dienā.

Augšā uz Valhallas jumta ganās tā lielā kaza, Heidrūna, par ko es tev stāstīju. Tu vari redzēt, ka Igdrasils plešas pār visu Valhallu un Heidrūna ēd Igdrasila lapas. Tās tesmenis nav pilns ar pienu kā parastām kazām, bet ar medaļu, kas nepārtrauktā straumē plūst lielā traukā lejā Valhallā. Tas ir medalus, ko einheriji dabū dzert ik vakaru, un visiem dek vairāk nekā bagātīgi.

Tā ka nu tev ir saprotams, ka vikingi senās dienās nebaidījās doties karā. Viņi zināja: ja viņi kritīs kaujā, viņi nokļūs te augšā, kur varēs baudīt dzīvi ik vakaru piedzerties un pieēsties līdz kaklam, katru dienu kauties un tomēr nekad netikt ievainoti. Bet varbūt šī nav tāda dzīve, kādu tev tiktos dzīvot?

7. nodaļa

Tagad viņi brauca tālāk un tuvojās pašai Valhallai. Tā patiesi bija milzīga pils, lielāka par jebkuru pili, ko Ēriks bija redzējis

agrāk.

Ēriks papurināja galvu. Tā nebija gan gluži tāda, kādu viņam tiktos dzīvot.

Tors apturēja āžus, kas aizvien vēl kūpēja no siltuma, un atstāja tos ganīties pie kādas no platajām ieejām.

-   Nāc, viņš sacīja un veda Ēriku iekšā.

Viņi ienāca milzu lielā zālē, kuras vidū kūrās liels ugunskurs. Gar sienām stāvēja nebeidzamas rindas solu un galdu, uz kuriem pašlaik taisījās likt nažus un dzeramos kausus. Lai visu to sagatavotu, daudz skaistu sieviešu skraidīja turpu šurpu. Acīmredzot šeit einheriji dabūja ēdienu un dzīroja.

-   Kas tās par meitenēm? Ēriks vaicāja.

-           Tās ir valkīras. Sievietes, kuras Odins sūtīja toreiz pakaļ vikingiem, kad senos laikos tie devās karagājienos. Viņu uzdevums bija izraudzīties vīrus, kas bija godīgi krituši cīņā, un atvest tos uz Valhallu.

-   Nāc, iesim uz virtuvi, tad tu redzēsi, kas tur notiek!

Virtuvē, kas pari par sevi atgādināja balles zāli, stāvēja milzīgs

toveris, un tajā no griestiem visu laiku tecēja kaut kāda šķidra viela.

-           Medalus no Heidrūnas, sacīja Tors un vilka Ēriku tālāk pie kāda milzīga, iegarena katla, zem kura rūkdama kūrās uguns. Katlam blakus bija liels, cienīgs galds, pie kura stāvēja vīrs im trina nazi. Tas bija Andrimnirs.

-   Kā klājas? Tors vaicāja.

-          Serimnirs ir gatavs kaušanai kā parasti, plati smaidīdams, atbildēja pavārs.

Serimnirs gulēja burbuļojošā kadā, un acīmredzami izskatījās, ka viņam tas patīk, kaut arī apkārt vārījās ūdens un visa virtuve bija pilna ar dūmiem un garaiņiem. Aste tam jautri bija sagriezusies gredzenā.

-          Negrūd pirkstus ūdenī, Tors sacīja. Tas ir verdošs, un tikai Serimnirs spēj izturēt šo sutu.

Tors piegāja no priekšas pie kuiļa, un tas tūdaļ izbāza galvu no ūdens, lai Tors varētu tam pakasīt aiz ausīm. Kuilis labsajūtā urkšķēja.

Ēriks pavērās visapkārt un palūkojās uz griestiem, no kuriem biezā strūklā plūda medalus. Vajag jau arī daudz plūst, lai visiem vikingiem būtu, ko piedzerties. Griestus balstīja deviņi milzum lieli pīlāri, katrā ziņā darināti no veseliem daudzus gadsimtus veciem egļu kokiem, Ēriks nodomāja un piegāja klāt, lai aptaustītu vienu no dem. Tas bija samelnējis no vecuma, un gadsimtu gaitā to bija nogludinājuši cilvēki, garāmejot pieskardami es.

Ēriks apgāja tam apkārt un piepeši apstājās. Viņa priekšā spīdēja divas acis. Tas bija vienīgais, ko viņš iesākumā redzēja

-   divas ziņkārīgas acis -, kas blenza viņā tādā pašā augstumā kā paša acis. Tās bija brūnas un ap tām pletās āda, izveidodama ovālu seju. Uzacis bija tikpat tumšas kā acis, un arī mati, kas brīvi krita pār tievajiem pleciem, bija tumši, bet ugunskura liesmās spīdēja. Deguns bija apaļš un izveidoja divu mazus rāmīšus sev katrā pusē. Nāsis bija paši ieplestas tāpat kā acis, it kā meitene sasprindzinātu visus savus maņu orgānus.

Mute iepletās lielā, siltā smaidā. Viņa izskatījās pārsteigta un priecīga. Baltie zobi kaut ko gremoja.

Ēriks stāvēja rāmi un neko sev apkārt nedzirdēja. Viņš tikai blenza uz būtni, kas stāvēja viņa priekšā pīlāra ēnā.

Tāda sajūta kā tagad viņam nekad agrāk nebija bijusi. Pa visu augumu viņš juta izplūstam savādu siltumu, un piepeši viņš bija apjucis un nokaunējies.

Ēriks nolaida acis, it kā nespētu panest gaismu no meitenes skatiena.

-   Kā tevi sauc? viņa čukstēja.

-    Ēriks, viņš atbildēja un pacēla skatu.

-            Ēriks, viņa sacīja un iesmējās. Tas ir jauks vārds Ēriks. Bet tagad es būšu spiesta skriet prom, viņa sacīja.

-   Mans tēvs būs nikns, ja uzies mani šeit.

Meitene aizslīdēja prom un tumsas aizsegā mēģināja tikt ārā no virtuves. Bet Tors, ieraudzījis viņu, uzsauca: Skuķi, ko tu te dari?

-           Es biju izsalkusi, meitene atbildēja. Andrimnirs man iedeva drusku paēst.

-Jā, tas ir labi. Skaties, lai tu veicīgi pazustu no šejienes. Tava māte paliks traka, kad dabūs dzirdēt, kur tu esi bijusi. Šī nav nekāda vieta mazām meitenēm. Ārā!

Ēriks bija kā paralizēts no tā, ko Tors runāja. Meitene tātad bija Tora meita.

-    Viņu sauc Trūda, Tors paskaidroja. Viņas vārdā ir nosaukts mans dzimtais novads. "Trūda" nozīmē spēku, jo viņa ir stipra un dkpat skaista un stūrgalvīga kā Freija toreiz, kad viņa bija jauna un skaista. Nepaies ilgs laiks, kad man ar viņu būs citas problēmas, ne vien tādas skuķu skraidīšanas.

Ēriks nezināja, ko lai atbild. Viņš klusēja, bet tas arī bija vienalga, jo Tors izveda viņu no virtuves un ieveda lielajā zālē. Einheriji bija sākuši nākt iekšā, un nu tie bija veseli un bez jebkādas vainas; nemanīja ne asins pilītes, kaut arī viņi visu dienu bija pavadījuši, sakropļojot cits citu.

Tors viņus visus apsveicināja, it kā viņi būtu seni draugi, un tāpēc pagāja kāds laiciņš, iekams viņš ar Ēriku sasniedza lielās zāles galu. Tas arī nebija nekas, jo tagad Ērikam bija laiks pamatīgāk nopētīt visus tos vīrus, kas taisījās sēsties pie galda. Viņiem nebija ne skrambiņas un pat nevienas rētas.

Visiem šiem vīriem bija kāds stāsts, ko stāstīt, par senām dienām, par seniem karaļiem vai vadoņiem un visu to, kas varbūt nodka pirms tūkstoš gadiem. Par dzīvi Ziemeļzemēs, par mājām, par apģērbu, kapu laukiem un visām tām savādajām lietām, kas atrastas tolaiku apbedījumos.

-   Nu tik tu redzēsi, Tors pārtrauca viņa domas un satvēra Ēriku aiz pleciem.

-Tur sēž viņš, mans tēvs, lielais dievs, kam vajadzētu tikt ar visu galā! Paraugies nu uz viņu un jūti viņam līdz!

Gabaliņu pa labi no viņiem pašā zāles viņā galā sienā bija ieapaļš izveidojums, apgaismots ar lielām lāpām. Sienas bija klātas ar bieziem tumši sarkaniem paklājiem, kurus tikpat kā nevarēja saredzēt blāvajā liesmu apgaismojumā. Bet tajos ieaustie rūnu raksti zeltaini atspīdēja uguns atblāzmā no ugunskura zāles vidū.

Uz grīdas bija izveidots tāds kā paaugstinājums vai zema skatuve, un tā bija klāta ar biezām, brūnām lāčādām. Platformas vidū stāvēja milzīgs tronis ar savādiem tēliem un zīmēm, iegrieztām tā sānos un mugurā. Troņa priekšā gulēja abi vilki,

kurus Ēriks bija redzējis agrāk pa dienu, Geri un Freki. Viņu acis tumsā spīdēja zaļas. Tronī sēdēja liels, sirms virs, un viņam uz pleciem tupēja divi spīdīgi, melni kraukļi. Aiz troņa stāvēja gara, slaida sieviete, kas bija tikpat veca un sirma kā vīrs augstajā sēdekli.

Vīrs stingi raudzījās uz Toru, un tagad Ēriks pamanīja, ka vīram ir tikai viena acs. Tur, kur būtu vajadzējis būt otrai acij, bija tukšs, tumšs caurums. Vīrs varēja būt vienīgi Odins, pats augstākais no dieviem Asgardā!

-           Tas ir Odins, Tors sacīja un pieveda Ēriku pie troņa krēsla. Apsveicināsimies ar viņu.

Viņi stāvēja mierā, un pamazām zālē aiz viņiem iestājās klusums.

Odins nogaidīja, līdz klusums bija pilnīgs, tad teica skaļā, skanīgā balsī:

-    Garš bija ceļš

pār Bivresta varavīksni.

Svešu viesi

ielūgt Valhallā

bija mums mērķis.

Vai tas ir viņš?

Norādījis uz Ēriku, Odins iedzēra malku no liela sudraba kausa, ko turēja otrā rokā.

Tors pamāja ar galvu:

-   Par Ēriku, cilvēka dēlu, viņu sauc,

par milžu slepkavu,

Idunas atpestītāju.

Viņš ir še.

Nokrekstējies Odins pagriezās pret sievieti, kas stāvēja viņam aiz muguras.

-           Tā ir Friga, Odina sieva, Tors čukstēja. Viņa parasti mēdz būt skaidrā.

Friga kaut ko pačukstēja Odinam, tad viņš pagriezās un sacīja:

-    Bij' arī laiks!

Viss sabruks.

Drīz Asgarda asiņos,

asinaina līku smaka •> >

smirdēs visapkārt.

Tors nokrekstējās un atbildēja:

-    Heimdala skaņas pārskrēja Asgardu dzirdēju es savā ceļojumā.

Kamēr tu plosto Hidskjalvā,

milži redzami aiz Asgardas mūriem. Pavēris muti, Odins mežonīgi atraugājās:

-   Kauns tev, dēls,

tā runāt par savu tēvu. Tad Tors atbildēja:

-   Ne es, bet citi tumsā velk ārā nazi.

-    Vai mēs ar ilgošanos gaidām, ragnarjoku?

Asins putas uz vīru lūpām, baiļu kliedzienus no rīklēm, līka bāluma sieviešu raudas? -   Zinu es to, mans dēls, zinu es to. Haosu redzu es, atbildēja Odins un turpināja:

-   Drīz mani kraukļi Hugins un Munins

dziļi ieknābs līku kaudzēs,

un Jotunheimas vilki kauks

ļauni, izsalkuši slepkavības.

Erik, cilvēka dēls,

esi sveicināts,

staigā ar mieru Asgardā'.

Visa Valhalla tagad auroja ap viņiem. Tūkstošiem vikingu bija piecēlušies un nu stāvēja un dauzīja vairogus. Tas izklausījās iespaidīgi, mežonīgi un apdullinoši. Ēriks pagriezās tin ielūkojās visās tais sejās, kas bija pagriezušās pret viņiem. Visi šie smagi apbruņotie vīri, satrenēti līdz pēdējam, ne acumirkli nešaubīsies sekot Odina aicinājumam, ja tas būs nepieciešams, viņi lepni metīsies nāvē. Ēriks nodrebinājās, redzēdams to brutālo spēku, kas plūda no viņiem.

-    Esi nu mierīgs, Tors sacīja. Nekas briesmīgs nenotiks. Kā Odins teica, tu esi mūsu viesis šeit Asgardā, un neviens neuzdrošināsies aizskart kaut matiņu uz tavas galvas. Nāc, iesim. Nu esi gana redzējis.

Viņi gāja cauri zālei un, iedams garām visiem zobeniem un vairogiem, kas joprojām dārdēja plosošā troksnī, Ēriks jutās, it kā viņu dzītu cauri ierindai.

Viņi iznāca ārā saulē, un Ēriks nevarēja atvieglots neuzelpot. Viss viņa augums bija nosvīdis.

-     Kauns, ka Odins ir kļuvis tāds svepstoņa, kāds viņš ir pašlaik. No viņa pamazām ir palicis pāri tikai vraks. Tev būtu vajadzējis viņu redzēt senajās dienās. Viņā bija spars un dzīvība.

-    Bet kāpēc? Kāpēc viņš kļuvis tāds? Ēriks vaicāja.

-    Tas ir garāks stāsts, ko es tev gan reiz pastāstīšu, bet ne tagad. Diemžēl ne jau viņš viens ir tāds tapis, tādi ir lielākā daļa āsu un āsiešu. Paskaties vien uz tiem tur!

Viņiem pa priekšu skrēja veca sieva ar izgriezumu kleitā un gariem, pladošiem apakšsvārkiem, kliegdama uz vienroci vīrieti. Vīrietis arī izskatījās nīkulīgs, bet tik un tā skrēja vien prom. Acīm redzami viņš bija pārbijies no vecās, bezzobainās vecenes.

-    Netiesā ļaudis, iekams neesi pārliecinājies par savu taisnību, sacīja Tors. Bet tie divi ir Freija mīlestības dieviete, kas dzenas pakaļ Tīram, kas ir karadievs, tāpat kā es, un viens jauks puisis, varbūt tikai drusku par daudz taisnīgs. Viņš labprātāk grib kauties pēc noteikumiem, nekā uzvarēt, ja tu saproti, ko es ar to domāju. Bet viņš noteikti nespēs tikt galā ar to, ko Freija no viņa grib, un tad nu tiek likti lietā visi paņēmieni, stipri smējās Tors.

-   Nu, Ērik, Tors ierunājās, kad Freija un Tīrs bija pazuduši. -Nu man jāraugās, lai nonāku mājās pie Sivas. Mēs redzēsimies vēlāk, bet pa to laiku Trūda un Tjalvi noteikti parūpēsies par tevi. Bet atceries: te Asgardā tev tātad nevajag ne no kā baidīties. Neviens tev nekā ļauna nedarīs, gluži pretēji. Mēs paļaujamies uz tevi. Lai vēl nedaudz izdzīvotu, tu esi mūsu pēdējā cerība!

Ēriks nobāla, izdzirdis tik spēcīgus vārdus. Kas viņam te bija darāms? Kāpēc viņš bija šeit un ko no viņa gribēja?

-    Nu, nu, neuzņem to tik smagi. Pagaidām nav ne no kā jābīstas, to pateicis, Tors aizgāja.

8. nodaļa

Ēriks palūkojās visapkārt. Likās, ka einheriji nemitīgā straumē sakropļoti un sadauzīti plūda no cīņu vietas uz Valhallu, kur viņus sagaidīja valkīras. Ēriks būtu gribējis paskatīties, kā viņas atkal pieliek vīru nocirstās rokas, kājas un galvas, bet neiedrošinājās vēlreiz ieiet Valhallā.

Uzgriezis muguru pilij, viņš pamanīja kārnu zēnu, kas stāvēja un noraudzījās viņā. Tās nebija laipnas acis, ko Ēriks sastapa, bet viņš par to nedomāja, jo to pašu brīdi pie viņiem pienāca Trūda.

-            Sveiks, Ērik! viņa sacīja. Tu esi tas zēns, ko Toram vajadzēja atvest no Zemes?

Ēriks pamāja.

-          Tu jau izskaties diezgan parasts, viņa sacīja un iesmējās lipīgus smieklus.

Ēriks nokaunējies pasmaidīja.

-   Šī ir pirmā reize, kad es redzu dzīvu cilvēku! Cik tas ir lieliski!

Ēriks nezināja, ko lai atbild. Viņš nespēja saskatīt atšķirību

starp sevi un tiem, ko bija sastapis te, Asgardā.

Kārnais puisis tagad bija pienācis pie viņiem. Kas tu tāds esi? viņš jautāja.

Trūda paskaidroja, un pa to laiku zēns blenza uz Ēriku vēl naidlgāk.

-    Ko tu te darisi? viņš jautāja.

-   Nav ne jausmas, Ēriks atbildēja, kā patiesībā bija. -Hm.

-   Kā tevi sauc? Ēriks jautāja.

Zēns neatbildēja. Toties viņš pajautāja:

-    Ko labu tu proti?

Ēriks apdomājās. Ko lai atbild? Viņš labi prata dažas kompjūteru spēles, bet tādas jau viņi, kas dzīvoja šeit, noteikti nepazina. Viņš labi prata arī angļu valodu, jo bija gadu nodzīvojis Anglijā. Bet arī tas jau nebija nekas, ar ko lielīties.

Bet viņam labi padevās sports un vingrošana. Viņš, piemēram, mācēja ātri skriet, īstenībā viņš bija viens no labākiem skrējējiem skolā.

-           Vai gribi skrieties? Trūda prasīja, itin kā būtu nolasījusi viņa domas. Tjalvi noteikti arī skries.

-   To mēs gan varam, Ēriks priecīgs atbildēja.

Tad kārnais zēns, kuru, acīmredzot, sauca par Tjalvi, pie sevis nosmaidīja. Mēs sāksim šeit, viņš sacīja, tad aizskriesim līdz Igdrasilam, apskriesim ap koku un atpakaļ uz šejieni. Uzvarēs tas, kurš atskries pirmais.

Ēriks un Trūda pamāja, un zālē zēns ar kāju ievilka svītru.

Slepus Ēriks paskatījās uz pārējiem. "Gan jau es tikšu ar tiem galā," viņš nodomāja un, kad Trūda uzsauca: Gatavību, starts, skriet! viņš aizstiepa prom. Viņš skrēja, ko kājas nes, uz Igdrasilu un bija tik aizņemts pats ar sevi un savu ātrumu, ka neievēroja, kur ir pārējie.

Bet piepeši viņš redzēja tos skrienam jau viņam pretim. Tie bija apskrējuši kokam apkārt un nu jau skrēja atpakaļ uz mērķi!

Ēriks apstājās un vaļēju muti blenza uz tiem. "Tie ir meli," viņš nodomāja, bet skaļi to neteica Tik ātri neviens nevar paskriet! Viņš vēl nemaz nebija ticis pusceļā līdz kokam.

-            Panāc mūs! nievājoši sauca Tjalvi, kad viņš gandrīz lidojumā aiztraucās garām.

Bet Ēriks nespēja paskriet. Viņa kājas likās kā no svina, un nokaunējies viņš vilkās atpakaļ uz mērķi.

-    Ko tad tu citu proti? Trūda vaicāja.

Ēriks kārtīgi apdomājās. Viņš negribēja vēl reizi tikt par apsmieklu. Futbolu spēlēt, viņam paspruka. Jā, pats par sevi saprotams, viņam taču vajadzēja minēt futbolu. Tas taču skaidrs. Ēriks zināja, ka to viņš prot.

-    Kas futbols tāds ir? Tjalvi skeptiski vaicāja.

-           Tas ir tā, ka ir svarīgi, sitot bumbu, ar to trāpīt mērķī, Ēriks skaidroja.

-          Vai lai paņemu savu loku un dažas bultas? Tjalvi priecīgs iesaucās.

-           Nē, Ēriks atbildēja. Bumbu nesit ar bultām. To sit ar kājām. Tāpēc to sauc par futbolu kājbumbu.

-    Kas ir bumba un kas ir mērķis? jautāja Trūda.

Ne viņa, ne Tjalvi acīmredzot nebija sapratuši nekā no teiktā, un Ēriks tagad paskaidroja, kā norit spēle. Un, tā kā viņi bija tikai trīs spēlētāji, viņi vienojās, ka viens stāvēs vārtos par vārtsargu un abi pārējie, atņemot bumbu viens otram, sitīs bumbu garām vārtsargam iekšā vārtos.

-Jā, bet kur mēs dabūsim bumbu? vaicāja Ēriks, kas varen dedzīgi vēlējās parādīt, ko viņš spēj.

-    Es to nokārtošu, tūdaļ ieteicās Trūda un aizskrēja.

Pēc brīža viņa atgriezās ar apaļu, sarkanbārdainu galvu

padusē. Mēs jau varam paņemt Asgira galvu, viņa priecīgi sauca. Tā tikko bija nocirsta kaujas laukumā, un no tās vēl pilēja asinis.

-          Es aprunājos ar Bertilu, un viņš gauži nopriecājās, izdzirdis, ka mums noderēs galvas. Viņš varot mums sagādāt vēl kādas, ja mums būšot vajadzība. Viņš teica, ka šodien ļaušot galvām ripot. Priecīgi smiedamās, Trūda pasvieda galvu Ērikam un stingi vērās viņā gaidu pilnām acīm. Bet, ja viņš kaut ko nespēja, tad tas bija spārdīt kāda galvu.

-    Kas lēcies? Tjalvi nievājošā balsī jautāja.

-   Es nevaru spārdīt šo te! Ēriks murmināja.

-    Bet nekas taču nenotiks, Trūda drošināja, uri, ja arī mēs izspersim kādu aci, galvas īpašnieks vakarā, kad mēs atdosim galvu atpakaļ, dabūs jaunu. Viņš būs tikpat vesels kā šorīt no rīta.

Tjalvi redzēja, cik Ēriks ir apmulsis, un izskatījās, ka tas viņu uzjautrina. Bet Trūda centās nolīdzināt neveiklo situāciju un tāpēc ierosināja spēlēt ar cūkas pūsli. Tas arī bija vieglāks. To viņi noteikti dabūs no Serimnira. Viņa sacīja, ka tam atkal izaugšot jauns pūslis, tieši tāpat kā nogrieztā gaļa einheriju vakariņām.

Ērikam likās, ka tā būs labāk. Trūda aiznesa galvu atpakaļ, pateicās par aizdošanu un atnesa pūsli. Tas bija viegls un stiprs, un, kaut arī nebija bumbas apaļumā, kad Trūda to piepūta, tas tomēr bija tikpat labs kā bumba.

Trūda stāvēja vārtos, un Ēriks virzīja un driblēja bumbu, aprēķinādams tās atvēzienu, kad tā palēcās, tad spēra to vārtos tā, ka Trūdai vajadzēja tālu skriet tai pakaļ.

Futbolā Ēriks varēja tikt galā, un Trūda nolūkojās viņā platām acīm. Bet Tjalvi šī spēle nelikās interesanta. Izskatījās, ka viņš garlaikojas un vairs negrib spēlēt. Piepeši, ne vārda neteicis, viņš aizgāja prom.

-           Kāpēc viņš saīga? Trūda izsaucās un nomākta paraustīja plecus. Bet tad viņa saņēma Ēriku aiz rokas. Nāc! viņa sacīja.

To pašu mirkli viņiem garām skrēja vienrocis vīrs. Bet nu viņam pakaļ dzinās ne vairs Freija, bet divi lieli, pelēki vilki.

-           Ejiet prom! vīrs kliedza un sita viņiem. Bet vilki skrēja viņam virsū.

Trūda smējās tā, ka asaras ritēja.

-   Vai mēs viņam nepalīdzēsim?

-           Palīdzēt Tīram?! Trūda smējās vēl skaļāk nekā pirmīt. Cik tu esi jocīgs!

-   Kas tad te jocīgs?

-           Tīram nekas nevar palīdzēt. Viņš taču ir kara dievs tāpat kā mans tēvs, un tie ir tikai Odina vilki, kas ar viņu rotaļājas!

Ēriks tomēr vairs to neskatījās, jo Tīrs patiešām izskatījās nobijies. Nedomādams, ko dara, Ēriks paņēma bumbu un sauca no visa spēka:

-           Nāciet šurp! Skatieties, kas man ir! Ēriks pastiepa cūkas pūsli. Vilki spēji apstājās un glūnēja uz viņu.

Ērika rokas trīcēja no šausmām, jo nu vilki sāka nākt uz viņa pusi. Ēriks palika drosmīgi stāvam, kamēr vilki piesardzīgi tuvojās. Pienākuši klāt cūkas pūslim, viņi to rūpīgi apostīja. Tad Ēriks pavilka pūsli uz savu pusi, pagriezās un aizspēra to, cik vien tālu jaudāja. Pūslis uzlidoja augstu gaisā, un vilki riedami metās tam pakaļ. Tad Ēriks nopurināja rokas un pagriezās pret Trūdu. Nāc, iesim, viņš sacīja.

Trūda palūkojās viņā ar savādu skatu, un ar acs kaktiņu Ēriks redzēja, kā Tīrs stāv gluži mierīgs un gandrīz vai blenž viņā ar pavērtu muti.

Ēriks pie sevis pasmaidīja. Pirmo reizi Asgardā viņš jutās patiešām apmierināts.

Viņi ilgu laiku gāja, nekā nerunājot. Bet vairākas reizes Ēriks sajuta uz sevi vērstas Trūdas acis. "Diez par ko viņa domā," Ēriks prātoja un, lai uzsāktu sarunu, iekams klusums nav kļuvis pārāk mokošs, viņš pavaicāja, kāpēc Tīram ir tikai viena roka. Kāpēc valkīras nevar pielikt viņam jaunu roku, kā viņas to dara ar visiem einherijiem?

Trūda atkal iesmējās. Tu gan esi jokains, viņa izsaucās. Vai tu patiešām neko nezini par mums Asgardā?

-    Daudz ne, Ēriks piekrita.

-    Nu tad klausies! Tu pazīsti Lokiju?

Ēriks pamāja ar galvu.

-           Tu ari labi zini, ka Lokijam no milžu sievas ko sauc par Angrbodu ir trīs bērni?

-            Jā, protams, Ēriks augstprātīgi atbildēja. Tie ir Midgardas čūska, Hēla un vilks Fenrirs.

Trūda ziņkārīgi pētoši atkal paskatījās viņā un nokrekstējās:

-           Nu, bet, kad Odins padzirdēja, ka Lokijam ir trīs milža bērni, viņš saniknojās; proti, viņš zināja, ka tas nozīmē daudz ļauna visiem dieviem Asgardā, jo īpaši vilks Fenrirs, jo tas reiz nogalinās Odinu, tāds ir pareģojums.

Tāpēc viņš aizsūtīja manu tēvu un liru uz mežu, kur dzīvoja

milža sieva, lai tos trīs bērnus atvestu uz Asgardu. Ar lielām pūlēm viņi atvilināja tos sev līdzi, bet Odins, ieraudzījis tos, saniknojās vēl vairāk kā iepriekš. Viņš tūdaļ iesvieda čūsku dziļajā jūrā, un tur tā guļ vēl joprojām kā briesmīgs nezvērs.

Ilēlu viņš iesvieda Mirušo valstībā, kur viņa var valdīt pār visiem mirušajiem, kas viņai tiek aizsūtīti. Tie ir vikingi, kas mirst no vecuma vai slimības, kas mirst kā mēs sakām dabīgā nāvē, jo viņi nomirst gultu cisās. Tur nonāk arī visi tie, kas mirst kaunpilnā nāvē, jo tie nav uzdrošinājušies cīnīties par savām tiesībām.

Nu, bet Hēlu ir nepatīkami uzlūkot, turpināja Trūda. Viņa ir melna kā sapuvis līķis no vienas puses un jēlas gaļas krāsā no otras puses, un viņa vienmēr ir sapelējusi, lipīga, pūžņojoša un no puvuma smird. Uzturoties viņas tuvumā, tīri vai šausmas pārņem, tā esmu dzirdējusi. Bet ne jau par viņu mums vajadzēja runāt, bet par vilku Fenriru.

Tas palika dzīvot Asgardā, un patiesībā no viņa mans tēvs un pārējie āsi baidījās visvairāk. Vilks auga augumā ik dienas un kļuva mežonīgs un nevaldāms. Beidzot vienīgi Tīrs uzdrošinājās viņu barot.

Odins ierosināja, lai to sasien, iekams tas nav iztaisījis pārāk lielu traci. Tāpēc mans tēvs un daži citi āsi izkala stipru ķēdi, kas turētu vilku saistītu kādā vietā, lai tas nejaudātu pastrādāt vēl kādas nelaimes.

Viņi pierunāja vilku izmēģināt ķēdi, un tas piekrita, jo domāja, ka dievi izdomājuši kādu jaunu rotaļu. Bet, tikko vilks pastiepās uz priekšu, tā ķēde pārtrūka, it kā būtu taisīta no diega.

Tad āsi pagatavoja ķēdi, kas bija divtik stipra nekā pirmā, un 1 ūdza vilku izmēģināt savus spēkus. To vilks iesākumā negribēja, jo sāka nojaust ko nelabu. Bet āsi to pierunāja, sakot, ka viņš kļūs ļoti slavens, ja spēs saraut ķēdi.

Tam vilks Fenrirs nespēja pretoties, jo tik ļoti gribēja tikt slavens, un tāpēc āsi varēja viņu sasiet ar ķēdi. Bet pa to laiku viņš bija pieņēmies spēkā un noteikti klusībā uzjautrinājās, kad āsi ar pūlēm iekala viņu smagajā ķēdē.

Iesākumā vilks viegli paraustīja ķēdi, tad uzlika tai priekšķepa un spēcīgi savilka augumu, un ķēde aizlidoja pa gaisu gabali gabaliem.

Tas nemaz tik labi nebija, jo tā bija visstiprākā ķēde, kādu āsi spēja iztaisīt. Vilks tik stāvēja viņu priekšā un ņirdza, un āsiem no bailēm trīcēja bikses. Kā nu viņi tagad savaldīs šo meža zvēru?

Bet tad Odins aizsūtīja pēc dažiem pazīstamiem cvergiem jeb punduriem un lūdza tos uztaisīt ķēdi Fenrira vilkam, bez viltības tas tomēr nebija iespējams. Punduri ieradās un iekala ķēdē visu, kas ir neuzvarams: kaķa soļu troksni, garas sieviešu bārdas, kalnu saknes, putnu siekalas, zivju elpu, visu to savija kopā ar tievām lāča dzīslām.

"Vai domājat, ka tagad turēs?" vaicājis Odins, ieraugot, ko punduri pagatavojuši. Bet ne Tors, ne Tīrs nespēja ķēdi saraut, tā noteikti bija droša diezgan.

Nu viņi aizvilināja vilku Fenriru uz salas jūrā, kur viņi varētu būt vienatnē ar to, un tur viņi parādīja vilkam jauno ķēdi. Tā izskatījās kā tievs pelēkas ādas pavediens, mīksts un gluds kā zīds, un āsi kaitināja vilku.

"Vai tu domā, ka tu arī šo spēsi saraut?" viņi sauca. "Tas diez pēc kā vis neizskatās, bet tas ir stiprāks, nekā tu domā."

Āsi katrs atsevišķi izmēģinājās, vai varēs ķēdi pārraut, bet saprotams, ka viņi to nespēja, un tas priekš nezvēra bija tikai tīrais teātris. Bet tam bija panākumi, jo, kad vilks Fenrirs to ieraudzīja, viņš kļuva pārgalvīgs, un viņam radās vēlēšanās izrādīties. Ja jau viņš bija sarāvis divas stipras dzelzs ķēdes, tad tas, protams, varēs saraut arī tievo šujamdiegu, ko āsi te rādīja.

Bet sevī viņš nejutās īsti drošs, jo te laikam bija iejaukta kāda rūnu burvestība, un tāpēc viņš ļāvās piesieties tikai tad, kad kāds no āsiem solījās ielikt savu roku viņa mutē. Ja ķēde būtu kāda burvestība un viņš nespētu to pārraut, viņš gribēja ķīlnieku mutē, citādi viņš bija pārliecināts nekad vairs netiks vaļā.

Āsi skatījās cits uz citu. Nevienam nebija patikas pazaudēt roku, jo viņi zināja, ka vilks nespēs pārraut punduru taisīto ķēdi, un nekādos apstākļos viņi negribēja atlaist vaļā vilku, pirms tas nav piesiets. Kas ziedos sevi?

To darīja Tīrs. Klusu un mierīgi viņš piegāja un ielika savu roku vilka Fenrira mutē, un tad vilks ļāva sevi piesiet.

"Tad nu pamēģini, vai vari saraut ķēdi," Odins piesardzīgi sacīja.

Vilks sasprindzināja muskuļus, bet nespēja saraut punduru kalto ķēdi. Gluži pretēji jo vairāk tas centās tikt vaļā, jo ciešāk ķēde saistīja vilku.

"Es nevaru to pārraut!" vilks kliedza. "Laidiet tagad mani vaļā!"

Tad visi āsi smējās. Nebija neviena, kas gribētu laist vilku atkal vaļā.

Bet bija viens, kas nesmējās. Tas bija Tīrs. Viņš pazaudēja savu roku. Un, ja tevi savaino šādā veidā, tad valkīras nevar palīdzēt, sacīja Trūda, nopietni paskatīdamās uz Ēriku. Mēs iesim iekšā tur tai mežā, viņa sacīja, bet pirms tam es pagūšu izstāstīt tev atlikušo stāsta daļu:

-    Vilks Fenrirs taču bija saniknojies un snaicījās pēc āsiem, kas bija viņam tuvumā. Bet Odins bija veikls un iegrūda tam rīklē zobenu tā, ka spals palika apakšžoklī un smaile ieurbās augšžoldī. Vilks Fenrirs tagad nevarēja nevienam iekost, un tas kauca, niknumā kvēlodams. Zem viņa ķepām gandrīz dega zeme.

Bet āsi smējās, jo nu viņi klusu un mierīgi varēja ievilkt to dziļā klinšu alā un piesiet pie klintīm. Tur tas sēž un kauc vēl joprojām. Vilks ir tik nikns, ka siekalas no viņa rīkles plūst nepārtrauktā straumē. Tās izveidojas par mazu strautu, kas izplūst no kalna, kur tas sēž, un vēlāk kļūst par upi Jotunheimā.

-   Jā, bet kāpēc āsi vienkārši nenogalināja vilku Fenriru? Ēriks vaicāja.

-Tāpēc, ka viņa asinis tad piegānītu visu Asgardu, un tāpēc, ka pareģojumiem nemaz nevar pretoties. Ja pareģojums vēsta, ka Odinu reiz nogalinās vilks Fenrirs, tad neviens, ne Odins, ne citi āsi nedrīkst vilku Fenriru nogalināt. Tā tas notiek šeit Asgardā! sacīja Trūda un ieveda Ēriku mežā.

.

9. nodaļa,

-   Es gribu parādīt tev savu slepeno vietu, sacīja Trūda, ja tu apsolies nevienam to neteikt.

-    Es neteikšu, Ēriks apgalvoja.

Trūda saņēma Ēriku aiz rokas un veda viņu dziļāk iekšā mežā. Ēriks gāja līdzi. Viņam tas likās savādi, jo viņš nekad nebija radis iet ar kādu roku rokā. Tas bija sen, kad viņš bija tā gājis ar saviem vecākiem, un savus skolas biedrus viņš nekad tā neņēma aiz rokas. Bet tagad viņš gāja roku rokā ar meiteni.

Īstenībā tā bija jauka sajūta, jo roka juta siltumu un liegumu, tā bija daudz labāka sajūta, nekā viņš bija domājis. Ērika pirksti nejutās visai ērti, bet viņš neuzdrīkstējās tos saņemt citādāk aiz bailēm, ka Trūda tad varētu izmantot brīvību, lai Ērika roku palaistu vaļā.

Trūda gāja uz priekšu pa taku, kuru dk tikko varēja nojaust auglīgajā krūmājā. Ēriks ievēroja, ka augi, koki un krūmi ir tādi paši kā mājās. Un arī putni dziedāja tāpat. Ēriks pavērās apkārt. "Šejienes mežs tikpat labi varētu atrasties kaut kur uz Zemes. Tam nepiemīt nekas dievišķīgs, ne velnišķīgs," viņš nodomāja. Savādi, ka ir divas tik ārkārtīgi atšķirīgas pasaules, tā uz Zemes un tā šeit, kurā viņš bija tagad. Mājās viņš varbūt mežā būtu baidījies no kādiem plēsīgiem zvēriem. Bet kas tad te īstenībā bija ko baiļoties?

-     Šai mežā nevajag ne no kā baidīties, nepagriezdamās sacīja Trūda. Te nav nekādu milžu, un par plēsīgiem zvēriem tu nedomā. Tic mums nekā nedarīs, Trūda turpināja.

Ēriks bija izbrīnījies. Šī bija otrā reize, kad Trūda ierunājās par to, par ko viņš iedams domāja. Vai Trūda patiesi spēja lasīt viņa domas? Vai šāda īpašība viņai piemita tādēļ, ka viņa bija dieva meita? Varbūt tas bija kas tāds, ko visi dievi šeit Asgardā prata? Varbūt tāpēc viņi arī ir dievi!

Ēriks paskatījās uz Trūdu. Viņa izskatījās gluži parasta meitene. Bet viņas apģērbs bija gandrīz tikai skrandas. Ēriks redzēja, ka tās ir ādas drēbes, un, kaut arī tās izskatījās nonēsātas un dažās vietās spīdīgas, izskatījās, ka, mugurā uzvilktas, tās ir mīkstas un patīkamas. Trūdas garie, tumšie mati viļņojās gaismā, kas mirgoja caur koku lapotnēm. Viņa gāja gandrīz bez skaņas, līganā gaitā, it kā būtu daļa no meža un pieradusi tur uzturēties tāpat kā zvēri.

Viņš pamēģināja iet tāpat kā Trūda, bet tas nebija iespējams. Viņš saskaitās ikreiz, kad uzkāpa uz kāda zara un izdzirda skaņu, zaram lūstot.

-   Tss! čukstēja Trūda. Ej klusu, lai viņš mūs nedzird!

-    Kurš? Ēriks čukstēja atbildi.

-   Tjalvi! Viņš noteikti mēģinās mums sekot. Viņš noteikti ir

drusku īgns uz tevi, bet es negribu rādīt viņam savu slepeno vietu.

Ēriks atskatījās un tāpēc nemanīja, ka iekāpj nelielā caurumā. Krītot atskanēja skaļš troksnis un iečabējās vītušās lapas.

-    Vai tu sasities? Trūda nočukstēja un pagriezās.

-Nē, Ēriks atbildēja un, žigli piecēlies, nopurināja apģērbu. Viņš tūlīt bija gatavs turpināt gājienu.

-           Pirms ejam tālāk, paklausīsimies, vai kāds nenāk, Trūda čukstēja. Pēc brītiņa mēs jau tik un tā būsim klāt.

Ēriks klausījās, bet dzirdēja tikai meža skaņas. Trūda smaidīja.

-Viņš brien pa mežu, viņa čukstēja, bet viņš ir pazaudējis mūsu pēdas un nevarēs mūs atrast. Vai tu viņu nedzirdi? Ēriks sasprindzinājās. Viņam likās, ka nekas nav dzirdams.

-    Nāc! Trūda sacīja un lavījās uz priekšu caur krūmiem, kuri kluva arvien biezāki un biezāki. Šoreiz vina nenēma Ēriku aiz rokas.

Mežs šeit bija tumšāks, un koki stāvēja ap viņiem kā lielas, pelēkas ēnas. To miza bija dziļi izvagota. Tie bija veci ozoli, bet šur tur slējās arī bērzi, kļavas un pīlādži.

Ēriks ieraudzīja nelielu uzkalniņu ar dažām lielām eglēm. Tur auga arī milzīga priede. Viņi devās uz turieni. Šeit zāli nomainīja biezs sūnu paklājs, un uzkalniņa pakājē tecēja urdziņa. Tur auga arī alkšņi, oši un bieza blīgzna.

-           Mēs iesim tur iekšā! čukstēja Trūda, līzdama uz vēdera cauri krūmiem. Lēkdams pāri urdziņai, Ēriks pamanīja, ka ūdens ir dzidrs. Un tad viņi bija kāt.

-           Šī ir mana slepenā vieta, sacīja Trūda, izplezdama rokas. Šeit mums nevajag čukstēt, jo te mūs neviens nevar dzirdēt. Mēs varam te atgulties, viņa sacīja un parādīja.

Kaut arī saule atradās zemu pie debesīm, gaisma tik un tā sasniedza urdziņu. Nogāzē bija padziļinājums, gandrīz kā mazs trauciņš, izoderēts ar sūnām un melleņu ceriem, un Trūda tajā nogūlās.

Ēriks stāvēja mazliet apmulsis un raudzījās uz viņas kailajām, brūnajām kājām, kas rēgojās no viņas īso svārku apakšas. Viņam

bija vēlēšanās pieskarties Trūdai, bet viņš neuzdrošinājās. Nosēdies viņai līdzās, Ēriks iebāza mutē zāles stiebru.

-            Vai šeit nav jauki? viņa jautāja un uzsmaidīja viņam. Trūdas tumšie mati kā mīksts spilvens gulēja zem viņas galvas, un Ēriks prātoja, vai mati ir tikpat mīksti tiem pieskaroties, kā tos uzlūkojot?

-Jā, viņš atbildēja un novērsa acis no Trūdas. Šeit ir ļoti skaisti.

Tad labu laiku valdīja klusums. Ēriks labprāt gribēja pastāstīt Trūdai par savu pasauli, par savu skolu, kā viņš dzīvo, bet viņš nezināja, kā lai iesāk. Viņš gribēja arī dzirdēt Trūdu smejamies un iedomājās pastāstīt kādu anekdoti. Viņš zināja dažas par pelītēm un ziloņiem, bet tas jau izklausīsies dumji, tāpēc viņš atmeta šo domu.

Trūda neteica nekā. Viņa tikai gulēja un lūkojās uz Ēriku, it kā gaidīdama, lai viņš kaut ko dara.

Ēriks piecēlās un mazliet pastaigājās. Šī gan bija saistoša vieta, izveidota gandrīz kā ala ar kokiem un krūmiem visapkārt, dzīva ala mežā, ala gariem Asgardā. Ēriks pie sevis pasmaidīja. Pēdējais teikums skanēja gandrīz tā, it kā to būtu sacījuši Tors vai Odins.

Mazajā, sūnām klātajā kokā it kā vienā lielā zieda skarā karājās dažas savādas, mīkstas lapas.

-           Kas tās par savādām lapām? Ēriks jautāja. Tās izskatās pavisam neīstas.

Trūda paslējās uz elkoņiem. Tie ir āmuļi, nejauks augs, neaiztiec to. Tas ir indīgs.

-   Kāpēc tā? Ēriks izskatījās kā viena liela jautājuma zīme.

-Tas bija āmuļa zars, kas nogalināja Baldru, bet tagad es par

to negribu runāt. Tas ir pārāk skumīgi. Ej prom no turienes!

-           Jā, bet kā tad āboli? Tos taču mēs varam ēst? Ēriks piepeši bija atklājis, ka āmuļi aug uz ābeles, kuras zaros karājas sulīgi, dzeltenzeltaini āboli.

-Jā, tie ir garšīgi, gandrīz tikpat garšīgi kā Idunas āboli.

-   Kādi āboli?

-Āboli, ar kuriem Lokijs viņu pievilināja, un tieši no šejienes

Idunu aizveda milzis Tjaci. Viņš spēja atcerēties, ka Tors bija runājis par Idunu, bet ko viņš tika stāstījis, zēns nespēja atcerēties.

-   Tas arī ir nepatīkams stāsts. To tu reiz dabūsi dzirdēt.

Ēriks negribēja Trūdu spiest, ja viņai pašai nav vēlēšanās

stāstīt. Toties viņš paņēma ābolu un arī Trūdai pasvieda vienu. Garšoja brīnišķīgi, saldi un sulīgi, un de nemaz nebija miltaini.

"Ar tādu ābolu arī mani varētu aizvilināt otru reizi," viņš nodomāja. Viņš aizgāja un ielūkojās urdziņā. Ūdens bija tīrs un tecēja čalodams. Tad Ēriks noliecās un padzērās. Ābols un ūdens faktiski bija pirmie, ko viņš bija ēdis un dzēris, kopš ar Toru bija devies prom no mājām. Drīz būs pagājusi vesela diennakts. Viņš nemaz par to nebija domājis, jo laiks bija skrējis vēja spārniem.

Ēriks noslaucīja lūpas un atgriezās pie Trūdas. Viņa bija piecēlusies un sēdēja, ar rokām aptvērusi kājas.

-    Kāpēc es esmu uzvests šeit augšā? Ēriks vaicāja.

-    Vai Tors tev vēl nav paskaidrojis?

Ēriks papurināja galvu.

-Tad viņš to izdarīs rīt.

-            Kas īsti te Asgardā sagājis grīstē? Tors kaut ko teica pa ceļam uz šejieni. Bet es tā labi nesapratu.

-   Vai tu patiešām pats to neredzi? Trūda vaicāja.

-   Nē, Ēriks atbildēja.

Trūda vēl vairāk izslējās sēdus. Viņas acis izskatījās vēl tumšākas, kad viņa atbildēja:

-            Visi āsi ir kļuvuši pārāk veci. Viņi vairs netic sev un ir zaudējuši savu spēku. Un vēl viņi pārāk daudz dzer. Varbūt tāpēc, ka baidās no ragnarjoka, kad viss aizies bojā.

-            Heimdals kaut ko tādu teica, kad mēs viņu pa ceļam satikām. Viņš arī pats bija diezgan sameties, Ēriks iestarpināja.

-           Jā, tā noteikti bija. Un viss sākās ar Sutungu un viņa medaļu, un pēc tam ar Ēgiru.

-    Kas ir Ēgirs?

-            Daži sauc viņu par jūras dievu, Trūda atbildēja. Bet īstenībā viņš ir tikai liels milzis, kas dzīvo pie jūras.

Visi āsi reiz gribēja doties pie viņa, lai noturētu dzeršanas dzīres. Ēgiram tas diez ko nepatika, bet āsi viņu pierunāja ar nosacījumu, ka tie viņam sagādās alus brūvējamo kublu tik lielu, ka tur varēs izbrūvēt alu visiem.

Āsi nezināja, kur lai tik lielu kublu dabū, jo jau toreiz viņi bija raduši daudz dzert. Bet Tīrs atcerējās, ka reiz viņi bija tādu redzējuši milzim Himiram, kas dzīvo pie pašas Debesmalas, un viņš to pateica Toram.

Tāpēc Tors un Tīrs tūlīt devās ceļā pēc tā, kaut arī bija ziema. Viņi brauca uz Jotunheimu ar Tora āžiem, bet pa ceļam atstāja tos pie kāda zemnieka un pēdējo ceļa gabalu gāja kājām. Citādi viņiem varbūt pievērstu pārāk lielu uzmanību.

Kad viņi ieradās, Himira nebija mājās. Vispirms viņi sastapa vecu sievu, kurai bija deviņi simti galvu. Bet tur bija arī Himira sieva. Viņa bija ļoti skaista, un viņai bija gari, zeltaini mati. I limiru apciemot nenāca daudzi, jo viņš allaž bija rupjš pret ciemiņiem, tm Himira sieva tāpēc ļoti garlaikojās. Tālab viņa nopriecājās, ieraudzījusi abus ciemiņus. Un, lai tiem kaut kas nenotiktu, viņa tos paslēpa aiz liela pīlāra, kur karājās daži lieli kubli.

Himirs bija fjellos medībās, un, kad pārnāca mājās, viņa bārda bija sasalusi ledū. Viņš arī bija trakoti pārskaities, jo nebija nekā nomedījis. Viņa sieva pūlējās viņu iepriecināt, laipni viņu sagaidot un stāstot, ka viņiem ir ciemiņi. Tie stāvot tālāk aiz pīlāra ar kubliem, viņa teica.

Himirs pacēla acis un tik cieši paskatījās uz pīlāru, ka tas sabruka, un astoņi no deviņiem kubliem, kas tur karājās, nokrita un saplīsa gabalos. ,

Himirs tūdaļ pamanīja, ka atnākuši divi āsi, divi nāvīgākie milžu ienaidnieki, un viņš saniknojās. Bet, tā kā viņi bija jau lūgti mājā, tad viņam vajadzēja vien apieties ar tiem kā ar viesiem. Tādi ir likumi, un ciemiņiem vajadzēja kaut ko ēst un vietu, kur pārgulēt.

Tālab Himirs devās ārā un nokāva trīs vēršus, izvārīja tos un lika galdā. Vēlāk viņu nevarēs apvainot, ka tas skopojies.

Tors vienmēr ir bijis nepieklājīgs un liels izēdājs, Trūda iestarpināja un smējās, tāpēc viņš viens noēda divus vēršus.

Himirs paglūnēja zīmīgi, redzēdams, cik rijīgs ir Tors, un teica, ja nākošā dienā viņiem vajadzēšot ēdamo, tad Toram pašam nākšoties nākt līdzi to sadabūt. Himirs negribēja vairs kaut vēršus, tāpēc viņiem vajadzēja iet zvejot.

"Ko lai lieku par ēsmu?" Tors jautāja.

"Aizej pats aiz mājas un kaut ko salasi uz lauka," Himirs atbildēja.

Tors aizgāja uz lauku, un lielais, melnais vērsis, kas tur ganījās, saniknojās un brāzās Toram virsū, lai viņu nobadītu. Bet Tors palika mierīgi stāvam un nogaidām. Zibenīgi satvēris vērsi aiz ragiem, viņš pārlauza tam sprandu. Tad Tors pagrieza to tā, ka galva notrūka, un viņš pasita to padusē.

To ieraudzījis, Himirs acis vien ieplēta. Viņš bija rēķinājies, ka Tors izraks tārpus kā jebkurš, kas dodas zvejot. Un vēl viņš bija cerējis, ka vērsis Tom pamanīs un nobadīs. Himirs noteikti nebija priecīgs, ieraudzījis Toru nesam sava lielākā un labākā vērša galvu.

Nu, bet tur neko nevarēja darīt. Iestūmuši laivu ūdenī, viņi sāka irties uz jūru. Airēja abi Tors un Himirs -, un viņi ātri nonāca dziļākos ūdeņos.

Pēc brītiņa Himirs sacīja, ka nu viņi esot nonākuši līdz sēkļiem, kur viņš mēdzot ķert plekstes. Bet Tors gribēja doties vēl tālāk, un tā viņi airēja vēl labu gbalu.

"Nu mēs drīz būsim tik tālu, ka mūs varēs sasniegt Midgardas čūska," Himirs sacīja un ierosināja tur apstāties. Bet Tors gribēja vēl tālāk, un Himiram vajadzēja atkal ķerties pie airiem, kaut arī viņam jau metās bail.

Beidzot Tors ievilka airus, un Himirs sāka zvejot. Vispirms viņš izvilka vienu vali, pēc tam divus uzreiz. Pa to laiku Tors sagatavoja savu auklu un uzlika uz āķa vērša galvu. Viņš ļāva tai nogrimt dibenā, un Midgardas čūska to tūdaļ norija. Tors manīja, ka zivs ir uzkodusies, un vilka auklu, bet Midgardas čūska pretojās, un Toram nācās vilkt vēl. Viņš vilka tik stipri, ka viņa pēdas izgāja cauri laivas dibenam, un beidzot nāca redzama Midgardas čūska.

Himirs gauži nobāla, ieraudzījis, ko Tors ir izvilcis, bet

izskatījās, ka Toram tas ir pa prātam. Viņš cieši raudzījās nezvērā un pie sevis smaidīja, kaut ari Midgardas čūska apšļāca viņu ar indi. Satvēris Mjelniru, Tors svieda to Midgardas čūskai pret galvu, bet to pašu bridi Himirs ar savu zvejas nazi pārgrieza Tora auklu, lai Midgardas čūska varētu nogrimt atpakaļ dziļumā.

Vesera sitienu atvairīja ūdens, un Midgardas čūska palika dzīva. Bet Tors bija nikns. Nu viņš vairs negribēja zvejot, un viņi airēja uz krastu. Te Tors paņēma laivu ar airiem, smeļamo kausu un visu lomu uz pleciem un aiznesa mājās uz Himira sētu.

Himiram bija bail no Tora stipruma, bet viņš negribēja to atzīt. Toties viņš sacīja, ka turēšot Toru par īstu vīru tikai tad, ja tas sašķaidīšot dzeramās krūzes.

Satvēris krūzi, Tors tūlīt trieca to pret lielu akmens pīlāru Himira zālē. Krūze izturēja, bet akmens pīlārs sašķīda.

Tad Himira sieva pačukstēja Toram, lai viņš met krūzi pret Himira galvaskausu. Tors nu savilka savu jostu un svieda krūzi pret Himiru. Galva izturēja, bet krūze saplīsa.

Himirs kļuva nikns, bet viņam tas ari apnika. Un, kad nu tagad viņam vairs neesot savas krūzes, no kuras dzert, Tors varot ņemt lielo alus brūvējamo kublu, viņš sacīja, jo nu viņam tas vairs neesot vajadzīgs.

Tad Tors pasauca Tīru, kas visu laiku bija slēpies aiz otrā pīlāra. Tīrs divas reizes mēģināja pacelt brūvējamo kublu, bet nespēja izkustināt to no vietas. Tad to satvēra Tors un itin viegli pacēla. Uzcēlis kublu uz galvas ar dibenu uz augšu, viņš aizgāja. Alus kubls bija ļoti liels, tā rokturi kubla sānos vilkās pa zemi.

Kad viņi bija kādu gabaliņu nogājuši, Tors nolika kublu zemē un atskatījās. Tad viņi pamanīja, ka Himirs ir savācis veselu baru milžu un taisās viņus panākt. Tīrs tūlīt nostājās drošībā aiz kubla, kamēr Tors svieda Mjelniru. Viens pēc otra milži nokrita gar zemi, un, kurus nenogalināja, tie bailēs aizmuka.

Tad beidzot Tors un Tīrs varēja iecelt kublu āžu pajūgā un braukt pie Ēgira.

Te nu tika brūvēts alus kā nekad agrāk, un bija milzu dzīres, par kurām daudz tika runāts. Pēc tam āsi pārvietoja 1 limira alus kublu uz Valhallu, un tur viņi tagad brūvē alu, ko dzer ari pašlaik.

10. nodaļa

Trūda bija beigusi savu stāstījumu un kādu laiku klusēja. Atlaidusies mīkstajās sūnās, viņa lūkojās uz Ēriku. Ēriks juta viņas acis vērstas uz sevi, kaut arī skatījās uz otru pusi.

Trūda nopūtās un neilgi pēc tam piecēlās. Mums jārauga drīzāk tikt mājās, iekams nav palicis tumšs, viņa sacīja.

Asgardā nakts pienāk ātri.

Trūda stāvēja tuvu viņam priekšā, un Ēriks paskatījās uz augšu. Viņam bija vēlēšanās palikt sēžam visu nakti un runāties ar viņu. Ērikam bija arī vēlēšanās pieskarties Trūdai, bet viņš neuzdrošinājās. Viņu acis sastapās ilgā skatienā. Tad Trūda pagriezās. Ēriks piecēlās un viņai sekoja.

Trūda gāja ātri, ātrāk, nekā viņi nāca iekšā mežā, un viņas gaita bija kļuvusi daudz stingrāka un niknāka. Ēriks sekoja, cik vien ātri spēja. Vairākas reizes viņš paklupa un vienā vietā ari nokrita pār zaru, kas gulēja, paslēpies zem tumšas meža segas. ' I 'rūda viņu negaidīja.

Ēriks žigli piecēlās, bet to pašu mirkli viņš cieši blakus ieraudzīja ēnu, kas kustējās starp kokiem. Tā nebija Trūdas ēna, jo viņa gāja otrā pusē. Tā bija kāda cita, varbūt zvēra ēna.

Kamēr viņi gāja tālāk, Ēriks vairākas reizes atskatījās. Ēna vairs neparādījās, bet viņš skaidri dzirdēja aiz sevis nobrakšķam zaru. Trūda turpināja iet, it kā nekas nebūtu noticis. Un, kad viņa pagriezās, lai redzētu, kur Ēriks palicis, viņš uzlika pirkstu uz lūpām par zīmi, lai Trūda cieš klusu.

Nekas nebija dzirdams. Nepacietīgi pagriezusies, Trūda

turpināja ceļu. Ēriks vilcinādamies sekoja. Arvien va.n u.i vairāk viņam radās pārliecība, ka kāds viņiem seko, un tas nevarēja būt zvērs. Bet kas tad? Acīmredzot Trūda to nemanīja.

Pēc laiciņa viņi bija ārā no meža un turpināja ceļu pār līdzenumu, garām Igdrasilam un augšā uz Valhallu. Ēriks pagriezās pēdējo reizi un palūkojās atpakaļ uz mežu, kur aiz viņiem kā tumšs mūris tagad slējās mežmala. Ēriks vērīgi nolūkojās, lai ielāgotu, kur taka iet iekšā mežā, un arī lai redzētu, vai tur joprojām kāds viņiem neseko.

Tad viņš tumsā saredzēja seju, tai bija jābūt sejai jo tā bija gaiša un apaļa un faktiski atgādināja kādu jau agrāk redzētu seju. Kas tā bija, viņš nevarēja atcerēties. Viņš jau arī bija redzējis ļoti ļoti daudz jaunu seju.

Ēriks gribēja pasaukt Trūdu un pastāstīt viņai par savām aizdomām, bet viņa jau bija tālu Ērikam priekšā. Ja viņš Trūdai uzsauktu, seja ežmalā noteikti pazustu. Ēriks nopūtās, pagriezās un sekoja Trūdai.

Cīņu vieta bija tukša. Neviens no einherijiem nebija nekur redzams. Nekur nomīdītajā zālē nemētājās arī nocirstas rokas, kājas vai galvas. Viss izskatījās miermīlīgs, kā uz laukiem, kā ikvienā zālājā ap vakara laiku.

Mežā viņiem aiz muguras ievaidējās kāda pūce, un krēslā cieši līdzās ganījās divi zirgi. Vienam bija astoņas kājas, un, kaut arī Ērika acīm tas pirms dažām stundām būtu licies neticams skats, tagad tas izskatījās gluži dabiski. Otrs zirgs laikam būs Hovarpnirs. Viņš pazina to pēc garajām krēpēm un astes, kas sniedzās līdz zemei.

No īgdrasila vainaga lēnām nolaidās dažas lapas. "Tie laikam būs brieži, kas tur augšā tās nometa," Ēriks nodomāja, "vai arī mazā vāverīte." Ēriks stāvēja mierā un baudīja vasaru, smaržas un vājas skaņas. Piepeši viņš sajutās noguris, līdz nāvei noguris, un viņš apsēdās. Ēriks neuzdrīkstējās pasaukt Trūdu, patiesībā viņam nebija vēlēšanās to darīt, lielāka bija vēlēšanās tikai būt vienam un ļaut, lai pa galvu rosās domas. Viss vienā dienā piedzīvotais bija tik varens, ka viņš uz to atskatījās, muti pavēris.

Ēriks iedomājās par savu tēvu un māti. Līdz šim brīdim viņš tiem nebija veltījis daudz domu, bet diez ko tie domāja par viņu? Un ko domās, kad viņš pārnāks mājās? Vai ticēs viņa stāstiem un visam, ko viņš pārdzīvojis? Ja vien viņš pārnāks mājās!

Piepeši Ēriks sajuta uz sava pleca lielu roku, lielu, siltu roku, kas smagi gulēja uz pleca. Viņš palūkojās augšup.

-   Es to labi saprotu, Tors sacīja. Un netērē vairāk vārdu, nekā tev ir vēlēšanās to darīt.

Ēriks neatbildēja, bet tikai stingi lūkojās sejā, kas vienlaicīgi izstaroja stiprumu, siltumu un drošību, bet kur aiz maskas bija ari niknums un bezspēcība.

-    Es zinu, ko tu domā, Tors turpināja. Neviena pasaule nav pilnīga. Arī šeit mēs dzīvojam bailēs. Bet es esmu izraudzījies tevi un tikai tāpēc, ka ticu tu tiksi galā. Tu esi daudz drosmīgāks, nekā pats domā. Ja tu nevarēsi, tad nevarēs neviens un tam ir jāizdodas!

-Jā, bet kas man jādara? Ko es šeit darīšu? Ēriks gandrīz izmisis iesaucās.

-   Es negribu teikt tev to pārāk agri, Tors atbildēja. Tu to nesapratīsi, iekams nebūsi piedzīvojis kaut nedaudz no mūsu pasaules un nebūsi redzējis mūs, redzējis, ka mēs patiešām dzīvojam.

Nāc, manu zēn. Es labi zinu, ka tu esi noguris. Drīz tu vairs neko nejaudāsi. Nāc nu uz māju. Tur tu droši un mierīgi varēsi gulēt siltā gultā. Ne matiņš nenokritīs tev no galvas, un tad es tev pastāstīšu, kāpēc tu esi šeit kā vienīgais cilvēks, kas jebkad spēris kāju starp āsiem Asgardā. Un Siva ir pagatavojusi mums garšīgu ēdienu.

Tors piecēlās un veda Ēriku līdzi. Ēriks labprāt viņam sekoja. Viņa kājas bija kā no svina, bet no Tora rokas plūstošais siltums un drošība deva viņam spēku iet uz priekšu.

Ērika galva sniedzās tikai līdz Tora jostai. Viņš bija ražens vīrs, un Ērikam vajadzēja spert divus soļus ikreiz, kad Tors spēra vienu.

Viņi gāja garām Valhallai, un no milzīgās zāles, kuru pastāvīgi apgaismoja lielas lāpas pie pīlāriem un ugunskurs tās vidū, skanēja nevaldāmi bļāvieni un dziesmas no varenām dzīrēm. Tur iekšā sēdēja daudzi tūkstoši vīru, un izskatījās, ka viņi ir zāli kārtīgi piecūkojuši. Ar grūtībām viņi spēja savaldīt savas kustības, un tas, ko viņi sauca un kliedza, izklausījās pilnīgi nesaprotams.

-    Ieklausies labi, Tors sacīja. Un tomēr es domāju, ka lielais vairums āsu un āsiešu ari ir tur iekšā. Klausoties vien, liekas, ka tas ir trakāk nekā ragnarjoks! Tors nomākts purināja galvu, un viņi turpināja ceļu tumsā. Pagāja krietns brīdis, iekams kņada no Valhallas bija pietiekami klusa, lai viņi atkal varētu runāt.

-   Vai redzi tās ugunis? Tors vaicāja un apstājās.

Ēriks skaidri varēja saskatīt ugunis.

-   Tās ir manas mājas, par Bilskirniru tās sauc. Uz turieni mēs dodamies. Tur ir pieci simti četrdesmit istabu, un tā ir lielākā māja visā Asgardā, patiesībā tā ir lielāka par ValhaJlu, tikai tās vidū nav tik lielas zāles. Māja izskatās smalka un iespaidīga, vai ne?

-Jā, Ēriks, pienākuma spiests, atbildēja, jo viņš arī agrāk nebija spējis saskatīt kaut ko interesantu ēkās.

-      Bet patiesībā man nemaz netīkas tur dzīvot, Tors turpināja. Ko es iesākšu ar visām tām istabām? Lielais vairums tik un tā stāv pilnīgi tukšas. Mēs tie esam tikai es un Siva, mana sieva, Trūda, Modi mans otrs jaunākais dēls, un tad Tjalvi, kuru tu esi sastapis.

-    Arī Tjalvi māsa Reskva reiz dzīvoja pie mums, bet viņa ir samīlējusies Fjelnirā tas ir Freira un Gerdas dēls un tagad viņa dzīvo pie tiem, Alfheimā.

-    Tjalvi, protams, arī ir samīlējies vienā otrā, bet viņš to negrib izrādīt. Bet nepaies ilgs laiks, kad arī viņš aizies, un tad paliks tikai Modi un Trūda. Interesanti gan, bet Trūda nekad nerunā par zēniem, lai gan viņa pamazām ir izaugusi līdz tādam vecumam. Arī viņa ir dzīvojusi pati par sevi.

-    Starp citu, kur tad Trūda palika? pēc iespējas dabiskā balsī ievaicājās Ēriks. Viņa gāja man pa priekšu un pēkšņi pazuda. Ēriks brīnījās, kā viņš bija varējis meiteni pilnīgi aizmirst.

-    Gan jau viņa ir mājās un noteikti sēž virtuvē.

Ēriks pie sevis pasmaidīja, un nogurums nedaudz pazuda. Viņš priecājās, ka atkal redzēs Trūdu, un zināja, ka tas notiks tad, kad viņam būs jāpārguļ pie Tora Bilskirnirā.

Labu laiku viņi gāja, nekā nerunādami, un Ēriks domāja par Tora teikto. Tatad ari Tjalvi dzīvoja Bilskirnirā. Tas neizklausījās patīkami. Varbūt tas bija Tjalvi, kas bija viņiem sekojis mežā? Jā, saprotams, ka viņš. Bet kāpēc Tjalvi viņu tā izspiegoja?

Nu, bet interesanti būs satikt Tora dēlu Modi. Tam noteikti bija jābūt spēcīgam puisim tāpat kā tēvam. Tors bija teicis, ka tas esot otrs jaunākais dēls. Bet kur tad bija viņa pirmais jaunākais?

-   Viņš ir Jotunheimā, uz Ērika domām Tors drūmi atbildēja.

-   Viņu es dabūju no vienas milžu sievas, kurā reiz biju iemīlējies. Viņu sauc Jarnsaksa, un patiesībā viņa ir kā no dzelzs. Viņa ir neiedomājami stipra, un arī Magni tāds ir. Viņš reiz izglāba man dzīvību, kaut ari pats bija tikai trīs dienas vecs. Bet tas ir garāks stāsts, ar to es tevi tagad negribu nogurdināt.

-Jā, bet kāpēc viņš nedzīvo šeit?

-    Tāpēc, ka Odins nevarēja viņu ciest. Man liekas, ka tam bija bail no viņa milzīgā stipruma. Bet par to mēs nerunāsim. Arī Sivai tu nepiemini Jarnsaksu, jo tad viņa saniknosies.

Ēriks klusēja, un viņi turpināja ceļu uz Bilskirniru. Nu vairs nebija necik tālu, ko iet.

Pašā mājas priekšā, kas gandrīz vai līdzinājās milzīgam cietoksnim ar palisādēm un augstiem torņiem, Tors apstājās.

-   Pirms mēs ejam iekšā, kamēr neviens mūs nedzird, es tev ko gribu teikt, viņš sacīja. Tu man esi vajadzīgs, Ērik cilvēka dēls! Satvēris Ēriku aiz abiem pleciem, Tors mazliet viņu sapurināja, lai piešķirtu saviem vārdiem lielāku svaru.

-   Tici maniem vārdiem! Ja tu nepaļausies uz mums un neticēsi mums, tad mēs būsim pagalam. Vai tu to saproti?

Odins noteikti spēj to izteikt labākiem vārdiem, kad ir skaidrā, bet es neprotu to labāk pateikt. Tev jāpaļaujas uz to, ko es tev saku, un uz to, ko tev šeit augšā par mums stāstīs!

Ēriks pavērās raženajā virā. Viņš izskatījās tik stiprs, izstaroja spēku, drošini un nevaldāmu spēku, bet vienlaikus aiz stingrās ārienes viņš piepeši likās esam jūtīgs, maigs un nobijies.

Ēriks pamāja ar galvu.

-           Labi, Tors sacīja. Nerunāsim vairs par to. Nāc, iesim iekšā.

Durvīs stāvēja zēns un viņus sagaidīja. Ieraudzījis viņus nākam, viņš skrēja pretim un saņēma Tora roku.

-           Tas ir Modi, mans dēls, Tors sacīja. Un tas ir Ēriks, cilvēka dēls, viņš sacīja Modi.

Abi zēni pamāja viens otram.

-   Vai Trūda ir atgriezusies? Tors vaicāja.

-Jā, viņa ir virtuvē pie Sivas.

Ēriks pa labu gabalu saoda ēdienu un gāja Toram līdzi iekšā lielajā zālē, kas acīm redzami bija virtuve. Zāles vidū, tieši tāpat kā Valhallā, bija liels pavards. Un meža cūka, kas uzdurta uz liela iesma, lēnām tika grozīta virs oglēm. Dūmi pazuda ārā pa caurumu griestos.

Sieviete, kas grozīja cūku, bija veca un atgādināja Freiju, ko Ēriks agrāk pa dienu bija redzējis. Viņas mati bija gari un dzelteni kā liesmas. Ēriks iesākumā domāja, ka mati spīd no uguns atblāzmas, bet, kad sieviete pienāca pie viņiem, mati tāpat mirdzēja kā tikko spodrināts zelts.

-Tā ir Siva, mana sieva, sacīja Tors un uzsmaidīja viņai.

-          Labasdienas, sacīja Siva un uzlika vienu savu roku Ērikam uz galvas. Es esmu tevi gaidījusi, viņa sacīja, pārāk ilgi gaidījusi. Bet es esmu priecīga, ka nu tu esi atnācis. Siva viņam silti uzsmaidīja. Sēdieties nu pie galda un ieēdiet kaut ko!

Trūda jau sēdēja pie lielā, garā galda, kas stāvēja gar sienu, un grauza kādu cūkas kaulu.

Kad Ēriks ienāca, viņa neko nesacīja, tikai vērīgi Ērikā palūkojās. Trūda sēdēja pustumsā, jo lielo istabu apspīdēja tikai ogles un dažas sienā iespraustas lāpas. Ēriks manīja, ka viņa ir izsalkusi.

Ēriks apsēdās, un Modi nosēdās viņam līdzās. Modi visu laiku neapvaldīti, ziņkārīgi blenza uz viņu.

Tors bija aizgājis, lai nogrieztu kādu gaļas gabalu no meža cūkas. Savu spēka jostu, dzelzs cimdus un veseri viņš bija nolicis uz galda.

Ēriks satvēra Mjelniru, lai paraudzītu, cik tas ir smags. Viņš tikko spēja to pacelt. Tad Ēriks sajuta spēku Tora mantās. Viņu apstaroja gandriz tāds kā maģisks magnētiskā lauka spēks.

Tors atgriezās ar lielu, resnu gaļas gabalu abiem zēniem. Tās ir labas mantas, viņš sacīja, ieraudzījis, kā Ēriks pētoši aplūko viņa piederumus. Bet labākais, kas man tagad ir, tā ir Siva. -Tors skaļi iesmējās, piegāja klāt un apskāva viņu. Tad viņš piegāja pie liela kubla un sāka kaut ko smelt kausā.

Ēriks ar acīm sekoja Toram. Tad viņš virzīja skatu uz Sivu, kas joprojām ar saviem zeltainajiem matiem, sviedrus liedama, stāvēja pie uguns un grozīja iesmu.

Istabā strāvoja silts miers, un Ēriks jutās šeit drošs. Bija gandrīz tāpat, kā būt kopā ar veciem draugiem, tāda viņam bija sajūta. Viņš nokoda gabaliņu no gaļas, un tā garšoja brīnišķīgi, bija mazliet piedegusi un nokūpējusi, bet mīksta un sulīga.

-               Vai Sivas mati ir krāsoti? viņš vaicāja, lai pārtrauktu klusumu. Tie tik ļoti spīd.

Trūda acumirklī sāka sprauslāt no smiekliem. Nu viņas acis atkal mirdzēja tāpat, kā tās bija mirdzējušas mežā. Bet Trūda smējās tik stipri, ka viņu sāka raut žagas un viņa nespēja atbildēt.

Arī Modi smējās, bet vairāk apvaldīti.

Siva un Tors skatījās uz viņiem un, ja būtu bijusi lielāka gaisma, skaidri varētu redzēt, kā Ērika seju pārklāj nosarkums.

-   Nē, nē, atbildēja Modi. Sivas mati ir no zelta.

-          Vai tā ir parūka? Ēriks vaicāja. Kā gan citādi viņai varēja būt zelta mati?

Bet nu Trūda smējās tā, ka Ēriks domāja: viņa aizrīsies ar ēdienu.

-            Vai lai izstāstu šo stāstu? Modi uzsauca Toram, lai pārkliegtu Trūdu.

-          Nē, šovakar ne, Tors atbildēja, kādu citu reizi. Tagad ir pārāk vēls.

Zālē iestājās klusums. Trūdai izdevās apturēt žagas, un Modi sāka ēst.

Ari Ēriks nograuza savu gabalu. Viņš bija krietni izsalcis. Viņš bija apmulsis, jo juta, ka ir pateicis muļķību, tāpēc nekā nesacīja. Labu laiku zālē valdīja klusums.

Vienā pusē Ēriks manīja vieglu caurvēju, it kā kaut kur no vaļējām durvīm vai loga pūstu vējš. Viņš pacēla skatu un ieskatījās tieši sejā Tjalvi, kas bez skaņas bija ienācis un apsēdies viņam līdzās.

11. nodaļa

Tonakt Ēriks gulēja labi. Viņš bija iekritis miegā pie galda pēc tam, kad bija saēdies tik daudz, ka nespēja atcerēties, kad agrāk būtu tā kādreiz ēdis.

Tors bija ienesis Ēriku istabā, noguldījis viņu lielā, platā salmu gultā un apsedzis-ar siltu ādas segu. Ēriks to visu knapi atcerējās, kad no rīta atmodās un pa lielo, vaļējo logu redzēja iespīdam gaismu.

Mājā valdīja pilnīgs klusums, un Ēriks to izbaudīja. Viņš ielīda dziļāk gultas salmos un pūlējās atcerēties, ko bija piedzīvojis iepriekšējā dienā. Pamazām apdomājies, viņš spēja visu itin skaidri atcerēties: zibeņus, pērkona negaisu un Toru, kas viņu paņēma, braucienu āžu pajūgā, Heimdalu, milžus un mūri ap Asgardu, Valhallu ar einherijiem, kas cīnījās, Odinu, Freiju un Tīru. Trūda! Ērika pakrūte iekņudējās. Bija tik patīkami satikt viņu un aizraujoši iet kopā ar viņu mežā uz viņas slepeno vietu, pie āboliem un āmuliem. Un tad vakars ar Tora un zeltmati Sivu virtuvē, uguns un meža cūka uz iesma, Modi un Tjalvi!

Ēriks atcerējās, ka Tialvi vakarā bija nozudis tikpat klusu, kā bija ienācis. Un, kamēr Tjalvi bija virtuvē, viņš bija sēdējis

kluss un ļauni un stingi blenzis uz viņu, to Ēriks juta. Kaut kas nebija labi ar Tjalvi, bet tas taču nevarēja būt tāpēc, ka Ēriks izsmēja viņu futbola cīņā! Ēriks to nesaprata.

Pie durvīm klauvēja, un ienāca Tors. Klusu aizvēris durvis, viņš pienāca pie gultas. Rokās viņam bija neliels kūpošs trauks un liels dzeramais kauss.

-Jauna vīra miegs ir smags pēc lielas un garas dienas, viņš sacīja. Vai labi gulēji?

Paslējies uz elkoņiem, Ēriks palocīja galvu.

-           Te būs silts piens ar medu, Tors sacīja. Dzer, tas ir garšīgs! Tors pasniedza kausu, un Ēriks nogaršoja dzērienu.

-Jā, garšo labi, Ēriks atteica un izdzēra kausu tukšu.

-           Tagad, kad mājā ir miers un tu esi izgulējies un ar svaigu galvu, es tev varu kaut ko pastāstīt, Tors smagi atsēdās gultas kājgalī.

-Vakar tu dzirdēji daudz tāda, ko tu nesaprati. Kaut viss šeit pie mums ir ikdienišķs, tev šī pasaule liekas liela un sveša.

Ēriks palocīja galvu.

-   Tad paklausies! Tors sacīja un nokrekstējās.

Ēriks iekārtojas ērtāk gultā, un Tors iesāka:

-Tas gandrīz vienmēr bija Lokijs, kas visu iesāka. Es nolādu to dienu, kad viņš šeit ieradās, un visas dienas pēc tam, līdz mēs viņu notvērām un tikām no viņa vaļā.

Nu, bet reiz Odins, Lokijs un kāds cits āss, kuru sauc par IIeniru, bija devušies garā ceļojumā uz Jotunheimu. Viņi gāja pāri augstiem fjelliem un pa lieliem tukšiem apvidiem, un pamazām viņiem sāka pietrūkt ēdamā. Bet, nonākuši ielejā, viņi ieraudzīja vēršu baru, kas tur miermīlīgi ganījās. Lokijs . tūdaļ vienu notvēra, nokāva un sāka to vārīt uz uguns.

Viņi bija ļoti izsalkuši, tāpēc viņi pārāk steidzīgi bija lopu izvārījuši, un tā darīt nedrīkst. Govs ir jāvāra tik ilgi, līdz gaļa kļūst mīksta. Ik reizi, kad viņi izņēma to no katla, gaļa vēl nebija gatava. To viņi nespēja saprast, un viņiem jau tecēja siekalas.

Neviens no viņiem negribēja ierādīt pārējiem, ka neprot gatavot ēdienu, tāpēc viņi sprieda, ka te būšot darīšana ar kādu

burvestību. Tā nekad nevar teikt, jo tad it kā piesauc ļaunos spēkus, un, protams, tā arī notika. Piepeši no koka virs viņiem atskanēja balss, kas teica:

"Var jau gan būt, ka tā ir mana vaina, ka gaļa negrib kļūt mīksta!"

Viņi visi pavērās augšā uz koku un ieraudzīja zarā sēžam lielu ērgli.

"Ja jūs iedosiet man gabalu gaļas, nepaies ilgs laiks, līdz tā būs mīksta."

Neapdomādamies trīs izsalkušie āsi tūdaļ piekrita šādam priekšlikumam.

Nu ērglis nolaidās no koka zemē, nosēdās pie pašas uguns un spēcīgi savicināja spārnus. Nepagāja necik ilgs laiks, kad gaļa mainīja krāsu, un pēc īsa brītiņa ērglis pabakstīja gaļu ar savu garo knābi, lai pārbaudītu, vai tā ir mīksta. Tā bija mīksta, un ērglis tūdaļ nokoda abas vērša ciskas, divus plecu gabalus un gatavojās lidot prom.

To ieraudzījis, Lokijs saniknojās. Viņam likās, ka ērglis paņem pārlieku daudz, un no izsalkuša tak nemaz nedrīkst zagt, iestarpināja Tors un turpināja: Lokijs pakampa lielu milnu, kas turpat netālu gulēja, un sita ar to ērglim. Skaļi iekliedzies no sāpēm, tas tūlīt pacēlās gaisā. Bet milna palika ērgļa spalvās, un Lokijs nespēja atraut roku no tās. Viņš bija piesaistīts pie tās ar burvestību, jo ērglis patiesībā bija pārģērbies milzis, vārdā Tjaci.

Lokiju pacēla augstu gaisā, pāri kokiem, un vēl augstāk gaisā pār koku galotnēm ap viņiem. Lokija roka jau gandrīz tika izrauta no locītavām, un tas darīja sāpes. Viņš kliedza visā galvā un lūdzās, lai atstāj viņu dzīvu. Bet ērglis smējās un atbildēja, ka viņš tikai tad laidīšot Lokiju zemē, ja tas apsolīšot viņam vienu lietu: ja viņš dabūšot Idunu ar viņas āboliem ārā no Asgardas.

Iduna toreiz bija viena no skaistākām āsietēm Asgardā. Viņa bija precējusies ar garbārdaino Brāgi, kas ir viens no Odina dēliem. Brāgi ir dzejas mākslas vai skaldu mākslas dievs, un Iduna jaunības dieviete. Proti, viņai bija šķirstiņš ar dažiem āboliem, kuriem piemita neticami spēcīga rūnu burvestība. Kad mēs sajutāmies mazliet veci, mēs tikai ieēdām viņas ābolus un atkal kļuvām jauni un veseli. Tikai paļaudamies uz viņas āboliem, mēs āsi un āsietes varējām dzīvot šeit, Asgardā, vienu gadsimteni pēc otra, nenovecojot.

Bet Lokijs apsolīja izvilināt Idunu no Asgardas, kaut arī visu to zināja. Ērglis skaļi iesmējās un tūdaļ nolaida Lokiju zemē, un Lokijs devās atpakaļ pie Odina un Hēnira. Tur viņš, saprotams, nekā nesacīja, ko bija apsolījis ērglim. Apēduši atlikušo gaļu, viņi pēc tam devās mājup. Nu viņi vairs ilgāk neiedrošinājās uzturēties milžu zemē.

Kādu dienu pēc tam, kad viņi bija atgriezušies mājās, Lokijs runāja ar Idunu. Viņš pastāstīja tai, ka ir atradis ābeli ar dažiem brīnumainiem āboliem, kas garšo tikpat labi kā Idunas āboli. Ābele augot mežā pie mazā uzkalna, un Lokijs vaicāja, vai Idunai nebūtu vēlēšanās doties turp un tos nogaršot. Vēl viņa varētu paņemt līdzi šķirstiņu ar saviem āboliem un salīdzināt, vai tiem ir kāda atšķirība.

Iduna, kas allaž bija laipna pret citiem, bet diemžēl arī pārlieku lētticīga, saprotams, teica jā. Un kādu dienu viņa ar Lokiju devās uz mežu. Te atlaidās Tjaci savā ērgļa izskatā. Sagrābis Idunu un viņas dārgo šķirstiņu, tas aizlaidās ar viņu uz savu sētu, Trimheimu, kas atrodas tālu prom Jotunheimas fjellos.

Iesākumā mēs nepamanījām, ka viņas nav. Brāgi staigāja un dziedāja skumīgas un ilgu pilnas dziesmas, bet par tām mēs neko daudz nelikāmies zinis. Viņš jau vienmēr dziedāja daudz ko nepiemērotu. Bet pamazām mēs attapām, ka kaut kas nav kārtībā, un nepagāja daudz gadu no dzīves, kādu mēs toreiz vadījām, iekams mēs sākām justies veci un novārguši.

Vajadzēja kaut ko darīt. Mēs noturējām vienu sanāksmi pēc otras pie Urda avota zem Igdrasila, bet nekā nevarējām izdomāt. Mēs daudz runājām par to, kur mēs Idunu pēdējoreiz redzējām, un izmeklējāmies viņu visur. Pēdējā reize, kad kāds bija Idunu redzējis, bija, kad tā kādu dienu bija gājusi uz mežu ar Lokiju.

Lokijs, kā vienmēr, aizstāvējās ar nekrietniem meliem, apgalvodams, ka viņi esot tikai nedaudz pastaigājušies. Bet beidzot mēs viņu spiedām tik ilgi, līdz viņš apsolīja doties meklēt viņu Jotunheimā, ja vien varēšot aizņemties Freijas vanaga spalvu tērpu.

To viņš, saprotams, dabūja, un viņš aizlaidās prom.

Pēc ilgas meklēšanas viņš nonāca Trimheimā. Par laimi, Tjaci bija devies jūrā zvejot, un Iduna bija mājās viena. Ieraudzījusi Lokiju, viņa kļuva vairāk nekā priecīga. Un, lai dabūtu viņu mājās pēc iespējas ātrāk, Lokijs pārvērta Idunu un viņas dzīvības ābolus par mazu riekstiņu, ko varēja saturēt savos nagos. Tad viņš laidās prom, cik ātri vien jaudāja.

Bet ap to laiku Tjaci bija ceļā uz mājām. Ieraugot vanagu un riekstiņu, ko tas turēja nagos, viņam uzreiz radās aizdomas. Parasti jau vanagi riekstus neēd, un arī vanags nelikās normāla izskata. Tas varētu būt pārģērbies āss, kas nočiepis viņa vērtīgo dārgumu. Tāpēc Tjaci tagad aši pārvērtās par ērgli un lidoja Lokijam pakaļ.

Bet to ar savām asajām acīm bija saredzējuši Hugins un Munins. Viņi bija laidušies Lokijam pakaļ, lai redzētu, ko viņš darīs, un tūdaļ bija to pastāstījuši Odinam. Zibensātrumā mēs izgudrojām plānu. Mes sadabūjām daudz ēveļskaidu, pilnu ar sveķiem, ko sagatavojām un paslēpām aiz Asgardas mūra. Un, kad Lokijs bija pārlidojis pāri mūrim, mēs pielaidām ēveļskaidām uguni. Tās uzliesmoja mežonīgā sārtā, un Tjaci, kas kā ērglis bija liels un smags kustībās, nespēja pietiekami ātri apturēt lidojumu. Stipri apdedzinājies, viņš nokrita zemē. Tad viņu notvert bija vienkārši, un viņš dabūja belzienu ar Mjelniru, un ar viņu bija cauri. Tai vakarā Odina vilki bija paēduši, Tors smējās.

Tad Tors atkal bija kluss, sēdēja sakņupis gultas kājgalī un tukšu, izdzisušu skatu vērās gaisā. Tā viņš sēdēja labu laiku, bet tad, atkal pagriezies pret Ēriku, nogurušu balsi teica: Nu viņa ir atkal prom, un viņa ir prom jau ilgi. Iduna ir pazudusi bez pēdām, un mēs nekā nesaprotam. Lokiju mēs esam sodījuši par ļaunumu, ko viņš mums nodarīja. Tagad viņš stāv piesiets un paslēpts Jotunheimas klints alā, un viņš nekādu sliktumu nevar mums nodarīt. Tātad viņš nav aizvedis prom Idunu. Bet kurš tad? Par to mēs esam daudz runājuši, un Odins arī ir bijis pēc padoma pie Mīmira. Viņš saka, ka šeit, Asgardā, esot jābūt vienam, kas slepeni ir uz vienu roku ar milžiem. Bet kurš to viņš nezinot, un mēs nespējam to atrast.

