Fekete Ištvans

Ērkšķu cietoksnis

Ištvans Fekete

Ērkšķu cietoksnis

Romāns

.

Nemiers klasē pamazām aprima. Vispirms noklusa čuksti, tad sastinga arī rosīšanās, un nebija dzirdams vairs nekas cits kā vien ieklepošanās un gausa klases žurnāla lapu pāršķiršana, kas atgādināja izkapts švīkstoņu tukšā gaisā.

—    Acēl!

Pirmajā solā piecēlās zēns ar brillēm. Viņš vispirms pietvīka, tad nobāla, un viņa roka nervozi sniedzās pēc aritmētikas burtnīcas.

—     Kā tu jūties, puis?

Klase nedzirdami nodvesās, un šī atvieglojuma nopūta pēc saspringuma bija gandrīz vai redzama.

No Donavas iztālēm skanēja kuģa svilpe, un Bēlas Acēla drebošā roka apstājās pie burtnīcas. Viņa īsredzīgās acis bija apmiglojušās.

—     Pateicos, skolotāja kungs, vakar izņēma diegus.

—     Sēdies. Brīvdienās mazliet nodarbojies ar aritmētiku …

—    Jā, skolotāja kungs.

Zēns apsēdās, un viņa slimīgā seja nomierinājās. Klasi pāršalca atzinība: Kenģels ir zēns uz goda, šodien, kā rādās, labā omā …

Aritmētikas skolotājs skatījās žurnālā — tanī lappusē, kur alfabēta kārtībā bija sarakstītas personas no Acēla līdz Erņeji, — tās pašas personas, kuras plaka pie saviem soliem dažādos klases stūros. Skolotājs skatījās ilgi un atkal savilka līdz trūkšanai neredzamās stīgas, kas tik cieši saistīja žurnālā ierakstītos vārdus ar to dzīvajiem īpašniekiem. Klasē iestājās jauns satraukums, kas nevarēja skart Vallenbergu tik stipri kā, piemēram, Herēņi, kurš atradās tuvāk bīstamajai zonai.

—     Dubovanski!

—     S-s-s… — noskanēja tā, it kā velosipēda kamera atdotu dvēseli, un no pēdējā sola piecēlās liels, lempīgs zēns. Viņš bija nosvīdis. Zēns pastūma tālāk no sevis lineālu, pasniedzās pie apkaklītes, it kā viņam trūktu gaisa, un, gribēdams jau doties pie tāfeles, pagrūda sēdekli atpakaļ.

—     Pagaidi! Tu jau esi diezgan daudz atbildējis, man jānodarbojas ar citiem.

Dubovanska seja sāka izskatīties pēc apmierināta pilnmēness.

—     Ar tavu tēvu jau tiku runājis par procentu aprēķināšanu, — Kenģels turpināja. — Ietver tos, lūdzams, savā vasaras darbu programmā. Labi?

Lielais zēns klusēdams pamāja, un, tā kā ikvienam bija zināms, ka ar viņa tēvu — veco Dubu nekādu joku nav, tad skaidrs, ka šis jaunais milzis ne vien rēķinās, bet arī diendienā izcīnīs sīvas kaujas ar procentu procentiem. Brīvdienās!

Jaunais Dubs apsēdās; klases žurnāla pirmā lapa pāršķīrās, un klātesošie jaunieši no Acēla līdz Erņeji jutās kā no ūdens izvilkti pēdējā brīdī pirms noslīkšanas. Turpretim «klausītāji» no Feketes līdz Jandam klusu iegrima bezcerības vijņos.

—    Janda!

Kāds ņiprs zēns pielēca kājās un tūlīt devās atbildēt — braši kā parādē. Janda bija klases labākais skolnieks, taču Kenģels viņu apturēja.

—    Ja nemaldos, jūs ar Acēlu dzīvojat vienā mājā.

—    Jā, skolotāja kungs.

—    Ja iznāk laiks, apciemo viņu.

—    Jā, skolotāja kungs, tikai līdz šim viņš to nav lūdzis.

—    Arī nelūgs, toties es lūdzu!…

Zēns mazliet pietvīka un it kā gribēja ko atbildēt, taču

Kenģels viņam vairs nepievērsa uzmanību. Viņš pašķīra vēl vienu lapu, un skolēni no Feketes līdz Jandam uzelpoja, dodami vietu nelaimīgajiem no Jelkas līdz Nānaji.

—     Kertēs!

Izsauktais zēns piecēlās kājās, bet nekustēja no vietas, it kā būtu iespējami brīnumi un stunda varētu paiet, organizatoriskus jautājumus vien kārtojot.

—     Ko tu, puis, gaidi?

—     Laikam aplausus, — atskanēja kāda neapdomīga balss, skolotāja skatiens lēni pavērās uz runātāja pusi un tur arī apstājās. Neapdomīgajam jauneklim pietvīka ausis, un viņš steidzīgi nolādēja no mātes mantoto neatvairāmo runātnību.

—     Nāciet arī jūs, mīļais Soš, te jūs varēsit izteikties . ..

Klasi pāršalca klusa līksme, kaut gan, ja Kenģels uzrunāja kādu ar jūs, tas nozīmēja, ka tuvojas vētra. Un tomēr Balogs atvēra burtnīcu, kurā bija paslēpta vakardienas sporta avīze, Vallenbergs palūkojās pulkstenī. Pusdesmit, velns parāvis, cik lēni rit laiks. Pa tam ari Kārojs Sošs bija atvilcies līdz katedrai, jau simto reizi solīdamies labāk nokost sev mēli nekā vēlreiz to palaist… jā, te nu viņš bija. Sabojās vēl savu skaisto četrinieku.

Kertēss uzrakstīja uz tāfeles uzdevumu un sāka to neveikli risināt. Klase pamazām norima, nu jau visi bija aptuveni nojautuši, kuri pieder pie tās šaubīgās kategorijas un kuriem šinī pēdējā stundā pienākusi kārta rezumēt zināšanas.

Pa logu lūkojās iekšā vasara un, čivinādama bezrūpīgā zvirbuļu balsī, aicināja pie sevis. Apaļīgi mākonīši viegli slīdēja uz nezināmām zemēm, kaut kur plīkšķēja lokomotīve, klasē ieplūda vilinoša akmeņogļu smarža, iejaukdama starp daļskaitļiem un proporcijām ceļojumu aromātu. Akmeņogļu smarža nāca no tuvējās ceptuves dūmeņa, un tai nebija nekā kopīga ar lokomotīvi, taču pasaulē pastāv arī ilūzijas un iztēle, no kā dažam septītklasniekam bija ticis mazliet vairāk, nekā vajadzīgs.

Ģulam Lajošam Lado, piemēram, pat tik daudz, ka garām slīdošie mākoņi un akmeņogļu dūmi viņu gluži vienkārši izrāva no šīs proporciju pasaules un pārcēla uz nemiera pilnu uzgaidāmo zāli, kur laiku pa laikam skaļrunis ziņo par dažādu vilcienu atiešanu.

Ģulam Lajošam Lado vairs neeksistēja klases satraukums. Vairs nebija ne tāfeles, ne katedras, ne svīstošā Kertēsa, pat ne Kenģela, kurš nu jau trešo reizi uzrunā Sošu:

—     Mīļais draugs šoš, nu runājiet taču. — Tomēr šošs nerunā…

Ģula Lajošs Lado skatās pa logu, te ir tikai viņa miesa. Pats viņš šobrīd pērk biļeti, mazliet vēlāk viņš jau brauc vilcienā un gar logu garām slīdošā ainava viņu galīgi izrauj no skaitļu, klases un skolas pelēkās pasaules.

Ģula — un arī Lajošs — jau brauc. Neko neredzošām acīm viņš lūkojas pa logu, un nevar taču vēlēties, lai ceļotājs noņemas ar daļskaitļiem. Taču skolotājs Kenģela kungs neizprotami sīkmanīgi turas pie daļskaitļiem un prasa visu klātesošo pilnīgu klātbūtni.

—     Gārdoņi! — sauc iedomātais pavadonis; pār Velences ezeru lidinās vieglas, baltas kaijas, un Ģula jau grasās kāpt laivā, kad viņam kāds iegrūž sānos dunku.

—     Vai tu guli?

Ģula izkāpj no laivas un, atgriezies klasē, mazliet muļķīgi blenž uz blakussēdētāju Bēlu Pondoraju, kurš iesaukts par Ripuli.

—     Ko?

—     Kenģels tevi izsauca . ..

Jā gan, Kenģels raugās šurp. Klase vispirms sastingst, tad sāk klusām atdzīvoties. (Arī tā paiet laiks …)

—    Vai jūs, Lado, nedzirdējāt, ka es jūs izsaucu?

Zēns vēl mazliet ceļojuma reibumā, taču viņa nervus

jau skārusi briesmu nojauta.

—     Lūdzu, skolotāja kungs.

Jautrība klasē vēršas plašumā.

—     Ja jūs, Lado, esat pamodies, tad lūgšu jūs papūlēties iznākt priekšā.

«Vai-i,» nodomā Ģula un arī Lajošs, «galīgā atzīme man taču ir ielikta …» — un iet tieši pie katedras, nevis stājas blakus savam klusējošajam biedram Sošam pie tāfeles. Gadās taču, ka Kenģels liek atnest glāzi ūdens . .. vai krītu … vai sūkli . ..

—     Lūdzu, skolotāja kungs …

Klase jau skaļi un nežēlīgi smejas, Ģula bargi palūkojas atpakaļ. «Kāda slikta audzināšana! .. . Atnesīšu viņam ūdeni — un viss! Varbūt krītu?»

—    Stājieties tur, — Kenģels pamāj, nežēlīgi izbeigdams viltīgo spēli, — tur, līdzās cienījamajam Sošam, un, lūdzu, turpiniet.

Sis ir tas brīdis, kad grīda sāk līgoties kā grimstoša kuģa klājs un cilvēkam iekšas ceļas uz kakla pusi. Uz tāfeles skaitļi un daļskaitļi, ko te, pie joda, lai turpina?

—     Nu?

Ausis dūc — varbūt ta ir lidmašīna, vajadzētu noliegt lidmašīnām lidot pāri skolām. Tāda mašīna var uzkrist skolai virsū . .. briesmīgi!

—     Skolotāja kungs, es nejūtos labi . ..

Kenģels rāmi pamāj.

—     Ticu. Arī es nejūtos labi. Arī Sošs ne un Kertēss ne, un . .. — skolotāja acis pazibinās pa klasi, notver visskaļākā smējēja skatienu, kas šausmās sastingst, — un pat Arpads nejūtas labi. Arpads no Čilliku dzimtas. Kuram tik laba oma tad, kad biedri mokās, kurš tad jūtas par sevi pārliecināts. Un grib labot… Nāciet, Cillik!

Četrdesmit zēni noraugās Čillikam pakaļ kā zvirbuļu bars vanaģeļa noķertam zvirbulim. Visi mirkšķina acis kā pārbiedētas zaļās vardes. Kā redzams, ar jūtu izteikšanu jābūt piesardzīgiem …

—     Turpiniet, Kertēs! Vallenberg, neskatieties pulkstenī! Es aizmirsu jums pateikt, ka arī nākamā stunda būs nevis ģeogrāfija, bet aritmētika, tas droši vien jūs nomierinās … un arī pārējos.