Es esmu braukājis apkārt, esmu pabijis rietumos un austrumos, izbraukājis Jotunheimu krustu šķērsu, bet Iduna ir un paliek pazudusi bez pēdām. Un tā visa ir mūsu vaina. Kamēr viņa bija šeit, mēs aizmirsām viņu pieskatīt. Tas ir skumjš stāsts.

Sākumā dzīve šeit augšā bija jautra un bez bēdu. Odins dabūja no Sutunga skaldu medaļu. Es un Tīrs dabūjām brūvējamo kublu no Himira, un mēs dzērām kā prātu zaudējuši. Mums bija jautri tā mums likās, mēs devāmies uz Jotunheimu un dauzījām milžus, taisījām šeit cīņu spēles, muļķojāmies un jokojāmies ar āsietēm un baudījām dzīvi. Bet palēnām mūs pārņēma nopietnība. Pamazām mūsu mīti grima aizmirstībā, un mūsu pasaule kļuva par vēsturi, kurai neviens neticēja. Odins jutās lieks un nevienam nevajadzīgs. Neviens neņēma ne viņu, ne mūs pārējos nopietni, un tāpēc viņam atlika dzīvot tikai no mītiem. Skumjas viņš slīcināja Sutunga medalū, un mēs pārējie piebiedrojāmies, un vienā jaukā dienā Iduna bija prom.

Sekas tu pats redzēji. Pagrimums un posts, un milži stāv gatavībā pie Asgardas mūriem, lai tiktu iekšā un sadauzītu pēdējās atliekas no Ziemeļu varenuma.

Bet es negribu tagad nomirt! sacīja Tors. Vēl ir par agru. Neviens no mums negrib mirt, un tev, Ērik, mums jāpalīdz! Tāpēc tu esi šeit. Tev jādodas uz Jotunheimu, jāatrod Iduna un jāatved viņa atpakaļ uz šejieni!

Tors bija piecēlies kājās. Viņš bija saspiedis Mjelniru tik stipri, ka pirkstu kauliņi kļuva balti, un bezspēcībā viņš ieblieza ar to pa grīdu. Es esmu kļuvis par vecu, viņš sauca. Es nespēju! Ikviens milzis var mani pieveikt, ja vien grib. Bet viņi neuzdrīkstas. Viņi nezina, cik vāji mēs patiesībā esam. Arī viņi dzīvo vairs tikai vēsturē, bet ilgi tā nebūs. Drīz viņi atklās patiesību!

Tors bija izmisis, un Ēriks to redzēja. Ja vien viņš spēs, viņš palīdzēs. Nekas cits nebija darāms. Tāda bija patiesība, un tā nedeva iespēju izvairīties. Es došos, viņš sacīja aizsmakušā balsī.

-            Par ko jūs runājat? piepeši atskanēja pazīstama balss. Trūda pavisam nemanāmi bija iezagusies iekšā, varbūt viņu atsauca Tora vesera troksnis un blīkšķis. Nu viņa stāvēja līdzās savam tēvam un turēja viņa roku.

Tors stāvēja salīcis, noguris un smagnējs un izstaroja kaut ko vidēju starp gurdenu nomāktību un izmisušām cerībām. Ērikam gandrīz vai asaras saskrēja acīs, tos abus uzlūkojot.

-   Es darīšu, kas manos spēkos, viņš sacīja.

Tors pavērās viņā. Pār viņa vaigu noritēja asara vai varbūt Ēriks kaut ko tādu tikai iztēlojās? Trūda laimīga smaidīja. Viņa iemetās pie Ērika gultā, saņēma viņa galvu un cieši un sirsnīgi noskūpstīja viņu. Tad iesmējusies Trūda izskrēja no istabas.

Palika lduss. Ēriks un Tors paskatījās viens uz otru. Tors bija pirmais, kas novērsa acis. Viņš dziļi nopūtās, iekams atkal pacēla skatu.

-    Celies nu augšā, Ērik, un paveries apkārt, viņš teica.

-    Tu vari staigāt apkārt pa Bilskirniru, cik tev patīkas, bet uzmanies, ka nenomaldies. Tu vari iet arī virtuvē pie Sivas. Viņa patlaban taisa vakariņas.

-   Vakariņas? izsaucās Ēriks. Vai tad tagad nav rīts?

-          Ir, atteica Tors un uzsmaidīja viņam, bet, kā jau tu zini, lai izvārītu vērsi, ir vajadzīgs ilgs laiks.

Tors aizgāja.

Ēriks atlaidās gultā un aizvēra acis. Kas par rītu!

12. nodaļa

Pēc maza brītiņa viņš piecēlās no gultas. Ēriks nebija īpaši izsalcis un par visu vairāk vēlējās ilgu, siltu vannu un tīras drēbes.

Ēriks nopurināja salmus no krekla un biksēm un izgāja no guļamistabas. Tieši tobrīd, kad viņš vēra durvis, zēns ieraudzīja ēnu, kas žigli pazuda tumšajā ejā.

Vai kāds bija stāvējis, izspiegojis un noklausījies visu, ko iekšā runāja? Kas tas varētu būt? Ēriks aizlika roku aiz auss. Nekas nebija dzirdams, tas viņam tikai būs tā izlicies.

Ēriks jau gribēja iet prom, kad ieraudzīja pie durvīm guļam drēbju nastiņu. Ēriks aplūkoja to pie gaismas. Tajā bija pāris bikšu, krekls un kurpju pāris, viss taisīts no plānas, gaiši brūnas ādas. Apģērbs likās mīksts un viegls, tāds kā tas, kas Trūdai mugurā.

Ēriks paturēja to sev priekšā. Likās, ka apģērbs viņam der varbūt tas bija domāts viņam, ja jau atradās pie durvīm. Varbūt to bija atnesusi ēna?

Ēriks atvieglots nopūtās.Tad novilka savas drēbes un uzvilka ādas drēbes. Tās derēja kā uzlietas. Ēriks paskatījās uz sevi. Viņam likās, ka viņa izskats ir tāds savāds, bet šīs drēbes labāk iederējās šai apkārtnē nekā viņa paša apģērbs, un bija neparasti patīkami tās nēsāt, arī plānās ādas kurpes. Tās likās gandrīz vai kā zeķes, bet tās vajadzēja sašņorēt augšpusē, nedaudz virs potītēm, un kurpes deva pēdām labu atbalstu.

Ēriks nolika savas drēbes sainītī pie gultas un gāja izpētīt milzīgo pili. Pieci simti četrdesmit istabas tas nebija maz!

Viņš gāja cauri tumšām ejām, garām izlocītiem stūriem, šaurām pasāžām un visādu formu un lielumu istabām, augšā un lejā pa kāpnēm un pakāpieniem uz citiem stāviem. Viss izlikās kā bez plāna un mulsinošs. Lielākā daļa istabu bija tukšas un atradās prom pustumsā. Bet daudzās vietās uz sienām bija ērmotas zīmes, droši vien rūnu raksti, domāja Ēriks. Tur bija ari istabas, kur uz sienām bija uzzīmētas lielas gleznas, kas attēloja vikingus kaujā, vikingu kuģus, mietu žogus, cietokšņus un ainas no tautas tolaiku ikdienas dzīves.

Dažās vietās sienas bija taisītas no koka, tas ir, no koku stumbriem, kas bija sakrauti cits uz cita, citās vietās sienas bija aizdrīvētas ar māliem un gludas, tur bija arī lielākā daļa gleznu.

Dažās istabās gaisma plūda iekšā pa maziem lodziņiem sienās vai no caurumiem griestos, kā likums, virs pavarda. Bet nevienā istabā nekūrās uguns, bija' tikai vecas noputējušas ogles. Citas istabas bija pilnīgi tumšas.

"Ir savādi te staigāt," nodomāja Ēriks un piesardzīgi lavījās uz priekšu. Visapkārt likās tukšs un izmiris. Diez kam ir derīga tik milzīga māja? Vai visās šais istabās kāds patiešām bija dzīvojis, un kur tie bija tagad?

Ēriks ilgi staigāja krēslainajā apgaismojumā no vienas istabas otrā, gāja prom pa ejām, augšup un lejup pa kāpnēm un pakāpieniem. Iesākumā viņš bija pārliecināts, ka atradis ceļu atpakaļ. Viņš viegli varēja atcerēties, kuru ceļu bija gājis, bet, kad mēģināja atrast ceļu atpakaļ, viņam vajadzēja atzīties, ka ir gan apmaldījies. Viņš neko daudz nespēja atcerēties un sāka just vieglas bailes. Ēriks pamēģināja vēlreiz, kārtīgi apdomājās, iekala apziņā tās istabas, kurām bija gājis garām, viņam likās, ka iet jau līdz bezgalībai. Bet viņš bija apmaldījies. Viņš nekur nevarēja atrast nevienu izeju.

Tagad arī nebija gandrīz nekādas gaismas, lai viņš kārtīgi redzētu. Visu laiku Ēriks klupa pār augstiem durvju sliekšņiem. Kakls Ērikam izžuva aizvien vairāk, staigājot pa tukšo, putekļaino māju, kur grīda bieži vien bija cieti noblietēts klons.

Viņš iedomājās saukt palīgā, bet tomēr neuzdrošinājās. Ja Tors gribēja, lai viņš palīdz, tad izskatīsies nedaudz neveikli, ja viņš nespēs ne reizes pats apstaigāt Tora māju Asgardas vidū.

Ēriks iegāja vēl vienā istabā. Gaisma no liela, apaļa, nokvēpuša atvēruma griestos apspīdēja istabas vidu. Te Ēriks, sakrustojis rokas, apsēdās kā buda vai guru templī. Tā te izskatījās, un valdīja nāves klusums kā zem baznīcas velves.

Ēriks vēl nebija tik pārbiedēts, lai nespētu apdomāties. Nebija citas izejas, kā vien tikt ārā no sistēmas, lai iegaumētu tās istabas, kurām viņš gāja cauri. Tādā veidā viņš raudzītos, lai vienmēr nonāktu jaunā istabā, un visbeidzot atrastu izeju vai virtuvi, vai guļamistabu, vai tikai istabu, kur būtu kāds, kam varētu paprasīt ceļu. Viņš bija ienācis gandrīz vai labirintā.

Ēriks pavērās apkārt. Viņš gribēja sākt ar istabu, kurā atradās, bet kā lai to iezīmē? Protams, ka apaļajā gaismas aplī, kur viņš sēdēja! To viņš varētu saredzēt.

Ēriks piecēlās un grīdas putekļos ievilka krustu.

-           Krustu nē! Acumirklī viņam aiz muguras atskanēja dziļa, sēcoša balss.

Ēriks satrūkās un jau taisījās skaļi iekliegties. Kas tas bija? Ēriks pagriezās un stingi skatījās. Tur tumsā stāvēja garš, grīļīgs vīrs ar garu, grumbuļainu kūju rokās.

Ērika kājas no bailēm trīcēja tik stipri, ka tās nespēja viņu nest, un viņš noslīga uz ceļiem.

-           Tev nav jākrīt manā priekšā uz ceļiem, sacīja vīrs dobā balsī. Piecelies un izdzēs krustu.

Ēriks piecēlās un darīja, kā pavēlēts, bailīgi uz vīru skatīdamies. Vīrs nekustējās. Viņš palika stāvam tumsā, un Ēriks varēja redzēt viņa baltos zobus. Vīrs viņam uzsmaidīja.

-            Tev nevajag no manis baidīties, vīrs sacīja. Es tikai gribēju tevi brīdināt. Šeit pie mums krusts ir zīme visam ļaunajam. Tā bija krusta zīme, kas izgaisināja priekšstatus par mums un ieveda mūs aizmirstības tumsā. Tagad tu vari mani tikai nojaust, un tā tas ir. Asgarda ir tikai ēna no pagājušiem laikiem.

Ēriks dziļi ievilka elpu un saņēma dūšu.

-   Kas tu esi? viņš vaicāja.

-           Hēnirs ir mans vārds. Es esmu viens no āsiem, klusais, kā dažs mani sauc.

-            Tas biji tu, kas biji tai braucienā, kad jūs sastapāt milzi Tjaci ērgļa izskatā, viņu, kas lika Lokijam aizvest prom Idunu?

-Jā, virs atbildēja.

-   Vai tu šeit dzīvo?

-Jā, nu es atkal še dzīvoju.

-   Vai tu biji devies ceļojumos, vai kur citur?

Ilēnirs sāka smaidīt.

-Jā, es biju devies ceļojumos. Mani sauc ari par Garpēdu. Hm. Tas bija toreiz, kad mēs, āsi, karojām ar vāniein. Vāni ir rada dieviem tāpat kā mēs, bet vāniem ļoti patīk tumsa, un viņiem tik dzīvot zem zemes Vānheimā, nevis Asgardā, kā mums, āsiem, kas mīlam gaismu.

Kopā mums bija daža laba drosmīga kauja. Veiksme bija te vieniem, te otriem, jo mēs bijām vienādos spēkos, un neviens no mums nevarēja uzvarēt. Mēs cīnījāmies ilgi, pārāk ilgi, un tika iznīcināts daudz kas labs un daiļš. Bet beidzot mēs apsēdāmies un kopīgi aprunājāmies. Abas puses bija nogurušas no kaušanās un gribēja mieru. Mēs allaž bijām kustībā, un āsietes skuma pēc mums. Bet mēs pilnībā nepaļāvāmies viens uz otru. Tāpēc Odins ierosināja, ka mums jāapmainās ķīlniekiem. Ja mums katram būs kādi ķīlnieki, mēs vienmēr varēsim izvairīties no kara.

Vāni izdeva mums savu labāko vīru Njordu, kas bija ļoti bagāts, un viņa dēlu Freiru un meitu Freiju.

Mēs, āsi, izdevām mūsu gudrāko Mīmiru, kaut arī viņš patiesībā ir milzis, un mani Hēniru. Mēs ļāvām noticēt, ka es derēšu par virsaiti pie viņiem Vānheimā.

-    Bet, kad es ierados Vānheimā un tiku par virsaiti, es ātri vien pārliecinājos, ka bez Mīmira palīdzības es galā netikšu. Mlmirs deva man labus padomus un bieži man stāstīja, ko lai saku tingā. Beidzot es biju tā pieradis izmantot Mīmiru, ka pavisam aizmirsu domāt pats.

Un, kad notika sanāksme, kurā Mīmira nebija klāt un kurā man gluži vienam bija jāpieņem lēmums, es to nespēju. "To lai nosaka citi" tādās situācijās es mēdzu teikt. Vāniem pēc tam radās aizdomas, un viņi juta, ka viņus vazā aiz deguna. Viņi dabūja zināt, ka Mīmirs ir milzis, un viņi nocirta tam galvu un aizsūtīja viņa galvu atpakaļ uz Asgardu. Arī mani viņi gribēja

sodīt, bet es paguvu tikt sveikā cauri. Tagad es dzīvoju še, slēpts visu acīm, un tamdēļ mani sauc par kluso.

"Bēglis savā zemē," Ēriks nodomāja. "Tas laikam nav patīkami."

Hēnirs palika klusu stāvam tumsā.

-           Kā tad izgāja trim vāniem šeit Asgardā? Ēriks ziņkārīgs vaicāja.

-           Labi izgāja, un, kad viņi kādu laiku bija padzīvojuši, viņiem vairs nebija vēlēšanās atgriezties savā zemē. Pamazām viņi kļuva par āsiem, kā mēs pārējie, un katram no tiem ir sava vara.

Njords kļuva kungs pār vēju gaitu, un tāpēc viņš spēj savaldīt gan uguni, gan jūru. Bet viņš var arī likt pasaulei sacelties vētrā, sakult jūru putās un sprikstis liesmās.

-             Kaut kas pretējs milžu pasaules Hresvelgam pie Debesmalas? Ēriks jautāja.

-Jā, tieši tā, citādi milži pārlieku viegli varētu mūs pievarēt.

Freirs kļuva par lietus un saules gaismas kungu. Ja vēlas, viņš var dot labu rudeni zemniekiem vai uzsūtīt sausumu un neražu. Arī mieru viņš spēj dot, un viņš allaž ir labs pret vājākiem.

Freiju tu varbūt pazīsti. Viņa reiz bija ļoti skaista, daudz skaistāka, nekā ir tagad, un tik daiļa, ka viņa kļuva par Odina mīļāko. Viņa ir mīlestības un auglības dieviete.

-   Tev daudz kas vēl jāmācās, Hēnirs pēc brīža teica.

Ēriks pamāja ar galvu.

Tad atkal iestājās klusums. Ēriks nekā nesacīja, tikai skatījās uz savādo vīru tumsā.

Bet piepeši Hēnirs sāka pie sevis nevaldāmi smieties. Tu dzirdēsi daudzus stāstus, viņš mazliet vēlāk sacīja. Piemēram, vai tu esi dzirdējis, kā Njords dabūja sev sievu?

Ēriks papurināja galvu un nezināja, vai viņš uzdrošināsies sacīt, ka viņš arī nespēj to noklausīties. Patiesībā viņš vislabprātāk gribēja tikt ārā no šīs istabas, vislabāk jau ārā no mājas.

Bet Hēnirs acīmredzot neuztvēra Ērika nepacietības signālus, jo no tumsas viņš tūlīt iesāka stāstīt:

-    Kad mēs bijām apdedzinājuši Tjaci un viņu nogalējuši, tu

zini, to milzi, kas nozaga Idunu, tad viņa meita ļoti sadusmojās. Viņu sauc Skādi, un viņa paņēma bruņu cepuri, uzvilka bruņas un pilnā apbruņojumā devās prom uz Asgardu, la atriebtu savu tēvu.

Mēs viņu negribējām nogalināt, varbūt tāpēc, ka viņa bija tik skaista, un sava tēva vietā, kuru mēs, saprotams, nevarējām atdzīvināt un atdot viņai atpakaļ, par atlīdzību mēs viņai piedāvājām, ka viņa varēs apprecēties ar vienu no mums, āsiem. Un, lai nedaudz uzjautrinātos, mēs sacījām, ja viņa ir mierā ar šādu izlīgumu, viņai ir jāizvēlas savs vīrs pēc mūsu pēdām.

Iekams turpināt, Ilēnirs mazliet pasmējās.

Nu, bet viņa piekrita. Tāpēc mēs visi āsi aizgājām aiz priekškara, uzrotijām bikses un samainījāmies vietām. Tad priekškars tika pacelts, un viņai nāca redzamas mūsu kājas.

Skādi noteikti būtu gribējusi Baldru, kas bija Odina dēls un ļoti skaists, un viņa arī domāja, ka viņu dabūs, norādot uz kāju pāri. Bet tās nebija Baldra kājas. Tās piederēja Njordam.

Par to viņa noteikti priecīga nebija, visādā ziņā viņas seja bija saspringta, bet tur jau nekā nevarēja darīt. Noruna paliek noruna, un tā ir jāpilda. Bet Odins tik un tā baidījās, ka tagad viņa atkal cels traci, un, lai viņu labvēlīgi noskaņotu, viņš zem Tjaci līķa sameklēja abas acis, uzsvieda tās augstu debesīs un pārvērta par zvaigznēm. Un, kad Lokijs viņu sasmīdināja, rādot nekaunīgu rotaļu ar āzi, kas beigās iekoda viņam vārīgā vietā starp kājām, viss bija kārtībā.

Njords bija ļoti priecīgs, dabūjis tik daiļu jaunu meiteni par sievu, bet viņu laulība nebija lainūga. Proti, Skādi labprāt gribēja dzīvot augšā fjellos Trimheimā, kur bija dzīvojis viņas tēvs. Bet Njordam griezās galva, uzturoties augšā kalnos, un viņu arī neiepriecināja vilku kaucieni naktīs. Labprātāk viņš dzīvoja lejā pie jūras pats savā mājā, ko sauca par Noatunu. Bet Skādi nevarēja izturēt tur dzīvot. Viņu neinteresēja jūras skaņas un kaiju klaigas. Tāpēc viņi vienojās, ka pārmaiņus dzīvos gan vienā, gan otrā vietā deviņas dienas no vietas.

Bet, patiesību sakot, tā abiem bija tīrā elle, un tas galu galā beidzās ar to, ka viņi izšķīrās. Tagad Skādi pastāvīgi dzīvo

Trimheimā, Jotunheimā, starp vilkiem un augstiem fjelliein. Un Njords dzīvo pie pašas jūras, kur viņš var klausīties viļņu šalkās, dziedošos gulbjos un kaiju klaigās.

Tāda ir dzīve! nobeidza Hēnirs.

Ēriks bija klausījies vienīgi ar vienu ausi. Viņš nedaudz nogaidīja, lai ko teiktu, bet ne tik ilgi, lai Hēniram būtu laiks atgūties un viņš sāktu stāstīt jaunu atgadījumu.

Ēriks nokrekstējās. Hm. Ēē. Khm. Kā, patiesībā, lai es tieku no šejienes ārā? viņš jautāja.

Ari Hēnirs nokrekstējās, bet pēc tam sacīja: Pa durvīm pa kreisi, ej pa gaiteni, ceturtās durvis pa kreisai rokai, taisni uz priekšu, trešās durvis pa labai rokai, cauri mazai istabai, pie tās pretējās sienas būs durvis, un tad tu būsi ārā!

Ēriks nevilcinājās ne mirkli, kamēr Hēnirs kluss palika stāvam tumsā.

13. nodaļa

Ārpusē saulē stāvēja Trūda, it kā gaidītu viņu. Tev gan vajadzēja ilgu laiku, viņa sacīja. Vai tu satiki Hēniru?

Ēriks pamāja ar galvu.

Tad es saprotu. Nabaga Hēnirs. Viņš ir slēpies Bilskirnirā i ik ilgi, cik ilgi vien es atceros, un viņš vienmēr ir stāvējis mana tēva un citu dievu ēnā. Viņš ir ļoti vientuļš, un viņam vienmēr ir prieks parunāties. Bet vai tev ir vēlēšanās vēl paieties?

Ēriks atkal pamāja ar galvu.

Viņš ievēroja, ka viņa jaunās drēbes ir pilnīgi tādas pašas kā Trūdai. Bet meitenes augums bija citādāks. Saule cepināja no bezmākoņu debesim, un Ēriks novilka blūzi. Bija par siltu.

' Trūda ziņkārīgi skatījās uz Ēriku, un likās, ka viņa apdomājas, liet savu blūzi viņa paturēja mugurā. Ēriks nodomāja, ka Trūda l.iikam ir pieradusi pie siltuma.

Viņi labu gabalu gāja gar Bilskirniru. Trūda ejot dungoja un izskatījās daiļa. Ērikam tas patika, un viņš palūkojās apkārt. Ja viņš nezinātu patiesību, tad nodomātu, ka staigā pa Dzelzs laikmeta muzeju. Viss līdzinājās tam, ko viņš bija redzējis bildēs vēstures grāmatās un dzirdējis stāstām par veciem laikiem. Atšķirība bija tikai tāda, ka šeit bildes kustējās. Šeit bija skaņas, īstas krāsas un smaržas.

Ainava bija atklāta, zaļa un auglīga. To Asgardas daļu, pa kuru viņi tagad gāja ko sauca par Trūdvangu, Ēriks bija redzējis tikai tumsā, tā ka te viss viņam bija jauns. Ainava bija pauguraina, ar pļavām vai arumiem un mežiņiem. Izklaidus visapkārt gulēja lielas, garas ēkas un nocietinātas pilis, un visur redzēja cilvēkus un pusdievus! Lielais vairums viņu steidzās darīt kādu darāmo, pa lielākai daļai tas bija darbs tīrumā vai mežā.

Kāda sieviete nāca, nesdama lielu saišķi vistu pār plecu. Ejot garām, viņa uzsmaidīja Trūdai. -Tā bija Filla, Trūda noteica. Frigas kalpone.

Kāds vīrs pabrauca garām vēršu ratos ar malkas vezumu. Tam pie sāniem bija garš, skaists zobens. Viņš laipni pasveicināja Trūdu un tikpat laipni, bet ļoti ziņkārīgi palūkojās uz Ēriku.

Ēriks tikpat ziņkārīgi blenza uz viņu. Viņam pavisam noteikti likās, ka virs līdzinās Tollundas vīram [2] . bet tas katrā ziņā bija āss, ja jau viņam pie sāniem bija smalkais zelta zobens.

Tas ir Skirnirs, Trūda paskaidroja. Freijas kalps, un zobenu viņš ir dabūjis par to, ka reiz atveda viņa sievu šeit uz Asgardu. Freirs un Gerda citādi dzīvo tieši augšā. Vai neaiziesim apciemot viņus? Tad tu varēsi ari apsveicināties ar Reskvu un Fjelniru.

Ērikam nebija īstas vēlēšanās. Par daudz bija visa kā. Viņam jau bija grūti uzņemt līdz šim gūtos iespaidus.

Viņi turpināja ceļu un nāca garām lielai, smalkai nocietinātai pilij, ko sauc par Folkvagnu, Trūda paskaidroja. Tur uz durvju sliekšņa gulēja un sauļojās divi lieli, spicausaini kaķi, nelikdamies zinis, ka no mājas skan kaucieni un kliedzieni.

-    Tur dzivo Freija, sacīja Trūda un nomākta paraustīja plecus. Viņas vīrs Ods ir aizgājis no viņas, un tad viņa laiku pa laikam zaudē savaldīšanos. Bet viņas kaķi ir mīļi.

Trūda notupās un noglaudīja tos. Kad Freija tos aizjūdz savu ratu priekšā, viņa brauc pilnīgi bez skaņas, Trūda sacīja.

"Kādas blēņas!" Ēriks jau taisījās izsaukties, bet to pašu mirkli atcerējās, kur atrodas.

-    Vai gribi redzēt vēl ko saistošu? Trūda pavaicāja.

-Jā, Ēriks atbildēja, kaut ari viņam vismīļāk būtu gribējies kaut kur apsēsties un palūkoties uz to dzīvi, kas risinājās viņam apkārt, un atslābināties.

-    To mēs varēsim darīt citu reizi, Trūda noteica.

Ēriks uzmeta viņai ašu skatu. Tagad viņš gandrīz vai noteikti bija pārliecināts, ka Trūda prot lasīt viņa domas. No viņas Ēriks neapšaubāmi nekad neko nevarēs noslēpt. Visu, ko viņš domāja, Trūda spēja tā vai citādi nolasīt. Tā nebija patīkama doma. Pa jokam un lai būtu pavisam drošs, viņš izdarīja pārbaudi: "Es ienīstu viņu, es ienīstu viņu, es ienīstu viņu," viņš pie sevis murmināja.

Bet Trūda nereaģēja.

-    Mēs iesim pa šo ceļu! viņa sacīja un uzgāja uz takas. Viņi devās pa ceļu pāri pļavai, kur ganījās daudz vēršu. Daži bija neiedomājami lieli. "Tiem jābūt buļļiem," nodomāja Ēriks, "un mazajiem jābūt govīm." Tur bija arī teļi, kas mundri skraidīja apkārt pa zāli un rotaļājās.

-    Tie ir vērši, sacīja Trūda, pamanījusi, uz kurieni Ēriks skatās. Tie ir gandrīz kā savvaļas, tāpēc neej pie viņiem un visādā ziņā uzmanies no buļļiem. Kad tie iebada, tie var ātri tevi savainot. Pirmatnējie vērši! — Ēriks nomurmināja.

-   Tie pieder Toram, Trūda vienaldzīgi noteica. Viņš tos labāk cieš izvārītus.

Saraucis uzacis, Ēriks nogrozīja galvu. Nu ja, kāpēc gan nē. Ja jau ļaudis šeit var cirst viens otra galvu nost un tik un tā turpināt dzīvot, tad dzīvo arī izmiruši dzīvnieki. Visnedabiskākais šeit, neapšaubāmi, bija visdabiskākā lieta uz pasaules. Bet diez ko visi sacītu, kad viņš kādu dienu pārnāktu mājās, vilkdams aiz ragiem kādu dzīvu pirmatnējo vērsi vai zobenzobu tīģeri, milzu briedi vai varbūt milzu čūsku?

-   Vai tur ir arī…? —Tālāk Ēriks netika, jo Trūda pagriezās pret viņu un uzlika pirkstu uz lūpām. Vai tu nedzirdi kaut ko? Es domāju, kāds nāk!

Ēriks klausījās, bet nekas nebija dzirdams.

Piepeši viņiem priekšā izskrēja stirna un blēdama pazuda krūmājā. Tad varēja dzirdēt, ka lūst zars, un dusmīgu rēkoņu. Tālāk projām uz takas parādījās lācis. Bet tas aizgāja šķērsām pāri takai un, par laimi, nenāca viņu virzienā.

-     Kaitinoši, ka man nav līdzi loka, Trūda murmināja. Bet vajag būt kaut kam, kas zvērus izbiedē. Izklausās pēc jātnieka.

Zirga pakavu klaboņa kļuva spēcīgāka, un pēkšņi Trūda un Ēriks tālu priekšā uz takas ieraudzīja parādāmies zirgu. Viņi varēja redzēt, ka tas ir liels, melns zirgs ar jaunu jātnieku, kas mežonīgi sit tam ar garu pātagu vai vītola zaru. Zirgs aulekšoja uz priekšu un žigli tuvojās.

Ēriks kļuva arvien vairāk un vairāk nomākts, kad viņš saprata, ko redz. Tur auļoja Hovarpnirs, un jātnieks bija Tjalvi. Hovarpnira augums silti kūpēja un bija slapjš no sviedriem. Tā ausis bija pieglaustas galvai. Ap muti tam vīdēja putas, un acis zirgam bija mežonīgas, baiļpilnas.

Tjalvi cieši turēja Hovarpnira krēpes, un izskatījās, ka viņš ar baudu moka dzīvnieku. Viņš skaļi iesmējās, ieraudzījis Trūdu un Ēriku, un lika Hovarpniram apstāties.

Ērikam iedūrās sirdī, redzot tik varmācīgu apiešanos ar zirgu.

-     Vai tev neliekas, ka jāļauj zirgam atpūsties? Trūda iesaucās.

-   Hā! Tjalvi sauca. vēl jau nav necik jāts. Mēs tikai tagad iesākām. Jūs arī laikam, ko? Atkal dosieties pastaigā pa mežu? Hā! Un vēl ar cilvēka dēlu. Vēlu prieku! Tjalvi iesita Hovarpniram kārtīgi ar pātagu pa krustiem. Hovarpnirs izbiedēts sarāvās, un Tjalvi atkal dzina zirgu neprātīgā izjādē.

Trūda nogrozīja galvu. Nabaga zirdziņš! viņa murmināja. Šitā viņu sabeigs.

-Jā, bet vai tu nevarēji viņu apturēt? Ēriks jautāja.

-            Nē, ja es to būtu darījusi, tad viņš mestos Hovarpniram vēl vairāk virsū. Man ir radies iespaids, ka Tjalvi grib izmēģināt visu, ko es nespēju paciest. Viņš laikam ir ļoti sarūgtināts par mani. Tjalvi grib izrādīt savu varu, visu laiku man spītējot. Bet neprātosim vairs par to. Labāk iesim!

Viņi ilgi gāja, nekam nenotiekot. Trūda bija pilnīgi noslēgta un nekā nesacīja, un tagad Ēriks labprāt būtu gribējis, kaut viņam būtu Trūdas īpašība nolasīt domas.

Trūda viņam uzsmaidīja, kad viņš tā nodomāja. Tu esi ļoti jauks, Ērik cilvēka dēl, vai tu to zini?

-            Tā sacīja arī mana māte, Ēriks atbildēja, un Trūda pasmaidīja.

-   Vai spēj ko sadzirdēt? viņa pēc neilga brīža jautāja.

-   Vai tas atkal ir Hovarpnirs?

-   Nē, Trūda atbildēja. Pamēģini ieklausīties!

Ēriks sasprindzināja dzirdi un diezgan vāji izdzirda dažas zvanoši klaudzošas skaņas. Vai tās? viņš jautāja.

-           Tieši tās arī ir, Trūda atbildēja. Nāc! viņa sacīja un turpināja iet skaņu virzienā.

Tās viņus aizveda pie liela pakalna, kas atradās pie skaista auglīga meža. Tagad klaudzošās skaņas bija ļoti skaidras, un tās nāca no pakalna.

-                Šeit dzīvo četri punduri jeb cvergi, kas reiz izkala Brisingamenu, sacīja Trūda.

-    Kas tas tāds?

-          Tā ir ļoti skaista zelta rotaslieta, liels riņķis, kas apņem vai nu roku, vai kaklu, ko punduri izkala Freijai. Nāc, iesim pie viņiem!

Trūda iegāja pirmā pa atvērumu kalnā. Tas vairāk līdzinājās tikai caurumam zemē, bet viņi ienāca lielā istabā, kur sienas bija klātas lieliem, platiem akmeņiem. Tur bija zemi griesti, tāpēc gan Ērikam, gan Trūdai vajadzēja pieliekties, un telpa bija arī tik stipri piedūmota, ka viņiem asaroja acis. Telpas

vidū bija liela kaudze kvēlojošu ogļu. Tur bija platas pūšamās plēšas, un viens punduris stāvēja un pumpēja gaisu tā, ka no oglēm sprāga dzirksteles. Kāds cits punduris ar ogļu stangām turēja virs sprikstīm gabalu spīdīga tērauda, kamēr trešais stāvēja un uz laktas dauzīja kādu citu dzelzs gabalu.

-          Esiet sveicināti, Trūda un Tjalvi, sacīja punduris ar ogļu stangām rokās. Viņa seja bija gandrīz tikpat sarkani kvēlojoša kā ogles. Viņš viss spīdēja no sviedriem, un tie tecēja pa augumu. Bet vienalga izskatījās, ka viņam tas patīk.

-    Šis nav Tjalvi, atteica Trūda.

Punduris pie laktas nolika pie malas āmuru, un ari punduris pie plēšām pārtrauca darbu.

-            Saskaņā ar mūsu atļauju tu zini, ka vīru nevar saukt pie atbildības par to, ko viņš saka smēdē, sacīja vīrs ar stangām.

-    Bet saki man tagad, vai esat saķildojušies?

-          Nē! Trūda atbildēja tādā veidā, kas skaidri lika noprast, lai viņi vairāk nejautā.

-    Nu, nu, esi mierīga, murmināja vīrs ar stangām rokās.

-   Mums jau tas arī vienalga.

Viņi visi trīs atkal sāka strādāt, bet tad kalnā ienāca ceturtais punduris ar ogļu maisu uz muguras. Drīz mēs taisīsim jaunu ogļu dedzināšanas krāvumu, viņš aizelsies sacīja un nosvieda maisu. Tas nokrita Ērikam pie kājām. Nu, te nu tu esi, Tjalvi! Tevi nemaz nepamanīju. Kā redzi, mēs steidzamies. Mēs kaļam nazi zēnam, ko sauc par Ēriku cilvēka dēlu.

"Tas esmu es," Ēriks jau taisījās izsaukties, bet vilcinādamies palūkojās uz Trūdu.

-   Nāc, viņa teica. Iesim no šejienes prom.

Viņi pateica punduriem ardievas un izgāja ārā gaismā un svaigā gaisā.

-   Vai tas patiešām bija man tas nazis, ko viņi taisīja?

-            Acīmredzami, Trūda atbildēja. To viņiem laikam lūguši vai nu Tors, vai Ulls.

-   Ulls?

-Jā, tas ir viens no dieviem, kuru tu noteikti drīz sastapsi. Tas faktiski ir mans pusbrālis, jo ir Sivas, tu jau zini, manas mātes dēls.

Ēriks pamāja ar galvu. Pamazām viņš sāka aptvert, kaut ari tas grūti nācās.

-   Tas noteikti būs ļoti jauks nazis, Trūda turpināja, jo šie četri cvergi ir vislabākie kalēji, kas mums Asgardā ir. Bet ir ari vēl daži citi ļauni bandīti, kas zina, ko viņi par tādām mantām var dabūt!

-    Kā tā?

-Jā, tas bija toreiz, kad Freija bija Odina mīļākā. Viņš bija ļoti priecīgs par Freiju un neizsakāmi greizsirdīgs uz citiem, kas vien uz viņu pameta acis. Viņa bija visskaistākā no visām āsietēm, un, lai visu laiku varētu Freiju pieskatīt, viņai bija jādzīvo pie Odina. Valhallā viņai bija pašai sava istaba. Sienas bija ļoti pamatīgas un durvis tik biezas, ka neviens nevarēja pie viņas ielauzdes arī tad, kad vai nu Odins, vai viņa pad nebija durvis aizslēguši. Bet Freija to nedarīja nekad, jo viņai nebija nekas pretī, ja to naktī kāds apciemo.

Viņai nebija arī nekas pretī pašai doties apciemojumos, un kādu dienu, kad viņa gāja pa taku, pa kuru tagad ejam mēs, viņa redzēja, ka pie četriem cvergiem durvis ir vaļā. Tie pašlaik kala neparasti skaistu kaklarotu, savītu masīvu zelta riņķi, un tas bija gandrīz gatavs.

Freijai likās, ka rota ir visskaistākā, kādu viņa jebkad redzējusi, un, tā kā viņa tūlīt gribēja to dabūt, viņa jautāja, vai nevarot to nopirkt. Viņa allaž bija kāra uz greznošanos.

Bet četri cvergi nemaz nedomāja to pārdot, jo labi zināja, ko tā ir vērta. Visādā ziņā to nevar nopirkt par naudu, tie sacīja. Tie gribēja kaut ko citu.

-    Ko citu? Ēriks naivi jautāja.

Trūda nosarka, bet mrpināja vien stāstīt:

-    Četri punduri gribēja dot viņai katrs savu rotas daļu, ja viņa pārgulēs vienu nakti ar katru.

Ne mirkli neapdomājoties, Freija tam piekrita, un, kad viņa sabija četras naktis pie punduriem, viņa beidzot dabūja rotu, kā tie bija solījuši. To sauca par Brisingamenu, un tā Freijai ir vēl tagad. Viņa uzmana to, it kā tā būtu viņas mazais bērns.

-    Kāpēc tā? Ēriks jautāja un dusmojās, ka viņš ir tāds muļķis, kas visu laiku kaut ko jautā.

-    Tas nekas, ka tu jautā, un tas nemaz nav muļķīgi. Citādi taču tu nekad neko neuzzināsi un neizdibināsi, kā mēs te Asgardā dzīvojam un kas ir noticis agrāk, Trūda atbildēja. Un, neievērojot Ērika samulsušo sejas izteiksmi, viņa turpināja:

-    Tas, ko izdarīja Freija, nevarēja palikt noslēpumā, un jo sevišķi Lokijam, kuram ausis bija visās vietās un deguns iekšā itin visā. Viņš bija vislielākais ložņa un tenku vācele, kāds jebkad ir bijis Asgardā, un tas bija viņš, kas par notikušo pastāstīja Odinam.

Odins saniknojās un par visu vari gribēja dabūt to rotu, kas lika Freijai viņu piekrāpt, turklāt ar četriem gaudeniem cvergiem! Odins bija nikns arī uz Lokiju par viņa tenkošanu un tāpēc pavēlēja, lai Lokijs viņam dabū Brisingamenu.

To pašu vakaru Lokijs aizzagās uz Freijas istabu. Bet, lai cik savādi, durvis bija aizslēgtas, un viņa nemaz negribēja tās atslēgt. Lokijs noņēmās gaidīt ārpusē slepus, bet bija auksts, un viņš neuzdrīkstējās sevišķi ilgi stāvēt un gaidīt. Tāpēc viņš pārvērtās par mušu un mēģināja atrast caurumus un spraugas durvīs un sienās. Bet tas nebija iespējams, jo viss bija labi noslēgts. Viņš nevarēja tikt iekšā.

Bet Lokijs turpināja savu. Viņš meklēja un meklēja, līdz beidzot atrada nelielu caurumu griestos, ko Freija nebija aizbāzusi. Pa to viņš tūdaļ ierāpās iekšā un aizlavījās pie Freijas gultas.

Nu jau bija pagājis krietns laiks, un Freija bija laidusies miegā. Bet, lai būtu pilnīgi droša, ka nezaudēs Brisingamenu, viņa bija paturējusi to kaklā. Un, kad adaidās Lokijs, viņa gulēja tā, ka kaklarotas slēdzene bija pagriezusies uz leju.

Loldjs rāpoja viņai apkārt, zuzēja un kutināja kā tāda kaitinoša rīta muša, lai piespiestu Freiju pagriezties. Bet tas neizdevās, un, tā kā viņš arī baidījās, ka viņu nenosit, Lokijs pārvērtās par uti. Proti, to nav tik viegli noķert, un tā var iekost tā, ka tas ir sajūtams.

Lokijs koda, un Freija pamodās, pakasīja vaigu, uz kura Lokijs sēdēja, pagriezās un atkal iegrima miegā. Bet tagad Brisingamena slēdzene bija brīvi pieejama, un, kad Lokijs to atklāja, viņš atguva savu īsto izskatu, novilka viņai kaklarotu, bez sLmas aizlavījās līdz durvīm, atslēdza tās un nozuda.

Kā tu domā, vai Freija nesaniknojās, kad pamodās?

Ēriks pamāja.

Viņa žigli uzvilka kādas drēbes un iegāja pie Odina, un tu jau labi zini, ja ļaudis ir nikni, to skaidri var dzirdēt pēc viņu gaitas.

To dzirdēja ari Odins, un tāpēc bija labi sagatavojies sagaidīt Freiju un viņas niknumu. Freija gribēja savu rotu atpakaļ, bet Odins to negribēja pieļaut, kad nu viņa bija dabūjusi to no punduriem tādā veidā, kā bija dabūjusi. Odins gribēja atdot to atpakaļ tikai tad, ja viņa panāks, ka divi karaļi kļūs ienaidnieki un cīnīsies viens ar otru uz mūžīgiem laikiem. Un, lai padarītu noteikumus vēl neiespējamākus, katram no karaļiem vajadzēja stāvēt un cīnīties tālāk, kolīdz viens no tiem bija kritis, un ikviena pakļautībā vajadzēja būt vismaz divdesmit citiem karaļiem.

Kad Odins uzstādīja šos noteikumus, viņš bija liels muļķis, jo nedomāja, ar ko viņam darīšana. Bet Freijai tā nebija nekāda problēma.

Viņa uzposās tādā veidā, kādā viņa zināja būs neatvairāma, tas ir, viņa uzvilka pēc iespējas mazāk drēbju mugurā un devās lejā uz Zemi. Tur viņa aši vien dabūja divus karaļus, kas derēja Odina noteikumiem, lai tie iemīlētos viņā. Toreiz viņa bija pasakaini skaista.

Un nebija nekādu problēmu likt tiem diviem karaļiem kauties vienam ar otru, Trūda turpināja. Tas, kas uzvarēs, dabūs viņu, Freija apsolīja, un viņi cīnījās kā traki.

Tā Odinam vajadzēja atkal atdot Brisingamenu, lai cik nelabprāt viņš to ari darīja. Un viņš zaudēja ne vien dārgo rotu, viņš zaudēja ari Freiju, jo pēc šī atgadījuma tā no viņa aizbrauca un ar savām mantām un saviem diviem kaķiem pārcēlās uz Folkvagnu.

14. nodaļa

Viņu priekšā pēkšņi nolaidās liels vanags. Tas bija žilbinoši balts kā Grenlandes medību vanags. Tas šāvās lejā kā zibens no skaidrām debesīm, lejup vien, svelpjošiem spārniem šķeļot gaisu, apstājās un nolaidās dažus metrus no viņiem.

Ēriks satvēra Trūdas roku, jo domāja, ka vanags grib viņiem uzbrukt. Bet Trūda tikai pasmējās, kamēr lielais plēsīgais putns, spārnus skurinādams, lēca tuvāk.

Nemūc no vecas raganas, Trūda smējās. Viņa tikai rotaļājas.

Ēriks skeptiski uz to palūkojās un aizsargājoties aizēnoja seju ar roku. Dzeltenais plēsīgā putna knābis draudīgi nāca virsū.

Trūda sita sev pa gurniem un smējās par tādiem jokiem.

-   Nu pietiks! viņa sauca. Viņš nav pieradis pie tevis.

Medību vanags arī sāka smieties sēcošā vecas sievietes balsī,

un tad tas sāka augt. Palēnām tas uzpūtās līdz šausmīgam lielumam.

Ēriks, baiļu pārņemts, piecēlās. Viņš gribēja skriet prom, bet Trūda palika mierīgi sēžam. Nekas nenotiks, viņa mierinoši sacīja. Tā ir tikai Freija.

To pašu brīdi vanags pāršķēlās vidū pušu, un ārā izkāpa veca sieviete. Visvairāk viņa līdzinājās vecai, bezzobainai vecenei, kas ne pēc kā neizskatās. Visādā ziņā viņa nelīdzinājās mīlestības dievietei, kas liktu vīriešiem viņas dēļ kaudes. Bet tad Ēriks pamanīja riņķi, smagu, apaļi savītu rotu, kas staroja tik vilinoši, kairinoši zeltaina ap viņas kaklu, it kā tā nebūtu no zelta, bet no kāda pārdabiska materiāla. Kaklarota izstaroja pirmatnēju spēku, ko Ēriks vislabāk spētu salīdzināt ar kvēli no Zemes iekšienes. Bet tas nebija nekas salīdzinājumā ar to kvēli, kas staroja no viņas acīm. Tā gan bija spēcīga!

Šis skats Ēriku gandrīz vai stindzināja.

-           Izbeidz nu, Trūda smējās uz Freiju. Viņš taču vēl nav pieaudzis! Trūda piegāja viņai klāt un pagrūda nost.

Ēriks nesaprata notiekošo.

-Tev nevajag no viņas baidīties, -Trūda teica Ērikam. Tā jau tikai Freija, viņa atkārtoja.

Freija smējās un salocīja vanaga spalvas. Tu laikam nezināji, ka es protu lidot, ko, manu zēn?

Ēriks papurināja galvu.

-           Es tikai gribēju tevi redzēt vienīgo reizi, iekams tu dodies prom, teica Freija un pienāca viņam klāt.

Nu vairs Ērikam tik ļoti nebija bail, bet viņš joprojām jutās mazliet nedrošs.

Freija ļāva Ērika matiem slīdēt caur saviem pirkstiem. Kaut es atkal būtu jauna, viņa murmināja.

-           Tad tev vajadzētu paskatīties pēc cita! Trūda asi viņu pārtrauca.

-   Nu, nu, lēnāk, lēnāk! Vai tev nepietiek ar Tjalvi?

-Turi muti! sauca Trūda, aiz niknuma nosarkama gandrīz kvēlojošu seju. Ēriks nespēja izšķirt, kas viss tur bija, bet nikna viņa bija katrā ziņā.

-           Lai Tjalvi brauc mājās uz Jotunheimu, kur viņš piederas! viņa dusmīgi sacīja. No viņa šeit ceļas tikai nelaimes, nemiers un kūdīšanas. Kad tu lidinājies gaisā, vai tu neredzēji, kā viņš jādams mocīja Hovarpniru?

-          Vai viņš tā darīja? Kad es viņu redzēju, tad viņš nejāja. Tad viņš kliboja prom, it kā būtu sasities. Un Hovarpnirs miermīlīgi stāvēja un dzēra ūdeni tai ezeriņā, tu zini, pie pašas Fēnsāles. Izskatījās, ka zirgs taisās atvēsināties.

Trūda saspieda Ērika roku, un viņš priecīgs pasmaidīja.

-            Nu, bet viņu, tavu mazo draugu, es gan likšu mierā, Freija turpināja un pamirkšķināja Ērikam.

-Jā, bet ko tad tu šeit īsti gribi? Trūda jautāja.

-            Es metu sprungulīšus, un, kā jau teicu, es tikai gribēju viņu redzēt un lūgt viņam kādu pakalpojumu.

-            Tad skaties! Trūda asi sacīja, bet pēc brīža turpināja nedaudz laipnākā balsī.

-    Ko sacīja sprungulīši?

-   Trīs bija krustā, un pārējie gulēja, kā saliekti līkumā.

-    Ko tas nozīmē? Trūda vaicāja.

-    Lielas pārmaiņas un ļoti smagu ceļojumu.

-    Nu, bet ko vēl? Jābūt kam vairāk!

-    Nāve, tumsa, vētra, asinis un daudz vilku, un čūsku inde.

-   Vēl vairāk!

-    Priecīga meitene!

-    Kas tā bija? Trūda asi vaicāja, satvērusi Freiju.

Freija atkal sēcoši iesmējās.

-To tu gan gribētu zināt. Ha, ha! Freijas smiekli pārvērtās gārdzošā klepū. Es nekad neatklāju pareģojumu, pat tad, ja tas ir tik skaidrs kā šis. Sprungulīši jau varēja ari kļūdīties, ha, ha!

Trūda brīdi gāja savā nodabā. Viņa nespēja to paciest.

-           Nu, nu, meitenīti Freija nomierinoši sacīja. Dodies nu pie Ulla un liec, lai viņš dabū Ērikam gaļu uz kauliem un spalvu uz krūtīm. Tas viņam lielā mērā noderēs! Odins lūdza, lai es to pasaku!

-   Nu ja, Trūda nomurmināja.

-            Bet es gribu tev lūgt vienu, Ērik cilvēka dēl. Vai tu izdarīsi to?

-    Tas atkarīgs no tā, kas tas ir, Ēriks modri atbildēja.

-            Palūkojies pēc mana vira Oda, mana mīļotā. Man viņa pietrūkst. Atrod man viņu! Viņš aizbrauca prom.

-    To gan es izdarīšu, Ēriks apsolīja.

-    Pateicos, Freija sacīja. To es tev nekad neaizmirsīšu.

Kad tas bija pateikts, viņa atkal uzvilka savas vanaga spalvas,

ienira plēsonīgā putna augumā un ar švīkstoņu pacēlās gaisā.

-    Nāc, iesim! Trūda sacīja.

-    Uz kurieni? jautāja Ēriks, sekodams Trūdai.

-           Iesim pie Ulla, kā tu dzirdēji. Viņš dzīvo mežā, ko sauc par Taksdāli, un viņš, acīmredzot, trenēs tevi ceļojumam.

-    Vai tas ir tālu no šejienes?

-           Nē, Trūda atbildēja. Ja mēs žigli iesim, tad nonāksim tur, pirms būs nogājusi saule.

-            Kas tie par sprungulīšiem, par ko Freija runāja? Ēriks jautāja, kamēr viņš vēl nebija pārāk aizelsies, lai runātu.

-           Tie ir plāni zari, kurus mēs izgriežam no pīlādžkoka. Mēs sagriežam zaru mazos zariņos un iezīmējam tajos dažas zīmes, kas nozīmē daudz ko. Tad mēs kociņus metam uz auduma gabala, un tā var pareģot.

-Vai tu to proti?

-           Nē, Trūda atbildēja. Tikai vecie to dara, jo sevišķi tie, kas neuzdrīkstas runāt ar Odinu vai arī prasīt padomu Mīmiram.

Trūda gāja žigli un viegli kā briedis, bet Ērikam, kas citādi jutās labā formā, bija grūti tikt līdzi. Viņam sāka trūkt elpa un līt sviedri.

-           Tad mēs iesim nedaudz lēnāk, Trūda sacīja un paglāba viņu no lūguma iet lēnāk.

Ēriks izlikās to nemanām un mēģināja uzlabot savu šņācošo elpas vilkšanu. Tas nebija iespējams, jo ķermenim trūka skābekļa.

-            Nu mēs drīz apstāsimies, Trūda sacīja, kad viņi bija nogājuši vēl gabalu. Mēs drīz būsim pie Vidi, mežu zemes vai Vidara zemes, kā dažs labs to sauc. Tur dzīvo Vidars, un mēs varam ieiet pie viņa un dabūt kaut ko ēdamu.

Pret to Ērikam it nekas nebija pretī, un viņš priecājās, ka dabūs atpūsties.

Lēnām mainījās ainava. Viņi tagad bija nokļuvuši līdz mežam, kas visdrīzāk līdzinājās briksnājam, jo koki bija ļoti sīki un meža audze bija cieši noaugusi ar garu, sulīgu zāli. Par laimi, taka, pa kuru viņi gāja, bija līdzeni un cieti nomīdīta, tā ka nebija grūti tikt cauri mežam.

Meža vidū lielā klajumā gulēja gara ēka. Pie tās stāvēja kāds vīrs un zāģēja malku, un, kad pienāca Trūda un Ēriks, viņš priecīgs cēla skatu. Tas gan ir pārsteigums! viņš iesaucās.

Ēriks bija sasprindzis, vai arī tagad viņu nesajauks ar Tjalvi, bet tas nenotika gluži pretēji.

-       Pirms kāda laika uz Hovarpnira garām aizjāja Tjalvi, viņš sacīja. Es aprunāšos mazliet ar Toru, kad viņu redzēšu. Tjalvi nedrīkst tā jāt, kā viņš jāj. Zirgam tas par labu nenāk, un tas noteikti nekad nepieļaus, ka Tjalvi vēlreiz sēdīsies tam mugurā. Zirgi tādas lietas atceras. Es ceru, ka tu, Ērik, tā nedarīsi.

-    Nē, Ēriks atteica un vairs nezināja, ko sacīt.

-    Vai jūs esat ceļā pie Ulla? Vidars jautāja.

-     Jā, vai mēs nevarētu dabūt kaut ko ēdamu? Arī izslāpuši mēs esam, Trūda sacīja.

-    Pats par sevi saprotams. Nāciet iekšā.

Viņi iegāja mājā, kas vairāk līdzinājās vecai lauku sētai, kādu Ēriks reiz bija redzējis Brīvdabas muzejā. Izskatījās, ka vienā galā ir vietas daudziem mājdzīvniekiem. Otrā galā bija klēts ar podiem un lāvas, uz kurām varēja gulēt, un telpas vidū pavards, no kura dūmi varēja pazust ārā pa caurumu griestos. Uz dzelzs statīva vārījās liels katls.

-      Es varu jūs pacienāt ar sēņu zupu un stirnu gaļu. Vai jūs to ēdīsit?

-        Izklausās brīnišķīgi, atbildēja Trūda un nosēdās uz grīdas.

Ēriks, kas vienmēr bija ēdis tikai tās sēnes, ko varēja nopirkt supermārketā, kļuva nedaudz aizdomīgs, bet mēģināja izlikdes, ka tas nekas.

-    Garšos labi! Trūda apgalvoja un pasmaidīja.

Un tā arī bija. Viņi paēda un, neilgi pūtušies, turpināja ceļu cauri mežam.

-    Kas viņš ir? Ēriks jautāja.

-   Tas bija Odina dēls. Vai tu neievēroji, ka viņš klibo?

-    Ievēroju; vai Odina dēli klibo?

-    Nē, Trūda smējās, klibo tikai Vidars.

-Jā, bet vai tad viņš ir bijis slims vai savainots?

-           Ak, tu taču nekā nezini! Trūda izsaucās. Kad pienāks ragnarjoks, Vidars nogalinās vilku Fenriru un atriebs savu tēvu. Pareģojums vēsta, ka Vidars iebāzīs vienu kāju vilka rīklē un izlauzīs tam žokļus. Tāpēc viņš vienmēr staigā ar lielu, spēcīgu kurpi vienā kājā, lai trenētos, un tāpēc viņš klibo. Vai tu nekā par to neesi dzirdējis?

-    Nē, Ēriks atteica un vairāk nevēlējās jautāt.

Viņi gāja ilgi, un saule jau bija zemu pie debesīm. Viņi gāja pa lielām pļavām, cauri purviem, sīkiem mežiem, tālāk pāri līdzenumiem un atkal cauri citiem mežiem.

-           Kāpēc Ulls īsti dzīvo tik tālu prom no Valhallas? Ēriks kādu reizi ievaicājās un tūdaļ sadusmojās.

-            Tāpēc, ka viņš reiz bija sanīdies ar Odinu, vai pareizāk sakot Odins bija sanīdies ar viņu, Trūda paskaidroja, un Ēriks atviegloti uzelpoja, ka viņa atkal par Ēriku nesmējās.

Ēriks nokrekstējās, tomēr neuzdrošinājās runāt un norija vārdus.

Trūda sprauslāja no smiekliem.

-            Cik tu esi jocīgs! Kāpēc tu nejautā, kad tevi māc ziņkāre un ir vēlēšanās uzzināt?

-    Nu, hm, tāpat vien.

-    Nu, bet es zinu, ko tu gribi jautāt, un nu klausies!

Trūda saņēma Ērika roku. Tas taču nav nekas! viņa

sacīja un uzsmaidīja Ērikam. Un iesāka:

-          Toreiz, kad Baldru to dēlu, kuru Odins visvairāk mīļoja, netīši nogalināja, Odins devās garā ceļojumā. Kāds bija metis

sprungullšus un pareģojis, ka Odins dabūs citu dēlu no milža sievas, ko sauca par Rindu, un šis dēls spēs atriebt Baldra nāvi.

Odins tūdaļ ceļoja uz austrumiem, kur Rinda dzīvoja pie sava tēva, kas bija liels virsaitis. Odinu tas valdzināja, bet viņš taču nevarēja sacīt, ka ir Odins. Tam taču neviens negribēs ticēt, tāpēc viņš salīga par karavīru viņas tēva karapulkā. Odins taču spēja tikt galā ar visu, un ar nelielu burvestību viņš satrieca dažus ienaidnieku karapulkus.Tāpēc viņš ātri uzkalpojās par visa karapulka vadoni.

Bet Rinda tik un tā viņu negribēja. Viņa ticēja mīlestībai, un tāpēc par augstu amatu un smukām, greznām drēbēm viņa neko daudz neinteresējās.

Tāpēc Odins devās prom, bet nākošo gadu atgriezās kā kalējs. Viņš izkala visbrīnumainākās rotas un sevišķu sprādzi, kas Rindai iepatikās. Odins domāja, ka Rinda ir tāda pati kā Freija un pārdosies par rotu.

Bet Rindai tas bijis nebijis. Viņai gan patika kalējs, bet viņa to negribēja, jo ar savu sesto prātu viņa bija sajutusi, ka tam nav labi nodomi.

Tāpēc Odins atkal aizbrauca un atgriezās kā jātnieks un sportists. Viņš varēja visus pārspēt skriešanā, lēkšanā, šķēpa mešanā un tamlīdzīgi. Bet ar to tomēr nebija diezgan. "Pats svarīgākais ir tas, kas zem ādas!" teica Rinda un atraidīja viņa mīlestību.

Tā nu Odinam bija apnicis viss šis teātris, un viņš bija arī trakgalvis. Viņš devās atpakaļ uz Asgardu un uzvedās tur tīri vai kā mazs, aizvainots bērns.

Bet Odins nosprieda, ka noteikti ar Lokija palīdzību viņš dabūs Rindu ar viltu. Un, paņēmis līdzi senu rūnu burvestību, viņš aizbrauca atpakaļ un padarīja Rindu ļoti slimu. Slims cilvēks allaž ir daudz pakļāvīgāks un pieļāvīgāks! piebilda Trūda.

Tāpēc Odins apvilka sieviešu drēbes un dabūja darbu kā viņas kalpotājs. Viņš pārliecināja pat viņas tēvu, ka ir laba slimo kopēja. Odinam bija brīvas rokas. Viņi domāja, ka viņš ir sieviete, un tāpēc viņam uzticēja arī katru vakaru un katru rītu

Rindu mazgāt. To viņš arī rupji izmantoja, Rindai nemaz nekļūstot aizdomīgai. Bet Odins taču nevarēja atklāt, ka ir vīrietis, un viņš varēja dkai lūkoties uz viņu un pieskarties viņai kā sieviete. Bet viņa iekāre uz Rindu ar katru dienu auga augumā.

Kādu dienu, kad viņam bija par daudz, viņš izstāstīja Rindas tēvam, ka ir uzgājis kādas zāles, kas spētu meitu izdziedināt. Viņš sacīja, ka tās esot asas un tik rūgtas, ka meitene esot jāpiesien, kad viņa tās dzeršot.

Rindas tēvs gribēja darīt visu, kas viņa spēkos, lai viņa meita atkal būtu vesela. Viņš akli ticēja Odinam un labticīgi piekrita viņa priekšlikumam, ka tikai Odins drīkst būt viņas istabā, kad viņa dzers zāles!

Rinda kauca un kliedza, ieņemdama Odina zāles. Bet tos, kas stāvēja ārpusē, viņš bija gudri sagatavojis. Un Rinda kļuva vesela, kaut arī brīnumainā kārtā sāka pieņemties tuklumā. Un, to ieraudzījis, Odins tūdaļ nozuda. Nu viņš bija sasniedzis, ko gribēja.

Pēc deviņiem mēnešiem Rinda laida pasaulē skaistu zēnu, kuru nosauca par Vali. Viņš kļuva par lielu karotāju tāpat kā tēvs, un nu viņš dzīvo Asgardā.

-Jā, bet kāds tam sakars ar Ullu? Ēriks vaicāja.

Redzi, kad Odins atgriezās un lielījās ar savu varoņdarbu, pārējie āsi domāja, ka viņš ir pastrādājis kauna darbu. Jo īpašs negods bija tas, ka viņš bija pārģērbies sieviešu drēbēs. Un āsi baidījās, ka viņiem visiem izies plāni, ja pārējie uzzinās, kā viņš ir pavedis nevainīgu meiteni. Tāpēc viņi apspriedās un vienojās, ka gluži vienkārši izmetīs Odinu no Asgardas. Un viņi izvēlēja Ullu par Odina pēcteci.

Tolaik Ulls bija labākais slēpotājs, labākais šāvējs ar loku un bultu, labākais mednieks, un viņš tāpat kā Odins bija labs rūnu burvestību zinātājs. Piemēram, viņš varēja būrāt pa jūru uz egles čiekura kuģa vietā un likt čiekuram tikt uz priekšu, it kā to airētu vislabākie airētāji pasaulē.

Ulls bija Sivas dēls, kā tu zini, un Tora audžudēls, un tāpēc no labas āsu cilmes. Tāpēc viņš tika izvēlēts, lai sēdētu

Hidskjalvā desmit gadus. Tad āsi apžēlojās par Odinu un paņēma viņu atpakaļ. Un pirmais, ko Odins izdarīja, viņš aizsūtīja Ullu tālu prom uz māju Taksdālē. Viņš gluži vienkārši nespēja viņu ilgu laiku redzēt. Un tāpēc viņš tagad dzīvo šeit, tik tālu prom no Valhallas. Bet viņš par to nemaz nav noskumis, gluži otrādi. Viņš taču mīl klaiņot pa saviem mežiem. Vai mēs atkal neiesim?

Tā viņi turpināja atlikušo dienas daļu. Ērikam likās, ka viņi pārmaiņus skrēja un gāja gandrīz vai līdz bezgalībai Viņam sāka sāpēt kājas, un viņš dabūja tulznas. Bet Trūda bija nenogurdināma un, kad viņi beidzot bija galā, izskatījās aizvien mundra.

Pēdējās stundas viņi bija gājuši pa taku, kas vijās caur skujkoku mežu. Bet koku stumbri bija bārkstaini, it kā miza karātos šķipsnās, un Ēriks juta, ka tumši zaļās skujas ir mīkstas un nedursta kā egļu skujas.

-  Tās ir īves, sacīja Trūda. To koksne ir viscietākā, un no tām mēs taisām lokus un šķēpus. Koks ir sīksts un stiprs, bet tas ir arī indīgs. Zirgi mirst, to ieēduši, un tāpēc šeit nav neviena zirga. Patiesībā ir tikai Ulls.

Piepeši Ēriks viņu ieraudzīja. Viņi bija iznākuši meža līdumā, un pret mežmali iezīmējās garas ēkas biezās koka sienas. Pie tās stāvēja Ulls, un, kaut arī viņi uzlūkoja vecu, sirmu vīru, viņš izskatījās daudz jaunāks, nekā bija īstenībā. Zem viņa plānās ādas uz rokām un kājām bija skaidri redzami muskuļi. Viņa āda bija dzeltenbrūna, gluda, un viņam uz krūtīm gaiši cirtojās mati. Ēriks nodomāja, ka viņš izskatās sīksts.

-    Esiet sveicināti! viņš sauca, tos ieraudzījis. Ulls ieveda tos mājā, kur sprakšķēja malka un bija tāda dūmu un ēdiena smarža, ka Ērikam siekalas saskrēja mutē.

-   Ēdiet nu, abi divi! Jums tas ir nepieciešams! -viņš teica un sagrieza gaļu.

15. nodaļa

Kaut ari Ēriks bija noguris, viņš klupa virsū ēdienam un ēda kā izbadējies. Viņš bija nokausēts un zaudējis enerģiju kā maratona skrējējs pēc sacensībām.

Tikai tad, kad Ēriks bija remdējis vislielāko izsalkumu, viņš palūkojās apkārt. Krāsotas koka plāksnes zilā un sarkanbrūnā krāsā bija piestiprinātas augšā pie biezajām, brūnajām un spoži nolakotajām baļķu virsmāhi. Pašā augšā bija uzkrāsota flīze ar pūķa galvām un dažādām medību ainām. Lielā kamīnā uguns kā izsalkusi laizīja lielus ozola bluķus un kopā ar lāpām, kas dega pie sienas, apgaismoja istabu.

Uz grīdas un uz soliem gar sienām bija izklātas mīkstas, biezas ādas kā bieži apmeklētā mednieku namiņā, kur medniekiem allaž smaida veiksme. Pie sienām bija briežu ragi, un tur karājās daudzi dažādi ieroči. Tur bija vairāku veidu loki, bultas, šķēpi, zobeni un dunči. Tur bija koka vāles, kaujas cirvji, vairogi un šķēpi. Vienā vietā karājās apaļās bruņas, un uz plaukta virs kamīna, kas bija izrotāts ar diviem lieliem ragiem, stāvēja divas lielas dzelzs ķiveres ar izliektiem pirmatnējā vērša ragiem. Tur gulēja arī dzelzs stangas, daži dzelzs cimdi un plata ādas josta.

-Jā, te ir ko skatīties tādam svešiniekam kā tev, Ulls sacīja, kad viņi bija beiguši ēst. Te ir daudz jauku lietu. Piemēram, tas tur loks izšāva bultu uz Baldru, kad viņu nogalināja. Tie dzelzs ķēdes gabali, ko tu tur redzi, ir tic, ko vilks Fenrirs sarāva abās pirmajās reizes, kad viņu piesēja. Augšā uz plaukta virs uguns ir Gridas spēka josta, dzelzs cimdi un viņas spieķis, ko sauc Gridarvols.

Pamēģini to! Noņēmis spieķi, Ulls iedeva to Ērikam. Tad viņš ienesa iekšā resnu koka stumbru un uzlika to uz diviem steķiem. Pamēģini nu pārsist stumbru! Ulls sacīja.

Ēriks skeptiski paskatījās uz dzelzs spieķi un koka stumbru vairāk nekā metru diametrā. Tas bija gabals no īves koka, kas izskatījās vairākus simtus gadu vecs un par kuru Trūda bija teikusi, ka tas esot viens no cietākiem kokiem, kāds vien sastopams.

-   Tas taču nav iespējams! viņš izsaucās.

-    Pamēģini nu! Trūda teica.

Ēriks pacēla spieķi un ļāva tam nokrist uz bluķa pēc iespējas stipri. Noskanēja KLING! un Ēriks acumirklī aizsvieda prom dzelzs spieķi. Viņa pirksti mežonīgi trīcēja.

Koka stumbrā bija tikai neliels iespiedums, Ulls un Trūda smējās tā, ka arī Ēriks nevarēja nesmieties.

-   Neizdevās vis, Ulls sacīja.

-      Nē, lai to pievarētu, jābūt vai nu āsam, vai milzim, Ēriks izsaucās un berzēja rokas. Tās joprojām trīcēja.

-      Es nu gan neesmu par to pārliecināts, Ulls sacīja. Pamēģini tagad uzlikt Gridas jostu, uzvelc tos dzelzs cimdus un pamēģini vēlreiz!

Ulls aplika viņam jostu, un Ēriks uzvilka dzelzs cimdus. Tie bija viņam par lielu, un, tikai izplešot pirkstus, viņš varēja tos saturēt rokā.

-   Mēģini nu vēlreiz! Ulls sacīja.

Ēriks skeptiski palūkojās uz Ullu un Trūdu. Viņš nebija gluži pārliecināts, vai tie viņu neapsmej. Bet kas par to! Tad jau varēs pasmieties visi kopā.

Ēriks satvēra dzelzs spieķi, pacēla to augstu virs galvas un blieza ar to pa koka stumbru.

Kad dzelzs stienis švīkstēja gaisā, viņš piepeši sajuta pa augumu plūstam mežonīgu spēku. Asinis saplūda Ērikam galvā, un viņš juta, ka sitiena laikā viņa muskuļi piebriest. Dzelzs spieķis svelpdams iedziedājās un noblīkšķēja pret cieto koku. Atskanēja blīkšķis, kad koka stumbrs pāršķēlās vidū pušu, un blīkšķis, kad dzelzs spieķis turpināja cirtienu dziļi cauri grīdas dēļiem.

-      Palēnām, palēnām, cīņu biedri! Ulls smējās. Ņem to lietu mierīgāk, citādi sašķaidīsi visu māju!

Ēriks izbrīnījies skatījās, ko bija pastrādājis. Viņš patiešām ar vienu cirtienu bija pāršķēlis koka stumbru. Un viņa rokas nedz drebēja kā pirmīt, nedz bija jūtīgas. "Tas taču ir neticami," viņš nodomāja un aušīgi paskatījās uz Trūdu, it kā īsti nemaz neticētu notikušajam.

Trūda pavērās viņā.

Ēriks priecīgi pasmaidīja un atkal pacēla dzelzs spieķi.

-          Tā, tā, manu zēn, Ulls sacīja. Nu gan būs diezgan. Mēs labi zinām, ka tu spēj, un tāpēc sūtījām ziņu pēc tevis. Tevī ir pirmatnējie spēki. Vai nav brīnišķīga sajūta, ja piepeši tu vari ko tādu, par ko domāji: tas nekad nebūs iespējams!

Ēriks mēmi pamāja.

-           Cilvēks spēj daudz tāda, ko viņš nezina. Un to var uzzināt tikai tad, kad izmēģina.

Ulls atsprādzēja Gridas spēka jostu, uzmanīgi paņēma no viņa dzelzs spieķi, novilka cimdus un nolika visu atpakaļ plauktā virs pavarda.

-           Ar šiem darbarīkiem vien nepietiek. Tos var lietot tikai tad, kad tu tici pats sev. Tas, lūk, ir svarīgi, un tāpēc tu esi ieradies pie manis. Proti, tev vajag mazliet drosmes un mazliet gribas spēka, un es varbūt varēšu tev to iedot.

-Jā, bet tās mantas… Ēriks pārtrauca. Es domāju, ka tikai Toram ir tāda spēka josta un tādi dzelzs cimdi.

-            Nē, manu zēn. Vienmēr ir divi poli, citādi nav dzīves. Vienmēr ir divi spēki, kas cīnās viens ar otru. īr svarīgi tikai atrast starp tiem līdzsvaru, un tas mums visiem ir jāiemācās.

-   Āsi un milži, Ēriks nomurmināja. Njords un Hresvelgs.

-Jā, tu jau to saproti.

-Jā, bet tad jau šīs lietas pieder milzim, ja jau Toram tamlīdzīgas lietas ir.

-Jā, Grida bija milzene. Tu topi aizvien gudrāks un gudrāks.

-Jā, bet kā tie te nokļuva?

-   To es tev pastāstīšu, Ulls sacīja.

Ēriks apsēdās uz grīdas pie rūcošās uguns, un Trūda nosēdās viņam cieši blakus. Ulla seja kvēloja kā liesmas, kad viņš sāka savu stāstu:

Reiz Lokijs bija aizņēmies Freijas vanaga tērpu un bija devies izklaidēties. Viņš aizlaidās uz Jotunheimu un gluži nejauši nokļuva kāda milža sētā. Milzi sauca Geireds, un viņa sēta bija liela, ar skaistu dzīvojamo māju. Mājas galā bija vaļā logs, un Lokijs uz tā nolaidās. Viņš bija ziņkārīgs un gribēja redzēt, kas iekšā notiek.

Istabā zem loga sēdēja Geireds, un viņš ieraudzīja Lokiju, tas ir to vanagu, ko iesākumā domāja par viņu esam. Šo skaisto, plēsonīgo putnu viņš labprāt gribēja dabūt un tāpēc teica saviem ļaudīm, lai tie mēģina vanagu noķert.

Kāds vīrs tūlīt sāka lavīties klāt Lokijam. Bija ļoti grūti rāpties augšā pa sienu un iet līdzsvarā pa šķērsbaļķiem, un Lokijs brīnišķīgi uzjautrinājās. Viņa plāns bija ļaut vīram pienākt pavisam klāt un tad izplest spārnus un pacelties gaisā. Viņš jau priecājās, ka ieraudzīs piemānītā vīra seju.

Vīrs rāvās un mocījās, un pamazām viņam nācās aizcīnīties līdz pašam logam. Tad Lokijs iesmējās, izpleta spārnus un gribēja pacelties gaisā. Bet viņa kājas turējās cieši iekrampētas! Viņš nevarēja pakustēt ne no vietas, un, saprotams, vīrs to tūdaļ saķēra.

Ieraudzījis vanaga acis, Geireds tūlīt redzēja, ka tas nav vis parasts vanags, ko viņš ir notvēris. Tāpēc viņš vaicāja, kas vanags tāds ir. Bet Lokijs neteica. Viņš, pats par sevi saprotams, bija samulsis un zināja, ka nu atkal sagādās āsiem raizes.

Viņš arī nevarēja izlīst no savām vanaga spalvām un doties pazīstams. Tad viņu varbūt labākajā gadījumā palaidīs vaļā. Bet Freija noteikti pazaudēs savas dārgās vanaga spalvas. Tāpēc viņš klusēja.

Geireds smējās, jo viņš skaidri redzēja, kādās sprukās vanags ir nokļuvis. Un, kad vanags negribēja atbildēt, viņš ieslēdza to lādē. Lai viņš tur sēž un cieš badu, kamēr viņam atdarīsies mute vai, pareizāk sakot, knābis.

Lokijs izturēja ilgi. Varbūt viņš cerēja, ka ieradīsies kāds no Asgardas un viņam palīdzēs, bet tas nenotika, jo nebija neviena, kas justu viņa trūkumu. Un, kad bija pagājuši trīs mēneši bez dzēriena un ēdiena, viņš vairs nespēja izturēt un sauca, ka nu gribot runāt. Un tā Geireds uzzināja, kas viņš ir.

Geireds bija viltīgs un piedāvāja Lokijam brīvību, ja tas apsolīs viņam vienu lietu, atvest šurp Toru bez viņa āmura, cimdiem un spēka jostas: ja Tors ierastos pa pusei pliks, bez saviem ieročiem, domāja Geireds, tad gan viņš viegli varētu dkt ar viņu galā. Un Tors būtu daudz lielāks ieguvums nekā Lokijs!

Lokijs apsolīja darīt, kas viņa spēkos, un, lai cik neticami tas izklausās, viņam izdevās atvilināt Toru uz Jotunheimu bez viņa ieročiem. Lokijs, saprotams, bija trakoti nervozs, jo, ja ar Toru kaut kas notiktu, ar Lokiju noteikti būtu cauri. Visādā ziņā viņš nekad nevarētu atgriezties Asgardā. Bet Lokijam, kā parasts, smaidīja veiksme!

Pa ceļam viņi apmeklēja milža sievu Gridu. Tā bija tā pati milzene, kurā reiz bija iemīlējies Odins. Viņa tomēr bija dzemdējusi viņam dēlu, Vidaru, kas tagad dzīvo mežu zemē, Vidi. Tāpēc viņa bija labi noskaņota pret āsiem un aprunājās ar Toru par Geiredu. Grida nevarēja to ciest un cerēja, ka Tors to savaldīs. Un, tā kā Toram nebija līdzi sava vesera, viņa iedeva tam savu spēka jostu, dzelzs cimdus un dzelzs spieķi Gridarvolu.

Ja Grida gribētu, viņa varētu Toram iezvelt pa smeceri, un viņš šodien vairs nebūtu dzīvs, jo Tors bija dkai kopā ar Lokiju un pilnīgi neaizsargāts. Bet to viņa, tātad, nedarīja. Gluži pretēji.

Nākošo rītu Tors un Lokijs ceļoja tālāk. Viņi nonāca līdz Vīmuras upei, vislielākajai no visām, un tā izskatījās mežonīga un spēcīga. Bet viņiem vajadzēja dkt tai pāri, un Tors aplika spēka jostu, saņēma drosmi un iebrida straumē. Ar Gridarvolu kā atbalsta spieķi viņš dzinās uz priekšu pa ūdeni. Lokijs turējās cieši pie Tora jostas, un viņš gulēja ūdenī gandrīz līmeniski tik spēcīga bija straume.

Sākuma iešana veicās, bet, kad viņi nonāca mežonīgās, mutuļojošās krāces vidū, Tors pamanīja, ka tas varbūt ir par daudz Tora spēkiem, kad viņam vēl jāvelk Lokijs. Nu viņi tur stāvēja, un straume kļuva arvien spēcīgāka. Ap viņiem sitās ūdens, tas skalojās pāri Tora pleciem, tā ka virs ūdens bija tikai galva. Un Lokijs sprauslāja un jau taisījās noslīkt.

Tors pavērās apkārt, lai rastu risinājumu problēmai, un piepeši atklāja, ka ūdens plūst no noteiktas vietas augšā fjellos. Tur stāvēja Gjalpa, Geireda meita. Viņa bija tik liela kā klints, un viņa stāvēja un čurāja ūdenī. Tapēc upe īstenībā tik mežonīgi mutuļoja.

To ieraudzījis, Tors no upes izzvejoja lielu akmeni un svieda to Gjalpai.

"Upe apstāsies tur, kur tā sākas!" viņš sauca un trāpīja tur kur gribēja trāpīt.

Pēc brītiņa ūdens nokritās un straume kļuva mierīgāka. Tagad Tors varēja dzīties uz priekšu sāniski pret straumi un

satvert pīlāclžkoku, kas nokarājās pār upi. Pareģojums vēsta, ka pīlādzis esot Tora glābiņš, un tā bija desa.

Tors un Lokijs turpināja ceļu, un, kad viņi nonāca Gcireda sētā, viņus nomitināja kazu kūtīs. Tors jau esot pieradis pie āžiem, Geireds nekaunīgi sacīja.

Tors palika vienaldzīgs, jo bija radis dzirdēt no milžiem daudz ļaunākus vārdus. Viņš bija noguris un apsēdās uz vienīgā krēsla, kas kūtī bija. Bet, kolīdz viņš bija apsēdies, krēsls sāka celties gaisā, līdz pašiem griestiem. Par laimi, Toram visu laiku rokās bija Gridarvols, un, lai nesadauzītu pret griestiem galvu, viņš atbalstīja spieķi pret griestu baļķiem un nolaida krēslu zemē.

Drīz atskanēja šausmīgas vaimanas. Krakšķēja un brakšķēja, un skanēja sieviešu skaļie saucieni. Proti, zem krēsla stāvēja divas citas Geireda meitas, un tām abām bija salauztas muguras.

Geireds bija saniknots, to izdzirdis, un ļāva Toram ienākt zālē. Nu viņš dabūs, ko pelnījis!

Istabas vidū kūrās liels ugunskurs un, kad Tors ienāca, Geireds ar ogļu knaiblēm satvēra dzelzs stieni un svieda to Toram.

Bet, par laimi, Toram rokās bija Gridas dzelzs cimdi, un viņš satvēra sarkani kvēlojošo dzelzs stieni gaisā neapdedzinoties. Geireds aizskrēja aiz dzelzs pīlāra paslēpties, bet Tors tik un tā svieda viņam ar dzelzs stieni, un tam bija tāds ātrums, ka tas izgāja cauri pīlāram, cauri Geiredam, cauri aizmugures sienai un tālāk lejā cauri zemei ārpusē.

Tad Tors un Lokijs atkal varēja doties mājās, un Asgarda bija glābta. Bet tas bija tikai par mata tiesu un tikai pateicoties Gridas ieročiem, kurus tu tikko izmēģināji! Ulls nobeidza.

Ēriks nopūtās un prātoja, kā gan viņš jebkad spēs tikt galā, ja viņam jādodas uz Jotunheimu vienam un neaizsargātam. Viņam likās, ka tas ir neiespējams uzdevums.

Trūda saņēma viņa roku un silti viņam uzsmaidīja.

16. nodaļa

Nākošo ritu Ēriks palika vienatne ar Ullu. Trūda devās mājās, un Ēriks sāka savu dzīvi Taksdālē. Bija grūti, bet Ēriks negribēja padoties. Viņš vēlējās pierādīt, visvairāk pats sev, ka spēj ar to tikt galā, un viņš visādā ziņā negribēja būt par apsmieklu.

Ulls bija neparasts vīrs, sirsnīgs un gandrīz cilvēcisks. Viņš spēja piedabūt Ēriku, lai tas turpina vingrināties, lai turpina vēl un vēl. Ulls bija kaut kas tāds, kā Ērikam tik bieži bija pietrūcis. Sapratne par biedriskumu, mīlestība uz darāmo darbu un tas, ka ne vienmēr ir svarīgi uzvarēt un ka tu nekļūsti labāks tikai ar spēka parādīšanu, bet drīzāk ar tehniku, ar to, ka tu vispār to gribi un izpildi, ar draudzību, un ka tas viss galu galā lieliski sader kopā.

To Ulls viņam mācīja, un pamazām viņu starpā auga sapratne un silta draudzība. Viņi dzīvoja kopā dienu un nakti, veica garus gājienus pa mežu, baudīja prieku iet kopā medībās, gatavoja ēdienu, ēda un vakaros tumsā pavarda priekšā klausījās viens otra stāstītos nostāstus par katru no savām pasaulēm. Ne mazāk saistoši Ullām bija klausīties par dzīvi, kas norisinājās uz Zemes, kā Ērikam klausīties par dzīvi Asgardā un Jotunheimā.

Dienas skrēja, un naktīs Ēriks gulēja kā nosists, nokausēts un iespaidu pilns. Katru nākošo rītu bija jauna programma.

-    Paskriesim nu mazliet, Ulls ierosināja, un Ēriks skrēja līdzi.

-    Labi! Ulls sauca. Tu to labi dari. Tu labi skrien. Bet vairāk kustini kājas, skrien viegli un uz pirkstgaliem!

-    Lec! Ulls sauca un lēca, un Ēriks arī lēca.

-    Labi! Ulls priecīgs sauca. Es zināju, ka tu spēsi. Tu tikai neticēji pats sev. Meties uz priekšu un liec lietā rokas un līdzssvaru ķermenī. Tas ir tikpat svarīgi kā atspēriens ar kājām!

Ēriks pieņēmās mākās ar šiem uzsaucieniem un priecājās par saviem panākumiem. Ulla uzmundrinājuma vārdi lika Ērikam dot vairāk no sevis, nekā viņš jebkad būtu dcējis, ka spēj.

-     Met! Ulls sauca, un Ēriks meta šķēpu un pāršķēla to spieķi, ko Ulls bija nolicis par mērķi.

-     Labi! Ulls sauca. Es pats nespētu to izdarīt labāk. Turpini! Vēl vienu reizi! Un Ēriks meta, skrēja un lēca, šāva ar loku, meta lingu, vingrinājās ar zobenu, līdz bija pilnīgi samīcīts. Pašam to neapzinoties, Ēriks jutās laimīgs. Jo vairāk viņš vingrināja savu ķermeni, jo vairāk juta, ka dzīvo.

Ar katru aizejošo dienu viņš manīja, ka ir dcis tālāk. Viņš drīz varēja precīzi trāpīt ar loku un bultu, tik labi kā neviens cits Asgardā. Viņš varēja mest šķēpu un trāpīt mērķī gandrīz katru reizi. Viņš varēja mest lingu, cirst ar zobenu un izmantot vairogu lietojot tos labi un efektīvi. Viņš kļuva ātrāks, spēcīgāks un daudz izturīgāks kā jebkad. Un, ja viņam bija slikta diena, viņam vajadzēja tikai vienu reizi paskatīties uz Ullu, lai zinātu, ka nākošo dienu būs labāk. Citādi nemaz nevarēja būt.

-   Tā tas ir vienmēr, Ulls smējās. Tas ir kā ērgļa lidojums, kad tas pacēlies spārnos. Paskaties uz viņa ķermeni, kamēr tas izpleš spārnus un cīnās ar mākoņiem! Tikai tad, kad tas ir augšā, tas var atslābināties, pacelt galvu, planēt un paskatīties uz pasauli. Tur augšā bet tikai tad, kad ir tikts tik tālu viņu vienmēr pavada vējš.

-     Bet neviens ērglis nav ticis augšā ar gulēšanu, Ulls turpināja. Arī ērglim ir jāvingrinās.

Šie vārdi lika Ērikam dot no sevis vēl vairāk, un viņš patiešām juta, ka ir izaudzis. Tas bija redzams arī citu acīm, jo kādu dienu Trūda atnesa viņam jaunu un lielāku ādas uzvalku.

Viņa atjāja uz Hovarpnira. Viņas garie mati mīksti viļņojās, un bija tā, it kā viļņošanās turpinātos tālāk uz zirga krustiem, vēl tālāk uz astes, un tad slīdētu līdz pat zemei.

Tā bija pirmā diena pēc daudzām nedēļām, kad Ēriks bija brīvs no treniņiem; Ulls izmantoja brīvību, lai dotos uz medalus dzīrēm Valhallā, un tā Ēriks un Trūda palika vieni.

Arī Trūda bija kļuvusi citāda pa to laiku, kas bija pagājis. Ēriks to nedaudz manīja, kad ieveda Hovarpnira Ulla stalli un kad apskāva Trūdu aiz prieka par atkalredzēšanos. Bet, kas bija noticis, par to viņš nespēja dkt gudrs.

Vēlāk, kad viņi kopā gāja uz medībām un ausmā lavījās klāt stirnu bukam, un Ēriks nošāva to ar loku, bultai izurbjoties cauri stirnas lāpstiņām, viņš manīja to atkal. Bet Ēriks nekā neteica.

Pēc tam viņi cepa to virs uguns un baudīja sulīgo dkko kautās stirnas gaļu. Ēriks priecājās, ka atkal var būt kopā ar viņu.

Ilgu laiku Trūda nekā nesacīja, tikai lūkojās viņā ar savām tumšajām acīm. Tad piepeši viņai paspruka:

-Tjalvi ir pazudis! Viņš ir prom, un ilgu laiku neviens viņu nav redzējis.

-   Tjalvi! Ēriks sadusmojās. Kāpēc tagad jārunā par viņu, to idiotu! Tagad viņš spētu skrieties, ja tas to gribētu!

-   Jā, bet tas ir nopietni, Ērik! Trūda zemā balsī stingri sacīja. Viņa vairs nav Asgardā, un Tors baidās, ka viņš ir aizskrējis mājās!

"Lai tas klauns skrien savu ceļu!" Ēriks nodomāja.

-    Bet viņš nav nekāds klauns, Trūda pārtrauca. Tieši tā jau ir problēma, ka viņš nav viens no mums! Viņš nav āss, viņš ir milzis, un viņš noteikti ir aizskrējis mājās. Varbūt viņš jau visiem pārējiem milžiem ir pastāstījis par tevi un to, ko tu darīsi Jotunheimā.

Tikai tagad Ēriks saprata! Ja viņam vajadzēja atrast Idunu un viņas dzīvības ābolus pie milžiem, tas izdoties varēja tikai tad, ja viņš ceļotu kā anonīma un nekaitīga persona viņu zemē. Nu viņam būs jādodas prom! Ēriks bija pavisam aizmirsis, kāpēc viņš īstenībā bija Asgardā un kāpēc viņš tik ilgu laiku bija bijis kopā ar Ullu.

-   Tagad tu nedrīksti padoties! Trūda lūdzās. Tu mums esi vajadzīgs, un mēs tev ticam.

-Jā. Jā, tas ir labi, bet…

-    Nekādus bet! Ta bija Ulla balss. Viņš bija atgriezies. Mums JĀDABŪ Iduna atpakaļ, lai tas maksā, ko maksādams, un tu, tikai tu vari ar to tikt galā! Mēs pārējie esam pārāk veci, pārāk pazīstami Jotunheimā un pārāk vāji. Mums nav tavas jaunības un tavas drosmes.

Ēriks paskatījās uz Ullu, kas nu iznāca ugunskura atblāzmā.

-Jā, bet…

-   Nē! Ulls viņu cieti pārtrauca, nekādus "bet" un nekādus "jā, bet"! Tev jādara, un, ja tu mūs mīli, tad tu nedrīksti darīt neko citu.

Ēriks sēdēja pilnīgi mēms un izskatījās gandrīz pazudis liesmās.

-    Tā gan! Ulls noteica, apsēdās un apņēma viņa plecus. Es zinu, ka tu tiksi galā, un tevi jau neizliks tai grūtajā pasaulē bez mūsu palīdzības. Tu zini, mēs tevi mīlam, un dažs labs vairāk nekā pārējie.

Ulls pamirkšķināja Trūdai, Ērikam to neredzot.

Ēriks pamāja ar glavu.

-Jā, bet… viņš atkal iesāka.

-     Nē, vairāk nē. Izbeidz nu, Ērik! Tagad es tev kaut ko pastāstīšu! Tagad es tev pastāstīšu par rūnu burvestībām un ko tās spēj paveikt: par Lokiju tu esi dzirdējis. Viņš bija nekaunīgs un lāgiem tīri vai neizturams, un viņa trakulības kļuva aizvien lielākas. Nejau daudzi uzjautrinājās par Lokiju, un varbūt arī viņš visu to darīja pilnīgi ar citu nolūku.

Kādu dienu viņš nogrieza Sivai visus matus, kamēr viņa gulēja. Tas ir drausmīgs kauns, ja tev ir nogriezta kaila galva, un Siva raudāja. Bet Tors saniknojās. Viņš aizbrauca pakaļ Lokijam un draudēja sašķaidīt visus viņa kauliņus un samalt tos kaulu miltos, ja Lokijs nelūgs piedošanu un neapsolīs sagādāt Sivai jaunus matus, un tiem jābūt no tīra zelta!

To Lokijs svēd apsolījās, un Tors ļāva viņam iet. Lokijs devās pie punduriem, kurus viņš pazina, tos sauca par brāļiem īvaldiem, un pastāstīja, kas par lietu. Tie labprāt gribēja palīdzēt Lokijam, protams, pret krietnu atlīdzību, un ne tikai izkala Sivai jaunus zelta matus, bet arī lielisku kuģi, ko sauca par Skidbladniru, un šķēpu, ko sauca par Gungniru.

Kad Lokijs ieraudzīja visus trīs dārgumus, viņa acis iemirdzējās, un vienā acumirklī viņš redzēja iespēju slēgt derības ar kādu citu punduri, prod, Broku: vai viņa brālis Sindre nevarētu pagatavot trīs dārgas mantas, kas būtu tikpat vienreizējas, kādas bija pagatavojuši brāļi īvaldi? Lokijs pats domāja, ka tas nav iespējams, un tāpēc apsolīja savu galvu par atlīdzību Brokam, ja Sindre kalējus pārspēs.

Broks ienīda Lokiju tāpat kā lielais vairums pārējo šeit Asgardā un tūdaļ panāca, ka Sindre piekrīt izmēģināt derības. Sindre tūdaļ ķērās pie darba.

Vispirms viņš ielika savā pavardā cūkas ādu un lūdza Broku pūst plēšas. Brokam vajadzēja pūst, līdz Sindre atgriezīsies, un viņš nedrīkstēja apstāties nevienu acumirkli.

Sindre aizgāja, un Broks pūta un pūta, līdz uguns sāka kvēlot ēzē. Bet Lokijs baidījās pazaudēt derības, jo tad taču ripos viņa galva, tāpēc pārvērtās par kaitinošu mušu. Viņš gribēja Broku apstādināt plēšu pūšanā un tāpēc nolidoja zemē un iedūra dzeloni Broka rokā.

Bet Broks turpināja pūst plēšas, ne mirkli neapstādamies, līdz atnāca Sindre. Tagad Sindre izņēma no ēzes kastrētu kuili ar zelta sariem.

Pēc tam Sindre ielika zeltu ēzē un lūdza Broku atkal pumpēt gaisu, līdz viņš atgriezīsies. Sindre aizgāja, un Broks pūta un pūta.

Bet nu atlidoja Lokijs un iekoda Brokam kaklā. Broks tik un tā turpināja, kaut arī Lokija kodieni bija daudz spēcīgāki un sāpīgāki kā pirmīt. Un, kad Sindre atgriezās, viņš izvilka no ēzes neaprakstāmi skaistu zelta gredzenu.

Tad Sindre ielika ēzē dzelzi un lūdza Broku pūst plēšās kā pirmīt. Viņš arī teica Brokam, ja tas apstāsies pūst kaut īsu mirkli, tad darbs būs pagalam.

Broks pūta un pūta, tā, ka uz pieres izspiedās sviedru lāses. Bet Lokijs, kas nu nopietni bija nobijies pazaudēt derības, pielidoja un no visa spēka iedūra Brokam acu plakstiņā. Bija sāpīgi, un no Broka acs sāka tecēt asinis tā, ka viņš vairs nespēja saredzēt. Neatlika nekas cits kā atgaiņāt mušu, uti tāpēc viņš atlaida pūtienu plēšās, kas tūlīt sakļāvās.

To pašu bridi smēdē ienaca Sindre un izņēma no uguns āmuru.

"To tu neesi pietiekami stipri pūtis," viņš sacīja Bokam, "Tu esi mitējies pūst pārāk ātri, un āmura kāts ir pārāk īss. Bet to var lietot tik un tā."

Tagad Sindre lūdza Broku iet uz Valhallu, lai varētu izšķirt derības. Broks tā ari darīja, un Lokijs atnesa mantas, ko bija pagatavojuši brāli īvaldi. Āsi apbrīnoja visas jaukās lietas, kādas Asgardā nekad nebija redzētas. Un viņi nosprieda, ka par tiesnešiem būs Odins, Tors un Freirs.

Nu Lokijs iedeva šķēpu Gungniru Odinam. Gungnirs bija vislabākais šķēps, kāds jebkad ir pagatavots, jo tas neapstādamies spēj iziet cauri visam, ko tam met pretī.

Freirs dabūja Skidbladniru, gluži neparastu kuģi. Tam bija tāda īpašība, ka, kolīdz tika paceltas buras, tas vienmēr burāja tādā virzienā, kādā vajadzēja, arī tad, ja bija pretvējš. Un, kad piestāja krastā, to varēja salocīt kā drāniņu un iebāzt kabatā.

Pēc tam Tors dabūja Sivai zelta matus, un, kolīdz tic pieskārās viņas ādai, tie pieauga viņas galvai tai pašā acumirkī. Un kopš tā laika tie aug kā parasti mati, bet tikai ir no vistīrākā zelta.

Trīs dāvanas bija vairāk, nekā āsi varēja sapņot. Un nu viņi ar interesi gaidīja, vai Broks būs piedabūjis Sindri iztaisīt kaut ko labāku.

Vispirms Brokš atnesa zelta gredzenu un iedeva to Odinam. Viņš nosauca gredzenu par Draupniru, un tam bija tāda īpašība, ka katru devīto nakti no tā nokrita astoņi citi gredzeni, un tā tas turpinās līdz bezgalībai.

Tad viņš atnesa kastrēto kuili ar zelta sariem un iedeva to Freiram. Viņš nosauca to par Gullinbursti, jo, kur tas skrēja, tur spīdēja tik spoži, ka visapkārt kļuva gaišs. Tas spēja skriet arī pa gaisu un pa jūru tāpat kā Slcipnirs, tikai žiglāk, nekā zirgs spēj skriet pa zemi.

Beidzot tika atnests veseris un iedots Toram. Veseris, protams, bija Mjelnirs, un tas nekad nepieviļ mērķi, uz kuru tas tiek mests. Un tas vienmēr atgriežas atpakaļ pie metēja. Bet tā nebija vienīgā īpašība, kas tam piemita, jo, ja vēlējās, tas varēja tapt tik mazs, ka to varēja paslēpt uz krūtīm.

Tagad āsi atkāpās, un, kad viņi bija bridi aprunājušies, viņi nolēma, ka veseris ir tas labākais, jo nu āsi bija redzējuši patiešām labu ieroci pret milžiem. Un ar šādu lēmumu Lokijs bija zaudējis derības!

-   Vienā ziņā bija viņa žēl, piebilda Ulls, jo Lokijs bija par iemeslu tam, ka tika izgatavotas visas šīs jaukās mantas. Bet par to neviens nedomāja. Brokam vajadzēja dabūt Lokija galvu, un neviens no āsiem pret to nekā neiebilda.

Bet Lokijs skrēja prom tik žigli, cik vien viņa kājas nesa. Viņš tomēr bija uzvilcis kājās savas ātrās kurpes, tāpēc varēja skriet pa ūdeni un pa gaisu. Skriešana vedās tik ātri, ka Broks nespēja viņu notvert.

Tāpēc Broks lūdza Tora palīdzību, un pēc neilga brauciena āžu pajūgā Lokijs bija notverts.

Tā nu Lokiju atveda pie punduriem. Paņēmis lielu cirvi, Broks pacēla to augstu virs galvas un jau taisījās cirst Lokijam nost galvu, te Lokijs iesaucās:

"Stājieties! Tu esi gan vinnējis manu galvu, bet neesi vinnējis manu kaklu! Tas joprojām pieder man!"

Tad Broks sadusmojās. Viņš domāja, ka Loldjs ir viņu piemānījis, un niknumā paņēma sava brāļa īlenu un izdūra caurumu Lokija lūpās. Pēc tam paņēma sloksni un sašņorēja lūpas kopā. Viņam likās, ka tad gan viņš, gan āsi nākotnē būs tikuši vaļā no visām viņa dzēlībām.

Bet diemžēl Lokijs vēlāk sarāva siksnu, tā ka viņš varēja turpināt brūķēt lielu muti, kā viņš to allaž bija darījis, Ulls piebilda.

-    Tāds ir šis stāsts, Ulls beidza un caururbjoši lūkojās Ērikā. Rūnu burvestības un cvergu prasme arī tevi pavadīs ceļojumā uz Jotunheimu. Par to tu vari būt drošs.

17. nodaļa

>

Nākošā dienā Trūda atkal devās mājup. Ulls iznāca ārā, lai pateiktu viņai ardievas, un Ēriks apmierinājās, turot Trūdas roku. Viņa spieda Ērika roku silti un ilgi, priecīga uzsmaidīja viņam, līdz viņas acis kļuva pavisam šauras, un viņa aizgāja. Nu Ēriks varēja turpināt savu bezrūpīgo dzīvi pie Ulla, un drīz tā iegāja savā parastajā ritmā.

Kad bija pārtraukums, Ēriks dažreiz drīkstēja izmēģināt brīnumainos ieročus un citas Ulla savādās mantas. Taisni neticami, ko tās spēja, un Ēriks izklaidējās. Tādas mantas viņš labprāt būtu gribējis savās mājās, tad gan viņi ieplestu acis!

-    MĀJĀS? Ēriks pavisam bija piemirsis, ka atrodas tālu no mājām un ka viņš jau ir projām daudzas nedēļas! Faktiski viņš neilgojās pēc savas dzīves uz Zemes, bet kā viņš tomēr varēja to aizmirst? Un diez ko viņi mājās domāja? Viņi noteikti bija apgriezuši visu pasauli ar kājām gaisā, lai viņu atrastu, un ko viņš lai iesāk?

Ēriks mēģināja iestāstīt to Ullām. Bet bija tā, it kā viņš to neņemtu nopietni.

-     Tikai mieru! viņš sacīja. Viņi zina, kur tu esi. Tors noteikti ir parūpējies, lai viņiem pastāstītu.

-Jā, bet neviens taču tam neticēs, Ēriks no jauna mēģināja.

-    Ja kāds nāks un sacīs, ka es esmu kopā ar visiem dieviem Asgardā, viņi tam neticēs un nācēju noteikti saņems ciet, ja viņš turpinās to apgalvot.

-      Ek, tu redzēsi, gan Tors būs tos pārliecinājis, Ulls turpināja.

-Jā, bet viņš to nevar. Pamēģini saprast!

-      Blēņas vien! Protams, ka viņš to var. Vai tu domā, ka šī pasaule nav īsta?

-Jā, protams, bet…

-   Arī viņi tā domās. Nāc, dosimies uz Noatunu pie jūras un apsveicināsimies ar Njordu, un pēc tam pabrauksim ar Skidbladniru. Man ir atļauts aizņemties to no Freira, un izskatās, ka tev vajag nedaudz gaisa pārmaiņu.

Ēriks nopūtās, nomākts paraustīja plecus un gāja līdzi.

Kad viņi ieradās, Noatuna bija tukša. Tāpēc viņi pagājās gar krastmalu un sastapa tur Njordu, lielu sirmu vīru, kas meklēja dzintaru, Ziemeļu zeltu, kā viņš to dēvēja. Viņš vāca tos garai kaklarotai, ko taisīja Skādi, savai mīļotajai sievai.

Viņš nebija īpaši labā omā, un ne Ulls, ne Ēriks nevarēja viņu uzmundrināt. Njordam nebija arī vēlēšanās pabraukties ar Skidbladniru. Vislabprātāk viņš gribēja būt pilnīgi viens ar saviem sapņiem un ilgām.

-   Es vienmēr acu priekšā redzu Skādi, viņš sacīja. Viņa ir tik daiļa. Ilgas pēc viņas ir tādas, it kā manās krūtīs mitinātos čūska, kas visu laiku dzeļ manu sirdi. Un tikai tas, kas ir izjutis indes sūrmi, zina, cik ļoti tā dedzina. Viņa ir sagādājusi man lielas sāpes! viņš nopūtās.

Ulls un Ēriks atstāja Njordu un devās pie ūdens. Te Ulls izņēma no kabatas sarkanbalti svītrom audumu. Tas bija glīti salocīts, bet, kad Ulls sāka to atlocīt, tas sāka augt: tas gandrīz vai uztūka kā zieds, kas uzplaukst pavasarī. Zem auduma, kas izauga par lielām, svītrotām burām, parādījās kuģis. Tas gandrīz vai traucās no vidus uz katru pusi. Vadnī bija briesmīgs, no koka izgriezts pūķis, un pakaļgalā bija augsti pacelta pūķa aste. Šeit parādījās arī garš airis, kas derēja stūrēšanai. Tas viss radās ne no kā, un Ēriks, zaudējis valodu, stāvēja un skatījās.

-Jā, bet kā tas var notikt? viņš savaldzināts murmināja.

Ulls smējās visā galvā. Tāds ir Skidbladnirs. Tādu to iztaisīja brāli īvaldi, viņš teica. Neviens nezina, kā tas ir taisīts, un tev arī nav par to jāprāto. Labāk palīdzi man dabūt to iekšā ūdenī!

Saņēmuši kuģi katrs aiz savas malas, Ēriks ar Ullu ievilka to ūdenī. Kuģī atliku likām iznāca vietas viņiem abiem, un tur bija vēl vietas daudziem citiem, un Ēriks rēķināja, ka visādā ziņā uz klāja ērti varētu izvietoties desmit vīri, un vēl te bija vietas pāris zirgiem, pārtikai un ieročiem, un ko nu vēl ņem līdzi tādā garā braucienā.

-    Vai gribi pamēģināt stūrēt? Ulls jautāja. Ņem tik airi un stūrē, kur gribi, mēs burāsim prom!

-Mēs varētu doties uz to tur salu, Ēriks ierosināja, parādīja un satvēra airi. Kuģa buras tūdaļ piepūtās vējā, kaut arī bija gandrīz bezvēja laiks un jūras virsma bija turpat vai spoguļgluda.

-     Laba ideja! Tad mēs varbūt tur varēsim notvert kādus zaķus un izcept tos uz ugunskura vakariņās. Bet iegaumē, ka tu nedrīksti būrāt tālāk! Tad mēs nonāksim dziļākos ūdeņos!

Iekārtojies ērti kuģa dibenā, Ulls pēc brīža jau bija aizmidzis.

Ērikam šāds stāvoklis likās aizdomīgs. Viņš nekad agrāk nebija stūrējis kuģi, un tagad gandrīz vai uz viņu gūlās atbildība. Ja nu viņš izdara ko aplamu vai pasaka kādu dīvainu burvju vārdu, kas kuģi saloka jūras vidū? Nekad neko nevar zināt, un tāpēc Ēriks neteica ne vārda.

Iesākumā viņš stūrēja tieši uz salu un gandrīz vai neuzdrīkstējās aizskart stūres airi. Kuģis slīdēja uz priekšu ar labu ātrumu, un to bija prieks uzlūkot: ar lielām izliektām burām un pūķa galvu priekšgalā. īsts vikingu kuģis!

Bet pamazām Ēriks aizvien vairāk aprada ar stāvokli un sāka drusku rotaļāties. Pa jokam viņš pagrieza stūres airi uz vienu pusi, un kuģis tūlīt mainīja virzienu. Bet vējš tik un tā pūta burās. Tad Ēriks pagrieza kuģi vēl mazliet, un vējš allaž pūta no muguras.

-Tas ir kas neticams! viņš murmināja.

Ēriks pagrieza kuģi vēl reizi, lai kurss būtu uz krastmalu, no kurienes viņi bija sākuši braucienu. Ja bija pareizi, tad viņiem vajadzēja būrāt pret vēju. Bet tā tas vis nenotika. Kuģis burāja tikpat spēcīgi kā agrāk, ar vēju no muguras.

Ēriks atkal sašķieba stūres airi pa veselu apli, lai kuģis dabūtu pareizo kursu uz salu. Un tas burāja tikpat stingri kā pirmīt. Un Ulls krāca tā, ka gandrīz vai buras plīvoja.

Citādi Ēriks baudīja klusumu, jo, izņemot Ulla krāciena skaņas, nekādu citu skaņu nebija.

Pamazām viņi nāca tuvāk salai, un Ēriks turpināja stūrēt nedaudz tai garām. Viņam likās garlaicīgi tik ātri pārtraukt burāšanu, un viņš domāja, ka būtu arī žēl modināt Ullu, kad acīm redzami viņam bija tik liela nepieciešamība gulēt. Tādējādi viņš varētu arī redzēt, kas ir salas otrā pusē.

Nu viņi bija tik tālu jūrā, ka krastmala, kur viņi bija sastapuši Njordu un ielaiduši kuģi ūdenī, bija tikai šaura svītra pie apvāršņa. Vienīgi Noatunu varēja samanīt, tālu iekšā jūrā.

Ulls krāca sdpri, un Ēriks uzjautrinājās, griežot kuģi uz vienu sānu, kad Ulls izelpoja, un uz otru sānu, kad viņš ievilka gaisu. Varbūt viņš varētu piedabūt Ullu krākšanas taktī veldes kuģa dibenā no vienas puses uz otru?

Ēriks strādāja ar stūres airi, un beidzot viņam izdevās sašūpot kuģi no vienas puses uz otru, lai tas saskanētu ar Ulla krākšanu.

Viņi aizbrauca tālu garām salai un nu bija dziļos ūdeņos, no kuriem Ulls bija brīdinājis. Bet Ēriks nodomāja, ka tas jau nekas. Ja jau kuģis tā spēj būrāt kā Skidbladnirs, tad taču vienalga, vai tas ir seklos vai dziļos ūdeņos. Kuģim taču nav vajadzības sasniegt kaut kur dibenu kā cilvēkam, kurš peldas!

Ūdenī kuģa priekšgalā bija manāma viegla viļņošanās, it kā burbuļus laistu neliels burzguļojošs avots, vai varbūt tur gulēja maza smilšu sēre, dikti maziņa sala vai valis! Padomā, ja nu tas ir valis! Tādu Ēriks dzīvu nebija redzējis, ūkai bildēs grāmatās un filmās, un kā putekļainu skeletu muzejā.

Ēriks saspringti raudzījās, lai saskatītu, kas tas ir, un viņš redzēja, ka kuģis nāk arvien tuvāk baļķim jeb vai tas bija baļķis, kas tuvojās kuģim? Patiesībā tas tuvojās žiglāk, nekā burāja kuģis. Un sala, valis vai kas nu tas bija it kā izauga no ūdens. Nāca redzama milzīga galva: melna tā bija, ar lielu platu muti un lielām zaļām acīm. Galva vairāk līdzinājās čūskas galvai, rikai bija daudz, daudz lielāka.

Mute atvērās, atklādama garu rindu lielu gļotaini dzeltenu īlena asuma zobu. Mēle bija zila un putaina, un gandrīz vai izskatījās, ka nezvērs aplaizās, kamēr tas atmet atpakaļ galvu. Atskanēja dziļi, aurojoši smiekli.

Ai'', bailēm Ēriks palaida vaļā stūres airi un kliedza kā apsēsts.

Tūiit pamodās Ulls. Izbrīnījies viņš pavērās apkārt un vispirms ieraudzīja Ēriku, kas sēdēja kuģa dibenā kliedzošs un asarām pār krīta bālo seju noplūdis. Pēc tam viņš ieraudzīja buru, kas tagad nošļukusi karājās mastā. Izbrīnījies viņš pagriezās un ieskatījās tieši nezvēra šausmīgajās acīs, kas nu bija pie paša kuģa.

Vēl vienu reizi jūras čūska augstā lokā atmeta savu milzīgo galvu atpakaļ un smējās, ka dunēja vien.

-   Tā taču Midgardas čūska! Ulls aizelsies čukstēja. Ērik! Ko tu esi izdarījis? Ja vien grib, čūska taču var apēst mūs ar vienu kampienu, sadedzināt ar savu liesmaino elpu, nokodināt mūs ar savām siekalām un ar savu asd sašķaidīt kuģi ar vienu sitienu. Ērik, ko tu esi izdarījis?

-    Ērik! Saņemies nu! Ulls izskatījās gluži apjucis un samulsis. Ēriks bija piecēlies, un Ulls viņu purināja.

-   Ērik! Dari taču kaut ko! Ņem rokā airi un burā! Burā! Lai mēs tiekam no šejienes prom, atpakaļ, ātri!

Ēriks apņēmīgi paņēma airi, pasvieda to sānis, un kuģis pagriezās. Nu buru audums piepūtās, un kuģis šķēla ūdeni.

Midgardas čūska nepārtraukti smējās savus rupjos, ļaunpriecīgos smieklus, bet tad atkal pagrieza pret viņiem galvu.

-    Nu, mazie draugi, tā sacīja savā caurajā balsī, vienlaikus no mutes laižot puvuma smaku. Tad jūs domājat, ka tiksit tik viegli no manis vaļā! Jūs gan zināt, ka tas nav iespējams!

Midgardas čūska atvēra muti, un no rīkles kā no liesmu metēja izšāvās uguns mēle. Ūdens ap kuģi vārījās, bet kuģis nenogurstoši turpināja savu braucienu atpakaļ uz salu.

Midgardas čūska atkal iesmējās. Ha, ha, ha! un no viņas mutes burbuļodamas izspļāvās gļotas. Man liekas, ka es jūs apēdīšu! viņa noteica un atkal iesmējās. Tas gan bija neparasti muļķīgi no jums būrāt šeit ārā jūrā. Vai esat mani aizmirsuši? Vai Tors nav jums stāstījis par mani toreiz, kad viņš pēdējo reizi sastapa mani, zvejojot kopā ar Ilimiru?

-    Ir gan, Ēriks kliedza. Viņš ir stāstījis par tevi. Vai tev, mūdzi, nesāp galva no viņa āmura sitiena? Un kā ir ar vērša galvai? Vai tu esi to apēdusi ar visiem ragiem, vai?

-           Ko?! Midgardas čūska, pēkšņi pārsteigta, izsaucās. Tās acis plati iepletās. Ko tu ar to gribi teikt?

-          Turpini! čukstēja Ulls no kuģa dibena. Turpini runāt! Novirzi tās uzmanību Runājies ar to!

Ēriks turpināja, izbrīnīts pats par savu drosmi. Viņš izvilka ādas sloksnes gabalu, kas nejauši bija viņam kabatā. Es nesu tev sveicienu no tava brāļa, vilka Fenrira! viņš sauca. Viņam klājas labi, un, kad viņš kauc, tad tas ir vienīgi no prieka. Skaties, te man ir gabals no ķēdes, ar kuru viņš ir piesiets. Vai tev nav vēlēšanās palūkoties, vai tu spēsi to saraut?

-Ko?

-   Labi! čukstēja Ulls, satvēris Ērika bikses. Labi! Turpini!

-           Tu vari arī to pagaršot, ja tev ir vēlēšanās, bet uzmanies, ka ķēde neiesprūst tev rīklē. Kā jau tu zini, tā ir joti asa! Ēriks pārsvieda sloksni pār bortu.

Midgardas čūska, pacēlusi galvu, nolieca to pie ūdens. Tā blenza un blenza, līdz sāka šķielēt. Ēriks varēja redzēt tās plati ieplestās nāsis, kad čūska ošņāja.

Pa to laiku Skidbladnirs burāja ar pilnu ātrumu, un viņi žigli tuvojās salai. Midgardas čūska nu bija pagriezusi galvu atkal pret viņiem. Un pēkšņi tā sāka peldēt pakaļ kuģim.

Ēriks redzēja, kā čūskas lokveidīgā mugura met kūkumu daudzās vietās ūdenī aiz kuģa. Galva draudīgi ātri slīdēja pa ūdeni.

-            Nu, tu, manu zēn, mēģināji mani iznerrot, ko? Bet neizdevās! Midgardas čūska atvēra savu milzīgo muti un jau taisījās aprīt visu kuģi. Nu es ēdīšu… Blīkš! Galva ar mutuļojošu blīkšķi noplunkšķēja ūdeni. Uz visām pusēm pašķīda milzu vilnis.

-           Ha, ha, ha! Ulls smējās. Tā atsitās pret dibenu! Ha, tavu dumju čūsku! Tagad Ulls bija piecēlies kuģī kājās un no prieka dunkāja Ērikam mugurā. Mēs tikām ar to galā! viņš sauca no pārmērīga prieka. Mēs tikām ar to galā!

Bet Ērikam nebija laika runāt ar Ullu. Viņam vajadzēja paturēt acīs Midgardas čūsku, kas nu atkal bija pacēlusi galvu. Augstu gaisā tā to izstiepa un sūtīja viņiem pakaļ zaļi dzeltenu

indes mākoni. Tā ari izšļāca uguns staru vairākus metrus diametrā. Bet pa to laiku Skidbladnirs bija nemitīgi burājis prom no dziļajiem ūdeņiem, un Midgardas čūska ar saviem briesmīgajiem ieročiem nevarēja viņus aizsniegt.

-            Nekad vairs nenāciet šurp! tā sauca, siekalodamās no niknuma. Ja jūs atgriezīsieties, es jūs mocīšu, nosmacēšu savos indes mākoņos, izcepšu jūs savā ugunī, līdz jūs vēlēsities, kaut būtu piedzimuši Mirušo valstībā un nekad nebūtu redzējuši saules gaismu!

M idgardas čūska vēl kādu brīdi ļauni glūnēja uz viņiem, tad lēnām ieslīdēja atpakaļ jūras dziļajā tumsā.

-            Uh, hā! Ulls izsaucās. Tā bija pilnīgi klāt! Tuvāk kā jebkad!

-Jā, kā nu ne! Ēriks atvieglots nomurmināja.

-           Es aizmirsos. Es mazliet par daudz spēlējos ar stūres airi, un tad tas notika.

-   Tā tu nekad vairs nedari! Tas tev man jāapsola!

-   Nē, es tā vairs nedarīšu, Ēriks ar pārliecību balsī atbildēja.

Viņi abi iesmējās atvieglotus smieklus.

-Tas nebija nekāds joks, Ulls izsaucās.

-    Nē, bet vai citādi tu labi gulēji? Ēriks jautāja.

-Jā, kā nu ne. Es sapņoju, ka biju ielikts medalus mucā, kas valstījās uz priekšu un atpakaļ, un no tā man gandrīz piemetās jūras slimība.

-           Diez, no kā gan tas varētu būt, Ēriks teica un pie sevis nosmaidīja.

18. nodaļa

Viņi piestāja pie salas, kā bija norunājuši. Un, kamēr viņi pietauvoja Skidbladniru, no mežmalas iznāca liels, sarkanbārdains vīrs. Tas bija Tors.

-           Ērik, cilvēka dēl! viņš auroja savā dārdošajā balsī. Lai tu zinātu, ka šis te nav nekāds tavs mazais ezeriņš, kurā tu burā. Tā ir pasaules jūra, un tā nav bez briesmu!

Tors bija nikns, un Ēriks saduga. Tās nav vis pelītes vai zvirbuļi, kurus mēs medījam. Šī te ir nopietnība, vai nu tu saproti?!

Ēriks klusuciezdams pamāja.

-   To tu nekad vairs neatkārto!

-            Nē, Ēriks nomurmināja, bet kā tu redzēji, kas tur notika?

-           Es to arī neredzēju, bet to redzēja Odins no Ididskjalva. Tik tālu viņš tomēr spēj saredzēt, un es tūdaļ devos šurp. Ja ar jums kas būtu noticis, es būtu metis Mjelniru, bet, par laimi, tas nebija vajadzīgs.

-          Nē, atteica Ulls. Kad bija pienācis īstais brīdis, viņš ļoti labi tika galā.

-   Jā, es to redzēju, un nu liksim to mierā, Tors nopūtās.

-   Nāc! viņš teica Ērikam. Es tev kaut ko parādīšu. Tors veda viņu dziļāk salā.

Viņi nonāca pie lielas klajas vietas, kur zeme gandrīz līdzinājās izdedzinātam kaujas laukam.

-           Šeit mēs piesējām vilku Fenriru, Tors sacīja. Skaties, kā zeme ir izdedzināta. Šeit nekas vairs neaugs, tik spēcīgs bija vilka Fenrira niknums, kad tam nolaupīja brīvību.

Tors paspārdīja melno, putekļaino zemi. Lokija bērni ir nāve, ļaunums, varmācība, varas un naida spēks. Ar šo varu ir grūtāk mēroties spēkiem, bet mums tas jādara, un mēs to darīsim!Tas, lūk, mūs sagaida. Ja melnie spēld tiks vaļā pirmie, tad ragnarjoks uznāks ar neapturamu spēku. Ar to tcv vienmēr būs jācīnās, vienmēr, to es tev saku, un tev jāziedojas, ja patiešām pienāks tāds brīdis!

-           Nu vienreiz pietiks! Ulls pārtrauca. Es esmu izsalcis. Vai labāk neraudzīsim dabūt ko ēdamu?

-   Nu ja, Tors noteica un no mākoņiem nolaidās uz zemes.

-    Darīsim gan tā. Nu, mēs nokausim āžus, jo nejaudājam iet medībās.

Tors aizveda viņus uz to vietu, kur bija atstājis savu pajūgu un, kamēr Ulls gatavoja ugunskuru, Tors nokāva savus divus āžus.

Ēriks pārbijies noskatījās, kā sāka plūst asinis. To, to taču nevar! viņš murmināja.

Tad Tors, ieraudzījis viņa sejas izteiksmi, sāka dārdoši smieties. Kas noticis? Vai tu nejaudā redzēt asinis?

-      Bet tu taču nokāvi savus divus āžus. Tad jau tu vairs nevarēsi ar viņiem braukt!

-     Noteikti varēšu, Tors atbildēja, plati smaidīdams. To tu neņem pie sirds, jo viņi pie tā ir pieraduši. Ir jauki, ja līdzi ir pārtika, kad tu ceļo apkārt.

-Jā, bet kā?

-    Lūk, skaties. Kad mums atkal vajadzēs braukt, mēs savāksim visus kauliņus un ieliksim tos katrā ādā. Tad es pār tiem novicināšu savu Mjelniru, un āži būs tikpat sveiki un veseli kā agrāk.

-    Nūū. Ēriks noteica. Pirms dažām nedēļām viņš noteikti būtu teicis: "Blēņas un muļķības." Bet nu viņš bija kļuvis daudz gudrāks.

Tors žigli nodīrāja abus āžus, un drīz tie vārījās lielā katlā virs sprēgājoša ugunskura.

-     Tikai vienu reizi gandrīz izgāja greizi, Tors iesāka un atlaidās zālē. Ēriks atsēdās viņam cieši līdzās, lai varētu labāk klausīties.

Ulls jau atkal bija aizmidzis, bet šoreiz ar garu zāles stiebru mutē. Viņš krāca kā parasti, un, iekams Tors turpināja savu stāstu, viņš pielavījās tam klāt un pagrieza Ullu uz sāniem, lai viņa krākšana neskanētu tik skaļi.

Nu Tors varēja turpināt.

-      Tas notika toreiz, kad es ar Lokiju biju ceļā pie milžu karaļa, Ūtgardlokija. Tad mēs pa ceļam apstājāmies pie kādiem zemniekiem, lai pārlaistu nakti. Un, kā parasts, mēs nokāvām manus divus āžus un izvārījām, lai būtu ēdiens.

-      Zemnieku pārim bija divi bērni, kurus tu noteikti būsi sastapis, visādā ziņā vienu no viņiem, jo tic bija Tjalvi un Reskva, un arī tie dabūja savu daļu gaļas. Kad mēs bijām beiguši ēst, mēs visi sametām kaulus uz ādās, izņemot, protams, Tjalvi. Viņš allaž ir bijis tāds patvarīgs. Viņš iecirta savu nazi vienā no gūžas kauliem un pāršķēla kaulu, lai dabūtu kaulu smadzenes, kaut ari es stingri biju piesacījis, ka neviens nedrīkst pārsist kādu no kauliem.

Bet Tjalvi to darīja tik un tā, mums pārējiem to neredzot. Tikai nākošā rītā, kad mums vajadzēja braukt, es atklāju, ka viens no āžiem klibo, un tad es saniknojos. Es saucu un kliedzu, un sviedu sev virs galvas Mjelniru tā, ka Egils kā sauca zemnieku kļuva bāls no bailēm un paslēpās zem gara galda. Viņš žēli kliedza un teica, ka es varu dabūt visu, kas viņam pieder, lai tikai es saudzējot viņiem dzīvību.

-   Es, saprotams, domāju, ka tas ir Lokijs, kas to izdarījis, bet Tjalvi atzinās, ka vainīgais ir viņš. Viņš bija pārsids kaulu, un tāpēc es vienojos ar Egilu, ka dabūšu Tjalvi un viņa māsu sev līdzi, ja gribēšu. Un tā es viņus dabūju.

-Jā, bet kas tad notika ar Egilu un viņa sievu?

-   Viņi tika cauri ar izbailēm, un viņiem vēlāk piedzima vēl bērni kā atlīdzība par tiem diviem, kurus es paņēmu. Šodien mēs esam labākie draugi, un Tjalvi un Reskva bieži ciemojas pie viņiem. Tagad Tjalvi noteikti arī ir tur, jo mēs viņu neesam redzējuši vairākas nedēļas.

Ēriks pamāja ar galvu un cerēja, ka tā tas arī ir. Bet viņam bija ļauna nojauta.

Tors piecēlās un paņēma no pajūga ādas trauku. Tas līdzinājās kopā sašūtai cūkādai un bija pilns ar medaļu.

-    Vai negribi kādu malku? Tors jautāja un pamirkšķināja viņam.

Ēriks pamāja un iedzēra malku no saldā, sdprā dzēriena. Tas garšoja labi, pēc garšvielām, un iedarbojās gandrīz vienā acumirklī.

Ēriks nekad agrāk nebija mēģinājis tik daudz dzert. Piepeši viņš sajuta smagumu galvā un, kad piecēlās kājās, viņš tik tikko spēja noturēties līdzsvarā.

Tors sāka smieties, un ari Ērikam likās, ka tas ir jokaini. Viņam likās, ka pēkšņi Tora seja izskatās savāda. Un burbuļojošā katla vietā rēgojās divi katli. Ēriks pats vairs nevaldīja pār savu smaidu. Lūpas bija stīvi atvilktas atpakaļ, gandrīz kā grimasē, un savus smieklus viņš dzirdēja kā svešus.

Ēriks gribēja apsēsties, bet atkrita uz muguras zālē. Viņš pat necentās uzreiz piecelties, bet palika guļam un pie sevis smejamies. Tora smiekli viņa ausīm izklausījās dobji un dārdoši, it kā nāktu no istabas vai no lielas zāles, kur atbalsojas, un atbalss skanēja arvien tālāk un tālāk prom.

Ēriks iekrita smagā, sapņiem pilnā miegā.

-    Tā, tā! Tors teica pēc dažām stundām. Nu būs gana! Tors purināja Ēriku, lai viņu uzmodinātu. -Mums jārauga tikt mājās. Drīz būs tumšs!

Ēriks atvēra acis un samulsis blenza Tora vecajā, sarkanbārdainajā sejā.

-Jā, jā, viņš stostījās un cēlās kājās. Es jau nāku.

-    Vai tu labi gulēji, manu zēn? Tors jautāja.

Ēriks nopūtās un pamāja sarkaniem vaigiem un spožām acīm. Viņš bija sapņojis par Trūdu.

-     Labi, ka Trūdas nebija šeit. Tad viņa nosarktu tāpat kā kvēlojošas ogles ugunskurā. Vispār tu nedabūji āžu gaļu. Tā ir apēsta!

Ēriks vēlreiz nopūtās un nokaunējies paskatījās sānis. Viņam nedaudz dka skaidrs, ka viņš Asgardā ne no viena neko nevarēs noslēpt.

Tors smējās. Tu par to neraizējies, viņš sacīja. Tev tikai nevajag ne par vienu domāt ļaunu. Nāc nu un paskaties manu lielo rūnu burvestību!

Ēriks gāja līdzi Toram pie divām āžu ādām. Uz katras gulēja kaudze baltu, apgrauztu kaulu, un Tors nu paņēma Mjelniru un lēnām vēcināja to pār ādām, teikdams dažus savādus, Ērikam nesaprotamus vārdus.

Bet to pašu bridi ādas atdzīvojās. Kauli sāka sadalīties un sakārtoties paši no sevis. Ādas ap dem izlocījās. Tad tās izlīdzinājās, piecēlās, vienlaikus izstaipot kājas. Galvaskausi ieslīdēja savā vietā zem galvas ādas, ragi pieauga savā vietā tur, kur tiem

vajadzēja būt, un beidzot izauga ari ausis un aste. Abi āži vārgi ieblējās un palūkojās atpakaļ, it kā teikdami:

-    Redzi nu, vecais! Nu mēs esam gatavi!

-           Tā tas notiek, Tors priecīgs sacīja. Nu tie ir gatavi atkal skriet. Tors piegāja pie viņiem, papliķēja tos un iejūdza ratos.

19. nodaļa

Viena pēc otras gāja dienas. Ēriks pamazām sāka garlaikoties. Vingrinājumi kļuva par rutīnu, spēles monotonas, un prieks maz pamazām pazuda. Ēriks ilgojās atpakaļ uz Asgardu, pēc dzīves tur, kur viņš gandrīz nemaz neko nepazina, bet pret kurieni viņam bija spēcīgas jūtas. Viņam pietrūka ari Trūdas, kaut arī Ēriks ar Ullu nekad par viņu nerunāja.

-     Freiram reiz bija tā, kā tev pašlaik, Ulls sacīja kādu vakaru, kad viņi sēdēja pie lielā kamīna garajā ēkā Taksdālē. Viņi tikko kā bija ēduši ceptu aļņa gaļu un bija krietni paēduši.

-   Kā tu to domā? jautāja Ēriks, kas īsti nezināja, uz ko Ulls tēmē.

-Jā, toreiz, kad Freirs ieraudzīja Gerdu un iemīlējās viņā, ja tu saproti, ko es ar to gribu teikt.

-   Nē, ne gluži, Ēriks atbildēja un pasmējās, it kā tas viņu nemaz neinteresētu.

Bet Ulls turpināja. Viņa skats bija dziļi iegrimis liesmās, kas laizījās ap dažiem lieliem ozola bluķiem, ko Ēriks bija sakrāvis. Ulls bija tālu prom Asgardas pagātnē.

-    Freirs reiz bija ielavījies Odina tronī Hidskjalvā -, lai izjustu, kā tas ir redzēt visu pasauli, Ulls iesāka. Odins bija aizbraucis pie Rindas, kārtējo reizi cenzdamies viņu pavest, un Freiram gandrīz vienam pašam piederēja visa Valhalla.

Viņš izbaudīja, kā ir tur sēdēt un raudzīties uz visu pasauli.

Viņš redzēja lejā Zemes valstis, tālu pāri Pasaules jūrai, līdz Igdrasila galotnei un līdz tā saknes dziļumiem. Viņš ieskatījās mirušo valstībā un dziļi milžu valstībā Jotunheimā. Tur atrodas lielas mājas Gīmira sēta -, kuru viņš iesākumā nebija pamanījis. Bet pie dzīvojamās mājas stāvēja sieviete, un, kad viņa pacēla rokas, lai attaisītu durvis, no viņas plūda starojums, kā mirdzums plūst pār kalniem un ielejām. Tā bija visskaistākā un brīnišķīgākā sieviete, kādu Freirs jebkad bija redzējis!

Un var jau būt, ka tas bija sods par to, ka viņš bija iesēdies Odina augstajā tronī. Visādā ziņā viņš tūdaļ devās prom no Valhallas un aizlavījās uz savām mājām, saliecies no apsēstības un tīksmes mīlēt sievieti, ko viņš tikko bija redzējis.

Un, atgriezies mājās, viņš neteica ne vārda. Viņa seja bija gandrīz vai pārvērsta no sāpēm, viņš bija nikns kā bullis un vairākas dienas un naktis ne ēda, ne dzēra. Visi staigāja viņam apkārt uz pirkstgaliem, un neviens neuzdrīkstējās viņam neko sacīt.

Njords, viņa tēvs, nevarēja saprast, kas Freiram lēcies, un baidījās, ka viņš ir nopietni slims. Viņš notvēra Skirniru, Freira kalpotāju, un jautāja viņam, vai viņš zina, kas notiek ar viņa dēlu un kāpēc viņš tā iekaist par katru sīkumu. Skirnirs nekā nezināja, bet Njords lūdza viņu aiziet pie Freira un pajautāt. Njords bija ļoti noraizējies par viņu.

Skirnirs negribēja vis to darīt, jo baidījās dabūt brāzienu, bet viņam bija jādara, kā Njords bija viņam lūdzis un kā viņš bija solījies.

Skirnirs saņēma dūšu, un Freirs nevis viņu izbāra, bet pastāstīja par savu lielo mīlestību, ko viņš juta pret milžu meitu, kuru viņš noteikti dabūs un ko viņš bija redzējis vienu vienīgu reizi, sēdēdams Hidskjalvā.

Bija tā, it kā būtu pārplīsis liels, vārīgs augonis, jo Freirs tik runāja un runāja par savām skumjām un ilgām, un visbeidzot viņš lūdza Skirniru aizjāt uz meitenes sētu Jotunheimā un pamēģināt atvest viņu uz Asgardu.

To Skirnirs negribēja, jo baidījās, ka no šī ceļojuma neatgriezīsies dzīvs. Bet Freirs viņu pierunāja ar to, ka ļaus viņam jāt uz Freira zirga, ko nekas nevar nobiedēt ne kaucošas liesmas, ne milžu burvestības un tāpēc, ka Freirs pēc tam dos viņam savu dārgo zobenu, kas vēzējas pats no sevis un dur cauri visam, ja vien to vada gudra vīra roka.

Nu Skirnirs devās ceļā. Nakts drūmumā un tumsā viņš lavījās uz priekšu, baidīdamies par savu dzīvību, un beidzot sasniedza Gīmira sētu. Pakalnā pie dzīvžoga sēdēja sargpostenis, un pie ieejas sētā bija piesiets bars lielu, niknu suņu. Nebija nemaz tik viegli nemanītam iekļūt iekšā. Suņi jau bija viņu saoduši un mežonīgi rēja, un tāpēc Sldrnirs devās pazīstams. Viņš piejāja pie sardzes un vaicāja, kā lai parunā ar jauno meiteni.

Vai nu tu jau esi miris, jeb tu mirsi, jo dzīvs tu pie viņas netiksi. Tu nekad nedabūsi runāt ar Gīmira meitu! sardze atbildēja.

Bet Gerda bija izdzirdusi suņu kņadu un Skirnira zirgu, kad tas atauļoja. Tāpēc viņa pajautāja savai kalponei, kas tur ārpusē nodek. Kalpone atbildēja, ka viņa varot redzēt tikai kādu svešu vīru un zirgu, kas ārpusē ganās. Gerda tūdaļ sūtīja ziņu pēc Skirnira un lūdza viņu iekšā. Apsēdinājusi Skirniru, viņa lika viņam galdā medaļu un, kad bija iestājies miers, viņa vaicāja, kas viņš ir un kāpēc nācis.

Skirnirs paskaidroja, kas viņš ir, ka viņu sūtījis Freirs un ka Freirs ir meiteni redzējis un viņā stipri iemīlējies. "Ja tu vēlies precēties ar Freiru, viņš tev apsola šķīvi ar zelta āboliem un arī Draupniru tu dabūsi to zelta gredzenu, no kura katru devīto dienu nokrīt astoņi zelta gredzeni," viņš sacīja.

Vispār tas bija nekaunīgi apsolīt Odina dārgākās mantas svešai milžu meitai, un to viņš varēja darīt tikai tāpēc, ka Odins bija devies ceļojumā.

Bet Gerda pateica nē. Noteiktu nē! Zelta viņai pietika, tāpēc ar to viņu nevarēja iekārdināt.

Tāpēc Skirnirs mēģināja nedaudz draudēt. Viņa sadusmojās un sacīja, ka nedz ar kārdināšanu, nedz ar draudiem viņa neprecēsies ar āsu. Viņa ir milzene, un tāda viņa gribēja palikt, un, ia Skirnirs nesavāks savas mantas un nedosies prom, tad atnāks viņas tēvs, ieraudzīs viņu, un tad būs drausmīgs tracis.

Tad Skirnirs piecēlās. Viņš negāja prom, bet sāka pret viņu lietot stiprus līdzekļus:

"Tu pazīsti āsu varu," viņš stingri sacīja, "un, ja tu nepakļausies, tevi piemeklēs visas pasaules neveiksmes. Un tas vēl nav viss," Skirnirs sacīja, "tad tu dzīvosi vietā bez neviena vīrieša, bez mīlestības, un allaž redzēsi ap sevi tikai nejaukas lietas. Ēdiens vienmēr garšos tik drausmīgi kā āžu čurās, un ap tevi būs visnejaukākie radījumi. Neprātā kliedzošā trakumā, vienmēr mūžīgās mokās vilksies tavas dienas. Novītusi un izkaltusi kā usnes zemē pēc pļaujas tu gulēsi un locīsies par apsmieklu un kaunu visiem, un tā būs tava alga par tavu ietiepīgo augstprātību. Un, lai darītu teikto pēc iespējas trakāku, Skirnirs beidzot viņai draudēja, ka visi āsi noburs viņu ar visbriesmīgākiem burvju vārdiem, kādus vien viņi atradīs.

Tad Gerda padevās. Tam viņa nespēja pretodes, un viņa apsolīja satikties ar Freiru pēc deviņām dienām mazā mežiņā, ko sauca par Barri.

Skirnirs priecīgs jāja mājās, un Freirs viņu sagaidīja jau pagalmā. Skirnirs nepaguva pat nokāpt no zirga, kad Freirs viņu apbēra ar jautājumiem. Kas tur notika? Ko viņa sacīja? Vai viņa gribēs dzīvot Asgardā, un tamlīdzīgi.

Skirnirs pastāstīja par notikušo, kā viņš beidzot ir pierunājis Gerdu. Bet, to izdzirdis, Freirs nekļuva vis priecīgs, gluži otrādi, nekā Skirnirs bija iedomājies.

"Tikai pēc deviņām dienām!" viņš nopūtās. "Kā gan es to izturēšu! Viena diena ir gara, divas vēl garākas, bet trīs jau ir mūžība! Kā lai es gaidu tik ilgi?!"

-      Bet, protams, viņš gaidīja, smējās Ulls, un Freirs atveda savu smuko sievu mājās uz Alfheimu Asgardā. Kopš tā laika viņi abi ir dzīvojuši nešķirami, un viņiem ir arī dēls, Fjelnirs viņu sauc, kas nu skraida apkārt un nedaudz flirtē ar Reskvu, kā tu zini.

Ēriks pamāja ar galvu un nopūtās.

To pašu mirkli pa durvīm ienāca Trūda.

-   Par ko jūs runājat? viņa vaicāja, ieraudzījusi Ērika muļķīgf > sejas izteiksmi.

-    Ne par ko, Ulls atbildēja.

-            Es jau manu gan! Trūda sacīja. Kāpēc es to nevaru dzirdēt?

-            Tādas runas ir tikai priekš vīriešiem! atteica Ulls un kaitinoši smējās.

-           Kādi jūs esat bezprāši! viņa izsaucās un smagi apsēdās uz sola. Bet necik ilgi, un viņa atkal atmaiga un apsēdās pie Ērika.

-           Skaties, ko es tev atnesu! viņa sacīja un ielika viņam klēpi garu, plakanu ādas saini.

-    Man? Ēriks izbrīnīts vaicāja. Kas tas ir?

-   Tur ir kas tāds, kas tev vajadzīgs. Tin vien to vaļā! Ēriks paņēma ādas saini rokās. Tur iekšā bija kaut kas garš

un ciets, tā viņš manīja.

Viņš jautājoši paskatījās uz Ullu.

-Jā, bet man taču nekas nav vajadzīgs!

-             Paskaties vien, Trūdai bija tikpat interesanti redzēt Ērika reakciju, kā Ērikam redzēt, kas ir ādas sainī.

Ēriks attina ādu, un nāca redzams nazis. Tas nebija lielāks par parastu skautu nazi, bet tas bija ārkārtīgi glīts. Spals bija no jūras vienradža zoba, ar skaisti izgrebtu attēlu, kur sievietes un vīrieši turēja viens otru skaujās. Tomēr nazis labi iegūla plaukstā, it kā būtu taisīts priekš viņa pirkstiem. Maksts arī bija no kaula cieta un spīdīga un arī te bija izgrieztas dažādas figūras un savādas zīmes.

-    Kas tur rakstīts? Ēriks jautāja.

Trūda iedeva nazi Ullām, kas izlasīja:

"To izkaluši brāļi īvaldi. Mudurs."

-    Ko tas nozīmē? Ēriks jautāja.

-           Mudurs nozīmē mazais nazis, tas, tātad, ir naža vārds. Un to tev ir izkaluši brāļi īvaldi.

-            Vai tas bija tas pats nazis, ko cvergi taisīja, kad mēs pie tiem ciemojāmies?

Trūda pamāja. Tors pagalam sadusmojās, izdzirdis, ka mēs esam tos apciemojuši. Nazis taču bija domāts tev kā pārsteigums.

-            Lūk, kā, Ēriks noteica. Viņš dabūja nazi atpakaļ un nu izvilka no maksts. Spoži nopulēts tērauds iemirdzējās ugunskura gaismā. Ēriks pārvilka ar roku pār naža asmeni. Tas ir ass, viņš teica.

-Jā, un kā vēl! Trūda iesaucās.

Ēriks paņēma dažas iekura pagales, kas gulēja pie pavarda. Viņš uzmanīgi tās drāza, bet nazis tik un tā gāja tām cauri kā mīkstam sviestam. Tas nekur nederēja! Koks laikam būs sapuvis, Ēriks nodomāja.

-           Pamēģini vēlreiz! Trūda sacīja un iedeva Ērikam resnu ozola kluci. Ēriks ļāva nazim slīdēt pār koku diezgan mīksti, bet tik un tā viņš pārgrieza kluci uz pusēm! Ēriks blenza uz nazi, it kā neticēdams pats savām acīm.

-    Uzmani nu pirkstus! Ulls smējās.

-          Tas nav vajadzīgs, Trūda atbildēja. Mudura rūnu vārdi ir tādi, ka nazis nekad negriež savam īpašniekam.

-    Vai tu esi par to pārliecināta? Ēriks skeptiski vaicāja.

-Jā, pārbaudi pats!

Ēriks uzmanīgi pārbrauca ar nazi pār savu roku. Piepeši asmcnis jutās apaļš un neass, un, jo vairāk Ēriks spieda nazi pret roku, jo neasāks tas tapa. Nebija iespējams iegriezt ar to pat vismazāko skrambu.

-    Pamēģini ar to durt!

Ēriks dūra savā rokā tā spico galu. Viņš manīja, ka nazis ir ass, bet, jo vairāk viņš dūra, jo apaļāks un strupāks jutās naža gals. Nebija iespējams iebakstīt pat ne mazu caurumiņu.

Ērika acis staroja. Vai vienmēr var paļauties, ka nazis tā uzvedīsies? viņš jautāja.

-Jā, bet tikai tad, ja tu to lietosi. Tas ir taisīts tev un dkai tev. Bet tam ir vairākas īpašības. Nazis pieaugs reizē ar tavu vecumu un tavu spēku, un tas griezis visu, kas tev būs griežams.

-Tas nevar būt, tas nav iespējams! Ēriks izsaucās.

-Jā, tas ir riesa, jo tā teica brāļi īvaldi.

-Tas taču ir sapnis, ne nazis! Ēriks nopūtās. Gandrīz kā tas zobens, ko Freirs iedeva Skirniram.

-Jā, bet labāks, daudz labāks, jo šis nazis spēj vairāk, tajā ir lielākas burvestības. Tas bija pēdējais, ko brāļi īvaldi gribēja taisīt, tā viņi apgalvoja, ja Asgardā nemainīsies laiki. Viņi ir iedevuši Muduram visu to spēku, ko spēja, jo no tā ir atkarīga arī viņu dzīve!

-    Kā tā?

-Ja Asgarda ies bojā, tad arī ar viņiem ir cauri. Šis ir tavs ierocis tavam ceļojumam.

-Jā, bet kāds tam ir spēks bez tā, ko tu jau sacīji?

-           Mudurs izaugs arī attiecībā pret to ienaidnieku, kāds tev stāsies pretī. "Jo lielāka pretestība, jo lielāks, asāks un labāks būs asmens," tā sacīja četri brāļi.

Ēriks pārmaiņus skatījās te uz Trūdu, te uz Ullu. Vai patiešām viņam šādi būs jāliek lietā nazis? Viņa skatā jautās bailes.

-    Gan jau būs labi, Ulls mierināja. Kad tu dosies ceļā,

neviens nezinās, ka tev ir nazis. Un neviens nezina, ko tas spēj. Tas vēl nav nācis gluži pazīstams Jotunheimā.

Ēriks nopūtās. Viņa rokas piepeši jutās aukstas.

Ulls piecēlās un izgāja ārā. Pēc brīža viņš ienāca ar jostu un diviem lokiem.

-            Ari es gribu tev ko dot, viņš sacīja. Josta piederēja Baldram. Sudraba sprādze tev atnesīs veiksmi. Kā tu redzi, tā ir izveidota kā vilka galva.

-           Lokus tu vienmēr varēsi likt lietā. Drīz tu būsi tikpat labs šāvējs ar loku kā es pats, un tev pašam Jotunheimā būs jāgādā par ēdamo.

-Jā, bet kāpēc divus?

-           Ir patīkami, kad ir otrs, ja viens saplīst, un tev nebūs laika iztaisīt jaunu. Te tev būs bultas, tās ir labākās, kādas man ir.

-            Paldies, Ēriks nomurmināja. Bet īstenībā viņš tomēr nezināja, vai ir par to visu priecīgs.

20. nodaļa

-   Nazis ir zīme tam, ka drīz tu dosies ceļā, Ulls sacīja.Ēriks paskatījās uz Trūdu. Viņas acis bija spožas. Ēriks nosirds vēlējās, kaut varētu ņemt līdzi viņu vai Ullu. Kā gan viņš tiks galā šai dīvainajā pasaulē, kādā viņš atradās, un vēl Jotunheimā, kas viņam pamazām tēlojās kā elles priekšpagalms, kur var notikt jebkas? Ko gan viņš var izdarīt viens pats nejaukajiem un bīstamajiem milžiem ar visu viņu maģiju?

-           Tu man esi ļoti iepaticies, Ulls pārtrauca viņa (.lomas, un, kad tu aizbrauksi, man tevis ļoti pietrūks.

Ēriks nesacīja nekā. Viņš sēdēja un, rokas turēdams klēpī, cilāja savu jauno nazi. Ko lai viņš saka? Viņš zināja, ka tie abi divi lūkojas viņā. Ēriks turēja nazi vertikāli starp ceļiem. Tad viņš ļāva tam krist, lai tas nodrebētu pret gridas dēļiem.

Ar dobju, sprakstošu troksni nazis pazuda cauri grīdai.

-           Ērik! Ērik! Ulls purināja galvu. Es zinu, kā tu jūties, bet tie nav joki. Tu neesi kā mēs, jo tu neesi āss. Tu esi cilvēks

-   ar labām un sliktām īpašībām, kā visi cilvēki, un tev ir bail, un es to saprotu. Bet vai tu nemaz neesi padomājis, ka tas, no kā tu baidies, ir tieši tas pats, no kā baidāmies mēs Asgardā un pret ko cīnāmies: pret to sabiedrību, kurā visi sapņi tiek apspiesti un visas ilgas nodzēš smaga baiļu nasta, pret to bezjēdzīgo vardarbību, to nesaudzīgo kaitniecību, to visu iznīcinošo karu,

-   ragnarjoku -, kā mēs to saucam?!

Ēriks pamāja ar galvu.

-           Es arī zinu, kas notiks pa tava ceļojuma laiku Jotunheimā, un saprotu tavas izbailes, Ulls turpināja. -Ja atnāks ragnarjoks, ko neviens tomēr necer piedzīvot, tad mēs visi nomirsim. Bet mīti par mums dzīvos tālāk. Kaut arī mēs turpināsim savu dzīvi Mirušo valstības dcrdzīgumā, mēs turpināsim dzīvot tālāk tautas apziņā no paaudzes uz paaudzi, kaut arī būsim miruši un Asgardā gulēs drupās.

-Tā, Ērik! Kamēr tu vēl klausies: pret to visu tev ir jācīnās! Cīnies par mums, bet cīnies arī par sevi!

Viņus pārtrauca mežonīga pērkona dārdi ārpusē. Zibeņi mirdzēja tumsā, vienādi zibeņi, un ārpusē pātagoja lietus. Tūlīt pēc tam durvis ar brīkšķi atsviedās vaļā.

Ārpusē stāvēja liels, vecs un sarkanbārdains vīrs, ko Ēriks pamazām sazīmēja, Trūdas tēvs.

-           Kur viņš ir, Ēriks cilvēka dēls? Tors auroja, kamēr no viņa pilēja ūdens.

Ēriks piecēlās.

-           Kopš pēdējās reizes tu esi izaudzis. Vai viņš ir gatavs? Tors jautāja Ullām.

Ulls pamāja ar galvu. Es esmu darījis visu, kas ir manos spēkos, un viņš tiks galā.

Tors pavērās Ērikā. Vai tu esi izmēģinājis nazi?

-Jā, Ēriks atbildēja un nemanāmi uzmina ar kāju caurumam grīdā.

-            Uzmanies, kur tu to noliec! Tors sacīja. Es arī reiz pazaudēju savu veseri, un tas nebija nekas patīkams. Tas bija tīri vai drausmīgi, un, lai to dabūtu, man vajadzēja pat krist negodā, pārģērbjoties par sievied. Tas bija šausmīgs atgadījums! Bet es esmu slapjš un izsalcis.

-Jā, to es zinu, nāc nu kārtīgi iekšā un izžāvājies pie uguns, iekams tu sāc stāstīt.

Ulls aiztaisīja durvis negaisam un paņēma lielu kausu medalus, kas būtu nogāzis gar zemi ikvienu mirstīgo, ja tas būtu dzēris kā Tors.

-    Paldies, Tors murmināja un lika, lai kausu piepilda vēl reizi. Nu es tā kā maķenīt sāku atdzīvoties.

Tad viņš pagriezās pret Ēriku. Bez sava ieroča tu esi nožēlojams nabags, viņš iesāka un vienlaikus papliķēja sev vēderu. Bet, kā jau teicu iepriekš, reiz kāds bija nokampis manu veseri. Es saniknojos, un man vajadzēja iet ārā pasvaidīt akmeņus, lai niknumu izgāztu.

-Jā, noteikti, Trūda piebilda.

-     Hra, nu, un jā, tad es, pats par sevi saprotams, tūdaļ izlamāju Lokiju. Es biju pārliecināts, ka to ir paņēmis viņš. Bet viņš apgalvoja, ka neesot ņēmis vis, un, lai pierādītu savu nevainību, viņš bija aizņēmies Freijas vanaga spalvas, lai varētu laisties un to uzmeklēt.

Lokijs izlidoja no Asgardas, lidoja pār fjelliem un ielidoja tālu Jotunheimā gandrīz līdz pašai debesu malai.

Tur savā uzkalnā starp klintīm sēdēja milžu ķēniņš Trims. Viņš bija liels un varens un jutās dk drošs savā sēdeklī, ka viņš tikai sēdēja un pina zelta virvi saviem suņiem un sukāja krēpes saviem zirgiem. Viņš, protams, pa lielu gabalu pazina Lokiju un ķiķinādamies vaicāja, kā tad klājas Asgardā un kāpēc Lokijs ir devies pasaulē.

"Nelāga ir," Lokijs atbildēja, "jo Tors ir pazaudējis savu veseri, un es to tagad meklēju."

Tad Trims sāka tā smieties, ka Lokijs tūdaļ noprata, ka to ir paņēmis viņš.

"Jā," Trims piekrita, "tas esmu es, un tagad veseris atrodas astoņas jūdzes zem zemes. Un es to atnesīšu tikai tad, ja dabūšu par sievu daiļo Freiju. Atved viņu, tad Tors dabūs savu veseri!

Lokijs bija dabūjis zināt, ko vēlējies, un žigli laidās atpakaļ pie manis uzTrūdvangu.

"Vai tu ko uzzināji?" kolīdz ieraudzīju viņu, tā vaicāju. "Stāsti tūlīt, iekams vēl neesi nolaidies. Tu taču zini, ka sēdošais bieži aizmirst, ko vēlējies sacīt, un guļošais bieži izdomā melus!"

Nu Lokijs pastāstīja, ko bija dzirdējis, un tikai tad viņam atļāva nolaisties un novilkt Freijas vanaga spalvas.

Kopā ar Lokiju es tai pašā acumirklī devos pie Freijas un izstāstīju viņai visu. Viņa allaž bija tik traka uz vīriešiem, un neliels piedzīvojums ar milžu ķēniņu jau viņai par ļaunu nenāks!

Bet viņa kļuva nejauka. Visa Folkvagna drebēja, un viņas kakls kļuva tik stīvs no niknuma, ka Brisingamens pārtrūka un nokrita uz grīdas.

"Nē!" viņa atbildēja. "Noteikti nē!" un skaidrs bija, ka tur nekā nevarēja darīt.

-    Nu, ko nu? Tad es devos lejā pie Heimdala Debesu kalnā, Bivresta pakāpē, pēc padoma.

Ēriks pamāja un tūdaļ atcerējās puspiedzērušo gaišo, sirmo āsu, ko bija redzējis pa ceļam uz Asgardu.

-   Es viņam visu izstāstīju, un viņš ierosināja, ka, ja jau Freija pati nevēlas, tad labāk lai es pārģērbjos un iztaisos par Freiju un pats dodos pie Trima.

Nē, nu gan es saniknojos! Bet citas izejas nebija. Es aizņēmos Freijas kaklarotu, lai pārliecinātu Trimu par to, ka patiešām esmu Freija, un vēl uzģērbu mugurā daudzus Sivas paltrakus. Lokijs sadabūja divus lielus akmeņus, kas bija man krūšu vietā, un šalli, kurā noslēpt savas sarkanās cirtas. Un to visu es pārklāju ar smalku līgavas plīvuru.

Es patiešām biju par apsmieklu, jo izskatījos briesmīgs, un es redzēju, kā Lokijs uzjautrinās.

"Vajadzība izmāca kailu sievieti vērpt," viņš smīkņāja, un man nudien bija vēlēšanās viņam sadot pa pieri. Bet man nebija vesera, un Lokijam bija taisnība, kad viņš sacīja, ka visi milži reiz apmetīsies Asgardā, ja es ātri nedabūšu atpakaļ savu Mjelniru.

Man tātad vajadzēja kost tai skābajā ābolā, kaut arī biju par apsmieklu visiem Asgardā. Bet, ja man bija jāpārģērbjas, tad jāpārģērbjas bija ari Lokijam! Redzi, viņu es gribēju līdzi sev par kalponi. Vienmēr ir patīkami, ja ir kāds, kas palīdz, jo sevišķi, ja ir jāspēlē loma, pie kuras tu neesi pieradis, un tev ir jādodas lauvas midzenī bez ieroča. Un, ja izrādīsies, ka lauvas ir izsalkušas, tad man allaž viens būs pie rokas, ar ko tās pabarot, lai man pietiktu laika aizlaisties! Tors skaļi smējās pats par savu atjautību.

Trūda nokrekstējās.

Tad mēs atvedām no ganībām dažus āžus un aizjūdzām tos priekšā ratiem. Man vajadzēja stingri runāt ar tiem, lai piedabūtu tos man paklausīt, bet mums vajadzēja doties ceļā, un drīz mēs jau dārdinājām pa Jotunheimu.

Milži varēja mūs dzirdēt pa lielu gabalu, un Trims gatavojās kāzām.

"Man ir viss," viņš sacīja, "vērtīgas dārglietas, zeltragu govis un melni vērši, bet man trūkst vienīgi Freijas. Bet nu es dzirdu, ka viņa nāk. Tāpēc celieties, milži, un klājiet salmus uz soliem un kaisiet smiltis uz grīdas! Nu tik būs dzīres!"

Mēs ar Lokiju tikām labi uzņemti un nosēdināti lielajā zālē. Tur tika nesti ēdieni un dzērieni, un es pēc brauciena biju izsalcis tā, ka apēdu veselu vērsi, astoņus treknus lašus un visus sievietēm domātos saldumus. Un vēl es izdzēru trīs muciņas medalus.

-Jā, tēv, tu nekad neesi bijis pieticīgs, piebilda Trūda.

Skaļi atraugājies, Tors atkal piepildīja savu kausu. Nē, viņš atteica un noslaucīja muti, un Trims ieplēta lielas acis. Viņš paglūnēja uz mani un sacīja. "Nekad vēl neesmu redzējis līgavu, kas tik daudz ēd un dzer!"

"Nē," atbildēja Lokijs, kas to žigli uztvēra, "bet tas tāpēc, ka Freija ir tik izsalkusi. Patiesībā viņa astoņas dienas nav ne ēdusi, ne dzērusi, tik ļoti viņa ir ilgojusies redzēt savu līgavaini."

To izdzirdis, Trims smaidīja un māja ar savu dumjo galvu. To viņam patikās dzirdēt.

Lokijs darīja, ko spēja, lai tēlotu savu lomu. Viņš zināja, ja kaut kas saies grīstē, tad viņa dzīvība ir likta uz spēles, un gandrīz vai sagāja arī grīstē. Jo Trims bija lakstigs un pacēla plīvuru, lai mani nobučotu.

Es jau taisījos viņam bliezt pa pauri, bet saņēmos. Toties es vēros viņā cied un ļauni.

"Nekad neesmu redzējis līgavu ar tik cietu skatu. No viņas acīm šaujas uguns!" viņš pārbijies teica un atsprāga atpakaļ zāles dziļumā.

Bet Lokijs sacīja, tas esot tāpēc, ka Freija neesot astoņas dienas gulējusi, tik stipri viņa esot ilgojusies redzēt savu līgavaini.

Tagad pienāca Trima māsa un gribēja dāvanas. Viņa bija briesmīgi atbaidoša un gribēja tīri vai krāpties un dabūt kukuļus. Viņa sacīja, ja nekā nedabūšot, tad mēs nekad nekļūšot draugi. Viņa turklāt gribēja satvert Brisingamenu, ko biju aizņēmies no Freijas.

Kā par laimi, Trims bija pārlaidis divus pirmos šokus. Viņš pienāca klāt un sacīja, ka vispirms viņš gribētu apprecēties, un pēc tam dāvanas! Nu viņš lūdza, lai atnes Mjelniru, lai mēs Varas vārdā varētu salaulāties.

-    Vara ir viena no Asgardas āsietēm, kas uzrauga, lai tiktu izpildītas vienošanās starp vīriešiem un sievietēm, Trūda paskaidroja.

-    Jā, tam taču nav nozīmes, Tors sacīja un nepacietīgi piecēlās. Tagad esam tikuši līdz pašam interesantākajam, jo nu zālē ienesa manu veseri. Hā!

Es zibens ātrumā pieskrēju klāt un satvēru to, un pirmais, kam es ar to bliezu, bija Trims, un pēc tam viņa pretīgā māsa. Visa viņa ģimene dabūja ar bliežamo, un tad mēs ar Lokiju devāmies prom!

Tors papliķēja sev pa vēderu. Tā ka uzmani labi savu nazi, manu zēn. Kā tu zini, to ir taisījuši brāļi īvaldi.

Ēriks pamāja ar galvu.

-   Var gadīties, ka tu dabū kādu līdzi ceļojumā par palīgu, Tors turpināja un pats pie sevis nosmējās. Viņš smagi apsēdās un iztukšoja vēl vienu kausu medalus. Trūda izgāja ārā. Bija

pārstājis līt, bet svaigais, lietus pielijušais gaiss atsvaidzinoši plūda istaba. Pēc brīža viņa atgriezās ar nazi. Vina bija to atradusi zem mājas.

-    Paldies, sacīja Ēriks un iebāza to cieši maksti.

-           Tā, tā, Tors noteica un pamirkšķināja. Nesāciet nu pārāk agri jūs abi. Ar to jums vajadzēs pagaidīt. Labāk ejiet iekšā un sakravājiet savas mantas. Tagad dosimies atpakaļ uz Valhallu.

21. nodaļa

Viņi sasēdās visi četri Tora āžu pajūgā, un āži sāka vilkt. Pajūgs kļuva vieglāks un lidoja ar savu parasto dārdoņu pari Taksdāles mežiem, pāri līdzenumiem, mežaino vidi, pāri pļavām, pakalniem, ielejām un brāļu īvaldu kalnam, garām Trūdvangai, Fēnsālei, Alfheimai, Breidablikai, Folkvagnai un daudzām Asgardas pilīm un mājām.

Viņi tuvojās īgdrasilam, un Ēriks skaidri samanīja starp zariem skraidām briežus. Bet tie apstājās, kad viņi lidoja garām. Vāvere Ratatoska sēdēja pilnīgi nekustīgi ar augsti paceltu asti un stingi lūkojās ar lielajām, tumšajām acīm, un arī lielais ērglis koka galā tupēja kluss. Uz tā knābja sēdošais vanags nervozi knibināja spalvas.

Bija vakars, patīkami silts, un pāri visam gūlās nogaidošs miers. Līdzenums, kur einheriji katru dienu cīnījās, gulēja izmiris un izskatījās savādi tukšs, it kā visi senie vikingi būtu aizgājuši prom, lai būtu klāt svarīgā notikumā. Nekur neredzēja arī nevienu valkīru.

Tors dzina āžus uz Valhallu un deva zīmi, lai tie laižas zemē. Valhalla bija apgaismota daudz gaišāk nekā parasti. Visos logos dega lielas lāpas, un pie katra no pieci simti četrdesmit vārtiem plīvoja ugunskuri, un tos uzmanīja liels daudzums kalpotāju.

Pie viena no vārtiem stāvēja dzīvnieku bariņš, un uz turieni Tors stūrēja savus ratus.

-Viņi visi ir tur, Trūda čukstēja.

-    Ko tu ar to gribi teikt? Ēriks jautāja.

-   Visi Asgardas āsi.

-Jā, Ulls atbildēja, tā nudien izskatās. Šovakar laikam nodks kaut kas īpašs.

-    Kas zina, Tors sacīja un apturēja āžus. Viņi izkāpa no ratiem un sakārtoja drēbes. Pat šeit ārā viņi manīja svinīgumu, kas plūda no Valhallas iekšienes. Pāri visai apkārtnei ap viņiem ari klājās savādi zeltains mirdzums. Tas ir Freira kastrētais kuilis Gullinbursti, kas spīd, Vai tu pazīsti pārējos dzīvniekus?

-Jā, dažus, Ēriks atbildēja. Tie lielie, melnie kaķi pieder Freijai. Un vēl ir gailis Zelta sekste. Tur ir Odina zirgs Sleipnirs un Heimdala zirgs Zeltabite. Tos es esmu agrāk redzējis, bet to zirgu es nepazīstu.

-     Tas ir Freira bezbailīgais zirgs, un tur augstāk stāv Hovarpnirs. Tas ir zirgs, uz kura man vislabāk patīk jāt, sacīja Trūda.

Hovarpnirs stāvēja mazliet nostāk un nepacietīgi stampāja zemi, it kā tam būtu vēlēšanās skriet prom, nevis stāvēt un gaidīt.

Ēriks un Trūda tūlīt piegāja tam klāt un to nomierinoši papliķēja. Trūda iečukstēja viņam kaut ko ausī, un Hovarpnirs acumirklī atslāba. Tas ldusi iezviedzās, pamatīgi apošņāja Ēriku un mierīgi aizgāja pie trim pārējiem zirgiem.

Izlidoja divi lielie kraukļi un pariņķoja viņiem apkārt, bet žigli atkal pazuda Valhallā. Tie bija Odina kraukļi, un viņš acīmredzot bija sūtījis tos palūkoties pēc Tora, nodomāja Ēriks.

Tors bija izjūdzis āžus, lai tie brīvi varētu ganīties līdzenumā. Nāc! viņš sacīja. Tagad iesim iekšā un paskatīsimies, kas tur notiek.

No milzīgās zāles nāca vēl nedzirdēts troksnis. Izklausījās, it kā tur būtu iedzērušu vīru auri un sieviešu skaļie kliedzieni un smiekli, kausi, kas šķindēja un, naži, kurus trina vienu pret otru.

Bet, kad ienāca Tors, Ulls un Ēriks, iestājās klusums, nāves klusums. Varēja dzirdēt tikai ugunskuru sprakšķus. Jo zāles galā tālu projām pāri visiem citiem uz troņa krēsla Hidskjalva sēdēja Odins liels, sirms un vecs, majestātisks un varens. Viņam pie sāniem stāvēja viņa sieva Friga, tikpat taisna, garā zeltaini sarkanā mēteli. Uz Hidskjalva atzveltnes Odinam gar katru plecu tupēja divi kraukļi Hugins un Munins un pie viņa kājām gulēja vilki Geri un Freki.

Gar abiem garajiem galdiem, kas V burta veidā atbalstījās pret paaugstinājumu, uz kura stāvēja Hidskjalvs, sēdēja visi āsi un āsietes. To priekšā bija īpaši garie galdi priekš cvergiem, kas arī sēdēja cieši saspiedušies. Visu skati bija pievērsti tiem četriem, kas lēnām gāja cauri zālei.

Ēriks nervozi palūkojās apkārt. Ikvienu kustību, ko viņš izdarīja, pavadīja rūpīgi, ziņkārīgi un gaidu pilni skati. Viņš manīja, ka lielākotiesu visi skatās uz viņu. Piepeši Ēriks sajutās tik vientuļš. Bija tā, it kā viņš ietu pie tiesneša, kas pasludinās spriedumu, viņš nodomāja. Tā tam vajadzētu būt.

Tagad viņš dzirdēja tikai savus soļus, un viņa kājas uzreiz likās ļoti smagas. Viņš bija pārliecināts: ja būtu, uz kā paklupt, viņš noteikti pakluptu. Ja viņš vispār spētu te izdarīt ko aplamu, viņš to izdarītu.

-Uzņem to mierīgi, Tors nomierinoši sacīja. Viņš gāja tūlīt aiz Ērika un bija uzlicis savu roku viņam uz pleca. Ērikam blakus gāja Trūda. Bija patīkami just viņu tik cieši līdzās. Viņas vaigi kvēloja, un viņa gāja lepni paceltu galvu, gandrīz kā Friga.

Beidzamais gāja Ulls. Bet viņš izmantoja gadījumu, lai aši un bez skaņas pazustu pie viena no garajiem galdiem, kur viņš apsēdās. Ēriks juta, ka Ulls pētoši un vērtējoši skatās uz viņu kā skolotājs, kas eksāmenā raugās uz savu skolnieku. Ērika rokas kļuva aukstas un miklas.

Kas še notiks? Viss likās tik svinīgi. Bija smalki un vērienīgi. Visi šie cilvēki! Zem viena jumta bija salasījusies visa Asgardas pasaule. Visi, kas spēja rāpot un iet, bija šeit!

"Nu viņiem vajadzētu mani redzēt," Ēriks nodomāja. "Nu viņiem tur mājās vajadzētu redzēt mani. Viņi domātu, ka arī šie ir meli." Bet, jo tuvāk Ēriks nāca Odinam, jo vairāk pazuda viņa pašpārliecinātība vai, pareizāk sakot, tās adikušie pārpalikumi. Ēriks juta, ka kļūst aizvien sīkāks un sīkāks, kamēr vīri ap viņu, tūkstošiem vikingu karotāju, kas sēdēja zālē, pieauga par mežonīgiem cīnītājiem, par ragu ķiveru, zobenu un vairogu mūri. Skatienu ziņkārīgais un cienīgais ciešums pieauga ar katru soli, ko viņš spēra.

Āsi un āsietes pieauga augumā līdz ar vikingiem, izauga it kā no zemes par milzīgām lielām figūrām ar acīm, kas ieurbās viņā kā šķēpi, nepielūdzami cietāk un cietāk, jo tuvāk Ēriks tiem nāca. Pat punduri likās kā karotāji.

Uzņem to mierīgi! Tors murmināja, pamanījis, ka Ēriks sāk trīcēt. Tur tev nekas nenotiks, to es apsolu! Ej tikai klāt pie Odina.

Trūda mierīgi ļāva savai rokai ieslīdēt Ērika plaukstā. Viņa savija savus un Ērika pirkstus kopā un mierīgi ar īkšķi noglauda viņa roku. Ēriks sajuta pateicīgu strāvojumu izplūstam caur viņa ķermeni pret Toru un Trūdu. Viņš tikai nevarēja to izteikt, jo bija pagalam stīvs un spēja tikai verdziski iet uz priekšu. Bet tas jau laikam nebija nekas, jo kā Trūda, tā Tor; spēja nolasīt viņa domas un nomanīt to mīlestību, ko viņš juta pret viņiem abiem. Tā viņš iedomājās vienu acumirkli, vairāk vietas viņa prātā tieši pašlaik nebija.

Ērika aukslējas bija sausas un kakls kā sasaistīts. Nebija siekalu, ko norīt, pat ja viņam būtu vēlēšanās to darīt. No viņa acīm bija sākušas plūst asaras. Viņa skats bija pievērsts Odinam. Viņš visu laiku raudzījās uz dievu, kas bija vislielākais no viņiem visiem. Un Odina viena acs stingi lūkojās pretī. Kur vajadzēja būt otrai, bija tumšs caurums. Visi lūkojās uz Ēriku. Šeit nebija neviena, kas nolaistu acis.

Kad Tors, Ēriks un Trūda bija zāles vidū, cieši pie lielā vidusugunskura, vikingi cits pēc cita piecēlās. Klusi, uzmanīgi un gaidu pilni viņi tur stāvēja mazās grupiņas priekšā, kas lēnām tuvojās Odinam. Cits pēc cita viņi izvilka savus zobenus un satvēra savus vairogus. Zobeni sāka sist takti pret vairogiem, iesākumā lēnām un klusu, līdz tie atrada kopēju ritmu. Tā viņi turpināja mierīgi, gandrīz klusu, līdz visi vikingi bija piecēlušies.

Tad troksnis pieņēmās nevaldāmā spēkā un plūda viņiem pretī kā upes viļņi. Aizvien spēcīgākā un mežonīgākā dārdoņa pārskanēja visu. Desmitiem tūkstošiem zobenu sita takti un ritmiski dārdināja zem Valhallas griestiem. Dārdoņa pavadīja Ērika sirds pukstus, it kā visi spētu dzirdēt to pukstam. Un vienā taktī ar sirdi, kas sitās ātrāk un ātrāk ar katru soli, ko viņš spēra, dārdēja vairogi. Šis bija Valhallas suminājums Ērikam.

Dārdi sitās viņā iekšā, drebināja viņu mežonīgāk un mežonīgāk, un bija sajūta kā nemierīgā jūrā orkāna vai grēku plūdu laikā, kad var samanīt vienīgi dabas milzīgos spēkus.

Ēriks sāka kliegt vaļēju muti. Viņš streipuļoja uz priekšu, un Tors gandrīz turēja viņu līdzsvarā un stūma uz priekšu. Bet neviens nedzirdēja viņa kliedzienu, jo vairogu dārdoņa pārskanēja visu. Arī Trūda drebinājās. Viss vibrēja no sasprindzinājuma un uzbudinājuma.

Tagad viņi bija gandrīz vai pienākuši pie paaugstinājuma, kur sēdēja Odins. Viņš bija piecēlies un lēnām pacēla abas rokas augstu gaisā. Kad Ēriks visbeidzot stāvēja viņa priekšā, Odins iebļāvās: -MIERU! Valhallas balss ir runājusi! MIERU!

Zālē gandrīz tūlīt iestājās nāves klusums. Visi piecēlās, arī abi lielie vilki. Ēriks varēja tiem pieskarties, ja gribēja, un viņš sajuta to elpu. Vilku acis lūkojās Ērikā klusi, tad tie pacēla galvas, un telpā atskanēja gari stiepti sērīgi gaudojieni. Tie atbalsojās no Valhallas augstajiem mūriem, un atbalsis pastiprināja cita citu, tā ka divu vilku gaudošana skanēja, it kā gaudotu milzīgs vilku bars.

Tad tie apklusa un apgūlās. Odins ar roku deva zīmi, un tūdaļ atskanēja skrapstoņa un atvieglota murdoņa no vikingu jūras Ērikam aiz mugura, kad arī tie apsēdās.

Ēriks palika stāvam, un viņš bija priecīgs, ka Tors un Trūda aizvien stāv viņam cicši līdzās.

Tas bija gaidu pilns klusums. Ēriks stāvēja nekustīgs. Sev pakausī viņš juta un dzirdēja Tora dziļo un nomierinošo elpu un pastāvīgi juta Trūdas roku.

Odins skatījās tieši uz viņu.

-    Esi sveicināts! viņš iesāka.

-   Esi sveicināts, Ērik,

Cilvēka dēl!

-    Hm. Odins nokrekstējās un nervozi pavērās visapkārt:

-   Kur vien veries, Āsi starp cilvēkiem,

Vai arī otrādi, viņš pie sevis nomurmināja un atkal nokrekstējās:

-    Vecie aizmirsuši godu, āsietes,

valkīras, cvergi arīdzan. Esiet sveicināti jūs visi! Ar medaļu klāts galds atvadu dzīrēm!

-   Vai trūkst kāda? Odins čukstēja.

-          Tas nekas, Friga atbildēja. Tie, kuru še nav, taču nekā nevar darīt.

-   Nevar gan.

-Tad turpini! Friga sacīja, iebikstījusi Odinam mugurā. Odins nokrekstējās trešo reizi:

-   Asgardu redzējām mēs paceļamies cieši pie saules

sen jo sen.

Nu uznācis aukstums,

izsalkuši milži

stāv cieši pie mūriem.

Klusi putni redz

gaismu pazūdam

aiz asiņainiem mākoņiem.

Valhallas nelaime!

-          Vai ir gana labi? Odins čukstēja. Jā, jā, atteica Friga. Mazliet banāli, bet turpini vien.

-Hm:

-    Drīz asiņos Asgarda,

Asiņaina līku smaka plešas.