Klase sabrūk kā nosalusi roze, saules staru skarta.

Kertēss atkal ir pievērsies tāfelei, krīts čirkst, un šī čirkstoņa iedarbojas uz klases noskaņojumu.

—     Tikai mierīgi, laika diezgan. Tas, ko esat uzrakstījis, ir pareizi.

Zēns pēkšņi atguvās, — Kenģels labi zināja, ka viņu vajag tikai mazliet uzmundrināt, — un atrisināja uzdevumu.

—     Sēdies, — Kenģels pamāja, — atzīme izlabota, taču turpmāk esi uzmanīgāks! Ņem krītu, Soš!

Saspringums atslāba, taču Ģulam Lajošam Lado vairs nelīdzēja nekas. Viņš ķerstījās, zaudēja pārliecību, akmeņogļu dūmi jauca viņam-domas, un beidzot Kenģels raidīja viņu sēsties.

—     Žēl. Gribējās likt četri. Pazūdi. Gan jau tavs labais tētis, kaut arī inženieris, spiedīs tevi pie sirds pat ar trijnieku.

Ģula Lajošs Lado attenterēja atpakaļ pie Ripuļa. Nu viņš atkal varētu mierīgi sēsties vai nu vilcienā, vai laivā, taču nesēdās. Ar vienu vēzienu Kenģels bija nocirtis vieglos fantāzijas spārnus, un mūsu jaunā drauga acis aizmigloja asaras, iedomājoties, cik tumšus mākoņus šis trijnieks var pārvilkt pār mirdzošajām brīvdienu debesīm.

Ripulis pārslidināja pāri galdam zīmīti.

«Nebēdā, Plostniek!»

Ģula Lajošs Lado klasē bija pazīstams ar iesauku Plostnieks, tāpat kā Pēteris Vašs bija Kabzeķe un Cilliks — Bullis. Un tā tālāk…

Mūsu draugs Ģula Lajošs reiz bija pavadījis vasaru pie Tisas. Pa lielo upi uz leju slīdēja plosti, viens no tiem bija piestājis malā, un lādzīgie plostnieki bija zēnam atļāvuši apskatīt plostu. Šī apskate ilga tikai stundas ceturksni, taču laika gaitā veidojās arvien plašāka un spilgtāka. Uz plosta pavadītās minūtes stiepās garumā, vispirms pārvērzdamās par stundām, tad par dienām, pavadītām vētrainā, piedzīvojumiem bagātā ceļojumā un …

«… raugi, vecākais plostnieks vārīja makaronu zupu, es tīrīju zivis … Sīpolu un Vīna arī bija diezgan…»

«Vai tiki arī stūrējis?» jautāja Ripulis, tik ļoti aizrāvies, ka viņam pat siekalu piliens nopilēja.

«Vienu rcizīti …» Ģula kautrīgi atzinās, «tikai vienu reizīti, par to vecākais plostnieks pamatīgi izlamāja stūrmani. Viņam taisnība, tā nav nekāda joku spēle, tur ir runa par cilvēku dzīvībām. Gandrīz apgāzāmies.»

«Manis tur vajadzēja,» iejaucās Bullis, tas ir, Arpads Ciiliks, izriezdams krūtis, «es gan to stūri būtu noturējis!»

«Nu tu jau, Bulli, galu gala piederi pie liellopiem . ..» viņu pārtrauca Elemērs Avašs, kas asās mēles dēļ bija ieguvis iesauku Jurists un bija labākais skrējējs klasē. «Kas tev uz plosta būtu meklējams? Pie siles, ja . ..» Un viņš palēca nost, jo Bullis, acis izvalbījis, elsdams metās virsū Juristam, kas rotaļīgi bēga kā zaķis no smagnēja aitu šķirnes suņa.

Šī ļoti nopietnā saruna, dabiski, bija notikusi starpbrīdī, vēl agrā pavasarī, kad marta vēji bija iekustinājuši zēnu asinis un, kā redzējām, arī fantāziju. Kopš tā laika Ģula ar zināmu pārākuma apziņu nes iesauku Plostnieks un pie izdevības papildina savus piedzīvojumus uz plosta ar jauniem notikumiem, par kuriem ir sācis rakstīt stāstu «Vasara uz Tisas».

Un tomēr nevarētu sacīt, ka mūsu jaunais draugs pieder pie meļu kategorijas. Nē, par to nevar būt ne runas. Īstenību Ģula nekad neizkropļo, bet izsapņotajam viņš pats tic.

Ja tēvs, piemēram, jautā, vai Ģula izsaukts un kā atbildējis, Ģula izstāsta. Un, ja tēvu interesē sīkumi, viņš izstāsta arī tos. Izstāsta pat tad, ja Ģulam par tiem draud sods.

Būtībā Ģula bija zēns ar stingru raksturu, viņam tikai ļoti patika fantazēt, taču ar to viņš nevienam pāri nedarīja. Gluži otrādi! Viņš sagādāja klausītājiem īstenu prieku, starpbrīžos, kad visiem gribējās ēst, stāstīdams par ceptiem brekšiem tā, ka jaunieši klausījās, acis iepletuši, un Dubovanskis skaļi rija siekalas.

«Nemoci, Plostniek, es būšu pagalam,» lielais lempis nočukstēja un devās uz bufeti pēc smalkmaizītes, ar ko remdināt vēderā izcēlušos revolūciju.

«Kāpēc tevi sauc par Ģulu Lajošu?» reiz jautāja Timārs, kam bija ne visai dižciltīga iesauka — Blusa.

«Tāpēc, ka mani senči ir bijuši Ģulas1 . Kur tas laiks gan …» viņš piemetināja, kā to mēdza darīt tēvs, un Blusa iegrima pārdomās.

«Kā tā … visi tavi senči saukušies Ģulas?»

«Nē. Ja viņi bijuši vadoņi, tātad Ģulas… vēl senungāru laikos.»

«Vai tu esi pārliecināts?»

«Esi mierīgs. Tāpēc es esmu Ģula Lajošs, mans tētis Ģula Ākošs, bet vectēvs Ģula Ksavers …»

«Ksavers … vai re!» Blusa brīnījās un vairs nepārtrauca Ģulas Lajoša uzstāšanos.

Tas viss bija noticis ļoti sen, vecos laikos, toties tagad bija vienīgi šis briesmīgais, resnvēderainais, asinskārais trijnieks, ko Kenģels žēlīgi iegriezis.

Ripulis, labsirdīgais Ripulis atkal atslidina zīmīti, ko Ģula caur asarām tik tikko spēj salasīt.

«Ej viņam līdzi uz skolotāju istabu, lai ļauj atbildēt vēlreiz … Tu taču nekad neesi atbildējis uz trīs .. .»

Plostnieks tikai purina galvu, nē, taču migla klīst un viņš jau jūt, ka ies Kenģelam līdzi.

Kenģels to nezina, viņu tas nemaz neinteresē, jo viņš ir aizņemts ar Čilliku, kurš «būtu noturējis stūri…». Briesmīgajam Bullim acis šobrīd nemaz nav izvalbītas, viņš skatās uz skolotāju tik žēlīgi kā telēns uz miesnieku.

Šai mirklī atskan zvans. Trinkšķēšana iztraucē ap zvana kupolu satupušās mušas, un Kenģels skatās

1 Militāra pakāpe seno ungāru klejotāju ciltīs.

uz Čilliku tā, it kā redzētu viņu pirmo reizi. Beidzot aizcērt žurnālu un ceļas kājās.

—    Nākamajā stundā turpināsim, es došu.vēl vienu piemēru. Līdz tam sakārto domas.

Skolotājs iemiedz žurnālu padusē un iet ārā.

Cilliks vēl brītiņu stāv. Lūkojas uz tāfeli, iemet krītu kārbiņā un noslauka nosvīdušo pieri.

—     Kāpēc gan es smējos?

Klase sāk dūkt kā bišu strops, kad dzenis pieklauvējis, un Plostnieks, tas ir, «Vasaras uz Tisas» autors, iet Kenģelam līdzi.

Te nu vajadzīgs vislielākais dvēseles spēks. Kenģelu nevar uzrunāt tā kā, piemēram, ungāru valodas un dabaszinību skolotāju Lajošonkuli, kurš visiem ir Lajošonkulis un kuram balss aizraujas, stāstot par Araņa Toldi1 vai skudru brīnišķīgo organizēšanās spēju.

Nē! Kenģels ir vēss kā formula un pareizs kā Pitagora teorēma. Kenģels dzīvo skaitļu pasaulē un uz sarežģītu vienādojumu skatās kā dārznieks uz brīnišķu rožu krūmu vai gardēdis uz neskartu, brūni apceptu pīli. Kenģela vārds tiek minēts starp slaveniem matemātiķiem, un šeit, septītajā klasē, noņemties ar daļskaitļiem un proporcijām viņam nozīmē to pašu, ko lielam gleznotājam pastāvīgi krāsot izkārtnes.

Un, kad viņš ar savām dzedrajām acīm paveras uz cilvēku, tas ir, puiku, un saka: nu?… tad sajūk visi skaisti izveidotie teikumi un trīspadsmit gadus vecajam cilvēkam sāk žņaugt apkaklīte.

Šai gadījumā tiek apdraudētas brīvdienas, un vadoņu cilts atvase Ģula Lajošs ar mocekļiem raksturīgo drosmi jož skolotājam pakaļ. Kenģels jānotver pagalmā, jāmēģina runāt divatā, jo skolotāju istabā, tik daudz cilvēku klātbūtnē … nē … pat divatā jau … brr!

Nez vai Ģula būtu panācis šo izcilo matemātiķi, ja pasaulē nebūtu nelāga šķiltavu un vispār smēķētāju.

1 Jānoša Araņa poēmas «Tofdi» varonis.

Kenģels apstājās un klikšķināja šķiltavas, līdz beidzot izsprāga liesma un uzmutuļoja pirmais saldais dūms. Tad viņš paskatījās uz Ģulu — tāpat kā parasti …

—    Nu?

—     Lūdzu, skolotāja kungs …

—    Nu?

—     Es gribētu atbildēt…

—     Šeit?

Nu ko tādā reizē cilvēks lai saka? Vadoņu cilts senčiem noteikti bija vieglāk. Tādā saspīlētā situācijā viņi rāva ārā zobenu vai tvēra kaujas vāli un neskatījās — acs vai galva. Pēcteči diemžēl šim piemēram sekot nevar.

—    … gribētu izlabot, — zēns izspiež, — man vienmēr ir bijuši piecnieki…

—    Bija gan, — Kenģels atzīst.

—     …un …

—    Un?

—     … es lūdzu piedot, ka biju neuzmanīgs, es biju iegrimis domās, tāpēc nevarēju turpināt… lūdzu, piedodiet.

—     Es piedodu, Ļado, ja jums ar to diezgan …

Pagalmā jaunatne jau ņudzēt ņudzēja, un pa dzidrajām debesīm vienaldzīgi peldēja mazas, plakanas mākoņu galeras, taču Ģula tās neredzēja. Ģula pētīja zemi, tad bija spiests noslaucīt asaras.

—    Jūs, Lado, esat nelabojams sapņotājs. Skatieties acīs, kad runājat ar mani… jūs neprotat koncentrēties, jūs nekad neesat drošs pat par to, ko zināt. Jūs rotaļādamies varētu mācīties teicami, bet nu? … Trijnieks nemaz nav slikta atzīme.. .

—     Lūdzu, pamēģiniet vēlreiz …

—    Vai esat tik pārliecināts?

—    Esmu pārliecināts! — Ģula atsaucās ar sentēvu apņēmību un domāja, ka izgāšanās gadījumā padarīs sev galu, varbūt nogalinās Kenģelu, bet katrā ziņā veiks ko lielu un satrieks visu pasauli.

Taču Kenģels nemaz neizskatījās nobijies, viņam acīs plaiksnījās siltas uguntiņas. Skolotājs bija ne vien izcils

matemātiķis, bet arī cilvēku pazinējs un vismīļāk būtu uzsitis knipi pa Ģulas noskumušo galvu. Taču viņš sacīja:

—    Nu … es paskatīšos. Daudziem vēl vajag atbildēt … — Un viņš pamāja, ka saruna beigusies.

Ģula pēc tam izdzēra glāzi ūdens un nomazgāja seju. Ripulis, smalkjūtīgais Ripulis, tikai brīdi vēlāk uzstādīja bīstamo jautājumu:

—     Ko viņš sacīja?

—     Nekā! Daudziem vēl vajagot atbildēt… to viņš sacīja. Un ka redzēšot…

—     Izsauks, nebaidies, izsauks!

Taču Ģula vairs nepriecājās par paredzamo izsaukšanu. Viņš juta, ka nezina nekā, galīgi nekā, un, kad nākamajā stundā Čilliks rēķināja pie tāfeles, it nemaz nespēja sekot risinājumam. Viņš stingri vēroja tāfeli un—• atkal parādījās stacija un laiva Velences ezera krastā. «Esmu zaudējis prātu,» zēns nodomāja. Laiva bija diezgan sliktā stāvoklī.

Pēdīgi Čilliks, darbu beidzis, nolika krītu.

Kenģels, līdz šim brīdim šķirstījis žurnālu, nu pagriezās atpakaļ.

—     Lado, ko jūs par to sakāt?

Ģula izlēca no sola (no laivas) tā, it kā būtu savās biksēs atklājis dzīvu skorpionu.

—     Nenervozējiet. Es jautāju, vai uzdevums ir pareizi atrisināts.

Ģula neredzēja nekā un nezināja nekā, bet Jandas galva, zubrītāja Jandas galva, svētītā Jandas galva piekrītoši pamāja. Protams, nevis tādēļ, lai palīdzētu, taču tas vairs nebija svarīgi.

—    Jā, skolotāja kungs.

—     Vai droši?

—    Jā. Pavisam droši.

—    Tad jūs, Cillik, varat sēsties, tikai iegaumējiet, ka matemātika ir skaista un gudra zinātne, taču arī biedriskums ir ko vērts, un kolektīvā valda tikpat stingri likumi

kā matemātikā. Vai sapratāt? Nesapratāt… Sēdieties, Lado.

—    Mikič!

Atbildēšana turpinājās.

Un tad — beidzot taču — stunda bija galā.

—     Tā, zēni, — Kenģels cēlās kājās, — hu esam beiguši. Vallcnbergs nupat trīsdesmit piekto reizi palūkojās pulkstenī, kaut gan es nemaz negribēju viņu izsaukt… un nu mēs varam atvadīties. Pavadiet vasaru jautri, bet nelauziet kaklus, jo galvas jums būs vajadzīgas arī turpmāk. Vēlu jums visu labu.

—    Mēs arī! Mēs arī! — vienbalsīgi auroja klase, aizmirsusi visus aizvainojumus, drebēšanu un bailes. — Mēs arī vēlam visu labu jums, skolotāja kungs.

Kenģels pamāja pretim tik priecīgi, kā mācību gada laikā tas nebūtu domājams, un gāja ārā no klases, kur valdīja tāds troksnis kā senos laikos Katalaunumas1 laukā, kur Ati la neizšķirti cīnījās ar romieti, vārdā Aetijs.

Saules stari krita lejup tik stāvus, ka augstie nami tik tikko meta ēnu uz ielas, taču no krēslainām vārtu ailām šai mirdzumā ieplūda vēsums.

—    Vari būt mierīgs, Kenģels izvilks.

—     Neesmu mierīgs. Tā neskaitījās atbilde.

—     Kā nu ne! Būs tāds četrinieks kā māja …

—     Ja būs trijnieks, tēvs mani nekur nelaidīs. Un tad…

—     Varbūt pat piecnieks. Nopelnījis esi, — iegalvoja Ripulis; nebūs grūti nojaust, ka šis dialogs risinājās starp viņu un Plostnieku ceļā uz mājām.

—     … es padarīšu sev galu, — Ģula ne visai pārliecināti pabeidza savu teikumu. — Iedomājies vien: sēdēt pretīgajā kāpostu un gāzes dvakā un trauku šķindā kopā ar Piri māmiņu, kas diendienā stāsta, ka nelaiķa tēvocis

1 Katalaunumas kaujā 451. g. ■-apturēja huņņu Iebrukumu Austrumfrancijā.

Laci vēl šodien būtu dzīvs, ja ārsts kopā ar aptiekāru nebūtu iedevuši nepareizās zāles, jo pēc tēvoča nāves viņa izlējusi to šķidrumu pagalmā un tajā vietā vairs neaugot zāle. Vēl šodien! «Ja tu, dēliņ, aizbrauktu uz turieni,» saka Piri māmiņa, «pats redzētu .. .» Vai tad man tiešām būs jābrauc uz Kajāsoremetu paskatīties, vai zāle tur aug vai ne .. .

—     Piri māmiņa ir tik laba … es viņu tiešām mīlu. Un nevis tāpēc, ka viņa vienmēr kaut ko iedod, sviestmaizi vai konfekti…

Ģula mīļi paraudzījās uz savu draugu, sauktu par Ripuli.

—    Tu, Ripul, visus mīli… tev visi ir labi … tu nekad nekaujies, kaut gan esi visstiprākais klasē.

—    Man nepatīk kauties, — atbildēja druknais zēns,, paceldams nesamērīgi garo roku ar lielo plaukstu. Pēc Jandas domām, Ripuļa miesas uzbūve liecinot par nesenu izcelšanos no pērtiķiem.

Tolaik šo piezīmi bija dzirdējis arī Čilliks, kam tūdaļ acis izspiedās uz āru. Viņš aizdomīgi tuvojās klases labākajam skolniekam.

—     Vai negribi pa kaklu, Janda?

Klases labākais skolnieks pietvīka, autoritātes saglabāšanas dēļ pakāpās nostāk, bet nekā nesacīja.

No visa tā redzams, ka ne tikai Ripulis mīlēja visus, bet arī viņu mīlēja. Ja viņš divas trīs dienas netika aizgājis pie Ģulas, Piri māmiņai viņa tūlīt pietrūka.

—    Vai tik tas Bēla nebūs saslimis?

Pēc Piri māmiņas domām, neklājās nevienam dot palamas, un turklāt Ripulis ir tāds «paprasts» vārds . . .

Šī ievērojamā dāma īstenībā nebija vis māmiņa, bet gan Ģulas tēvamāsa. Labi sen palikusi atraitnēs, tante dzīvoja pie viņiem jau Ģulas dzimšanas laikā un toreiz kļuva par Piri māmiņu, jo īstā māmiņa, laidusi pasaulē trīs kilogramus smago Ģulu, tikpat kā meta pie malas savu mātes darbību. Ģulu no paša pirmā brīža aprūpēja Piri māmiņa. Viņ^ 7ēlT(I j-ņg^gaja, deļva māneklīšus un,

ja Ģula Lajošs nošķaudījās, tūlīt grieza telefona disku līdz baltkvēlei un sarunāja dakterim daudz nepatīkama, ja tas negribēja tūlīt joņot pie «smagi slimā bērna».

Protams, nav runa par to, ka īstā māmiņa nemīlētu savu vienīgo dēlu, taču viņa bija nespēcīga pret Piri māmiņas mātes jūtu pārpilnību.

«Kā bērns tad viņš īstenībā ir?» īstā māte reizēm strīdējās.

«Tavs, sirsniņ, taču es viņu audzinu …»

«Ļauj taču, mīļā, Piroškai, lai priecājas1 Tev tik un tā nav laika,» tādās reizēs iebilda tētis Ģula Akošs.

Tā bija taisnība, un šādam stāvoklim bija arī savas priekšrocības.

Zēna vecāki bija inženieri. Ļoti aizņemti, strādīgi cilvēki, sieva — ķīmiķe, vīrs — mehāniķis. Ja dēls ar kaut ko izcēlās, kas gan reti gadījās, tad patīkami bija apzināties, ka tas taču ir mūsu dēls.

Toties, ja Ģula bija pastrādājis nedarbus, kas atgadījās krietni biežāk, vai arī nedroši pārradās mājās ar pabālu liecību, tad viņi tūlīt un noteiktā balsī sacīja:

«Piroškas audzināšana …»

Tātad Ģulu audzināja divas mātes, un viņš nejutās slikti. Divas mātes ir vairāk nekā viena, un vēl bija savs labums: ja viena māte pieprasīja ko tādu, kas Ģulam nepatika, tad glābiņu varēja meklēt pie otras mātes. Piemēram, ja Piri māmiņa saulainā maija dienā bija Ģulam uztiepusi puloveru, viņš tik ilgi pūta, līdz māte pajautāja:

«Kas tev kaiš?»

«Man ir karsti.»

«Velc taču puloveru nost.»

«Piri māmiņa tā gribēja.»

«Velc nost.»

Un māte izgāja virtuvē.

«Piroška, tu to puiku nobendēsi. Puloveru tādā laikā… es teicu, lai velk nost.»

Toties, ja gadījās nepatikšanas ar aritmētiku un māte

*

bija sarakstījusi dažādus uzdevumus, ko dēlam vingrināties, Piri māmiņa stājās pretim.

«Vai tu, Tera, gribi puiku nobendēt? Viņam tak galva pārsprāgs no tās mūžīgās rēķināšanas .. .»

Un Ģulam galva nepārsprāga. Viņš it jauki auga augumā, tik pamatīgi, ka izauga par visgarāko zēnu klasē, bet sporta ārsts, kas pārbaudīja klasi, mierināja norūpējušos vecākus.

«Tas nekas. Pilnvērtīgu, pareizu uzturu, pa vasaru aizsūtiet viņu uz laukiem, lai dzīvo svaigā gaisā un tiek pie laba ēdiena.»

«Ištvāns!» iesaucās vecākais Lado. «Varētu puiku aizsūtīt pie Ištvāna, ja tas nebūtu tāds pustraks. ..»

«Ei nu, pustraks.» Sieva apvainojās, jo Ištvāns bija viņas brālis, kaut gan pēc izskata viņai maz līdzīgs. Ģulas māmiņa bija gaišmate, klusa un trausla, Ištvāns turpretim melniem matiem, drukns un skaļš. Tādu balsi kā Ištvānam vēl var dzirdēt vienīgi Donas kazaku korī, tā bija tik dārdoši dobja, it kā nāktu no mucas.