-   Vai tā ir labāk?

-Jā, nedaudz, bet to mēs esam jau agrāk dzirdējuši.

-   Nu ja, hm:

īdunasjaunība,

tās trūkst

Asgardas mūros,

bet kraukļu skatiens )

nekā neatklāj. Vāvere klusē. Asgardas spēks zūd.

Nāves bailes! Odins skaļi atraugājās. Un tālāk?

-       Ērika brauciens!

- Ak tā, Odins nomurmināja. To es gandrīz vai biju aizmirsis. Hm:

-   Asu mūža garums. Ilgi mēs bijām lepnums Zemes laužu vidū.

Aizmirstības dūmaka ietin mūs. Balsis apklusušas, spēks zūd!

-   Tuvāk pie lietas, Odin! Friga čukstēja. -Jā, jā, Odins turpināja:

-   Ērik Cilvēka dēl, āsu glābiņš! Tora atvestais, Nāc -

Nāc te augšā!

-    Ko? Kur man jāiet? Ēriks čukstēja.

-          Ej nu augšā pie viņa, kad viņš tev to lūd čukstēja Trūda un mazliet viņam iebikstīja.

Ēriks uzrāpās uz paaugstinājuma un nu nostājās Odina priekšā starp abiem vilkiem. Vilki bija piecēlušies un stāvēja, ostīdami Ērika bikses.

-    Pirmatnējā laika saites

ir mūžīgas, Odins svinīgi sacīja.

-   Asināms nazis saista mūs kopā.

-   Izvelc Muduru!

Šalkoņa pāršalca zāli. Neviens nebija to gaidījis, un tas bija sen, kad viņi bija vērojuši šo pirmatnējo rituālu, kas nu tiks izpildīts!

Ēriks atsvabināja savu nazi no jostas un iedeva to Odinam, un viņš turēja to augstu gaisā, lai visi varētu redzēt. Tas zaigoja no lāpām un ugunskuriem zāles vidū. Visi vikingi dārdināja savus vairogus.

Tad Odins nazi nolaida, un milzīgajā zālē iestājās klusums.

-    Ērik Cilvēka dēl, dod man roku, naža roku, - labo!

Ēriks paklausīgi pastiepa savu roku.

Odins iegrieza delnā smalku švīku, un nopilēja asinis.

-            Griez tagad man! Odins sacīja un atdeva nazi Ērikam. Ēriks pavērās Odinā. Vai viņš tā domāja, kā teica?

Odins pamāja ar galvu.

Ērika augums notrīsēja. Bet, kad viņš satvēra nazi, viņš tapa mierīgs un nosvērts. Viņš iegrieza pasmalku svītru Odina rokā, un atkal bija tā, it kā nazis grieztu pats no sevis.

Ēriks joprojām stāvēja ar nazi rokā, bet Odins klusu viņam teica:

-   Ar asinainu ieroci neviens nejauc asinis Asgardā.

Ēriks tūdal saprata, ko viņš ar to domā, un ielika nazi makstī.

Tad Odins satvēra Ērika roku un pacēla to augstu gaisā, lai visi varētu redzēt. Asinis no rokām sajaucās starp abām plaukstām un pilēja uz gridas.

Tad zobeni dārdēja pret vairogiem kā vēl nekad agrāk, un Geri un Freki gandriz sakāvās, lai uzlaizītu asinis.

Odins murmināja dažus nesaprotamus vārdus, kurus dzirdēja dkai Ēriks un Friga. "Rūnu burvestības!" nodomāja Ēriks, un patiesi, viņš sajuta sev cauri plūstam neticamu spēku kā siltu strāvojumu. Piepeši viņš jutās pieaudzis un stiprs. Nu viņam vairs nebija bail raudzīties zālē un ielūkoties acis tiem, kurus viņš sastapa.

Viņš lepns paskatījās uz Trūdu. Viņa raudāja. Bet viņas galva nebija noliekta. Viņas asaru pilnās acis staroja Ērikam pretim.

Odins nolaida rokas. Vairogi apklusa, un bez skaņas pienāca divas valklras. Odins un Ēriks pastiepa pretim savas asiņainās plaukstas, un valklras tām pārlaida savas rokas. Asinis tūlīt pazuda, un rētas acumirkli sadzija. Tikai mata smalkuma svītra plaukjstā liecināja par to, kur bija griezis nazis.

-            Ej lejā pie viņas! Odins teica Ērikam. Tu viņai esi vajadzīgs.

Ēriks aizgāja pie Trūdas un apskāva viņu.

-           Ērik Cilvēka dēl, Odins iesāka savā vecīgajā, dārdošajā balsī:

-   Asins saitēm sieti, mēs stāvam, kā brāli zem viena jumta.

Stingri turēs roka asinīm saistīto nazi.

Milži, dodiet tam ceļu! Idunas mājās pārnākšanu, Asgardas atpestīšanu gaidām mēs ar ilgošanos!

Friga nekā nesacīja, jo nu izskatījās, ka Odins spēj runāt pats:

- Bet viens nedodas milžu valstībā, uz Hēlu un Mīmira avotu dziļo.

lai runas tos pavada abus Trūdu Tora meitu un Ēriku Cilvēka dēlu, kad tie dosies kopā.

Frigas zirgs lai atnes jūs mājās!

Trūda izbrīnīta pagriezās pret Odinu un izslaucīja acis. Odins viņai uzsmaidīja.

-   Vai tā ir desa? viņa čukstēja. Odins pamāja ar galvu. Tā bija tiesa!

-    Medalus plūst

no Heidrūnas tesmeņiem.

Asu kausus

lai paceļam pārjums

abiem!

Rīt

jūs varēsit doties ceļā! Odins bija runājis! Viņš atsēdās Hidskjalvā un aši dabūja kausu medalus, ko iztukšoja vienā paņēmienā. Tagad pienākums bija izpildīts, un viņš varēja atslābināties. Drīz Valhallā atkal valdīja pierastā jautrība.

OTRA DAĻA

..

22. nodaļa .

Kad Ēriks un Trūda devās savā garajā ceļojumā uz Jotunheimu, lietus gāza kā ar spaiņiem. Debesis bija melnas no piemirkušiem mākoņiem, un lija aumaļām. Šis nebija laiks, lai dotos ceļojumā, tomēr viņiem vajadzēja to darīt.

Kad Ēriks un Trūda iznāca ārā, Hovarpnirs stāvēja un gaidīja pie Valhallas. Izskatījās, ka tas ir priecīgs, ka tiks garākā braucienā un ka nu būs kāds, kas par to liksies zinis. Friga labu laiku nebija izmantojusi Hovarpnira, un, ja viņas kalponei Fillai ievajadzēsies zirga, viņa vienmēr varēs paņemt Odina Sleipniru.

Trūda iesēdās priekšā, un Ēriks piesprādzēja Baldra jostu un nosēdās aizmugurē. Trūda bija pieradusi apieties ar zirgiem, arī ar Hovarpnira, un tāpēc tas arī bija pieradis pie viņas. Trūdai piemita lieliska īpašība spēja jāt bez pavadas. Liegi pieskaroties tai zirga galvas pusei, uz kuru zirgam vajadzēja griezties, viņa piedabūja to iet, kur gribēja. Un viņai tikai vajadzēja pasacīt dažus vārdus, lai zirgs skrietu tādā ātrumā, kādā viņa vēlējās.

Hovarpnirs bija viens liels un spēcīgs ērzelis. Tas varēja skriet ilgi, nenogurdams, un 'tas viegli varēja panest abus Trūdu un Ēriku. Un, ja vajadzēja darīt kaut ko pa īstam spēcīgu, tas spēja lidot pa gaisu un pāri jūrai kā Slcipnirs, bet tikai tad, ja ceļojumā patiešām draudēja briesmas.

Ērikam līdzi bija savs nazis Mudurs, nazis, kas spēja griezt itin visu un kas auga augumā kopā ar tā īpašnieku. Ērikam likās, ka tas jau ir kļuvis lielāks, kopš viņš to dabūja. Ērikam bija līdzi arī abi loki un daudzas labās bultas, ko viņš bija dabūjis no Ulla. Vienu loku viņš iedeva Trūdai, un nu viņi abi sēdēja ar loku pār plecu.

Ulls bija iedevis Ērikam arī šķēpu, labu un ātra šķēpu, -

kas derēs tavam spēkam, bija sacījis Ulls, kad iznācis ārā atvadīties no viņiem pie Valhallas.

-            Un tad, drošības labad, paņem līdzi šo, viņš sacīja. Nekad nevar zināt, vai jums nevajadzēs iet pāri lielam ūdenim.

Ēriks dabūja plakanu ādas maisiņu ar cilpu galā, ko varēja uzkarināt kā naudas maku uz vēdera. Ēriks uzmanīgi ielūkojās maisiņā un ieraudzīja gabalu sarkanbalti svītrota auduma. Tad viņš laimīgs pasmaidīja un uzlika to uz vēdera. Tas bija Freira neiedomājamais kuģis Skidbladnirs.

-   Es to labi glabāšu, viņš sacīja.

Aii Tors bija pārtraucis dzeršanu Valhallā, lai iznāktu ārā un novēlētu tiem labu ceļu.

-             Parūpējies ari par Trūdu! viņš sacīja Ērikam, cieši saspiezdams tā roku.

Ēriks pamāja ar galvu. Par to Toram nevajadzēja baiļoties.

Viņš nevien bažījās par došanos lielajā, nezināmajā pasaulē, bet viņu ari skumdināja, ka jāsaka ardievas abiem vecajiem vīriem. Ēriks bija viņus iemīļojis. Bet nu viņam vajadzēja doties prom divatā ar Trūdu. Uz viņa pleciem gūlās atbildība.

-    Gan jau būs labi, tēv, sacīja Trūda.

-           Es ceru, Tors atbildēja, bet raugiet tikt ceļā, iekams nepaliek par vēlu. Jums vajadzēja tikt lejā līdz Iieimdalam, pirms nav satumsis.

-   Un atceries, ko es tev mācīju! Ulls uzsauca Ērikam.

-   Es pacentīšos! Ēriks atsmēja un apskāva Trūdu.

Trikia iebikstīja Hovarpniram sānos, un tas mierīgi rikšoja pār cīņas līdzenumu.

Einheriji bija uzsākuši savu parasto kautiņu, un cīnītāji viļņojās uz priekšu un atpakaļ. Skanēja cīņu saucieni, viens pret otru šķindēja vairogi, un tālu varēja sadzirdēt zobenu šķindu.

Bet, kad Ēriks un Trūda jāja garām, cīkstoņi palēnām apstājās. Visi einheriji stāvēja mierā, gandrīz godbijīgi, kā divu minūšu klusuma brīdi nāves gadījumā, un visi klusēja. Daži stāvēja ar savām nocirstajām rokām un kājām, citiem galvas bija padusē, bet tie, kuri to varēja, bija noņēmuši cepures. Visi izskatījās nopietni un noraizējušies. Viņi tomēr vienlaikus pauda drosmi, spēku un ticību, ka bīstamais pasākums, kurā devās Ēriks un Trūda, izdosies.

Ērikam pielipa viņu noskaņojums, un viņš ar pateicību nolūkojās uz šiem tūkstošiem vīru, kuru dzīvības arī atkarājās no viņiem abiem. "ja ne mūsu dēļ, tad viņu dēļ es tikšu ar to galā!" viņš nodomāja.

-      Pats par sevi saprotams, ka mēs to izdarīsim! teica Trūda, uzmundrinoši un nomierinoši papliķēdama Hovarpniru.

Einheriji patlaban dārdināja savus vairogus kā cienīgu atvadu salūtu. Ēriks juta to pašu, ko jūt valsts futbola komanda, kad izskrien futbola laukumā tūkstošiem skatītāju acu priekšā, kas grib darīt visu, lai uzmundrinātu savus spēlētājus; no apdullinošā trokšņa viņam iekņudējās pakrūtē un ausīs sāka zvanīt.

Tad Trūda dzina Ilovarpniru auļos, un viņi jāja tālāk. Drīz atkal bija dzirdams einheriju parastais, priecīgais cīņas troksnis.

Ēriks un Trūda jāja garām Igdrasila milzīgajam stumbram, tālāk pāri līdzenumiem, pakalniem un ielejām, līdz nonāca pie mežiņa, kur Ēriks pirmo reizi bija bijis viens ar Trūdu.

-    Nāc! Trūda sacīja. Mēs aiziesim uz savu slepeno vietu. Es tur tik sen neesmu bijusi, un man gribētos paņemt līdzi ceļojumā dažus ābolus.

Viņi ļāva Hovarpniram ganīdes mežmalē un paši ielavījās mežā. Trūda, kā parasts, gāja pa priekšu, bet tagad Ērikam nebija grūti sekot, viņam likās gluži otrādi, ka Trūda dažreiz iet pārāk lēni. Acīmredzot Ulla treniņi bija nākuši par labu. Un nu viņam bija laiks pamatīgāk pavērties apkārt.

Lietus smagi pilēja no koku galotnēm, un abi Ēriks un Trūda bija cauri slapji. Bet bija silts, tāpēc viņiem nesala. Mežam taču vajadzēja spīdēt lekni ar svaigām, zaļām lapām, un tam vajadzēja smaržot no auglības. Bet tā nebija. Nedzirdēja arī nevienu putnu. Arī tiem tagad vajadzēja dziedāt, jo sevišķi dziedātājstrazdiem. "Kaut kas nav kārtībā," Ēriks nodomāja.

-    Man arī tā liekas, Trūda noraizējusies sacīja un apstājās. Taku gandrīz vairs nevar pazīt, viņa sacīja un aizgāja tālāk, lai paraudzītu dažus krūmus, kas gandrīz gulēja gar zemi. Skādes! -viņa pārbijusies noteica un piecēlās. -Tie ir nocirsti.

-           Tas izskatās pēc postīšanas, Ēriks izsaucās. Trūda un Ēriks palūkojās viens otrā.

-          Postīšana? Trūda nomurmināja. Kā tu domā, kas tas ir par postītāju?

-            Nē, Ēriks iesmējās. Postīšana nenozīmē, ka to ir pastrādājis postītājs, bet tikai to, ka kaut kas ir izpostīts kāda muļķības pēc. To var būt izdarījis kāds viens cilvēks. Tas nozīmē bezjēdzīgu postījumu.

-           Hm, Trūda nomurmināja. Tas ir ļoti labs izteiciens. Postījums! Karā no postītāja nekas labs nav gaidāms!

Viņi piesardzīgi turpināja dodes uz priekšu, un nu viņiem vajadzēja rāpties pāri izgāztiem kokiem, cīnīties cauri krūmājiem un augiem, kas bija izrauti no zemes un gulēja juku jukām, savijušies cits ar citu.

-             Drīz es vairs nevarēšu saprast, kur mēs atrodamies, Trūda sacīja un izslaucīja no acīm ūdens lāses. Vai tu kaut ko te pazīsti?

Ēriks pavērās apkārt. Vai tur priekšā nav uzkalns, kur mēs bijām toreiz, kad tu man pastāstīji, kā Tors dabūja Himira alus brūvējamo kublu un kā viņš noķēra uz āķa Midgardas čūsku?

-           Jā, Trūda pārsteigta atbildēja. Pareizi, bet viss ir izpostīts. Nāc!

Viņi aizskrēja uz mazo strautu, kas tagad bija izbagarēts un tecēja iekšā tur, kur reiz bija Trūdas slepenā vieta. Sūnu paklājs visapkārt bija noplēsts, jo sevišķi mazā iedobe, kurā Trūdai patika gulēt. Daudzas lielās egles un priedes arī bija izgāztas.

Trūda izskatījās pagalam uztraukta. Kāpēc? viņa gandrīz izmisusi izsaucās. Kāpēc?

Ēriks uzlasīja dažus pussapuvušus sabradātus ābolus. Tie gan laikam nekam neder, viņš teica.

Ar vienu lēcienu Trūda apsviedās riņķī. Ābele! Kur tā ir? Vai arī tā ir iznīcināta?

-           Es domāju, tā ir tur, Ēriks sacīja, norādīdams uz zaru kaudzi.

-Jā, bet tā taču ir pilnīgi sašķaidīta! Trūda izsaucās kā ievainota un gandrīz asaru nosmacēta.

Ēriks piegāja un parakņājās zaros. Patiesi, slavenā ābele bija iznīcināta. Vienīgie, kas joprojām izskatījās svaigi un dzīvi, bija āmuļi. Tie auga, kur bijuši, un Trūdai, tos ieraugot, drpas pārskrēja pār kauliem. Ļaunais vienmēr uzvar! viņa nomurmināja.

Ēriks rūpīgi paraudzījās apkārt un atrada ābeles stumbra gabaliņu. Izskatījās, it kā tajā būtu kāda zīme. Mizā kaut kas bija iegriezts.

-     Skaties! viņš sacīja un pasniedza to. Atgādina Tora vesera zīmi. Bet to taču nebūs izdarījis viņš?

-   Nē, tas nav iespējams, Trūda atteica. Viņš te nekad nav bijis, un turklāt viņam nekad nenāks prātā pastrādāt tādu posta darbu. Trūda izgaršoja šo vārdu.

Ēriks aplūkoja zīmi. Vai tā varētu būt rūna? Tā visvairāk līdzinājās T. T— ar ko sākas Trūda? T-kam tas bija? Varbūt tam, kas bija pastrādājis šos posta darbus?

-    Tjalvi! Trūda klusu sacīja. Tas ir Tjalvi! Es esmu redzējusi viņu griežam šo zīmi citās vietās. Tas ir viņš! Es esmu pilnīgi pārliecināta!

Trūda vēlreiz pavērās apkārt. Man liekas, viņš mani tagad ienīst, viņa sacīja. Acīm redzami no mīlestības līdz naidam nav tālu, viņa nomurmināja un palūkojās uz Ēriku. Man liekas, viņš ienīst arī tevi!

Ēriks satvēra savu nazi, kas bija aizsprausts aiz jostas. Naids rada atriebību, un atriebība dzemdē naidu viņš sacīja. Vai Tjalvi to nezina?

-     Zina, Trūda atbildēja, bet tu tāds neesi! Lai nazis paliek, kur bijis, dosimies labāk prom!

Viņa pagriezās un pēdējo reizi apskatījās uz postažu. Tjalvi būtu varējis pasacīt to citādi, viņa murmināja. Bet varbūt tā ir mana vaina. Nevajag sakurt uguni, kuru tu nespēj nodzēst! Nāc, iesim!

Brīdi vēlāk viņi atkal sēdēja Hovarpnira mugurā un turpināja savu ceļojumu.

Ilgi viņi jāja klusēdami, līdz Ēriks ieteicās:

Vai tu domā to pašu, ko es?

-Jā, Trūda atbildēja. Tjalvi nevarēja apgāzt un sašķaidīt visus kokus viens pats, tad viņam būtu vajadzējis milža spēku, un tāda viņam nav. Viņam būs kāds palīdzējis.

-Tas nozīmē, ka Asgardā jau atrodas milži?

-Jā, Trūda atbildēja. Ir pēdējais laiks, ka mēs dodamies ceļā.

Hovarpnirs tūdaļ pārgāja auļos, un drīz viņi izjāja cauri mūra sētai, kas apjoza Asgardu, un izjāja uz Varavīksnes tilta Bivresta ceļā pie Heimdala.

23. nodaļa

Ēriks pavērās visapkārt. Bija jau stipri sen, kopš viņš te bija bijis. Likās kā vairāki gadi, kaut arī varēja būt pirms dažām nedēļām. Pirms nedēļām vai mēnešiem! Ērikam pilnīgi bija zudusi nojauta par laiku. Bet tas nekas, jo šeit viņš juta, ka pa īstam dzīvo.

Viņi gāja garām dažiem milžiem, kam Tors bija iedauzījis paurus pa ceļam uz Asgardu. Līķi gulēja, kur tie bija pamesti, bet nu tie smirdēja no puvuma un bija kļuvuši dzīvi no tārpiem un kāpuriem tāpat kā īmira gaļa toreiz, kad tika radīti visi cvergi. Daudziem no viņiem acis bija izknābušas vārnas un žagatas.

Piepeši viņu priekšā izskrēja mazs, savāds vīriņš, un Hovarpnirs tik spēji apstājās, ka abi Trūda un Ēriks gandrīz vai nokrita zemē. Vīriņš bija ģērbies skrandās un izskatījās nožēlojams. Vienā rokā viņš turēja spieķi un otrā nelielu maisu.

Uz kurieni jūs dosieties? viņš vaicāja, satvēris Hovarpnira aiz iemauktiem.

Hovarpnirs zviedza, slejās pakaļkājās un spēra vīriņam. Viņa spieķis aizlidoja pa gaisu.

-    Hau, hau! vīriņš izsaucās. Palēnām, palēnām! Viņš pagriezās, lai paceltu spieķi.

Ēriks izskatījās apstulbis, ka vīriņam arī pakausī ir seja.

-Jā, sacīja vīriņa otrā seja. Es esmu viens no dem, kam ir acis arī pakausī! He, he! Mans vārds ir Girds. Vai ceļš brīvs?

-     Nē! Trūda sdngri atbildēja. Tādam kā tev tas ir slēgts!

-     Nūu, viņš pasmaidīja. Bet gan jau vairs ilgi nebūs jāgaida. Baumas jau Jotunheimā skrien žigli, un es ar saviem draugiem priecājos par tām. Mēs dikti labprāt gribētu būt pirmie Valhallā.

To pašu brīdi viņiem katrā pusē piecēlās kājās milzum daudz savādu būtņu. Ēriks bažīgi palūkojās apkārt. Viņus bija ielenkuši milži! Satvēris savu nazi, viņš izvilka to no maksts. Lēnām tas viņa rokā izauga no parasta dunča par garu, spožu un cietu zobenu. Ēriks samulsis lūkojās uz to, bet vēl vairāk samulsuši bija milži, kas nu, baiļu pārņemti, drāzās prom, skrēja arī vīriņš ar dubultseju. Viņa seja pakausī pauda bailes, bet arī naidu, un skrienot viņš augstu gaisā rādīja dūri.

Ēriks atvieglots iesmējās. Arī Trūda smējās. Viņa bija nolēkusi zemē un paņēmusi Girda spieķi.

-   Milžus jāsakauj ar milžu sitieniem! viņa sacīja un pasvieda spieķi gaisā. Tas nošalcās vien. Tajā ir spars, un arī nazī, ko tu esi dabūjis, ir spars!

-     Kā nu ne! Ēriks sacīja un palūkojās uz zobenu. Tas palēnām atkal atguva veco formu. No šī viņi nobijās! Ēriks smējās.

Trūda uzkāpa Hovarpnira mugurā, Ēriks iebāza nazi makstī, un viņi turpināja ceļu, līdz nonāca pie Debesu kalna, kur dzīvoja Heimdals.

Ēriks bija gaidījis, ka ieraudzīs viņu sēžam turpat, kur viņš sēdēja ar Gjallarhornu, kad viņš sastapa to pirmo reizi. Bet nevienu nedzirdēja. Viss izskatījās izmiris un tukšs.

Ēriks un Trūda nokāpa no zirga.

-          Kā tu domā, vai ar viņu nebūs kas noticis? Ēriks jautāja, nervozi raudzīdamies apkārt.

-          Ceru, ka ne, atbildēja Trūda un sāka iet apkārt Heimdala pilij. Visos logos gaisma bija nodzēsta, un lielie vārti aizslēgti, itin kā Heimdals gaidītu ienaidnieka uzbrukumu. Jeb vai viņš bija aizbraucis?

Valdīja pilnīgs klusums. Hovarpnirs viņiem sekoja, bet piepeši pacēla galvu un skaļi iezviedzās. No mūru iekšpuses atskanēja pretī tikpat vājš zviedziens.

-           Tā ir Zeltabite, Heimdala zirgs, kas atbildēja! izsaucās Trūda. Tātad iekšā ir arī Heimdals.

Ēriks tūlīt piegāja pie vārtiem un dauzīja stipri pa biezajām koka durvīm. Pēc brīža šķirbā virs vārtiem atvērās mazs lodziņš, un pēc īsas vilcināšanās atskanēja Heimdala iepriecinātā balss.

-   Tad tie esat tikai jūs! Tūlīt es atvēršu.

Nepagāja ilgs laiks, kad smagie ozolkoka vārti čīkstēdami vērās vaļā, un Heimdala smaidošā seja parādījās, lai viņus sagaidītu.

-           Vispirms es domāju, ka nāk Girds ar savu svītu, viņš teica. Tie jau labu laiku zogas te apkārt, un es viens ar tiem nespēju tikt galā.

Viņš atkal rūpīgi noslēdza vārtus.

-           Jā, bet tad taču tev tikai vajadzēja padot ziņu Toram! saprātīgi izsaucās Trūda.

-            Tors nenāks, jo Odina acis rāda tik slikti, ka viņš var saredzēt tikai līdz Asgardas mūrim. Ārpus tā viņam viss ir miglā tīts, kaut arī viņš tik labi sēž Hidskjalvā. Tik un tā klīst baumas, ka milžu bandas siro pašā Asgardā. Tās slēpjoties mežā, tā runā, un tāpēc Odins neuzdrošinās sūtīt Toru ārpus mūra sētas. Tur nu nekā nevar darīt!

"Nu ja," Ēriks nodomāja. "Ja ar mani un Trūdu ceļojuma laikā kaut kas notiktu, kā tas notika toreiz, kad es braucu ar Skidbladniru, tad mēs nemaz nevaram gaidīt palīdzību no Tora. Mums būs jātiek galā pašiem."

-            Jā, tā izskatās, Trūda teica. Bet mums vienalga ar to jātiek galā!

-   Ar ko tad? Heimdals izklaidīgi vaicāja.

-     Tu taču zini, uz kurieni mēs dodamies. Tu pats biji Valhallā un runājies tur ar citiem āsiem! mazliet dzēlīgi atbildēja Trūda.

-   Nu ja, tas. Es domāju tikai, ka jūs runājāt par kaut ko citu, Heimdals atbildēja un ieslēdza Hovarpnira stallī pie Zeltabites. Abi zirgi sabāza galvas kopā un mīlīgi snaicīja viens pret otru kaklus.

-   Hovarpniram arī vajag mazliet atpūsties, sacīja Heimdals un nosmaidīja, redzēdams, cik ļoti abiem zirgiem patīk būt kopā.

-Jūs jau dienas lielāko daļu jājāt, aumaļām gāžot lietum?

-    Jā, Ēriks atbildēja. Viņam tīri vai dibens sāpēja. Bet tagad viņš par to daudz nedomāja. Viņš vairāk jutās izsalcis un iežņaugts piloši slapjās drēbēs.

-    Nāciet nu iekšā pie uguns un apžāvējiet savas drēbes, Heimdals sacīja. Tad es pa to laiku palūkošu jums ko ēdamu.

Heimdals ieveda viņus lielā vidējā zālē, kurā kūrās liels ugunskurs. Te jūs varat pakarināt drēbes, viņš teica un piebīdīja ugunij tuvāk kādu koka āzi. Tad viņš iegāja savā noliktavā.

Trūda žigli pārvilka pāri galvai savu ādas blūzi un pakarināja to. Pēc tam viņa atsprādzēja jostu, novilka jaku un izgrieza to virs sārta, tā ka liesmas nočūkstēja vien, un pēc tam pakāra to sānis. Vilnas veste bija tikpat cauri slapja.

Nekavēdamās ne acumirkli, viņa novilka ādas kurpes, apakšējo blūzi, apakšbikses un pakarināja tās žāvēties. Tagad viņa Ērika priekšā stāvēja pilnīgi kaila, itin kā tā būtu visdabiskākā lieta uz pasaules.

-    Vai tu arī nevilksi nost drēbes? viņa vaicāja, apsēdusies pie ugunskura. Ēriks nekustīgi stāvēja, un no viņa gandrīz vai pilēja ūdens. Pie kājām viņam bija satecējusi maza peļķīte.

-    Jā, viņš nomurmināja un piegāja pie koka āža. Bija diezgan viegli noņemt jostu, novilkt ādas blūzi un apakškreklu, bet, kad viņš tika līdz biksēm, tad bija pavisam citādi. Trūda sēdēja, sagriezusies sāniski, un tas palīdzēja. Ja viņa būtu sēdējusi un skatījusies, viņš nebūtu spējis to izdarīt. Ēriks gandrīz vai pielavījās viņai līdzās un apsēdās.

Trūda piespiedās viņam cieši klāt, atbrīvoja vienu roku un aplika to viņam ap pleciem, atspieda galvu pret Ērika plecu, un tā viņi sēdēja, kad ienāca Heimdals ar ādas apģērbu kārbu padusē.

-    Te būs! viņš priecīgs sacīja. Jūs taču nevarat jāt bez kārtīgām drēbēm. Tas nav iespējams. Kāpēc neviens par to nav padomājis?

-    Kad mēs braucām prom, dem laikam galvā nebija nekas cits kā medalus, Ēriks atbildēja.

-     Šorīt mēs arī diezgan žigli devāmies ceļā, Trūda kā atvainodamās piebilda.

-   Hm. Tas neizskatās ne pēc Sivas, ne Frigas, aizmirst kaut ko tādu, bet skatieties: te jums abiem būs lāčāda. Uz tās ir labi gulēt, un, ja jūs gulēsiet kopā, tad varēsiet gulēt uz vienas un ar otru apsegties. Jums ir jāuzmanās, lai jūs pa ceļam nesaslimstat.

-    Te jums būs katram kārtīga jaka, ko uzvilkt virsū ādas krekliem. Kā jūs redzat, tā ir šūta no mīkstas jēra ādas. Ceļā jums var iznākt salt. Un te būs lieks sandaļu pāris. Tās ādas kurpes, kas jums ir kājās, neko naudz nederēs, kāpjot pa klintīm, un es domāju, ka jums būs daudz jāiet.

-   Paldies, Ēriks teica un ļāva pirkstiem slīdēt pa lāčādu. Tā bija aicinoši mīksta un silta. Viņš jau priecājās, to uzlūkojot vien.

-    Un tad jūs lāčādās varat ietīt mantas, ko nelietojat, uzsiet tās uz muguras, kad ejat, vai jājot uzsiet Hovarpniram. Te būs arī dažas stipras siksnas, kas var noderēt.

Trūda pateicīgi uzsmaidīja Heimdalam. Bet viņš jau bija nozudis. Nepagāja ilgs laiks, kad viņš bija atpakaļ, šoreiz apkrāvies ar žāvētu speķi, maizi un svaigiem dārzeņiem.

-   Tad nu tikai atliek ķerties klāt, viņš teica. Un Ērikam un Trūdai divreiz nebija jāsaka.

Kamēr viņi ēda, Heimdals stāstīja par savu ceļojumu sen, sen atpakaļ.

-     Kāpēc es ceļoju, es neatminu, jo tas bija tik ļoti sen, Heimdals iesāka. Var būt, ka es maķenīt gribēju apskatīt pasauli, nevienam to nesakot, kā senās dienās to laiku pa laikam darīja Odins. Visādā ziņā es biju pārģērbies un saucu sevi par Rigu, bet tam nav nozīmes.

Es gāju lielus gabalus. Toreiz man nebija Zeltabites, tāpēc es gāju kājām. Kādu dienu es nonācu pie vecas, pussabrukušas mājas, kuras vidū kūrās uguns. Tajā dzīvoja divi veci cilvēki, Vecvecmāte un Vecvectēvs, tā viņus sauca, un tie lūdza mani nākt iekšā. Vakariņās tie lika galdā vārītu vērša gaļu un rupju maizi, pilnu ar pelavām.

Vecvecmāte un Vecvectēvs bija ļoti novārguši un ļoti nabadzīgi, bet viņi bija viesmīlīgi, un viņu ēdiens garšoja labi, tāpēc es pie viņiem sabiju trīs dienas.

Tad es gāju tālāk un pēc neilga laika nonācu pie lielākām lauku mājām. Te dzīvoja kāds pāris, kas saucās Vecāmāte un Vecaistēvs. Tie bija mazliet labāk ģērbušies un izskatījās mazliet veselīgāki. Vecāmāte sēdēja un auda, kamēr Vecaistēvs kulstīja linus priekš linu auduma.

Ari tie bija viesmīlīgi un lūdza mani mazliet pakavēties. Es sabiju pie viņiem trīs dienas un pēc tam devos tālāk.

Es staigāju pa gariem, bezgalīgiem ceļiem, līdz piepeši ieraudzīju lielas, lepnas mājas. Tajās es gāju iekšā. Grīda bija izbērta ar smalkām smiltīm, uz soliem izklāti salmi, bija tīrs un gaišs, jo mājas logi izgāja uz dienvidiem. Te dzīvoja Māte un Tēvs, kā viņi sevi dēvēja. Sieva bija gara auguma, gaišmate, zilā kleitā ar kuplām piedurknēm un smalku sudraba saktu pie krūtīm. Vīrs bija slaida auguma un spēcīgs un sēdēja, un vija savam lokam zarnu stīgas. Un arī te mani labi uzņēma, Heimdals turpināja.

-     Vakarā tika uzklāts galds ar baltu, izšūtu galdautu, un ēdienu pasniedza sudrabkaltos šķīvjos. Bija smalka, balta maize, malta no kviešu mitiem, speķis, gaļa un vista, un kannā stiprs alus, ko ielēja kausos ar sudraba malām.

Šeit es, kā parasts, sabiju trīs dienas, un turpināju savu ceļojumu, līdz pārnācu mājās. Hā, hā, nosmējās Heimdals, -

jo tad tik man bija, ko klausīties. Pēc deviņiem mēnešiem, kad biju bijis dažādās vietās, sievietēm piedzima bērni.

Vecvecmātei piedzima puika, viņa nosauca to par Trēlu. Viņš vēlāk apprecējās ar Tīru, un viņu bērni kļuva par trēliem vergiem uz Zemes.

Vecaimātei piedzima puika, ko nosauca par Zemnieku. Viņš apprecējās ar Snēri, un viņu bērni kļuva par zemnieku dzimtu uz Zemes.

Arī Mātei piedzima zēns, un viņu nosauca par Jarlu. Kad viņš paaugās, viņam patika rotaļāties ar vairogu un zobenu, un vēlāk viņš apprecēja Ernu. Viņu bērni kļuva par karavīriem un virsaišiem.

Kad devos ceļojumā, man tāda nolūka nemaz nebija, bet, lūk, kāds bija rezultāts.

-             Bet šādi jau ar tevi neatgadlsies! Ileimdals smējās, paskatīdamies uz Ēriku. Tev jau līdzi ir Trūda.

-Jā, atbildēja Trūda, lai tik viņš pamēģina, tad redzēs, kas notiks! Trūda smējās, un Ēriks aplika viņai roku ap pleciem.

-           Nu, bet tagad būs labāk, ja jūs mazliet pagulēsiet. Tad es jums sataisīšu guļvietu, sacīja Ileimdals.

-           Tas nebūs vajadzīgs, Trūda sacīja. Ar to es pati tikšu galā. Un tagad jau mums ir jauna guļamāda!

24. nodaļa

Kad Heimdals nākošā rītā ienāca pie viņiem, bija jau liela diena. Gan Ēriks, gan Trūda bija jau pamodušies. Ēriks bija pat piecēlies un stāvēja un bikstīja ogles ugunskurā, lai uguns atkal iedegtos. Rīts bija auksts.

Viņu drēbes bija sausas, bet mazliet stīvas. Taču tās ātri kļuva mīkstas, kad uzvilka mugurā, jo bija uzsūkušas mazliet no ķermeņa mitruma. Tā vismaz Ērikam likās.

Trūdas drēbes joprojām karājās uz koka āža. Viņa gulēja, ietīstījusies mīkstajās ādās uz nāras, un lūkojās uz Ēriku, kamēr viņš mēģināja aizkurt ugunskuru.

Priecīgs un veselīgs, ar pilnu klēpi kurināmā iekšā ienāca Ileimdals.

-            Nu, vai tu jau esi kājās, Ērik? viņš jautāja un salika kurināmā gabalus kaudzē. Pēc brītiņa būs galdā ēdiens.

Hcimdals nozuda, bet nepagāja ilgs laiks, iekams viņš atgriezās ar grozu svaigi dētu olu, svaigi ceptu maizi, āboliem un lielu kannu ar tikko slauktu pienu.

-   Vai tu nemaz necelsies? viņš jautāja Trūdai.

-            Celšos, viņa atbildēja, bet tik un tā vēl labāk gribēja palikt guļam un baudām siltumu no kažokādām, un elpojam Ērika smaržu, ko tās vēl glabāja.

Ēriks izlikās to nemanām.

Heimdals ēda un dzēra, un Ēriks ari izlikās, ka ir izsalcis. Bet tas nebija gluži tāds ēdiens, kādu viņš bija iedomājies. Pašķielējis uz Trūdu, viņš nosarka. Viņš manīja, kā kaist viņa vaigi, bet Heimdals nekā nemanīja. Viņš jau bija iesācis stāstu par to, ka viņš ar Lokiju reiz, pārvērtušies par roņiem, bija ieniruši jūras dzelmē, lai atrastu Brisingamenu, Freijas dārgo kaklarotu, ko viņa bija pazaudējusi. Un, kad viņi rotaslietu beidzot bija atraduši, viņi ar Lokiju bija mežonīgi cīnījušies par to, kurš pasniegs viņai nozaudēto dārgumu.

Ēriks gandrīz neklausījās, un izskatījās, ka ari Trūda ir iegrimusi pilnīgi citās domās.

-   Vai tas nebija jauks stāsts? Heimdals jautāja.

-Jā, noteikti! Ēriks nomurmināja pēc iespējas pārliecinošāk, lai izvairītos no izjautāšanas par stāsta saturu.

Heimdals nolūkojās viņā ar sarauktu pieri. Viņš manīja, ka kaut kas nav kārtībā. Tad viņš paskatījās uz Trūdu, kas it nemaz nespēja novērst acis no Ērika. Un tad viņš smējās tā, ka atbalsojās lielajā zālē.

-            Nu ja, tā gan! viņš noteica. Jā, jā. Es par to nebiju iedomājies. Viņš iedunkāja savu lielo dūri Ērika mugurā. -Man, protams, vairs nevajag runāt par to, vai ne, manu zēn?

-    Labāk ne, Ēriks atbildēja, paskatīdamies uz Trūdu.

Heimdals turpināja pie sevis klusu smieties, un Ēriks sāka

uz viņu mazliet skaisties. Starp citu, ko tu izdarīji ar to milžu meiteni, ar kuru es tevi redzēju pēdējoreiz? Ēriks nekaunīgi jautāja.

-            Rupji un brutāli izmetu viņu ārā! Heimdals atbildēja. Un vairs viņi par to nerunāja.

Vēlāk pa dienu Ēriks spēja vairāk kontrolēt savas domas. Trūdai vajadzēja pagaidīt, un bija ari pietiekami laika, jo viņš taču būs kopā ar viņu visu ceļojumu. Tagad bija svarīgi tikt uz priekšu, un Heimdals viņiem šai ziņā palīdzēs.

-           Es daudz reižu esmu palīdzējis Toram, pēdējoreiz, kad viņš bija pazaudējis savu veseri un viņam vajadzēja paņemt to no milžu karaļa Trima, pārģērbušamies par Freiju. Bet nu ir daudz ļaunāk, Heimdals sacīja. Es zinu, ka Iduna ir pazudusi, to es varu tiklab redzēt, kā manīt pats no sava auguma, un es ari zinu, ka viņa ir ceļojusi te garām. Viņa ir kaut kur pie milžiem Jotunheimā, bet kur, to es nezinu.

-    Kurš tad to zina? Ēriks jautāja.

-To zina tikai Lokijs. Es domāju, ka viņš ir vienīgais, no kura jūs to varat izdabūt, ja jūs viņu stingri uz to spiedīsiet. Neviens cits milzis, ja ari zinās, to neatklās, tikai Lokijs tā es domāju.

-    Bet kur un kā mēs atradīsim Lokiju?

-            Grūti būs, un es maz varēšu jums līdzēt. Es zinu, viņš ir dziļi noslēpts klints alā Jotunheimā, jo es pats biju līdzi, lai viņu tur pieķēdētu, bet, kā tikt līdz turienei, es diemžēl neatceros, Heimdals atbildēja.

-   Kurš to zina?

-           Varbūt Mimirs. Viņš ir visgudrākais no visiem, un, ja kāds no āsiem zina atbildi, tad tas ir viņš. Tikai viņš spēs palīdzēt jums tālāk jūsu ceļojumā.

-    Kur atrodas Mimirs? Ēriks jautāja.

-    Pie Mīmira avota zem Igdrasila, Trūda atbildēja.

-   Vai tu tur esi bijusi? Ēriks jautāja.

-          Nē, bet es zinu, ka Odins un Tors laiku pa laikam ir bijuši tur, lai ar viņu aprunātos, Trūda atbildēja. Tas ir kaut kur dziļi zem kādas no Igdrasila saknēm. Bet kur, es nezinu.

-           Nedz arī es, Heimdals atbildēja. Man nekad nav bijusi iespēja viņu apciemot. Es pa lielākai daļai esmu sēdējis šeit un sargājis Bivrestu. Bet esmu dzirdējis, ka kaut kur te tuvumā klintīs pie Debesu kalna jābūt ieejai. Tā ir labi noslēpta, lai milži nevarētu tur tikt iekšā, bet tur tā ir.

-           Mums tā jāatrod, Ēriks sacīja. Vai esi gatava doties ceļā?

Trūda pamāja ar galvu.

-   Kā ir ar Ilovarpniru? Ēriks jautāja.

-            Lai viņš labāk paliek šeit un jūtas še kā mājās kopā ar Zel tabiti, ierosināja Heimdals, pazemes pasaulē zirgi nevar ieiet, un izklausās arī, it kā abiem zirgiem kopā klātos labi.

No staļļa atskanēja vājš zviedziens, un Heimdals pie sevis nosmaidīja. Viņš zināja, ko zirgi dara, bet nekā neteica.

To pašu mirkli atskanēja brīkšķis. Izklausījās, it kā pret Heimdala pils vārtiem tiktu mests kaut kas smags un ciets. Tad palika kluss.

Heimdals klusītiņām piecēlās un aizlavījās līdz vārtiem. Ilgu laiku viņš stāvēja un ieklausījās. Tad viņš tos lēnām atvēra spraugā. Liels un varens, gandrīz bailes iedvesošs viņš stāvēja saulē un lūkojās uz visām pusēm. Vecā vīra matos viļņojās Varavīksnes tilta krāsas.

-   Vai kāds no manis ko vēlas? viņš sauca.

Neviens neatbildēja.

Tad viņš satvēra Gjallarhornu, lielo ragu, aplika to ap kaklu un devās ārā. Ēriks un Trūda lēnām gāja nopakaļ. Neviena neredzēja, un valdīja nāves klusums.

-            Savādi gan, Heimdals murmināja. Nāc, iesim atkal iekšā!

Trūda apstājās pie lielajiem vārtiem. Uzlikusi roku kādā vietā uz tiem, viņa pagriezās pret Ēriku. Skaties! viņa teica un pavirzīja to, lai Ēriks varētu redzēt.

Uz melnā baļķa bija skaidri manāms burts T.

Ēriks ieplēta acis.

-          Ko tas nozīmē? Heimdals vaicāja. Izskatās, it kā šī zīme būtu iecirsta ar kādu savādu cirvi.

Ēriks paskatījās uz Trūdu. Viņš nezināja, ko atbildēt un vai lai atklāj viņu aizdomas.

-          To mēs nezinām, Trūda atbildēja mazliet noteikti, it kā lai uzsvērtu, ka par to vairs nav ko runāt.

-   Vai jūs pazīstat to, kas iecirta šo zīmi? Heimdals jautāja.

-    Varbūt, Trūda atbildēja.

Viņi iegāja iekšā, un Heimdals rūpīgi aizslēdza vārtus. Zirgi stallī skaļi zviedza, un tāpēc viņi iegāja pie tiem. Bija skaidri redzams, ka abi zirgi ir mežonīgi uzbudināti. Tie bija vienās putās, un Hovarpnirs vairākas reizes aizgāja līdz durvīm un mežonīgi iespēra pa koku.

-    Ārā ir kāds, kas viņam nepatīk, Heimdals sacīja.

Trūda piegāja pie nosvīdušā ērzeļa. -Nu, nu! viņa čukstēja. Nekas nenotiks. Viņš ir aizskrējis, viņš tikai gribēja pamēģināt mūs nobaidīt.

Hovarpnirs uzreiz kļuva mierīgs un nolieca galvu pie viņas. Trūda iečukstēja tam kaut ko ausi, un, kad viņa bija beigusi, tas nomierinājās un apskrēja pāris apļu pa stalli, idn kā vēlētos dkt vaļā no liekas enerģijas. Zeltabite arī skrēja, skaļi zviegdama.

-    Ko tu viņam pateici? Ēriks vaicāja.

-    Lai tas gaida, kad mēs atgriezīsimies no pazemes pasaules.

Hovarpnirs viegli nosprauslojās.

-    Nē! Trūda teica noteikti. Tu nenāksi līdzi. Tev būs jāgaida.

Ēriks satvēra sava naža spalu. Lēnām viņš bija manījis naidu izplūstam pa saviem locekļiem, un nu viņš vairs negribēja ilgāk gaidīt. Ja Tjalvi, vai arī kas nu tas bija, kaut ko gribēja nodarīt viņam vai Trūdai, tad viņš nebija nobijies!

-    Labi, Ērik! teica Heimdals un uzlika roku viņam uz pleca. Lai visas pasaules rūnu raksti pasargā jūs abus! Un lai visi raugās uz jums ar draugu acīm.

Ēriks un Trūda iegāja zālē un salika uz muguras savas jaunās lāčādas kopā ar jaunajiem svārkiem un lieko sandaļu pāri. Tad viņi paņēma pār plecu katrs savu loku, bultu maku, un Ēriks paņēma savu šķēpu, un Trūda Gridas spieķi. Viņi bija gatavi doties ceļā un izgāja pasaulē.

Heimdals stāvēja durvīs gaišs un taisns. Viņa zelta zobi mirdzēja, kad viņš tiem uzsmaidīja. Laimīgu ceļojumu! viņš teica. Un tad viņi aizgāja.

Gabaliņu gājuši, viņi palūkojās visapkārt. Uz kurieni lai viņi īstenībā iet?

Heimdals bija aizslēdzis vārtus. Viņi zināja, ka viņš sēž tur iekšā un klausās abām ausīm. Viņš gribēja sekot viņu skaņām, cik ilgi vien spēja, un varbūt arī nākt viņiem palīgā, ja viņiem kas notiks, bet tas gan bija apšaubāmi. Viņš bija vecs vīrs un nespēcīgs cīņā, un tagad, kad uz spēles tiek likts tik daudz kas priekš visiem āsiem Asgardā, Heimdalam vajadzēja palikt savā postenī pie Varavīksnes tilta.

Cieši līdzās no zemes sāka pacelties daži kalni. Ja tur bija ieeja uz saknēm zem īgdrasila, tad tam vajadzēja būt kaut kur klintīs, kā Heimdals bija sacījis.

Viņi gāja uz nogāzi, un klintis bija asas un sapluinītas, itin kā kalni atrastos pastāvīgā kustībā. Trūda un Ēriks uzmanīja savas drēbes. Tās viņiem bija vienīgās, un varbūt paies ilgs laiks, iekams viņi atkal atgriezīsies mājās. Bet cietās klintis plēsa viņu plānās kurpes. Tās bija domātas iešanai pa zemi, nevis pa asiem akmeņiem.

-    Būs jau ļaunāk, kad mēs nonāksim Jotunheimā, Trūda sacīja. Kā būtu, ja uzvilktu sandales?

Ēriks neatbildēja. Kādā vietā starp akmeņiem, tālāk uz priekšu, viņš bija ieraudzījis uz viņiem blenžam divas acis.

-     Paskaties tur! viņš teica. Bet bija par vēlu. Acis bija pazudušas.

Ēriks izvilka savu nazi no maksts un gāja uz priekšu. Bet nazis saglabāja savu formu, tā ka varbūt tās nebija naidīgas acis, kā viņš bija domājis.

Ēriks sakoda zobus, un viņi mierīgi turpināja iet iesāktajā virzienā.

Tad Trūda pamanīja kādus garus matus, kas pastāvīgi kustējās tālāk priekšā. Izskatījās, ka tas ir kāds gars, kas iet aiz klinšu muguras tā, ka ārā rēgojas tikai matu cekuls. Vai tas bija milzis?

Ēriks manīja, ka nazis mazliet izaug. Viņš aizsedza ar roku pieri no stiprās saules un piepeši ieraudzīja parādāmies savādu, mazu, deformētu būtni. Tā vairāk izskatījās pēc garmataina pērtiķa. Rokās tā turēja garu kūju, un kūjas galā bija uzdurta saulē izžuvusi galva ar gariem matiem. Tas bija tas matu cekuls, ko viņi bija redzējuši.

Ēriku pārņēma auksti drebuļi.

Pērtiķim līdzīgā būtne uzsmaidīja viņiem, atklājot garus, dzeltenus zobus. Tad tā skriešus pazuda augstāk klintīs, viegli un gaisīgi, itin kā būtu pieradusi kustēties pa neapdzīvotu apvidu.

Nazis Ērika rokā paaugās vēl mazliet, un viņš ciešāk satvēra spalu. Tas noteikti bija milzis, ko viņi bija redzējuši, un tam vai tai kaut kas bija padomā!

-   Nāc! Ēriks sacīja un rāpās tālāk virzienā, kur bija nozudis pērtiķdzīvnieks, cieši apņēmies tam sekot, līdz būs to atradis.

-     Nē, es domāju… Tālāk Trūda netika, jo no kalna augšas viņu priekšā atskanēja dārdoņa. Klinšu sienas ap viņiem bija stāvas, gandrīz vertikālas. Viņi atradās samērā dziļā ieplakā, kur kalnu sienas izveidoja tādu kā burtu V. Ieplakas garā smaile sliecās stāvus uz augšu, un dārdoņa nāca no ieplakas sākuma. Viņiem virsū šļūca liela akmeņu lavīna. Un kā jau lavīnā viens klinšakmens sitās pret otru. Arvien vairāk un vairāk akmeņu tika izrauti un nesās virsū Ērikam un Trūdai. Lavīna auga augumā, un klinšu gabali visu savā ceļā pārvērta putekļos.

Ielejas sienas bija par stāvām, lai viņi varētu uzrāpties un nokļūt drošībā virs lavīnas, un aizskriet tai pa priekšu ārā no ielejas nebija iespējams. Akmeņi sasniegtu viņus diezgan īsā laikā.

Ēriks izmisis skatījās apkārt un piepeši ieraudzīja zēnu, kas stāvēja pašā augšā uz vienas no klinšu sienām virs viņiem. Tas līdzinājās… tas nevarēja būt neviens cits kā Tjalvi! Un viņš smējās!

Uz viņiem dārdēdami un rībēdami vēlās klints gabali.

-   Nāc! sauca Trūda. Tur klinšu sienā ir sprauga. Varbūt mēs tajā varēsim iespiesties un izvairīties no akmens lavīnas!

-    Kur?

Trūda netērēja dārgo laiku paskaidrošanai. Satvērusi Ēriku aiz rokas, viņa vilka to sev līdzi. Viņi dkko pēdējā acumirklī paguva iespiesties klints spraugā.

Ārpusē garām aizdārdēja akmeņu lavīna. Čirkstēja, dārdēja un rībēja, un no akmens putekļiem izveidojās migla. Liels klinšakmens kritienā apstājās tieši viņu priekšā un aizšķērsoja izeju no plaisas. Palika tikai maza spraudziņa, kur tikko gaismiņai iespiesties. Klinšakmeni nebija iespējams pakustināt, kaut arī Ēriks un Trūda pieliktu visus spēkus.

Tagad viss bija pagalam. Ja dīvainās būtnes, ko viņi bija

redzējuši, un ari Tjalvi bija vēlējušies Ērika un Trūdas nāvi un apzināti bija ievilinājuši viņus bīstamajā ielejā, tad tiem bija smaidījusi laime. Tagad viņi bija aprakti dzīvi.

25. nodaļa

Pamazām kļuva kluss. Akmeņi un klinšu bluķi iekārtojās savā jaunajā stāvoklī, un arī putekļi nosēdās. Trūda ar Ēriku stāvēja, saspiedušies kopā šaurajā spraudziņā. Viņi gandrīz nespēja pakustēties, vienīgi stāvēt neveiklā pozā, kādā viņus bija iespieduši klintsbluķi. No biezajiem akmens putekļiem, ko viņi bija savilkuši plaušās, abiem vajadzēja stipri klepot.

Ēriks drudžaini prātoja, ko lai iesāk. Trūda darīja to pašu. Ārpusē kalns bija milžu pilns, kaut arī viņi tiktu prom no tā iekšpuses. Ēriks un Trūda bija ievilināti slēpnī, kura nolūks varētu būt tikai viens: viņus nosist! Un, ja viņi tagad sauktu pēc palīdzības, viņi abi bija pārliecināti, ka tā būtu droša nāve.

Vai Tjalvi tiešām bija kļuvis tik ļauns, ka gribēja būt klāt, kad viņus nogalina? Tas nevarēja tā būt! Ēriks to neteica skaļi, jo zināja, ka Trūda nolasa viņa domas, un, ja ārpusē bija kāds milzis, sarunājoties viņi nodos, kur atrodas.

Un tā bija. Iečirkstējās kāds akmens ārpusē, un kāda balss jautāja: Vai tu domā, ka viņi ir mums rokā?

-Jā, pilnīgi droši, otra balss atbildēja. Viņi ir samīcīti kā zivju sautējums! Tik daudz rūnu burvestības viņiem nav līdzi, lai tiktu ārā no šitādas akmeņu lavīnas.

-    Tad mēs, visa banda, drīz varēsim iebrukt Asgardā, runāja trešā balss. Tā piederēja Tjalvi! Kā es priecāšos sašķaidīt Bilskirniru!

-   Esi nu mierīgs! teica rupjā balss. Pagaidi vēl brītiņu. Pēc dažiem gadiem viņus pieveiks vecums. Elli ir tur iekšā, un viņa dara, ko spēj, lai liktu tiem novecot pirms laika. Bet tu jau zini, viņa strādā lēnām, tāpēc vēl mazliet vajag paciesties.

-Viņa pati ir vainīga! Tjalvi izsaucās.

-    Par ko tu runā?

-    Par Trūdu, to mazo netikli!

-    Nu, ja, un tad vēl tas mazais punduris no cilvēkbērna.

-           Jā, Tjalvi turpināja. Viņš nespēja paskriet ātrāk par gliemezi. Tev vajadzēja viņu redzēt toreiz, kad es ar viņu gāju skrieties!

Vispār Midgardas čūska viņu gandrīz pieveica. Viņi devās, tas ir, viņš un Ulls devās būrāt ar Skidbladniru, un Midgardas čūska bija tikai dažus metrus no viņiem.

-    Kā tu to zini?

-           Reskva tā sacīja. Viņi kopā ar Fjelniru gadījās krastmalā, un tie visu bija redzējuši, stāvot klintīs.

-          Tagad tev Asgardā ir brīvs ceļš, ierunājās asā balss. Un, ja tie brīnīsies, kur esi bijis, tad iestāsti viņiem, ka esi bijis mājās pie sava tēva un mātes. Tam viņi ticēs uz galvošanu.

-Jā, to es varu gan, Tjalvi nomurmināja.

-           Ieej iekšā un apskaties, kas notiek aiz mūra sienas, un, kad Tors kādu vakaru ir pārāk piedzēries, tu pamēģini nočiept viņa veseri.

-Jā, bet vai man papriekš nevajadzēja…

-    Vairāk nekā te nav ko runāt.

Ēriks bija pārskaities, un, ja viņš būtu bijis brīvs, viņš būtu uz vietas nocirtis galvu Tjalvi un abiem milžiem. Viņi paši to bija lūguši.

-            Ērik! Trūda čukstēja. Vai nepamēģināsim iespiesties dziļāk spraugā? Varbūt mēs varam uziet citu izeju? Ēriks domāja, ka tas ir bezcerīgi. Bet viņi jau nevarēja palikt stāvam un gaidīt, kad viņi uzplauks kā puķes, tāpēc vajadzēja kaut ko pasākt, un labāk jau, pirms viņi būs kā puķes novītuši.

Trūda atradās iekšpusē un pēc iespējas uzmanīgi virzījās dziļāk iekšā klints plaisā. Ēriks sekoja. Viņš bija mazliet lielāks par Trūdu, un plaisa kļuva šaurāka un šaurāka. Beidzot viņa krūšu kurvis bija tā saspiests, ka viņš gandrīz nespēja ievilkt elpu. Es vairāk nevaru! viņš stenēja.

-          Vari! Trūda atbildēja. Tev jāvar. Plaisa paplašinās. Tā ir tiesa! Nāc nu, Ērik!

-Jā, bet es esmu iestrēdzis!

-            Pamēģini nu, Ērik! Mums jātiek no šejienes ārā! Mēs nevaram te sēdēt un sapūt! Nāc nu, Ērik!

Ēriks ievilka vēderu un spiedās dziļāk iekšā pie Trūdas. Bija tumšs, un tas prasīja laiku. Un, kad viņam atkal vajadzēja ievilkt gaisu, viņš to nevarēja! Viņš gluži vienkārši nespēja pakustināt plaušas, un viņš bezpalīdzīgi palika sēžam kalna vidū. Viņam izspiedās baiļu sviedri.

-    Palīgā! viņš nopūtās ar pēdējo elpas vilcienu.

Tad Trūda viņu cieši pavilka aiz kājām, un viņš ieslīdēja pie viņas kā korkis.

Ēriks kampa gaisu. Es domāju, ka nomiršu! viņš vaidēja.

-            Blēņas! teica Trūda. Tu nemirsi pirms manis. Vai mēģināsim rāpties tālāk?

Ēriks pamāja ar galvu.

-   Vai tev visas mantas ir līdzi: duncis un loks?

-   Es visu paņēmu līdzi.

-   Labi, Trūda noteica. Tad spiedīsimies tālāk!

Bet diez cik ilgu laiku nebija nepieciešams spiesties uz priekšu. Klints plaisa diezgan lēnām papletās, un drīz vien viņiem vairs nemaz nevajadzēja iet sāniski, viņi varēja iet normāli. Bet tik un tā viņi piesardzīgi zagās uz priekšu. Bija tumšs kā kapā, un viņi visu laiku baidījās uzskriet virsū kādai asai klints šķautnei. Ēriks un Trūda cieši turēja viens otra roku, lai būtu atbalsts, ja kāds no viņiem piepeši pakristu. Un viņi arī nezināja, vai piepeši neievelsies dziļā aizā.

Šeit iet bija bīstami, daudz ļaunāk, nekā Ēriks bija redzējis savos visļaunākajos murgos. Un eja turpinājās dziļi iekšā kalnā, aizvien lejup un lejup. Klinšu sienas bija glumas un mitras. Ejas grunts kļuva dubļaina un slidena. No klintīm virs viņiem pilēja, un laiku pa laikam iekšā kalnā atskanēja dobja duna. Smirdēja no sapuvuma, un sēra smaka gaisā bija gandrīz smacējoša. Bet viņiem bija jāiet tālāk, tā bija vienīgā izeja!

Tā viņi turpināja iet stundu pēc stundas, līdz viņiem trīcēja kājas. Varbūt viņi gāja visu dienu un varbūt arī visu nakti. To viņi nezināja, jo tumsā bija zaudējuši jebkuru nojausmu par laiku. Viņi dkai gāja un gāja, un gāja, līdz bija piekusuši no pārguruma.

Ēriks no skolas mācībām atcerējās, ka, ejot aizvien dziļāk iekšā zemes dzīlēs, kļūst siltāks. Bet te, lai cik savādi, bija otrādi. Kļuva aukstāks un aukstāks, un, kaut arī viņi uzvilka savus jērādas kažokus, viņu zobi klabēja no aukstuma.

-     Vai tu domā, ka šī ir ieeja pie Mīmira zem Igdrasila? Tātad slepenā eja, par ko Heimdals runāja? Ēriks jautāja.

-Jā, kāpēc gan ne, Trūda atbildēja.

-Jā, bet vai pie Mīmira vienmēr tā smird un vai patiešām ir tik auksts? Kā viņš var izturēt, dzīvodams tādā vietā?

-    Nav ne jausmas, Trūda atbildēja. Varbūt mēs esam aizgājuši pa aplamu ceļu. Varbūt šeit apakšā, tumsā zem kalna, mēs esam apmaldījušies.

-    Mums jāiet tālāk! izsaucās Ēriks. Mums jātiek ārā no šejienes! Nāc, iesim!

Viņi turpināja iet kā viņiem likās līdz bezgalībai, kamēr kājas sāka ļodzīties. Viņiem nebija vēlēšanās apsēsties dubļos, lai atpūstos, tas bija pārāk pretīgi, un likās arī, ka dubļi savā ziņā ir dzīvi. Dažas reizes, kad viņi tiem uzmina, bija sajūta, ka viņi Uzmītu kaut kam, kas slīd ārā viņiem no kājapakšas. Bet tumsā viņi nevarēja redzēt, kas tas ir. Un, kad viņi atpūtās, viņi atkal atspiedās pret glumo sienu. Bet arī tas nebija labi, jo siena bija ledus auksta un kažokādas apģērbs izmirka cauri slapjš.

Viņi atkal mazliet turpināja ceļu un piepeši izdzirda ūdeni! Tas bija kāds ūdens, kas diezgan klusi brāzās viņiem priekšā no kaut kurienes. Tagad viņi varbūt varēs nomazgāties un nedaudz padzerties! Tas viņiem deva drosmi un spēkus iet tālāk.

Bet smirdoņa no dziļuma kļuva aizvien smacējošāka. Aukstums pieņēmās, un, viņiem pamazām tuvojoties, ūdens šalkas vairs neskanēja tik aicinoši. Tās skanēja drīzāk kā metāliski klinkšķi, nevis čalojošs ūdens. Tas šņāca skaļi un iedvesa nemieru, mežonīgāk un mežonīgāk, tā, ka beidzot bija sajūta, ka viņi ieietu kādā elles velnišķīgumā.

Bet tagad bija ieraugāma gaisma, diezgan vāja gaisma, un lēnām viņi varēja saredzēt, kur atrodas. Viņi acīmredzot iegāja kādā milzīgā alā dziļi zem zemes. Ūdens, ko viņi dzirdēja, bija liela sudrabspoža upe, kas plūda dziļāk iekšā alas tumsā. Ūdens gan izskatījās dzidrs un tīrs. Bet ap viņiem bez skaņas laidelējās sikspārņi, un tagad viņi ieraudzīja, ka dūņas, pa kurām viņi bija bridusi, ir dzīvas. Tās bija pilnas ar gludām, melnām čūskām, glumiem krupjiem, tārpiem un kāpuriem. Sienas bija no dzīviem prusakiem.

"Tagad vajadzēja kājās stulmeņus," Ēriks nodomāja. Tās ādas kurpes, kas bija viņiem kājās, nevarēja kājas diez ko aizsargāt.

-    Kas stulmeņi tādi ir? Trūda vaicāja.

-   Tie ir gumijas zābaki.

-    Kas gumijas zābaki tādi ir?

-            Tie ir no gumijas taisīti zābaki, Ēriks skaidroja, paraustīdams plecus. Bija neiespējami paskaidrot, un viņam arī nerūpēja vairs to mēģināt. "Ja viņa jautās, kas ir gumija, es atbildēšu, ka tas ir tas pats, kas angļu lakrica," viņš domāja.

-   Kas ir angļu lakrica?

-          Tā ir tāda, ko var sūkāt, atbildēja Ēriks mazliet skaļākā balsi, nekā to darīja parasti.

-    Es ari esmu izsalkusi, Trūda nopūtās.

-            Hm! Tagad mēs vismaz dabūsim kaut ko nodzerties, Ēriks teica un, piegājis klāt, iebāza pirkstu ūdeni, lai paraudzītu, cik tas ir auksts.

-    Ai! viņš iekliedzās un zibensātrumā to izrāva. Ūdens dara sāpes! Pirksts asiņoja no nelielas grieztas brūces.

-          Tagad es zinu, kur mēs esam! aizelsusies iesaucās Trūda. Mēs esam ceļā uz Hēlu, Mirušo valstību.

-   Tā nav īsti tiesa!

-           Jā, diemžēl ir. So upi sauc par Slīdu. Es par to esmu dzirdējusi. Tā nāk no austrumiem, no kādas vietas Jotunheimā, un tek cauri ledus ielejām. Ūdens ir ledus auksts un pilns ar zobeniem un nažiem, tā runā. Tā ir pilnībā mirusi upe.

-    Es visādā ziņā sagriežos, Ēriks sacīja, sūkādams pirkstu.

Maz pamazām Jotunheimā viņa gara acu priekšā tēlojās kā visnejaukākā pasaule, par kādu vien varēja sapņot. Bet viņš tik un tā nespēja iztēloties upi ar zobeniem un nažiem, kā Trūda bija sacījusi. Ar to laikam domāja asi noslīpētu ledu?

-    Ko mēs tagad iesāksim? Trūda jautāja.

-   Mums jāturpina ceļš tālāk. Mums nav citas izejas!

Viņi turpināja iet un pēc kāda gabaliņa redzēja, ka upe met līkumu, un viņu priekšā ala papletās par vēl lielāku klints alu, kam viņi nevarēja redzēt ne malas, ne griestus. Blāvā, izkliedētā gaisma bija pastāvīga, un gaiss bija ledains. Smirdoņa bija neaprakstāmi drausmīga.

-           Tā ir līķu smaka, Trūda sacīja. Te tuvumā dzīvo no slimības un no vecuma mirušie, visi tie, kas ir miruši dabiskā nāvē.

-    Dabiskā nāvē?

-           Tie, kuri mirst no slimības un visa kā cita, tikai ne kaujas laukā, jo tie dzīvo Valhallā.

-            Nu ja, nomurmināja Ēriks, un viņu pārņēma aukstas trīsas.

Sarmas klātajā gaismā viņi tagad redzēja milzu augstu mūri no bieziem, pa pusei sapuvušiem stabiem, un mūra vidū vārtus vai durvis, kas izskatījās atveramas.

-          Te pie pašas Mirušo valstības vajag gulēt apglabātai Velvai, čukstēja Trūda.

-    Kas ir Velva?

-            Tā ir ļoti gudra pareģe, kas bija dzimusi no pirmlaika milžiem. Toreiz, kad es un Modi bijām mazi, Tors stāstīja par viņu daudzus stāstus. Proti, Velva varēja atminēties, kā ir tikusi radīta visa pasaule, un tā bija arī viņa, kas paredzēja, kas notiks, kad pasaule aizies bojā ragnarjokā.

-    Kur viņa guļ?

-Jābūt te, Trūda norādīja uz nelielu zemes kaudzīti, mazu paaugstinājumu, ko tikko varēja nojaust.

-            Odins apciemoja viņu, vai pareizāk viņas līķi vienreiz pavisam savādā veidā, Trūda turpināja. Tas bija toreiz, kad Baldram bija bijuši daži nejauki un ļauni sapņi, kas brīdināja par viņa nāvi. Odinam tik ļoti patika Baldrs, ka viņš pārģērbās un atnāca uz šejieni. Ar visām savām rūnu burvestībām viņš Velvu izvilināja no ledus aukstās zemes, kaut ari viņa bija jau mirusi daudzus gadus. Un tad viņš piedabūja viņu pastāstīt, kas notiks ar Baldru.

-   Vai viņa to zināja?

-           Jā, viņa zināja, ka viņš mirs tādējādi, ka nonāks Mirušo valstībā, un viņa ari zināja, kas viņu nogalinās.

-   Vai Baldrs tā mira?

-          Jā, un tagad viņš ir kaut kur tur aiz mūra sētas, Trūda parādīja uz Mirušo valstību.

-           Vai neiesim tur iekšā? Ēriks jautāja. Kad jau mēs tik tālu esam atnākuši, tad jau nāve neko nenozīmē. Es jau vairāk esmu miris nekā dzīvs, un tālāk jau mēs nevaram tikt. Citādi mums būs jāsapūst šeit!

Trūda paskatījās viņā ar atzīšanas pilnu skatienu. Viņa neatbildēja Ērikam, bet apņēmīgi devās pie lielā sētas posma.

Ēriks sekoja, bet, tikko viņš Trūdu sasniedza, tā paslīdēja un visā augumā nokrita dzīvajos dubļos. Viņš jau taisījās aiz bailēm iekliegties, bet saņēmās. Viņa kliedziens taču varēja pievilināt Hēlu no Mirušo valstības.

Tāpēc Ēriks klusuciezdams piecēlās un aizstreipuļoja pakaļ Trūdai. Viņa bija mēģinājusi atvērt vārtus, bet, kad tas nebija iespējams, viņa bija sākusi rāpties pāri vārtiem. Ēriks redzēja viņu bez skaņas pazūdam otrā pusē.

Ēriks īsti nevarēja ieķerties sienā ar saviem nosmērētajiem, glumajiem pirksiem, bet tas beidzot izdevās, un pēc brīža arī viņš stāvēja vārtu otrā pusē. Tagad viņi bija Mirušo valstībā!

Kā sveicienam iedziedājās gailis.

-            Tas ir Hēlas piķa melnais gailis, kas dzied, Trūda čukstēja. Tas ir jau mūs ieraudzījis.

-            Esiet sveicināti Mirušo valstībā! cieši līdzās atskanēja aizsmakusi balss.

Ēriks un Trūda pagriezās skaņas virzienā un ieraudzīja neglītu sievieti. Puse viņas sejas bija vesela un normāla, bet otra puse melna un sačokurojusies kā sapuvušam līķim. Viņas zobi mutē bija mazi, melni stumbeņi, un mati bija sapinkāti, pelēki un biezi no netīrumiem. No viņas uzpampušā deguna tecēja kaut kas zaļš un gļotains, netīrumi kārtu kārtām klāja visu augumu. Viņas garie lindraki, pilni mēslu, atkarājās no auguma.

-     Ienāciet manā niecīgajā mājoklī. Manā zālē ir sausi un labi, viņa sacīja nicīgā balsī, bet viņa tiem uzsmaidīja. No šejienes atpakaļceļa nav. Man prieks jūs redzēt!

Ēriks palūkojās Trūdā. "Gan jau izies labi," viņš pūlējās sevi nomierināt. Uzmanīgi viņš satvēra sava naža spalu, bet atstāja to mierā, kur bija. Varbūt nazis atklās, kur viņi ir.

Abus ieveda zālē, celtā no glumiem, tārpu saēstiem baļķiem. Smirdoņa bija tik neizturama, ka Ērikam asaras saskrēja acīs, un viņš gandrīz nespēja ievilkt elpu.

Trūda nepacēla kājas pietiekami augstu pāri slieksnim un paklupa, un nokrita, tā ka gandrīz ieslīdēja zālē. Ēriks bija piesardzīgāks un skatījās, kur iet. Viņš redzēja, kur slieksnis it kā izauga no grīdas, kad viņš iepleta pār to kājas. Varbūt ar nodomu tā bija iekārtots, lai viņš pakristu!

Ēriks satvēra Trūdu un žigli uzvilka viņu kājās. Un tagad viņi vairs ne uz mirkli neadaida viens otru.

Divas cilvēciskas būtnes, viena sieviešu dzimtas, otra vīriešu dzimtas, to varēja redzēt no viņu apģērba, lēnām laiski nāca viņiem pretim un gribēja tiem novilkt jērādas kažokus. Te jums nesals! de šļupstoši sacīja.

Bet ne Ēriks, ne Trūda nevēlējās atstāt kaut ko no savām drēbēm vai lietām, ko viņi nesa uz muguras.

-    Lai viņi patur savas mantas, sacīja Ilēla, un abas būtnes paklausīgi paklanījās.

-   Mans vārds ir Gangdovens, vīrietis sacīja, un es esmu Hēlas vergs.

-    Mans vārds ir Ganglāda, sacīja sieviete, un es esmu Mēļas verdzene.

-     Iedod viņiem kaut ko paēst, teica Hēla, viņi ir mērojuši tālu ceļu, lai nokļūtu līdz šejienei, un noteikti būs izsalkuši. Atrod kaut ko viņiem, lai viņi jūtas sagaidīti! Tad

Hēla iesmējās savus skaļos, nievīgos sieklus, un abi kalpotāji nozuda.

Tagad Hēla pagriezās pret Ēriku un Trūdu. Jūs nākat agri, viņa teica. Tik agri es jūs negaidīju. Asgardā būs nodcis kas tāds, ko es nezinu. Bet es jau arī nedabūju zināt tik daudz, cik es vēlētos. Tagad mans nabaga tēvs viscietsirdīgākā veidā ir sasaistīts un noslēpts no manis. Starp citu, vai jūs pazīstat viņu? Viņu sauc Lokijs.

Trūda pamāja ar galvu. Esmu dzirdējusi par viņu, tā sacīja.

-   Ak jā, Hēla nopūtās.

-    Un tu, jaunais cilvēk? Kāpēc tu nomiri? Hēla saņēma Ērika roku savos nejaukajos pirkstos. Tu izskaties veselīgs un žirgts.

Ēriks neatbildēja.

-   Nu, Hēla sacīja. Gan jau es to reiz uzzināšu. Mums jau laika pietiks! Viņa atkal iesmējās tā, ka pašas smiekli gandrīz iestrēdza kaklā.

-    Apsēdieties nu te uz beņķa un atpūtieties. Jūs būsiet ļoti noguruši. Tādi ir visi, kas nonāk pie manis. Tad viņai no jauna uznāca smieklu lēkme, un viņa nozuda.

Ēriks un Trūda, noguruši līdz nāvei, apsēdās. Bet, lai cik savādi, apsēžoties viņi kļuva vēl vairāk noguruši, nekā stāvot. Un, kaut arī viņi apmeta sev riņķī biezās lāčādas, viņiem sala vairāk nekā agrāk. Puvekļu mitrums gaisā bija tik biezs, ka lika viņiem justies, it kā viņi sēdētu smidzinošā lietū. Viņiem sala, un viņi bija cauri slapji. Noguruši, nevarīgi un izsalkuši viņi tagad sēdēja un gaidīja, un nekas nenotika. Bet viņi neuzdrīkstējās piecelties un iet prom. Sazin kas varēja notikt.

Beidzot atnāca abi kūtrie kalpotāji, nesdami lielu trauku ar ēdienu. Bet nazis, kas bija nolikts viņu priekšā, nespēja sagriezt pasniegto gaļu. Un, jo vairāk viņi gaļu ēda, jo izsalkušāki kļuva. Visa šī bija ačgārna pasaule.

Tagad viņi pamazām bija tik izvārguši no noguruma, ka gandrīz vairs nespēja turēt acis vaļā. Tāpēc viņi kļuva vairāk nekā priecīgi, kad atnāca abi kalpi, lai aizvestu viņus uz guļamistabu. Tie teica, ka tā esot Hēlas vissmalkākā viesu istaba. Te viņi dabūšot mieru un labi gulēt, tie apsolīja un pazuda tikpat neskanīgi, kā bija atnākuši.

Ēriks un Trūda iemetās gultās. Bet, kolīdz viņi bija apgūlušies, viņi patiešām sāka justies slikti. Viņiem iekšā viss sāka griezties. Viņiem nāca vēmiens, un viņi trīcēja, it kā būtu stiprs drudzis. Bet miegu nevarēja atturēt, tik nogurdināti abi bija pēc dienas piepūles. Acis gribēja vērties ciet!

Bet, kolīdz viņi tās aizvēra, viņiem mācās virsū murgi un visšausmīgākie nezvēri. Tā patiesi bija elle, kurā viņi bija nonākuši un tā tas turpinājās daudzas stundas.

Pa logu viņi varēja redzēt, ka ārā ir nakts, un valdīja nāves klusums. Bet piepeši viņi redzēja vīru rāpjamies iekšā pa logu. Viņš aizlavījās līdz gultai un piesardzīgi atbīdīja aizkaru.

-     Nāciet līdzi! viņš čukstēja. Ja jūs paliksiet šeit pārāk ilgi, jūs dzīvi netiksiet prom no šejienes.

-     Tev mūs jāpabalsta, Ēriks murmināja. Mēs gandrīz nespējam paiet.

-     Pierāpieties pie loga un izlieniet ārā. Kad tiksiet uz zemes kas nav pārāk augstu palieciet tur. Ja būs vajadzīgs, es jūs aiznesīšu.

-   Kas tu esi? Trūda neskaidrā balsī jautāja.

-    Mani sauc par Baldru, vīrs atbildēja un palīdzēja Trūdai nostāties uz kājām.

26. nodaļa

Tss! čukstēja Baldrs, kad viņi visi trīs stāvēja uz zemes pie Hēlas mājas. Runā klusu, lai Hēla jūs nedzird!

Ēriks un Trūda sekoja Baldram, cik vien klusu mācēja. Viņi varēja nojaust, ka ieiet milzīgā pasaulē, kas pilna ar līķa bāliem cilvēkiem. Kad tos uzlūkoja tuvāk, tie izrādījās sarukuši un bezveidīgi. Ari Baldrs atgādināja pats savu spoku, tā viņiem likās, kaut ari tumsā tie redzēja vieglu viņa apveidu.

Te nespīdēja ne mēness, ne zvaigznes, tikai joti blāva, pelēkzila dūmaka. Varēja tik tiko saredzēt roku sev priekšā, un gandrīz nemanīja tās klusās būtnes, kas zagās prom. Tās netīrās drēbes, kas Ērikam un Trūdai bija mugurā garajā ceļojumā apakšzemē, viņus apslēpa, tā ka viņi līdzinājās miroņiem kā visi pārējie šeit.

Baldrs gāja pa priekšu, un viņi gāja ilgi: pa zemi, pa smiltīm un slapjām dūņām. Viņi ne mirkli nezināja, kur sper kāju. Tomēr beidzot viņi nonāca līdz nožēlojamam patvērumam, kas bija sastutēts no dažām saplīsušām, uz kārtīm pakārtām lupatām.

Te aizmidzis gulēja kāds punduris, bet Baldrs viņu piesardzīgi pamodināja un lūdza kādu laiku pastāvēt ārpusē sardzē. Varbūt Hēla un viņas kalpotāji nāks viņus meklēt.

Punduris tūdaļ darīja, kā Baldrs bija viņam lūdzis, un tad Baldrs aicināja Trūdu un Ēriku atgulties, ja viņi to vēlas. Te jūs varat atpūsties, viņš sacīja, ja vien jūs vispār tagad spējat aizmigt.

Pēc satikšanās ar Baldru Ērika drosme bija atgriezusies. Viņš tikpat labi vēl spēja turēt acis vaļā, un arī Trūda izskatījās, ka spēs vēl turēt acis mazliet vaļā.

-Jā, tagad jūs esat satikuši Hēlu, Baldrs iesāka, Lokija meitu.

-    Vai tā tiešām ir Lokija meita? Ēriks jautāja. Viņš to īsti nespēja saprast.

-Jā, Trūda atbildēja. To taču tu labi zini!

-      Slieksnis uz Hēlas zāli saucas Klupšanas slieksnis, turpināja Baldrs. Viņas zāli sauc par Lietusslapjo. Izsalkums saucas viņas trauks, un Bads ir vārds viņas nazim. Viņas gulta ir Slimības gulta, un gultas priekškarus sauc par Murgiem un Ļaunu Nelaimi.

-   Tagad es saprotu labāk. To visu taču mēs pārdzīvojām.

-Vai tu tiešām dzīvo te, Mirušo valstībā? Ēriks jautāja.

-Jā, Baldrs atbildēja. Un abas reizes tā ir Lokija vaina!

Trūda nožāvājās. Viņa vairs nejaudāja būt nomodā, un nepagāja ilgs laiks, kad viņa jau bija iekritusi miegā. Viņa gulēja, cieši pieķērusies Ērikam, tā ka viņa vienmēr manis, ja viņš piecelsies un viņu pametis. Trūda negribēja palikt viena. Bet to stāstu, ko Baldrs stāstīja, viņa labi zināja, tāpēc aizmiegot nekā nezaudēja.

Baldrs iesāka:

-   Kādu laiku vairākas naktis pēc kārtas mani mocīja drausmīgi murgi. Es sapņoju, ka es drīz miršu drausmīgā nāvē, un es pastāstīju to savam tēvam, Odinam, un pārējiem āsiem. Odins domāja, ka, ja jau es tik mežonīgi un nepārtraukti sapņoju, tad tur kaut kas nav kārtībā, un viņš atceļoja lejā uz šejieni un pamodināja Velvu, kas ir paglabāta tieši pie Hēlas uz austrumiem. Un, diemžēl, viņa apstiprināja manus ļaunos sapinis.

-    Jā, to es esmu dzirdējis, Ēriks pārtrauca. Bet kas te notika? Kāpēc tu nomiri?

-   Velvas pareģojumu nevar izmainīt, bet āsi tomēr mēģināja, ko spēja. Viņi noturēja garu sanāksmi un nolēma, ka mani ir jāpasargā no visām briesmām, kas kaut kādā veidā var man uzbrukt. Viņi patiešām darīja, kas viņu spēkos.

Ar rūnu burvestībām Friga lika visām lietām zvērēt, ka tās mani saudzēs, lai ne uguns, ne ūdens, ne gaiss, ne dzelzs, ne akmens, ne zeme, ne koki, ne visi zvēri, ne putni man nevarētu nekā padarīt. Es kļuvu arī nejūtīgs pret visa veida indēm un slimībām.

Kad Friga to bija izdarījusi, visi bija pārliecināti, ka burvestība iedarbosies. Uz viņu vienmēr varēja paļauties, pat vēl vairāk, nekā varēja paļauties uz Odinu. Bet sākumā visi tomēr bija ar mani piesardzīgi. Tie gribēja būt droši, ka burvestība darbojas. Bet tā darbojās, un tad viņi sāka ar mani rotaļāties. Tas patiešām bija interesanti. Es tikai paliku stāvam, kamēr tie pēc kārtas izmēģināja sacirst mani ar karacirvjiem un zobeniem, sašaut mani ar bultām un mest uz mani ar akmeņiem vai šķēpiem. Lai viņi darīja, ko darīdami, nekas nenotika, un tas mūs visus ļoti uzjautrināja, tikai ne Lokiju, kas bija diezgan skaudīgs.

Kādu dienu, kad Lokijs vairs nespēja izturēt, viņš pārģērbās par sievieti un aizlavījās pie Frigas. Viņa todien nepiedalījās rotaļā, bet sēdēja un Fēnsālē sukāja savus matus.

-            Sito jampadraci, kas tur ārā sacelts, Friga sacīja, kas domāja, ka iekšā ir ienākusi kāda nepazīstama kalpone vai kāda no valkīrām. Ko viņi tur īstenībā dara? Friga jautāja.

-           Viņi, kā parasts, izmēģina nosist Baldru, sievietes balsī atbildēja Lokijs. Viņi mēģina mest uz viņu, ar ko vien iespējams, un viņi šauj uz viņu arī ar lokiem un bultām.

-          Ak tā, atbildēja Friga, neko citu. Tad jau nekas nenotiks. Nekāds ierocis viņu vairs nevar ievainot. Tie man to ir augsti un svēti zvērējuši.

-           Vai tā tiešām ir desa, vai visas lietas ir zvērējušas saudzēt Baldru? Lokijs jautāja.

-           Jā, izņemot to mazo āmuli, kas aug mežā pie ābeles austrumos no Igdrasila. Man likās, ka tas ir pārāk jauns augs, lai dotu zvērestu, un tā lielākā daļa ir tik mīksta, ka to nekam bīstamam nevar izmantot.

To izdzirdis, Lokijs žigli nozuda un iegāja mežā. Proti, viņš labi pazina vietu, kur āmulis auga, jo tā bija tā ābele, pie kuras viņš reiz bija aizvilinājis Idunu.

Nonācis pie tās, viņš nogrieza āmuļa zaru un iztaisīja no tā nelielu bultu. Tad viņš aizgāja atpakaļ pie āsiem, kas joprojām ap mani stāvēja. Mans brālis Hēds, kas bija akls, stāvēja loka ārpusē, un Lokijs, piegājis pie viņa, jautāja:

-    Kāpēc tu nemēģini šaut uz Baldru?

-           Es jau nevaru redzēt, kur Baldrs stāv, un man nav, ar ko šaut, Hēds atbildēja.

-           Tev ari jāpiedalās! ieteicās Lokijs. Te būs laba bulta, un es tev paskaidrošu, kur Baldrs stāv.

Hēds uzskatīja, ka būtu interesanti izmēģināt, tāpēc viņš paņēma bultu un izšāva to Lokija norādītajā virzienā.

-           Zars ieurbās tieši šeit, Baldrs sacīja un norādīja uz savu sirdi. Un tad es, saprotams, nomiru. Un, tā kā es nenomiru cīņā, es nonācu šeit, Mirušo valstībā.

Bet, pirms es atceļoju uz šejieni, man sarīkoja lielu bēru

gājienu, it kā es būtu bijis liels ķēniņš. Visi āsi bija klāt un nesa mani uz, manu kuģi, Ringbornu to sauca. Tas bija vislielākais no visiem kuģiem tolaik Asgardā, un to āsi gribēja ielaist jūrā un noturēt uz tā apbedīšanu.

Ringborns bija izvilkts krastā, un tur tas labu laiku bija gulējis. To nevarēja izkustināt ne no vietas. Tam vajadzēja milža spēkus, un tāpēc aizsūtīja pēc milzenes, ko sauca par Hirokinu. Viņa atjāja uz vilka, un par grožiem viņai bija odze, un viņa uz visiem atstāja lielu iespaidu. Kad viņa nokāpa, visiem četriem einherijiem vajadzēja vilku turēt, un tas nomierinājās tikai tad, kad to nogāza pie zemes.

Kamēr tas notika, Hirokina aizgāja uz kuģa priekšgalu un ievilka to ūdenī, tā ka zem akmeņiem, ar kuriem to vēla,

dzirksteles vien pašķida. Tors domāja, ka viņa ir sašķaidījusi kuģi, un jau tvēra pēc sava vesera, bet pārējie āsi viņu nomierināja.