«Viņš jau pērn aicināja, bet tur ir tas lielais purvs, upe … Ištvāns nevar visu laiku puikam klāt stāvēt.»

«Nu jau četrpadsmit gadu, var pats uzmanīties,» tētis prātoja, «taču paskatīsimies liecību. To es saku, ja būs viens vienīgs trijnieks, tad viņš nekur nebrauks!»

«Liecība un zēna veselība — nesader kopā, vai ne. .. taču es negribu strīdēties. Ja jau vajag sodīt…»

«Tad laidīsim, lai brauc, jā?»

«Nē! Ieslodzīsim dzīvoklī, lai tad tuberkuloze… Ērmīga loģika!»

Pāri brokastu galdam vēlās domstarpību, mazliet pat tādi kā naidīguma viļņi.

Tēvs aizsmēķēja cigareti, dūmi līdzēja tikt pāri domstarpībām.

«Nestrīdēsimies, sirsniņ, vai ne? Un nebiedēsim viens •otru ar tuberkulozi. Kādas ir tavas domas?»

«Puikam katrā ziņā jābrauc, bet, ja būs kāda slikta atzīme — te es domāju par aritmētiku —, lai ņem līdzi uzdevumus katrai dienai. Ištvāns pārbaudīs. Tādā ziņā uz Ištvānu var paļauties.»

«Nu …» Lado gribēja ko sacīt.

«Jā gan, var paļauties,» Ladone atbildēja uz neizteikto domu, un vīrs pasmaidīja.

«Ja tu tā saki, tad, protams, var.»

No visa tā kļūst skaidrs, ka Plostniekam nebija nekāda iemesla draudēt ar pašnāvību, un tumšie mākoņi klājās pār brīvdienām tikai tāpēc, ka Ģula tiem ticēja. Un vēl mēs varam iepazīt brīnišķo mātes instinktu, kas nojauta nepatikšanas tieši aritmētikā, it kā iepriekš paredzēdama šās nelaimīgās dienas drūmo izskaņu.

Ģula Lajošs toties nezināja nekā ne par tuberkulozi, ne par šo sarunu. Viņa plaušas bija pilnīgā kārtībā, un tikai straujās augšanas dēļ viņš staigāja mazliet salīcis un rokas un kājas viņam tā kā slābeni turējās pie auguma. Ar vārdu sakot, Ģula staigāja, kā klājas plostniekam, kas, braucot pāri krācēm, notur līdzsvaru, bet uz sauszemes grīļojas tāpat kā jūrnieki un citi ūdensvīri.

Tēvoci Ištvānu Ģula ārkārtīgi mīlēja, pēc Piri māmiņas domām, pat dievināja … jau šī skaļā laucinieka ierašanās vien bija svētki. Tēvocis īštvāns nekad nerakstīja, ka atbrauks, bet, jau durvis verot, bija skaidrs, ka ieradies viņš, jo māja nodrebēja un no priekšnama skanēja tāda buča kā pistoles šāviens.

«Ištvān, tu mani nospiedīsi,» Piri māmiņa gluži bez elpas protestēja pret radinieka apkampienu, «es nemaz nebrīnos, ka Lili tevi pameta.»

«Lili bija dumja un dižciltīga, īsta pilsētas lilija. Labi, ka atgādināji, — aiziešu ciemos.»

«Un ko tad kungs par to sacīs?»

«Nevis «kungs», bet viņas vīrs. Kungs biju es, to viņa nevarēja paciest, tādēļ mēs izšķīrāmies. Tagad Lili ir sava vīra kungs, vīrs nekā nesaka un nemaz nevar sacīt. Tātad es aiziešu pie Lili. Šai sainī ir zoss un citi sīkumi. Zosi tūlīt metiet uz pannas, tā vakar kauta, aizies postā šai karstumā. Vai zeņķis mājās?»

«Tepat esmu, Ištvānonkul.»

«Sveicināts, mākoņstūmēj! Nāc pie manas krūts!»

Arī Ģula dabūja divas tik skaļas bučas, ka šķita — divi cilvēki viens pēc otra nokrīt no ceturtā stāva.

Tēvocis īštvāns bija galvenais agronoms kādā lielā Aizdonavas valsts saimniecībā, tur viņš bija dzimis un, kā pats teica, turpat arī gribot nomirt. Neko un nevienu viņš nemīlēja vairāk un stiprāk kā šo zemi, te viņš pazina katru vagu, un toreiz, kad Lili tante bija ierunājusies, ka labāk būtu dzīvot Peštā, jo Ištvāna zināšanas prastu novērtēt arī ministrijā, viņš bija paskatījies uz sievu tā, it kā tā būtu tūlīt vedama uz trakonamu.

Lili tante esot vēl piebildusi: «… šī zemnieku dzīve nav izturama.» Tad vīram izvalbījušās acis, viņš pietvīcis, kļuvis zils un sācis tā rēkt, ka mušas aiz šausmām situšās pret loga rūtīm, gribēdamas tikt ārā.

Pusstundas laikā tēvocis īštvāns esot bijis izkliedzies, un tas viņa aizvainotajai personai nācis par labu. Šai pusstundā viņš sievai par Peštu un «zemnieku dzīvi»

pateicis šo to tādu, kas tikai kliegšus sakāms, un nobeigumā piebildis, ka Lili var iet, kur grib, bet viena pati.

Un Lili tante aizgājusi, bet tēvocis Ištvāns tai pašā brīdī izvirzījis Nanči tanti par saimniecības vadītāju. Nanči tante bija veca virēja, un šis nosaukums viņai it nekā nenozīmēja, jo arī līdz šim viņa bija vadījusi saimniecību, arī līdz šim visiem bijusi Nanči tante un būs arī turpmāk.

Ja Ģulu Lajošu, kas tolaik vēl nebija Plostnieks, vecāki uz kādu nedēļu aizveda turp, Nanči tante tūlīt paņēma viņu zem spārna, un Ģula vienmēr ar patiku atcerējās tos laikus, jo Nanči tantei mūždien pie rokas gadījās cepti cāļa stilbiņi.

Taču viens un ilgāku laiku viņš vēl nekad nebija dzīvojis šinī tīkamajā vidē, un vecāki, inženieri būdami, diemžēl neredzēja nekādas jēgas dēla klaiņošanā pa mežiem, laukiem, ūdeņiem un lielo purvāju, kas ietilpa saimniecības teritorijā.

Viņi baidījās par savu dēlu un arī nesaprata, kas viņam būtu meklējams niedrājā, kur ir tikai odi, un uz ūdens, kur dzīvo tikai dēles.

«Šī vide tev nav piemērota,» sacīja tēvs, «tu būsi vai nu inženieris, vai ārsts, un tādi vienkārši ļaudis tevi vienīgi samaitās. Vari man ticēt — tāds dumbrājs tikai iztālēm ir skaists …»

«Lasi, dēls,» māte tādās reizēs ieteica, «atpūties, sauļojies. Peldēties var tepat strautā aiz dārza. Ļoti svarīgi, kādā sabiedrībā tu atrodies, kas tev ko mācīties no vecā Matulas? … Apsūbējis večuks … tik tikko prot lasīt un rakstīt…»

«Tera!» tēvocis Ištvāns stingri apsauca māti. «Tera, ko tu pļāpā?»

«Labi, labi,» māsa atmeta ar roku, «es jau arī to večuku mīlu, bērnu dienās viņš mums nesa visādas rotaļlietas … mazus pīlēnus un burvju rozes… tomēr viņš ir atpalicis, vecs vīrs, Ģulam no viņa nav ko mācīties.»

«Tera, nav taisnība. Matula ir vecs, gudrs vīrs ar

skaidru sirdi, viņš jūsu dēlam nekā slikta neiemācīs. Vienalga — laidiet vai nelaidiet, taču par dabu vecais zina tikpat, cik divi universitātes pasniedzēji kopā, un, ja nemaldos, dabaszinības ir jāmācās arī skolā .. .»

Par šo jautājumu viņi vairs netika runājuši, un Ģula bija tikai pāris reižu kantorī ticies ar Matulu, kas strādāja par sargu lielajā niedrāja masīvā, uzraudzīdams ne tikai niedru pļāvējus un segumu sējējus, bet arī visus «garāmgājējus», kas parasti darbojās naktīs un «personiskajās interesēs», arī aizraujošās malu zvejniecības jomā.

Matula dvakoja pēc pīpes dūmiem un muklāja, taču šī īpatnējā smaka nebija nepatīkama. Ģulam likās, ka pa visu viņu pazīšanās laiku Matula nav kļuvis ne par dienu vecāks, arī drēbes viņam tās pašas, kurās ģērbušos Ģula viņu bija redzējis pirmo reizi.

«Kā jums iet, Matulonkul?» Ģula jautāja pēc oficiālā rokas spiediena, viņš juta, ka vecajam roka tāda kā skabārža miza, tikai vēl drusku ķerveļaināka.

«Var iztikt, paldies par pajautāšanu, kā daždien vecumā.»

«Kas pie jums jauns?»

«Kāpēc tad neatnākat, ja interesē? Pīlītes izperējušas, gārņi arī, zivju, ka biezs. Pieķertu zivju, saēstos …»

«Nelaiž, Matulonkul, tā un šitā … jūs jau zināt, mans tēvs tāds pilsētas inženieris …»

«Inženieris jau to nesaprot… kaut gan Teras jaunkundze arī nekad nenāca, tā jau ir, meitenēm tur nav ko darīt.»

«Gan jau, Matulonkul! Gan jau kādreiz mani palaidīs arī vienu. Tad aiziešu.»

Pēc tam Ģula nostiprināja draudzību ar sauju cigāru, jo tēvoča Ištvāna kārbā to bija atliku likām …

Matula līksmi palūkojās uz cigāriem.

«Dabūjāt?» Viņš samiedza acis atzinībā par cigāru iegādi. «Vai pats jūs nesmēķējat?»

Plostnieks mazliet nosarka.

«Vēl ne, Matulonkul, gan jau kādreiz.»

Protams, Ģulam toreiz vēl ne prātā nenāca, ka var gadīties šķēršļi … resnvēderainais trijnieks … Kenģels … bet nu viņš to zina, un šī apziņa ir rūgta.

Ģula atjēdzās, kad pie ielas stūra Ripulis viņu spēji parāva atpakaļ.

—     Iesi pie sarkanās gaismas, neredzi, vai?

—    Aizdomājos. Ja Kenģels …

—     Liecies mierā, — Ripulis saskaitās, — dodu goda vārdu, es redzēju, ka beigās viņš ierakstīja četrinieku.

—    To tu tikai tā saki.. .

—    Goda vārds, tu jau zini, ka es nemēdzu melot.

Tā bija taisnība, taču varēja gadīties, ka Ripulis riskējis ar goda vārdu, lai tikai redzētu draugu priecīgāku.

—    Es pavadīšu tevi uz mājām, — Ģula sacīja, mazliet nomierinājies, jo bija tik labi palikt kopā ar Ripuli, kas tika redzējis, ka Kenģels ieliek četrinieku.

Ripulis ar māti dzīvoja garā vienstāva mājā, Apšu ielas galā, kur nebija nevienas apses, un arī pagalmā mežu pārstāvēja tikai viena pati veca liepa. Starp citu, pārstāvēja labi, jo bija milzīga un meta ēnu pāri puspagalmam tad, kad ēna bija vajadzīga. Un tā bija vajadzīga bieži, jo vasarā Bēlas māmiņa ēnā mazgāja veļu; ziemā veļu mazgāja virtuvē; Bēlas māmiņa bija atraitne un līdzās mazajai pensijai piepelnījās ar mazgāšanu. Ja nemazgāja, tad gludināja, šad tad plašiem vēzieniem pavēcinādama ogļu gludekli tā, ka pa caurumiņiem dzirkstis vien pašķīda.

Arī patlaban viņa gludināja.

—     Bēla, es tāpēc steidzos, lai tu varētu tūlīt aiznest šīs drēbes. Iekod kaut ko — pusdienas varēsi ēst, kad pārnāksi. Būs divi saiņi.

—    Es palīdzēšu, — Ģula pieteicās. — Es arī vēl neesmu ēdis pusdienas, lai pēc tam Ripulis nāk man līdzi.

—     Pateicos, Ģusik, tomēr tā neklājas… Bēla, uzzied riciņu arī Ģulam.

—    Tūlīt! — Ripulis nometa somu, un pēc brītiņa abi zēni sēdēja uz sliekšņa un klusēdami ieturējās.

Nē, mājās Ģula nekad neēda tauku maizi, jo mājās maize nebija tik garda, kaut gan to nesa no tā paša pārtikas veikala. Un mājās viņam nemaz negaršoja tauku maize, bet šeit tai arvien bija brīnišķīga garša, varbūt arī ļoti sen ēstās brokastis spēlēja savu lomu.

—     Pateicos, Pondorajtante, tik garšīgu tauku maizi vēl nebiju ēdis.

—     Tā jau tikai tāda plika tauku maizīte … Bēla, uzmaniet drēbes, lai nesaburzās, advokāta kungs uz to ļoti skatās.

—     Kaut viņu utis noēstu, to advokāta kungu,— Plostnieks pēc pusstundas sacīja, — kā nav kauna dot tikai piecdesmit filleru dzeramnaudas. Ejam, Ripul, Piri māmiņa, tevi ieraudzījusi, no prieka kūleni apmetīs.

—     Neniekojies. — Ripulis pasmaidīja, jo viņam pietika iztēles, lai iedomātos, cik neikdienišķs skats būtu tāds Piri māmiņas kūlenis … un šī doma viņam šķita mazliet necienīga.

Kalendāra lapiņas pa vienai vien sabira papīrgrozā, un pienāca mācību gada noslēgums un liecību saņemšanas diena.

Mūsu draugs Ģula Lajošs (Plostnieks) todien pamodās ar stiprām galvas sāpēm. Kādu brītiņu viņš iesāņus šķielēja uz pulksteni, kas vēl rādīja tikai pusseptiņi, tad viņam atkal uzplaiksnīja atmiņā vakarējās šaubas, pareizāk sakot, tās viņam uzmācās.

Trijnieks vai četrinieks? No tā atkarīgs viss . ..

Nevarētu sacīt, ka Ripuļa dotais goda vārds nevilktu lejup vienu svaru kausu, taču uz otra atradās Kenģels, reizēm nosvērās uz leju viens kauss, reizēm otrs. Svari šūpojās, un Ģulas domas tāpat svaidījās starp Matulu un pilsētu ar tās kāpostu dvaku. Skaidrs, ka šī garastāvokļa maiņa nenāca galvai par labu.

«Vēl mazdrusciņ pagulēšu,» viņš beidzot nolēma, «tad galvas sāpes pāries.»

Tās arī pārgāja, un Ģula atguvās, Piri māmiņas modināts.

—    Cikos tev jāiet, puisīt?

—     Uz astoņiem, Piri māmiņ.

—     Es domāju, ka uz deviņiem, jo patlaban ir astoņi.

Plostniekam atkal iesāpējās galva.

—    Vai, — viņš iesaucās, — vai, tā vien vēl trūka! Kāpēc jūs nepamodinājāt? Kā man sāp galva …

—     Tu esi slims. Saki, lai piezvana pa telefonu. Es viņiem pateikšu …

Ģula mazgājās un ģērbās tādā steigā, it kā jumts būtu liesmās un iela plūdu ūdeņos.

—     Neuztraucies, dēliņ. Lai piezvana pa telefonu, liecībā taču nekas vairs nemainīsies.

Ģula noraustījās kā nomedīts dzīvnieks, kad to piebeidz ar dunci. Neteica nekā, tikai ievaidējās. «Jā,» viņš domāja, «liecībā vairs nekas nemainīsies. Trijnieks…» Un viņš metās pa kāpnēm lejā tā, ka gandrīz notrieca no kājām Calingas tanti, kas ar diviem groziem bija pilnīgi aizsprostojusi izeju. Varenā sieva nolika grozus, gribēdama pateikt savas domas par tādiem skrejošiem, neaudzinātiem jauniešiem.

—     Es tik saku … — nekā vairāk Ģula nedzirdēja, viņš jau bija uz ielas, un Calingas tante varēja pati sev pateikt savas domas, kas vispār nevienu neinteresēja, ja nu vienīgi montiera suni. Bikfics piekrītoši māja ar asti, Bikficam gan nebija nekāds stingrais raksturs, viņš piekrita katram. (Viņš ar cieņu pavadīja pat gāzes inkasentu, kas arvien ieradās pirms algas dienas, radīdams satraukumu visā mājā.)

Ģula gluži nosvīdis joņoja pa ielu, tramvajā nopirka biļeti, jo mēnešbiļeti bija aizmirsis mājās, un tuvojās skolai kā gluži svešai iestādei. Tad aši metās iekšā pa durvīm, uzskriedams virsū šveicaram Kočišonkulim, kas stiepa trīs krēslus uzreiz.

—     Es palīdzēšu, Kočišonkul …

—     Ehe, — sacīja ūsainais šveicars, — ehe! Tātad no

kavējāmies… tas nekas, šos divus vari stiept. Tas viens vajadzīgs Kenģela kunga viešņai. Otrs — Kenģelam pašam … — Un viņš piemiedza Plostniekam ar aci, it kā skaidri zinātu, kā pēdējā aritmētikas stunda bija plosījusi Ģulam nervus.

—     Tur, pa kreisi, — šveicars izrīkoja, — pie lielā koka. Tur stāv Kenģels ar dāmu, salmu cepure galvā. Tai sievietei… — viņš vēl piebilda, it kā domādams, ka Ģula varētu neatšķirt Kenģelu no sievietes ar salmu cepuri galvā.

Ģula pagāja garām šķietami disciplinēti stāvošiem jauniešiem un nolika abus krēslus līdzās lielajam kokam. Dāmai patiesi bija salmu cepure galvā, maziņa kā apakštasīte, un viņa pati izskatījās ļoti glīta. To mūsu Plostnieks, novērojot sarežģīto situāciju, konstatēja tūlīt, iekams nolika krēslus.

—     Lūdzu, skolotāja kungs.

—     Lūdzu, mīļā sirds, — Kenģels sacīja dāmai, lūkodamies uz Ģulu, kas nu pavisam apjuka, jo līdz šim bija zinājis, ka Kenģelam sirds nemaz nav.

—     Pateicamies, Plostniek, — Kenģels teica, un Ģula palocījās, lai nenogāztos augšpēdu zemē.

«To viņš ari zina? Briesmīgi! …» Ģula divreiz paklupa, līdz viņam izdevās iejukt patīkamajā savas klases sabiedrībā.

Svinības notika dārzā, patlaban kāds astoto klasi beigušais atvadījās no skolas, savā dzejolī apsolīdamies ne mūžam neaizmirst šeit pavadītās neaizmirstamās dienas.

—    Muļķis! — noteica Jurists, tas ir, Elemērs Avašs.

—    Protams, neaizmirstamas dienas. Vai tad var aizmirst tādu dzejoli? … Tik skaistā dienā …

—    Vai mani nemeklēja? — Ģula satraukti jautāja.

—    Vai neviens nemeklēja?

—     Kā nu ne, — Jurists, dzejoļa satracināts, čukstus atsaucās, — zvirbuļi tevi meklēja pa mēslu kasti, vēlāk atlaidīšoties vēl…

Blusa, smieklus slēpdams, plaukstā noklepojās, atskanēja kaut kas mekšķināšanai līdzīgs. Dubovanskis kārtoja kaklasaiti. Uz gada noslēguma aktu Dubovanskis vienmēr ieradās ar kaklasaiti.

—     Puikas, vai man kaklasaite stāv labi?

—    Normāls cilvēks tādā karstumā nesien kaklasaiti,— atsaucās Sošs, kas bija ieradies, tērpies baltos šortos, un pagaidām pat nenojauta, ka viņam kāds ar ķīmisko zīmuli uz bikšu dibena uzvilcis piramīdu.

—     Kurš tad te apgalvo, ka Dubs ir normāls, kurš ir tik dumjš? — jautāja Jurists, taču atbildi nesagaidīja, jo sākās skaļi aplausi, visilgāk aplaudēja astotā klase, — un visi vienotā ritmā sauca:

—     Bē-ki. .. Bē-ki… Bē-ki!

Bēki bija astotās klases «dzejnieks».

—     Gribētos zināt, kas vēl te paredzams, — kāds ierunājās, — pēc stundas aiziet mans vilciens.

—           Vēl tikai Kenģela uzstāšanās, — atbildēja Jurists.

—    Koncerts — ar viņa paša komponētu sēru maršu. Galvenā tēma — Plostnieka trijnieks …

—     Jurist, tu katrā ziņā gribi uz atvadām dabūt pa kaklu, — Ģula atcirta, jo bija līdz ārprātam uztraucies, taču, tā kā svinīgā daļa beidzās, kauties vairs neiznāca. Drošie jaunekļi izklīda pa klasēm un izņēmuma kārtā pieklusa, jo klases audzinātājs jau bija pie katedras un viņam priekšā — sengaidītās grāmatiņas.

Klases audzinātājs Lajošonkulis tik rāmi pārlaida skatienu klasei, ka pierima pat vistrakulīgākie jaunekļi. Un ja nu? … Lajošonkulis taču pat visniecīgāko divnieciņu mēdza likt ar tik gaišu līdzjūtību, ka cietusī persona jutās tikpat kā četrinieku saņemot, un Lajošonkuļa divnieku arvien bija vieglāk pārciest nekā Kenģela trijnieku.

—    Te nu jūs sēžat, elpu aizturējuši, mani dārgie jaunieši, un cerat, ka pa nakti skolotāju istabā būs ielavījusies kāda burve, laumiņa un izlabojusi sliktās atzīmes … Diemžēl, — vecais skolotājs noplātīja rokas, — diemžēl es nekā tāda neesmu konstatējis, jo arī burves zina, ka tā

būtu dokumentu viltošana. — Un viņš paņēma pirmo liecību.

—    Acēls! Diezgan laba liecība. — Skolotājs pasniedza liecību bālajam, īsredzīgajam zēnam. — Pēc tik ilgas slimošanas labāk nemaz nevarēja būt. Puisīt, brīvdienās nebēdā ne par ko, grāmatas pie malas, ēd, pastaigājies, saņemies, lai septembrī varētu Cilliku nolikt uz lāpstiņām ar vienu roku. (Cilliks nicīgi pasmīnēja …)

Tad piecēlās Janda.