Tad uz kuģa uznesa manu līķi un ar Mjelniru aizdedzināja un iesvētīja sārtu. Bet diemžēl Toram ceļā patrāpījās punduris. Tors bija saniknots un dziļi izmisis par visu, kas ar mani notika, un arī tāpēc, ka viņš īsti nevarēja piesieties Lokijam. Bultu taču bija izšāvis Hēds, nevis Lokijs, un toreiz neviens nezināja, kas bija sadabūjis bultu. To atrada tikai daudz vēlāk. Bet Toram bija aizdomas, un diezgan dulns jau viņš bija. Viņš gan vēlāk ir nožēlojis izdarīto, bet viņš tomēr iespēra Lītam, kā sauca punduri, tā, ka tas ielidoja sārtā un sadega kopā ar mani.

Līts tagad dzīvo šeit un dala māju ar mani. Mēs esam labi draugi, un tāpēc viņš sēž ārpusē un mūs sargā.

Bet sārta braucienā es dabūju no Odina dārgo gredzenu, Draupniru, tu zini, to gredzenu, no kura ik katru devīto nakti nokrīt astoņi citi gredzeni. Daudz tajā bija arī punduru mākslas. Tā bija ļoti laba apbedījuma vieta un ļoti skaists sārta brauciens, par ko es ļoti priecājos. Bija pavisam drausmīgi redzēt tik noskumušu Nannu, manu mīļoto sievu. Mans dēls, Forsēti, arī nevaldāmi raudāja. Hēds bija tik nelaimīgs, ka kopš tā laika, kā esmu dzirdējis, viņš vairs neesot bijis īsti normāls.

Mana māte Friga gandrīz vai laupīja sev dzīvību, bet viņa saņēmās un vaicāja āsiem, vai starp viņiem nebūtu kāds, kas gribētu nākt uz Mirušo valstību un mēģinātu mani atrast. Varbūt āsiem būtu atļauts izpirkt mani brīvu no Hēlas, lai es varētu atgriezties Asgardā!

Mans trešais brālis, Ilermods, drīz bija gatavs. Tāds viņš bija vienmēr, kad vajadzēja kaut kam notikt, un tāpēc viņu arī sauca par Hermodu Žiglo.

Odins aizdeva viņam Slcipniru, un Hermods tūdaļ devās ceļā. Lai viņam pa ceļam neuzbruktu milži, viņš jāja tikai pa nakti, un tikai pēc deviņām naktīm viņš varēja redzēt, kur bija nonācis. Tad viņš bija pie Gjellas upes un Gjellas tilta, kas viss ir noklāts ar zeltu.

Tur sēž meitene, Modgūda, sargs, un viņa, saprotams, jautāja, kā viņa parasti dara, kad kāds jāj pār tiltu, kas ir Hermods. Hermods to tūlīt paskaidroja, un tad viņa sacīja: "Vakar pār tiltu jāja pieci lieli mirušu vīru bari, bet tik un tā tilts dun daudz spēcīgāk, kad tu jāj viens. Tu arī neesi bāls kā tie mirušie. Kāpēc tu jāj pa šo ceļu pie Hēlas?"

"Es jāju pie Hēlas, lai atrastu savu brāli, Baldru. Vai tu neesi viņu redzējusi pa ceļam pie Hēlas?"

"Jā," viņa atbildēja. "Baldrs pirms laiciņa pārjāja pāri Gjcllas tiltam un turpināja iet lejā pazemē pie Hēlas."

Hermods žigli jāja tālāk un apstājās tikai tad, kad sasniedza posmu, kurā nonāci arī tu ar Trūdu. Hermods nokāpa no zirga un piesprādzēja Sleipniram sedlu jostu. Tad viņš atkal uzkāpa sedlos un piesita ar piešiem zirgam sānos, tā ka tas pārlidoja pāri posmam. Viņš turpināja līdz pat Hēlas Lietusslapjajai zālei un iegāja iekšā.

Tur sēdēju es, noteikti tajā pašā vietā, kur Hēla nosēdināja tevi ar Trūdu. Es kļuvu tik priecīgs un laimīgs, viņu ieraugot, ka es to nemaz nespēju aprakstīt, un, par laimi, Hermods palika pa nakti.

No rīta Hermods Hēlai vaicāja, vai es nevaru jāt mājās uz Asgardu. Visiem manis pietrūka, un āsu vidū valdīja lielas sēras, viņš sacīja.

Bet Hēla teica, ja es, Baldrs, esot tik mīlēts un pietrūkstošs, kā Hermods vēlas viņai iestāstīt, tad esot jāiztur viena pārbaude. Man būs atļauts atgriezties Asgardā, ja vien visi uz pasaules dzīvie un mirušie par mani raudās. Bet, ja kaut viens par mani neraudās, tad es palikšu Hēlā!

Nebija nemaz patīkami teikt ardievas savam brālim, bet viņš negribēja tērēt laiku un vēlējās uzreiz jāt mājās. Un, lai dotu viņam pierādījumu, ka viņš patiešām ir bijis pie Hēlas un runājis ar mani, viņš no manis dabūja Draupniru, ko parādīt Odinam.

Izdzirduši Hermoda vēsti, āsi nekavējoties izsūtīja ziņu pa visu pasauli, lai ar raudāšanu dabūtu mani ārā no Hēlas valstības. Asi raudāja, cilvēki raudāja, dzīvnieki, zeme, akmeņi, koki un visāda veida rūdas raudāja. Visapkārt pludoja asaras.

Bet, kad sūtņi jau jāja mājās, viņi sastapa vienu no milzenēm, ko sauca par Tēku. Tā bija pēdējā, kas trūka, lai visi raudātu par mani. Bet viņa atbildēja: "Baldra dēļ manas acis paliks sausas. Kāda man daļa, vai viņš ir dzīvs vai miris. Man viena alga. Lai I-Iēla patur to, kas viņai pieder, es paturēšu savu!" tā viņa teica, un milzene nebija neviens cits kā Lokijs, kas nu atkal bija pārģērbies, lai sagādātu āsiem bēdas un zaudējumus. Tā bija otrā reize, kad viņš uzvēla man nāvi!

-Ja es satikšu viņu, es viņam izduršu cauri savu nazi! Ēriks aizkaitināts izsaucās.

-    Tas nav nepieciešams, un tu to redzēsi, kad tu reiz viņu sastapsi. Bet gana par viņu.Tagad guli droši! Es ar Lītu jūs sargāšu. Līdz iedziedāsies Hēlas piķa melnais gailis.

Nākamajā rītā, kad iedziedājās Hēlas gailis, Ēriks un Trūda pamodās atpūtušies un svaigi. Gaisma kļuva stiprāka, un, kad Ēriks un Trūda iznāca no Baldra patvēruma, viņi varēja labāk saredzēt, kur atrodas.

Visapkārt viņi redzēja līķa bālus cilvēkus cauriem vaigiem. Dažās vietās tie gandrīz vai gulēja cits citam virsū, un viņu acis bija nedzīvas un aukstas, bez cerībām. Netīrumi un mēsli visur nokarājās un gulēja neaprakstāmos daudzumos. Aukstums joprojām bija stindzinošs, un smirdoņa neizturama.

"Taisīsimies prom no šejienes pēc iespējas ātrāk," domāja Ēriks, un Trūda pamāja ar galvu.

-    Kā mēs to izdarīsim? Mums ir jāatrod Mīmirs, Ēriks jautāja Baldram, nedomājot, vai arī viņš prata nolasīt domas tāpat kā Trūda.

Bet Baldram acīmredzot galvā bija citas domas, jo viņš teica:

-   Es vēlos jums dot kaut ko, kas jums palīdzēs ceļā, jo jums būs jādodas garā un bīstamā ceļojumā iekšā Jotunheimā.

Baldrs piecēlās, un bija skaidri redzams, ka viņš ir no āsu dzimtas: liels un spēcīgs viņš bija bijis, kaut arī tagad no viņa bija palikuši tikai kauli un āda, kā sažuvušam līķim. Uzmanīgi viņš izzvejoja to, ko bija noslēpis sava patvēruma iekšienē.

-              Te būs! viņš teica. tā ir bultas adieka, ko Hēds man iešāva. Tas ir mazs āmuļa gabaliņš. Āmulis var atvērt Mirušo valstības vārtus, un tā jūs tiksiet ārā. Ilēla nezina, ka es to esmu noslēpis, un viņa noteikti domā, ka jūsu kaps ir labi iegulēts šeit. liet āmulim ir arī vēl cits maģisks spēks. Tas neauglīgus dzīvniekus var padarīt auglīgus, un tas labi der pret jebkuru indi. Pārbrauc ar to pār saindētu brūci, un tā sadzīs, vai arī apēd gabaliņu no āmuļa, un būsi vesels. Tāpēc, kad iesiet ārā no šejienes, noslēp to labi!

Ēriks ielika dārgo relikviju kabatā, un viņi piesardzīgi devās ārā uz augsto dēļu sienu, kas apjoza Mirušo valstību. Baldrs gāja pa priekšu, pēc tam Trūda un Ēriks, un beidzamais gājienu noslēdza Līts.

Gabaliņu gājuši, viņi nonāca krastmalā, ko pa nakti, tumsā iedami pretējā virzienā, nebija pamanījuši.

Baldrs apstājās.

-    Šo krastu sauc par Līķa krastu, viņš sacīja.

Neraugoties uz savu vārdu, krastmala izskatījās aicinoša ar

tai piemītošo vizmu, un Ērikam par visu vairāk radās vēlēšanās nomest drēbes un ienirt slapjajos viļņos, kas vēlās smiltīs.

-           Nedari to! brīdināja Baldrs. Midgardas čūska laiku pa laikam ierodas šeit, lai no Ilēlas saņemtu kādu kārumu.

Ēriks mazliet pārdomāja, diez, kas tas varētu būt, ko Hēla dod nezvēram, bet žigli izlēma vairs par to nedomāt. Par to domāt bija pārāk neptīkami.

-          Paskaties uz to kuģi! Baldrs sacīja, norādīdams uz milzīgu vikingu kuģi, kas gulēja labu gabalu augšā klintīs. To sauc par Naglfaru, un tas ir būvēts no mirušu cilvēku nagiem, viņš skaidroja.

Ērikam uznāca auksti drebuli.

?

-           Kad pienāks ragnarjoks, viļņi sitīsies tik augstu, ka kuģis tiks brīvs.

Ēriks pretīgumā novērsās un vairs nevēlējās dzirdēt. Viņu neizbrīnītu, ka Nāglfars tad būtu pilns ar Hēlas līķu karaspēku un burātu, lai aplaupītu Asgardu.

Viņi labu gabalu gāja gar Nostrandu, kā arī vēl sauca Līķu krastu, un pagāja garām četrstūra mājai, kas izskatījās celta no pītiem kārklu zariem. Tā izskatījās ļoti patīkama, jo atgādināja palielinātu lapeni. Bet tāda tā nav, gluži pretēji.

-          Tā ir taisīta no indīgām čūskām, kuru ķermeņi ir savijusies cits ar citu, Baldrs skaidroja.

-           Kā tad, Ēriks teica, pats par sevi saprotams. Ko citu gan te varēja gaidīt?

-           Tu nevari redzēt čūsku galvas, jo tās visas ir vērstas uz telpas iekšieni. Ūdens straume, kas plūst cauri mājai, ir tajā sakrājusies čūsku inde, ko tās izspļauj.

-   Tur iekšā taču kāds dzīvo? Ēriks jautāja.

-jā, kā tad. Tur dzīvo slepkavas, solījumu lauzēji, varmākas un visādi citādi.

"Pateicos," domāja Ēriks. -"Šitādu sodu!"

Viņi gāja ar lielu līkumu apkārt nepatīkamajai mājai, un pēc laiciņa varēja redzēt Hēlas pili.

Piķa melnais gailis nebija redzams, un viņi aizlavījās tam garām, prom uz vārtiem tā, ka viņus ne redzēja, ne dzirdēja ne Hēla, ne abi viņas kalpi. Bet ceļā viņus pavadīja tūkstošiem aukstu, bezcerīgu, līķa bālu skatienu.

-            Tagad liec lietā āmuli, Baldrs čukstēja. Tad vārti atvērsies, un, kad būsiet tikuši ārā, griezieties pa labi. un ejiet pa to ceļu! Žigli!

-            Paldies, teica Ēriks un saspieda Baldra ledus auksto roku.

-            Steidzieties prom un vairs nenāciet atpakaļ! Baldrs čukstēja. Pasveiciniet Nannu, manu mīļo sievu, un Forsēti, manu dēlu!

Ēriks un Trūda pamāja, izņēma āmuli, un vārti bez skaņas atvērās. Ēriks un Trūda žigli izzagās laukā. Beidzot viņi bija ārā no Mirušo valstības!

Ēriks aiz atvieglojuma nopūtās un paskatījās uz Trūdu. Viņas acis bija pilnas asaru.

27. nodaļa

Kad viņi iznāca no Hēlas, Ērikam un Trūdai bija jāsteidzas. Viņi nogriezās pa labi, kā Baldrs bija paskaidrojis, gabalu gāja gar Slidas upi un tad pa ceļu, kas lēnām vijās augšup. Tā viņi atkal bija nokļuvuši uz tā, šai gandrīz pilnīgajā tumsā viņiem smaidīja neizmērojama veiksme!

Bet maz pamazām viņi manīja, ka gaiss kļūst siltāks un sausāks. Līķu smaka arī mazinājās. Abi divi joprojām bija nosaluši no aukstuma Hēlā. Viņi joprojām jutās līdz nāvei noguruši, gandrīz izkāmējuši no bada, tik tikko spēdami pavilkties uz priekšu.

Bet viņi pēc iespējas ātrāk vēlējās dkt ārā no Mirušo valstības elles. Varbūt Hēla viņus panāks, kad ievēros, ka viņi ir nozuduši, un tad viņiem varbūt visa atlikušā mūža dienas vajadzēs dzīvot kopā ar Baldru. Bija svarīgi visīsākā laikā dkt pēc iespējas tālāk.

Tagad Ulla treniņš nāca Ērikam par labu, un Ēriks aizsūtīja viņam pateicīgu domu. Viņš zināja, ko darīja, kad sūtīja Ēriku garajos, nogurdinošajos daudzu dienu klejojumos Taksdālē. Bet dk un tā Ēriks bija visvairāk piekusušais no viņiem abiem. Viņš taču bija ilgi augšā nakti, klausīdamies Baldra stāstos, kamēr Trūda gulēja.

Pamazām kļūstot siltākam, kļuva arī gaišāks. Nebija vairs aukstuma un līķu bāluma kā Hēlā, vairāk bija sarkanuma un siltuma, un tas viņus pārliecināja, ka nu viņi patiešām iet prom no Mirušo valstības.

Viņi nonāca pie jaunas kristāldzidras upes. Ūdens negrieza kā naži Slīdā. Tas bija tīrs un dzerams, kaut arī bija auksts kā ledus.

Pēc vairāku stundu žiglas iešanas Ēriks un Trūda beidzot bija atkal sasiluši, un Ērikam bija gandrīz vēlēšanās peldēties upē. Bet viņi apmierinājās tikai ar to, ka nomazgāja lielāko netīrumu kārtu. Atkal nāca redzama viņu gaišā āda, un viņi atviegloti smējās.

Tad viņi turpināja iet augšup, stundu pēc stundas. Viņi joprojām gāja pa glumo ceļu, kas veda tieši pie Hēlas. Ap viņiem pastāvīgi slējās tumšas klintis, un pastāvīgi bija auksts un pustumšs. Viņi nezināja, kur nonāks. Viņi domāja tikai nokļūt pie Mīmira, ārā no pazemes un prom no visa tā nepatīkamā, ko bija piedzīvojuši.

Ēriks apstājās, lai atgūtos. Tālumā viņš izdzirda savādu šmakstošu skaņu, diezgan paklusu, bet tomēr skaidru, it kā vienlaicīgi gremotu tūkstošiem vēršu. Ēriks sasprindzināja dzirdi, bet nejaudāja tikpat stipri piepūlēt savas smadzenes, jo tad tās sasprāgtu gabalos no minējumiem, kas tas ir.

Drīz Ēriks vairs nejaudāja paiet un tik tikko spēja skaidri domāt. Trūda bija vairāk nekā nomocījusies. Kad Ēriks apstājās, viņa vienā acumirklī apsēdās ceļa dubļos. Lai mazliet atbalstītos, Ēriks atspiedās pret klints sienu.

-           Es esmu tik noguris, ka klints liekas pilnīgi mīksta, viņš nopūtās.

-   Man kājas arī ir mīkstas kā sviests, Trūda stenēja.

-          Kaut tikai mums būtu kas, ko ēst. Es esmu izsalcis tīri vai līdz nāvei.

-           Nerunā vairāk par nāvi, lūdzās Trūda. Ļaunuma ir bijis mazliet par daudz.

-          Padomā tik, tagad klints siena mani pagrūž! Ēriks izsaucās un apmulsis smējās. Ir tā, it kā es būtu pavisam noreibis. Ir tā, it kā klints gulētu un elpotu diezgan mierīgi.

-    Beidz nu muldēt! noteica Trūda, saņēmusi galvu rokās.

Ēriks pagriezās pret klints sienu un pārbrauca tai ar roku.

-            Vai zini ko, Trūda? Šī klints nemaz nav kā klints. Ir gandrīz vai tāda sajūta, ka tā ir klāta ar spalvām.

-           Ar spalvām? Izbeidz nu, Ērik! Es esmu nogurusi, un es nejaudāju vairs to penterēšanu!

-           Jā, bet tā ir tiesa! Ēriks pamatīgi aptaustīja. Šīs ir spalvas, garas, melnas spalvas!

Tagad beidzot Trūda pacēla galvu un pagriezās pret viņu.

-          Skaties! Ēriks teica un izrāva garu spalvu, lai pieliekdamies to dotu viņai un lai viņa pati varētu tai pieskarties.

Ēriks sastinga un piepeši tapa bāls kā līķis. Trūda! viņš čukstēja. Nāc un paskaties!

No Ērika balss Trūda noprata, ka ir kas nopietns. Piecēlusies Trūda piegāja pie viņa. Viņš stāvēja pavisam sastindzis un blenza uz kaut ko, kas bija paslēpies starp spalvām. Tukšiem acu dobumiem uz viņiem blenza miroņgalva!

-           Ērik! Trūda čukstēja un stingri saņēma viņu aiz rokas, tur guļ Nidhjegs. Tā nav klints siena, bet liels pūķis. Tas ir tas, ko Velva pareģoja, kas atnāks, kad būs ragnarjoks: tad no dziļdziļajām tumšajām klintīm atlaidīsies spīdošs pūķis, Nidhjegs, kam spalvās ir līķi! Tā viņa teica.

-   Tas ir dzīvs. Viņu es dzirdēju gremojam!

-Jā, pats par sevi saprotams. Nidhjegs pārtiek, grauzdams un ēzdams Igdrasila saknes, un vēl tas izsūc asinis no visiem līķiem, kas iet garām uz Mirušo valstību.

-          Iesim ātrāk prom no šejienes! čukstēja Ēriks, pavērdamies apkārt.

Vienīgais ceļš bija tas, uz kura viņi stāvēja. Tas veda tieši atpakaļ pie Hēlas, un uz turieni viņi negribēja iet. Bet, ja viņi ies uz priekšu, tad varbūt nonāks pie Nidhjega galvas citas izejas nebija.

-            Mums ir jālavās uz priekšu, Ēriks čukstēja. Varbūt mums laimēsies, un pūķis nepamodīsies.

Ēriks saņēma Trūdas roku, un pa dubļaino ceļu, pēc iespējas klusāk, viņi zagās prom.

-            Tam nav nekādas nozīmes, pēc brīža izsaucās Trūda. Nu jau ir par vēlu.

Ēriks arī juta, ka klinšu siena kā viņš pirmīt bija domājis tagad sakustas. Tā pacēlās augšā, parādīdama, ka ceļš, pa kuru viņi gāja, ir tikai pazemes bezdibeņa ārējā mala.

-    Skriesim! Ēriks nočukstēja, vilkdams Trūdu sev līdzi.

Bet bija pārvēlu. Pūķis pagriezās, un viņi ieraudzīja milzīgu

galvu. Lielās, zaļās acis uzspīdēja kā laternas, un, kad atvērās mute, tās augšpusē pavīdēja divi gari īlena asuma zobi: gluži kā vampīram.

Galva bija liela, plika un gluda kā garai čūskai, un tikai lejāk uz ķermeņa sākās spalvas. Kakls bija resns, bet acīmredzot tik lokans, ka tas spēja pagriezt galvu par simts astoņdesmit grādiem atpakaļ.

Ēriks un Trūda stāvēja nekustēdamies. Ceļu uz priekšu bija aizsprostojusi Nidhjega galva, un atpakaļceļu pūķa aste. Tagad viņi bija notverti kā slazdā!

Ilgu laiku valdīja nāves klusums. Tad beidzot skanošā balsī Nidhjegs sacīja:

-        Svaigas asinis! Cik ilgi es esmu gaidījis! Bet kāpēc jūs nākat pa šo ceļu? Tas taču ir aplam!

-   Mēs bijām Ilēlā, Ēriks atbildēja ar nāves izbailēm balsī.

-      Kur? Vai es jūs esmu jau reiz agrāk izsūcis? pūlas vīlies izsaucās.

-        Nē, Ēriks atbildēja, un to tu arī nedarīsi! Zibensātrumā viņš izvilka no maksts savu nazi. Tas izauga par milzīgu zobenu, tomēr palika viegls kā duncis. Pūķa acis atspoguļojās spožajā tēraudā, bet tas nepaguva aplūkot zobenu tuvāk, jo Ēriks cirta.

Pūķis no sāpēm iekliedzās, pagrieza galvu atpakaļ bezdibenī un rēca, kamēr no tā turpināja plūst asinis.

Ēriks un Trūda ne mirkli nešaubījās, bet skrēja, ko kājas nes. Viņi bija ieraudzījuši izeju. Visādā ziņā no atveres klintī tālāk priekšā plūda gaisma, un, iekams Nidhjegs atgūsies, uz turieni viņiem vajadzēja tikt.

Bet pūķa asins plūda pa klints alas grīdu, padarīdama to gludu kā spoži nopulētu marmoru. Un Ēriks un Trūda drīzāk ieslīdēja, nekā ieskrēja atverē.

To pašu mirkli Nidhjega galva drāzās viņiem pakaļ. Bet tā bija dk liela, ka iesprūda klints atverē kā korķis.

-      Stāt! Nidhjegs niknumā kliedza. Pūķa mute un acis bija iekšā klints atverē, un pa nāsīm ārā plūda zaļi, pēc sēra smirdoši garaiņi.

Ēriks apstājās un pagriezās.

-            Skrien dziļāk drošībā! viņš teica Trūdai un uzsauca pūķim: Ko tu gribi, mūdzi tāds?

Pūķis glūnēja uz Ēriku, palicis bez valodas par viņa bezkaunību.

-            Tūkstošiem gadu, ko esmu še gulējis, nekad vēl nebiju sastapis kādu, kas būtu uzvedies kā tu, viņš teica. Savā uzbudinājumā viņš bija gandrīz aizmirsis lielo brūci, ko bija dabūjis tieši virs savas neglītās mutes. Bet asinis joprojām plūda no brūces un pilēja lejā starp zobiem.

Nāca redzama gara un melna, uz pusēm šķelta mēle, kas pūlējās daudzmaz nolaizīt asinis.

-           Jā, dzer pats savs asinis! Ēriks sauca. Mūsējās tu nedabūsi!

Ēriks joprojām stāvēja ar paceltu Muduru, gatavs cirtienam, ja būs vajadzīgs. Viņš redzēja, ka pūķa galva nevar iespiesties dziļāk klints spraugā, kur viņš ar Trūdu stāvēja.

"Kaut tikai šī nebūtu aklā eja," viņš domāja, "tad viss ir pagalam! Bet gaisma taču no kaut kurienes spīd." Tā viņš domāja kādu sekundes desmitdaļu, iekams pūķis atvēra muti un kampa pēc viņa, kā suns peļu caurumā tver peli.

-    Dzīvi jūs no šejienes ārā netiksiet! viņš šņāca.

-          Piesargies pats! Ēriks atbildēja un pieskrēja klāt, lai atkal cirstu ar zobenu.

Bet to pašu mirkli Nidhjegs atvēra muti un izspļāva uz viņu kūpošu, zaļi dzeltenu šķidrumu. Tas sūrkstēja kā uguns to pašu brīdi, kad trāpīja Ērika ādu. Viņš vāļājās pa zemi, it kā viņu būtu trāpījušas uguns mēles, un no sāpēm skaļi kliedza.

Pūķis ļaunā priekā smējās:

-           Nu, tu domāji, ka varēsi mani iznerrot vēlreiz, ko? Lokies nu un izbaudi Nidhjega žulti!

Ēriks neklausījās. Viņš locījās ārprātīgās sāpēs un nespēja nedz aptvert, nedz izdomāt, ko darīt. Viņš kliedza kā traks un izmisīgi pūlējās noraut saindēto ādu. Tomēr viņš manīja, kā pie viņa pieskrien Trūda un velk viņu prom no pūķa mutes drošībā, dziļāk iekšā ejā.

Nidhjega galva bija turpat, kur visu laiku, aizšķērsojot ieeju.

Tā mēģināja vēlreiz spļaut viņiem pakaļ savu svelošo indi, bet tagad tā viņus nevarēja sasniegt. Pūķis varēja vienīgi noskatīties, ko Ēriks un Trūda darīja.

-    Kur ir Baldra bulta? Trūda izmisusi iekliedzās. Viņa redzēja, kā Ērika āda palēnām maina krāsu no sarkanas uz tumši sarkanu, melni sarkanu līdz zili li 11ā līdz ogles melnumam. Āda sāka izšķīst un sarauties čokurā kā plastmasas maisiņš uguns liesmās.

Ēriks tagad bija bez samaņas. Bet Trūda turpināja pa Ērika kabatām drudžaini meklēt bultu. Kaut kur tai bija jābūt! Viņa skaidri atcerējās Baldra vārdus par to, ka bulta ir laba pretinde jebkurai indei. Un beidzot viņa atrada mazo āmuļa gabaliņu. Ne mirkli neapdomājoties, viņa nolauza tā gabaliņu un ielika Ērikam mutē.

Trūda nenojauta, kā lai izsauc āmuļa spēku, bet varbūt līdzēs tas, ka Ēriks to pasūkās. Pāri palikušo bultas galu viņa paberzēja gar Ērika izšķīdušo ādu. Āda tagad jau bija nolobījusies un nokarājās no āmuļa, un berzās nost, radīdama lielas, vaļējas brūces. Bet vienlaikus viņa redzēja, ka tur, kur viņa bija berzusi ar bultu, ļoti ātri uzaug jauna vesela āda. Āmulis gluži vienkārši nolobīja veco ādu ar Nidhjega pretīgo indi nost, vienlaikus uzaudzēdams jaunu, svaigu ādu.

Ēriks palēnām sāka nākt pie samaņas. Viņš manīja, kā āda deg, un viss viņa augums raustījās drebuļos un krampjos, it kā viņam būtu drudzis. Viņš pagriezās, pakustējās un ievaidējās, līdz piepeši atvēra acis. Viņš ielūkojās tieši Trūdas sejā.

Viņas acis bija miklas no asarām, kamēr viņa berzēja ar Baldra bultu Ērika ievainoto ādu. Sāpes pakāpeniski izzuda, un Ēriks spēja atkal sākt domāt. Viņam bija skaidrs, cik tuvu viņš ir bijis nāvei. Bet tagad viņš manīja atkal dzīvības spēku. Pasmaidījis viņš izņēma no mutes koka gabalu.

-   Trūda! viņš čukstēja. Man liekas, tu man patīc! Man liekas, ka tu man ļoti patīc!

-    Es to zinu gan, Trūda atbildēja. Tev nevajag to teikt.

Diezan lēni Ēriks atguvās. Viņa āda atkal kļuva tīra un

gluda, un beidzot viņš spēja piecelties. Viņam bija pilnīgi izsīkuši spēki, un kājas ļodzījās. Lai uzaudzētu jauno ādu, viņa ķermenis bija iztērējis pēdējās pāri palikušā spēka rezerves. Tas bija prasījis lielu sasprindzinājumu.

Tagad viņš spēja atkal paiet, balstoties pret Trūdu. Vienu roku aplicis viņai ap pleciem, viņš grīļojās uz priekšu. Tas bija viens nožēlojams skats, kad tos uzlūkoja, bet uz priekšu viņi pamazām tika.

Viņiem vajadzēja daudz reižu apstāties, lai Ēriks apsēstos un atvilktu elpu. Un pēc apstāšanās viņam vajadzēja izcīnīt ar sevi mežonīgu iekšēju cīņu, lai atkal tiktu kājās. Bet tas izdevās, un tā viņi turpināja vien iet uz gaismas pusi.

Aiz viņiem ejā, kur Ēriks bija gulējis, gulēja šķēps un garš spieķis, kas reiz bija piederējis milzei vārdā Grida. Tagad tur sēdēja maza vāvere un lielām acīm ziņkāri nolūkojās viņiem pakaļ. Te būs ko pastāstīt ērglim Igdrasilā, tā murmināja un pacēla savu kuplo, sarkano asti.

28. nodaļa

Gaisma kļuva arvien spēcīgāka. Bija silts, un gaiss jautās palēnām arvien patīkamāks, jā, gandrīz silts.

Piepeši viņi tālāk priekšā izdzirda dziesmu. Izklausījās pēc jaunu sieviešu balsīm, un dziesma bija skaista un harmoniska.

-    Kā tu domā, kas tas ir? Ēriks jautāja.

-   Nav ne jausmas, -Trūda atbildēja. Bet izklausās patiešām daili.

Viņi klunkuroja tālāk, līdz piepeši viņiem priekšā nostājās veca, daiļa sieviete garā, sniegbaltā tērpā.

-           Kas ir, kādi jūs izskatāties? viņa izsaucās. Kur gan jūs esat bijuši?

-   Mirušo valstībā! Ēriks izmocīts atbildēja.

-   Nevar būt! teica sieviete, aizdomīgi viņos nolūkodamās. No turienes neviens dzīvs ārā neiznāk!

-    Mēs tomēr iznācām! pārtrauca Trūda. Tā ir tiesa, un mēs satikām Baldru. Te būs daļa tās bultas, kas viņu nogalināja, paskaties!

-Jā, bet kā jūs tikāt garām Nidhjegam? Tas taču guļ tā ceļa galā, no kurienes jūs nākat.

-    Mēs viņu piemānījām! Ēriks atbildēja un pasmaidīja, papliķēdams sava naža spalu.

-   Tu tētīt, mīļo! sieviete izsaucās. Nāciet nu iekšā. Jūs būsit vairāk kā izsalkuši, un arī noguruši jūs izskatāties. Jūs esat bāli kā līķi.

Sieviete nostājās abu starpā un atbalstīja viņu elkoņus. Tad viņa ieveda tos lielā, gaišā alā.

Tur cieši ap aku sēdēja citas daiļas, vecas sievietes. Kad viņi ienāca, sievas tūdaļ piecēlās. Ēriks un Trūda labprāt gāja līdzi. Viss izskatījās tik glīts un jauks, nekas nelikās bīstams. Te viņi varēja atslābināties, tā viņi juta, un gandrīz vai bezsamaņā no pārguruma viņi devās pie trim sievietēm. Viņi juta, ka sieviešu mīkstās, siltās rokas atbrīvo viņus no netīrajām drēbēm, juta, ka sievietes viņus nomazgā, un viņi jau bija aizmiguši, pirms sievietes bija noguldījušas viņus mīkstā dūnu gultā.

Pagāja gandrīz diennakts, iekams viņi atkal atvēra acis. Ēriks un Trūda gulēja, ieritinājušies viens otra līkumā, varbūt lai būtu droši, ka viens no viņiem pēkšņi nepazūd.

-    Kur mēs atrodamies? Ēriks jautāja un pavērās apkārt. Viņš bija pilnīgi apjucis no ilgā miega un trīcēja no bada.

-   Jūs esat pie Urda avota, teica viena no sievietēm, kas stāvēja gultas kājgalī. Urda avots atrodas tieši zem Igdrasila, un mēs esam trīs nornas: Urda, Verdandi un Skulda, pagātnes, tagadnes un nākotnes dieves.

-    Nu! Ēriks pārsteigts iesaucās. Tātad viņi bija nonākuši līdz augsti svētītajam avotam, uz kurieni vecie āsi bieži devās, lai noturētu sanāksmes.

-              Ko jūs te darāt? viņš ziņkārīgi jautāja. Trūda iebukņīja viņam sānā ar elkoni. Bet Ēriks viņai uzsmaidīja. Ja nejautā, tad taču nevar dabūt atbildi! viņš smējās.

-    Mēs rūpējamies par jaundzimušiem bērniem. Kad bērns piedzimst, mēs vienmēr stāvam gultas galvgalī, saprotams, neredzamas, un iezīmējam bērna laiku un likteni pasaulē. Mēs vienmēr esam ceļā, jo ik minūti piedzimst bērni. Bet vienlaikus, kā jūs redzat, mēs esam arī šeit.

-    Jā, to es redzu, Ēriks murmināja un blenza uz trim vecajām, kā gleznas skaistajām sievietēm.

-    Nedomā nu vairāk par to, sacīja sieviete, kuru sauca par Urdu. Viņa pienāca pie viņiem ar lielu ēdienu trauku, svaigiem augļiem, smaržīgu, dkko izceptu maizi un dārzeņiem. Ēdiet! viņa sacīja, un smelieties spēkus.

Ēriks un Trūda ar trīcošām rokām tūlīt paņēma šķīvi un, kad bija paēduši, atkal iekrita miegā. Bet šoreiz viņi nogulēja tikai pāris stundas.

Ēriks pamodās pirmais. Tomēr viņš palika guļam gultā nekustīgi, it kā gribētu gulēt, lai nemodinātu šo trīs nornu uzmanību. Gulēdams viņš ilgi raudzījās uz Trūdu, kas joprojām elpoja mierīgi un bez raizēm.

Tad Trūda atvēra acis, un viņu skatieni sastapās. Viņa uzsmaidīja Ērikam.

Tā viņi gulēja ilgu laiku pavisam mierīgi, jo nebija vēlēšanās celties augšā. Bet viņi nevarēja tā palikt guļam un laiskoties. Viņiem vajadzēja celties augšā un doties ceļā, lai kā arī negribējās.

Ēriks piecēlās gultā sēdus. Trīs nornas steidzās laist lejā akā spaiņus. Viņas ļāva tiem nogrimt dibenā, iekams tos atkal uzvilka augšā, un, kad no spaiņiem izlēja ūdeni pār akas malu, Ēriks redzēja, ka tas ir pilns ar baltām dūņām.

Strādājot nornas dziedāja, un, kad visi spaiņi bija piepildīti, viņas iznesa tos no zāles. Ēriks izmantoja iespēju, lai uzceltos un apģērbtos. Drēbes bija tīri izmazgātas, sausas un mīkstas, un vilinoši smaržoja. Viņš jutās pavisam kā cits cilvēks. Bet visi viņa locekļi bija stīvi un smeldza, jo sevišķi kājas.

Kad nornas atgriezās, arī Trūda bija uzcēlusies. Viņai bija tik stīvs augums, ka viņa gandrīz nespēja pakustēties, un, kad viņa izstaipījās, knakšķēja visas locītavas.

-            Labrīt! smaidot teica nornas, nolikdamas pie malas tukšos spaiņus.

-    Ko jūs darījāt? Ēriks jautāja.

-            Mēs tikko aplaistījām Igdrasila saknes. To mēs darām katru dienu ar baltajām dūņām no Urda avota. Tad koks neizkustas, un dūņas dod tam spēku pretoties, kad to grauž Nidhjegs un četri brieži tā zaros. Tie taču nograuž jaunos, svaigos dzinumus, kur vien tiek tiem klāt.

-   Ak, tādas tās lietas, Ēriks noteica.

-          Nāciet jūs arī šurp, lai dabūjat mazliet auksta ūdens uz galvas, ierosināja nornas. Pēc tam mēs jums sagādāsim mazliet vairāk ēdamā, lai varat atkal tikt virszemē.

Ēriks un Trūda jutās gluži kā mājās pie laipnajām nornām, un, lai pa īstam pieņemtos spēkos, viņus pierunāja palikt pie Urda avota vēl nākošo dienu. "Ir tā, it kā atrastos pansijā vai kūrvietā", Ēriks nodomāja un izbaudīja to.

Laiks pagāja stāstot, ko Ēriks un Trūda bija līdz šim piedzīvoj aši kā Asgardā, tā savā ceļojumā. Nornas klausījās uzmanīgi un, kaut tās labi zināja, ko Ēriks un Trūda savā mūžā bija piedzīvojuši, to taču viņas pašas bija izplānojušas, tad tomēr viņas bija pārsteigtas, izdzirdot, kā viņiem bija gājis īstenībā.

Ēriks noprata, ka viņas lielākoties bija zinājušas visu jau iepriekš, bet nezināja visus sīkumus, un tagad viņas tajos iedziļinājās.

Kad Ēriks un Trūda bija beiguši savu garo stāstījumu, zālē iestājās klusums.

-            Mēs labi zinām, ko jūs domājat, sacīja Urda. Jūs domājat, kas ar jums notiks nākotnē.

-Jā, tieši tā, Ēriks sacīja.

-          To mēs, diemžēl, nevaram stāstīt, jo tad jūs mēģināsiet to darīt citādi, -sacīja Verdandi. Lai ko mēs pasacītu priekšlaikus, jūs tomēr gribēsiet darīt citādi. Tā tas ir vienmēr.

-           Bet kā mums ies, meklējot Idunu un dzīvības ābolus, vai jūs nevarat pateikt tikai to?

-Nē, atbildēja Skulda. Nevaram. Jums ir jāturpina ceļojums, liekot lietā savu drosmi un spēku. Rit jūs dosides pie Mīmira.

Ēriks noprata, ka trīs nornas neietekmē glaimi un žēlīga lūgšanās. Viņas nevēlējās atklāt to, kas notiks, un Ērikam un Trūdai ar to bija jābūt mierā.

Atlikušo dienas daļu viņi pavadīja, nedaudz atpūtinot savus stīvos muskuļus, mazliet pastaigājoties pa apakšzemes alām un aplūkojot pazemes pasauli, kurā viņi atradās.

Nornas pastāstīja, kā viņiem jāiet, kur jāiet, lai neapmaldītos pustumsā viņu gaišās alas ārpusē.

Tomēr Ērikam un Trūdai nebija lielas vēlēšanās staigāt vieniem pa garajām ejām. Bet bija jauki sajust, ka tagad viņi atrodas tieši zem Asgardas, nevis milžu, Nidhjega vai citu ļaunu būtņu tuvumā un ka viņi ir tālu no Hēlas nejaukās Mirušo valstības.

Nākošajā dienā viņi bija pilnīgi veseli un gatavi doties ceļā. Nornas iedeva viņiem maisu ar ēdamo un izstāstīja ceļu uz Mīmira avotu. Tas izklausījās sarežģīts un grūts, un Mīmirs dzīvoja pazemē veselas dienas gājiena attālumā.

Bet gan jau viņi to atradīs, nornas smaidot sacīja. Un, ja jūs ejās un alās zem Igdrasila saknēm apmaldāties, nekad neejiet uz aukstumu un tumsu, bet aizvien uz siltumu un gaismu, tad nekas ļauns nenotiks!

Ēriks un Trūda pateicās, atvadījās no norriām un turpināja savu ceļojumu pazemē.

Visu dienu viņi gāja, tikai apstājās nedaudz atpūsties, pa to laiku paēdot un atpūtinot kājas. Viņi izgāja cauri lielām alām, cauri garām, tumšām ejām, sastapa vairākas pazemes upes un avotus un ļoti fantastiskus, pilošus griestu caurumus, kur ūdens, nogulsnējoties tūkstošiem gadu, bija izveidojis visskaistākos pīlārus, brīnumainas formas un savādas figūras.

Tas bija kā ceļojums gluži citā pasaulē, pasaku pasaulē, kur uz katra stūra viņus sagaida kas jauns. No griestiem pa dziļām spraugām gaisma izplatījās uz leju diezgan vāji. Un tiklab Ēriks, kā Trūda tagad bija tā pieraduši iet un skatīties tumsā, ka viņiem tas likās pilnīgi dabiski.

Vienīgais, par ko viņi brīnījās, bija tas, ka pazeme ir mirusi. Savā ilgajā ceļojumā viņi nesastapa nevienu dzīvu dvēseli. Visapkārt valdīja klusums, izņemot ūdens sūkšanos lejā un šņācošās skaņas no pazemes ūdenskritumiem un upēm.

Ēriks galvā atkārtoja nornu norādījumus, lai viņi neapmaldītos. Un, kad pienāca vakars, viņi beidzot sasniedza vietu, kur viņiem vajadzēja nogriezties, lai nokļūtu pie Mīmira avota.

Tomēr Ēriks nebija īsti pārliecināts, tāpēc viņi klusu lavījās uz priekšu. Viņi arī nezināja, kāds Mlmirs ir, vai tas ir laipns vīrs un kā tas viņus sagaidīs.

-   Vai mēs drīz būsim klāt? Trūda saspringti jautāja.

-   Es tā domāju, Ēriks atčukstēja. Kaut kur tepat līdzās ir jābūt ieejai. Mums ir jāiet pa šo eju savus simts soļus, pēc tam jāiet pa citu eju pa labi piecdesmit soļus, tad pa kreisi divdesmit piecus soļus un beidzot pa labi atkal deviņus soļus. Tad mēs būsim tur.

Ēriks un Trūda drīz atrada pirmo ieeju un čukstus tagad skaitīja savus soļus. Viss saskanēja, kā nornas bija teikušas, un, kad viņi bija nogājuši pēdējos deviņus soļus, viņi stāvēja pie lielas alas ieejas.

Jau pa labu gabalu viņi bija saoduši dūmu smaku, patīkami saldu, biezu smaržu, kas viņiem atgādināja vīraku. Jo tuvāk viņi nāca alai, jo smarža kļuva aizvien spēcīgāka, gandrīz reibinoši stipra.

Ēriks un Trūda stāvēja mierā un vērās apkārt. Viņi varēja saredzēt, ka alas vidū uz grīdas ir dziļš, melns iedobums. To apspīdēja divas melnas lāpas, bet citādi viss bija tumšs. Kur ir Mīmirs? Tam vajadzēja būt Mīmira avotam, pie kura viņi bija nonākuši.

Ēriks un Trūda ielavījās lielajā alā. Drošības labad viņi turēja viens otra roku, un Ērika brīvā roka turēja Muduru.

Viņi zagās klāt iedobumam grīdā. Te bija kluss, pilnīgi kluss. Bija dzirdami tikai vāji pilieni no alas griestiem, kad ūdens sakrājās pietiekami daudz, lai izveidotu lāses.

Ēriks un Trūda klusēdami stāvēja pie avota. Nekas nebija

redzams, vienīgi dziļš, dziļš iedobums, divas lāpas un dažās vietās gluda, mitra klinšu siena. Pārējā alas daļa atradās necaurredzamā tumsā.

-          Ko jūs še meklējat? piepeši viņiem aiz muguras atskanēja dziļi dobja balss.

Ēriks un Trūda satrūkušies pagriezās.

-          Mums jātiek pie Mīmira, mazliet atguvies no šoka, sacīja Ēriks.

-   Mīmirs? Tas esmu es! balss atbildēja.

-Jā, bet kur tu esi? Ēriks jautāja.

-   Te uz pīlāra pie sienas. Paņem lāpu, tad mani ieraudzīsi.

Trūda tūdaļ paņēma rokās lāpu un devās tai virzienā, no

kura bija skanējusi balss. Tagad viņi redzēja melnu marmora pīlāru, un tā pašā augšā tupēja sažuvusi, garmataina galva un nekas vairāk.

-    Es esmu Mīmirs! sacīja galva.

29. nodaļa

Trūda bija dziļi apmulsusi, stāvot tās būtnes priekšā, kas visiem tik daudz nozīmēja Asgardā. Mimirs bija āsu orākuls un varbūt visgudrākais milzis visā pasaulē. Reiz kāds cits milzis bija bijis tikpat gudrs kā Mīmirs, varbūt vēl gudrāks. To sauca par Kvasīru. Bet viņu nogalināja divi punduri, un viņa asinis sajauca ar medaļu, ko sauc par Sutunga vai skaldu medaļu. To iedzerot, varēja iegūt dzejnieka dāvanas.

Tagad bija palicis Mīmirs un viņa avots: liels noslēpums visiem milžiem un paslēpts zem Igdrasila saknēm kā visvērtīgākais dārgums uz pasaules.

"Burvestība ir viņa liīpās,

■mūžīgās gudrības dārgums," tā Odins vienmēr mēdza stāstīt par Mīmiru.

Trūda nokrita viņa priekšā ceļos un nolieca galvu. Bet Ēriks palika stāvam. Viņam nebija tik lielas bijības pret Mīmiru kā Trūdai. Ērikam Mīmirs bija gandrīz dkai nepieciešams solis ceļā pie Idunas, atslēga, kura viņam jālieto. Viņš pamazām Asgardā un pazemē bija redzējis tik daudz savāda, ka runājoša galva viņam likās gandrīz vai kas pilnīgi dabisks.

-    Kur ir pārējais ķermenis? viņš tāpēc jautāja, kad bija pārvarējis pirmo izbīli.

Mīmirs iesmējās un pacēla uzacis. Viņš bija gauži izbrīnīts par Ērika vaļsirdību, jo nebija radis, ka viņu šādi uzrunā. Vairāk nekā nav, viņš atbildēja. Bet ar to pietiek.

-Jā, bet kas tevi baro? Ēriks ziņkārīgi jautāja.

Mīmirs atkal iesmējās, mazliet skaļāk nekā pirmīt. Neviens mani nebaro, un tas arī nav nepieciešams. Neviens cits mani neredz kā Odins un retu reizi Tors. Vāni man nocirta galvu toreiz, kad es biju pie viņiem kopā ar āsu Hēniru, un aizsūtīja manu galvu atpakaļ uz Asgardu, no kurienes es nāku. Šeit mani Odins sadziedēja ar dažām īpašām zālītēm, lai es ncsapūtu. Odins arī nodziedāja burvju dziesmas, kā viņš tās sauca, un piepildīja mani ar rūnu burvestībām, lai es varu palikt tāds, kāds esmu tagad, un vienmēr varu ar viņu runāt.

-   Tad tas esi tu, kas tā od? Ēriks jautāja.

Uz to Mīmirs neatbildēja, un pēc brīža Ēriks nokrekstējās un jautāja:

-   Vai tu patiešām esi visgudrākais no visiem?

-   Tā runā, Mīmirs atbildēja.

Ēriks pārdomāja, vai viņi nevarētu kaut kā paņemt galvu līdzi, lai viņi vienmēr varētu lūgt padomu, kas darāms, kad viņi nokļūs Jotunheimā.

Bet te Mīmirs atkal iesmējās. Nē, viņš sacīja. Tas nav iespējams. Man ir jāpaliek te pie sava avota. Šeit pazemē nokāpj Odins, kad viņam ir vajadzība, un tā tam arī ir jāpaliek. Ikvienam lielam vadonim ir savs padomdevējs, un, kamēr Odins var mani lietot, esmu viņa padomdevējs. Hm. Bet kā jūs atradāt ceļu pie manis? Tikai Odins un trīs nornas pie Urda avota zina

cclu cauri labirintam.

>

-            Tās bija nornas, skaidroja Trūda, kas tagad atkal bija atguvusi drosmi. Viņas bija ļod mīļas un pastāstīja mums, pa kuru ceļu lai ejam.

-    Ko jūs īstenībā še gribat? Mīmirs jautāja.

-    Dabūt gudru padomu, Ēriks atbildēja.

-          Tu neesi vis bailīgs, jaunais cilvēk, Mīmirs smējās. Tev liekas, ka ne no šā, ne no tā tu varēsi to dabūt. Vai tu zini, ko Odinam vajadzēja atdot, lai drīkstētu dzert no mana avota? Tu pats ieraudzīsi, ja paņemsi lāpu un paturēsi virs tā.

Ēriks izdarīja, kā Mīmirs bija ieteicis, un ieskatījās tumšajā ūdenī. Dibenā gulēja acs, kas blenza viņā.

-Jā, sacīja Ēriks, to es zināju, un es arī esmu redzējis to caurumu, kur acij būtu jābūt. Bet mums nav nekā cita tev ko dot kā vien savas dzīvības.

-           Es zinu, Mīmirs pārtrauca. Es zinu, un tas no tevis bija gudri sacīts. Ja jūs neatradīsiet Idunu, tad Asgarda sabruks pirms laika, un tad man vairs nebūs ļauts stāvēt te uz sava pīlāra pie avota.

-   Tieši tā, sacīja Ēriks.

-            Atpūtieties mazliet, kamēr es jums pastāstu kādu nieku par milžiem Jotunheimā. Varbūt jūs zināt daudz, bet noteikti nezināt visu. Es jums pastāstīšu par Tora ceļojumu pie Ūtgardlokija, milžu ķēniņa. Kad būsiet noklausījušies šo stāstu, jūs labāk sapratīsiet, ar ko taisāties cīkstēties.

Ēriks un Trūda apsēdās uz grīdas klausīties Mīmira stāstu:

-          Reiz Tors un Lokijs bija atnākuši līdz pašam milžu ķēniņam, kā jau es teicu, viņu sauca Ūtgardlokijs. Tas bija tai ceļojumā, kad Tors dabūja savus jaunos kalpotājus Tjalvi un Reskvu.

Ēriks nokrekstējās.

-           Nu, tu varbūt zini stāstu par to, kā Tjalvi iznerroja Toru, mēģinot salauzt kāju vienam no Tora āžiem.

Ēriks pamāja ar galvu. To tu vari izlaist.

Mīmirs smējās. Tev gan laikam diezko nepatīk Tjalvi, ko?

-    Nē, viņš nebūt nav mans labākais draugs.

-             Nu, tad mēs viņu pagaidām piemirsīsim, Mīmirs nosmaidīja un turpināja:

Ūtgardlokija pils atrodas liela līdzenuma vidū, dziļi Jotunheimā, gandrīz pie pašas Debessmalas. Tur toreiz ieradās Tors ar savu svītu, un pils toreiz bija tik liela, ka viņiem bija jāatgāž galva, lai saskatītu tās virsotni.

Toram nekad ne no kā nav bijis bail, un arī toreiz viņam nebija bail. Viņš nenoguris turpināja iet augšā uz pili. Vārti bija aizslēgti, un Tors satvēra rokturi. Viņš gan nespēja attaisīt vārtus, toties iespraucās starp vārtu dēļiem, kas nebija gluži cieši saistīti kopā. Otrā pusē viņi ieraudzīja lielu zāli, un tajā viņi iegāja. Tur uz gara sola sēdēja milzum daudz ļoti lielu vīru, un galda galā augstmaņa sēdeklī sēdēja Ūtgardlokijs.

Bez šaubīšanās viņi gāja klāt, lai apsveicinātos, bet pagāja labs brīdis, iekams Ūtgardlokijs atbildēja sveicienam. Viņš gluži vienkārši izlikās, ka nav viņus redzējis. Bet, kad bija pagājis krietns brīdis, viņš pagriezās pret Toru un sacīja:

"Paies pārāk ilgs laiks, līdz noklausīšos tavu stāstu par garo ceļojumu, tāpēc mēs to izlaidīsim. Bet vai man nav taisnība, kad es teikšu, ka tas mazais vīrelis ir Tors?"

Ūtgardlokijs ar resnu pirkstu norādīja uz Toru, un Tors pamāja ar galvu. Viņš bija saniknojies, ka viņu šādi uzrunā, jo pie tā viņš gluži nebija pieradis.

"Es par tevi daudz esmu dzirdējis," Ūtgardlokijs turpināja, "un, kaut arī tu esi sīks augumā, var jau gadīties, ka tu esi stiprāks, nekā izskaties. Kādam sportam, diez, jūs Asgardā derat? Šai zālē var uzturēties tikai tie, kas kādā sportā ir labāki par visiem citiem."

Lokijs, kas nekad nav mācējis turēt muti, iesaucās pirmais:

"Es māku ko tādu, par ko esmu pārliecināts, ka protu labāk par visiem citiem šai zālē. Neviens nespēj ēst ātrāk par mani!"

"Nu, ja tu tā domā," Ūtgardlokijs noteica, "tad nāc, pārbaudīsim," viņš sacīja un pasauca kādu vīru, ko sauca par Logi. Viņam tagad vajadzēja mēroties spēkiem ar Lokiju.

Istabas vidū tika nolikta liela ēdamā mulda, pilna ar gaļu. Lokijs apsēdās pie viena gala, un Logi pie otra, un pēc dotā signāla viņi sāka iebaudīt ēdienus. Tas, kurš pirmais būs sasniedzis vidu un iztukšojis savu muldas daļu, būs uzvarētājs.

Lokijs un Logi ēda un ēda, un viņi reizē nonāca līdz vidum. Lokijs bija apēdis visu gaļu un nolaizījis kaulus baltus, bet Logi bija ne tikai noēdis gaļu, bet arī kaulus un savu muldas daļu! Līdz ar to Logi bija uzvarējis.

"Kam der šis jaunais cilvēks?" jautāja Ūtgardlokijs, norādīdams uz Tjalvi.

"Esmu nasks uz skriešanu," Tjalvi drosmīgi atbildēja, "un es varu paskriet ātrāk nekā jebkurš cits šai zālē."

"Nu, ja tu tā domā," Ūtgardlokijs atbildēja, "tad izmēģināsim ar'," viņš teica, pasaucis pie sevis mazo kalpu, ko sauca par Hugi. Tagad Tjalvi vajadzēja skrieties ar viņu, un viņš gribēja to darīt trīs reizes. Viņi vienojās par kādu ceļu ārpusē līdzenumā, un pēc signāla no Ūtgardlokija viņi metās ceļā.

Kad abi zēni sasniedza mērķi, Hugi bija tik tālu priekšā, ka varēja griezties atpakaļ, iekams pieskrēja Tjalvi.

"Lai tu uzvarētu, tev vajadzēs skriet ātrāk!" sacīja Ūtgardlokijs Tjalvi. "Bet desa gan, ka tu žigli skrien. Uz šejieni neviens vēl nav atnācis, kas skrietu ātrāk par tevi. Bet tagad mēģini vēlreiz!"

Tjalvi un Hugi sagatavojās otrajam mēģinājumam, un viņi skrēja. Bet, kad viņi bija sasnieguši mērķi, Tjalvi kā bultas šāviens bija atpakaļ.

"Lai tu uzvarētu, tev būs jāskrien vēl žiglāk!" Ūtgardlokijs piezīmēja. "Sagatavojies nu trešajai un pēdējai reizei!"

Tjalvi un Hugi drāzās prom, bet, kad Hugi sasniedza mērķi, Tjalvi bija ticis tikai pusceļā. Līdz ar to Tjalvi bija zaudējis.

Tad Ūtgardlokijs pagriezās pret Toru un sacīja:

"Es tik daudz esmu dzirdējis par tevi un tavu spēku. Ko tu māki vislabāk no visa?"

"Dzert!" bez šaubīšanās atbildēja Tors.

Trūda nosmīkņāja, bet Mīmirs turpināja:

"Nu, ja tu tā domā," Ūtgardlokijs sacīja, "tad izmēģināsim."

Ūtgardlokijs dabūja ciet vīru, kura pārziņā bija pils dzeramie krājumi, un lūdza viņu piepildīt dzeramo ragu, ko mēdza lietot Ūtgardlokija karavīri.

Kad tas bija atnests, Ūtgardlokijs sacīja:

"Mēs mēdzam teikt, ja šis dzeramais rags tiek iztukšots

vienā paņēmienā, tad tas ir labi. Dažs to var iztukšot divos paņēmienos, bet visi šeit katrā ziņā spēj iztukšot to trīs paņēmienos. Tagad paskatīsimies, kam tu deri!"

Tors paskatījās uz dzeramo ragu. Tas nebija sevišķi liels, bet ļoti garš un sdepās vēl ārā pa logu. Bet viņš domāja, ka viņam ar to ir jātiek galā, un viņš pielika ragu pie mutes un sāka dzert.

Viņš dzēra un dzēra, bet beidzot viņam vajadzēja apstāties, lai ievilktu elpu. Tas bija pirmais paņēmiens, un dzēriens ragā bija nokrities tikai mazliet.

"Tas bija labi dzerts," teica Ūtgardlokijs, "bet ne par daudz. Bet nu gan tu iztukšosi ragu pa otram lāgam?"

Tors neatbildēja. Nomākts viņš pielika ragu pie lūpām un dzēra vēl reizi. Viņš lēja sev iekšā dzērienu, līdz gandrīz vai noslāpa. Bet, kad noņēma ragu no mutes, viņš redzēja, ka tagad dzēriens ir noplacis vēl mazāk nekā pirmīt.

"Tu gan maķenīt par daudz taupi pēdējam malkam," sacīja Ūtgardlokijs. "Ja tu tagad nespēsi iztukšot ragu, es vairs neticēšu visam, ko par tevi stāsta."

Tors saniknojās un lika ragu pie lūpām. Viņš dzēra un dzēra, līdz viņam tumšs sagriezās gar acīm. Bet, kad viņam vajadzēja ņemt ragu nost no lūpām, viņš redzēja, ka dzēriens ir noplacis tikai mazliet vairāk nekā pirmīt.

"Tagad skaidri redzams, ka tavs spēks nav tik liels, kā mēs domājām. Dzeršanai tu nederi, bet kam tu deri, kā tu pats domā?"

"Mājās Asgardā gan teiktu, ka šie nav nekādi mazie malki, ko es izdzēru, bet lai nu paliek. Kādā sportā tu gribi mani pārbaudīt, tas tev pašam jāizlemj."

Ūtgardlokijs pakasīja sev mazliet bārdu, bet tad teica:

"Mani jaunie vīri mēdz darīt ko tādu, kas varbūt liksies tev par vieglu. Proti, viņi uzjautrinās, paceļot no grīdas manu kaķi. Es to nemūžam nebūtu tev piedāvājis, bet tas varbūt ir tāds sports, kas tev der, ja jau tu reiz esi tik mazs."

Tai pašā bridi istabā ieskrēja viens pelēks kaķis, un Tors, negaidījis ne mirkli, piegāja klāt un satvēra to aiz vēdera. Tagad viņš tiem parādīs, viņš nodomāja un cēla! Bet kaķis

izslčja kūkumu, un, lai cik Tors augstu cēla to gaisā, viņš spēja tik tikko no grīdas atraut vienu kaķa ķepu.

"Es domāju, ka tas tev bija pārāk liels pārbaudījums," sacīja Ūtgardlokijs. "Kaķis māk krietni stiepties, un tu esi pārāk mazs salīdzinājumā ar tiem milžiem, kas ir pie manis."

Tors tagad bija nokaitis aiz dusmām.

-Jūs varbūt zināt, kāds viņš tādās reizēs ir, Mimirs smaidīja. Tad labāk nestāties viņam ceļā.

Gan Ēriks, gan Trūda pamāja ar galvu un iedomājās nabaga Litu Mirušo valstībā.

"Kaut ari tev liekas, ka es esmu mazs, es tomēr neesmu tik mazs, kā tu domā!" Tors sauca. "Tagad man ir vēlēšanās kauties, un tu sagādā man pretinieku, vienalga, kas viņš ari

nebūtu, es vinu iekaustīšu!"

7 ?

Ūtgardlokijs pavērās apkārt zālē.

"Te gan nav neviena, kas derētu tev un tavam spēkam. Bet mana vecā māte, Elli viņu sauc, ar viņu tu vari lauzties, ja vēlies. Viņa ir svaidījusi lielākus vīrus par tevi!"

Tagad zālē ienāca veca sieva, un Ūtgardlokijs lūdza viņu mazliet palauzties ar Toru. Tors bija tik nikns kā vēl nekad. Viņš necieš, ja nokļūst apsmieklā, un tāpēc viņš tūdaļ satvēra veco sievu, lai nospiestu viņu uz grīdas.

Bet, jo stingrāk viņš to satvēra, jo stingrāk tā stāvēja uz gridas. Un tad bija tās kārta satvert Toru. Tors kuļājās vien viņas tvērienā. Tas bija vairāk nekā ciets, un nepagāja ilgs laiks, kad Tors jau nokrita uz viena ceļa.

Tad Ūtgardlokijs ciņu pārtrauca.

"Tagad pietiks!" viņš sacīja. "Tev nevajag izaicināt uz ciņu vēl kādus manus vīrus. Nu mēs esam gana noskatījušies tavā spēkā, un nu ir laiks atpūsties."

Pienāca vakars, un Ūtgardlokijs aizveda Toru ar viņa svītu uz vietu, kur viņiem vajadzēja pārlaist nakti.

Nākošajā rītā, kad viņi piecēlās, Ūtgardlokijs atnesa viņiem ēdienu un kaut ko dzeramu, un tur noteikti nekā netrūka.

Kad viņi bija paēduši, Tors gribēja doties prom, un Ūtgardlokijs iznāca viņiem līdzi ārpusē. Tur viņš Toram jautāja,

vai viņš jebkad agrāk ir saticis kādu, kas būtu varenāks par viņu.

Uz to Tors neatbildēja, turpretī teica, ka tagad viņam ir bail, ka Ūtgardlokijam pēc vakar vakarā notikušo būs radies iespaids, ka viņš ir ļoti vājš virs.

"Nē," atbildēja Ūtgardlokijs, "gluži otrādi!" Un tā kā viņi tagad bija ārpus pils, tad Ūtgardlokijs izstāstīja, ko viņš ir darījis, lai Toru iznerrotu.

Pirmais, ar ko Lokijs sacentās ēšanā, bija Logi. Tā bija uguns, kas sadedzināja ēdamo muldu, gaļu un kaulus tikpat ātri, cik Lokijs ēda. Citādi Lokijs bija krietns ēdājs, bet neviena cilvēka mute nevar sacensties ar uguni.

Hugi, ar kuru bija skrējies Tjalvi, bija Ūtgardlokija domas. "Varbūt nebija glīti likt viņam to darīt," milzis atzinās, "nevienam nav iespējams skriet ātrāk, nekā spēj aizlidot doma. Bet Tjalvi bija krietni skrējis."

Un kad Tors dzēra no dzeramā raga, tas arī bija labi dzerts, jo raga otrs gals bija iebāzts jūrā. "Tu tikai to neredzēji," teica Ūtgardlokijs. "Bet, kad tu nonāksi krastmalā, tu redzēsi, cik ūdens ir zemu nokrities."

Kaķis, ko tu mēģināji pacelt, arī nebija parasts kaķis. Tā bija Midgardas čūska, ko es biju pārvērtis, un mums patiešām sametās bail, kad ieraudzījām, ka tu pacēli no grīdas vienu tās ķepu.

Un arī ar cīkstēšanos mēs tevi piemānījām. Tas nebija nekas cits kā vecums tā Elli, ar kuru tu cīkstējies, un ir neticami, ka tu spēji izturēt tik ilgi, iekams nokriti uz viena ceļa.

Kad Tors to bija noklausījies, viņš tūdaļ satvēra savu veseri, lai blieztu Ūtgardlokijam pa pauri un sadotu viņam, ko viņš bija pelnījis. Bet te Ūtgardlokijs ar visu savu pili kā zemē iegrima. Viss bija nozudis, un savā priekšā viņi redzēja vienīgi skaistu, auglīgu pļavu, kur ziedēja puķes un dūca kukaiņi.

Tagad Tors ar savu svītu brauca mājās. Tāds nu ir stāsts, ko es gribēju jums izstāstīt, nobeidza Mīmirs.

Ēriks un Trūda nolūkojās viņā. Kā gan mēs tiksim galā ar tādu kā Ūtgardlokijs, ja mēs viņu sastapsim Jotunheimā? Ēriks jautāja.

Mīmirs atkal iesmējās:

Gudras galvas mācās no citu kļūdām, un gudrība uzvar citu spēku! Lieciet lietā tās zinības, ko tagad esat ieguvuši, un tad jau būs labi, gan redzēsiet, tikai paļaujieties paši uz sevi!

Tas ir svarīgi! Izmantojiet galvu, bet neaizmirstiet arī kājas. Pēdējais vairāk attiecas uz Ēriku!

Ēriks jautājoši viņā paskatījās, bet Mīmirs klusēja.

-            Elli tagad atrodas Asgardā, tā esam dzirdējuši, teica Trūda.

-          Es zinu, atbildēja Mīmirs. Pret vecumu ir velti cīnīties, tāpēc nedrīkst šķiest laiku.

30. nodaļa

-   Vai tagad iesim? Ēriks jautāja.

-   Nē, Mīmirs atbildēja. Kaut arī jūs to nevarat redzēt, ārā ir tumšs. Jums jāpaliek te pa nakti. Pēc tam jūs varēsit iet. Pēc vienas dienas ceļojuma jūs dksit ārā no pazemes.

-   Vai tu zini, kur ir Iduna? Ēriks jautāja.

-   Nē, to zina vienīgi Lokijs, bet es varu minēt, ka viņa tiek turēta ieslodzījumā pie Ūtgardlokija. Tur viņa noteikti sēž kādā nožēlojamā alā, dziļi zem viņa pils, tā es varu iedomāties.

-Jā, bet kā mēs aiziesim līdz viņa pilij un kā mēs varēsim zināt, ka tas ir Ūtgardlokijs, ja mēs viņu sastapsim?

-  To jūs arī nevarēsiet zināt. Ūtgardlokija pils var pārvietoties pa visu Jotunheimu, un Ūtgardlokijs pats var pārvērsties par daudz ko. Ja to uzlūko, viņš var izskatīties parasts, bet viņš var tapt arī par putnu, zivi, čūsku vai punduri, vai tik lielu kā milzis, atbildēja Mīmirs.

-    Kad Tors sastapās ar Ūtgardlokiju pirmo reizi, tas notika šādi: Tors pameta savus abus āžus pie Tjalvi un Reskvas vecākiem un kopā ar Lokiju, Tjalvi un Reskvu devās tālāk kājām. Viņi ceļoja tālāk, uz austrumiem, cauri lielam mežam, un gāja visu dienu, līdz uznāca tumsa. Tjalvi, kam bija vieglākas kājas, nesa ēdamo. Bet tas nebija nekāds smagais uzdevums, jo tajā nemaz tik daudz ēdamā nebija.

Vakarā, kad viņi meklēja kādu vietu naktsguļai, tie nonāca pie savādas mājas. Tā bija liela, bet vienā pusē pilnigi vaļā, jo ieeja aizņēma visu gala sienu.

Iekšā, mājas aizmugurē, bija četras iegarenas istabas, un tur viņi nolikās gulēt, katrs savā istabā. Bet nakts vidū viņus pamodināja liela, dārdoša zemestrīce. Zem viņiem gandrīz viļņojās zeme, un Tors ierosināja visiem salīst kopā mazliet lielākā sānu istabā, ko viņš bija uzgājis tuvāk izejai. Te Tors kopā ar Mjelniru nostājās sardzē. Pārējie mēģināja aizmigt, bet tas nebija iespējams, jo zemes raustīšanās un dārdoņa turpinājās, līdz uzausa rīts.

Tad Tors izgāja ārā un ieraudzīja aizmigušu milzīgu vīna. Viņš skaļi krāca, un tas naktī arī bija izraisījis dārdoņu un licis zemei drebēt.

Tors aplika savu spēka jostu un jau taisījās bliezt milzim, kad tas pamodās.

"Kā tevi sauc?" Tors viņam uzsauca.

"Mani sauc par Skrimiru," vīrs atbildēja, "un man nav jāprasa tavs vārds. Es redzu, ka tu esi Tors. Vai tu esi tas, kas paņēma manu cimdu?"

Skrimirs izstiepās pēc mājas, kurā Tors un pārējie bija gulējuši. Tas tātad bija Skrimira cimds. Rokas četri garie pirksti bija četras istabas, un sānistaba, kurā viņi bija gulējuši pēdējoreiz, bija īkšķis.

Skrimirs tad jautāja, uz kurieni viņi tagad došoties, un, kad acīm redzot viņiem bija uz vienu pusi, viņš jautāja, vai viņi negribot nākt līdzi. Būtu mazliet patīkamāk, nekā iet caur mežu vieniem pašiem.

Toram tas likās labi, bet, iekams viņi devās prom, derēja ieturēt vieglas brokastis. Tors sadalīja āsiem ēdienu, kas bija viņu tarbā, un Skrimirs iekoda mazliet no savējā.

Bet, ja jau viņiem ejams viens ceļš, tad viņi tikpat labi varētu arī ēdienu ēst kopā. Tors tam piekrita, un Skrimirs iesēja atlikušo ēdienu savā pauniņā un uzlika to uz pleca.

Visu dienu viņi turpināja ceļojumu cauri mežam. Toram un pārējiem āsiem vajadzēja stipri skriet, lai tiktu līdzi, un, tumsai uznākot, viņi bija krietni noguruši.

Tors bija atradis labu vietu zem liela ozola, un Skrimirs nolikās gulēt tam līdzās. Viņš teica, ka uzreiz likšoties gulēt. "Bet ēdiet vien ēdienu, cik jums tīk!"

Tad Skrimirs iekrita miegā. Tors uzrāpās uz ēdiena pauniņas, bet, kad viņš gribēja to attaisīt, tas nebija iespējams. Kaut ari Tors uzlika savu spēka jostu, viņš nespēja atraisīt nevienu mezglu.

Tors saniknojās, kā bija pieradis, un izvilka Mjelniru, lai iedauzītu milža pauri. Viņš ieskrējās un svieda veseri Skrimiram pa pieri.

Skrimirs pamodās un izbrīnīts skatījās. "Ho," viņš noteica. "Man likās, ka uz galvas uzkritusi kāda lapiņa. Vai esat paēduši un vai tagad iesiet pie miera?"

"Tiešo to mēs pašlaik taisījāmies darīt," Tors atbildēja un devās prom, lai liktos gulēt.

Nakts vidū viņi pamodās, jo Skrimirs krāca tā, ka trīcēja viss mežs. Tors piecēlās kājās, aplika spēka jostu stingrāk nekā pirmīt un piegāja pie Skrimira. No visa spēka viņš blieza ar Mjelniru viņam pa pieri, un tas iegrima dziļi milža paurī.

Skrimirs pamodās un sacīja:

"Nu man likās, ka uz pieres uzkrita ozolzīle. Bet ko tu te dari, Tor? Vēl taču nav rīts, un vai tu reiz negulēsi?"

"Tieši par to es pašlaik stāvēju un domāju, ka tā darīšu," Tors atbildēja un apslēpa savu niknumu, cik vien labi mācēja. Tad viņš aizgāja atpakaļ pie pārējiem un nogaidīja, līdz Skrimirs atkal aizmieg.

Nepagāja necik ilgi, kad viņš sāka krākt, un Tors nu sajoza spēka jostu tik stipri, cik vien jaudāja, un gāja pie Skrimira, lai iedauzītu to vēl vienu reizi. Tagad viņš gribēja iesist Skrimiram tik stipri, lai tas nekad vairs nepamostos.

Tors zvetēja ar abām rokām,'un Mjelnirs nozuda Skrimira deniņos, tā ka ārā palika tikai mazs gabaliņš no kāta.

Skrimirs tūdaļ pamodās un teica:

"Padomā tik, es domāju, ka galvā iekrituši kādi zariņi. Vai te nesēž kādi putni, kas varbūt taisās vīt ligzdu? Nu, vai nav vienalga, jau taisās uz rīta pusi. Vai tu arī neuzvilksi drēbes, Tor?"

"Tieši par to es pašlaik stāvēju un prātoju, ka tā darīšu," Tors atbildēja.

"Nu vairs nav tālu līdz tai nocietinājuma pilij, ko sauc par Ūtgardu," teica Skrimirs. "Es gan dzirdēju, par ko jūs sačukstējāties, cik es esmu mazs, bet Ūtgardā ir daudz lielāki vīri par mani. No tiem jūs uzmanieties, jo ar tiem nav joki, kad tie saniknojas. Un ķēniņu, kas tur dzīvo, sauc Ūtgardlokijs. Viņš gan var būt nejauks pret svešniekiem. Bijis es jūsu vietā, es vienā mirklī neapdomādamies grieztos atpakaļ."

"Tieši to mēs pašlaik neesam domājuši darīt," atbildēja Tors.

"Tas jums jāizlemj pašiem," atbildēja Skrimirs. "Tagad es iešu tālāk uz ziemeļiem pāri kalniem, bet jūs savu ceļojumu varat turpināt uz austrumiem." Un, uzlicis ēdiena pauniņu plecā, viņš aizčāpoja cauri mežam.

-     Tors un pārējie turpināja ceļu uz Ūtgardu, un to, kas notika tur, es jums jau pastāstīju, sacīja Mīmirs. Bet'Skrimirs tātad bija Ūtgardlokijs, kas rikai bija pieņēmis citus apveidus. Un Ūtgardlokijs vēlāk bija stāstījis, ka Tors būtu viņu nositis ar veseri, ja viņš katru reizi nebūtu bijis pietiekami žigls, lai pagrūstu sev priekšā klints gabalu. Akmens joprojām stāv mežā, un dziļās zīmes, kuras var tajā redzēt, ir no Tora vesera.

-    Kā gan mēs riksim ar viņu galā! Ēriks nervozi izsaucās.

-     Būs jau labi, Mīmirs atbildēja. Ja tu netici pats sev, varbūt tevi spēj nomierināt tas, ka es tev ticu.

Ēriks nopūtās.

-   Nu, bet tagad jums jāliekas gulēt un līdz rītam jāatpūšas. Tā būs gara diena, un jums ir jābūt spirgtiem, jo ceļš būs ļoti garš.

-    Tieši to mēs pašlaik domājam darīt! Ēriks smējās. Un pēc maza brītiņa viņi mierīgi un saldi ieritinājās savās biezajās, mīkstajās lāčādās.

Vai tas bija rīts, kad viņi pamodās, viņi nezināja. Bet, kad abi juta, ka ir pietiekami gulējuši, viņi teica ardievas Mīmiram.

-    Tas gan bija viens piedzīvojums, Ēriks teica, un Mīmirs smaidīja.

-     Ejiet pa to pašu ceļu ārā no labirinta, kā jūs ienācāt! Mīmirs sacīja. Atcerieties skaitļus deviņi, divdesmit pieci, piecdesmit un simts, un pēc tam turpiniet iet pa labi uz ziemeļiem. Ejiet aizvien uz ziemeļiem no lielā ceļa, tad jūs iznāksiet ārā no pazemes.

Bet uzmanieties, tieši pie izejas ir Gnipahelliras ala un drausmīgs nezvērs suņa izskatā, ko sauc par Garmu. Tas ir tāds kā sargsuns pazemei, un, kad tas rej, tad Ilēla zina, ka nāk jauni līķi, un savā alā uz tiem gaida Nidhjegs.

Garms stāv labi piesiets, bet tik un tā neejiet pārāk cieši tam klāt, jo tas ir ļoti bīstams un rupji un brutāli ēd visu, kam vien tiek klāt. Kad atnāks ragnarjoks, tas tiks palaists vaļā, un tad tas nogalēs un apēdīs Ullu.

-    To viņš nedrīkst darīt! Ēriks izsaucās. Ulls ir mans draugs.

-    Jā, jā, es zinu, bet tur nekā nevar darīt. Kad Velva tā ir pareģojusi, ka Ullu nogalēs Garms, tad neviens to nevar aizkavēt, Mīmirs sacīja, pat ne Mudurs. Bet, kad būsiet tikuši garām Garmam, jūs pēc brīža nonāksiet pie Gjellas upes. Ejiet gar to, līdz nonāksiet pie Gjellas tilta, ejiet tam pāri un turpiniet ceļu uz austrumiem, tad jūs nonāksiet līdz Jomnheimai. Tur jūs vaicājiet pēc Lokija. Viņš zina, kur ir īduna, un, ja jūs viņu mazliet piespiedīsiet, viņš jums palīdzēs.

-     Paldies, Ēriks pateicās un saņēma Trūdas roku. Viņš juta, ka tagad nopietni sākas viņu ceļojums.

Viņi gāja pa ceļu, kā Mīmirs bija stāstījis. Vispirms ārā no labirinta, pēc tam pa kreisi uz ziemeļiem! Ēriks grozīja galvu. Kā viņi atradīs, kur pazemē ir dienvidi vai ziemeļi?

Viņi gāja pa dažām ejām, līdz iznāca uz kāda liela, plata pazemes ceļa, kas likās vedam pareizā virzienā. Reiz to bija izmantojuši daudzi cilvēki, tas bija redzams, jo klints grīda bija nodeldēta pilnīgi gluda. Te varbūt bija tiešais ceļš uz Hēlu, pa kuru reiz bija jājis I Iermods, toreiz, kad viņš devās uz Mirušo valstību, lai vienotos ar Hēlu par Baldra izpirkšanu. Ērikam aukstas tirpas pārskrēja pār muguru, bet doma gan bija pareiza, jo ceļš visu laiku diezgan viegli veda augšup.

-          Tagad būtu bijis labi, ja mums būtu Hovarpnirs, ieteicās Trūda, kad viņi apsēdās, lai atpūstos.

-Jā, par ko ne! Ēriks nopūtās. Arī viņš bija noguris no iešanas. Kā tu domā, kā viņam klājas?

-           Viņam noteikti klājas labi, un viņš jūtas kā mājās kopā ar Zeltabiti pie Heimdala, Debesu kalnā.

-           Dievs, kā es priecāšos tikt ārā no šejienes un atkal ieraudzīt debesis, sauli un zvaigznes, teica Ēriks.

-    Kādu dievu tu domā?

-            Hm, tas ir tikai tāds izteiciens, ko lieto uz Zemes. Tas neko nenozīmē. Es tikpat labi būtu varējis teikt Odins vai Friga. Viena alga.

-    Kas tā tāda?

-Jā, tas arī ir tāds teiciens. Tā dkai vienkārši saka.

-Vai mēs tagad nemetīsim prom šīs kurpes? Trūda jautāja, lai runātu par ko citu. Tās vairs tikpat nekam neder.

-   Alga viena! Ēriks noteica un atraisīja kurpes.

Trūda nolūkojās viņā, bet nekā neteica. Viņa izņēma sandales, ko bija dabūjusi no Heimdala, un tās derēja kā uzlietas.

Ēriks sekoja viņas piemēram, un drīz viņi turpināja iešanu.

Beidzot viņi tika ārā no pazemes. Vispirms viņi virs sevis ieraudzīja tikai debesu maliņu, bet pēc tam tā jau pletās kā milzīgs debesu jums. Tālumā viņi varēja dzirdēt Gjellas upi, par ko Mīmirs bija runājis, un viņi atbrīvoti un atviegloti uzelpoja.

To pašu mirkli atskanēja mežonīgs, gārdzošs rūciens. Zobus atņirdzis, viņiem virsū nikni drāzās milzīgs suns.

Ēriks un Trūda zibensātrumā skrēja atpakaļ un pieķērās pie klints sienas. No turienes viņi tagad redzēja Garmu stāvam un slienājamies ar atšieptām lūpām un trakā grimasē atņirgtiem dzerokļiem, it kā sunim būtu uznācis trakums.

Ja viņi būtu reaģējuši tikai sekundes desmitdaļu lēnāk, viņi būtu uz vietas pagalam. Tagad viņi palika dzīvi, bet baiļu sviedru lāses tik un tā izspiedās viņiem uz pieres. Ķēde, ar kuru Garms bija piesiets, bija nostiepusies kā stīga, un suns gandrīz varēja viņus aizsniegt. Ja vien viņi cieši gāja gar pašu klints

sienu, viņi varēja aizlavīties garām, nenonākot saskarē ar šo šausmas iedvesošo nezvēru.

Un Garms bija liels, kā jau Mīmirs bija teicis, lielāks nekā jebkurš cits suns, ko Ēriks bija redzējis. Tā muskuļi bija saspringti kā buldogam, un tā zobi bija lielāki nekā zobenzobu tīģerim. Drausmīgs visēdājs nezvērs.

-    Skriesim ātrāk no šejienes prom! Ēriks drebinādamies čukstēja. Viņš parasd bija lielījies, ka viņam nav bail no suņiem. Bet tagad viņš domāja citādi.

Viņi piesardzīgi līda gar klints sienu uz Garma dobjo rūcienu pusi, un tad viņi bija ārā brīvībā. Bet, kaut arī viņi bija nomocījušies no dienas gājuma, viņi neapstājās, bet turpināja ceļu, līdz sasniedza Gjellas atspirdzinošo ūdeni.

Jo tālāk viņi aizgāja no suņa, jo skaļāk tas rēja. Bet rūcošā skaņa tomēr izzuda, un suņa rejas kļuva aizvien pīkstošākas un skumīgākas. Suns kauca ilgi un pamodināja noteikti visu un visus jūdzēm tālā apkārtnē. Bet tad tas beidzot apklusa.

Trūdai nebija vēlēšanās iet ilgāk pustumsā. Paliksim še pa nakti, viņa ierosināja. Tagad beidzot esam svaigā gaisā un pietiekami tālu no Garma. Es esmu nogurusi. Vai mēs nevaram te palikt?

-    Labi! Ēriks teica un nometa zemē savu lāčādu. Loku un bultu maksti viņš uzmanīgi nolika līdzās. Viņu ziņkāroja paskatīties, kā šīs lietas ir izturējušas ceļojumu pazemē, bet tas lai pagaida, līdz kļūs gaišs.

Tā vietā viņš izvilka Muduru, lai sameklētu kurināmo. Trūda bija bijusi tik tālredzīga, ka bija paņēmusi līdzi kramu, ar ko aizšķilt dzirksteles. Ēriks savāca nedaudz sausu zāli, kas ātri aizdegās, un drīz viņiem bija skaists, sprakšķošs ugunskurs.

-   Bet vai tas tagad ir gudri darīts? Ēriks jautāja, kad bija kādu laiku baudījis liesmu gaismu un siltumu. Mēs vēl esam milžu zemē, un vai sārts nepievilinās kādu no viņiem, kā tu domā?

-Jā, Trūda atbildēja. Tev taisnība. Sameklēsim guļvietu starp tumšajām klintīm. No turienes mēs varēsim redzēt, vai pie sārta kāds neatnāk. Un tad mēs varēsim gulēt paslēptuvē un noskatīties, kas notiks.

Ēriks un Trūda atkal sasaiņoja savas mantas, un drīz viņi atrada kādu alu, kur gulēt. Viņi izklāja uz zemes savus biezos lāčādu gabaliņus un nolēma pārmaiņus gulēt un sargāt.

Ēriks sargāja pirmais, un viņš labi iekārtojās, kā tāds indiānis sakrustojis kājas pie alas ieejas. Trūda jutās pilnīgi droša un ātri iekrita miegā. Tad Ēriks palika viens ar sevi, tumsu, sārtu, skaņām, smaržām un savām domām.

Viņš mēģināja atcerēties visu, kas viņam bija stāstīts par milžiem un Jotunheimu. Tie bija daudzi stāsti, piemēram, par Mīmiru, Geiredu, Sutungu, īmiru un tā tālāk, un nu visbeidzot par Ūtgardlokiju. Tie nebija nekādi patīkamie vīri, ja tos sastapa, un visiem tiem, kā liekas, ir milžu spēks, tāpēc vienīgi Tors varēja tikt ar tiem galā. Padomā, kā viņš viens pats visus šos gadus bija turējis milžus atstatu. Tam vajadzēja būt vienreizējam ierocim, šim veserim!

Ēriks izņēma Muduru. Arī tas nebija slikts. Tas jau bija dažas reizes izglābis viņu dzīvības un varbūt izglābs vēl reizi, varbūt vairāk reižu.

Tici pats sev! Tā bija teikuši kā Mīmirs, tā Trūda, jeb vai arī Ulls? Viņam viss sāka griezties. Viņš bija noguris, un viņam radās vēlēšanās aizmigt, aiziet no visa, aizmirst visu par Asgardu, Idunu un Jotunheimu. Salti! viņš nomurmināja.

To pašu brīdi pie sārta kaut kas iečabējās. Kaut kas liels un melns ļoti piesardzīgi kustējās ap to. Ēriks nedomādams paskatījās uz savu nazi. Tas saglabāja savu formu. Tātad nevarēja būt nekas nopietns, bet tomēr. Piesardzības nekad nevarēja būt par daudz.

Neskanīgi viņš ierāpās mazliet dziļāk alā un klusi sapurināja Trūdu. Tur kāds ārā rosās! viņš teica.

Trūda acumirklī pamodās. Kur? viņa jautāja, satverdama Ērika roku.

Ēriks parādīja, bet tagad nekas nebija ne dzirdams, ne redzams.

Viņi abi sēdēja, sasprindzinājuši visus maņu orgānus. Trūda klusām izvilka savu loku un ielika tajā bultu. Bet nekas nenotika.

Tad piepeši kaut kas pieskārās Ērika pakausim, kaut kas mīksts un silts. Bet tas notika tik spokaini bezskanīgi, ka Ēriks aiz bailēm iekliedzās un drāzās uz priekšu. Trūda pagriezās un ielūkojās deši Hovarpnira lielajās, tumšajās acīs.

Zirgs purināja galvu un skaļi zviedza. Tad tā nāsis iedrebējās, tas mazliet iespurdzās un piebāza savu purnu Trūdai pie pašas sejas.

Trūda pagriezās pret Ēriku, kas pārsteigts blenza uz notiekošo. Trūda smējās, un Ēriks pats labi redzēja, cik viņš izskatās komisks.

-          Hovarpnir! viņš izsaucās un piecēlās. -Tu nemaz nezini, cik mēs esam priecīgi, tevi redzot!

Ēriks laimes pilns un atvieglots iespieda galvu zirga garajās krēpēs.

-   Kā tu mūs atradi? viņš jautāja.

Viegli iespurdzies, zirgs satvēra Ērika ausi.