—    Lūdzu, Lajošonkul, skolotājs Kenģela kungs sacīja, lai es brīvdienās Acēlu iefīrējot sliedēs.

—     Ko viņš teica?

—     … lai es viņam palīdzot aritmētikā.

—    Man nekas nav pretim, bet tad Acēlam jāpalīdz tev ungāru valodā, jo tāds, kas nevietā lieto ģermānismus, nav pelnījis piecnieku dzimtajā valodā. Diemžēl es vairs nevaru izlabot atzīmi, tādēļ ungāru valodā tev paliks piecnieks. Tas jāsaprot, ka ungāru valodā tu esi teicams nejēga.

—     Lai dzīvo Lajošonkulis! — iesaucās Kārojs Sošs, atkal jau piemirsis, cik tādiem starpsaucieniem mēdz būt nepatīkamas sekas. Šim «lai dzīvo» bija vāja atbalss, jo brašie jaunekļi vēlējās drīzāk beigt šo gada pēdējo pārbaudījumu. Kalmārs, kam pēc pusstundas iet projām vilciens, izcēla tintnīcu no galda.

—    Ja vēl kāds iejauksies, es sviedīšu ar tintnīcu …

—     Ko tu, Kalmār, darīsi ar to tintnīcu?

—     Skolotāja kungs, lūdzu, tā lāgā neturējās … mans vilciens pēc pusstundas aiziet… un es to gribēju sakārtot…

—    Vilcienu? Kas tā par teikuma konstrukciju? Un tādam cilvēkam es esmu ielicis piecnieku?! Ja tev galvenais ir atzīme liecībā … tad lūdzu.

Kalmāram bija laba liecība, priecīgi to paķēris, viņš paklanījās.

—     Jauku vasaru, Lajošonkul! — Un metās no klases ārā.

—     Balogs! Вепсе! Birkāšs …

Ģula Lado plosošā nemierā, baiļu un cerību viļņiem mijoties, gaidīja savu kārtu. Rokas savilktas dūrēs, padusēs šķita dzīrojam lauku blaktis.

—     Ko tu kasies? — Ripulis painteresējās.

—     Lecu no ādas ārā.

—     Neuztraucies … — Ripulis mazliet nedroši noteica.

—     Horvāts, Ilontaji, Kerčariks …

—     Pū-ū, — mūsu Plostnieks iekunkstējās, — es zaudēšu prātu. Trijnieks. Tu redzēsi, ka būs trīs…

—     Kinčešs, Kovāčs, Lado! …

Un Ģula Lajošs samērā braši devās pēc liecības, kaut gan iepriekš minētie kukaiņi tagad šķita salīduši ap ceļgaliem. Saņemot atvērto liecību, viņam mazliet trīcēja roka, viņš uz mirkli pievēra acis un pa to laiku aizcirta liecības cietos vāciņus. Tad atgriezās savā vietā un nolika sev priekšā spriedumu, kura saturu nezināja.

—     Parādi. — Ripulis dīdījās.

—     Kad būsim vieni paši…

—    Traks kļūšu aiz ziņkārības.

Plostnieks pārsteigts palūkojās uz draugu.

—    Tu taču sacīji, ka četri .. . pat goda vārdu devi…

—     Es redzēju! Bet tu taču zini, kāds ir Kenģels …

—    Mikičs, Ormošs, Pokošs, Pondorajs!

Ripulis izlīda no sola, un Plostnieks palika vienatnē ar savu liecību. Jā, Kenģels ir zemisks un nežēlīgs… varēja gadīties, ka viņš raksta tāpat vien gaisā, lai maldinātu vērotājus. ..

—     Laid iekšā!

Ripulis bija atgriezies, arī viņš neskatījās savā liecībā.

—    Vāgi, Vašs, Vallenbergs .. .

Lajošonkulis vēl pārskatīja klasi, tad cēlās kājās. Klusums, tikai šur tur čaukstēja liecību lapas.

—     Nu tad, zēni, es tagad varētu sacīt garu, skaistu runu, bet…

—     .. .jūs to neteiksit, Lajošonkul! — iekliedzās Sošs.

—    Jā, kā mīļais komentētājs nekautrīgi pavēstīja, neteikšu. Cik man zināms, Soša līdzšinējā iesauka bija Kliņģeris; es ieteiktu vārdu Kafijtante, jo Kliņģeris nejaucas visur pa vidu, toties Kafijtante gan.

—     Lai dzīvo Lajošonkulis, lai dzīvo Kafijtante! — rēca klase, tikai Kārojs Sošs sēdēja klusu un juta, ka jauno iesauku nespēs nomazgāt ne ar kādām ķimikālijām.

—    Vēl tik daudz pateikšu, — Lajošonkulis pacēla roku, — ejiet un priecājieties par savu jaunību un vasaru.

Lajošonkuļa iziešanai sekoja atvadu rēcieni,_ galdu grūstīšana, krēslu gāšanās; tad visi bija projām. Ēka vēl šalca, šī šalkoņa virzījās uz vārtu pusi, beidzot pa gaiteni aizdipēja tikai daži novēlojušies soļi.

—     Taisi vaļā, Ripul, — Ģula nopūtās, — tad es arī…

—     Ņemsim pamazītēm, — likteņa biedrs sacīja, tad atvēra liecību un tūlīt to apklāja ar sporta avīzi, gribēdams atzīmes aplūkot pa vienai.

—    Nu, velc taču vaļā.

—     Uzvešanās, — Ripulis uzelpoja, — tas nav svarīgi … ungāru valodā: labi. (Avīze lēni slīdēja lejup.) No Lajošonkuļa es nebaidījos, mani arī interesē tas nekauņa Kenģels…

—     Ko jūs tur darāt?

Durvīs stāvēja Kenģels, viņam blakus skaistā dāma.

Stingā klusumā abi zēni slējās kājās.

—    Mēs … — Ripulis sāka, cieši spiezdams avīzi pāri vēl nenoskaidrotām atzīmēm, — zināt… mēs … mēs patlaban pamazītēm skatāmies.

Plostnieks juta, ka grimst, jo Kenģela acīs uzplaiksnīja kvēls prieks.

—    Nāciet, Eva, ja zēni atļaus, mēs arī paskatīsimies.

Un viņi nostājās zēniem aiz muguras.

Ripulim ausis pietvīka kā saulriets uz vējainu laiku, Ģula Lajošs juta, ka viņam pa muguru joņo vesela skudru armija.

—    Nu, velc taču, Ripul! — Kenģels rīkoja, un Ripulis trīcošu roku vilka avīzi uz leju. — Ģeogrāfijā: teicami. —

Kenģels sacīja: — Tālāk! Mani interese tas nekauņa Kenģels.

Dama iespurdzas ka kutinātā.

—    Aritmētikā, — Kenģels sacīja, — aritmētikā: pieci.

—           Skolotāja kungs, — Ripulis pagriezās atpakaļ,

—     skolotāja kungs … es patiesi… — Un viņš noņēma avīzi. — Varēja būt arī sliktāk.

—     Nu redzi!

Tad viņš uzlika roku Ģulam uz pleca.

—     Uz priekšu, Plostniek! Labāk aši tikt tam pāri.

Un avīze sāka slīdēt uz leju tagad jau pa Ģulas liecību.

—     Nesteidzies, Lado. Tev nemaz nav savaldības! Tādu «pamazītēm» vajag izbaudīt. Lēnām! Ungāru valodā: pieci, ģeogrāfijā: pieci… Lajošonkulim mīksta sirds, bet… kas tad tas! Aritmētikā — pieci?!

—     Skolotāja kungs! — Plostnieks gandrīz vai apraudājās, Kenģels viņam sniedza roku.

—     Apsveicu, Lado! Ak tas Kenģels! … Nupat atcerējos, ka netiku jūs iepazīstinājis ar šo dāmu. Šis ir Ģula Lajošs Lado — Plostnieks, tas — Bēla Pondorajs —Ripulis. Bet šī dāma — Ēva Barkoci, fizikas un matemātikas skolotāja. Mana līgava …

—    Nevar būt, — Ģula čukstēja, taču skudras vairs neskrēja viņam pa muguru. Zēni noskūpstīja dāmai roku.

—     Arī es apsveicu, zēni, — viņa sacīja. («Cik viņai mīksta, smaržīga roka,» Ģula domāja.)

—     Nu tad iesim, dārgā, — Kenģels sacīja, un viņa citkārt dzedrās acis bija kā noslēpumaina, miglā tīta tāle.

Pāri sagāztajiem krēsliem klājās labsirdība un skaistums, un Ģulam likās, ka mazā, apakštasei līdzīgā salmu cepurīte īstenībā ir oreols virs matemātikas un fizikas skolotājas galvas.

Aizejošo soļi jau skanēja iztālēm, kad Ripulis beidzot atguva valodu.

—     Vai es nesacīju?! Miltos samalšu to, kas par Ken-

ģelu ko sliktu teiks . .. Kaut gan … es neticu, ka viņa līgava ir matemātikas skolotāja. Tik skaista un vārdā Eva — tāda nevar būt matemātikas skolotāja.

Pēc tam viņi vairs gandrīz nekā nerunāja. Klaiņoja pa saules apmirdzētām ielām, kam pāri gāzās vasara, tālums šķita pavēries, laiks un telpa pēkšņi bija kļuvuši bezgalīgi.

Divi mēneši brīvības!

Brīvības!

Viņi smaidīja, reizēm saskatījās un jutās lunkani kā jaunas kārkla atvases.

—     Atnāc pēc pusdienas, tad visu norunāsim.

—     Protams, — Ripulis atbildēja, — protams. Mums jāparunā.

Neviens no viņiem nezināja, par ko jāparunā, bet viņus pildīja glāsmains, silts gaišums, un viņi nezināja, ka laime nav ar runāšanu ne gūstama, ne sadalāma, ne paturama.

Ierastās ielas šajā priekšpusdienā bija it kā pārvērtušās, it kā nomazgātas. Nebija vairs kāpostu dvakas, visur staigāja priecīgi vai cienīgi cilvēki, līksmi un rotaļīgi suņi, kas, Ģulam šurpu nākot, bija tik garlaikoti uzlūkojuši viņa sāpošo galvu, viens bija pat ņurdējis.

Bija skaisti un labi. Līdzko zēni bija klāt, satiksmes regulētājs signalizēja «brīvs», un likās, ka viņš teiktu:

«Lūdzu, zēni! Kam tādas liecības … mašīna var pagaidīt!»

Un tas bija tas pats policists, kas no rīta Ģulu bija bargi raidījis atpakaļ uz ietvi, jo Ģula bija izgājis pie dzeltenās gaismas.

«Vai jūs, jaunais cilvēk, neatšķirat krāsas?» Labi, ka vēl nepateica: «Tādi ar trijniekiem lai te nelēkā!»

Tas viss šķita kā ļauns sapnis. Policists tagad iepleta rokas, kā garāmgājējiem svētību dalīdams, galvenokārt Ripulim un Plostniekam.

Ripulim sirds plūda pāri, un viņš pacēla savu žokejnīcu, pateikdamies policistam par laipno apkalpošanu, un — to redzēja it visi, pat zvirbuļi uz elektrības vada — policists atbildēja uz sveicienu.

Pamatīgi un sīki šo priekšpusdienu nevar ne aprakstīt, ne par to izstāstīt.

—     Kad es varu aiziet? — jautāja Ripulis, kas līdz šim nekad tā nebija jautājis, taču patlaban juta, ka gan Plostniekam, gan viņam pašam šāda pieklājība piederas.

—     Pēc četriem, ja tev tā ir ērti, — Ģula atbildēja tikpat pieklājīgi, jo nu jau viņi bija astotajā klasē un šī pakāpe prasīja zināmu cieņu.

Tad Ripulis jau otru reizi šodien pacēla cepuri ar salauzto nagu, kas gluži kā jumts aizēnoja viņa jauno pieri; citkārt Ripulis savu galvassegu labāk turēja kabatā.

Ģula nozuda vārtu ēnā; taču pie kāpnēm, kur bija gaišāks, atkal paņēma rokā liecību, jo citādi nevarēja. «Jā,» viņš domāja. «Kenģels ir lielisks cilvēks, un tā dāma, tā Eva ar mazo, no salmiem pīto šķīvīti uz galvas, ir brīnumdaiļa sieviete.»

Plostnieks, domās nogrimis, skatījās savā liecībā, līdz sajuta, ka viņu kāds vēro.

Kāpņu augšgalā pie pagrieziena stāvēja Bikfics, laipni vēdinādams astes karodziņu.

—     Neklājas tā noskatīties, Bikfic, — Ģula brīdināja, tad pakasīja mazajam plušķītim aiz auss, par ko Bikfics viņu pavadīja mājup, šobrīd gan suns to nedarīja bez nolūka. No virtuves durvju puses skanēja tauku sprakšķēšana, un šaipus durvīm bija saožama kāda spārnaina dzīvnieka pēcnāves smarža.

Bikfics apsēdās pie durvīm, jo šī smarža neļāva viņam atkāpties. Ģula nospieda zvana pogu un, augstu pacēlis liecību, metās Piri māmiņai ap kaklu.

Piri māmiņa mēdza ātri un labprāt liet asaras, tādēļ viņai vairākas reizes vajadzēja slaucīt acis un brilles, kamēr izlauzās cauri piecnieku jūrai.

—     Nu redzi… redzi, cik skaisti … vai, ka nepiedeg

tītars! Nāc, dēliņ, uz virtuvi, Ištvāns no stacijas atsūtījis tītaru… tik lielu kā strauss, nezin vai būs diezgan mīksts … Cik iznīcies tu esi. Atpūties,Ģuliņ mīļais. Atlaidies uz dīvāna, nu jau tev nekas vairs nav jādara.

Jā, Ģula pats juta bezgalīgu tukšumu, kas būtu nogurdinošs, ja tajā nebūtu negaidot ieradies stingrs atbalsta punkts: tēvocis Ištvāns!

Liecību viņš drošības dēļ pabāza zem mazā spilventiņa un laimīgā reibumā vēroja istabu, kuras sienas atkāpās arvien tālāk un grima miglā, tad iezaigojās, jo mazais būcenītis bija pārvērties par milzu pili, caur kuras stikla jumtu vasara lēja savu starojošo spožumu.

Protams, būcenītis vien bija šī istabiņa, kur īsajā guļvietā iesnaudās mūsu Plostnieks; par to nebūtu jābrīnās,

zinot viņa pārdzīvotās satraukuma pilnās dienas un šārīta galvas sāpes.

Jaukākais bija tas, ka mazā istabiņa piederēja Ģulam vienam pašam; un, ja Ģula gribēja dzīt sienā naglu, tad viņš to dzina, un, ja izlika uz palodzes putnu barību, tad par to neviens nekā nesacīja.

«Ļaujiet viņam vaļu!» sacīja Piri māmiņa. «Zēns nav nekārtīgs, labāk, lai nodarbojas ar kaut ko nekā klimst apkārt.»

Un šī istaba zināja visus Ģulas noslēpumus, glabāja viņa sapņus, noklausījās viņa plānus. Sapņu, plānu un noslēpumu viņam bija milzums.

Laiku pa laikam istabā ieradās Ripulis ar milzīgu karti, protams, Indijas karti, jo Indijā kāda maharadžas galmā dzīvojot Ripuļa tēvocis, piedzīvojumu meklētājs, tikai nebija īsti zināms, ko viņš tur dara. To nezināja pat Ripuļa māte, taču bija droši, ka viņš tur ir. Reizi vai divas gadā no viņa pienāca vēstule vai fotogrāfija. Vairāk nekā, jo radinieks ieņēma augstu posteni, un tas prasīja daudz naudas.

Pēc Ripuļa stāstījuma tēvocis bija tā kā medību vadītājs, tā kā jauno maharadžu audzinātājs, bet reizē arī ārsts, kas izglābis maharadžas dzīvību.

«Un kā viņš tur nokļuva?» Ģula jautāja.

«Uzkāpis uz kuģa kā kurinātājs, tad iecelts par galveno mehāniķi.» Ripulis, redzēdams Ģulas pārsteigumu, vēl papildināja: «Veduši maharadžam kaut kādas mašīnas, un neviens cits neesot pratis tās samontēt kā vien mans onkulis Gēza …»

«Bet viņš taču ir ārsts?» Ģula brīnījās.

«To viņš iemācījās tā starp citu. Brīnum gudra galva!»

Un nu mūsu Plostnieks varēja aplūkot šo gudro galvu fotogrāfijā. Gēza Pondorajs bija ģērbies pasakaini greznā formas tērpā, balstījās pret automašīnu un lūkojās skatītājam tieši acīs. No Gēzas onkuļa bārdas ausu virzienā stiepās ūsas, un, kā jau tur pieņemts, viņš valkāja turbānu …

«Vai redzi to mašīnu rolroiss …»

«Vai tā pieder viņam?»

«Protams! Ar to brauc medībās …»

Nevarēja būt nekādu šaubu par onkuļa darbošanos medību, audzināšanas un medicīnas jomā, Ģulas pārliecību nespēja sagraut pat Pondoraja mātes necienīgais izteiciens, ka labāk tas pasaules blandoņa būtu atsūtījis naudu nekā tādas maskarādes fotogrāfijas.

«Varbūt viņš darbojas kādā cirkā?» viņa vēl piebilda, un Ripulim tas ļoti nepatika. Ģula tad atvadījās, jo tante nikni plīkšķināja palagus pa veļas vanniņu un šādā noskaņojumā varēja pateikt vēl ko tādu, kas galīgi nomelnotu Indiju un onkuli Gēzu ar visu viņa auto.

Tātad laiku pa laikam ieradās Ripulis ar karti, un tas bija izdevīgi jau tāpēc vien, ka vecāki reizēm ieskatījās un apjautājās, ko zēni dara, taču, ieraudzījuši karti, palika mierā.

īstenībā bija atlicis tikai jautājums, kurā vietā viņiem kāpt kuģī, kad būs pienācis īstais laiks. Ripulis ieteica Triesti, bet Ģula domāja, ka vajadzētu laisties pa Donavu lejup uz Melno jūru, apskatīt Stambulu un Suecā viņi varētu kāpt tai pašā kuģī.

«Onkulis Gēza arī izbrauca no Triestes un droši vien tādu kuģa biļeti arī atsūtīs: Trieste—Bombeja,» Ripulis domāja, un Ģula atteicās no Stambulas un tās bēdīgi slavenajiem Septiņiem torņiem.

Nupat aizritējušās vētrainās dienas bija atstūmušas bagāto Indiju un onkuli Gēzu tālākā plānā. Spožās tuvo brīvdienu izredzes bija aizēnojušas tālo zemi, un nu, kad uz skatuves bija parādījusies tēvoča Ištvāna svarīgā un mīļā, bet galvenais, reālā personība, atzīsimies, ka Plostnieku maharadžas vairs neinteresēja. Viņam sapņos rādījās Matula, tīkamas tabakas smaržas apņemts, un Ģula Lajošs nolēma sagādāt cigārus vecajam sargam, seno ezermalas ļaužu pēdējai atvasei.

Par šo domu Ģula pasmaidīja, droši vien juzdams, ka mazais būcenītis klusēs arī par to, un jau skatīja, kā

vecais dārgumu paslēpj somā līdzās nazim, pīpei, auklai, korķim, tabakas makam, maizes drāniņai, zaļai paprikai, sīpoliem, speķim un sārtiem tomātiem.

«Pateicos, no visas sirds pateicos.» Matula sniedza roku, un šoreiz viņam'bija tikpat mīksta roka kā skolotājai Evai, jo — ak tu brīnums! — Matulas vietā stāvēja Eva un viņai aiz muguras Kenģels … kura dēļ Ripulis bija gatavs ikvienu samalt miltos …

«Lūdzu, skolotāja kungs,» Ģula gribēja sacīt, bet tad nodārdēja debesis, Kenģelu aizslaucīja kaut kāda zemestrīce, jo bija ieradies tēvocis Ištvāns — un nevis sapnī, bet īstenībā.

—     Kur tas zeņķis, es gribu viņu apkampt, un liecība arī man jāredz …

—    Cst… nabadziņš guļ…

—     Es gribu viņu redzēt, — ārā rēca Donas kazaku kora viszemākais bass. — Un aplaisti, Piroška, to negala tītaru labi krietni ar taukiem, citādi būs sīksts kā pazole.

Ģula vēl līgoja kaut kur uz miega robežas, vispirms viņš iedomājās, ka viss iepriekšējais ar liecību ir bijis tikai sapnis, tad apjēdza, ka viņš pats ir tas «nogurušais zēns», kas pēc «briesmīgās mācīšanās» nemostas pat no tāda kaujas trokšņa, un labāk nemaz nevēra acis vaļā.

—    Fakts un īstenība: viņš guļ! — Ištvāns apstājās durvīs. — Kas tur par brīnumu; pat vērsim nebūtu pa spēkam tas, ko no šiem nelaimīgajiem tagad prasa. Piroška, eņģelīt, vai es nevarētu nomazgāties?

—     Protams, tikmēr es izgludināšu tavu uzvalku. Pēc tam vari atpūsties. Ākošs un Tera pārnāks piecos. Pusdienas ēdīsit kopā ar Ģulu.

Ģula vēl dzirdēja, kā dārdoņa aizvirzās uz vannas istabas pusi, tad saklausīja reizē ar ūdens šļakstiem krekšķēšanu un varenu sprauslāšanu, kādu patālu sarunu un tad no jauna iemiga.

—     Es arī uz brītiņu apgulšos, Piroška. Vilcienā tāpat sēdus klanīju galvu, puika arī vēl guļ. Dienesta darīšanas

jau esmu nokārtojis, paēdīsim, tad ņemšu puiku līdzi, nopirkšu viņam kaut ko. Vai nezini, ko viņš vēlētos?

Piri māmiņa apdomājās.

—     Nopērc viņam kādu grāmatu par dzīvniekiem, es domāju stāstus par dzīvniekiem un putniem, un vēl nopērc viņam kādus vienkāršākus makšķerēšanas piederumus, jo par tādiem viņš sapņo, kaut gan, pēc Ākoša domām, tie esot nieki.