-           To mēs nekad neuzzināsim, Trūda sacīja un ar roku noglāstīja viņa mīksto purnu. Bet tas bija labi, ka tu atnāci, jo mums tevis ļoti pietrūka!

31. nodaļa

Kad viņi nākošā rītā pamodās, bija pustumšs, uz mata tāpat kā toreiz, kad viņi iznāca no pazemes.

-           Tā te noteikti ir visu laiku, teica Trūda. Vai atceries stāstu par Hermodu, Žiglo, ko stāstīja Baldrs? Viņš tumsā jāja deviņas naktis, iekams nokļuva pie Gjellas upes. Varbūt mums arī tikpat ilgi jāiet, lai no šejienes nokļūtu līdz Jotunheimai?

-           Es ceru, ka nē, Ēriks atbildēja. Es pamazām esmu tīri noguris no tumsas.

Viņi sasaiņoja visas mantas un pēc skaistas, spirgtas peldes upē jāja prom. Viņi jāja gar upi, kā viņiem vajadzēja darīt, un necik ilgi, kad viņi ieraudzīja Gjellas tiltu. Tas mirdzēja sarkani dzeltens, jo bija klāts ar zeltu, kā Baldrs bija teicis.

-    Tam mums jātiek pāri, Trūda sacīja, iečukstēdama to pašu Hovarpnira ausī. Un pēc tam uz austrumiem!

-    Hou, jūs tur! piepeši atskanēja balss. Stājieties! Tas ir nepareizs ceļš!

Hovarpnirs apstājās, un Ēriks un Trūda tagad ieraudzīja no patvēruma pie tilta izskrienam meiteni.

-    Es esmu Modgūda, meitene sacīja, un sargāju tiltu.

-    Ko tu ar to gribi teikt, ka mēs ejam pa nepareizu ceļu? Ēriks jautāja.

-Ja jūs dodaties uz Hēlu, jums jāiet pa citu ceļu.

-Jā, bet mēs uz turieni nedodamies, atbildēja Ēriks. Tur mēs jau esam bijuši.

-     To es nesaprotu, Modgūda atbildēja. Pirms pāris dienām atnāca kāds jauns puisis un jautāja man, vai es nepaturētu acīs jums līdzīgus. Tie noteikti ļoti drīz ies te garām, viņš teica, jo viņš tikko kā esot tos nositis.

-     Nu, atbildēja Trūda. Pasveicini viņu un pasaki, ja viņam ir vēlēšanās, lai viņš meklē mūs Hēlā. Tagad mēs jāsim tālāk!

Trūda deva zīmi Hovarpniram, kas žigli aizauļoja pār tiltu un iekšā tumsā viņpus tā. Modgūda kaut ko sauca viņiem nopakaļ, bet viņi nedzirdēja un arī neatbildēja, un drīz viņi dzirdēja ap sevi tikai dabas skaņas.

Pastāvīgi bija tumšs, un tāds arī palika. Bija tā, it kā saule īsti nevarētu dabūt varu, lai izspiestos cauri tumšajiem mākoņiem, kas kJājās pāri viņiem, nedz arī, lai tā paceltos pār augstajiem fjelliem, kas tos ieskāva. Hovarpnirs skrēja, cik vien aši var. Bet bija grūti tikt uz priekšu, kad tas nevarēja redzēt, kur iet. Vairākas reizes zirgs paklupa un gandrīz vai pakrita. Tas arī sasita kājas līdz asinīm uz asajām klinšu šķautnēm, kurām laiku pa laikam piesitās. Bet tas turpināja nepārtraukti skriet, ne žēlodamies, nedz arī apstādamies. Ērikam likās, ka tas ir neparasts zirgs, un likās, ka atrast Idunu to interesē tikpat lielā mērā kā tā jātniekiem.

Viņi tik tikko varēja nojaust ainavu, kurai jāja cauri, bet visapkārt bija sniega klātas kalnu virsotnes. Dziļa ieplaka tiecās lejup starp tām, un laiku pa laikam skaļi nodārdēja, kādam klints gabalam atraujoties no fjella sienas un iegāžoties ielejā. Brīnums, ka viņi tika cauri bez lielākiem ievainojumiem.

Beidzot, devītajā dienā, viņi iznāca ārā no bezceļa apvidus, un te izlauzās gaisma. Viņi redzēja, ka diena sliecas uz vakaru, jo gaisma bija ļoti sarkana. Viņi izjāja lielā līdzenumā un stūrēja Hovarpniru prom uz mazo mežiņu, kas gulēja cieši pie upes. Mežu sauca par Barri, un te Freirs pirmo reizi sastapās ar milža meitu Gerdu pēc tam, kad tā bija draudējusi Freira kalpam Skirniram.

Viņus sagaidīja silta brīze, kas sasildīja viņu sadauzītos augumus. Kad viņi nonāca līdz vietai, kur upe ietecēja mežā, viņi apstājās, lai atpūstos un kaut ko ieēstu.

Ēriks tūdaļ devās medībās, kurpretī Trūda aizkūra nelielu ugunskuru. Viņai arī vajadzēja mazliet pastaigāties ar Hovarpniru, lai tas varētu atslābt. Zirgs kūpēja no siltuma un bija slapjš no sviedriem pēc garā jājiena. Pēc tam Trūda rūpīgi to nosusināja ar sausu zāli.

Hovarpnirs izmocījies nokāra galvu. Tas vāji sprauslāja, jo bija pārāk piekusis, lai zviegtu. Un, kad Trūda ļāva, lai viņš iet, tas tūlīt gāja pie ūdens padzerties. Ilgi tas stāvēja aukstajā, svaigajā ūdenī, bet beidzot izgāja paganīties auglīgajā zālē upes līcī.

Pēc brīža Ēriks atgriezās ar stirnu pār plecu. Viņš nebija aizmirsis, ko Ulls viņam bija iemācījis, un viegli varēja tikt galā ar loku un bultām. Viņš bija lepns un skaļi smējās no prieka.

Pie paša upeslīča auga savvaļas kreses; tās brīnišķīgi garšoja kopā ar gaļu, kas cepta uz uguns. Gan Ēriks, gan Trūda ēda kā meža zvēri, un viņiem no mutes tecēja tauki. Bet viņi bija pārāk noguruši, lai par to domātu, un pārāk izsalkuši, lai ēstu kārtīgi un lēnām.

Pēc niršanas upē viņi saritinājās uz lāčādām un drīz abi iekrita dziļā, drošā miegā.

Nākošā rītā viņi piecēlās līdz ar sauli. Tā viņiem pavēstīja, kur ir austrumi, un tai virzienā viņiem vajadzēja doties. Adikušo gaļu viņi sagrieza garās, tievās strēmelēs un caur tām izvēra auklu. Tā gaļa varēja karāties, līdz izžuva, kamēr viņi jāja, un viņiem aizvien būs krājumā sausa gaļa. Nevarēja jau zināt, kad būs iespēja atkal doties medībās.

Tad, pasaukuši Hovarpniru, viņi sasēdās ērti uz viņa platās muguras, un ceļojums turpinājās.

Vispirms viņi izjāja caur Barri, tur bija gaišs un mīlīgs, pēc tam tālāk pāri lielam līdzenumam, kas liecās augšup uz platu kalnu pāreju, un tikai tad, kad viņi bija to sasnieguši, viņiem varēja izveidoties priekšstats par zemi, kurā viņiem vajadzēja iejāt, par milžu zemi, Jotunheimu.

Viņiem priekšā pletās ainava. Tā bija liela un izmirusi. Tur bija kraujas, sapluinītas fjellu virsotnes, kas reibinošā augstumā gandrīz stāvus slējās ārā no zemes. Lielākā virsotņu daļa bija sniega klātas, un pie upes gulēja pirms daudziem gadsimtiem lejā nokrituši klinšu gabali, un izskatījās, it kā tiem nāktu klāt aizvien jauni.

Tālāk projām vienā pusē viņi varēja saredzēt ledus ainavu ar lieliem šļūdoņiem. Tur iekšā atradās ledus ielejas, no kurienes iztecēja Slīdas upe.

Uz otru pusi varēja saskatīt dūmus no vairākiem vulkāniem, kuri acīm redzami bija ļoti aktīvi. Dažiem no tiem malas bija pilnīgi melnas, it kā tic tikko kā būtu izverduši lielas lavas masas.

Visapkārt cauri dziļām ieplakām mutuļoja upes, vietvietām mezdamas lejā šņācošus ūdenskritumus. Bet bija arī mierīgas upes un platas, rāmas upītes.

Dažās vietās bija lieli purvi un muklāji. Ezerus arī viņi varēja redzēt vairākus, lielākā daļa bija ar mazām saliņām un uzkalniņiem.

Meži pletās visapkārt, kur vien koki varēja dabūt ielaist saknes, tā vismaz likās, bet tur bija arī pļavas un tīrumi. Dažās vietās — ielejas ar izklaidus mājokļiem un viļņotu ainavu. Tur, acīmredzot, dzīvoja milži. No dažu māju skursteņiem gaisā cēlās dūmi, un tas izskatījās patīkami, gluži kā Asgardā.

Uz turieni mums jādodas, nopūtusies teica Trūda. Vai tev ir bail?

-    Nē, papliķēdams Muduru, atbildēja Ēriks. Tik ilgi, kamēr man ir šis, es nebūšu pirmais, kas mirs!

-   Tik traki jau nebūs.

-     Nē, Ēriks atbildēja. Labāk būtu pārnākt mājās ar veselu ādu un atvest Idunu, lai kur viņa ir paslēpta šai lielajā zemē.

-     Mums jādodas tālāk! sacīja Trūda un deva zīmi Hovarp nirām.

Hovarpnirs mierīgi soļoja uz priekšu, daudz piesardzlgāk, nekā Ēriks bija pieradis redzēt, bet tas ari bija nepieciešams. Viņš ari nervozi vērās apkārt, jo nu viņiem vajadzēja sadurties ar pirmajiem milžiem; kā tas nu būs, viņš bija ļoti bažīgs.

Viņi atradās virs mežu robežas, un pagāja gandrīz stunda, iekams viņi sasniedza pirmos kokus lejā. Iesākumā jāšana vedās labi, bet mežs pamazām kļuva biezāks. Koki lielāki un mazāki slējās aizvien ciešāk, tā ka mežs kļuva tāds kā pirmātnējāks un neizbrienamāks. Oda pēc pelējuma un kaut kā skāba, un valdīja pilnīgs klusums. Ne putniņš nebija dzirdams, un vispār nekur neredzēja nevienu dzīvu radību, izņemot kokus un cinis augus. Bet bija savādi, it kā koki kustētos, kad viņi piejāja klāt, tie it kā par spīti stājās ceļā. Arī to saknes tagad izlocījās virs zemes, kas pamazām pārvērtās par blīvu masu, kura gandrīz vai tvēra viņu kājas un turēja tās ciet, tā ka viņiem vajadzētu atbrīvoties, tās nocērtot. Tur bija biezi brikšņi ar cietiem dzeloņiem, kuriem vajadzēja izlauzties cauri, un tie rāva un plosīja viņu drēbes.

Tiklab Ēriks, kā Trūda nokāpa no zirga, un Ēriks tagad gāja pa priekšu, lai ar Muduru nolīdzinātu ceļu. Trūdai bija jāiet cieši pie Hovarpnira galvas, lai viņa visu laiku varētu mierināt zirgu.

Tas stīvi blenza sev priekšā, laiku pa laikam mežonīgi sasliedamies pakaļkājās, un Trūdai vajadzēja izlietot visu savu pierunāšanas māku, lai piedabūtu to iet uz priekšu.

Reiz liānas kā dzīvas čūskas apvijās viņiem riņķī. Tās izveidoja cilpas, gatavas uzslīdēt viņiem virsū un savilkties, ja viņi neuzmanīsies un neaizsargāsies.

Tur bija ari nedroši, bezdibenlgi purvi un dūņu akači, kuros viņi laiku pa laikam iegrima. Viņi nekad nezināja, vai, sperot soli, zeme viņus nesis jeb vai tā piepeši pazudis viņiem zem kājām kā plūstošas smiltis.

Mežs aiz viņiem saslēdzās, it kā tas uzreiz saaugtu kopā. Un, ja viņi kaut vienu acumirkli palika stāvam, tas cieši saauga ap viņiem.

Mudurs tagad bija izaudzis zobena garumā, ass kā bārddziņa nazis, un pat mazi koki krita no Ērika cirtiena. Nocirsto augu sula šļakstēja ap viņiem, ietīdama viņus smirdošās gļotās tā, ka brīžiem bija grūti saredzēt, kur viņi atrodas. No dažiem augiem pilēja asinīm līdzīga sarkana sula.

Mežs bija viena dzīva masa; tas darīja visu, lai viņus apritu, izšķīdinātu un iesūktu pie sevis.

-     Man liekas, šo mežu sauc par Tumšo mežu, Trūda reiz pačukstēja. Par to Tors man daudz ir stāstījis, jo tā iekšienē ir pazuduši daudzi cilvēki.

-     Tas mani neizbrīna, Ēriks atbildēja, cirzdams ar savu nazi. Es ceru, ka drīz mēs tiksim no tā ārā.

Vēl pagāja ilgs laiks, iekams atstamms starp kokiem kļuva lielāks. Bet, kad viņi beidzot bija dkuši tik tālu, tad vairs nebija nekādu briesmu. Toties viņi visi bija pagalam pārmocījušies. Viņu āda daudzās vietās bija saplēsta līdz asinīm, un uz Hovarpnira kājām un krūtīm asiņoja vaļējas brūces. Ērika un Trūdas apģērbs bija saplēsts kankaros un gandrīz nelietojams, un Ēriks ari bija putvā pazaudējis vienu sandali. Viņi bija izmirkuši no sviedriem un augu lipīgās sulas, un kārtām viņus klāja netīrumi.

-    Sākums labs, vai ne? izsaucās Ēriks, noslaucīdams pieri.

-Jā, un šis ir tas vismazākais, kas mums nācis priekšā.

-     Vai mums labāk nevajadzētu doties atpakaļ uz mājām? Ēriks ierosināja.

-   Vēlreiz cauri mežam? Neparko!

-   Tā augu sula kož ādā, Ēriks teica un pakasījās.

-      Atradīsim vietu, kur mēs varam nomazgāties un iztīrīt iegūtās brūces, Trūda ierosināja. Un viņi turpināja iet, līdz nonāca pie kāda strauta. Te viņi piestāja.

Bet viņi nenovēlēja sev nekādu lielo atpūtu. Trūda uzstāja, ka grib doties tālāk, un viņi turpināja ceļu. Nu viņi atkal varēja jāt, un Hovarpnirs rikšoja labi, it kā būtu pavisam vesels.

Viņi jāja pāri līdzenumam, un tagad tas sniedzās augšup, augšup, augšup. Gaiss kļuva auksts, bet uz priekšu viņiem bija jādek. Beigās kļuva gandrīz stindzinoši salti, un drīz viņi jau jāja pa dziļu sniegu. Hovarpnirs grima tajā, bet sprauslādams turpināja iet uz priekšu. Beidzot viņi sasniedza kādu pāreju, un tagad varēja redzēt pāri ielejai otrā pusē. Tā izskatījās pēc auglīga līdzenuma. Tur gulēja daudzi tīrumi un izkaisītas lauku sētas. Tur bija arī pirmās dzīvās būtnes, ko viņi redzēja Jotunheimā. Tās līdzinājās parastiem cilvēkiem un nelikās nedz ļaunas, nedz nepatīkamas.

-   Te izskatās patiesi jauki un idilliski, Ēriks izsaucās.

-Jā, un ne jau arī visi milži ir ļauni, piebilda Trūda. Vai

jāsim lejā?

Nenogaidījusi atbildi, viņa deva zīmi Ilovarpniram, kas tūlīt devās ceļā. Tā kā tagad viņiem vajadzēja jāt lejā no kalna, tad jāšana vedās žiglāk, un drīz viņi bija atstājuši aukstās sniega svītras. Viņi sasniedza pirmās pļavas, kur kāds vīrs pļāva sienu. Viņš bija pilnīgi viens un izskatījās noguris un nodzīts.

Ēriks būtu gribējis, lai viņi jātu tālāk, bet Hovarpnirs apstājās.

-   Kas jūs esat? vīrs vaicāja, iztaisnodams savu stīvo muguru.

-   Mani sauc Ēriks, un šī ir… Trūda iegrūda viņam ribās ar elkoni.

-   Kas par savādu vārdu! vīrs iesaucās. -Tāds nav pazīstams starp milžiem. Hmm.

-    Jā, mēs nākam tālu ceļu, Trūda skaidroja. Tālu no austrumiem.

-     Nu, vīrs nomurmināja un aizdomīgi viņos nolūkojās. Reiz te garām jāja vīrs, vārdā Bēlverks. Tas bija Odins no Asgardas, un viņš nonāvēja visus manus puišus. Vēlāk viņš iznerroja mani un nozaga mana brāļa medaļu. Viņš arī nāca pa to pašu ceļu, pa kuru jūs. Jūs taču nenākat no Asgardas?

-    Nē! Trūda uzsvērti atbildēja. Bet mums jātiek tālāk. Ardievu! viņa teica un deva zīmi Hovarpniram.

Vīrietis ilgi noskatījās viņiem pakaļ.

-   Tas bija Baugi, Trūda sacīja, kad viņi bija tikuši krietnā attālumā. Bet, Ērik, tu nedrīkst sacīt, kas mēs esam! Tad mums nocirtīs galvas un apēdīs, iekams mēs nekur tālu nebūsim tikuši.

-Jā, skaidrs, atbildēja Ēriks. Man tas tikai tā paspruka. Bet, kā jau tu pad teici, ne jau visi milži ir ļauni.

-Jā, tiesa gan, Trūda piekrita, un viņi klusēdami jāja tālāk.

Viņi jāja garām sētai, kur pie akas stāvēja sieviete. Tiem pamājusi, viņa vaicāja, vai viņi neesot izslāpuši.

To viņi nevarēja noliegt, un drīz viņi dabūja nodzerties.

Ērikam likās, ka meitene ir brīnumaini skaista, un viņš pēkšņi itin labi saprata, kāpēc āsi reiz bija braukuši uz Jotunheimu, lai meklētu sev sievas vai arī lai dabūtu mīļākās. Vienlaikus viņa arī izskatījās tik laipna un paļāvīga, ka Ēriks tūlīt pateica, kas viņi ir, kad meitene to jautāja.

-    Tcss! viņa acumirklī kušināja. Nesakiet savus vārdus tik skaļi. Baumas no Asgardas jau ir atnākušas līdz šejienei. Viņa izskatījās nobijusies, bet, par laimi, neviena nekur neredzēja. Nāciet! viņa teica. Pasteidzieties! Ātri nolikusi ūdens spaini, viņa skrēja tik ātri, cik jaudas, viņiem pa priekšu.

Viņi tai sekoja, līdz meitene sasniedza dziļu klints alu fjella malā, kuru viņa tiem parādīja. Žigli tur iekšā! viņa aizelsusies sacīja. Neviens nedrīkst jūs redzēt!

-    Kas tu esi? Trūda jautāja, kad viņi bija nokļuvuši tumsā.

-   Es esmu Gunlēda, Sutunga meita. Te iekšā es dzīvoju reiz, kad sargāju sava tēva dārgo dzērienu. Bet tad pie manis ar viltu atnāca Odins. Viņš izurba te šo caurumu! viņa teica un parādīja. Caurums nebija lielāks par tādu, kam var vienīgi izbāzt cauri slotas kātu.

-     Odins pie manis pārgulēja trīs naktis, trīs visskaistākās naktis manā mūžā, Gunlēda stāstīja un nopūtās. Bet tad viņš no manis piepeši aizbrauca. Viņš bija daiļš vīrs, par ko es pastāvīgi domāju. Varbūt viņš kādu dienu atgriezīsties!

Bet mans tēvs un viņa brālis Baugi ienīst āsus tāpat kā visi pārējie milži. Ja viņi uzies, ka esat no Asgardas, viņi var atriebties par visu, ko zaudējuši. Tāpēc nekad nesakiet, kā jūs sauc un no kurienes nākat! Sakiet, piemēram, ka esat Tjalvi un Reskva. Tie ir līdzīgi jums, vai tas neder? Un tos te pazīst kā savējos, kaut arī tie dzīvo pie Tora Asgardā.

-    Līdzīgi, līdzīgi tas nu būtu par daudz teikts! Ēriks izsaucās.

-   Es domāju no izskata, Gunlēda atvainodamās teica, cik atceros. Tjalvi visādā ziņā līdzinās tev! viņa sacīja, norādīdama uz Ēriku. Viņš te jāja garām. Bet, kā izskatās Reskva, es īsti nespēju atminēties. Taču man liekas, viņa līdzinās tev.

-   Man gan tā neliekas! mazliet saīgusi, atbildēja Trūda.

-    Nu, tas arī vienalga. Bet, ja es nevam atcerēties, tad to nevarēs arī neviens cits Jotunheimā, jo es redzu viņu tikai tad, kad viņa ikreiz iet še garām ciemos pie saviem vecākiem. Tie dzīvo tālu uz austrumiem, Gunlēda norādīja.

-   Mums arī tas ceļš ejams, Ēriks sacīja.

-Jā, bet ne tagad! izsaucās Gunlēda. Tagad jums mazliet jāuzkavējas, jo te jūs esat drošībā. Tad es sameklēšu jums kādas jaunas drēbes, un jūsu brūces arī vajag mazliet apkopt!

32. nodaļa

Viņi palika Gunlēdas alā pa nakti un iztīrīja un apkopa savas rētas. Gunlēda par viņiem ļoti rūpējās, un viņiem nevajadzēja izsalkušiem likties gulēt. Nākošajā rītā agri, pirms vēl uzlēca saule, viņi jāja tālāk ar jaunām drēbēm mugurā, un Ēriks ar jaunām ādas kurpēm kājās. Arī Hovarpnirs bija labi pabarots un izskatījās ļoti spirgts.

Pēc Gunlēdas padoma viņi aizzagās garām Baugi sētai, kas bija nākošā, un turpināja jāt uz austrumiem. Viņi pajāja garām daudzām citām sētām un tīrumiem, un ļaudis, kurus sastapa,

gandrīz vienmēr bija priecīgi un māja viņiem ar roku. "Viņi nemaz nav līdzīgi milžiem," Ēriks domāja, un laiku pa laikam Ēriks un Trūda izbaudīja sava ceļojuma jaukumu.

Pēc daudzām stundām, īsi pirms vakara iestāšanās, viņi nonāca līdz pussabrukušai sētai. Tā izskatījās ļoti nožēlojama, un kāda veca sieviņa sēdēja uz sliekšņa un sildījās saulītē. Viņa izskatījās piemīlīga, un, tā kā Ēriks bija noguris, viņš ierosināja, ka viņi paliks pa nakti, ja tas būtu iespējams.

-           Pacel mazliet savu nazi, Trūda piesardzīgi sacīja. Tad varbūt redzēsim, vai draud briesmas!

Ēriks izdarīja, kā Trūda bija sacījusi, un, kad viņa bija redzējusi to saglabājam savu formu, viņa piekrita izmēģināt piejāt pie vecās sieviņas.

Ieraudzījusi, ka nāk ciemiņi, viņa smaidīja pa visu seju. Pie tā viņa acīm redzami nebija radusi. Un, kad izskatījās, ka te nav gaidāmas briesmas, Ēriks un Trūda nolēca no zirga, lai dotos klāt apsveicināties.

-    Labvakar, Ēriks sacīja.

-           Labvakar, sieviete atņēma. Cik es esmu priecīga, tevi redzot, Trūda.

-    Ko? Trūda pārsteigta izsaucās. Kā tu mani pazīsti?

-            Es esmu Jarnsaksa, sieviete atbildēja. Tavs tēvs reiz bija mans mīļākais.

-   Vai tā esi tu?

-Jā, bet, lai cik žēl, tas bija sen, atbildēja Jarnsaksa, un tu mani nevari pazīt. Toreiz tu biji ļoti maza. Bet varbūt tu pazīsi savu mazo brāli Magni. Magni! viņa sauca. Iznāc un paskaties, kas atnācis!

Durvīs parādījās jauns, platplecains vīrietis. Rokā viņš turēja lielo dzelzs zobenu, kā vārdā bija nosaukta viņa māte.

-            Kas tas ir? viņš draudīgi vaicāja. Vai viņi tev ko nodarīja?

-    Šī ir tava māsa Trūda un viņas jaunais mīļākais!

Ēriks nosarka. Bet Magni tūdaļ nolika zobenu nost un, smaidīdams pa. visu seju, nāca klāt, lai apkamptu Trūdu. Mazo māsiņ! viņš sauca starojošām acīm.

-   Ai! Trūda iekliedzās.

-          Nespied viņu! Jarnsaksa atgādināja. Viņa jau nav pieradusi pie tevis! Un Trūdai kā atvainodamās sacīja, ka Magni, diemžēl, aizmirst, cik viņš ir stiprs.

-           Bet nu pietiks! viņa priecīga sacīja. Nāciet nu iekšā, mīļie bērni, un kā pateicību pieņemiet manu ēdienu un manu namu. Šodien ir svētku diena, jo pārāk reti mums ierodas ciemiņi no Asgardas.

Jarnsaksa piecēlās, lai vestu viņus iekšā. Pa to laiku Magni piegāja pie Hovarpnira, pacēla zirgu izstieptā roka un ienesa to stallī.

Ēriks blenza vaļā muti, bet Trūda smaidīja, redzēdama Hovarpnira samulsušo skatu.

-          Tā ir vieglāk, nekā vest zirgu iekšā, Magni atvainojās, tie parasti turas pretī, un tad neiet tik ātri.

Mājas iekšienē bija jauki un glīti, un drīz visi sēdēja ap sprakšķošo uguni.

-          Pastāsti nu man par savu tēvu, Jarnsaksa lūdza, kad viņi bija remdējuši lielāko izsalkumu.

Trūda tagad stāstīja atgadījumus no Asgardas dzīves, un, lai neapbēdinātu Jarnsaksu, viņa veikli izvairījās pieminēt Sivu. Ēriks arī klausījās, un, kaut arī viņš jau daudz ko zināja iepriekš, tomēr bija jauni sīkumi, ko viņš nebija dzirdējis, starp citu, par kādu galodu, kura bija iestrēgusi Tora pierē. To Ēriks nebija pamanījis, varbūt tāpēc, ka Tora pieri aizvien klāja biezie, sarkanie mati.

-            Vai tā ir tiesa? Ēriks izbrīnīts jautāja. Vai Toram patiesi ir galvā galoda?

Trūda pamāja ar galvu.

-   To stāstu tavs mīļākais varbūt nezina? Jarnsaksa jautāja.

Ēriks papurināja galvu.

-           Tad es viņam to pastāstīšu, noteica Jarnsaksa un iesāka: Reiz Tors bija atbraucis uz austrumiem, lai mani apciemotu. Sivai viņš teica, ka grib doties ārā un iekaustīt milžus, bet viņš gribēja redzēt mani. Vienlaikus arī Odins bija devies uz Jotunheimu sava zirga Sleipnira mugurā, un kādu dienu viņš

nonāca pie milža, ko sauca I Irungnirs. I Irungnirs bija pazīstams kā tāds, kas ātri iekaist, un, ieraudzījis jājam Odinu, viņš ļoti apjuka. Proti, viņam pašam bija zirgs, kas spēja skriet kā Sleipnirs, bet savā naivumā viņš bija iedomājies, ka viņa zirgs ir vienīgais šāds zirgs uz pasaules.

Hrungniram bija vienalga, kas Odins tāds ir, viņš tikai jautāja par zirgu, kas tas tāds esot.

"Vai tad tu nezini?" Odins apjucis jautāja.

Nē, Hrungnirs to nezināja vis.

"Nu, tas ir visu zirgu zirgs, un es esmu gatavs savu galvu likt ķīlā, ka manējais ir labāks par jebkuru zirgu Jotunheimāi"

"Tas nav iespējams!" Hrungnirs sadusmots atbildēja. "Manu zirgu sauc Guldfaksijs, un tas ir daudz žiglāks un labāks par tavējo!" Hrungnirs bija aizkaitināts, tālab tūdaļ uzlēca Guldfaksijam mugurā un auļoja Odinam virsū, lai sodītu viņu par lielību.

Odins uzreiz pagriezās un bēga. Milžu zemē viņš jau nevarēja tikt galā kā Tors un tāpēc metās bēgt uz Asgardu. Viņš bija krietni priekšā, bet Hrungnirs bija tik nikns, ka nemaz neskatījās, kur bija atjājis, un piepeši arī pārlidoja pāri mūrim, kas apjoza Asgardu, un iejāja tieši Valhallā.

Te jau Odins sēdēja savā Hidskjalvā un lūdza Hrungniru iekšā. Hrungnirs iegāja iekšā saniknotā omā un lūdza kaut ko nodzerties, jo jājiens bija bijis ilgs. Viņš bija tik nekaunīgs, ka, nelūdzis atļauju, satvēra Tora dzēriena kausus, lai tos piepildītu. Neviens neuzdrīkstējās viņam ko iebilst, un viņš izdzēra kausus vienā paņēmienā. Tas bija stiprs medalus, ko viņam iedeva, un viņš ātri kļuva nedrošs uz kājām. Bet viņa mēle nekļūdījās, gluži otrādi, viņa runa kļuva aizvien lielīgāka.

"Reiz es atgriezīšos," viņš pārgalvīgi sauca, "un tad es paņemšu visu Valhallu un pārcelšu to uz Jotunheimu. Un es nositīšu visus āsus, izņemot Freiju un Sivu. Tās es paņemšu līdzi!"

Ap Hrungnira muti bija putas, un viņa skats bija mežonīgs. Viņš gribēja dzert vēl, bet tagad vienīgi Frcija uzdrošinājās viņam to pasniegt. Tora jau nebija mājās, jo viņš bija pie manis, smaidīja Jarnsaksa. Āsiem un āsietēm bija bail no Hrungnira, un to varēja arī saprast, jo viņš vicināja dūres pa gaisu, klaigāja un kliedza, ka izdzeršot visu alu un medaļu, kas vien ir Asgardā.

Hrungnirs tā turpināja, un beidzot āsi nogura klausīties viņa plātīšanos. Te uzreiz kāds minēja Tora vārdu. Tas nozīmēja to pašu, ko viņu pasaukt, un vienā acumirklī Tors jau stāvēja durvīs.

Viņš saniknojās, ieraudzījis Hrungniru sēžam un plātāmies Valhallā, un draudēja ar Mjelniru: "Kas tev ir devis atļauju nākt iekšā Asgardā?" viņš no dusmām bija nokaitis sarkans.

"Kas tev ir devis atļauju dzert no maniem biķeriem, un kāpēc Freija tev tos piepilda?"

"Nomierinies!" FIrungnirs atbildēja. "Mani te ielūdza Odins."

"Man domāt, tu nožēlosi šo ielūgumu!" atbildēja Tors un draudoši pacēla Mjelniru.

"Tas nebūs nekāds gods, ja nogalēsi neapbruņotu viru," sacīja Hrungnirs. "Tu parādīsi lielāku vīrišķību, ja uzdrošināsies kaudes ar mani uz manas sētas robežas."

-Tā ir tā pati, kas atrodas tur augšā, Magni iejaucās. To sauc par Grotunas sētu.

Pamājusi ar galvu, Jarnsaksa turpināja stāstu. "Ja man līdzi būtu mans vairogs un mana galoda," Hrungnirs turpināja, "mēs varētu cīkstēdes uzreiz. Bet tu būsi gļēvs, Tor, ja gribēsi nogalēt mani neapbruņotu!"

Tors nebaidījās pieņemt šo izaicinājumu, un FIrungnirs jāja taisnā ceļā uz Jotunheimu. Te viņš tuvu un tālu lielījās, ko ir pastrādājis, un visiem milžiem likās, ka viņš ir ļod drosmīgs. Viņi cerēja, ka Hrungniram būs izdevība nogalināt Toru, jo, kad ieradās Jotunheimā, viņš bija bieds un mocītājs.

Tāpēc bija daudzi, kas palīdzēja Hrungniram uztaisīt milzīgi lielu māla cilvēku, kas būtu Hrungniram par palīgu. Proti, nebija neviena cita, kas uzdrīkstētos piedalīties divkaujā. Māla vīru viņš nosauca par Mokurkalvi, un FIrungnirs iedeva tam sirdi, ko izņēma no nokauta zirga. Galva tika izgatavota no akmens, un Mokurkalvi dabūja lielu, plakanu klintsakmeni par vairogu.

Kādu laiciņu pēc tam, kad māla vīrs bija gatavs, savā āžu pajūgā atbrauca Tors kopā ar Tjalvi, kam vajadzēja būt Tora palīgam.

Mokurkalvi un Hrungnirs stāvēja gatavībā. Tiem katram bija savs vairogs un gara galoda, ar ko kauties. Bet ar to nevarēja nobiedēt ne Toru, ne Tjalvi. Kad āžu pajūgs bija apstājies, Tjalvi žigli pieskrēja pie Hrungnira un sauca: "Piesargies! Tas nav gudri tā stāvēt ar vairogu! Tors tevi jau ir redzējis, un tagad viņš skrien pa pazemi, lai tev uzbruktu no apakšas!"

Hrungnirs tūlīt paļāvās uz Tjalvi, jo Tjalvi arī bija no milžu cilts, un tāpēc Hrungnirs nolika vairogu uz zemes un nostājās uz tā. Galodu viņš tomēr paturēja saujā.

Bet Tors nelīda vis pa pazemi, kā Tjalvi bija apgalvojis. Gluži otrādi, viņš brauca tieši virsū Iīrungniram un svieda savu veseri.

Bet Hrungniram bija acis pierē, un to pašu brīdi, kad Tors palaida vaļā savu veseri, Hrungnirs meta savu galodu, cik vien stipri jaudāja. Gaisā tā sastapa veseri un tika sašķaidīta tūkstoš gabaliņos. Viens no tiem iekrita Tora galvā un nosita viņu gar zemi nesamaņā.

Bet, neraugoties uz saskriešanos gaisā, Mjelnirs savu gaitu turpināja un izdauzīja Hrungniram dzīvību, kā to arī vajadzēja. Tika sašķaidīta Hrungnira piere. Hrungnirs nokrita zemē visa garumā, un garš viņš bija. Viņš gāzās uz priekšu, Toram virsū tā, ka viena viņa kāja uzkrita tieši Toram uz kakla.

Pa to laiku Tjalvi bija sācis cīniņu ar māla vīru Mokurkalvi, un Tjalvi bez grūtībām kauju vinnēja. Mokurkalvi sabruka drumslās, un Tjalvi devās, lai noceltu Hrungnira kāju no Tora kakla. Bet to izdarīt nebija iespējams, jo Hrungnira kāja bija pārlieku smaga priekš Tjalvi.

Pienāca daži āsi, bet arī viņi nespēja nocelt Hrungniru. Neviens nespēja atbrīvot Toru, un viņam jau bija kļuvusi zila seja, un viņš taisījās nosmakt.

Tad ieradās Magni, teica Jarnsaksa, norādīdama uz savu dēlu. Toreiz Magni bija tikai trīs dienas vecs, bet viņš mācēja gan runāt, gan staigāt, un, ieraudzījis savu tēvu, viņš teica: "Kauna lieta, ka es ierados tik vēlu. Man nudien liekas, ka es būtu nositis to milzi ar kailām rokām, ja būtu viņu sastapis." Vai tu atceries to, manu zēn? -Jarnsaksa jautāja un uzsmaidīja viņam .

Magni pamāja ar galvu un kautrīgi skatījās sānis.

Un tad Magni nocēla Hrungnira kāju no Tora tik viegli kā nieku, Jarnsaksa turpināja. Necik ilgi, Tora seja atkal ieguva savu sarkanīgo krāsu. "Kad izaugsi liels, tu būsi spēka vīrs kā tavs tēvs,— viņš priecīgs sacīja Magni, un kā pateicību par to viņš saņēma zirgu Guldfaksiju. Tas ir tas, kas tagad stāv stallī.

Odins, kas sēdēja mājās Valhallā, saniknojās, izdzirdis, ka Magni ir dabūjis Hrungnira dārgo zirgu. To viņš pats gribēja dabūt, un vispār viņam likās, ka tas ir aplam dot milzes dēlam jebkādu dāvanu, kaut arī tēvs ir Tors.

Bet, tā kā zirgu bija iedevis Tors, tad tur nekā mainīt nevarēja. Magni paturēja Guldfaksiju, un neviens kopš tā laika nav uzdrošinājies viņam to atņemt. Vai ne, manu zēn?

Magni kautri pasmaidīja un papurināja galvu. Lai dk pamēģina, viņš nomurmināja.

Ēriks mazliet nedroši uz viņu paskatījās. Magni bija paņēmis no grīdas akmeni, ar ko viņš sēdēdams rotaļājās. Vienu brīdi viņš to mazliet saspieda, un akmens kā smiltis sabirza viņam starp pirkstiem.

"Ja gribētu, ar to viņš varētu pelnīt naudu!" Ēriks nodomāja. Viņam piepeši iešāvās prātā, ka ne āsi, ne milži nerunā par naudu. Te otram deva ēst tad, kacTbija ko dot, un dabūja, kad nekā nebija. Notika arī vienlīdzīga maiņas tirdzniecība, bet tas arī viss.

Tālāk savās domās Ēriks netika, jo Jarnsaksa tagad jautāja Trūdai, kā izdevās Hrungnira galodu dabūt ārā no Tora galvas.

Tas nemaz neizdevās, Trūda atbildēja. Kad Tors pārnāca mājās uz Bilskirniru Trūdvangā, viņš aizsūtīja vēsti pēc vilcenes Groa. Viņa bija vienīgā, kas mācēja nepieciešamās burvju dziesmas, lai dabūtu galodu laukā.

Groa uzreiz sāka dziedāt, un galoda arī sāka nākt ārā. Bet ' fors jutās tik atvieglots, ka viņš nelaikā ieteicās, ka Jotunheimā ir sastapis Groas vīru. Groas vīru sauca Ervandels Drošsirdīgais, un viņš ilgi bija pazudis. Bet tagad viņš bija ceļā uz mājām.

To izdzirdusi, Groa tik ļoti nopriecājās, ka pilnīgi aizmirsa savu burvju dziesmu. Tagad viņai prātā bija tikai Ervandels, un Hrungnira galoda atkal ieauga atpakaļ pierē!

Par šo stāstu smējās kā Jarnsaksa, tā Magni, un Magni joprojām nedaudz smējās, kad jautāja Ērikam, vai viņš nevēlas iziet ārā paskatīdes uz Guldfaksiju.

Ēriks to gribēja labprāt, un abi jaunie vīrieši tagad iegāja stallī. Te Hovarpnirs mierīgi stāvēja un gremoja līdzās zeltaini sarkanam zirgam. Jau uzlūkojot vien, varēja redzēt, ka tie ir krāšņi, lepni dzīvnieki, un de varbūt paši to apzinājās, jo abi pavēcināja asti.

-   Vai neizjāsim līkumu? Magni ierosināja.

Ēriks pamāja, un pēc brīža viņi jau jāja pa laukiem. Viņi aizjāja līdz Grotunas sētai, un tur Ēriks redzēja atliekas no milžu taisītā māla cīkstoņa. Ēriks redzēja, ka tas bijis milzenīgs. Tā lielākā daļa bija pazudusi, bet pēdas bija kārtīgi ieaugušas zemē. Zem vienas lapsa bija ierīkojusi savu mājokli.

Magni un Ēriks mazliet piesēda un apbrīnoja vakara sarkanīgo mirdzumu. Gaiss bija silts un rāms.

-Jums ir ļoti jāuzmanās, Magni sacīja. Man ir nojausma, ka jūs drīz atklās.

Ēriks pamāja. Viņš labi zināja, cik grūti ir noslēpties Jotunheimā.

-Jūs iesiet uz austrumiem?

Ēriks pamāja.

-     Uzmanieties, kad jāsiet cauri Dzelzsmežam. Tas ir ļoti tumšs un pilns ar vilkiem, nepatīkamiem vilkiem. Tie visi ir milži, dzimuši no drausmīgas milžu sievas, bet vilka izskatā. Viens no viņiem, Apmāns, ir tik liels, ka tas savā laikā aizskries pēc Saules, lai to apēstu. Kāds cits, to sauc Ienaids, skries pakaļ Mēnesim. Tas izklausās neticami, bet tā runā.

-    Tik daudz kas tiek runāts, un nav zināms, ko lai par to domā, Ēriks atbildēja.

-   Tiesa gan, Magni atbildēja. Bet es reiz esmu redzējis šo mežu un arī vilkus. Bet nekad es neesmu bijis iekšā tumsā un arī nevēlos būt. Kaut arī esmu stiprs, es domāju, ka netiktu ar tiem galā.

Pie paša Dzelzsmeža atrodas vēl kas ļaunāks, un uz turieni jūs nekad neejiet! No Dzelzsmeža jūs redzēsiet ieeju Mūspelheimā, un Hēla nav nekas salīdzinājumā ar šo pasauli! Mūspelheimā atrodas dziļi Zemes sarkani kvēlošā iekšienē, un ļaudis, kas tur dzīvo, Mūspelļaudis, ir gluži citāda kaluma kā mēs, ja jau spēj tur dzīvot. Viņu karali sauc par Surtu, un, kur viņš iet, tam zem

kājām izdeg zeme. Viņš spļauj visapkārt uguni, un viņa zobens ir no sarkani kvēlojošas dzelzs, kas mirdz skaidrāk par sauli. Uz to paskatoties, vai nu tu apžilbsti, vai kļūsti akls.

Ragnarjoka laikā, āsu tumsā, kā to sauca, Surts un Mūspelļaudis jās pār Bivrestu, un tas sabruks.

Ēriks klausījās, acis ieplētis, un no sirds cerēja, ka tik tālu viņi savā ceļojumā nekad netiks.

-    Dzelzsmeža otrā pusē, ja jūs kādreiz tik tālu tiksiet, dzīvo Skādi, tu zini milzeni, kas reiz apprecējās ar Njordu, bet kas nespēja izturēt dzīvi Asgardā. Ieejiet pie viņas! Viņa jums palīdzēs, par to esmu pārliecināts. Uz viņu jūs varat paļauties, kaut ari jūs nākat no Asgardas.

-     Kā tu īstenībā vari izturēt dzīvi te, Jotunheimā? pēc brīža Ēriks jautāja.

Magni iesmējās un nogrozīja galvu. Mīļo Ērik, viņš teica. -Jotunheimā ir nepatīkama tikai tiem, kas to nepazīst. Lielam vairumam milžu Asgarda ir tikpat nepatīkama kā Jotunheimā ii tev un āsiem. Neziņa un bailes viegli kļūst par naidu.

Ēriks pamāja ar galvu un mēģināja to saprast. Viņš ilgi ieklausījās Magni vārdos, un Magni miers un pārliecība pamazām viņam pielipa. Kad viņi atgriezās atpakaļ pie Jarnsaksas un Trūdas, viņš bija priecīgs.

33. nodaļa

Nākamā rītā Ēriks un Trūda bija gatavi doties tālāk. Viņi bija droši un labi izgulējušies, un krietni paēduši, bet nu viņiem ceļš bija jāturpina.

Viņi, kā parasts, uzsēdās jāteniski Hovarpnira mugurā, kas arī bija labi atpūties, un devās ceļā, tālāk uz austrumiem, iekšā Jotunheimā.

Kas viņš ir, šis Magni? pēc kāda laika Ēriks jautāja.

-   Es zinu tikai to, ka viņš būs viens no nedaudzajiem āsiem, kas pārdzīvos ragnarjoku. Tā vēsta pareģojums. Un tāpēc viņš būs klāt, kad cels jauno pasauli.

-   Tam viņš nebūs nemaz slikts.

-   Nē, Trūda atbildēja un turpināja ciest klusu.

Ērikam likās, ka viņi jau jāj bezgalīgi, un, kaut arī viņš pamazām bija pieradis jāt, viņam tik un tā smeldza dibens, kratoties Hovarpnira mugurā.

Bet ainava visu laiku mainījās, un vienmēr bija kas, ko skatīties, tāpēc uzmanība arvien tika pievērsta kam citam.

Tagad ainava izskatījās mežonīga un izmirusi, un laiku pa laikam viņi manīja pavīdam savādus nezvērus. Bija arī puskailas cilvēciskas būtnes, apjozušas ap gurniem vienīgi ādu. Daži bailēs bēga, ieraudzījuši Hovarpniru ar diviem jātniekiem, citi meta viņiem pakaļ ar akmeņiem.

Ēriks prātoja, diez vai viņi pēkšņi neiejās kādā slazdā vai neiekritīs kādās lamatās, jo tiem mežonīgajiem cilvēkiem, kas še dzīvoja, taču no kaut kā bija jāpārtiek. Bet Hovarpniram bija skaidrs, kad draudēja briesmas, un tas tā vai citādi spēja pamanīt, kad vajadzēja būt piesardzīgiem un iet uz priekšu lēnām.

Tā viņi nonāca pie kraujas malas, klints radzes virsotnē. Hovarpnirs apstājās un vairs negribēja iet tālāk, un Ēriks nolēca zemē, lai paskatītos, kāpēc. Dziļi lejā gulēja milzīgs zvērs, miris un kā izskatījās pa pusei sadalīts. Pirmajā acu uzmetienā tas atgādināja ziloni, bet Ēriks saskatīja, ka dažās vietās āda ir klāta gariem, bieziem matiem. Tāpēc tas varēja būt tikai mamuts! Varbūt to uz ieplaku bija atdzinis mednieks, kas nespēja to citādi nogalināt! Bija saistoši, bet arī nepatīkami skatīties.

Kādā citā vietā Hovarpnirs apstājās pie kaut kā, kas izskatījās kā dziļa bedre zemē. Ziņkārīgais Ēriks nolēca no zirga un piegāja pie tās malas, bet nu jau daudz piesardzīgāk nekā pirmīt. Tās bija krītošas lamatas. Tās bija vairākus metrus dziļas, un to vidū slējās spēcīgs, smails baļķis, gatavs uzdurt dzīvnieku, kam nelaimīgi gadītos tur iekrist.

Vēlāk Ēriks redzēja vairākus šādus krītamos slazdus, un vienu reizi viņš redzēja uz mieta uzdurtu lielu, brūnu lāci. Miets bija gandrīz izdūries cauri lāča ķermenim. Bet tomēr tas joprojām bija dzīvs, jo viegli kustējās. Ērikam pār muguru pārskrēja saltas drpas, un viņš žigli skubināja Ilovarpniru. Ne viņam, ne Trūdai nebija vēlēšanās uzturēties ilgāk šai pamestajā klanu pļavā, un viņi turpināja ceļu, līdz visi trīs gandrīz vai ļima no pārguruma. Tad viņi sameklēja sev klintsgalu, kurā varēja paslēpties pa nakti. Ēriks un Trūda uz maiņām sargāja, un agri nākamajā rītā viņi jāja tālāk.

Kā iepriekšējās dienās, viņi jāja pār augstiem fjellicm, iekšā dziļās ielejās, pāri tīreļiem, cauri sūnekļiem, šķērsoja platas, laiskas tērcītes un upes, jāja garām lieliem ezeriem. Jotunheimā izskatījās esam milzīga.

Ainava vēl reizi mainīja raksturu, un sāka nākt lauku sētas un parasti ļaudis vai, pareizāk sakot, atkal milži. Pamazām tas sāka izskatīties pilnīgi dabiski, un kādā brīdī viņi jāja garām kādai lielai, smalkai lauku sētai, ko Ēriks domājās pazīstam, visādā ziņā pazīstami likās tās apveidi. Tas ari bija pareizi, jo tā bija Gīmira sēta, un no turienes nāca Gerda, Freira sieva.

Viņi redzēja to pakalnu, kas bija ārpus sētas un kur bija sēdējusi sardze, kad tur ieradās Skirnirs, Freira kalpotājs. Ap sētu joprojām bija žogs, un rijīgie sargsuņi, par ko Skirnirs bija stāstījis, skaļi rēja, kad Ēriks un Trūda auļoja garām.

Vēlāk viņi jāja garām milžu ķēniņa Trima pilij. Tā izskatījās tukša un sabrukusi, it kā nebūtu apdzīvota kopš tās reizes, kad Tors bija nositis Trimu un viņa ģimeni par sodu, ka Trims nozadzis Mjelniru.

Ēriks labprāt būtu gribējis ieiet pilī, tikai lai paskatītos, kāda tā izskatās. Bet Trūda pateica nē. Viņi taču nebija devušies izbraukumā uz mežu! Ar tādām lietām jāpagaida, kad viņš reiz varēs ceļot ar Toru. Ja vien viņi vispār tiks mājās arvcselu ādu!

Tas dienas beigās viņiem smaidīja laime tikt līdz Ēgira sētai, un te viņi gāja iekšā. Ēgirs jau agrāk bija radis saņemt āsu apciemojumus, jo tie laiku pa laikam mēdza ierasties te milzīgās dzīrēs ar lielu dzeršanu.

Pirms viņi jāja iekšā sētā, viņi norunāja, it kā būtu Tjalvi un

Reskva, lai redzētu, vai tas izdosies. Ja viņus atklās, nekas liels jau nenotiks, jo Ēgirs pret lielāko daļu āsu bija laipni noskaņots. Un, ja izdosies labi, tas būs pierādījums, ka viņi varēs tādā veidā ceļot Jotunheimā.

Lai cik dīvaini tas ari neizklausītos, tad Ēgirs viņiem noticēja pēc diezgan īsas šaubīšanās. Trūda bija tik pārliecinoša, tēlojot Reskvu, ka Ēgirs tai noticēja. Un izvērtās patīkams vakars.

Citu milžu nebija klāt, un Ēgirs pamazām atslāba. Ēgirs cēla galdā gardumus, un pēc vakariņām viņš stāstīja atgadījumus no senām dienām, jo sevišķi par pēdējām dzīrēm ar lielu dzeršanu, ko bija noturējis kopā ar āsiem. Šeit Lokijs bija piedzēries kā lūks un acīm redzami bija pagalam saniknojies. Viņš bija izlamājis āsus un visrupjākā veidā tos aizvainojis. Viņš tos izsmēja, atklāja viņu neuzticību ar citām sievietēm, neņemot vērā, ka klāt bija arī āsietcs. Ari āsietēm tika sava daļa, un viņas dziļi pazemoja Lokija nekaunīgā izrunāšanās.

Kad tas notika, Tora tur nebija. Viņš ieradās vēlāk, bet, izdzirdis, ko Lokijs ir teicis, viņš patiešām saniknojās. Tors šķendējās tā, ka viņam putas parādījās uz lūpām. "Tas nu ir paltraku!" viņš atkārtoja. Tātad viņš tik daudzas reizes bija cietis Lokiju un tik daudzas reizes klausījies viņa nekaunības. Nu reiz pietika! Tagad Lokijs saņems sodu, un tā, ka viņš to atcerēsies!

Neilgi pirms tam Baldru bija nogalinājusi Lokija bulta, un tas arī uzkūdīja āsus pret viņu.

Lokijs ļoti nobijās, redzēdams āsu aizvien pieaugošo niknumu, un manīja, ka tas ir nopietni. Tāpēc viņš izzagās ārā un aizskrēja tepat aizmugurē uz fjelliem, sacīja Ēgirs, norādīdams ar īkšķi pār plecu. Pašā augšā fjellu galotnē viņš uzcēla patvērumam nelielu mājiņu ar vaļējām durvīm uz visām pusēm. Tā viņš, būdams iekšā, varēja paturēt acīs visus virzienus, ja āsi nāktu.

Lokijs prātoja kā traks par to, ka āsi viņu notvers, un viņš nemaz nespēja nosēdēt mierā. Viņam visu laiku vajadzēja kaut ko pirkstos, lai nomierinātos, un beidzot viņš notvēra kaut kādu linu diegu. Ar to viņš sēdēja un rotaļājās, un sēja no tā četrstūra valdziņus, nedomādams, kam tos lietos.

Mājās Valhallā Odins sēdēja un lūkojās pēc Lokija Hidskjalvā, un drīz atklāja, kur Lokijs atrodas. Tors un Odins kopā ar lielu daudzumu citu āsu tūdaļ devās ceļā.

Lokijs viņus ieraudzīja, kad tie rāpās augšā fjellā. Viņš tūlīt iemeta savu diegu ugunī un ielēca upē, lai paslēptos.

Kad āsi sasniedza Lokija māju, pirmais iekšā iegāja Kvasīrs. Nekad jau nevarēja zināt, ko Lokijs izdomās, un tāpēc bija labi, ja vispirms iekšā gāja viens apdomīgs vīrs.

Kvasīrs bija viens no vāniem un tikpat gudrs kā Mīmirs. Bet viņu vēlāk nogalināja divi punduri cvergi, un viņa asinis piejauca Sutunga medalum.

-    Par viņu mēs esam dzirdējuši, Ēriks sacīja.

-    Labi. Kvasīrs žigli atklāja, ka Lokijs ir izmucis. Bet sārtā atradās kaut kas savāds. Kvasīrs piegāja klāt un izvilka Lokija sējuma atliekas no uguns. "Šitādu tīklu var labi izmantot, lai noķertu zivis, un varbūt pat milzu zivi,'* viņš sacīja.

Āsi saprata, ko viņš ar to domā, un drīz viņi sāka siet zvejas tiklu. Iznāca liels tīkls, un, kad tas bija gatavs, viņi aizgāja pie upes. Tors satvēra to vienā galā, un pārējie āsi otrā, un viņi vilka tīklu pa straumi.

Lokijs nobijās un peldēja tīklam pa priekšu, bet, kad tikls visu laiku nāca viņam pakaļ, viņš paslēpās starp diviem akmeņiem upes dibenā. Āsi pārvilka tīklu viņam pāri, bet manīja, ka starp akmeņiem ir izsprucis kaut kas dzīvs.

Tāpēc, izcēluši tīklu ārā, viņi iesēja tā apakšā smagus akmeņus, lai Lokijs nevarētu izmukt, un vilka tīklu vēlreiz pa upi. Bet viņi vilka to aplamā virzienā, proti, pa straumei, un Lokijs peldēja pa priekšu. Āsi vilka un vilka, un viņi gāja un gāja, kamēr nokļuva līdz pašai jūrai.

Tad Lokijs izdarīja kādu muļķību. Tā vietā, lai iepeldētu lielajā jūrā un pazustu, viņš uzlēca augstu gaisā virs ūdens, pāri tīklam un atkal iekšā upē.

Kad āsi redzēja viņu skrienam uz dzīvību un nāvi, tie zināja, kā viņi to notvers. Tagad Tors iekāpa upes vidū un ļāva pārējiem vilkt tīklu no malām. Un, kad Lokijs pūlējās izšmaukt vēl reizi, pārlēkdams pāri tiklam, Tors viņu pietiekami žigli notvēra gaisā.

Tagad Lokijs bija beidzot notverts. Tors izvilka viņu krastā, un āsi ieveda viņu dzijā klinšu alā. Tur āsi paņēma trīs lielus, plakanus akmeņus un tajos izcirta caurumus.Viens no tiem Lokijam bija jāapliek ap pleciem, otrs ap gurniem, un pēdējais ap kājām, lai viņš nevarētu pakustēties.

Bet ar to nebija diezgan. Lokijs bija ari jāsasien, un ar ko tādu, kas krietni nirēja. Tam bija jābūt kam milzīgi stipram, un ari to izdomāja Kvaslrs. "Vienīgais, kas Lokiju var samrēt, ir viņa paša bērnu zarnas," viņš sacīja. "Tās Lokijs nekad nesaraus gabalos!"

Bet āsi paši negribēja nosist Lokija bērnus. Tie jau āsiem nekā ļauna nebija darījuši, izņemot, protams, tos trīs bērnus, kuri Lokijam bija no milzes Angrbodas: Midgardas čūska, vilks Fenrirs un Hēla. Bet Lokijam bija ari divi citi dēli, Nari un Narvi, kas viņam bija no sievas Siginas. Un pēc Kvaslra padoma viņi pārvērta Nari par villai, lai abi bērni paši savā starpā to izšķirtu.

Nari un Narvi drīz sanaidojās, kā jau daždien tas notiek brāļu starpā, un, kad Nari bija vilka ādā, viņš saplosīja Narvi, nedomādams, ko dara. Bet tagad āsi varēja dabūt Narvi zarnas, un tās viņi izlietoja, piesienot Lokiju klintsalā.

-    Tur viņš stāv vēl tagad, Ēgirs sacīja, sasaistīts un ar trim lieliem akmeņiem, ko viņš nespēj pakustināt no vietas. Skādi, kas bija Njorda sieva, izdomāja viņam virs galvas pakarināt lielu indīgu čūsku. Viņa ienīda Lokiju, kaut arī pati, tāpat kā viņš, bija no milžu cilts. Proti, tā bija Lokija vaina, ka nogalināja viņas tēvu, Tjaci, toreiz, kad viņš bija nozadzis Idunu ar dzīvības āboliem.

Bet tagad Skādi varēja atriebties, jo čūskas inde pilēs viņam virsū visu laiku.

-   Tas ir drausmīgs sods, ko saņēma Lokijs! Ēgirs nopūtās. Bet, par laimi, Sigina, viņa sieva, viņu nepievīla. Viņa uzticīgi stāv Lokijam līdzās un tur trauku viņam virs galvas, lai čūskas inde nepilētu viņam virsū. Bet ikreiz, kad trauks pilns, viņai jāiet to izliet, un tad inde uzpil Lokijam uz sejas. Tas dara briesmīgas sāpes, un tad ik reizi viņš raustās tik mežonīgi, ka notiek zemestrīce.

-            Es gan labprāt redzētu, kāds viņš izskatās, šis Lokijs, Ēriks iesaucās, vienlaikus pamirkšķinādams Trūdai.

-           Nu, bet to tu nekad neredzēsi, Ēgirs sacīja. Prod, viņš ir prom otrpus Dzelzsmeža, un, kur Isd viņš tur otrā pusē ir, neviens nezina, pat ne es, kas ir bijis draugos ar āsiem.

Ēgirs tagad vairs nevēlējās runāt par to, bet viņu vairāk interesēja, kā iet Asgardā. Un vēl reizi Trūdai vajadzēja stāstīt, tieši tāpat kā toreiz pie Jarnsaksas. Ēgirs ar interesi klausījās, un pamazām pagāja vakars. Un, kad bija pilnīgi tumšs un Ēgirs beidzot piedāvāja, lai viņi paliek pa nakti, gan Ēriks, gan Trūda tam piekrita.

Viņiem parādīja vietu, kur gulēt, un viņus atstāja vienus. Ārpusē spīdēja mēness. Bija pilnmēness un tīri gaišs. Ērikam bija grūti aizmigt, un, kad viņš beidzot iekrita miegā, tas bija

loti trausls.

?

Kādu brīdi nakts vidū bija tā, it kā visa māja nodrebētu. Tūlīt pēc tam sāka kaukt daži suņi.

Arī Trūda pamodās.

-   Vai tu manīji? Ēriks jautāja.

Trūda pamāja ar galvu.

-   Un kā tie kauc, tie suņi, Ēriks sacīja.

-           Tie nav suņi. Tic ir vilki, kas gaudo, Trūda sacīja, pagriezdamās uz otriem sāniem, lai gulētu tālāk.

Ērikam saltas tirpas skrēja pār muguru. Un, ja viņam pirmīt bija grūti aizmigt, tad tagad tas bija pilnīgi neiespējami.

Tāpēc nākošajā rītā viņš bija krietni noguris. Viņš skaļi žāvājās, kad viņi sēdēja un ēda brokastis. Bet Ēgirs par viņu tikai smējās.

Ērikam tas krita uz nerviem, lai gan viņš centās nelikties par to zinis. Viņš priecājās, ka atkal tiks ceļā. Un drīz viņi sēdēja Hovarpnira mugurā un turpināja savu bezgalīgo ceļojumu uz austrumiem.

Ainava atkal mainījās. Lauku sētas, kurām viņi jāja garām, izskatījās arvien nožēlojamākas, un visbeidzot apvidus likās pilnīgi neauglīgs un izmiris. Nu vairs nekur neredzēja nevienas mājas, viss bija neapstrādāts un auksts.

Hovarpnirs labi rikšoja, un viņi naski traucās uz priekšu, kaut ari jāja pa neizbraucamu apvidu. Dienas vidū lietus sāka gāzt aumaļām, un tāpēc viņi lūkojās pēc kādas klintsalas, kurā paslēpties, līdz laiks kļūs labāks. Hovarpnirs ari bija nokāris galvu, un viņam prasījās pēc atpūtas.

Ēriks bija pirmais, kas ieraudzīja alu. Tā bija vienas stāvas nogāzes pakājē, un ieeja izskatījās gandrīz kā trīsstūrainas durvis fjellā. No tā ārā plūda ūdens straumīte, it ki dziļi fjellā būtu avots. Tā bija lieliska uzturēšanās vieta, un uz turieni viņi virzījās.

Bet gabaliņu no ieejas Hovarpnirs apstājās. Tas pēkšņi negribēja iet tālāk. Trūda mēģināja to pierunāt, maigi ar to runājoties, pliķējot un paijājot tam kaklu. Bet nebija iespējams piedabūt to spert kaut vienu soli.

Es iešu un paskatīšos, vai alā kāds nav, no kā Hovarpnirs baidās, Ēriks sacīja un apņēmīgi devās uz klinti. Neizsktījās, ka tur būtu kas bīstams, jo ala ap viņiem bija pilnīgi tukša, plakana un pamesta. Neviens nevarēja te paslēpdes, lai to nemanītu. Bet kaut kas varēja, protams, būt alā, ko Hovarpnirs spēja sajust.

Ēriks piesardzīgi virzījās uz priekšu. Viņš bija izvilcis Muduru. "Bet, kad tas saglabā savu formu, tad nevar būt nekādu briesmu," viņš domāja.

Piepeši no alas tumsas izskrēja liels, pelēks zvērs. Tas bija milzīgs vilks, kas metās viņam virsū ar plari ieplestu rīkli!

Ēriks domāja, ka viņš ir pagalam, un kliedza kā vājprātīgs. Viņš turēja nazi sev priekšā izsdeptā rokā un aizvēra acis, gaidīdams nenovēršamo.

Bet lielais vilks netuvojās. Ēriks manīja, ka tas stāv tieši viņam priekšā, bet tas viņu neaiztika. Viņš manīja, ka tas vaid gārdzošā niknumā, un dzirdēja slienas tekam no mutes.

Atvēris acis, Ēriks ieskatījās tieši vilka rīklē. Tā bija pietiekami liela, lai viņu aprītu, tā likās, bet vilka milzīgajā mutē, uz sāniem sagriezies, stāvēja zobens. Smaile bija ieurbusies aukslējās, un spals spieda uz leju apakšžokli.

Ap viņa kaklu bija zīda tievuma diegs, kas stiepās uz alas dibenā iemūrētu dzelzs riņķi. Aukla bija nostiepta līdz pēdējam, bet vilks tālāk nevarēja tikt.

Tas bija vilks Fenrirs, kura priekšā Ēriks stāvēja, pēdējais no Lokija nejaukajiem pēctečiem, ko Ēriks vēl nebija redzējis.

Saņēmies Ēriks pagājās mazliet atpakaļ, lai atstatums starp viņiem būtu lielāks un drošāks.

Vilks mežonīgi ņurdēja. Varēja redzēt, ka tas ir izkāmējis no bada, jo no tā bija palikuši tikai kauli un āda. Kažoks bija plāns, nekopts un sadriskāts, un īstenībā vilkam Fenriram bija nožēlojams izskats, kaut gan tas iedvesa arī šausmas. Ēriks vēl nekad nebija redzējis tik naidīgas acis.

Trūda tagad bija pienākusi pie Ērika, bet Hovarpnirs joprojām stāvēja gabaliņu nostāk.

-           Tagad es labāk saprotu, kāpēc Hovarpnirs tā izturējās! viņa izsaucās un satvēra Ērika roku. Tas ir tas vilks, kas nokoda Tīram roku, viņa turpināja.

-    Es nezināju, ka tas ir šeit, viņš sacīja.

-           Strauts, kas tek no vilka siekalām, vēlāk kļūst par krāčainu upi, ko sauc par Vonu.

Ēriks redzēja, ka strauts bija pārstājis plūst no alas. Toties tas bija sācis plūst no tās vietas, kur tagad stāvēja vilks un ļauni blenza uz viņiem.

y

-           Es domāju, ka mēs viņam nepatīkam, Ēriks sacīja. Tas noteikti var saost, ka mēs neesam no milžu cilts.

-Jā, sacīja Trūda, tas noteikti ienīst visu, kam ir sakars ar āsiem. Viņš paliks te līdz ragnarjokam un tikai tad tiks brīvs. Bet tad viņš drīz vien uzbruks un nogalēs Odinu.

-           Es vairs nejaudāju klausīties! Ēriks izsaucās. Dosimies ātri no šejienes prom!

Arī Hovarpnirs skrēja viegli un priecīgi, un drīz viņi bija starp augstiem kokiem, kur varēja būt mazliet aizvējā no lietus.

Ēriks un Trūda nolēca zemē, lai no lāsēm tiktu vēl vairāk aizvējā zem koku lapām. Ēriks satvēra zaru, lai pabīdītu to sānis, bet zars un lapas bija auksti un cieti kā ledus. Tie bija tik asi, ka iegriezās Ērika rokā, un tā sāka asiņot.

Ēriks izbijies pacēla skatu.

-             Mēs esam ienākuši Dzelzsmežā! Trūda aizelsusies nočukstēja.

34. nodaļa

5

Ēriks un Trūda piegāja pie Hovarpnira. Asinis no Ērika rokas pilēja uz zemes, atstādamas aiz viņiem redzamas pēdas. Viņš nosaitēja roku, cik vien labi prata, ar tām ādas strēmelēm, ko bija saglabājis no Jotunheimā pirmajās medībās nošautās stirnas. Bet tās nespēja apturēt asiņošanu.

Viņi uzkāpa Hovarpnira mugurā un gaidīja. Tas bija kas tāds, ko viņiem vajadzēja darīt, to viņi abi juta. Kāpēc, to viņi nezināja, bet tagad lietām vajadzēja iet savu gaitu.

Trūda mierinoši glaudīja zirgu, un Ēriks turēja Trūdu cieši un silti, it kā teikdams viņai, ka Ērikam viņa patīk un ka viņš nekad Trūdu nepievils, lai kas notiktu.

Smagi lietus padebeši aizsedza debesis, un viņi nevarēja saredzēt, kur ir austrumi. Viss bija pelēks un vienmuļš. Viņiem vajadzēja gaidīt, un zirga mugurā viņi sēdēja pilnīgi nekustīgi. Izņemot lietus plīkšķēšanu, ap viņiem bija ļoti kluss, it kā klusums pirms vētras.

Ērikam sāpēja roka. Viņš labprāt vēlējās to pārsiet. Bet ar to vajadzēja pagaidīt.

Bāli, nosaluši un nobijušies viņi lūkojās apkārt un gaidīja to neizbēgamo ļaunumu, kas nāks.

Piepeši atlidoja divi melni kraukļi un vēcinājās virs viņiem kā maitas putni ar lieliem, spīdīgiem knābjiem. Ērikam iešāvās prātā doma, ka viņš ir tos agrāk redzējis, bet nespēja atcerēties, kur. Viņš zināja, ka tie ir nelaimes putni, kas vēsta vai nu ļaunu, vai nāvi.

Kraukļi, aizsmakuši ķērkdami, nosēdās kokā un glūnēja uz viņiem. Varēja dzirdēt, ka koks noklakšķēja kā nostiepta dzelzs, kad tie tajā notupās.

Bet nekas nenotika, un pēc brītiņa tie atkal pacēlās un nozuda. Bet tad uz viņiem lidoja kaut kas cits. Viņi kādu laiku bija to dzirdējuši, bet nevarēja nekā saskatīt. Noslēpies brikšņos, tas lēnām bija nācis tuvāk, un piepeši viņi abi divi vai, pareizāk sakot, visi trīs, jo Hovarpnirs saslējās pakaļkājās tā, ka gan Ēriks, gan Trūda nokrita un ievēlās dubļos zem kokiem, ieraudzīja, kas tas ir. Kamēr Ēriks un Trūda piecēlās, Hovarpnirs aizauļoja prom.

Nu viņu priekšā stāvēja milzīga veca sieva ar garu čūsku rokās. Un viņai aiz muguras nāca vilks gandrīz zirga lielumā.

Sieviete viltīgi smējās:

-    Nu, mīļie bērni. Vai nevarat tikt no vietas, ka esat palikuši stāvam še? Uz mata kā Ringborns, Baldra kuģis, kad Baldram vajadzēja vest savu līķi pa jūru. Toreiz vajadzēja palīdzēt. Pat Tors nespēja iestumt kuģi ūdenī.

-     Tā ir Hirokīna! Trūda čukstēja, par viņu stāstīja Baldrs.

-Jā, es esmu Hirokīna, sieviete sacīja, ļaudama indīgajai čūskai rāpot ap kaklu. Čūska snaicīja mēli.

-    Te es dzīvoju, un par to esmu priecīga, viņa turpināja un atkal nejauki iesmējās kā veca ragana. Esiet sveicināti Dzelzsmežā vai, pareizāk sakot, vilku zemē! Paverieties labi apkārt, bet uzmanieties paši. Es neatbildu par savu bērnu rīcību, viņa teica un uzsēdās sava vilka mugurā. Čūska pati no sevis noslīdēja viņai no pleca, iekšā vilka mutē, tā ka viņai vajadzēja satvert tās asti vienā un galvu otrā pusē. Tā, izmantojot čūsku par grožiem, viņa aizjāja prom lietū tikpat klusi, kā bija ieradusies.

Ēriks un Trūda palika stāvam. Joprojām valdīja pilnīgs klusums. Un lietus turpināja līt.

-    Mums ātri jānotver Hovarpnirs, Ēriks čukstēja. Viņš nezin kāpēc čukstēja.

Trūda diezgan klusi sauca. Viņa svilpoja, un to pašu mirkli klāt bija vilks, kas gaudoja cieši līdzās. Kāds cits vilks gaudoja pretējā pusē, tad vēl viens, vēl viens un vēl viens. Viņi abi acīm redzami bija vilku ielenkti.

Ēriks izvilka savu nazi. Trūda vēlreiz iesvilpās, bet nekur nebija ne redzams, ne dzirdams kāds zirgs.

-   Mums ātri jātiek augšā kokā, Ēriks ieteicās, citādi mūs

dzīvus apēdis! Viņš satvēra Trūdu, lai vilktu sev līdzi, bet tai pašā mirkli atauļoja Hovarpnirs. Tas kūpēja no siltuma, un tam nopakaļ drāzās liels vilku bars ar lielu, melni spīdošu vilku priekšgalā. Viņi bija dzinušies pēc zirga un ari paši bija aizelsušies, un vilku asinssarkanās mēles bija izkārtas no mutes. Bet tie spēji apstājās, ieraudzījuši Ēriku un Trūdu. Hovarpnirs pagriezās pret vilkiem, saslējās pakaļkājās un spēra tiem ar saviem pakaviem, un vilki gudri mazliet kāpās atpakaļ.

Trūda uzrāpās zirgam mugurā un mierinoši papliķēja, kurpretl Ēriks drosmīgi gāja vilkiem virsū. Viņa nazis bija izaudzis par garu zobenu, un iedams viņš to vicināja.

Vilki atkāpās vēl mazliet atpakaļ. Viņu skatos jautās nedrošība, jo viņi laikam nebija pieraduši sastapt tik mežonīgu pretestību.

Ēriks izmantoja izdevību, lai zibensātrumā pagrieztos, aizskrietu atpakaļ un mestos Hovarpnira mugurā aiz Trūdas.

-   Auļo! viņš sauca. Auļo žigli!

Hovarpnirs acumirkli aulekšoja prom un gandrīz vai trakā ātrumā metās iekšā mežā. Viņš skrēja no visa spēka, un tas bija ārkārtīgi bīstami! Visi koki un krūmi te, acīm redzot, bija no dzelzs. Atsitoties pret tiem, varēja sasisdes. Te nevarēja pieliekt kādu zaru vai izspraukties cauri biezam krūmājam. Ja gribēja izvairīties no sagriešanās līdz asinīm, vajadzēja ārpuse noliekties pie vismazākās lapiņas un liekties itin visur.

Hovarpnirs instinktīvi zināja to un visu laiku uzmanījās. Bet Ēriks un Trūda to šad un tad piemirsa un dabūja dziļas^ švīkas. Vilki snaicīja kaklus pēc asinīm, pārliecināti par vieglu medījumu.

-    Vai nav tā, ka Hovarpnirs spēj lidot tāpat kā Sleipnirs un Guldfaksijs, kad to patiešām vajag? Ēriks stenēja. Viņam jau sāpēja galva, un viņš bija bāls no asins zaudēšanas, un viņam arī griezās galva, un viņš bija noguris, visu laiku cieši turoties un noturot līdzsvaru zirga mugurā, uzmanīdamies no griezīgajiem zariem un lapām un vienlaikus griezdamies riņķi un draudēdams ar Muduru visiem pārāk tuvu skrienošiem vilkiem.

-Jā, Trūda atbildēja. Bet Hovarpnirs nevar tikt gaisā. Koku zari virs mums ieslēdz mūs. Mēs nevaram tikt pāri koku galotnēm, nesagriežot sevi!

Trūda vienu īsu acumirkli bija nepiesardzīga, un to pašu brīdi viņai trāpīja liels zars. Tas trāpīja viņai krūtīs ar mežonīgu blīkšķi, noslīdēja pār viņas kaklu un atspieda galvu ar rāvienu atpakaļ.

Ēriks laikus bija redzējis zaru un bija pieliecies, bet caur Trūdu viņš manīja zara sitienu. Trūda izdvesa drausmīgas elsas un tūlīt atslāba. Ērikam vajadzēja pielikt visus spēkus, lai ar savu brīvo roku noturētu viņu zirga mugurā. Trūda bija zaudējusi samaņu, viņš to zināja, un varbūt ari lauzusi sprandu. Varbūt viņa bija nosista!

-    Tagad pietiek! Ēriks kliedza, it kā būtu filma, ko viņš skatītos un pats varētu noteikt, vai vēlas noskatīties to līdz galam. Hovarpnirs automātiski bija palēninājis ātrumu, varbūt tāpēc, ka zināja: ir jāauļo mierīgi, lai jātnieki nenokristu. Kāds vilks izmantoja gadījumu un jau snaicījās pēc Trūdas, kas tagad ļengani karājās Ērikam priekšā.

Par laimi, Ēriks to redzēja un iegrūda tam rīklē Muduru. Vilks kaukdams atsprāga atpakaļ, un citu vilku vidū izcēlās liels nemiers. "Tagad tic noteikti uzbruks ievainotajam vilkam un to apēdīs," Ēriks nodomāja. "Bet pārējie tiks mums klāt!"

Starp Hovarpniru un vilkiem bija mazliet lielāks atstatums. Hovarpnirs atkal bija uzņēmis ātrumu. Ēriks atskatījās un cerēja, ka asinskārie sekotāji pamazām atstāsies. Bet viņiem joprojām nopakaļ dzinās vairāk nekā divdesmit vilki.

Ēriks izmisa arvien vairāk un vairāk. Viņam likās, ka tas ir bezcerīgi. Trūda varbūt ir nogalināta! Viņas vaļējās brūces asiņoja. Arī Hovarpnirs bija ievainots un gandrīz vai kliboja uz priekšu. Daudz netrūka, ka viņam pašam nāks asinis, viņš juta, un viņa labā roka, kurā viņš turēja Muduru, mežonīgi sāpēja. Viņa kreisā roka bija gandrīz pamirusi no noguruma, turot cieši Trūdu, lai viņa nenokristu no zirga. Un Ērika acis bija aizmiglojušas asaras.

-    Stājies! viņš izmisis uzkliedza Hovarpniram. Stājies!

Hovarpnirs paklausīja, un gandrīz to pašu acumirkli viņu

ielenca vilki. Gaidu pilni un ļauni tie blenza uz trim svešajām būtnēm, kas bija bijušas pietiekami dumjas, lai uzdrošinātos nākt viņu mežā.

Ēriks blenza pretī tikpat naidīgi, vienlaikus uzmanīgi novietodams Trūdu atpakaļ I Iovarpnira mugurā. Stāvi mierā! viņš nomurmināja uz zirgu. Tu ved dārgu kravu. Tad viņš nolēca zemē un piegāja pie lielā, melnā vilka, kas acīm redzot bija vilku bara vadonis. Visi vilki stāvēja mierā ap viņiem, it kā tie būtu cilvēki, kas gaidītu runātāju uzstājamies tribīnē.

-   Paklausieties! Ēriks uzsauca citiem, turēdams sev priekšā Muduru. Vai jums ir skaidrs, ko jūs esat izdarījuši? Vai jums ir skaidrs, ka esat nogalinājuši Tora meitu? Jūs, salašņas! Es varētu jūs nobeigt ar savu nazi, un, ja es to neizdarīšu, tad atnāks pats Tors. Tors un visi pārējie āsi!

Ko mēs jums esam ļaunu nodarījuši? Nekā! Lieciet mūs mierā! Mēs vairs negribam neko zināt par jums! Jūs cūkas! Jūs nezināt, cik ļoti man patika šī meitene!

Ēriks izkliedza savas sāpes un pēc tam kā neprātīgs metās iekšā vilkos. Mudurs iekaucās gaisā, un vilki rūkdami spiedās atpakaļ. Bet tie bija nedrošāki nekā pirmīt, un viņu skati nebija tik cieti.

Kad Ēriks bija atguvies, viņš stāvēja mierā, pilnīgi paguris. Vilki blenza viņā. Ēriks šaubījās, bet lēnām kāpās atpakaļ. Viņš atmuguriski aizgrīļojās līdz Hovarpniram, ļāva skatienam vēlreiz slīdēt pār pelēko asinskāro plēsoņu masu un tad uzrāpās Hovarpnira mugurā. Cik vien uzmanīgi iespējams, viņš uzcēla Trūdu tā, lai viņas augums atspiestos pret viņa augumu, un deva zīmi zirgam mierīgi iet prom.

Hovarpnirs gāja, un, lai cik savādi, vilki palika stāvam. Tie viņiem vairs nesekoja, bet palika turpat, ļauni un pārsteigti glūnēdami viņiem nopakaļ.

Hovarpnirs gāja, cik mierīgi jaudāja. Bija tā, it kā viņš piepūlētos pēc iespējas mazāk kustināt savu augumu, lai izvairītos dot vairāk triecienu nekā vajadzīgs.

Ēriks nepagriezās riņķī, bet ieklausījās sekotājos. Tādu nebija, un pēc brīža viņš redzēja mežu izbeidzamies. Viņi iznāca nedaudz atklātākā apvidū, un gan koki, gan krūmi tagad atkal izskatījās dzīvi.

Ēriks kā traks lūkojās pēc kādas mājas vai citas vietas, kur viņi varētu tikt drošībā un kur Trūda varētu atgulties. Bet nekas nebija redzams.

Aiz viņiem Dzelzsmežā gaudoja vilki, bet tagad Ēriks bija gandrīz vai vienaldzīgs. Mudurs atguva savu iepriekšējo formu, un Ēriks vairs nediriģēja zirgu, bet ļāva tam iet pēc savas gribas. Trūda bija nogalināta! Viss bija pagalam!

Ērika augumu raustīja mežonīgas raudas. Viņš iekrampējās Hovarpnira mugurā, vienlaikus glāstīdams, skūpstīdams un turēdams Trūdu, it kā viņa būtu Ērika bērns. Viņš bija ļoti nelaimīgs.

Viņš aizvēra acis un tāpēc neredzēja, kā smagie lietus mākoņi lēnām izklīda un izbeidzās ap viņiem. Parādījās saule, un Ēriks juta tās siltos starus. Atvēris acis, viņš pamanīja, ka Hovarpnirs ir uzvedis viņus virs mākoņiem. Pats no sevis zirgs bija turpinājis skriet augstāk un augstāk, līdz viņi dka augstu, augstu kādā kalnā. Te zirgs apstājās kādas mājas priekšā. Tās četras durvis vērās uz visām pusēm, un mājas un ziedošas pļavņas priekšā tecēja kristāldzidrs strauts.

Ap viņiem viss bija zaļš un auglīgs, un viss piepeši izskatījās vilinošs, mīlīgs un bez briesmu.

Stīvs un sadauzīts Ēriks norāpās no Hovarpnira muguras. Cik vien iespējams uzmanīgi, viņš ļāva Trūdai ieslīdēt savās rokās un grīļodamies nesa viņu iekšā Lokija mājā.

35. nodaļa

Hovarpnirs iegāja iekšā un, kad Ēriks nolika Trūdu uz grīdas, tas nolieca galvu pie viņas un ļāva savam siltajam, mīkstajam purnam slīdēt pār viņas seju uz priekšu un atpakaļ.

Ēriks izmisis apsēdās viņai blakus. Kāpēc viņai bija jāmirst? Tas bija pārāk netaisnīgi! Ēriks nevaldāmi raudāja.

Ārā spīdēja saule, un pēc brīža Hovarpnirs pacēla galvu un izgāja ārā. Aizklibojis līdz upei, tas ilgi dzēra. Tad tas augsti pacēla galvu, uzmanīgi lūkodamies visapkārt, ieklausīdamies visos virzienos, iešņauca gaisā bīstamas skaņas, bet, kad ap viņiem bija miers un rāmums, tas mierīgi aizgāja uz pļaviņu mājas priekšā. Te tas stāvēja mierā un pamatīgi aplaizīja savas rētas, un beidzot nogūlās zālē, un izvāļājās.

To ieraudzījis, Ēriks piecēlās. Vispirms viņš domāja, ka zirgs ir nokritis miris vai arī tam ir lielas sāpes, ka tas gulēja un vārtījās. Bet, palūkojies tuvāk, Ēriks redzēja, ka Hovarpnirs to izbaudīja. Mitrā, auglīgā zāle nožāvēja sviedrus un apturēja asins plūšanu, iztīrīja ādu un darīja to smaržīgi svaigu.

Ēriks atkal pagriezās pret Trūdu. Viņa ļoti mierīga un apdzisusi, ar aizvērtām acīm, gulēja istabas vidū. Ēriks izritināja lāčādu un uzklāja to viņai virsū. Tad viņš nometa gandrīz visas drēbes un sekoja Hovarpnira piemēram. Pavisam kails viņš aizgāja pie strauta un iegulās aukstajā ūdenī, ļaudams tam skaloties virs sevis brīnumaini svaigam. Pēc tam viņš piecēlās un izvāļājās zālē, un ļāva saules stariem cepināt savu izstiepto augumu. Viņa rētas un skrambas tikai vāji asiņoja. Tas darīja sāpes, bet, par spīd visam, viņš bija dzīvs.

Pēc brīža viņš piecēlās. Paņēma savu ādas jaku un aizgāja pie strauta, lai pasmeltu ūdeni Trūdai. Viņš gribēja viņu nomazgāt un iztīrīt viņas brūces. Izveidojis no jakas tādu kā ādas maisu, viņš iesmēla tajā ūdeni.

Kad viņš ienāca, Trūda uzsmaidīja viņam. Ēriks muti vien ieplēta, kad ieraudzīja Trūdu, ādas jaka izkrita viņam no rokām, un ūdens izšļakstījās uz visām pusēm.

-    Tu esi dzīva! aizšņaugtā balsī viņš iesaucās un skrēja viņai klāt.

-Jā, viņa atbildēja. Bet kur mēs esam?

-    Šeit, jā, ai, man nav ne jausmas. Kādā mājiņā kalnos, par laimi, tālu no Dzelzsmežā. To atrada Hovarpnirs.

-    Jā, bet šī taču ir savāda māja, jo tai ir durvis uz visām četrām pusēm… Tā taču atgādina to, par ko Ēgirs stāstīja, māju, ko uzcēla Lokijs, kad bēga no āsiem.

-    Pareizi! Ēriks izsaucās. Par to es nemaz nepadomāju, un strauts tur ārā būs tas, kur Lokijs pārvērtās par lasi. Bet kā tu jūties?

-    Labi, Trūda atbildēja un pamāja ar vienu roku.

Ēriks pagriezās. Durvīs stāvēja Hovarpnirs. Tas paskatījās uz Trūdu, tad pacēla galvu un skaļi iezviedzās. Pēc tam viņš piegāja Trūdai gluži klāt un ar savu purnu maigi satvēra viņas ausi.

Trūda smējās, betviņas smiekli pārgāja klepū, un Hovarpnirs izbijies pacēla galvu.

-   Tev nevajag baidīdes, Trūda teica. Gan es tikšu ar to galā. Esmu tikai mazliet sadauzīta.

-              Vai tev nav atgadījies kaut kas slikts? Ēriks noraizējies jautāja. Es domāju, vai tu vari kustēties? Vai nav kas lauzts? Izskatījās, it kā tu mežā lauzi sprandu.

Trūda uzmanīgi pakustējās, mēģināja pacelt otru roku un kājas, un visbeidzot pagrozīja galvu no vienas puses uz otru.

Ēriks aizturēja elpu. Bet nekas nenodka, tas ir, nodka tas, kam vajadzēja notikt. Trūda varēja kustēties bez lielām grūtībām, izņemot to, ka viņai ļod sāpēja krūtis, kur zari viņu bija šaustījuši…

Bet lauzts tātad nekas nav, viņa drošināja. Viss ir kārtībā un savā vietā, tur, kur jābūt, viņa smējās tiem diviem raižpilnajiem acu pāriem, kas uzmanīgi viņā nolūkojās.

Ēriks nopūtās, un Hovarpnirs sprauslāja. Tas izgāja ārā saulē un tūdaļ sāka ganīties zālē. Tā garais kakls atvairīja mušas, it kā zirgs nekā cita nebūtu darījis, kā visu dienu stāvējis un ēdis sulīgu zāli.

Trūda priecīgi smējās un saņēma Ērika roku. Nāc! viņa teica un novilka viņu sev līdzās.

Pēc tam Trūda piecēlās. Tāpat kā Ēriks, viņa nometa drēbes un aizgāja līdz strautam. Viņa iegūlās visā augumā ūdenī un ļāva, lai tas kārtīgi iztīra asinis un netīrumus.

Pēc tam viņi priecīgi un atviegloti gulēja zālē un ļāvās pēdējiem vakara saules stariem.

Hovarpnirs bija atradis mazu paradīzi. Viņi labi zināja, ka nevar te ilgi gaidīt, kaut arī viņiem bija liela vēlēšanās. Viņi gribēja pārlaist te nakti, atpūsties visu nākošo dienu un aiznākošā rītā atkal doties prom.

Atpūtas diena tomēr neiznāca tik atslābinoša, kā viņi bija cerējuši. Viņi zināja, ka viņiem visu laiku vajag uzmanīties. Varbūt vilki uzņems ātrumu un apciemos viņus. Varbūt atnāks citi meža zvēri, pret kuriem vajadzēs aizstāvēties. Varēja atnākt milži vai citas nejaukas būtnes, jo viņi atradās Jotunheimā, kur varēja atgadīties viss kas. Kaut arī izskatījās, ka Hovarpnirs izbaudīja apstākļus, ne Ēriks, ne Trūda nespēja atslābt, un viņi priecājās, ka tiks tālāk.

Agri no rīta viņi bija gatavi doties tālāk. Un, lai cik savādi, viņi abi jutās pacilāti un cerību pilni. Tagad viņi bija tikuši cauri pazemei, ieceļojuši tālu Jotunheimā un izjājuši cauri Dzelzsmežam, tad jau ļaunākais bija garām, un tagad ceļš vairs nevarēja būt tāls.

Debesis nebija mākoņu, un no mazās kalna kores, uz kuras viņi atradās un kas īstenībā bija tikai augstāka fjella mala, viņi varēja pārredzēt zemi, kas bija zem viņiem. Viņi skaidri varēja saskatīt Dzelzsmežu, kas pletās uz vienu pusi kā bieza rūsas krāsas masa. Uz otru pusi bija parastās kalnu grēdas, ko pārtrauca dziļas gravas un ielejas.

Atkal zirga mugurā! Ēriks bija uzmundrinoši teicis un papliķējis Hovarpnira kaklu. Hovarpnirs bija stāvējis mājas iekšienē kopā ar viņiem tās divas naktis, ko viņi te pavadīja. Arī tas izskatījās spirgts un atkopies, un tā brūces jau taisījās sadzīt. Likās, ka tās nav iekaisušas, un zirgs arī vairs nekliboja.

Trūda to maigi paijāja. Tu esi skaists zirgs, viņa sacīja.

Hovarpnirs viegli sprauslāja, tverdams pēc Trūdas vaiga. Tas kutināja, un Trūda smējās.

Trūda un Ēriks atkal izskatījās tīri un glīti, kad uzsēdās Hovarpnira mugurā. Viņiem bija pieticis laika izmazgāt savas drēbes, un lāčādas gabaliņi arī bija rūpīgi iztīrīti. Tagad tie bija sarullēti Hovarpnira mugurā kā parasti, un tad viņi varēja izjāt no Lokija paslēptuves.

Pa mežonīgā jājiena laiku caur Dzelzsmežu viņi bija pazaudējuši abus lokus. Tagad Trūdai nebija ieroča, un Ērikam bija tikai viņa nazis. Kā viņi sagādās sev ēdienu, to viņi nezināja. Bet viņi cerēja, ka vēl mazliet iztiks ar kaltēto stirnas gaļu, kas viņiem joprojām bija palikusi.

Viņi noteica ceļu pēc saules un tad devās ceļā lejā no kalna.

Visu dienu viņi jāja cauri ielejai un pāri stāvām kalnu pārejām, prom pa lieliem, tukšiem laukiem, cauri sīkiem mežiņiem, purviem un pāri maziem un lieliem ūdens ceļiem.

Tā viņi jāja nākošo dienu un aiznākošo, bet tad viņu krājumi arī bija beigušies, un viņiem vajadzēja sagādāt kaut ko citu ēdamu, bet ko un kur?

Ceļojuma laikā viņi bija redzējuši lielus briežu barus. Viņi bija

•arī redzējuši mošusbriežus, meža zosis un pīles, un kādu amriju.

Bet kā vini lai ar mazo nazīti noķer kādu no meža zvēriem? ? >

Viņi bija tikuši pāri vēl vienai kalnu mugurai, un skatam pavērās jauna ieleja, ieleja, kas gan līdzinājās tai, kurai tikko bija izjāts cauri un kas līdzinājās visām citām, kuras bija šķērsotas. Un kamēr viņi sēdēja un apspriedās, kā varbūt piedzīt briedi vai alni pie malas un piespiest to mesties bezdibenī, Hovarpnirs spicēja ausis. Tas uzmanīgi piešķieba galvu, un bija pilnīgi skaidrs, ka tas ir pamanījis ko tādu, ko ne Ēriks, ne Trūda nespēja sadzirdēt un ieraudzīt.

Gana gudri viņi ļāva zirgam iet uz priekšu. Viņiem vajadzēja tikt cauri ielejai jebkuros apstākļos, tā ka Hovarpnirs varēja tikpat labi iet pa to ceļu, pa kuru gribēja.

Un tad viņi to izdzirda! Gaisā skanēja dziesma. Tur skanēja brīnumaina sievietes balss, dzidra, melodiska balss, kas nāca no tās puses, uz kuru Hovarpnirs gāja.

Tā neizklausījās bīstama, un Trūda vairs nedeva Hovarpniram zīmi uzņemt mazliet ātrumu. Ēriks cieši turēja Trūdu. Viņš nekā nevarēja padarīt, ka bija tomēr mazliet nedrošs par to, kas notiks.

Zaļuma vidū aizlocījās mierīga upe. Dziesma nāca no turienes, un skaņas harmoniski sajaucās ar ūdens čalām. Un tagad viņi varēja redzēt arī dziedātāju, upē mazgājās skaista, jauna sieviete. Viņas apģērbs atradās kaut kur krastā pie birzītes. Kad viņi piejāja tuvāk, viņi redzēja sievieti izkāpjam no ūdens, labi veidotu un spirgtu, un Ēriks acis vien ieplēta. Bet tā taču varēja būt milzene, tāpēc viņiem vajadzēja uzmanīties.

Viņi piesardzīgi piejāja viņai ldāt tieši tobrīd, kad viņa taisījās vilkt mugurā drēbes.

-    Kas jūs esat? viņa jautāja.

-Jā, mēs esam… ē, hm, Ēriks stostījās.

-    Mani sauc Trūda, Trūda sacīja, vienlaikus iegrūzdama ar elkoni Ērikam vēderā. Vai tā bija zīme, lai viņš cieš klusu, vai kā?

-    Un kas tu esi? Trūda žigli atjautāja.

-    Es esmu Skādi, Njorda sieva.

-   Tā esi tu! Trūda izsaucās priecīga. Vai tā patiešām esi tu! Vai tu šeit dzīvo?

-Jā, tur augšā ir mana tēva sēta, un tur es dzīvoju. Tjaci ir miris, kā tu zini, bet tagad es dzīvoju kopā ar Odu.

-    Odu! Freijas vīru! Viņu, par ko Freija vienmēr raudāja un pēc kura ilgojās! Trūda izsaucās vēl vairāk pārsteigta un nolēca no zirga.

-Jā, vai tas ir savādi?

-Jā, bet to taču neviens nezina, pat Odins ne.

-    Nē. Viņš arī nevar zināt visu, kaut arī deviņas dienas reiz

> > t

nīka pie Igdrasila, lai tiktu gudrāks, un atdeva savu vienu aci par malku ūdens no Mīmira avota. Un tā ir laime, jo citādi Freija tikai atnāktu un viņu paņemtu! Izskatās, ka jums ir nepieciešams tikt iekšā un mazliet atpūsties.

-Jā, pateicos, Trūda atbildēja un gāja Skādi līdzi.

Ēriks sēdēja kā dumjš Hovarpnira mugurā, tā viņš jutās. Viņš skatījās uz abām sievietēm, kas graciozi gāja zirgam pa priekšu. Viņām acīm redzot bija daudz, par ko runāt, jo likās, ka viņas nevelta tam ne domiņas.

Vēlāk Ēriks uzzināja, ka Skādi ir tā milžu sieva, kas drošsirdīgi, nāvi nicinot bija aizceļojusi līdz Asgardai, lai atriebtu savu tēvu Tjaci, ko āsi bija nogalinājuši. Kā atlīdzību par sava tēva nāvi Skādi gribēja dabūt Baldru par savu laulāto draugu, bet, tā kā viņai bija jāizvēlas vīrs pēc āsu kājām, viņa bija izvēlējusies Njordu.

Viņu mīlestība vai, pareizāk sakot, viņu kopdzīve nebija ilgusi mūžīgi. Njordu neinteresēja dzīvot Jotunheimā un klausīties vilku kaukšanā, un Skādi nespēja izturēt dzīvot Noatunā, Asgardā, un visu laiku klausīties jūras šalkoņā un jūras putnu kliedzienos. Njordam par lielām žēlabām viņi tāpēc bija izšķīrušies, un Skādi pārcēlās atpakaļ uz sava tēva sētu.

Kādā reizē Ods, Freijas mīļotais vīrs, bija atnācis uz viņu sētu, un viņam, acīm redzot, tā tik ļoti bija patikusi, ka viņš bija izvēlējies palikt te dzīvot kopā ar Skādi kā savu sievu.

Ēriks ar nepacietību gaidīja, kad ieraudzīs Tjaci sētu, jo Ulls reiz bija viņam stāstījis, ka tā ir pilnīgi vienreizēja milžu māja. Te ciemos nekad nebija āsi, vienīgi Lokijs, kad viņš atveda

Idunu atpakaļ no Tjaci gūsta. Šo stāstu Ēriks atcerējās, un tagad varēja redzēt, kur Iduna reiz bija bijusi gūstā.

Skādi tagad bija atstājusi Ēriku un Trūdu un lūgusi mazliet uzgaidīt, iekams viņi dodas tālāk. Viņa gribēja aiziet mazliet ātrāk un sagatavot sētas ļaudis, ka nāk ciemiņi, un pa to laiku Trūda Ērikam pastāstīja, kas notiks.

Oda dēļ un vecas draudzības vārdā ar āsiem Skādi gribēja uzņemt viņus Tjaci mājās, bet viņa nevarēja garantēt viņu drošību. Viņiem bija jāuzmanās, nekam daudz nepieskaroties, neēdot neko, ko viņiem pasniedza milži, vislabāk nerunājot ne ar vienu, žigli pazūdot no zālēm, kur uzturas milži. Pēc tā, ko Skādi bija teikusi, sētā bija sapulcējušies daudzi milži, un Ēriks un Trūda nekad nedrīkst atklāt, kas viņi īstenībā ir, tikai teikt, ka viņi ir Tjalvi un Reskva, kā viņi bija izmēģinājuši pie Ēgira.

-   Bet kāpēc mums vispār jāiet uz turieni, ja tur ir tik bīstami? Ēriks atjautāja.

-     Tāpēc, ka mums tas ir nepieciešams. No Skādi mēs uzzināsim, kur stāv piesiets Lokijs, un varbūt viņa arī zina, kur ir Iduna. Tas ir svarīgi, jo viņa vienīgā mums var palīdzēt!

-   Nu ja, Ēriks ne sevišķi priecīgs nomurmināja.

Tjaci pils bija uzbūvēta uz kraujas klints sienas, un tur nokļūt varēja tikai pa vienu ceļu, no priekšas. Vajadzēja rāpties augšā pa dažām stāvām kāpnēm, tā ka Hovarpnirs nevarēja nākt līdzi. Tomēr tas dabūja vietu stallī, kur jau stāvēja kāds zirgs. Tas bija liels spēcīgs ērzelis, kas bija vēl lielāks par Hovarpniru. Tas skaļi iezviedzās, kad Hovarpnirs pie tā ienāca.

-   Tas ir Svadilfari, sacīja Skādi, zirgs, kas reiz palīdzēja celt mūri ap Asgardu, un tas ir tēvs astoņkājainam zirgam Sleipniram.

-    Tad es to labāk saprotu, izmaucās Trūda. Bet vai tu domā, ka abi ērzeļi varēs vienprātīgi pavadīt nakti zem viena jumta?

-     Viņiem tas būs nepieciešams. Nav citas vietas, kur Hovarpnirs var palikt. Ja zirgs paliks ārā pa nakti, to saplosīs lāči vai citi mežā zvēri!

-    Nu jā, Trūda nomurmināja un aizgāja, lai iečukstētu kaut ko Hovarpniram ausi. Viņa mēģināja to pierunāt atslābināties, bet neizskatījās, ka viņas pūles būtu kaut cik vainagojušās panākumiem.

-Mēs tagad būsim spiesti iet iekšā pilī. Citādi milži nojautās ko nelabu. Viņi šeit ir ļoti aizdomīgi, teica Skādi.

-      Labi, teica Trūda. Redzēsimies rīt, viņa sacīja Hovarpniram. Esi mierīgs! Nekas nenotiks.

Kāds milzis aizslēdza staļļa durvis, un bija tā, it kā noskatītos, kā draugu ieslēdz cietumā.

Trūda nopūtās, un viņi gāja līdzi Skādi.

Viņi vispirms nonāca uz gara palisādes mūra, kas sdepās visriņķī visai pilij. Te bija plata eja, pa kuru iet, un stipras palisādes ar šaujamlūkām. Ieejā sēdēja vairākas nepatīkamas personas sardzē pie dažiem lieliem dzelzs katliem. Zem katliem bija ogles, un Trūda čukstēja, ka tajos esot vārld sveķi ar nolūku tos uzliet uz galvas nelūgtiem viesiem.

"Ar sargu izskatu vien ir pilnīgi pietiekami, lai turētu svešiniekus pa gabalu," Ēriks domāja.

Tagad viņiem vajadzēja pārtikt pāri tiltam, kas savienoja palisādes ar atveri klints nogāzē, un viņi tad ieietu lielā alā klinšu sienā. Alai bija biezi ozolkoka vārti, bet tagad tie stāvēja atvērti.

Ēriks palūrēja dziļajā cietokšņa grāvī, kuram viņiem bija jātiek pāri. Labi nostiprināti, tā dibenā cieši cits pie cita stāvēja augsti koka stabi ar noasinātiem galiem. Ja tur iekrita, nevarēja izvairīties, uz tiem neuzdūries. Tur sēdēja uzdūrušās vairākas būtnes, un Ēriks varēja redzēt, kā viens no stabiem bija izurbies cauri kādam ķermenim tā, ka smaile iznāca ārā otrā pusē.

Ērikam trīcēja kājas, kad viņš gāja pār šauro tiltu, bet pāri viņi tika un iegāja pirmajā telpā, kas bija izkalta klintī. Visur sienās bija izsisti caurumi — daži tika izmantoti kā šaujamlūkas, bet citi tika izlietoti par dūmu kanāliem. Arī te uz sārta stāvēja smirdošs katls. Tas nejauki oda pēc sēra, un viss bija nomelnējis ar sodrējiem un netīrumiem.

Griestos bija cieši iestiprināti smagi šķēpi, kuriem gali karājās uz leju. Izskatījās, ka tie var atraisīties, uzkrītot virsū nevēlamiem viesiem, un vispār Ēriks jutās nepatīkamā omā, ejot tur iekšā.

Istabā bija tikai savādi veidoti radījumi, kas gandrīz atgādināja gorillas. Viens no tiem satvēra Trūdu un skaļi ierūcās. Bet Skādi tam pateica dažus stingrus, dusmīgus vārdus, un tas negribīgi atkāpās.

Pa mazu lūku, kurai viņiem arī vajadzēja izrāpties cauri, un augšā pa dažām stāvām kāpnēm viņi tagad ienāca lielā istabā vai, pareizāk sakot, hallē, kas gulēja aizmugurē. Te bija pilns cilvēku. Kad Ēriks un Trūda ienāca, daži punduri rūkdami skraidīja apkārt uz visām četrām un dejoja kara deju. Bet tie nomierinājās, kad Skādi tos pārliecināja, ka viņa neved sev līdzi ēdienu.

Gar pāris sienām bija salikti gari galdi, un gar tiem sēdēja garas rindas milžiem līdzīgu būtņu. Daži no viņiem izskatījās šķībi un salauzīti, un dažiem galvas izskatījās pilnīgi sašķaidītas.

Skādi norādīja uz viņiem. Tas ir Tora darbs, viņa teica, tie laimīgie, kas izglāba dzīvību no Mjelnira. Te uz Toru un viņa radiniekiem neskatās ar draudzīgām acīm. Bet iesim nu tālāk!

Viņi iegāja dažās istabās, kas atradās aiz zāles, dziļāk iekšā fjellā. Arī te vajadzēja rāpties vai līst uz visām četrām, lai tiktu iekšā.

Pirmā istaba bija ieroču noliktava. Te stāvēja šķēpi, metamie šķēpi, kaujas vāles, visi glīti izstrādāti, kādus mācēja iztaisīt vienīgi punduri.

Ēriks nespēja atturēties, bet paņēma kādu izlocītu šķēpu rokā, lai noteiktu tā svaru. Drīz šķēps kļuva dzīvs viņa rokā. Vienā acumirklī tas pārvērtās par šņācošu čūsku, kas zibensātrumā cirta viņam. Čūskas dzerokļi iecirtās Ērika plecā.

Ēriks izbailēs iekliedzās un nosvieda čūsku uz grīdas.

Skādi skaļi smējās. Ērik, nomierinies! viņa sacīja. Inde iedarbojas tikai lēnām. Odam ir kāda ziede, ar kuru viņš mazliet iesmērēs, lai nebūtu tik lielas sāpes.

Ai! Ēriks murmināja.

Skādi to nedzirdēja, bet turpināja iet otrā istabā. Te uz grīdas bija saliku vairogi, Ēriks neuzdrošinājās tiem pieskarties, bet pamatīgi tos aplūkoja. Ikviena vairoga forma bija kā mazam, platam pūķim, un Ēriks bija pārliecināts, ka tie var kļūt dzīvi tāpat kā šķēpi, kuriem viņš bija pieskāries.

Pašā istabas aizmugurē bija lielas, smagas dzelzs durvis. Tās bija aizslēgtas, un Skādi stāvēja pie tām un kaut ko murmināja. Tie noteikti bija kādi burvju vārdi, jo piepeši durvis bez skaņas atvērās pašas no sevis.

Viņi tagad ielūkojās greznā istabā ar biezām sienām un ādām uz grīdas, ādas gabaliem uz sienām un gaismu, visur daudz gaismas. Pie sienas bija lāpas un sveces grīdas svečturos, un mazā pavardā liesmoja uguns.

Izlaidies uz greznas lāčādas, gulēja jauns, saulē iededzis vīrs. Viņš bija skaistāks par jebkuru citu vīrieti, ko Trūda bija redzējusi, un ari uz Ēriku viņš atstāja iespaidu. Vīrietis bija ģērbies mīkstā, melnā ādā, viņam bija ogļu melni, cirtaini mati, kas pletās ap krīta baltuma ādu. Turpretī viņa bārda bija īsa un labi kopta.

Tas bija Ods, Freijas vīrs.

36. nodaļa

Skādi laimīga smaidīja, iegāja iekšā istabā, nokrita ceļos pie Oda un mīļi viņu noskūpstīja.

Nāciet vien iekšā! viņa teica Ērikam un Trūdai, kas joprojām kā bez valodas stāvēja ārpusē. Jūs varat nekautrēties, un viņš nekož!

Ēriks un Trūda ielavījās iekšā. Viņi neuzdrošinājās nemaz neko teikt, bet nostājās mazliet kautrīgi pie kāda ādas bunduļa. Pretstats starp netīrajām, notraipītajām priekšistabām ar atbaidošajiem milžiem un šo greznību, ko viņi te redzēja, un silto mīlestību, ko izstaroja Skādi uz Odu, bija pārāk liels.

-   Esiet sveicināti! sacīja Ods, atbrīvojies no Skādi skavām. Viņš laipni smaidīja. Kas par jauku pārsteigumu! Tā ir pirmā reize, kad mani apciemo kāds no mājām.

Ēriks redzēja, ka Trūda grib ko teikt, bet viņa laikam neuzdrošinājās. Visādā ziņā viņa klusēja.

-    Te jums ne no kā nav jābaidās, Ods sacīja. Jūs tikai jūtieties te kā mājās, tāpat kā Asgardā. Neviens jūs te iekšā neaiztiks un nedzirdēs, ko jūs sakāt.

-    Jā, bet kā tad… steidzīgi paspruka Trūdai. Kā tu aizbrauci no mājām? Kāpēc tu aizbrauci no Freijas?

Ods sirsnīgi smējās. Jā, kāpēc! Viņa acis uzsmaidīja Skādi. Skādi vajadzēja tikai Baldru, viņš teica, bet tad viņa dabūja Noatunas Njordu, aplam izvēloties. Tad viņa kādu dienu aizbrauca prom no viņa, un, jā, tad mēs atradām viens otru. Tik vienkārši tas bija. Un es nekad neatgriezīšos Asgardā!

-Jā, bet kāpēc ne?

-   Kāpēc? Te man ir viss! Dažas milzes aizbrauc uz Asgardu un ir tur laimīgas. Es esmu ieradies Jotunheimā, un te es palikšu. Vai tas ir tik savādi?

Skādi acis staroja uz viņu, kad viņš to teica.

Ēriks un Trūda joprojām nebija pārliecināti un raidīja bailīgus skatus uz durvīm, uz lietām istabā, uz Skādi un Odu. Pagāja brīdis, līdz viņi saprata, ka var pilnībā nomierināties. Bet palīdzēja tas, ka Skādi un Ods paši bija mierīgi, un palīdzēja arī tas, ka Skādi ātri salūkoja ēdamo un dzeramo. Beidzot viņi sāka justies kā mājās.

Pārējā dienas un vakara daļa pagāja stāstot. Trūda un Ēriks stāstīja par Asgardu un par viņu ceļojumu līdz šim brīdim. Un Skādi un Ods pastāstīja par Jotunheimu un par savu dzīvi starp milžiem.

-    Vispār šai istabā dzīvoja Iduna, toreiz, kad viņa bija pie mana tēva, kādā brīdī teica Skādi. Ērik, pamēģini paņemt to spieķi, viņa turpināja, norādīdama uz garu spieķi. Pamēģini iesist ar to pa ādām!

Ēriks paņēma koku rokās un mazliet kautrīgi to pavicināja. Situācija viņam atgādināja to reizi, kad viņam vajadzēja sist ar

Gridas dzelzs spieķi, Gridarvollu, pirmo vakaru, kad viņš bija pie Ulla Taksdālē. Bet tas taču bija tikai joks, tāpēc Ēriks saņēmās un padauzīja ar spieķi ādas. Un tad viņš manīja! Viņš nevarēja spieķi atraut! Pirksti krampjaini turējās pie tā! Lai kā viņš pūlējās, Ēriks nevarēja atlaist savu tvērienu no tā.

Skādi un Ods sirsnīgi smējās. Tas ir tas pats spieķis, ar ko Lokijs sita Tjaci toreiz, kad tas bija pārvērties par ērgli. Arī Lokijs palika pie tā, un tad Tjaci uzlidoja augstu gaisā, velkot līdzi Lokiju. Par to Tjaci varen smējās, cik ilgi vien dzīvoja, smējās Skādi. Tam vajadzēja izskatīties tīri jautri, vismaz Lokija sejas izteiksmei!

-   Tas bija toreiz, kad Tjaci piedabūja Lokiju izvilināt Idunu no Asgardas? Ēriks jautāja.

-    Tieši tā! Un tagad arī tu esi izmēģinājis to burvju spieķi! Nāc, tagad es tevi atbrīvošu.

Skādi piegāja klāt un viegli pieskārās Ērika rokām, un spieķis nokrita uz gridas.

-    Tā ir maza rotaļa, kādu mēs rotaļājamies, kad pie mums ciemos ierodas jauni ciemiņi, sacīja Ods un smaidīja. Es ceru, ka tev nav nekas pret to.

Ēriks papurināja galvu. Un tā turpinājās runa par dzīvi Asgardā. Ēriks un Trūda iesākumā nevēlējās stāstīt, kāpēc viņi ceļo pa Jotunheimu, bet beidzot viņus spieda dk sdpri, ka tie nevarēja izvairīties, to nepastāstot.

Skādi māja ar galvu par viņu Asgardas nelaimes aprakstu. Reiz agrāk viņa bija iesaistīta Idunas dzīvē, un tagad atkal! Bet, godīgi runājot, viņa nekā nezināja, kur Iduna ir, viņa apgalvoja. Bija dkai viens, izņemot to, kas turēja viņu gūstā, un tas bija Lokijs, kā arī bija teikuši Heimdals un Mīmirs.

-   Bet tad tu zini, kur ir Lokijs? -Trūda vaicāja, ielūkodamās Skādi acīs.

Skādi novērsa skatu un sāka mazliet grozīt kleitas malu. Viņa nevēlējās to atklāt.

Ods pavērās viņā. Viņš redzēja, ka Skādi ir briesmīgi nobijusies, un tam vajadzēja viņai palīdzēt. Bet Odam trūka vārdu.

-   Jā, bet paklausies, Ēriks teica, pamazām tapis gudrāks. Te runa ir par to, lai saglabātu veselīgu līdzsvaru starp lietām. Citādi drīz mums viss saies grīstē.

-     Tas bija tas, kas bija jāpasaka! Ods atzinīgi pamāja un piebilda: Sirds dziļumos tu to labi zini, Skādi! Tu nebūsi nekāda nodevēja vai līdzskrējēja, ja tu to atklāsi. Ja Asgarda sabruks pirms laika, tad ir cauri ar mūsu mīlestību. Idunai ir jātiek mājās!

Skādi pamāja ar galvu.

-   Ja tu nepastāstīsi ceļu pie Lokija, tad es došos līdzi un atradīšu viņu kopā ar bērniem! Ods spieda vēl vairāk.

Skādi vajadzēja padoties, bet viņa piekrita ar tādu nosacījumu, ka Ēriks un Trūda nekad nevienam nestāstīs, kur Ods slēpjas!

Par to viņi vienojās, un Skādi apņēmās nākošā rītā agri iet viņiem līdzi.

Nakts bija kā sapnis, bet rīts bija kā murgs! Viņus visus četrus pamodināja neaprakstāms troksnis visā pilī. Skādi tūlīt piecēlās, lai paraudzītos, kas tur notiek.

Tas vilkās ilgi, un pie milžu istabām skanēja niknas, skaļas balsis. Bija zobenu un vairogu šķinda, un daži bungoja pie viņu dzelzs durvīm. Beidzot Ēriks kļuva tik nervozs, ka izvilka savu nazi. Mudurs acumirklī izauga divtik liels, un tad Ēriks patiešām nobijās. Kaut kas bija sagājis grīstē, un tagad viņus bija piemeklējušas briesmas!

Tad beidzot ienāca Skādi. Aizelsusies un pietvīkušu seju viņa izstostīja:

-Jums ātri jādodas prom! Steidzieties uzvilkt drēbes! Žigli!

-Jā, bet kas ir noticis? Trūda izbijusies jautāja.

-Viņi ir atraduši Tjalvi, īsto Tjalvi! Daži milži ceļojumā ir atraduši viņu sasistu un sasaistītu pie Dzelzsmeža. Viņi paglāba to no dažiem vilkiem, kas taisījās viņam uzbrukt, un tie ir atveduši viņu uz šejieni. Tjalvi ir ticis jums uz pēdām. Viņš joprojām ir dzīvs, un tagad viņš zina, ka jūs esat paslēpušies šeit.

-   Tad tāpēc Mudurs izauga! Ēriks murmināja pie sevis.

-    Ko? Skādi apjukusi jautāja.

-           Neko, Trūda pārtrauca. Bāz to nazi kabatā, Ērik, un iesim ātri no šejienes prom, kā Skādi saka! Es manu, ka nedrīkst

šķiest laiku.

>

-Jā, citādi jums būs nāve klāt, sacīja Skādi. -Milžu istabās ir liels satraukums. Žigli!

Ods jau bija iesaiņojis viņiem mazliet ēdiena ādas maisiņā un pielicis augstas trepes pie sienas līdz griestu dūmu caurumam. Pa tām Skādi žigli rāpās augšā un lūdza Ēriku un Trūdu sekot.

Ods palika sargāt. Viņš stāvēja ar Tjaci burvju spieķi rokā.

Kad viņi bija izrāpušies pa dūmu caurumu, de nokļuva mazā nokalnē fjellu malā, un viņiem vajadzēja doties augšup. Līdzenums Tjaci pils priekšā mudžēja no milžiem.

-           Es viņiem pateicu, ka jūs šonakt devāties uz rietumiem, es sameloju, Skādi aizelsusies stenēja. Bet jums ir jādodas uz austrumiem. Es jums parādīšu ceļu. Bet pasteidzieties, lai mūs nepamana! Citādi mums visiem būs beigas!

-           Jā, bet kā ar Hovarpnira? Mēs taču nevaram tam ļaut palikt šeit! Trūda izsaucās.

-           Hovarpnirs ir prom! Tas sāka šonakt kauties ar Svadilfari, man stāstīja sargi. Stallī ir bijusi briesmīga ālēšanās, viņi sacīja, un Hovarpnirs sarāva apaušus un izspēra staļļa durvis. Kāds mēģināja to notvert, bet tas nebija iespējams. Viņi teica, ka zirgs dkai lidojis prom.

-Jā, bet…

-           NekādusjVž, bet, Skādi saspringti elsa no stiprās rāpšanās. Tikai prom. Ja gribat dzīvi tikt galā, jums ir jāskrien! Nāciet! Es neatbildu par jūsu dzīvību, kā es jums teicu vakar vakarā.

Ērikam un Trūdai vajadzēja viņai sekot, lai kā viņi arī negribēja. 1 Iovarpnirs varbūt tiks galā, bet kā ar viņiem pašiem? Kā viņi tagad tiks tālāk? Vai lai viņi iet vai skrien savām kājām? Tad taču viņi nekur tālu netiks!

-            To jūs būsiet spiesti darīt, stenēja Skādi. Nāciet nu! Vai tad jūs nedzirdat, kā ap jums čum un mudž milži? Tagad

viņi sūta jums pakaļ suņus, es dzirdu, un tie drīz atradis jūsu pēdas. Jums ir jāraugās, lai jūs būtu krietni priekšā, iekams viņi jūs panāk!

Ēriks un Trūda ari varēja sadzirdēt suņus, kas skaļi rēja. Tas deva viņiem papildus spēkus, tā ka viņi joza mazliet žiglāk augšā starp klintīm nekā iepriekš.

Drusku vēlāk viņi rāpās augšā pāri kalna mugurai un turpināja iet lejā ielejā. Pēc iespējas žiglāk viņi skrēja vēl pāri vienai kalna mugurai uz jaunu ieleju. Un tur stāvēja Hovarpnirs, kūpēdams un sasvīdis.

-    I Iovarpnir! Trūda iesaucās un drāzās tam klāt. Tavu skaistu zirdziņu!

Hovarpnirs aiz priekiem skaļi zviedza, un Ēriks un Trūda žigli uzsēdās tā mugurā.

-    Pa kuru ceļu? Trūda jautāja.

-    Pa to ceļu, Skādi teica un norādīja. Kad jūs nokļūsiet līdz nākošai kalnu pārejai tur augšā, tad skatieties uz ziemeļiem. Tur jūs tālumā redzēsiet lielu kalnu ar sniegu virstonē. Tas mazliet atgādina sēnes cepuri, bet austrumu pusē uz kalna sienas ir gara, melna svītra. Tā ved augšā pie Lokija. Tur viņš stāv piesiets. Bet tagad pasteidzieties! Drīz būs klāt suņi, un tiem uz pēdām — milži!

-    Mēs skriesim! apgalvoja Trūda, un nu mums atkal ir Hovarpnirs, tad jau mums ies ātrāk.

-Tas ir arī nepieciešams. Bet man pēc iespējas ātrāk ir jātiek atpakaļ un jāmēģina nomierināt milžus pilī. Es arī mēģināšu pieturēt kādu bridi Tjalvi, kaut arī tas laikam būs grūti.

-    Paldies, sacīja Trūda un sniedza viņai roku.

-     Pirms jūs dodaties tālāk, paklausieties! Skādi sacīja. Kad būsiet tikuši no šejienes prom, nekad neēdiet neko, ko jums piedāvās milži. Nepieskarieties nekam, iekams neesat droši, ka tas nav dzīvs. Sākot ar šo brīdi, uz priekšu var atgadīties viss kas. Un, ja jūs nogriežaties nepareizā virzienā, ko, es domāju, jūs neizdarīsiet, tad nedodieties tālāk, bet griezieties atpakaļ! Ja nokļūsiet pārāk tālu uz ziemeļaustrumiem, jūs nonāksiet pie Ilresvelga, līķu rijēja. Tas ir vislielākais ērglis pasaulē, kas ar savu spārnu vēdām rada vēju un liek viļņoties jūrai. Neejiet tam tuvu ldāt, bet griezieties atpakaļ!

Ēriks un Trūda pamāja, un Trūda deva zīmi Hovarpniram, lai tas auļo prom.

Kad viņi pagriezās, Skādi viņiem pamāja.

Pēc veselas dienas stipras un sasprindzinātas jāšanas viņi sasniedza sēnes cepuri atgādinošā kalna pakāji. Pa ceļam viņi bija sastapuši dīvainas deviņkājainas būtnes, lielus, matainus radījumus, milžus ar daudzām galvām un milzenīgus spēkavīrus. Kāda klints ala, kas atradās kāda augsta, smaila kalna malā un kurā viņi gribēja tikt iekšā un atpūsties, izrādījās esam kāda spēkavīra nāss. Un vēlāk viņi par mata tiesu izvairījās, lai viņus nesabradā kāds cits milzis, kas gāja pāri fjelliem. Bet suņi bija viņiem visu laiku uz pēdām. Viņi varēja dzirdēt to rejas, un varbūt arī viņiem pakaļ dzinās vesels pulks milžu. Viņiem vajadzēja pasteigties! Bet tagad viņi zināja, ka ir klāt Lokijam. Viņiem vajadzēja tikai tikt kalna austrumu pusē.

Piepeši viņiem pretim skrēja liels, pelēks suns. Bet tas bija mazliet savāds suns, jo tas nerēja, kakls tam nokarājās un nebija cirtaina mugura kā tiem suņiem, ko viņi bija paraduši redzēt Jotunheimā.

-    Uzmanies! Ēriks sauca un izvilka nazi. Viņš domāja, ka tas ir viens no Tjaci sētas suņiem.

Trūda apturēja Hovarpnira, un abi krietni saspieda ceļgalus, jo domāja, ka Hovarpnirs sliesies pakaļkājās. Bet tas palika stāvam pilnīgi mierīgi, un suns paskrēja viņiem garām, it kā tos nemaz neredzēdams.

Trūda pagriezās pret Ēriku. Tagad liriks bija tas, kas spēja lasīt viņas domas.

-    Man arī liekas, tas bija savādi, viņš sacīja. Diez, ko tas grib?

-    Nav ne jausmas, Trūda atbildēja, bet dosimies tālāk! Viņa lūdza Hovarpnira turpināt ceļu.

Pēc brītiņa viņa sadzirdēja viņiem aiz muguras milzīgu suņu kautiņu. Tur bija nedzirdēta kaukšana, rūkšana un riešana. Tad viss palika klusu.

-          Man liekas, tas nebija suns, ko mēs sastapām, bet vilks, īpašs vilks, kas vēlējās aizsargāt savu tēvu, sacīja Trūda. Man liekas, tas bija Nari, Lokija dēls, tas, kurš saplosīja Narvi. Bet dosimies uz priekšu tik un tā. Tagad mēs drīz būsim tur.

Viņi turpināja ceļu, bet drīz izdzirda sev aiz muguras aizelsušos skaņu. Ēriks pagriezās un ieraudzīja viņiem uz papēžiem minam lielu, pelēku vilku. Izskatījās, ka tas viņiem seko.

-           Lielāku ātrumu! čukstēja Trūda, un Hovarpnirs skrēja, ko kājas nes.

Bet vilks tos tik un tā sasniedza, un Trūda apturēja zirgu. Tagad bija skaidri redzams, ka tas nav parasts vilks. Vispirms tas ziņkārīgi blenza uz Ēriku, pēc tam viņa acis pievērsās Trūdai, un tajās parādījās kaut kas līdzīgs ilgu izteiksmei.

Trūda tūdaļ nolēca no zirga un piegāja pie vilka. Mēs esam no Asgardas un esam atnākuši, lai apmeklētu tavu tēvu, viņa sacīja.

Vilks neticīgi viņos lūkojās.

-          Skaties, Trūda teica, mums nav ieroču, izņemot Ērika, cilvēka dēla, nazi. Tas nevar nodarīt nekādu ļaunumu.

Ēriks saprātīgi ļāva nazim palikt makstī, un tas saglabāja savu naža formu.

Vilks joprojām aizdomīgi glūnēja uz viņiem, tad, it kā būtu apdomājies, pagrieza viņiem mugura un gāja pa priekšu, un likās, it kā viņš rādītu ceļu. Tas visādā ziņā gāja pareizā virzienā.

-            Es patiešām domāju, ka tas ir Nari, Trūda čukstēja. Tas laikam ir sapratis, ka es piederu dzimtai, kas vainīga pie tā, ka Lokiju piesēja klints alā. Varbūt tāpēc tas uz mani tā skatījās.

-           Tev noteikti ir taisnība, Ēriks čukstēja pretim. Bet tagad paskatīsimies.

Viņi jāja augšup vairākas stundas. Suņi, kas visu dienu bija viņiem sekojuši, bija pazuduši, un ap viņiem valdīja nāves klusums.

-Nari būs nogalinājis suņus, -Trūda klusu čukstēja Ērikam.

Bet, kaut arī vārdus gandrīz nevarēja sadzirdēt, vilks īsu acumirkli pagrieza uz viņiem galvu un pavēcināja asti. Piepeši viņi ieraudzīja platu, melnu svītru, kas stiepās lejup pa fjellu viņiem priekšā. Vilks gāja izvairīdamies, bet Hovarpnirs neskatījās, tikai mina kājas tumšajos dubļos.

Ap tā pakaviem un potītēm griezās tvaiki un garoja sviedrus un indi. Hovarpnirs uz mirkli saslējās un pārbijies skrēja atpakaļ.

-   Žigli! Baldra bultu! Trūda sauca. Hovarpnirs ir iebridis tīri nāvējošā indē!

Viņi zibens ātrumā nolēca no zirga. Ēriks ātri izvilka bultas gabaliņu, un Trūda paberzēja ar to Hovarpnira apdedzināto potīti. Hovarpnirs svīda un to kratīja auksti drebuļi, bet tā asiņojošās brūces gar pakaviem sadzija brīnumaini. Nepagāja ilgs laiks, kad nodrebinājās viss zirga augums, it kā tas nokratītu no sevis pārbīli, un tad tas pagriezies paskatījās uz viņiem ar savām lielajām, tumšajām acīm.

Ēriks atvieglots nopūtās.

-    Mēs varam sēsties mugurā, -Trūda teica, un viņi turpināja jāt tagad pa vilka pēdām, labu gabaliņu no nāvējošās indes.

-    Tā noteikti ir tā inde, kas nāk no indīgās čūskas virs Lokija galvas un ko Sigina, viņa sieva, izlej virs klints alas tur augšā, Trūda sacīja.

-    Padomā, dabūt tādu uz galvas, Ēriks murmināja. Tas noteikti dara drausmīgas sāpes.

Hovarpnirs sprauslāja, it kā to apstiprinātu, un piesardzīgi izvairījās atkal tur iekāpt. Vilks Nari, vai kas tas nu bija, pazuda, bet tas nekas. Tagad viņi varēja saredzēt alu, uz kuru viņiem bija jātiek.

Gabaliņu no tās viņi nokāpa no Hovarpnira un lūdza to palikt stāvam un pagaidīt. Un viņi lavījās uz priekšu.

Ēriks bija pirmais, kas sasniedza alas ieeju. Viņš ielūkojās tumsā, bet nevarēja nekā saskatīt. Tikai tad, kad viņa acis dažas minūtes bija radušas pie tumšā apgaismojuma, viņš redzēja, kas tur iekšā bija par briesmīgu skatu!

Tur stāvēja viens liels, kārns vīrs, nomocījies un izvārdzis, piesaistīts ar lielām klinšu plātnēm ap ceļgaliem, ap gurniem un ap pleciem. Līdzās stāvēja tikpat nomocījusies un skeletam līdzīga sieviete, kas turēja toveri, paceltu virs vīra galvas. Virs viņiem abiem gulēja vislielākā indīgā čūska, kādu Ēriks jebkad bija redzējis.

37. nodaļa

Lokijs paraudzījās viņos ar tukšām, nogurušām acīm. Viņš neteica ne vārda, un ari Sigina klusēja. Milzu indīgā čūska, kas gulēja saritinājusies virs viņiem uz klints šķeldas, snaicījās ar mēli.

Ne Lokijs, ne Sigina nekustējās ne no vietas. Lokijs to nespēja, būdams piesiets aiz rokām un kājām. Un Sigina negribēja, jo tad vajadzētu pavirzīt indes kublu, ko viņa turēja virs Lokija, lai inde nepilētu viņam sejā.

Siginai acīmredzot bija bail, kad Ēriks spēra soli tuvāk. Ja viņš gribētu, viņš varētu pagrūst viņu nost kā nieku, bet Sigina viņu brīdināja:

-    Tu mūs neaiztiksi! viņa murmināja. Ja tu vēli mums ļaunu, es uzliešu tev virsū indi!

Čūska virs viņiem atkal iešņācās un snaicīja savu mēli, lai liktu sevi manīt. Tā atvēra muti, tā ka nāca redzami tās indīgie zobi, gatavi kodienam.

-    Mēs negribam jums nekā ļauna, Trūda apgalvoja.

-     Atslābinieties, cik varat, Trūda mierīgi un uzmanīgi piegāja pie Lokija, lai viņu nenobiedētu.

-     Mēs nākam no Asgardas, viņa teica. Vai tu mani nepazīsti? Es esmu Trūda, Tora meita, un mans draugs ir Ēriks cilvēka dēls. Man jānodod tev sveicieni no mana tēva.

Lokijs neatbildēja. Viņš nespēja, jo viņa mute bija aizslēgta ar sažuvušām putām. Ēriks to redzēja un juta tam līdzi. Viņš izgāja no alas un pie strauta, kas čaloja turpat līdzās, iemērca ūdenī mazliet sūnu un piegāja, un notīrīja Lokija seju, viņa acis un muti. Kamēr viņš to darīja, viņš skaidri varēja dzirdēt čūskas indi pilam lejā kublā, ko Sigina turēja.

Lokijs viegli smaidīja. Tas bija sen, viņš teica. Ļaujiet man nogaršot ūdeni. Ēriks atnesa jaunu svaigu sūnu pikuci un iespieda viņa kaklā ūdeni.

-      Tas bija jauki, Lokijs domīgi sacīja. Jūs esat daudz citādāki. Ko jūs te gribat?

-     Mēs gribam tavu palīdzību. Asgarda grib tavu palīdzību! Trūda lūdzoši sacīja.

Tad Lokijs iesmējās. Vai lai es palīdzētu Asgardai? Vai lai es patiešām palīdzu tiem āsiem, kas mani šādi piesējuši? Te man ir jāstāv un jāpūst līdz manai nāves stundiņai, un tā ir viņu vaina! Es tiem neko neesmu parādā!

-     Apdomājies! Trūda mierīgi teica. Viņai bija skaidrs, ka būs jāliek lietā visas psiholoģiskās pierunāšanas spējas, lai izspiestu no Loldja to, ko viņa gribēja.

Ēriks gudri turēja muti, un Trūda turpināja:

-    Tu zini Velvas pareģojumu?

-     Jā, es zinu Velvas pareģojumu, Lokijs sacīja un atkal iesmējās. Es ar ilgošanos gaidu to dienu, kad tas piepildīsies.

-jā, bet ja tu to gaidi, tad tu esi dumjāks, nekā es domāju.

-     Es neesmu dumjš! Tie esat jūs, kas esat dumji. Jūs esat tālu ceļojuši, lai nokļūtu te, un neticami tas ir, ka jūs atradāt mani. To jūs varējāt tikai ar rūnu burvestībām. Bet jūs nekad neatradīsiet ceļu uz turieni, no kurienes atnācāt! Lokijs saspringts nopūtās par garo runu. Pie tādas viņš acīmredzot nebija pieradis. Pēc brīža viņš nomurmināja:

-Jums nevajadzēja doties iekšā Jotunheimā neapbruņotiem. Tā būs jūsu nāve!

Trūda neļāva iespaidoties no dzēliena, kaut arī Lokija teiktais viņu satrieca.

-      Asgarda sašķīdīs drupās! viņa teica. Iduna atkal ir projām. Viņai ir jātiek atpakaļ, un tu! Tu zini, kur viņa ir! Pasaki mums to!

-    Nē! Lokijs uzsvērti atbildēja. Nemūžam.

-Jā, bet tad paklausies! Trūda sauca. Kad Asgarda būs drupās, pienāks ragnarjoks, un viss kļūs tumšs. Cīņas dienā, kad milži cīnīsies pret āsiem, brīdinās Zeltabites sauciens āsus, Fjalara sauciens milžus, un piķa melnais gailis Hēlu. Heimdals pūtīs Gjallarhornā, un tam pa pēdām nāks nāve un iznīcība. Lieli karapulki cīnīsies tā, ka zāle mirks asinīs! Sabruks gan Asgarda, gan Jotunheimā!

Ērikam likās, ka Trūda runā ka Odins, un apbrīnas pilns viņš lūkojās viņā.

Vilks F enrirs, 4 ii 's dēls, atbrīvos tevi un ar ieplestu m ii drāzīsies uz Asgardu. Midgardas čūska ies viņam līdzās, un

Surts jās ar liesmojošu zobenu pa priekšu Mūspelheimas ļaudīm pāri Bivrestam, un tas sabruks.

Freirs cīnīsies ar Surtu. Tors cīnīsies ar Midgardas čūsku, un Odins ar vilku Fenriru. Tīrs ar Garmu, un tu pats kausies ar Heimdalu!

-jā! Lokijs kliedza ar mežonīgu skatu sejā. Ragnarjoka laiks ir mana atriebība viņiem, kas man lika sapūt šai ellē.

-            Bet kas notiks? Trūda sauca. Bet kas notiks ar taviem bērniem? Padomā taču par tiem! Neviens no viņiem nepaliks dzīvs! Toru nogalinās, Odinu nogalinās, Freiru, Tīru, Heimdalu un visus pārējos, bet milži arī mirs, tava tauta, visi nomirs, arī tu un tavi bērni, tavi mīļotie bērni! Ragnarjoks nolīdzinās visu. Vai tu patiešām gribi tajā piedalīties?

-Jā! Lokijs vājprātīgi kliedza. Jā, es to gribu! Jā!

-           Labi! Trūda sacīja un nopūtās. Tad vairāk nav, par ko runāt. Tas bija tikai tas, ko mēs gribējām zināt. Tad mēs esam veltīgi uz šejieni jājuši. Tors ne velti noniecināja tavu prātu.

-            Nāc! viņa teica un pagriezās pret Ēriku. Vairāk mēs nevaram izdarīt. Dosimies mājās!

Trūda izgāja saules gaismā ārpus alas, uzsēdās Hovarpnira mugurā un deva zīmi Ērikam sekot.

Ēriks klusēja, vēlreiz paskatījās uz Lokiju un Siginu, tad izgāja pie Trūdas.

-    Nē! Lokijs kliedza. Pagaidiet! Pagaidiet!

Trūda izslējās un ielūkojās tumsā.

-            Es esmu labāk apdomājies. Tās ir pārāk agras beigas, Lokijs stenēja. Ir gan pārāk agras. Nāciet šurp!

Trūda atkal nokāpa no Hovarpnira muguras un iegāja alā.

-            Iduna atrodas pie Ūtgardlokija virs jūras. Tur viņa ir paslēpta, Lokijs čukstēja.

-    Paldies, Trūda sacīja. Bet ar to nav diezgan!

-    Es zinu, Loldjs stenēja. Es zinu.

-            Tagad kubls ir pilns, Sigina pārtrauca. Tagad tas ir jāiztukšo!

-           Nē! Lokijs kliedza. Nē, vēlreiz to nē! Es to neizturēšu! Ai, nē!

-   Es pa to laiku paturēšu ko citu, Ēriks apņēmīgi sacīja un paņēma trauku, kas stāvēja Siginai līdzās. Viņš turēja to tik augstu, cik jaudāja, lai čūskas inde nepilētu virsū Lokijam.

-   Paldies, viņš nopūtās. Tas dara tik briesmīgas sāpes, ka es tādēļ ik reizes notrīsu.

Sigina pateicīgi uzsmaidīja Ērikam un aizgāja, lai izlietu indi uz melnās kalna sienas. Pa šo laiku no izlietās indes bija noēsta visa dzīvība.

-    Izmanto, cik vien laika tev vajag, Ēriks sacīja.

-   Nomazgājies strautā, ja vēlies, un nomazgā arī savu vīru, ja gribi. Es jau vara pa to laiku te pastāvēt. Un Hovarpniram uz muguras karājas maiss ar ēdienu. Paņem to un pieēd pilnu vēderu. Iedod kaut ko arī Lokijam, ja vēlies. Mums ir laika pagaidīt.

To izdzirdusi, Sigina stāvēja mierā. Kā bez padoma viņa lūkojās šajos abos svešiniekos, kas bija tik negaidīti laipni.

Indīgā čūska virs viņiem nikni šņāca un spļāva indi. Bet Ēriks stāvēja gatavībā ar trauku, lai to uztvertu.

-Tā ir gan tiesa, Trūda uzsmaidīja Siginai. Dari tikai, kā Ēriks saka. Viņš tā ari domā!

Sigina tagad skaidri vai raudāja no prieka un aizgāja pie strauta, izmazgāja tīru indes trauku un aiznesa Lokijam svaigu ūdeni. Viņu nomazgāja no galvas līdz kājām. Un pēc tam viņa aizgāja atpakaļ pie strauta, lai nomazgātos pati.

Pa to laiku Ēriks un Trūda saņēma paskaidrojumu, kāpēc viņiem jātiek tālāk no kalna un jāatrod Ūtgardlokijs. Nesen viņa pils esot atradusies viņpus jūras, lielā līdzenumā, aiz bieza meža, Lokijs stāstīja. Lokijam to pastāstīja Nari, kas skraidīja visapkārt pa Jotunheimu, neievainojams savā vilka izskatā.

-    Bet Ūtgardlokijs var pārvietoties, kad ir vajadzība, tāpēc jums ir jādodas prom nekavējoties, Lokijs sacīja. Dodieties uz ziemeļiem, un, kad nonāksiet līdz jūrai, tad izvairieties nākt tuvu Himira sētai. Milži tur ir ļoti agresīvi pret svešiniekiem pēc tam, kad reiz Tors tur bija ciemos. Bet pie jūras atrodas ITimira laivas. Paņemiet vienu no tām. bet uzmanieties no Midgardas čūskas un izvairieties no trokšņa, lai Hresvelgs jūs neierauga.

Tad viņš jums uzsūtīs pakaļ orkānus un virpuļstraumes, ievilks laivu dziļumā, un jūs noslīksiet. Es lūgšu Nari, lai parāda jums ceļu uz jūru.

-    Paldies, Trūda sacīja. Tu mums daudz palīdzēji.

To pašu brīdi iekšā ienāca Sigina, spirgta un priecīga. Viņa pateicīgi smaidīja.

-     Iedod Ērikam cilvēka dēlam manas kurpes! Lokijs noguris viņai nomurmināja. Tās es vairs nevarēšu valkāt, un es manu, ka viņam tās būs vajadzīgas.

Tad Sigina paņēma kādas sandales un iedeva tās Ērikam

-   Uzvelc tās un paturi, viņa teica. Tās ir tavas. Vai tu esi par tām dzirdējis?

Ēriks pamāja un atcerējās, ko Ulls reiz bija stāstījis viņam: ja tādas bija kājās, tad varēja skriet ātrāk par jebkuru citu, un, ja bija spiedīga vajadzība, varēja arī skriet ar tām pa ūdeni, visur!

Tagad Sigina paņēma savu trauku un turēja to virs Lokija.

-   Tad dodieties ceļā! Lokijs sacīja un aizvēra acis. Ārpusē pie alas stāvēja Nari un gaidīja.

Tā viņi atkal uzņēma ātrumu, bet šoreiz gāja viegli. Tagad viņiem pašiem nevajadzēja meklēt labāko ceļu, bet viņi varēja tikai sekot Nari.

Viņš skrēja mierīgā riksī un, acīmredzot, pie tā bija pieradis, jo izskatījās, ka viņš nekad nav piekusis. Arī Hovarpniram nebija grūtību tikt līdzi, un tad atlika tikai palikt sēžam zirga mugurā un jā, izbaudīt jājienu, ja to spēja.

Bet lielākotiesu tas nebija iespējams. Bieži viņi jāja garām dziļām aizām vai šaurām takām stāvās klinšu sienās, kur tikai viens aplams solis iesviestu viņus bezdibenī. Uzmīt uz kāda vaļīga akmens šādā vietā būtu katastrofa.

Viņi tika garām asiem klinšu stūriem, aiz kuriem varēja slēpties visvisādas briesmas, un, ja nebūtu Nari, viņa neparastā oža un smalki jūtīgās ausis, Ēriks visu laiku sēdētu sardzē ar Muduru gatavībā. Viņš bieži domāja par Njordu un labi saprata, kāpēc viņš nespēja panest dzīvi Jotunheimā.

Pret vakaru viņi apstājās pie klints alas. Te viņi ierīkojās uz nakti, un, kamēr Nari devās medībās pats uz savu roku, Ēriks un Trūda paēda to, kas viņiem bija palicis ēdamtarbā no Oda.

Pēc brīža apspriešanās, ko jo sevišķi virzīja Nari acu skati, Ēriks un Trūda nolēma abi gulēt un nemainīties, lai būtu nomodā pa nakd, kā viņi to mēdza darīt. Nari jau būs sardzē un brīdinās viņus no plēsīgiem zvēriem vai milžiem. Iznāca krietns nakts miegs, kaut arī bija savādi gulēt, un, kad uzcēlās, drīz viņi atkal sēdēja Hovarpnira mugurā.

Pēc pāris stundām viņi sasniedza upi, gar kuru jāja visu atlikušo ceļu. Tā noveda viņus tieši pie jūras, un piepeši tā zila un varena gulēja viņu priekšā. Nebija gandrīz nekāda vēja, un ūdens bija gluds kā spogulis. Tas izskatījās vilinošs, bet Ēriks un Trūda zināja, kas slēpās zem mierīgās virsmas.

Nari sekoja viņiem pa gabalu gar krastu, līdz viņi varēja saredzēt Ilimira sētu, un viņi sāka zagties uz priekšu.

Visapkārt mudžēja milži, un bija ļoti grūti, lai neteiktu neiespējami, nepamanītiem nokļūt līdz Ilimira laivām. Bet viņiem taču vajadzēja mēģināt.

Tik klusu, cik vien iespējams, viņi jāja garām Himira vecajām zemēm, ko joprojām izmantoja vēršu ganībām. Tagad viņi nebija tālu no Himira laivām, kas bija gatavībā ar airiem un zēģelēm ūdens malā aiz klintīm.

Ēriks un Trūda aiz sasprindzinājuma aizturēja elpu. Tad piepeši atskanēja sauciens. Viņi bija atklāti, un tur bija kāds, kas viņus sauca.

Nevarēja apstāties un ilgāk izlikties, un tāpēc Trūda deva zīmi Hovarpniram, kas tūlīt auļoja uz krastu. Nari vienā acumirklī pazuda, asd kājstarpi iežmiedzis, un tagad viņi bija vieni pret milžiem.

Hovarpnirs apstājās, kad tā pakavi skāra ūdeni, un Ēriks un Trūda pieskrēja pie tuvākās laivas. Bet tā bija par smagu, un viņi nespēja to izkustināt no vietas! Tad viņi drāzās pie nākošās, bet ar to bija tikpat neiespējami. Viņi bija bezpalīdzīgi notveru!

Liels bars milžu nāca redzams klintīs aiz viņiem, bruņojušies ar milnām un garām maikstīm. Tie bļāva un auroja milzīgā

skaļumā. Hovarpnirs nepacietīgi stāvēja un kārpīja ūdeni, bet nebija iespējams uzsēsties tā mugurā un pamēģināt aizjāt prom. Viņi bija pilnībā ielenkti, un tagad viņi skaidri varēja saredzēt milžu niknās sejas. «

-Jā, bet Trūda! Ēriks piepeši iekliedzās. Skidbladnirs! Man taču ir Skidbladnirs. To es pilnīgi biju aizmirsis!

-    Dod to šurp ātri! Trūda aizelsusies sauca.

Ēriks drudžaini raustīja savu apģērbu un izslidināja mazu ādas maisiņu, ko bija paslēpis uz vēdera.

-            Ērik, pasteidzies! Mēs to nepagūsim! Trūda izmisusi sauca.

-            Nē, mēs paspēsim! Ēriks ietiepīgi atbildēja un izņēma mazo, salocīto drāniņu. Vienā acumirklī tā piepūtās par skaistu vikingu kuģi.

Pirmie milži tagad bija viņiem gandrīz klāt. Bet Skidbladnirs jau bija gatavs, un, kamēr Trūda uzveda uz klāja Hovarpniru, Ēriks izvilka no maksts Muduru. Tagad jūs varat nākt! viņš sauca un vēcināja sev priekšā mirdzošo zobenu.

Spožā zobens asmeņa mirdzēšana piespieda milžus apstāties, turot tos drošā attālumā. Ēriks sāka atkāpties uz kuģa pusi.

-   Vai esat gatavi? viņš sauca pāri plecam Trūdai.

-Jā, skanēja atbilde.

-   Tad turieties cieši! Ēriks uzskrēja uz klāja. Pāri jūrai! -

viņš sauca, un Skidbladnirs tūdaļ iebrauca ūdenī.

> 7 >

Milži mēģināja viņiem sekot viļņos. Ap viņiem stāvēja putuvērpetes, bet Skidbladnirs žigli slīdēja prom, un milžiem vajadzēja padoties. Milnu un spieķu lietus nolija pār kuģi, bet Skidbladnirs turpināja braukt uz priekšu.

Tad milži griezās atpakaļ un sāka taisīt gatavībā paši savas laivas. Viņu bija daudz katrā laivā, un nepagāja ilgs laiks, lai dabūtu tās ūdenī. Tagad Skidbladniram vajadzēja izturēt savu pārbaudījumu, vai tas derēja arī priekš skriešanās.

Ēriks aizskatījās uz sarkani balti svītrotām zēģelēm, kas locījās mākslīgajā vējā. Tāpēc viņš neredzēja milzīgo ērgļa knābi, kas lēnām parādījās pie apvāršņa.

Hresvelgs bija viņus ieraudzījis, bet neticēja savām acīm.

Vai tie patiešām bija kādi svešinieki, kas uzdrīkstējās doties jūrā tik tuvu viņa mājoklim? Tiem taču bija jābūt vairāk kā muļķiem, tas nodomāja un sāka vēcināt spārnus. Jūra sāka palikt nemierīga. Bet kas tad tas! No turienes nāca arī milži! Visa Himira flote pie airiem un ar pilnām burām! Hresvelgs kasīja pakausi.

Ne Ēriks, ne Trūda to neredzēja. Tie lūkojās pēc saviem sekotājiem, bet milži acīmredzot sāka būrāt lēnāk. Ēriks atvieglots nopūtās, bet Mudurs piepeši bija izaudzis milzīgā lielumā, tik liels kā šķēps!

Pats par sevi saprotams, Midgardas čūska! Ēriks lūkojās uz visām pusēm. Tai kaut kur jābūt! Bet to nekur neredzēja. Nejaukajai jūras čūskai, ko Ēriks bija redzējis, kad pirmo reizi viņš bija jūrā, burājot ar Skidbladniru, vajadzēja drīz parādīties. Šoreiz Ēriks sveikā netiks cauri, un Mudurs noteikti bija daudz par mazu, lai spētu viņus aizsargāt!

Skidbladnirs turpināja braukt, kuldams ar priekšgalu putas, un bija jau tālu jūrā, kur nebija iespējams noslēpties.

Ērikam kājas trīcēja. Kaut arī viņš bija daudz piedzīvojis, tad šis te nu bija visļaunākais, viņš tā juta. Atklātā jūrā vajadzēja būt kā Toram, lai spētu tikt galā ar Midgardas čūsku.

Bet Midgardas čūska nerādījās, un milžu kuģu flotile, kas viņiem sekoja, negaidot kļuva par viņu glābiņu pret Hresvelgu. Tas negribēja likt uz spēles tik nekaunīgi daudz dzīvību par vienu zirgu un diviem jauniem svešiniekiem, kas, iespējams, tik un tā aizies bojā jūras viņā malā.

Hresvelgs atkal nogrima jūrā, un tā kļuva mierīga, tik mierīga, ka milžiem, kas dzinās pakaļ, vajadzēja nolaist buras un izmantot tikai airus. Skidbladnirs pazuda no viņu redzes lauka, un viņi pārstāja tam sekot. Tagad milžiem bija krietna dienas airēšana jūrā, lai atkal tiktu mājās, un viņi bija nikni.

Ēriks stāvēja Skidbladnira priekšgalā ar Muduru rokā. Bet nekas nenotika. Viņi tika cauri ar izbailēm, un, kad Skidbladnirs ieslīdēja mazā līcītī viņpus jūras, Mudurs atkal bija tāds pats, kā bijis.

Ēriks nopūtās, un Trūda viņam viegli apkrita ap kaklu. Mēs tikām galā! viņa nopūtās.

-Jā, pagaidām tas ir labi, Ēriks sacīja un smaidīja. Viņš ari jutās atvieglots, bet varbūt Hovarpnirs bija tas no viņiem, kas bija visvairāk priecīgs. Tas nelikās zinis par burāšanu, un tā bija liela laime, ka tas neslimoja ar jūras slimību. Tagad tas skraidīja kā draisks kumeļš auglīgajā krasta pļavā.

38. nodaļa

-Es jau domāju mēs šovakar tālāk nejāsim, Trūda sacīja un baudīja skatu ar priecīgo zirgu, kas gandrīz vai dancoja zaļumā.

-   Tam ari reizi pa reizei jābauda dzīve. Tam ir bijis smags laiks, un tas noteikti ilgojas pēc Asgardas mierīgās un auglīgās pļavas.

-   Kurš neilgojas?! Ēriks nopūtās.

-            Jā, Ērik. Bet mums ir jāiztur! Tagad vairs nav tālu! Trūda mierināja.

-          Ir jau labi, bet mums joprojām nav Idunas un viņas dzīvības ābolu un tad mums būs jādodas visu ceļu atkal atpakaļ! Ēriks piepeši izskatījās ļoti noguris.

-    Gan jau izdosies, Trūda teica un saņēma viņa roku. -Jā, jā. Paskatīsimies. Bet es negribu apmesties te, tieši pie

pašas krastmalas. Es labprāt gribētu būt dzīvs agri no rīta. Mums nav ne jausmas, kad milži dabūs mūs ciet. Mums jādodas iekšā un jāatrod drošāks patvērums!

-            Jā, diemžēl. Tev gan būs taisnība! Trūda uzsvilpa Hovarpniram, kas tūlīt auļodams atskrēja. Mēs nejāsim tālu,

-    Trūda sacīja mierinošā balsī, tikai mazliet iekšā zemē uz drošāku patvērumu. Tu varbūt mums tādu vari atrast?

Hovarpnirs iezviedzās. Viņš ļoti labi apzinājās viņu stāvokļa nopietnību un jau nepacietīgi stampāja zemi.

Pa to laiku Ēriks jau bija iesaiņojis Skidbladniru ādas maisiņā, un atlika tikai doties prom un atrast labu patvērumu, pirms uznāk tumsa.

-            Bet kā ar ēdienu? Trūda jautāja, kad viņi sēdēja zirgā. Es esmu līdz nāvei izsalkusi.

-            Mums vajadzēja pa ceļam pār jūru mazliet pazvejot, Ēriks smējās.

-          Vai tu negudrs, vai? Ja mēs būtu izmetuši āķi, mēs būtu uz āķa dabūjuši Midgardas čūsku tāpat kā mans tēvs!

-   Tad tā dabūtu dūrienu pretī ar Muduru, Ēriks smējās.

Un tā de turpināja labā omā kādu stundu, līdz ieraudzīja

mazu nabadzīgu mājiņu.

-    Vai iesim tajā iekšā? Ēriks jautāja.

—Vai uzdrošināsimies?

-           Pats par sevi saprotams, mēs to' darīsim, Ēriks uzsvērti atbildēja. Tik mazā mājiņā nevar būt daudz milžu, viņš pārgalvīgi teica. Mēs tikai teiksim, ka esam Tjalvi un Reskva, kā mēs mēdzam darīt.

-   Tad pamēģināsim, Trūda nopūtās.

Viņi mierīgi piegāja pie mājiņas un pieklaudzināja pie durvīm. Atvēra veca, nogurusi sieviņa.

-            Laba diena, Ēriks sacīja. Mēs esam Tjalvi un Reskva, un mēs te braucam cauri. Mums ir jātiek mājās pie saviem vecākiem, un mēs šodien esam tālu jājuši, esam noguruši un izsalkuši. Vai mēs nevaram palikt te pa nakti?

Sieviete paskatījās uz viņiem mazliet izbrīnījusies un izbijusies. Tad viņa pagriezās un pasauca savu vīru: Egil! Egil! Nāc šurp! Mums ir ciemiņi.

Ēriks priecīgs pasmaidīja un pamirkšķināja Trūdai. Nu redzi, ari viņa noticēja! viņš čukstēja.

No istabas izvilkās vecs, noplīsis vīrs.

-            Tie saka, ka esot Tjalvi un Reskva, kas ir pa ceļam uz mājām pie sava tēva un mātes, sieviete sacīja.

Vecajā vīrā kaut kas izmainījās. Iztaisnojis savu stīvo muguru, viņš lēnām nāca tuvāk. Ļoti pamatīgi viņš nopētīja Ēriku un Trūdu.

-            Nē, viņš sacīja. Tas nevar būt. Mēs esam Tjalvi un Reskvas vecāki. Bet es redzu, ka jūs neesat Tjalvi un Reskva. Kas jūs esat un ko jūs šeit gribat?

-Jā, hm, ek, Ēriks stostījās un nosarka pa visu seju.

-   Beidz muldēt muļķības! Trūda ieteicās un nelsd iesmējās. Es esmu Trūda Tora meita, un šis ir mans draugs Ēriks cilvēka dēls, un tas viss bija tikai mūsu joks. Mēs nākam no Asgardas un mazliet apskatāmies apkārt te, Jotunheimā, un, tā kā mums iegadījās nākt garām jūsu mājai, mums likās, ka būtu jauki ienākt pie jums un apsveicināties. Mēs nesam daudzus sveicienus no Tjalvi un Reskvas. Viņi priecāsies drīz nokļūt pie jums mājās. Trūda slepus saspieda Ērika roku.

-   Vai patiesi! priekā starodams, izsaucās vecais vīrs.

-     Ai, cik mēs esam priecīgi par jauno ziņu! viņa sieva nopūtās un salika rokas. Uz to mēs esam gaidījuši daudzus gadus, ai, Egil!

-Jā, bet nāciet nu iekšā un pastāstiet vēl ko, sacīja Egils. Un jūsu zirgam arī vajag kaut ko ēst un dzert. Nāciet iekšā un pieņemiet ar pateicību to, kas mums ir.

Vīrs nezināja, kur sevi likt aiz prieka. Viņš aizveda viņus pie uguns savā nabadzīgajā istabā un skraidīja viņiem apkārt, lai nosēdinātu tos pēc iespējas ērtāk.

Arī viņa sieva nezināja, uz kuras kājas lai stāv. Viņa tūlīt ķērās pie ēdiena gatavošanas bērniem, un nekas netika taupīts.

Gan Ērikam, gan Trūdai mutē bija nejauka garša, kad vecīši uzklāja galdu ar to labāko, kas viņiem piederēja. Viņi abi jutās kā zagļi naktī. Bija ļoti nepatīkami.

-    Kad viņi atnāks, mūsu mīļie bērni? Kā iet Tjalvi, vai viņš joprojām ir liels un daiļš zēns, kāds bija, kad devās prom no mums? Klau, Trūda un Tjalvi jau reiz bija iemīlējušies, vai joprojām tā ir? Un Reskva. Vai viņai klājas labi? Kā mums viņu abu pietrūkst. Vai Tjalvi tagad nav nokalpojis savu laiku? Mēs labprāt izmantotu viņus abus, lai sevi atslogotu. Uz šādiem komentāriem un jautājumiem Ērikam un jo sevišķi Trūdai vajadzēja atbildēt līdz bezgalībai. Un visbeidzot Trūdai bija par daudz.

-    īstenībā es domāju, mums vajadzēs doties tālāk, viņa teica. Mums nav daudz laika, jo mums daudz kas jāpaspēj.

-Jā, uz kurieni jūs dositics? jautāja vecais virs. Tagad ārā

drīz būs tumšs, un jūs taču nevarat palikt bez naktsmājām nakti!

-           Gan jau būs labi, Trūda apgalvoja. Mēs jau pamazām esam pie tā pieraduši.

-            Nu ja, kā vēlaties, Egils sacīja un savādi paskatījās uz viņiem. Viņš nodomāja, ka Asgardā viņi nav raduši pie viesmīlības. Tik ātri jau nesaka ardievas, kad ir tik tālu braukts.

-          Tagad mums jau bija tik jauki, viņa sieva nopūtās. Bija tik patīkami sēdēt un pļāpāt pie uguns.

-Jā, diemžēl. Mums jādodas prom, sacīja Trūda patiesi skumīgā omā un devās uz durvīm.

Ēriku nevajadzēja pierunāt doties līdzi. Viņš saņēma Trūdas roku. Jauks vakars jāšanai, viņš sacīja.

-Jā, mēnesnīcā ir tik skaisti, Trūda piebilda un nopūtāks.

-           Ak, tāpēc! virs sacīja un pasmaidīja. Nu ja, ja tādas tās lietas. Jā, tad mēs saprotam to arī, vai ne, māt? viņš ar mīlestību apskāva savas sievas plecus.

-Jā, viņa teica. Tas ir skaists skats. Vai tu atceries, kad mēs bijām jauni?

Egils priecīgs smaidīja. Lai jums patiešām labs brauciens. Un parūpējieties paši par sevi!

-   To mēs darīsim, Trūda atbildēja un atveda Hovarpniru.

-Jā, bet nu tad ardievu, Ēriks teica, kad viņi sēdēja savās

vietās zirga mugurā, un paldies par šoreizi.

Abi vecie priecīgi viņiem pamāja, kad viņi jāja prom tumsā.

-           Pū, hā! Ēriks pēc brīža nostenējās. Tas nebija nekāds joks.

-            Nē, nudien! Trūda atbildēja. Maigi izsakoties, tur mums nelaimējās. Un cik žēl viņu.

-Jā, bet ko citu mēs varējām darīt?-Nekā! Trūda nopūtās. Es tikai vēlētos, lai starp ļaudīm nebūtu visas tās robežas. Padomā, ka šiem abiem vecajiem cilvēkiem nav atļauts ieceļot Asgardā un apciemot savus bērnus.

-    Tas bija arī kaut kas tāds, ko Magni teica, Ēriks sacīja.

-            Diemžēl drīz būs tik tumšs, ka mēs nevarēsim redzēt, pa kādu ceļu mums jājāj, pēc brīža tcica Trūda.

-           Tad mums jādodas uz priekšu pēc izjūtas, sacīja Ēriks. Prom mums jātiek, iekams vecīši nenojauš ko nelabu un nesūta kādu mums pakaļ. Nāc, Hovarpnir! Diemžēl neiznāca nekāds brīvais vakars, uz kādu mēs cerējām.

Hovarpnirs par atbildi viegli sprauslāja un nenogurdināmi rikšoja tālāk.

Pēc kādas stundas viņi bija gatavi padoties. Tagad bija tik tumšs, ka Hovarpnirs sāka klupt. Tad viņi sev priekšā ieraudzīja gaismu.

-    Kas tad nu? Ēriks teica. Vai mēs atkal tur dosimies?

-    Man nav lielas vēlēšanās, Trūda atbildēja.

-          Nē, bet mums taču vajag kādu vietu, kur pārgulēt, vai mēs tik un tā nepalūkosimies, kas tas ir?

-    Daudz tas nav, viņiem līdzās atskanēja sievietes balss.

-    Ko? Ēriks izbijies iesaucās.

-           Mana māja! no tumsas skanēja sievietes balss. Vai tā nebija tā, par kuru jūs pirmīt runājāt?

-Jā, bet kas tu esi? Trūda jautāja.

-    Grida, balss atbildēja.

-    Lai slavēts dievs! Ēriks nomurmināja.

-    Vai tu domā Toru? Grida jautāja.

-    Nē, vienu citu, Ēriks aši atbildēja.

-          Nu, bet jūs, kas esat jūs un ko jūs še tādā laikā vēlaties? Tik reti var sastapt naktsļaudis.

-           Es esmu Trūda, Tora meita, un mans draugs ir Ēriks cilvēka dēls, un mēs meklējam vietu, kur pārgulēt.

-             Nu, atliek tikai paskatīties, Grida atbildēja. Bet nāciet uz mājām. Kaut arī ir maz vietas, tas jums tik un tā būs krogs!

Vēlreiz viņus aicināja siltumā, un Hovarpnirs dabūja mierīgu stalli. Bet šoreiz tas nebija ar meliem. Grida bija vienmēr bijusi labvēlīgi noskaņota pret āsiem, tik draudzīgi, ka viņai pat bija bērns no Odina. Tas bija Vidars, kas dzīvoja krūmāju mežā pie Vidi, Asgardā, ko Ēriks bija sastapis kopā ar Trūdu pa ceļam pie Ulla Taksdālē. Un reiz Grida bija arī iedevusi savus dzelzs cimdus, dzelzs spieķi Gridarvolu un savu spēka jostu Toram, lai viņš tiktu galā ar milzi Geircdu un viņa abām neglītajām meitām Greipu un Gjalpu.

Par visu to stāstīja Grida. Un tagad arī bija tiesa, ko Ēriks un Trūda stāstīja par Asgardu, un tie bija godīgi, silti vārdi, kas nāca no viņu mutes, kad viņi stāstīja par Gridas dēlu un viņa dzīvi Asgardā.

-           Ir prieks dzirdēt, ka manam dēlam klājas tik labi. Viņš un vēl Modi, Magni un Vali gan būs daži no tiem, kas pārdzīvos ragnarjoku.

-   Arī Vali! Ēriks murmināja.

-Jā, tāds vismaz ir pareģojums, Trūda sacīja.

Un tā viņi runājās visu vakaru.

Nākošo rītu Ēriks un 1 "rūda devās tālāk. Grida nevaicāja, kas viņiem īstenībā darāms Jotunheimā, varbūt viņa baidījās tikt kaut kur iejaukta. Bet, kad viņi visi trīs stāvēja pie viņas mazās mājiņas, viņa pastāstīja par tām iespējām, kas bija:

uz austrumiem pletās liels mežs, un aiz tā patlaban Ūtgardlokija pils. Uz turieni nebija patīkami doties, jo viņus tur noteikti nositīs.

Dododes uz ziemeļiem, viņi nonāks pie Hresvelga, līķu rijēja Debesmalā, un uz turieni arī neatmaksājās doties, jo tur viņus varēja dzīvus apēst.

Dodoties uz rietumiem, viņi sasniegs Mūspelheimu, un tur gan bija par siltu. Tur viņus sadedzinās.

Vislabākā vieta bija uz dienvidiem. Tur atradās Asgarda, un tur vēl bija jauki un miermīlīgi. Diemžēl, Grida pati nevarēja doties līdzi, jo viņa bija milze un tik veca, ka nevienam āsam par viņu vairs nebūs nekāda interese.

-           Izmēģināt var vienmēr. Āsi arī pēdējā laikā kļuvuši veci, Ēriks smējās.

-Jā, jā, ar mani ir viss kārtībā, jauno cilvēk, Grida smaidīja.

-           Nu, bet mēs tik un tā dosimies uz austrumiem, Ēriks sacīja. Vai tu nepalīdzēsi mums tikt uz turieni?

-           Jā, jā, Grida atbildēja. Jūs gan esat devušies meklēt piedzīvojumus, ko?

-   Tā to gan var nosaukt, Ēriks atbildēja.

-    Nu, nav jau mana daļa. Nāciet, sekojiet man! Grida gāja viņiem pa priekšu, līdz viņi nonāca līdz lielai upei. Šī ir Vimura, vislielākā upe pasaulē, viņa skaidroja. Tajā Tors kopā ar Lokiju dzinās uz priekšu, kad bija dabūjis manu burvju spieķi Gridarvolu. Bet tā man vairs nav, tāpēc te jūs nevarat tikt pāri.

-    Bet, ja jūs atceraties stāstu par Toru, viņa turpināja, toreiz, kad viņš nokļuva līdzīgā vietā, platā zundā, kuram vajadzēja tikt pāri. Viņš bija devies ceļā bez sava āžu pajūga un tāpēc nevarēja lidot. Toties viņš cerēja, ka pārcēlājs, kas sēdēja viņā krastā, pārcels viņu pāri.

Bet viņš to negribēja, un Toram un pārcēlājam, ko sauca par Pelēkbārdi, togad bija mežonīga ķilda.

Tas beidzās ar to, ka Toram vajadzēja kost rūgtajā ābolā un iet pa garo apkārtceļu. Un, kad pārcēlājs to redzēja, viņš smējās bārdā. Pārcēlājs, proti, bija pats Odins, kas bija pārģērbies, un tas bija vienīgais veids, kā viņš uzdrošinājās Toru kaitināt. Asgardā Odins nevarēja tā izturēties pret Toru.

Bet, kaut arī tā, tad jūs būsiet spiesti darīt kā Tors. Ejiet kādu gabalu gar Vimuru, apmēram kādu stundu. Tad jūs nonāksiet pie liela pīlādža, un tur, es esmu pārliecināta, jūsu zirgs pārbridīs pāri, lai jūs neaiznestu straume.

Nu Grida sniedza viņiem roku un pateica ardievas, un novēlēja labu ceļu.

-    Paldies, atbildēja Ēriks un Trūda.

-    Un pasveiciniet manu dēlu Vidaru Kluso no viņa mātes, ja jūs kādreiz nonāksiet atkal mājās.

-    To mēs izdarīsim, Ēriks cieti atbildēja, un Trūda lika Hovarpniram iet.

Laiks bija apmācies un draudīgs. Bet tas bija vienalga. Viņi nebija devušies, lai kaut ko baudītu, un faktiski viņi par to nemaz nedomāja, tik tuvu būdami ceļojuma mērķim.

Pēc kādas stundas, kā Grida bija paredzējusi, viņi ieraudzīja pīlādzi un piesardzīgi ievirzīja Hovarpniru ūdenī. Tas nebija neko sekls, bet pāri viņi tika. Un tad viņi, kā parasts, jāja cauri strautiem un ielejām, cauri virsājiem un purviem, līdz nonāca līdz pēdējam lielajam mežam, kuram bija jāizjāj cauri.

Te viņi jāja garām vietai, kur Tors reiz bija meklējis patvērumu ar saviem pavadoņiem milža Skrimira cimdā. Viņi pajāja garām tam ozolam, kur bija apstājies Tors ar saviem pavadoņiem un kur Tors trīs reizes bija bliezis Skrimiram pa pieri ar savu veseri. Klints ar trim caurumiem pēc Mjelnira sviediena vēl tur gulēja. Ēriks un Trūda tikai to nezināja, un viņi ari par to nedomāja. Tagad viņiem bija tikai viens prātā, Ūtgardlokija sētā atrast Idunu.

Un piepeši viņi ieraudzīja sētu! Liela un varena tā pletās viņu priekšā platā, atklātā līdzenumā, kā to viņiem bija stāstījuši gan Lokijs, gan Grida. Beidzot! Beidzot viņi bija sasnieguši sava ceļojuma galamērķi! Tagad nu bija viss nopietni!

Ēriks un Trūda bija mazliet nobijušies par situāciju, un viņi mazliet apstājās, līdz saņēmās pārdomāt, ko tagad iesāks. Bet neatlika taču nekas cits, kā vilkties vien uz priekšu un skatīties, kas notiks!

Tomēr viņi negribēja ņemt līdzi Hovarpniru. Ja viņiem piepeši būs jābēg, bija labi būt drošiem, ka viņi varēs dabūt zirgu. Tāpēc viņi iegāja mežā un sameklēja biezu krūmāju, kur Hovarpnirs varēja stāvēt nepamanīts.

Trūda iečukstēja viņam mazliet ausī, un zirgs viegli nosprauslājās. Tas viņus noteikti gaidīs.

Trūda pielika pirkstu pie lūpām, un Hovarpnirs tūlīt saprata, ka tam ir jāstāv mierā.

Tad Ēriks un Trūda dziļi ievilka elpu, paņēma uz pleciem savas lāčādas un devās prom uz Ūtgardlokija pili.

Ap viņiem bija savāds tukšums salīdzinājumā ar to, ko viņi bija redzējuši Himira sētā, un viņi sasniedza pašus pēdējos vārtus, kad tur bija viens, kas tos ieraudzīja. Tas bija milzu liels vīrs ar garu bārdu un lielām, kuplām uzacīm. Viņš bija ģērbies biezā, brūnā lāčādā no galvas līdz kājām.

-    Kas jūs esat? viņš jautāja dārdošā balsi.

-    Mēs esam Tjalvi un Reskva, Trūda patiesīgi atbildēja. -Mēs esam ieradušies ciemos pie Ūtgardlokija.

-   Ko? virs izsaucās un kasīja bārdu. Vai jūs patiešām esat Tjalvi un Reskva?

-jā, Trūda atbildēja tik pārliecinoši, cik spēja.

-    Nu, redzat nu! Jā, bet tad esat sveicināti! vīrs smaidīja. Nāciet iekšā, mīļie bērni! Es esmu tas, kuru jūs taisāties apciemot. Mani sauc par Ūtgardlokiju manas sētas vārdā, ho, ho!

39. nodaļa

»

Ūtgardlokijs ieveda viņus lielā zālē, kur Tors un Lokijs bija bijis kopā ar Tjalvi un Rcskvu. Tagad tā bija diezgan normāla un ne pārāk liela, kā to bija pieredzējuši Tors un pārējie. Un vīri, kas sēdēja pie garajiem galdiem, arī nebija lielāki kā parastie vīri.

Ēriks un Trūda skaidri atcerējās Mīmira stāstījumu par to, cik bailes iedvesoši bija bijuši Ūtgardlokijs un viņa vīri toreiz, kad Tors un viņa pavadoņi bija te, un visus tos milžu trikus, kādiem viņi tika pakļauti. Ēriks bija trakoti nobijies, jo varbūt viņam vajadzēs mēroties spēkiem ar Ūtgardlokija ļaudīm, un kā viņi vispār izvairīsies, lai viņus neaddātu?

Ūtgardlokijs pārtrauca viņa drūmās domas. Skat, kas pie mums šodien ieradies ciemos! viņš sauca, ka atbalsojās zālē. Tjalvi un viņa mazā māsa Reskva! Vai atceraties viņus no iepriekšējās reizes, kad mēs te saķērāmies ar Toru?

Ēriks un Trūda uzmanīgi lūkojās visapkārt. Neviens no vīriem zālē neizskatījās sevišķi ieinteresēts. īsu laiku viņi bļaustījās, bet turpināja pēc tam ēst un dzert.

Ēriks atvieglots nopūtās. Tagad bija svarīgi likt lietā galvu, kā Mimirs bija teicis, un spēlēt lomas pēc iespējas dabiskāk.

Nāciet un apsēdieties šeit, man līdzās, sacīja Ūtgardlokijs un aizveda viņus augstajā sēdekli pie viena no garajiem galdiem. -Jūs būsiet izsalkuši pēc garā ceļojuma.

Tūlīt divas skaistas sievietes atnesa ēdienu un dzērienu. Tas izskatījās kārdinošs, un Ēriks tūdaļ sāka ēst, jo bija izsalcis. Trūda arī knibināja ēdienu, bet Ēriks redzēja, ka viņa tikai izliekas, it kā ēstu. Viņa arī bija ļoti izsalkusi, bet tik un tā visu, ko paņēma mutē, slepeni izspļāva atkal rokā un ļāva tam nokrist zemē suņu barā, kas acīm redzami tūlīt tur nogūlās.

Ēriks nevarēja neko nomest, jo ēdiens labi garšoja. Bet Trūda veltīja viņam stingru pārmetošu skatienu, un Ēriks paklausīgi noliecās. Viņš nedrīkstēja norīt neko no milžu ēdiena, to viņš zināja. Tas varēja būt noburts un, piemēram, likt viņam pateikt, kas viņi īstenībā ir un kāpēc ir ieradušies.

Neviens no vīriem ap galdu neko nemanīja, vienīgi Ūtgardlokijs brīnījās, kāpēc piepeši pie viņu galda gala ir tik daudz suņu.

-    Tā ir Reskva, kas ož, Ēriks sacīja, pamirkšķinādams Ūtgardlokijam. Viņa pievilina suņus.

Ēriks redzēja, ka Trūdas seja nosarkst, un tas izskatījās pilnīgi dabiski, kad viņa sacīja: Turi muti, suns!

Viss garais galds skaļi smējās. Tā tam jābūt! sauca Ūtgardlokijs. Esiet sveicināti mājās, mīļie bērni!

Ūtgardlokijs košļāja vien ēdienu, skaļi šmakstinot, atraugādamies, un vēl no vina nāca arī citas daudz ļaunākas skanas.

' 1 ) 7

Bet pastāstiet man tagad, kā iet Asgardā! viņš sacīja ar ēdienu pilnu muti. Vai Tors drīz nebūs tik vecs, ka aizmirsīs, kur nolicis savu veseri? Un Odinain jau arī būs no vecuma pavisam aizmiglojusies acs?

Ēriks sāka stāstīt. Viņš pastāstīja, kā izskatās Asgardā un ko āsi un āsietes dara ikdienā-viņi nebija vairs tik jokpilni, kā tas bija vecajās dienās, kad tiem bija vairāk spara.

Ūtgardlokijs uzmanīgi klausījās, jo sevišķi, kad Ēriks stāstīja par Freiju, bet viņa vīri, likās, garlaikojās, un liela murdoņa pie galdiem liecināja, ka lielais vairums nemaz neklausījās. Jo sevišķi viens no viņiem nekā nedzirdēja. Viņš jau taisījās stāstīt par savām pēdējām mamutu medībām, un tas acīmredzot bija daudz interesantāk, nekā klausīties par dzīvi Asgardā.

-     Pastāsti kaut ko par Freiju! lūdza Ūtgardlokijs. Vai viņa ir tikpat daiļa un glīta, kā stāsta?

Ēriks stāstīja, cik vien labi zināja par Freiju, ko viņš bija redzējis dkai kā, taisnību sakot, bezzobu veceni. Bet viņš zināja, ko Ūtgarlokijam vajag, un to viņš dabūja! Ēriks krietni vien pārsālīja, un Ūtgardlokijs siekalojās, tā ka divi suņi pastāvīgi stāvēja ar deguniem viņam pie paša zoda.

~ Bet, diemžēl, Ēriks nobeidza, Freija kļūst mazliet par vecu.

-    Ko? izsaucās Ūtgardlokijs. Nu ja. Mums jau Iduna ar viņas dzīvības āboliem ir šeit. To es pilnīgi biju aizmirsis. Tas jau ir tikai tāpēc. Bet Idunu mēs paņemsim līdzi uz Asgardu, kad pienāks laiks. Tad Freija no manis dabūs mazo ābolkūciņu, un tad -šmaks, viņa pad būs apēdama!

-     Vai dzirdat, jūs visi! Ūtgardloldjs sauca pāri zālei.

-     Freija būs mana, un neviens neuzdrošināsies viņai roku piedurt. Vai jūs dzirdat?

Vīru starpā atskanēja skāņa murdoņa, un Ēriks nodomāja, ja tie būtu viņa kalpotāji vai kareivji, vai kas nu de bija, tad viņš vienā acumirklī visu varzu adaistu, jo neizskatījās, ka uz kādu no tiem var paļauties.

Ūtgardlokija acis meta zibeņus pār necienīgo kompāniju.

-    Mieru! viņš auroja un nodārdināja savu dūri galdā. Vīri dzirdēja, ka nu ir nopietnība, un lielais vairums no viņiem klusēja, arī mamutu mednieks.

-   Es esmu tas, kas šeit nosaka, vai dzirdat! viņš sauca. Un es esmu tas, kas runā, kad kaut kas ir jāsaka!

Ēriks nemanāmi satvēra savu naža spalu un bažīgi palūkojās uz Trūdu. Bet viņa diezgan viegli papurināja galvu, un Ēriks atkal noņēma roku. Bet Mudurs bija gatavībā, lai to izvilktu, un tas vienmēr bija mierinājums.

Ūtgardlokijs bija piecēlies. Kad nu mēs pēc īsa laika iebruksim Asgardā, tad tas pastāvīgi būšu es, kas noteiks! viņš auroja. Tas, kas nepaklausīs, tūlīt tiks aizsūtīts uz Hēlu, to apēdīs Garms vai izsūks Nidhjegs. Tā nu jūs ziniet! Neviens neizspruks! viņš sauca un apsēdās. Tas esmu tikai es, kas var izspēlēt trikus, viņš smējās lielīdamies un pacēla biķeri.

To pašu brīdi izcēlās nemiers pie lielajām durvīm uz zāli.

Durvis ar brikšķi attaisījās, un iekšā ieskrēja vīrs. Viņš bija ļoti aizelsies, un pagāja bridis, iekams viņš atdabūja elpu tik daudz, lai pateiktu savu sakāmo. Viņš piegāja pie Ūtgardlokija un aizelsies izstenēja:

-    Mēes esam… notvēruši kādu jaunu vi… vīru mežā, kas saka, ka viņš ir Tja… Tjalvi. Mēs viņu neno… nenogalinājām… tūlīt, jo do… domājām, ka būs labāk atvest viņu uz šejieni vi… vispirms!

-   Ko? Ūtgardlokijs sauca un piecēlās acīmredzami apjucis. Vēl viens Tjalvi? Tas nekur neder. Tjalvi taču sēž šeit! Ūtgardlokijs sagrumboja pieri un norādīja uz Ēriku. Sitas ir Tjalvi, un, cik man zināms, tad Jotunheimā ir tikai viens Tjalvi.

-Jā, bet vi… viņš saka, ka viņš ir Tja… Tjalvi, stostījās virs ar izbiedētu sejas izteiksmi.

Tūlīt viens jauns vīrs spēcīgi un brutāli tika ievests zālē. Viņš bija nosvīdis, netīrs un ļoti noguris, itin kā būtu dienām skrējis mežā. Viņa rokas bija sasietas uz muguras, un viņš izskatījās sasists un iekaustīts. Un tā bija tiesa, Ēriks baiļpilns pamanīja. Tas ir Tjalvi! Arī Trūda blenza uz viņu ar bailīgām acīm.

Tjalvi novārdzināts saļima zāles vidū, kur viņu iesvieda.

Ūtgardlokijs piegāja klāt un viņam viegli iespēra. Bet, kad viņš pats nepiecēlās, Ūtgardlokijs saķēra viņu aiz matiem un uzrāva kājās. Kas tu esi? viņš rūca.

Tjalvi atvēra acis un blenza uz Ūtgardlokiju. Es esmu Tjalvi!

-    Tava mute melo, nikni sauca Ūtgardlokijs un ar savu brīvo roku pļaukāja Tjalvi pa seju. Tu nevari būt Tjalvi, kad Tjalvi sēž šeit! viņš sauca, norādīdams uz Ēriku.

Tjalvi apjucis blenza uz Ēriku. Tas nevar būt! viņš stostījās. Es! Tas esmu es, kas ir Tja… Tja… Tjalvi, un tas tur ir viens ci… cilvēka dēls!

Ūtgardlokijs pagriezās pret Ēriku un caururbjošu skatu glūnēja uz viņu.

Ēriks saņēma drosmi un piecēlās. Viņš manīja Trūdas acis

pievērstas sev, un tas deva viņam drosmi. Tjalvi nav nekas cits kā nīkulīgs milža dēls, viņš jau taisījās pateikt, bet to norija. "Liec lietā galvu," viņā skanēja Mīmira balss. "Ērik, esi piesardzīgs! Tagad vai nekad!"

Tas tur! Ēriks sauca, kad bija nomierinājies. Tas ir viņš, kas ir ļengans cilvēka dēls! Paskatieties paši, cik ļengans . iņš izskatās. Viņš pat nevar nostāvēt!

Ēriks labi zināja, ka tas bija sitiens zem jostas vietas, bet ko viņš varēja darīt? Kaut arī viņam bija līdzjūtība pret Tjalvi, nederēja būt nevīrišķīgam.

Ūtgardlokijs pārmaiņus skatījās te uz Ēriku, te uz Tjalvi. Viņa skatienā bija jaušama neziņa, un visi viņa vīri zālē stāvēja

klusā saspringumā un sekoja drāmai. Tagad patiešām notika kaut kas, ko bija vērts redzēt.

Tad Ūtgardlokijs pagriezās pret Ēriku. Viens no jums melo! viņš sauca. Bet gan es to uzzināšu!

Viņš atkal paskatījās uz Tjalvi. Ilgu laiku viņš nekā neteica. Viņa piere bija saraukta citādi nekā pirmīt, un viņš kasīja pakausi. Viens no tiem meloja, bet kurš?

-           Tu, tur! viņš sauca Tjalvi un adaitla viņu. Un Tjalvi, viņš teica Ērikam, nāciet šurp!

Ēriks aizgāja un nostājas līdzās Tjalvi.

-Jūs abi līdzināties viens otram, Ūtgardlokijs murmināja.

-    Jūs esat gandrīz vienlīdz lieli, un jūs izskatāties arī viena vecuma. Hm! Ūtgardlokijs kasīja bārdu. Kā lai viņš tiek galā ar šo problēmu?

Tad viņš pasmaidīja un pagriezās pret saviem vīriem. Vai kāds no jums var saskatīt atšķirību starp šiem diviem?

-    Nē, vīri sauca.

-    Vai kāds no jums var pateikt, kurš no abiem ir Tjalvi?

-    Nē, sauca vīri.

-   Vai mēs būsim par apsmieklu šitādiem maziem zeņķiem?

-    Nē, atkal sauca vīri.

-           Nē, nebūsim, sacīja Ūtgardlokijs. Tagad būs pārbaudījums.

Ēriks norija siekalas.

-            Viens no jums ir Tjalvi, un viens no jums bija klāt, kad toreiz mūs apciemoja Tors, bet tikai viens no jums bija īstais Tjalvi.

Ēriks un Tjalvi vienlaicīgi pamāja. Tas biju es! tie vienā mutē sacīja.

-    Nu, tu, tur! sacīja Ūtgardlokijs un norādīja uz Tjalvi.

-    Kā sauca to cīkstoni, ko jūs satikāt, iekams jūs ienācāt manā sētā toreiz?

-    Viņu sauca Skrimirs, Tjalvi bez vilcināšanās atbildēja.

-            Pareizi, sacīja Ūtgardlokijs un pagriezās pret Ēriku. Ērika sirds neprātīgi datv'jās.

-    Kurš tas bija, ar kuru Lokijs sacentās ēšanā šeit zālē?

-            Tas bija Logi, atbildēja Ēriks un aizsūtīja pateicības domu Mīmiram.

-     Pareizi, sacīja Ūtgardlokijs un pagriezās pret Tjalvi.

-   Kurš bija tas, ko Toram vajadzēja mēģināt pacelt?

-           Tas bija tavs kaķis, kas īstenībā bija Midgardas čūska, atbildēja Tjalvi.

-     Pareizi, sacīja Ūtgardlokijs un pagriezās pret Ēriku.

-   Kurš bija tas, ar kuru Tors lauzās?

-           Tā bija Elli, kas tagad valda Asgardā, atbildēja Ēriks, atvieglots par to, ka viņš to zināja.

-          Arī pareizi! sacīja Ūtgardlokijs un vēlreiz pakasīja pakausi. Ko nu lai viņš iesāk, jo no šitā viņš daudz gudrāks netika.

Tad viņš piepeši pasmaidīja. Plats smaids izpletās pār viņa seju. Es atceros, viņš sacīja un lepni pavērās visapkārt zālē.

-   Es atceros, ka es arī Tjalvi pārbaudīju, kad viņš pēdējoreiz te bija!

Ēriks zināja, kas nāks, un viņam aukstas drpas pārskrēja pār muguru. "Liec lietā galvu, bet neaizmirsti kājas!" Mīmirs tika teicis, un acīmredzot to viņš domāja. Bet Ēriks jau nebija trenējies skriešanā, kopš viņš bija bijis pie Ulla Taksdālē!

-          Es liku Tjalvi skrieties ar Hugi, Ūtgardlokijs turpināja, un es atceros, ka biju ļoti pārsteigts par to, cik žigli Tjalvi toreiz varēja paskriet. Hā! Ne pirms, ne pēc tam šeit nav bijuši ciemiņi, kas spētu paskriet tik ātri, kā Tjalvi skrēja toreiz.

Tagad jūs paši parādīsiet, kurš ir Tjalvi! Mēs iziesim ārā un iezīmēsim ceļu, un tam, kas no jums skries žiglāk, es izvēlēšos dcēt!

Ēriks gandrīz vai sastinga no bailēm, to izdzirdis. Tagad ar viņu ir cauri, un ne tikai tas vien! Arī Trūda bija pazudusi! Visas Asgardas liktenis bija likts uz spēles vienkāršu skriešanās derību dēļ! Par to bail bija iedomāties. Viņam vienam pašam, Ērikam, tā sauktajam cilvēka dēlam, tagad vajadzēja izšķirt dievu likteni ar savām kājām, un viņš zināja, ka nespēs paskriet tik ātri kā Tjalvi.

Trūda pienāca pie viņa. Tu labi vari, viņa čukstēja. Es zinu, ka vari. Domā par mani un skrien manis dēļ.

-Jā, bet vai tu domā, ka tas palīdzēs?

Es to zinu! viņa atbildēja un cieši saspieda viņa roku.

Ārpusē Ūtgardlokijs jau bija vienojies ar saviem ļaudīm, kur būs ceļš. Viņiem būs jāskrien apmēram viens kilometrs pa lielu apli, Ēriks redzēja. Ēriks sasprādzēja savas sandales labi ap pēdām un sagatavojās. Viņš jau iepriekš jutās kā paralizēts.

Tjalvi bija kailām kājām un jau stāvēja gatavībā starta vietā. Likās, ka viņš ir ieguvis jaunu enerģiju, un viņš nicīgi smaidīja uz Ēriku. Vai tu atceries pēdējo reizi, kad mēs skrējāmies, mīļo Ērik? viņš ļaunpriecīgi smaidīja.

Ēriks neatbildēja, bet stingu skatu vērās sev priekšā. Viņš bija gatavs padoties jau iepriekš un atklāt kārtis Ūtgardlokijam. Šī te derību skriešanās bija bezcerīga, un viņš tiks par apsmieklu viņiem visiem!

Ēriks jutās sakauts un zaudējis, jau pirms bija dots starta signāls.

40. nodaļa

-    Tu man patīc, Ērik! Trūda čukstēja, lai neviens cits nespētu sadzirdēt. Tas ir svarīgi! Viņa saspieda Ērika roku. Tā bija silta un mikla no sviedriem. Domā par mums visiem Asgardā un par mūsu mūžiem, tad būs labi, tad Lokija kurpes iedarbosies!

-   Lokija kurpes! Es tām neticu, Ēriks murmināja izklaidīgs un nobijies. Muļķības! Ar mums ir cauri. Ir par vēlu, un mums nevajadzēja doties šai neprātīgajā ceļojumā. Ēriks aplika sev Baldra jostu. Sprādze iemirdzējās saules gaismā.

Ūtgardloldjs paskatījās viņā ar savādu skatu, tad deva zīmi abiem skrējējiem sagatavoties, un Ērikam vairs nebija laika domāt.

Atskanēja starta signāls, un Ēriks skrēja prom, ko kājas nes. Bet te cilvēka rekordi bija smieklīgi.

Tjalvi skrēja Ērikam līdzās un indīgi pasmīnēja par viņu. -Jūs domājāt, ka varēsiet mani iznerrot, viņš kā rotaļādamies teica, kamēr skrēja, it kā tā būtu iesildīšanās īstajai derību skriešanai. Jūs domājāt, ka tiksiet no manis vaļā? Neviens netiek vaļā no Tjalvi, kad viņš ir nikns un aiz manis nāk vesels karapulks milžu. Viņi ir ceļā, un viņi gan pārliecinās Ūtgardlokiju, ja es nespēšu!

-    Turi muti, Ēriks aizelsies stenēja.

-    Kā tu domā, ko Ūtgardlokijs izdarīs ar tevi un tavu mazo, dumjo mīļāko, kad atklās, kas jūs panesībā esat? Tjalvi ļaunpriecīgi turpināja.

Ēriks bija pārāk aizelsies, lai atbildētu.

-    Vai tev trūkst gaisa? Tjalvi indīgi smējās. Savādi, tu nemaz neesi kļuvis labāks skriešanā kopš tās reizes, kad mēs skrējāmies. Vai tu atceries to? Apkārt Igdrasilam un atkal atpakaļ. Tu pat nesasniedzi pusceļu, kad es jau biju pie mērķa. Vai Ulls patiešām nevarēja tevi samācīt mazliet labāk?

Ēriks neatbildēja. Viņš bija nikns, bet nezināja, kur lai liek savu niknumu. Viņš nevarēja apstāties un likt Tjalvi pa pauri. Tad ar viņu noteikti būtu cauri. Viņš nevarēja turpināt cerēt uz brīnumiem, ka Tjalvi, piemēram, pakritīs.

-    Paskatīsimies, vai tu varēsi man sekot! Tjalvi smējās un aizskrēja.

Viņi tagad bija tuvu mērķim, un Tjalvi skrēja viegli kā putns. Ēriks bezpalīdzīgi lēnām gāja aizmugurē, un starp skatītājiem izlauzās nožēlas un aizdomu šalkas.

Attālums starp Ēriku un Tjalvi pieauga, un Ēriks izmisis lūkojās pēc Trūdas. Viņas balss pastāvīgi skanēja viņam ausīs: "Tu man patīc! Domā par mani!"

"Jā, pats par sevi saprotams, ka es to daru," Ēriks murmināja. "Par ko citu lai es domātu. Tagad mēs mirsim abi!"

Bet piepeši Ērika kājas sāka kustēties pašas no sevis. Viņu gandrīz vai nesa pa gaisu, ātrāk un ātrāk, tā ka arī viņš sasniedza mērķi, kad Tjalvi bija tieši pie paša mērķa zīmes.

-             Tas nav iespējams! Tjalvi niknumā stenēja. Te var būt iejauktas tikai burvestības. Tik atri tu nekad nevari paskriet, Ērik!

Ūtgardlokijs izlauza ceļu starp skatītājiem. Neizdevies skrējiens! viņš auroja. Vēlreiz no jauna! Atkārtot!

Tjalvi atkal bija dabūjis elpu. Viņš sakoda zobus un naidīgi paskatījās uz Ēriku. Tad vēlreiz nostājās uz starta līnijas. Tagad tu redzēsi! viņš nošņācās. Pagaidi dkai!

Ēriks neskatījās uz viņu, bet lūkojās zemē. Viņš joprojām nebija pārliecināts un nedomāja, ka brīnums notiks vēl reizi. Tad viņš paskatījās uz Trūdu, un viņa slepus smaidīja un pamirkšķināja viņam.

Viņas dēļ, visas Asgardas dēļ Ēriks mēģinās vēl. Viņš taču visus mīlēja. Ēriks nopūtās. Acu priekšā viņš redzēja gaišo, veco I leimdalu, sarkanmataino Toru, labsirdīgo, pašapzinīgo Odinu savā troni un uz vīriešiem kāro Freiju savā vanaga spalvu tērpā. Ullu un Vidaru, tos vientuļos vīrus mežā, Njordu krastmalā, Modi un Magni. Viņu dēļ viņš skries!

-   Vai esat gatavi? Ūtgardlokijs sauca.

Ēriks un Tjalvi pamāja, un atskanēja signāls.

Viņi aizvirpuļoja prom kā viesuļvējš. Un tagad, lai cik savādi, Ēriks bija priekšā. Dīvainais, neredzamais spēks joprojām bija viņa kājās, un Ēriks pasmaidīja pie sevis, iekams viņš pagriezās pret Tjalvi.

-      Vai tu joprojām domā, ka te darbojas mānīšanās? viņš jautāja.

Tjalvi bija pārāk aizelsies, lai atbildētu, bet viņa skats bija izmisis. Viņam bija bail, jo viņš no pieredzes zināja, kas viņu sagaida, ja viņš zaudēs. Ja viņš neuzvarēs, tad viņu gaida nāve.

-      Kāpēc tu nepaliki Asgardā? Ēriks turpināja. Vai tu patiešām domāji, ka tu viens spēsi pārtaisīt pasauli?

Tjalvi nespēja atbildēt.

-    Kāpēc tu mēģināji mūs visu laiku nogalināt?

Tjalvi vairs nebija spēka pat pagriezt seju pret Ēriku. No sasprindzinājuma viņam bija sarkana visa seja. Acis bija izspiedušās no dobumiem, un sāka līt asaras. Bet varbūt tas bija tikai vējš, kas tās izspieda.

Ēriks uzsmaidīja Trūdas attēlam savās domās un skrēja! Tjalvi lēnām un bezpalīdzīgi palika aiz muguras. Attālums starp abiem skrējējiem auga, un Tjalvi izmisis noskatījās tajā putekļu mākonī, ko savirpuļoja Ēriks.

Kad Ēriks sasniedza mērķi, Tjalvi bija veselas bultas lidojuma

attālumā aiz vina.

»

-      Labi skriets, Tjalvi! auroja Ūtgardlokijs un sita Ērikam pa muguru. Tā tam ir jābūt! Es zināju, ka neesmu kļūdījies jūs abos. Ūtgardlokijs nekad nekļūdās!

Ēriks pie sevis smaidīja. Tjalvi stāvēja aizelsies, salīcis, balstoties ar elkoņiem uz ceļiem. Viņš klepoja un stenēja. Tā ir mānīšanās! viņš beidzot izgrūda. Tā nav tiesa! Es esmu Tjalvi!

-Muļķības un blēņas! auroja Ūtgardlokijs ar zibeņojošām acīm. Es taču pats redzēju!

-      Ļauj man izmēģināt vēlreiz! Tjalvi lūdzās. Ļauj man izmēģināt tikai vienu pēdējo reizi, tikai vienu reizi!

-     Labi, labi, Ūtgardlokijs teica. Pēdējo reizi, bet tad arī būs diezgan! Nostājieties atkal! Viņš uzsmaidīja Ērikam un berzēja rokas. Rādi nu, kam tu deri! viņš mudināja un nostājās. Gatavību, starts, skriet! viņš sauca, un Ēriks un Tjalvi aizskrēja.

Šoreiz Ēriks nekā nesacīja Tjalvi. Viņš domāja tikai par Trūdu un redzēja viņu pie sevis smaidām. Šis smaids nozīmēja daudz.

Viņš domāja arī par gaišajiem līdzenumiem un mežiem Asgardā un rimtumu un gandrīz lidoja prom pa gaisu. Tagad viņa prātā vairs nebija izmisums. Viņš zināja, kur ir viņa mājas un ko mīlēja.

Kad Ēriks sasniedza mērķi, Tjalvi bija vēl tikai pusceļā. Ēriks bija pārliecinoši uzvarējis, un Ūtgardlokijs naidīgi smīnēja, kad Tjalvi, nomocījies un zaudējis dūšu, sasniedza mērķi.

-     Nu, tu suns no cilvēka dēla! Tu mēģināji mani iznerrot, ko? Bet es tev saku, neviens nenerros milžu ķēniņu!

Ūtgardlokijs triumfējoši pacēla galvu. Vai jūs to redzējāt, mani viri? Kuram bija taisnība? Ūtgardlokijs noradīja uz sevi

ar tuklu Ikški.

ī

Tjalvi, gandrīz pārakmeņojies, izmisis blenza sev priekšā. Tagad pār viņa vaigiem lija īstas asaras.

-           Hā! auroja Ūtgardlokijs un ieklupa Tjalvi matos. Nu, mazo cilvēka dēl! Kāds sods tev būs? Tu vari pats izvēlēties! Midgardas čūska ir izsalkusi, tu zini. Fenrira vilks arī siekalojas no bada, Garms kauc no vēlēšanās slepkavot, un Nidhjegs ir gatavs tevi izsūkt. Hēla sagaidīs tevi ar skūpstu uz rokas Mirušo valstībā. Ko tu vēlies? Ūtgardlokijs plēsa Tjalvi matus tā, ka pacēla to gandrīz no zemes.

Tjalvi bija kluss.

-    Aizsūti viņu atpakaļ uz Asgardu! Trūda iekrita starpā.

-             Ko? bļāva Ūtgardlokijs pārsteigts un pagriezās pret Trūdu. Ko tu teici?

-    Es teicu, aizsūti viņu atpakaļ. Ūtgardlokija apakšžoklis atkārās.

-           Es domāju, ka tas ir visgudrākais, ko tu vari darīt, Trūda mierīgi turpināja. Tas taču bija Tors, kas reiz atveda viņu no Zemes uz Asgardu, un, ja Tors padzirdēs, ka tu esi nogalinājis cilvēka dēlu, viņš noteikti nāks atriebties.

-   Tu tā domā? Ūtgardlokijs degošām acīm jautāja. -Jā, tā viņš sacīja, Trūda meloja pārliecinošā balsī. Ūtgardlokijs atlaida Tjalvi un notīrīja savas rokas. Nu, -

viņš murmināja un kasīja pakausi.

-            Un Toram jau joprojām ir Mjelnirs, Trūda turpināja. Un, kaut ari Tors ir vecs, viņš nav par vāju, lai to sviestu.

-            Tā, tas ir pareizi. Jā, ari pēdējo reizi, kad viņš te bija, gandrīz vai sagāja grīstē. Tas nemaz nebija patīkami, Ūtgardlokijs, kā padomu meklēdams, skatījās apkārt.

Tjalvi paskatījās uz Trūdu. Viņa skatā bija pateicība un apbrīna par to, ko viņš tagad dzirdēja. To viņš nebija gaidījis.

-    Ļauj viņam iet! atkal ierunājās Trūda stingrā balsī. Un, lai cik savādi, Ūtgardlokijs paklausīja. Viņš cieši

nolūkojās uz Tjalvi, un izskatījās, ka viņš apdomājas. Bet tad viņš pagriezās pret sanākušiem. Hm. Hm. Mums nebūs

nekāds gods, ja mēs nogalēsim bērnu, viņš bļāva. Reskvai ir taisnība. Viņš ir tik mazs un nenozīmīgs, ka ne Midgardas čūskai, ne Fenrira vilkam, nedz arī Nidhjegam viņš negaršos, ja tie viņu dabūs.

Tad Ūtgardlokijs pagriezās pret Tjalvi:

-    Ej prom, tu mēsls! viņš nošņācās un iespēra viņam ar kāju. Nekad vairs te nerādies, citādi tev izies plāni! Tagad tu esi bezpajumtnieks starp milžiem. Pazūdi! Ārā nojotunhcimas!

Tjalvi kā bez padoma lūkojās apkārt. Vai tā bija desa? Vai viņš patiešām varēja iet?

Trūda viņam uzsmaidīja. Mūsu starpā nekad nekas neiznāktu. Vai tu to nespēj saprast? viņa laipni sacīja.

Tjalvi neatbildēja, bet pār viņa seju nolaidās cerību pilns un pateicīgs smaids.

Tad viņš pagriezās un lēnām devās uz mežu, visu laiku nervozi lūkodamies apkārt, it kā īsti neticēdams patiesībai, ka viņš ir brīvs un ka Ūtgardlokijs drīz nesūtīs savus ļaudis vai lielos suņus viņam pakaļ. Bet nekas nenodka.

Kad viņš sasniedza pirmos vārtus, viņš pagriezās un mazliet pastāvēja mierā, un palūkojās atpakaļ. Bet tad viņš sāka skriet uz mežu. Drīz viņš bija prom.

-    Labi! auroja Ūtgardlokijs. Tā mēs tikām no viņa vaļā. Tagad aizmirsīsim to visu un iesim iekšā par to uzdzert.

Visu adikušo vakaru Ūtgardlokija zālē bija dzīres. Viens medalus trauks pēc otra tika ienests iekšā, un jau pēc dažām stundām Ūtgardlokijs un viņa ļaudis bija tik noreibuši, ka galvas reiba. Viņi gulēja uzkrituši uz galdiem, nespēdami nostāvēt kājās.

Arī Ūtgardlokija lielie suņi gulēja ar kājām gaisā, paguvuši pielakties no grīdas.

Gan Ēriks, gan Trūda bija pildījuši savus kausus cītīgi, bet nemanīti viņi bija ielējuši medaļu tuvāk stāvošā vaļējā suņa rīklē zem galda.

Trūda pamirkšķināja Ērikam un piesardzīgi piecēlās. Es iešu gulēt, viņa žāvādamās teica un izstaipījās. Tjalvi, vai tu negribi nākt?

Ari Ēriks žāvājās un grīļīgi piecēlās, it kā būtu trakoti noreibis un līdz nāvei noguris. Ar labu nakti, viņš sacīja un aizlīgojās no galda. Un paldies par šodienu!

Kopā viņi aizstreipuļoja līdz durvīm, kas stāvēja vaļā aiz zāles, aizmugurē. Neviens nemanīja, ka viņi aizgāja. Ūtgardlokijs un lielāka daļa viņa viru bija iekrituši miegā, un tie nedaudzie, kas vēl bija nomodā, pilnā galvā bija iegrimuši skaļā sarunā, cik jau nu mēles viņiem klausīja.

Viņi iznāca ārā, tumšā ejā, bet nekur ne dzirdēja, ne redzēja kādus milžus.

-    Kā tu domā, kur viņa ir? Ēriks čukstēja.

-   Es domāju, ka pagrabā, Trūda čukstēja pretī. Mums ir jāatrod ceļš uz leju.

-    Jā, bet mums jābūt klusiem. Var gadīties, ka dažas no Ūtgardlokija sievietēm ir nomodā te iekšā, aizmugurē, un var arī gadīties, ka ir kādi sargi, kas sēž un viņu uzmana.

Trūda pamāja un turpināja iet pa eju. Izvilcis Muduru, Ēriks sekoja.

Bija kluss, it kā visa māja būtu izmirusi. Trūda mēģināja vienas durvis pēc otrām, bet nevienas nelikās vedam iekšā tai vietā, kur varēja iedomāties turēt kādu gūstekni.

Trūdai gan laikam taisnība, kad viņa teica, ka ldunai ir jābūt pagrabā. "Tā vienmēr ir visdrošākā vieta visā mājā," Ēriks domāja, "un tā arī laikam Mīmirs bija teicis."

Tagad Ēriks gāja mazliet pa priekšu Trūdai, un viņš bija pirmais, kas atdūrās pret stipri dzelzī kaltām durvīm. Tās bija aizslēgtas ar veclaicīgu dzelzs slēdzeni. "Punduru darbs," Ēriks nodomāja.

-Tas ir te! Trūda čukstēja. Tam jābūt te. Un man liekas, ka atslēga ir Ūtgardlokijam.

-    Pagaidi šeit, es mēģināšu to dabūt, Ēriks nočukstēja un aizlavījās atpakaļ. Viņš ar vienu roku taustījās gar sienu un ar otru turēja cieši Mudura spalu.

Iekšā lielajā zālē visi milži beidzot bija iekrituši miegā. Ēriks nemanīts piezagās klāt Ūtgardlokijam. Viņš redzēja viņa ādas apģērba sānos kabatu, un tajā patiesi atradās kaut kas spīdīgs.

Pēc iespējas uzmanīgāk viņš iebāza roku kabatā. Bet to pašu brīdi zem galda atskanēja dobjš rūciens. Nāca redzama liela suņa galva ar atņirgtiem zobiem.

-          Kaut tevi Ilēla rautu! Ēriks nomurmināja un žigli atrāva roku.

-            Ko tu saki, manu zēn? Ūtgardlokijs nomurmināja un atraugājās tā, ka nokrakšķēja zāles griesti. Man liekas, tu sen jau aizgāji gulēt! viņš samiegojies murmināja.

-           Nēc, Ēriks atbildēja, acumirklī atkal apsēdies pie galda. Es domāju, ka tavs suns ir stipri izsalcis.

-           Tad iedod viņam cilvēka dēlu, Ūtgardlokijs murmināja un atkal iekrita miegā.

-          Vai tu dzirdēji? Ēriks pačukstēja sunim. Tu vari vien ēst Tjalvi! Pamēģini atrast!

Suns saslēja ausis un viegli vēcināja asti. Ēriks piecēlās un

aizveda suni uz durvīm. Viņš ir te kaut kur ārā tumsā. Atrodi

t

viņu! Ēriks teica un izgrūda suni ārā.

Žigli viņš ielavījās atkal iekšā un aizvēra durvis. Suns palika ārā un, par laimi, nesāka ne riet, ne gaudot.

Ēriks atkal aizlīda līdz galdam, pārliecinājās, ka visi guļ, un iebāza roku Ūtgardlokija kabatā. Šoreiz viņš satvēra atslēgu.

Ūtgardlokijs kaut ko pa miegam murmināja, nolika galvu citā stāvoklī uz galda un krāca tālāk.

Nemanīts Ēriks atkal aizlavījās līdz duram, ārā ejot pagriezās, lai pārliecinātos, ka visi joprojām guļ, tad paņēma sienā iestiprināto lāpu un izlavījās ārā pie Trūdas.

Tur bija divas atslēgas, un viena derēja durvīm. Tās, par laimi, atvērās bez skaņas, un Ēriks un Trūda ieslīdēja tumsā.

Viņpus durvīm bija vītņu kāpnes, kas veda lejup. Viņiem pa priekšu aiz bailēm no gaismas, ko Ēriks turēja rokā, skrēja žurkas un peles. Otrā rokā viņš turēja gatavībā Muduru.

Kāpnes izlocījās vairākas reizes, bet beidzot tās noveda lielā pagraba telpā. Tā būtu bijusi melna kā kaps, ja Ērikam nebūtu līdzi lāpas. Tagad viņi varēja redzēt, kur atrodas.

Telpa bija auksta un dzestra, un pa sienām lejā stīdza mitrums. Visur bija netīrs un putekļains, bet tā izskatījās kā sena dārgumu krātuve, kur gulēja lielas lādes ar zeltu un sudrabu. Sudrabs bija melns, bet zelts lāpas gaismā spīdēja. Tur bija lieli dzeramie kausi, spaiņi un citas greznumlietas Tur bija veci vairogi, sarūsējuši zobeni un apaļas bruņas kaudzēs. Tur bija arī daudz kapara, bet tas viss bija apsūbējis zaļš.

Gar vienu sienu stāvēja lielas brīnumainas figūras, ko milži acīmredzot uzskatīja par vērtīgām. Viņu ēnas dancoja uz sienām. Viņu acis bija tukši, tumši caurumi, un tas izskatījās nejauki.

Bet fdunas tur nebija.

Ēriks paspīdināja apkārt, lai ielūkotos visos kaktos un stūros. Bet tur kustējās tikai resni krupji.

Vai tu domā, ka mēs esam apmaldījušies? Ēriks čukstēja.

Trūda paraustīja plecus un vēlreiz pavērās visapkārt. Varētu domāt, ka te viņš paslēptu viņu starp visiem dārgumiem, viņa čukstēja. Tur! viņa nočukstēja vēlreiz un satvēra Ērika roku. Tur zem kāpnēm ir lūka!

Ēriks tūlīt devās turp. Tur patiešām bija lūka, pietiekami liela, lai pa to varētu ielīst cilvēks.

-Tā ir aizslēgta, viņa čukstēja un izmēģināja otru atslēgu. Tā slēdza, un lūka attaisījās. Lūka bija ieeja uz kādu citu pagraba telpu vai drīzāk uz dziļu, tumšu alu!

Ēriks iebāza lāpu cauruma iekšienē un apgaismoja to.

Uz viņiem, gaiši zeltainu matu ieskautas, pārsteigtas stingi lūkojās divas dzidras, zilas acis.

41. nodaļa

-    Kas tu esi? Iduna pārsteigta ievaicājās.

-             Es… es esmu Ēriks ci… cilvēka dēls, Ēriks apjucis atbildēja un gandrīz bija mēms, ka pēkšņi redz vaigu vaigā sievieti, kas ir bijusi mērķis viņu garajam ceļojumam cauri Jotunheimai un iemesls pusdrupām Asgardā.

-    Es tevi nepazīstu, Iduna atbildēja un aizgriezās prom.

-   Tu esi līdzīgs Tjalvi, un par viņu man nav daļas. Vai tu arī esi ieradies, lai mani mocītu?

-           Nē, nē. Tikko es biju viņš, bet nu es esmu es pats, Ēriks atkal nesakarīgi stostījās.

-            Ļauj man tikt klāt! Trūda čukstēja un pavilka Ēriku sānis. Vai tu pazīsti mani? viņa jautāja un uzsmaidīja Idunai.

Iduna nogurusi lēnām pagriezās. Bet, ieraudzījusi Trūdu, viņa atkal ieplēta acis.

-Jā, bet tā taču ir Trūda! Ko tad tu te dari? Vai arī tevi ir sagūstījis Ūtgardlokijs?

-           Nē. Mēs esam ieradušies, lai tevi izglābtu, lai aizvestu tevi atpakaļ uz Asgardu.

Tai pašā mirklī viņi izdzirda durvis aiz sevis ar brīkšķi atsitamies vaļā.

-    Vai jūs esat tur? no augšas atskanēja strupa balss.

-    Žigli nodzēsiet lāpu un nāciet iekšā lejā! Iduna čukstēja.

-   Te jūs būsiet drošībā, jo viņi nedomās, ka jūs te esat. Vienā acumirklī Ēriks nodzēsa lāpu ar Lokija sandali. Oda

pēc sviluma. Un, lai noslēptu savas pēdas, viņš paņēma līdzi kvēlojošo lāpu, kad līda aiz Trūdas iekšā pie Idunas.

Piesardzīgi viņi aiztaisīja lūku un sēdēja klusi kā peles aizturētas elpas saspringumā.

-           Par laimi, mēs varam atkal tikt ārā, Trūda čukstēja pēc iespējas klusāk, jo mums ir atslēgas, ja viņi izdomās mūs šeit ieslēgt!

-            Atslēgas! Ēriks sastinga, un viņam iekņudējās pakrūtē. Tās gulēja ārpusē. Viņš bija nolicis tās uz pagraba grīdas, kad vajadzēja līst iekšā pie Idunas.

-    Pie Hēlas! viņš murmināja.

-    Tcss, Trūda kušināja.

-            Iekšā dziļumā, lai tie nevar jūs saredzēt, ja te ielūkosies. Citādi ar jums ir cauri! Iduna čukstēja.

Ārpusē viņi dzirdēja dažus nedrošus, grīļīgus soļus. Te neviena nav! sauca kāda balss. Te ir tik tumšs kā Hēlā un ož tikpat skābi un pēc deguma. Tie nevar nemaz te tikt.

-Jā, bet durvis taču bija vaļā?

-   Noteikti Ūtgardlokijs būs aizmirsis tās aizslēgt.

-Jā, bet kur tad viņi ir?

-           Viņi būs ieskrējuši mežā, atkal skanēja balss. Tas bija kāds vīrs, un viņš stāvēja tieši pie lūkas uz īdunas slēptuvi.

-            Vai tā vecene joprojām sēž caurumā? kāda balss no augšas sauca.

-           Kā lai es redzu, ja lūka ir aizslēgta un atslēgas pazudušas?

Vīrs ārpusē nikni iespēra pa putekļiem, un Ēriks dzirdēja, ka atslēgas ietriecās kādā no zelta kaudzēm. Tās skaļi nožvadzēja.

-          Te pamazām ir sakrājies tik liels puvums, ka tu tikko vari paiet, neiekāpis tajos, murmināja vīrs un iespēra kādai no lielajām melnajām vara kaudzēm, kas gulēja uz grīdas. Kam viņam tās?

-           Nāc tagad augšā! atskanēja balss no augšas. Mums ir jāmeklē citā vietā. Es dzirdu, ka Ūtgardlokijs taisās uzkurināt sevi uz pavisam lielu braucienu. Labāk pasteigsimies!

Vīrs augšpusē aizmeimuroja pa pagraba grīdu, lāstu un zvērestu straumes pavadīts, un uzgrīļojās augšā pa kāpnēm.

-   Pū, ha! Ēriks nopūtās. Bija jau tuvu.

-Jā, gandrīz vai izgāja plāni, Trūda atbildēja. Bet mums jāraugās, lai ātri tiekam ārā, iekams viņi tur augšā nepaliek pārāk skaidri. Mums jāpalūkojas, vai nevaram izlavīties ārā nakts tumsas aizsegā. Vai tu vari paiet, Iduna?

-           Jā, jā, Iduna atbildēja. Es joprojām esmu jauna un spirgta, kaut arī tas bija sen, kad es redzēju sauli.

-           Nāc, pamēģināsim izlīst ārā, Ēriks sacīja un uzmanīgi attaisīja lūku.

Ar lielām grūtībām viņi izslīdēja ārā no cietumnieku cauruma. Tagad viņi stāvēja tumsā un klausījās. No mājas skanēja dobjš skrejošu soļu troksnis, bet ne pieaugošs.

Viņi mazliet pagaidīja, līdz iestājas klusums, un pa to laiku

Ēriks meklēja atslēgas uz gridas. Varbūt viņi tās vēlāk varēs izmantot. Nekad nevarēja zināt.

Ēriks slidināja pirkstus pa grīdu pie vienas zelta kaudzes un ar laimes pilnu tvērienu sadabūja atslēgas. Es tās atradu! viņš priecīgs čukstēja.

-          Tagad tur ir kluss, čukstēja Trūda. Zagsimies augšā pa kāpnēm.

-            Es iešu pēdējais, čukstēja Ēriks un aiztaisīja lūku uz cietumnieku caurumu.

Augšā pie durvīm atkal atskanēja skrejoši soļi, un dobja vīrieša balss lamājās. Iduna, Ēriks un Trūda vienu acumirkli kā pārakmeņojušies stāvēja uz kāpnēm. Bet skaņas, par laimi, žigli atkal izgaisa.

Ērikam rokās bija Mudurs gatavībā, bet tas saglabāja savu parasto izmēru.

Tagad viņi bija tikuši līdz pašām durvīm. Tās stāvēja pusvirus, un Trūda palūkojās ārā.

-           Tur ārpusē stāv viens milzis! viņa čukstēja, sirdij kāpjot kaklā. Piesardzīgi viņa palūrēja vēlreiz. Izskatās, ka viņš guļ stāvus!

-            Ļauj man paskatīties! Ēriks čukstēja un aizzagās līdz durvīm.

-           Labi vien ir, viņš čukstēja un pasmaidīja. Bet piepeši viņam iešāvās prātā: "Āboli!" Vai tev ir līdzi āboli? viņš bez elpas jautāja.

-          Nē! Iduna nomurmināja. Kaut mani bulta trāpītu! Tos es aizmirsu lejā alā.

-          Mums jāiet tiem pakaļ! čukstēja Trūda un saņēma Idunu aiz rokas.

-           Labi! Es pa to laiku palikšu šeit un stāvēšu sardzē, Ēriks čukstēja atbildi.

Iduna un Trūda zagās lejup pa kāpnēm, un pēc brītiņa viņas bija atkal atpakaļ. Idunai uz pleciem bija maiss ar āboliem. Tie bija dārgie dzīvības āboli! Iduna purināja galvu pati par sevi. Kā es varēju tos aizmirst! >ii

-    Labi! Ēriks čukstēja. Tagad paejiet mazliet sānis. Kad es došu zīmi, es zibensātrumā atvēršu durvis, ieraušu milzi iekšā un nogrūdīšu viņu pagrabā, un tad mēs tikpat klusu izslīdēsim ārā un aizslēgsim durvis!

Trūda un Iduna viņu tūlīt saprata, nostājās pie pašas sienas, un Ēriks satvēra durvis.

-          Viens, divi, trīs, viņš pie sevis skaitīja, tad no visa spēka atvēra durvis.

Izdevās, kā viņš bija paredzējis. Nebija vajadzīgs pat milzim pieskarties. Viņš stāvēja, atspiedies pret durvīm, un pats no sevis atmuguriski nokrita lejā pa kāpnēm.

Zibensātrumā viņi slīdēja augšā pa kāpnēm. Ēriks ielika atslēgu slēdzenē, apgrieza riņķī un atkal ielika to kabatā.

-    Pa šo ceļu! čukstēja Iduna, kas pazina māju.

Tagad eju apgaismoja lāpas, un viņi varēja redzēt, kur iet. Nepamanīti viņi sasniedza sānu istabu, devās cauri tai un ārā kādā citā istabā, kur bija aizmugures durvis uz brīvību.

-           Skrieniet! Ēriks čukstēja. Žigli! Mēs redzēsimies mežā pie Hovarpnira. Pasteidzieties! Es jums sekošu!

Kamēr Iduna un Trūda skrēja, ko kājas nes, Ēriks gribēja būt pārliecināts, ka neviens nav viņus pamanījis un nenāk pakaļ. Tad viņš ari pazuda tumsā.

To pašu brīdi viņam cieši līdzās atskanēja rupja balss:

-    Ko tu te dari?

Ēriks satrūkās, un, ja tumsā varētu redzēt, tad viņš bija līķa bālumā. Tā bija Ūtgardlokija balss!

-   Neko! Ēriks atbildēja tik vaļsirdīgi un dabiski, cik spēja.

-           Kur tu biji? Ūtgardlokijs nikns jautāja un pienāca pie durvīm.

-           Es tikai biju ārā mazliet ieelpot svaigu gaisu. Vai kaut kas atgadījies?

-    Ko? Nē, o, nē. Mēs tevi meklējām. Un kur ir Reskva?

-           Ārā, skatās zvaigznēs. Viņai laiku pa laikam tā uznāk, Ēriks atbildēja un uzmanīgi iebāza Muduru makstī.

-           Bija tā, ka… Te mēs drāzāmies apkārt pēc jums stundām. Ūtgardlokijs satvēra Ēriku, lai viņš vairs nespētu izbēgt.

-Jā, bet tas nebija vajadzīgs, Ēriks atbildēja, priecīgs, ka tur, kur viņi stāv, ir drusku patumšs. Ja būtu bijusi pārāk spilgta gaisma, Ūtgardlokijs varētu redzēt, ka viņš melo.

-   Vai tev kaut kā netrūkst? Ēriks nekaunīgi jautāja.

-   Kas lai tas būtu?

-   Tās te! Ēriks teica un sniedza atslēgas.

-   Ka tevi…! Kur tu tās atradi?

-            Zem galda, kur tu gulēji. Es tās paņēmu, lai suņi tās nenorij.

-           Labi, manu zēn! Ūtgardlokijs priecīgs izsaucās un uzsita Ērikam uz pleca. Tās ved lejā pie mīļās Idunas, un viņa ne par ko nedrīkst aizbēgt.

-   Tā būtu katastrofa, Ēriks atbildēja.

-            Tu patiešām esi tāds, uz kuru var paļauties, sacīja Ūtgardlokijs. Vai tu nevarētu iedomāties palikt šeit par vienu no maniem vīriem? Es tādu kā tevi labi varētu izmantot.

-Tā varbūt ir laba ideja, Ēriks sacīja un vienlaikus prātoja kā traks, kā lai tiek vaļā.

Bet tas nebija iespējams. Ūtgardlokijs joprojām viņu stingri turēja. Nāc, manu zēn! viņš sacīja. Tagad ir laiks, lai mēs pa īstam tiekam gultā.

Ūtgardlokijs iestūma viņu iekšā un lika sasaukt savus vīrus. -Viltus trauksme! viņš bļāva. Nav nekāda pamata panikai, un es esmu atradis Tjalvi un savas atslēgas. Tie, kas vēlas turpināt dzert, var dzert, un tic, kas grib gulēt, var gulēt. Es visādā ziņā iešu gulēt, sacīja Ūtgardlokijs. Bet lai neviens šonakt neaizslēdz durvis, jo Reskva joprojām ir ārā.

Vīri murmināja kašķīgi un saīguši. Bet Ūtgardlokijs vairs nelikās par viņiem zinis.

-           Nāc, manu zēn! Tagad es tev parādīšu dažas guļamādas, kur tu varēsi atgulties. Ūtgardlokijs ieveda Ēriku istabā, kur uz grīdas gulēja dažas biezas briežādas. Te ir mīksti un silti, Ūtgardlokijs pateica un aizgāja.

Pēc brīža pilī viss palika kluss. Ēriks ilgi gaidīja, un, kad ilgu laiku nebija nekādas skaņas, viņš izlavījās ārā. Viņš bija rūpīgi apskatījies, kā viņš bija ienācis istabā, kurā atradās un, kaut arī visas lāpas bija izdegušas un ap viņu valdīja piķa melna tumsa, viņš žigli atrada ceļu uz lielo zāli. Durvis stāvēja vaļā, kā Ūtgardlokijs bija pavēlējis, un pēc iespējas žiglāk viņš izslīdēja pa aizmugures ieeju ārā.

Ēriks metās prom, paklupa pār zāļu ciņiem un iekrita vienā žogā pēc otra. Bet viņš visu laiku bija drošs par virzienu. Viņš cerēja, ka Trūda un Iduna joprojām stāv un gaida viņu pie krūmāja, kur viņi bija atstājuši Hovarpniru. Bet, vai viņš mācēs atrast viņas mežā, tas bija grūts jautājums.

Piepeši atskanēja dobja, rūcoša skaņa. Skanēja kā no suņa, bet tikpat labi varēja būt vilks, jo sevišķi Jotunheimā, un Ēriks izvilka nazi. Zvaigžņu un mēness gaismā viņš pēkšņi redzēja suni, ko bija sūtījis pakaļ Tjalvi, un viņš atviegloti uzelpoja.

-      Tcss! viņš teica un pielika pirkstu pie lūpām. Ūtgardlokijs guļ!

Bet suns turpināja ņurdēt un, atņirdzis zobus, tikai nāca tuvāk.

-    Tā, tā! Esi mierīgs! Ēriks mierinoši sacīja un drosmīgi gāja klāt lielajam sunim. Es taču esmu tavs draugs, vai tad tu neatceries? Mums taču bija tik jauki pie Ūtgardlokija, un tu zini, ka es neesmu Tjalvi, tas ir es biju viņš, bet nu es esmu atkal es!

Suns pārtrauca rūkšanu un aizdomīgi lūkojās viņā ar savām dzeltenajām acīm.

-   Tā ir tiesa! Ēriks turpināja un noglauda suņa galvu.

Tas kā vilcinādamies vēcināja asti.

-    Vai nu tu ej mājās un liecies gulēt, vai arī uzmeklē īsto Tjalvi, Ēriks sacīja.

Suns tagad laizīja viņa roku un spēcīgi vēcināja asti. Tad tas ievilka galvu, vēl paskatījās uz Ēriku un nozuda tumsā.

Uz kurieni, to Ēriks nespēja noteikt, un tas viņam arī bija vienalga. Tagad bija svarīgi tikt uz priekšu un atrast Trūdu un Idunu.

Ēriks tagad bija nonācis līdz mežam un lavījās prom tai virzienā, kuru domājās esam par pareizu. Un, par laimi, tas tā bija, jo pēc brīža viņš izdzirda čukstošas balsis un vieglu Hovarpnira sprauslošanu.

-    Erik, vai tas esi tu? Trūda čukstēja no tumsas.

-Jā.

-          Mēs esam te, Trūda čukstēja un gaja viņu sagaidīt. Un Hovarpnirs jūtas labi.

-    Pū, hā, Ēriks atvieglots izsaucās.

Hovarpnirs arī tagad nāca viņu sagaidīt un ar savu mīksto purnu sāka glaudīt viņa seju.

-           Kā man tevis pietrūka, Ēriks teica un glaudīja viņu. Bet dosimies tūlīt prom. Ūtgardlokijs un viņa ļaudis guļ, bet viņi var pamanīt, kas noticis, tas var notikt kuru katru acumirkli. Un varbūt drīz ieradīsies tie milžu karapulki, ar ko Tjalvi draudēja.

Viņi visi trīs uzsēdās jāteniski zirga platajā mugurā. Trūda priekšā, tad Iduna ar dzīvības āboliem, un aizmugurē Ēriks ar Muduru gatavībā. Hovarpniram nebija grūtību viņus visus nest.

-            Tagad mēs dosimies mājās, Trūda čukstēja zirga ausī. Uz mājām, uz Asgardu, ātri, tik ātri, cik vien vari.

Un Frigas zirgs gandrīz slīdēja pār zemi cauri tumšajai naktij.

42. nodaļa

Kad nākošo rītu uzausa gaisma, viņi varēja redzēt, kur atrodas. Viņiem priekšā staroja Bivrests visās varavīksnes krāsās, un tā pakājē pacēlās Heimdala Debesu kalns.

-           Lai slavēts Odins! izsaucās Iduna. To es nebiju gaidījusi, ka atkal ieraudzīšu!

Hovarpnirs virzīja savu debess lidojumu tieši uz Debesu kalna pakāji. Tur viņi visi trīs nokāpa mazliet stīvām kājām, apreibušām galvām un sāpošiem dibeniem pēc garā nakts jājiena.

-            Mēs esam gandrīz mājās! Ēriks gavilēja un dancoja ap visiem. Arī Trūda atbrīvota smējās. Viņa bija tik aizkustināta

un tuvu asarām, ka neattapa, ko sacīt. Hovarpnirs skaļi zviedza, un drīz no Heimdala staļļa nāca atbildes skaņas.

Ēriks saņēmās un gāja, un pieklaudzināja pie lielajiem vārtiem. Pagāja labs laiks, un lūciņa virs vārtiem attaisījās. Tad atskanēja kāda veca vīra priecīgā balss, un Heimdals atslēdza vārtus.

-   Tie taču esat jūs! viņš priecīgs izsaucās. Es domāju, ka tie atkal ir milži. Tie pamazām ir visur un uzvedas tā, it kā viņiem viss piederētu!

-   Nē, tie esam mēs ar Idunu, Ēriks lepni atbildēja.

-Jūs tikāt galā! Iduna! Cik jauki tevi atkal redzēt. Vai't

iedosi ābolu?

Iduna priecīgi iesmējās un izzvejoja no sava maisa ābolu.

-    Cik ilgi gan es esmu gaidījis! viņš izsaucās un kāri tvēra zeltaino augli. Bet nāciet! Nāciet, ieslēgsim Hovarpniru pie Zeltabites. Tad mēs iesim zālē un vienā mierā iekodīsim!

Iekšpusē dega jautra uguns, un viņi apsēdās pie garā galda, kamēr Heimdals klāja viņiem to labāko, kas viņam bija: žāvētu jēra cisku, stirnas muguru, meža cūkas cepeti, meža augļu ievārījumu, maizi un medu. Pēc tam bija piens, sula, alus, medalus un gaišais alus, ko vien kurš vēlējās. Bija neparasti priecīgs un mundrs noskaņojums.

-    Ed un dzer! visu laiku mudināja Heimdals. Jūs jau būsiet izsalkuši pēc garā ceļojuma. Cik es tomēr esmu priecīgs, redzot visus jūs!

Ēriks un Trūda jau bija sākuši stūķēt iekšā ēdienu, un ari Iduna krietni ieturējās. Tas bija pirms daudziem gadiem, kad viņa bija nogaršojusi kārtīgu ēdienu. Heimdals sēdēja pats savā nodabā uz soliņa, uzgriezis muguru, un koda pirmo kodienu ābolā. Ā! viņš nopūtās tāpat kā pārējie un skaļi šmakstināja.

Ēriks tam nepievērsa īpašu uzmanību, jo viss izskatījās pilnīgi dabiski, izņemot to, ka mazliet par daudz garlaicīgi likās, ka Heimdals tā viens pats sēž ar ciemiņiem uzgrieztu muguru. Bet piepeši notika kas savāds.

Heimdals mainīja apveidus! Diezgan lēnām, bet pilnīgi skaidri ar viņu kaut kas notika, par ko varēja vainot tikai…

Idunas zeltainos dzīvības ābolus. Ēriks pilnīgi bija aizmirsis, ka tāpēc āboli bija svarīgi āsiem. Bet tagad viņš varēja visu redzēt pats savām acīm un sekoja ikvienai sīkai detaļai:

vispirms Heimdala matu krāsa mainījās no pelēki baltas uz gaišu un dzeltenīgu. Tie kļuva mīksti un sāka cirtoties. Tad kaut kas notika ar viņa pleciem. Tie izauga, un Heimdals gandrīz piecēlās krēslā. No sava veca cilvēka stīvuma viņš ieguva pusmūža stingrumu, kas pēc tam pārgāja jauna vīrieša atsperīgumā. Vienlaikus visas viņa grumbas sejā izlīdzinājās. Rokas un kājas iztaisnojās no salikuma, un viņa acis sāka mirdzēt.

Heimdals vispirms mazliet sēdēja un atguvās, bet tad paskatījās pats uz sevi un atvieglots smaidīja. Pēc tam viņš izskrēja telpas vidū un nodejoja viņiem gandrīz vai tādu kā kara deju, pa kuras laiku viņš kliedza kā traks! Viņa acis laimē staroja, un, kad viņu uzlūkoja, viņš bija pilnīgi pārmainījies, jauns un spirgts.

-    Vai lai nokožu vēl gabalu? viņš sauca.

-   Nē, Iduna smējās. Tad tu atkal ieiesi bērnībā!

-     Nu tik sāksies dzīve, un cik brīnišķīgi ir dzīvot! viņš smējās. Kā es gan mīlu dzīvi!

Ērikam un Trūdai patika noskatīties šai priekā, kaut arī viņi paši jutās nomocījušies un līdz nāvei noguruši. Sadevušies rokās, viņi balstīja viens otru, lai nesaļimtu.

Heimdals paskatījās uz viņiem. Jā, jā, es zinu gan! Man tikai vajadzēja mazliet parotaļāties, piedodiet man. Es zinu, ka jūs esat vairāk nekā noguruši. Jums ir bijis neparasti smags ceļojums, bet tagad viss ir garām, vai jūs to saprotat? Garām!

Ēriks un Trūda pamāja, bet nekā neteica. Arī Iduna nekā neteica.

-    Nāciet nu iekšā un paguliet, Heimdals turpināja un lika viņiem piecelties. Viņš ieveda viņus dažās blakus istabās ar nārām un biezām, mīkstām ādām. Es te ārpusē stāvēšu un sargāšu, kamēr jūs gulēsiet. Tā ka jūs droši varat gulēt: tagad es ar ikvienu tikšu galā, viņš teica un piesita sev pie krūtīm kā gorilla.

-    Izgulioties un esiet spirgti kā es, lai varat doties tālāk uz Asgardu. Tur jūs ar ilgošanos gaida.

-   Kas šī par skaistu dienu mums visiem, Heimdals turpināja. Viņš bija pilnīgi nevaldāms. Un nu arī Hovarpniram ir jāpabūt kopā ar Zeltabiti, viņš smējās un pamirkšķināja Trūdai. Vai tu atceries pirmo reizi, kad jūs te bijāt?

Trūda pamāja un uzsmaidīja Ērikam. Un tad beidzot Heimdals lika viņus mierā, lai viņi var gulēt.

Heimdals izgāja ārā saulē un apsēdās savā siltajā vietā pie Debesu kalna. Tie milži, kas parādījās, izbrīnīti nolūkojās viņā. Bija pilnīgi skaidrs, ka tas ir pilnīgi cits Heimdals, kas tagad stāvēja sardzē: jauns, spēcīgs vīrietis, nevis vecs vājinieks, kādu viņi bija redzējuši pēdējo reizi.

Kā bija notikusi pārmaiņa, viņi nespēja aptvert, bet tie saprata, ka būs gudrāk nenākt par tuvu tam āsu cīkstonim, kas tur tagad sargā. Izskatījās, ka viņš prot rīkoties ar savu zobenu.

Diena sliecās uz vakaru, kad Ēriks pamodās pirmais. Bet viņam nebija vēlēšanās celties augšā. Tā vietā viņš pagriezās un nolūkojās uz Trūdu. Tā viņš ilgi gulēja. Bet tad viņš ļāva uzmanīgi savām rokām liegi slīdēt pār viņas seju un matiem.

Trūda viņam miegā uzsmaidīja. Vai tu tā domā? viņa murmināja.

-Jā, Ēriks nočukstēja, un pirmās atvieglojuma asaras sāka riesties acīs. Tā es domāju, un to es vēlos par visu vairāk uz pasaules.

Trūda nopūtās ilgi un sirsnīgi. Viņa priecīga smaidīja un atkal nozuda savā sapņu pasaulē.

Ēriks raudāja klusu un laimīgi.

Pēc kādas stundas pamodās gan Trūda, gan Iduna. Heimdals ienāca pie viņiem gandrīz tai pašā mirklī. Labvakar! viņš sacīja un mundri smaidīja. Vai jūs labi gulējāt?

-   Es visādā ziņā jā, izsaucās Trūda un izstaipījās. Man bija visbrīnumainākie sapņi.

-    Un arī es gulēju labāk nekā simts gadus, Iduna priecīga piebilda. Cik jauki ir atkal gulēt mīkstās lāčādās!

-            Saki man, vai tu visu laiku stāvēji cietumnieku caurumā, kamēr biji gūstā pie Ūtgardlokija? Ēriks izbijies jautāja.

-Jā, Iduna atbildēja, tur jau nebija nevienas vietiņas, kur nogulties. Bet, par laimi, man bija dzīvības āboli, ar kuriem uzturēt sevi jaunu un spirgtu. Kāds kumoss laiku pa laikam bija pietiekams. Bet tas noteikti nebija patīkami!

Ēriks ieplēta acis. Viņam patiešām radās vēlēšanās pagaršot vienu no šiem neparastajiem āboliem.

-          Nē! Iduna smējās. Tas nav iespējams. Tu esi par jaunu, un varbūt tu atkal ielīdīsi atpakaļ mātes klēpī. Bet varbūt tas ir tas, ko tu arī gribi?

-           Nē, noteikti nē. Tagad man ir labi diezgan! Ēriks mīļi apskāva Trūdu.

-            Nu, bet jums gan jādodas tālāk, Heimdals pārtrauca,iekams jūs nolemjat palikt šeit. Viņi gaida jūs Asgardā.

-Jā, mums ir jāsaņemas, Trūda sacīja un piecēlās.

-          Es biju ārā apskatīties Hovarpniru un Zeltabiti. Tie nudien nav veltīgi šķieduši laiku, un Hovarpnirs ir spirgts un ugunīgs kā ērglis Igdrasilā! Heimdals sacīja.

-    Labi, Ēriks atbildēja, tad dosimies prom!

Viņi iegāja stallī, kur Hovarpnirs sprauslādams ar plīvojošām krēpēm un augsti paceltu galvu nāca viņiem pretī. Pēc īsa brīža viņi visi trīs sēdēja tā mugurā Bivresta pakājē.

-            Labu ceļojumu! Heimdals novēlēja. Man būs prieks jūs atkal kādreiz te redzēt. Un tad man būs laiks noklausīties jūsu saistošo stāstu. Tas gan ir garš.

-   Jā, kā nu ne, Ēriks nopūtās.

-Tagad tikai taisni, Heimdals turpināja. Bet jūs jau zināt ceļu. Tikai taisni, un jūs būsiet mājās!

Trūda iečukstēja Hovarpniram ausī. Zirgs pacēla galvu un skaļi iezviedzās, un viņi aizjāja.

Drīz Heimdals un Debesu kalns bija nozudis aiz viņiem. Tagad vairs nebūs ilgi, kad viņi ieraudzīs Asgardas mūrus, un Ēriks ar prieku lūkojās apkārt. Tagad viņiem nekas nevarēja atgadīties. Tagad viņi bija drošībā, un Ēriks priecājās, ka tiks

iekšā Valhallā ar Trūdu, Idunu un viņas dzīvības āboliem. Kas par dzīrēm viņiem noteikd tiks sarīkotas!

Tad virs viņiem atskanēja spārnu švīkoņa. Liels, tumšs ērglis zibensātrumā nira lejā no skaidrām debesīm. Tā milzīgās kājas ar asajiem, izplestajiem nagiem jau bija viņiem gluži klāt.

-   Uzmanieties! Iduna pārbīlī iekliedzās un noliecās. Tas ir Ūtgardlokijs! Es viņu pazīstu. Tā viņš mani notvēra .Asgardā. Viņš ir ērgļa ādā!

Kā trollis no pārsteiguma kastītes Ēriks uzlēca Hovarpnira mugurā. Mudurs nozibsnīja un izauga, kā vēl nekad agrāk. Bet ērglis švīkstināja spārnus tieši uz Idunu. Tas sēcoši sēca un ļauni blenza uz viņiem ar savām sarkanajām acīm.

Sacēlās mākonis no tumšām spalvām, kas ieskāva viņus visus, kad ērglis iecirta nagus maisā ar dārgajiem āboliem.

Bet Ēriks nebija gauss. Ar visu savu spēku viņš trieca Muduru dziļi ērglī. Ērglis kliedza. Tas drudžaini sitās ar spārniem, un tā ķermenis raustījās. Tad tas atmeta galvu un skaļi iekliedzās, un sirdi plosoši iekliedzās vēl reizi, un beidzot atlaida maisu!

Smagi tas aizplivinājās, brīvs no Ērika naža, un uzcīnījās gaisā. Nedrošs un ar lieliem vēzieniem viņš cīnījās atpakaļ pa to ceļu, pa kuru bija atlidojis. Izskatījās, ka tas kuru katru acumirkli varētu nolaisties uz zemi, un no tā lija asinis.

Ēriks nopūtās un iebāza Muduru atkal maksti. Daudz netrūka, viņš murmināja.

-    Jā, bet tu nāvīgi ievainoji milžu ķēniņu, par to esmu pārliecināta, Iduna sacīja un lielām acīm skatījās uz Ēriku. -Tas bija labi darīts, Ērik!

Ēriks vēlreiz nopūtās.

Pa to laiku Hovarpnirs bija uzņēmis ātrumu, un tas gandrīz ielidoja Asgardā. Tagad beidzot bija drošība!

Vienlaikus no alas mūrī izlīda veca, salīkusi sieviņa. Viņa pēdējo reizi paskatījās atpakaļ, nopūtās, apņēma savu nonēsāto mēteli cieši ap augumu un tad nozuda tumsā.

Bet to neviens neredzēja. Visi āsi un āsietes, viņu kalpotāji un visi punduri bija devušies uz Valhallu, lai sagaidītu Ēriku, Trūdu un Idunu ar viņas dārgajiem āboliem.

Līdzenuma Odina pils ''priekšā viņi stāvcja klusi un gaidīja. Varēja redzēt sapulcējušos pelēkus, salīkušus ļaudis. Daži no viņiem bija tik nespēcīgi, ka pat nejaudāja vairs nostāvēt, bet tiem vajadzēja sēdēt uz zemes un uz soliem, kas tiem tika iznesti.

Uz turieni traucās Ilovarpnirs un apstājās tieši viņu priekšā. Kad viņi nokāpa no zirga, valdīja nāves klusums.

Trūda tūlīt skrēja pie sava tēva un metās tam ap kaklu. Viņa nevaldāmi raudāja no prieka un atvieglojuma pēc visa saspringuma, briesmām un bailēm, ko bija pārdzīvojusi, un Tors pievilka viņu sev klāt.

Iduna brīdi stāvēja un uz visiem skatījās, kas nu bija sastājušies ap viņiem lielā aplī. Tad viņa piegāja pie Odina. Viņš sēdēja Hidskjalvā, kas bija iznests zālē. Viņam līdzās stāvēja abi lielie

vilki, un viņam uz pleciem sēdēja divi melnie kraukli. Aiz viņiem stāvēja Friga kā tāds mierīgs atbalsts, kāda viņa vienmēr bija bijusi.

Odina garie, balde mati sniedzās gandrīz līdz zemei, un tie viļņojās kā bangas jūrā no trīsām, kas bija pārņēmušas viņa augumu.

Iduna pasniedza maisu ar dzīvības āboliem.

-   Pateicos! Odins aizkustināts sacīja. Vairāk viņš nejaudāja pateikt.

Brāgi, dzejas dievs un Idunas vīrs, tagad pienāca pie viņas. Viņu acis pārmaiņus staroja no atkalredzēšanās. Un tad viņi ieslīdēja viens otra apskāvienos.

Ēriks joprojām stāvēja pie Hovarpnira. Tas berzēja savu galvu uz priekšu un atpakaļ, lai viņu mierinātu un dotu viņam drosmi. Ērikam bija kaklā liels kamols, un viņš nezināja, ko lai iesāk. Viņš palika vienīgi stāvam.

Visi tagad skatījās uz viņu, un ap viņiem joprojām valdīja pilnīgs klusums.

Tad piecēlās Odins un palūkojās uz jauno vīrieti, kas tagad bija ieradies, atgriezies atpakaļ Asgardā, ar visdārgākajiem dārgumiem.

No tāluma tagad skanēja einheriju cīņas saucieni. Tie skanēja skaļāk un skaļāk, ritmiskāk un stingrākā taktī, it kā visi einheriji nāktu tuvāk un tuvāk. Tagad viņš arī varēja tos redzēt kā lielu, bezgalīgu, pelēku masu ap viņiem. Viss līdzenums piepildījās ar cilvēkiem, kas sita ar saviem vairogiem. Tūkstošiem veco vikingu gāja, lēnām un ritmiski dārdinādami, uz āsu un āsiešu grupiņu, kuras vidū ar savu lepno zirgu tagad stāvēja Ēriks. Beidzot viņi, cik vien tālu sniedzās skats, stāvēja plecu pie pleca ap Ēriku.

-    Tu kopā ar Trūdu Tora meitu esi pelnījis šo godu!

Vienā acumirklī iestājās klusums. Odina abi vilki paslēja purnus gaisā un skaļi un gari iegaudojās, bet tikai vienu reizi. Tad tie klusēja.

Odins paņēma savu šķēpu, slaveno Gungniru, uzlika to Ērikam uz pleca un teica:

Ērik Cilvēka dēl, āsu atpestītā7, mēs cildināvi tevi! Augsti!

Tagad Odins noņēma Gungniru no pleca, piegāja pie Ērika un klusu un mierīgi nometās ceļos un nolieca galvu.

Tā viņš ilgi sēdēja, bet tad piecēlās un ielūkojās Ērikam acīs. Paldies, manu zēn! viņš teica asarām acīs.

Ērikam kāja raustījās. Tagad viņš vairs nespēja izturēt. Tagad viņš gluži vienkārši nespēja atturēt asaras un raudāja tā, ka asaras plūsdn plūda.

Tors adaida vaļā Trūdu un iebīdījās iekšā aplī. Tā, tā, Ērik. Es zinu, ko tu jūti, viņš teica un aplika roku ap Ērika pleciem. Nāc nu. Tagad viss ir garām. Un Hovarpnirs nāks mums līdzi. Nāc!

Mierīgi viņš izveda Ēriku cauri āsu un āsiešu aplim. Einheriji pagāja sānis un pašķīra ceļu, viņi varēja iet. Un te viņi tā gāja, Tors, Trūda, Ēriks un Hovarpnirs, kamēr pret vairogiem atkal ritmiski sāka dārdēt zobeni.

Trūdvangā viņus gaidīja Siva.

43. nodaļa

>

-Mēs esam sekojuši jums ar lielu sasprindzinājumu, sacīja Tors, kad viņi bija pagājuši garām dzīvajai einheriju jūrai un atkal varēja dzirdēt skaņas cilvēku ausīm. Visļaunākais, ar ko jums bija jātiek galā, bija tas, kad jūs sastapādes ar Nidhjegu pazemē un kad jums vajadzēja doties cauri Dzelzsmežam Jotunheimā.

Kā tu to zini? Ēriks pārsteigts jautāja.

-Jā, vāvere Ratatoska mums pastāstīja par Nidhjegu. Vai atceraties, jūs redzējāt mazu vāveri tumšajās ejās?

-Jā! Ēriks izsaucās pārsteigts.

-Tā bija Ratatoska, kas arī skraida apkārt pa Igdrasila kroni. Tā vienmēr skraida uz priekšu un atpakaļ starp Asgardu un pazemi. Un Hugins un Munins, Odina kraukļi, arī jums labi sekoja, tie varēja tikt iekšā Jotunheimā.

-           Tad varbūt tie bija tie kraukļi, ko es pamanīju Dzelzsmežā? Ēriks jautāja.

-            Bez šaubām. Tie visādā ziņā jūs uzmanīja. Un, kad tie atgriezās Valhallā un pastāstīja, bija tā, it kā klausītos jaunu nodaļu no kāda saistoša stāsta.

-    Un cik vēl saistoša! Tas visādā ziņā bija baiļpilns mežs.

-    Bet tu arī zini, ka mēs sastapām vilku Fenriru, Lokiju, Skādi un visus pārējos?

-          Jā, to mēs zinām. Bet vai jūs nesatikāt arī Odu? Tors jautāja.

-    Hm. Par to mēs nerunāsim! Trūda sacīja.

-          Nē, es domāju gan. Bet lai nu tas paliek, aizmirstiet to! Jo tagad viss ir beidzies!

Tors mīļi apskāva Ēriku un Trūdu. Kad mēs tagad atgriezīsimies mājās Bilskirnirā, es ierosinu, lai jūs abi ietu pirtī un kārtīgi un ilgi nomazgātos. Tas jums noteikti ir vajadzīgs, un tas nomazgās arī kaut ko no jūsu ļaunajām atmiņām. Tad es palūkošu, lai Hovarpnirs dabūtu to, ko viņš vēlas.

Hovarpnirs viegli sprauslāja tiem ausī. Man liekas, ka viņam ir vislielākā vēlēšanās izvārtīties sulīgā zālē un pēc tam vienā mierā stāvēt un daudzas dienas likt vēderu pilnu, Trūda sacīja.

Hovarpnirs skaļi iezviedzas, tā ka teiktais nebija gluži velti sacīts.

-   Siva ir nolikusi jums jaunas, tīras drēbes, -Tors turpināja,

-     un, kad būsiet beiguši mazgāties, tad nāksiet pie mums virtuvē un dabūsiet iebaudīt kaut ko gardu. Siva jau gatavojas gandrīz visu dienu.

Ēriks nopūtās. Viņš juta, ka tagad ir patiešām mājas. Trūda aiz Tora muguras viņam uzsmaidīja.

Ēriks bija pirmais, kas apsēdās virtuvē pie Sivas. Viņa uz iesma grozīja lielu vērsi, un viņai palīdzēja Modi. Viņas vaigi kvēloja un acis staroja laimīgi uz Ēriku. Zelta mati spīdēja no kvēlojošām oglēm. Jauna, skaista un lokana viņa stāvēja un svīda siltumā.

Tad ienāca Tors. Arī viņš bija pārmainījies. Tagad viņš vai plīsa no spara. No viņa staroja dievišķs spēks, un viņš priecīgs smaidīja. Viņš piegāja pie Ērika un apsēdās viņa pusē uz sola. Siva tūlīt pienāca ar diviem zelta kausiem.

-    Paldies, Tors sacīja. Tagad es gribu sadzert ar tevi, mans dēls! viņš teica Ērikam un pacēla savu kausu.

-   Kā gan var dzīvot bez šī zeltainā dzēriena? Tors pie sevis murmināja un izklaidīgi atglauda matus no pieres. Jā, tā bija tiesa, Ēriks pamanīja. Tur bija gabals no Hrungnira galodas, ko Groa bija mēģinājusi izņemt.

Ēriks smaidīja, bet aši kļuva nopietns, kad izdzirda Tora teikto.

-   Es zinu, ka tev ir grūti, viņš teica. Es labi zinu, ka ir ļoti grūti. Arī man tā ir.

Tēstajās ilga pauze, un Ēriks sasprindzis gaidīja, kas nāks tālāk.

Tad beidzot Tors turpināja:

-    Ko nu…?

To pašu bridi ienāca Trūda, un Tors apklusa. Modi un Siva stāvēja ar mugurām pret viņiem un lēnām un mierīgi grozīja vērsi. Sprakšķošās skaņas no iesma un tauku piles, kas čurkstēja liesmās, bija vienīgās skaņas istabā.

Ēriks palūkojās Torā un ļāva skatienam slīdēt apkārt pa lielo virtuvi. Trūda sēdēja pilnīgi mierā. Viņa gandrīz saliecās no viņa skata, bet Ērikam prātā nebija šaubas. Viņš piecēlās, bet Tors uzlika roku viņam uz pleca.

-    Vēl mazliet paliec, viņš sacīja. Ir kas cits, ko mums arī vajag tūlīt izdarīt. Bet vispirms es tev kaut ko gribu parādīt.

Tors izgāja ārā un pēc brīža ienāca ar lielu akmeni. Ar brikšķi viņš nometa to uz zemes Ērikam pie kājām.

-   Apskaties labi uz šo akmeni! viņš teica un apsēdās uz sola Ērikam pretim. Un tagad paklausies:

-    Reiz, kad biju devies, lai iekaustītu milžus Jotunheimā, es biju pārāk ilgi prom. Un, kad beidzot pārrados mājās, tad es atklāju, ka Siva ir apsolījusi Trūdu kādam pundurim par sievu. Kā tas varēja notikt, man joprojām ir mīkla, bet punduri sauca Alvis, un viņš bija ļoti gudrs. Varbūt tāpēc viņš arī piemānīja Sivu, lai apsola Trūdu viņam.

Trūda, pats par sevi saprotams, negribēja tādu mazu vīru, un es krietni traks paliku, to izdzirdis. Bet, kā lai tieku vaļā no sava niknuma, es nezināju, jo Alvis nekur nebija atrodams.

Tad kādu vakaru viņš ieradās, lai paņemtu Trūdu, un man radās iespēja viņu izlamāt. Alvis nezināja, kas es esmu, jo viņš nekad nebija mani redzējis, un viņš nekaunīgi man atbildēja.

Viņam patiešām saļodzījās ceļi, kad es beidzot pateicu, ka es esmu Trūdas tēvs un faktiski arī man būtu kas sakāms par darījumu, ko viņš bija noslēdzis ar Sivu. Es teicu, ka neizdošu savu meitu jebkuram, un, kad tas reiz ir jādara, tad tas esmu es, kas šai mājā nosaka arī savas meitas nākotni!

Alvis tad palika tik mazs, kāds vien viņš vispār bija. Un man radās pret viņu mazliet līdzjūtības. Tu varēsi dabūt Trūdu, bet tikai ar vienu nosacījumu, ka tu varēsi atbildēt uz visiem maniem jautājumiem, es teicu, pierādot, ka tu ar tiesībām nes savu vārdu!

Pundurim nācās piekrist, jo viņam nebija citas izejas. Viņš tik labprāt gribēja Trūdu par sievu, un tad es sāku jautāt: "Kā Sauli sauc pie āsiem? Kā to sauc pie vāniem, pie elfiem, cvergiem, milžiem un tā tālāk? Kā sauc Mēnesi, Zemi, akmeņus, ūdeni, uguni, kokus, putnus un tā tālāk?" Uz visiem šiem jautājumiem Alvim vajadzēja atbildēt, un to viņš labi izdarīja, jo viņš patiešām bija ļoti gudrs. Bet tomēr ne pietiekami gudrs!

Proti, viņš bija no tās kārtas punduriem, kas necieš saules gaismu. Es mocījos izdomāt jautājumus visu nakti. Bet Alvis

gribēja Trūdu, un viņš pilnīgi aizmirsa pats sevi un tik ļoti centās atbildēt pareizi, ka nemaz nedomāja par laiku. Un piepeši virs apvāršņa parādījās saule.

Alvis noausa, kā mēs sakām Asgardā. Kad viņu trāpīja saules stari, viņš pārvērtās par akmeni. Tas ir viņš, kas tur guļ! Tors Ēriku mierināja. Viņš neko nevar manīt, jo ir miris kā akmens.

-    Bet tu, Ērik, cilvēka dēl, tagad klausies.

-    Nē, tēv! Trūda lūdzās.

-Jā! Tagad vai nekad!

Trūda klusēja un paslēpa seju rokās.

-           Tu, Ērik, cilvēka dēls. Tev nevajag nekādu jautājumu. Tu esi izturējis savu pārbaudījumu jau sen un esi to izdarījis spīdoši.

Tors piecēlās, un Siva un Modi pienāca pie viņiem. Viņi visi lūkojās Ērikā.

Viņš apjucis piecēlās. Viņš vēlējas kaut ko teikt, bet Trūda viņu pārtrauca.

-           Tēvs! viņa sauca. Tēvs! Viņa izdrāzās no tumsas un metās Tora skavās. Viņš mīļi glāstīja viņas matus. Tad Trūda pagriezās pret Sivu.

-    Vai tu arī tā domā?

-Jā, domāju, viņa atbildēja.

Beidzot Trūda pagriezās pret Ēriku un piegāja pie viņa.

Ēriks ielūkojās viņai dziļi acīs un laimīgs smaidīja.

-            Tagad nekas vairāk nav sakāms, Tors sacīja un skaļi smējās. Tagad atliek tikai ēst!

PĀRSKATS PAR DIEVIEM ASGARDĀ

ODINS, Bora un milžu meitas Bestlas dēls, ir visaugstākais un visvecākais no dieviem. Šeit viņš bieži sēž savā tronī Hidskjalvā, no kurienes viņš var pārredzēt visu pasaulli, kaut arī viņam ir viena acs. Viņam pieder Gungnirs, gredzens Draupnirs un zirgs Sleipnirs. Divi kraukļi Hugins un Munins sēž viņam uz pieciem, un divi vilki Geri un Freki guļ viņam pie kājām. Viņš ir precējies ar Frigu, un no viņas Odinam ir dēls Baldrs.

FRIGA ir tikpat gudra kā Odins, un viņa ir dabas dieviete. Viņa dzīvo Fēnsālē, un viņai pieder zirgs Hovarpnirs. Friga ir precējusies ar Odinu.

BALDRS, Odina un Frigas dēls, ir visdaiļākais no visiem āsiem un ir taisnības dievs. Viņš dzīvo Breidablikā, precējies ar Nannu, un no viņas tam ir dēls Forsēti.

FORSĒTI, Baldra un Nannas dēls, ir miera un taisnības dievs, tāpat kā tēvs. Viņš dzīvo Glitnerā un ir neprecējies.

TORS, Odina un Fjorginas dēls, ir stiprākais no visiem dieviem. Viņš ir kara dievs, un jo sevišķi dievs mežonīgām cīņām. Viņš dzīvo pats savā Trūdvangā, Bilskirnirā, vislielākā Asgardas mājā. Toram ir veseris Mjclnirs, āžu pajūgs ar diviem āžiem, spēka josta un pāris dzelzs cimdu. Viņš ir precējies ar Sivu, kurai ir zelta mad, no viņas tam ir dēls Modi un meita Trūda. No milzenes Jarnsaksas viņam ir dēls Magni.

TĪRS ir visdrosmīgākais no visiem dieviem. Tāpat kā Tors, viņš ir kara dievs, bet vairāk organizētām cīņām. Viņam nav vienas rokas, un viņš ir neprecējies.

ULLS, Odina dēls, ir sporta un medību dievs. Viņš dzīvo

Taksdalc, un viņam ir kuģis Šclds un svēts gredzens, kuru izmanto, kad svinīgi ir kāds jāsalaulā. Viņš ir neprecējies.

HEIMDALS ir deviņu māšu dēls. Viņš ir saules dievs un Asgardas sargs. Viņam ir zelta zobi, un viņš ir visgaišākais no dieviem. Viņš dzīvo pie Debesu kalna varavīksnes tilta Bivresta un tam ir zirgs Zeltabite un signālrags Gjallarhorns. Neprecējies.

BRĀGI, Odina dēls, ir dzejas mākslas dievs. Viņš ir precējies arIdunu.

IDUNAI ir dzīvības āboli, kas uztur visus dievus jaunus un spirgtus. Viņa ir precējusies ar Brāgi.

HERMODS, saukts arī Žiglais, jo ir ašs, veikls un ļoti drosmīgs. Viņš ir Odina dēls. Neprecējies.

HĒNIRS, klusais dievs, visraižpilnākais no visiem. Neprecējies.

VIDARS ir Odina un milzes Gridas dēls. Viņš dzīvo mežu zemē Vidi un saskaņā ar pareģojumu viņam būs jāatriebj tēva nāve. Neprecējies.

HĒDS, Odina dēls un Baldra brālis. Viņš ir akls un nav precējies.

VALI ir Odina un milzes Rindas dēls. Neprecējies.

VARA ir dieviete, kuras attieksme nozīmīga laulībām.

NJORDS ir vāns, t.i. citas cilmes dievs, bet vēlāk Asgardā viņš valda pār vēju un laiku, uguni un ūdeni. Viņu par vīru izvēlas milža meita Skādi.

FREIRS, Njorda dēls, ir mīlestības un auglības dievs un valda pār lietu un sauli. Viņam ir kuilis Gullinbursti, kuģis Skidbladnirs un īpašs zobens. Viņš dzīvo Alfheimā, un viņa sieva ir milža meita Gerda. Viņu dēlu sauc par Fjelniru.

FREIJA, Njorda meita, ir mīlestības un maiguma dieviete. Viņa dzīvo Folkvagnā, un viņai ir kaklarota Brisingamena un divi kaķi, kurus var aizjūgt priekšā ratiem. Viņai ir vanaga spalvu tērps, tāpēc viņa var pārvērsties par plēsīgu putnu un lidot. Viņa ir precējusies ar Odu, kas ir pazudis.

LOKIJS, milžu pāra Farbaudja un Nālas dēls, tātad nav ne āss, ne vāns. Viņš nav dievs ne pār ko. Viņam ir īpašas kurpes, tāpēc viņš var paskriet ātrāk par cidem un vispār spēj pārvērsties, par ko vien vēlas. No sievas Siginas viņam ir dēli Nari un Narvi. No milzenes Angrbodas viņa bērni ir Midgardas čūska, vilks Fenrirs un Mirušo valstības valdniece I-Iēla. Pārvērties par ķēvi, viņš ir dzemdējis Odina zirgu Sleipniru.

Aijas Gulbes datorsalikums un Veltas Vilcānes makets. Rediģējusi Cilda Redliha. Apgāds Garā pupa, izdevējs Uldis Auseklis. Reģ. apl. nr. 2-0687.

[1] ragnmjoks skandināvu mitoloģijā dievu un visas pasaules bojāeja. (Tulk. piez.)

[2] Hollunda kūdras purvs 10 km uz rietumiem no silkeborgas Jitlandes pussalā (Dānijā). Šeit 1950. gadā tika atrasts labi saglabājies senā cilvēka skelets domājams, no vēlākā dzelzs laikmeta. (Tulk. piez.)

Content

Ulsens Larss Henriks Ēriks Cilvēka dēls

PIRMĀ DAĻA

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa,

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

OTRA DAĻA

22. nodaļa .

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa

33. nodaļa

34. nodaļa

35. nodaļa

36. nodaļa

37. nodaļa

38. nodaļa

39. nodaļa

40. nodaļa

41. nodaļa

42. nodaļa

43. nodaļa

PĀRSKATS PAR DIEVIEM ASGARDĀ