—     Ākošam nieki ir viss, kas nav ne tvaiks, ne gāze, ne zobrats. Stulbums! Un vēl?

—     Nopērc pāri labi stipru sandaļu un piemērotas zeķes.

—    Ne velna. Viņa gados es skraidīju basām kājām. Sandales pirkšu, zeķes nepirkšu. Vai nazis viņam ir?

—     Nav.

—     Nu redzi! Jāpērk vajadzīgas mantas.

—     Saulesbrilles …

—     Nepirkšu! Lai miedz acis ciet, ja saules par daudz, nav ko lutināt. Puiku vajag norūdīt. Izstīdzējis kā pagrabā turēta kartupeļa asns, tak satura nekāda, pirmais vējš gāzīs no kātiem nost; tagad es viņu ņemšu savās rokās …

Ģula šo sarunu būtu klausījies ar milzīgu apmierinājumu, taču Ģula atkal sapņoja, tātad nevarēja nekā dzirdēt, mazliet vēlāk viņš sapnī staigāja pa mežu, kur ar lielu zāģi zāģē varenus ozolus. Protams, tas bija tikai sapnis. Nebija ne zāģa, ne meža — blakusistabā krāca tēvocis Ištvāns.

—     Kamēr tavi brašie vecāki nav pārnākuši, iesim mazliet pakiaiņot, — tēvocis Ištvāns nospieda cigāra galu,

—    kārojas pēc porcijas laba saldējuma.

Protams, tā nebija — viņš domāja —, bet, lai pērkons sasper, Ģulas dēļ viņš ar mieru ēst pat saldējumu, taisnība, ja ledainais saldums tiks caurajā zobā, tad būs jāgāž galds apkārt. Galu galā Ištvāns pasūtīja kafiju un tikai noskatījās, kā puika ēd saldējumu.

Pa to laiku blakus viņu galdiņam apstājās jauns cilvēks, sāka ar kādu tērzēt un vēlāk atzvēlās pret galdiņu. Ištvāns jautājoši palūkojās uz Ģulu, tad uz ērti piezvilušā jaunekļa muguru, tad atkal uz zēnu.

—     Ko tas nozīmē? — Un viņš padauzīja jaunajam cilvēkam pa muguru. — Draugs, šis ir mans galds …

Jauneklis mazliet pagriezās un pāri plecam attrauca:

—     Nu un tad?

Ištvāna sejā iegūla violeta ēna, un viņš smagnēji cēlās kājās.

—    Tas ir mans galds un … — Un tad nodārdēja tāda balss, ka plauktos nošķindēja glāzes, kaut gan to nevarēja dzirdēt. Nevarēja sadzirdēt nekā citā kā tikai šo draudīgo sašutuma rēcienu, no kura jauneklis, acis pārgriezis, steigšus metās projām, kaut gan pirmīt bija jau tā nostājies, it kā grasītos uzbrukt tēvocim Ištvānam.

Tā vien vēl trūka.

Ģula nobālis lūkojās uz tēvoci, kas, samiedzis saujā resnu ūdens glāzi, tik pamatīgi izteica savus uzskatus par pretinieka personas neaudzinātību un «tādiem dienaszagļiem, uzbāzīgiem kā mušas» vispār, ka nebūtu vērts atkārtot. Pietiks, ja sacīšu, ka viņš raidīja brašajam jauneklim nopakaļ tādu komplektu izmeklētu izteicienu no sava laucinieka vārdu krājuma, ka puisis vēl uz ielas labu brīdi mirkšķināja acis.

—     Pagaidi, dēls, izdzeršu glāzi alus, lai pāriet dusmas.

Pārgāja gan.

—           Vēl piebildīšu, — viņš piemetināja, izdzēris alu,

—    ka tas tips ir nožēlojams un pirmkārt vajadzētu iekaustīt viņa tēvu … Re, apavu veikals! Te mēs iesim iekšā. Lūdzu stipras sandales šim puisim … — Otrajā veikalā viņš teica: — Es vēlētos pamatīgu nazi! Tādu ar īlenu, korķu viļķi un nagu vīli.

Pēc tam viņš gāja uz grāmatu veikalu, tad uz sporta piederumu veikalu.

—     Lūdzu pilnu makšķerēšanas piederumu komplektu šim puisim!

—     Lūdzu, — pārdevējs izlika brīnum jaukus piederumus, — droši vien eksāmeni nokārtoti. Un ir labi paveicies .. .

—     Teicami!

Tēvocim Ištvānam bija tieksme pārspīlēt, un mūsu draugs Plostnieks nosarka līdz pat ausu galiņiem.

—     Lūdzu, saiņojiet tā, lai var vest uz laukiem .. .

Uz ielas Ģula Lajošs aizlūzušā balsī pateicās.

—     Tu to esi pelnījis, un vairāk ne vārda.

—     Es vēl nezinu, vai mani laidīs.

—     Laidīs. Kāpēc gan ne, ir taču… Protams, laidīs. Paļaujies uz mani.

Tēvocis Ištvāns gandrīz izpauda, ka ir notikusi bagātīga vēstuļu apmaiņa par Ģulas brīvdienām, tēvocis uzņēmies saistības un devis solījumu, ko nemaz netaisās turēt. Pēc labo vecāku iedomām, viņu bērnam nekas nebūtu meklējams stallī, kur sper un badās nezvēri, nebūtu jāiet pie mašīnām, ne arī jārāpjas kokos, nevajadzētu iet ne dziļā ūdenī, ne niedrājā, ne mežā, pagalms un dārzs esot pietiekami plaši, un peldēties varot mazajā strautiņā dārza galā.

«Par laimi, viņi ir piemirsuši bišu dravu, aku un papīra griežamās šķēres,» tēvocis piktojās, bet atbildē uzrakstīja,, ka vecāku vēlēšanās esot ļoti dabiskas un «varat ticēt, ka Jūsu dēls būs labās rokās. Ja vajag, lai ņem līdzi mācību grāmatas. . .»

Māmiņa Tera sniedza vīram vēstuli.

«Es taču teicu — pat mācību grāmatas viņš nav aizmirsis. Ištvānam var uzticēties.»

Uzticamais Ištvāns šai brīdī sacīja tikpat uzticamam Plostniekam:

—     Dod man to garo saini.

—     Es pats nesīšu.

—     Dod vien. Tādi gari kantora lineāli jānes prātīgi!

—     Ko?

—     Tu esi dulns! Ja tavs tētiņš uzzinās, ka esmu nopircis makšķeri, viņš vai nu izjauks tev brīvdienas, vai ari nosirmos aiz bailēm, ka tevi var norit kāda liela līdaka. Tātad šai sainī ir kantora lineāli un mērinstrumenti…

—     Jā gan: kantora lineāli un mērinstrumenti… — Ģula atkārtoja.

—     Un nazi arī necenties rādīt. Ar sandalēm un grāmatām nevar ne durt, ne griezt, ne makšķerēt, tās vari rādīt.

Novakarē gaiss kļuva tik spiedīgs, ka nebija iespējams izvairīties no karstuma, jo tas plūda no namu sienām, un ap elektriskajām spuldzēm virmoja uzvandītu putekļu loki.

Istabā jau bija gandrīz pavisam tumšs, taču Ģula nededza gaismu, un arī Ripulis pēc tās neilgojās. Šī diena bija reibinošā sapņu piepildījuma diena un — kā jau katrs reibums — vēra kārumam vaļā jaunus logus.

Brīžiem Piri māmiņa pavēra durvis.

—     Ģula, es nevaru atrast to rūtaino kreklu ar īsajām piedurknēm.

—    Vēl žūst, — atbildēja Ripulis, jo Pondoraja māte mazgāja arī Lado ģimenes veļu.

—     Es varu dot līdzi tikai sešus kreklus, puisīt.

—     Pietiks, Piri māmiņ.

—     Māte teica, lai ieliekot līdzi arī tavu svētku uzvalku, varbūt jūs iešot viesos, bet tēvocis Ištvāns sacīja, ka nevajadzēšot…

—    Noglabājiet to, Piri māmiņ, tagad nosaka Ištvānonkulis. Kaut jūs būtu redzējusi viņu konditorejā! Es jau domāju, ka lustra gāzīsies zemē, nebūtu patīkami, ja viņš tā skatītos uz mani. Būtu tas zellis vēl palicis, droši vien onkulis laistu viņam glāzi sejā . ..

—     Labi, puisīt, noglabāšu. Nu viņi lepojas ar tavu liecību, taču neviens vairs neatceras, ka tu esi manis audzināts … mans dēls …

—     Kā nu ne, Piri māmiņ! Un Ištvānonkulis ir mans tētis.

Piri māmiņa, to izdzirdusi, mazliet samulsa, tad apsēdās zēniem līdzās.

—    Tavs tētis fabrikā ieviesis kādu jauninājumu un saņēmis piecus tūkstošus forintu. Teica, ka tie forinti — tas nu tā, bet viņš esot lepns par savu izgudrojumu… un nu ir laimīgs. Gandrīz vai sastrīdējās ar māmiņu, vai tu būšot mehāniķis vai ķīmiķis.

—     Ko teica Ištvānonkulis?

—     Nekā, blisināja acis kā ūpis, un, kad tētis sacīja, tev esot inženiera smadzenes, viņš tikai smīnēja. To gareno saini es ieliku lielajā čemodānā pašā apakšā, zini, to, kur garie lineāli. Kā man nepatīk tas nakts brauciens, tu būsi pārguris, kamēr nokļūsiet galā, bet Ištvānam vajagot no rīta būt mājās. Viņš saka, govis, viņa balsi nedzirdējušas, noraujot pienu. Tur jau viņš nāk. — Un Piri māmiņa atstāja istabu, dodama vietu audžutēva masīvajai personai.

Pēc visām pazīmēm tēvocis Ištvāns bija lieliskā omā, kam par iemeslu daļēji varēja būt Ģulas Ākoša Lado izgudrojuma nelielā svinēšana.

—     Sveiks, vecais zēn Ripul! — viņš uzsauca, iešķildams Ripulim pa galvu tādu knipi, ka zēnam asaras saskrēja acīs. — Vai tu nebrauksi?

—     Kurp? — Ripulis paglāstīja knipja vietu.

—     Pie manis! — Ištvāns atbildēja, izstiepdamies uz dīvāna, tā ka atsperes žēlabaini nočīkstēja.

Istabā iestājās klusums, jo šī bija zēnu visslepenākā iecere, kam ceļā stājās daudz šķēršļu.

—     Nevar, — Ripulis bēdīgi atbildēja, — vispār nevar. Jums jāzina, ka es iznēsāju veļu … Mammai sāp kājas, viņa nevar kāpt pa kāpnēm …

Pēc tam klusums kļuva vēl dziļāks. Neredzams virmoja cigāra dūmu aromāts, un tumsā oglīte mirkšķināja kā vienacaina nabadzība.

—     Ka viņu jods… — Ištvāns murmināja, — vajadzēs kaut ko izdomāt… jāizdomā, — viņš yēlreiz noteica,

—    vasara ir diezgan gara. Es parunāšu ar Ākošu. — Viņš strauji cēlās augšā, tā ka dīvāna atsperes atkal iekaucās kā suns, kam uzkāpts uz astes.

—     Izdomāt, — Ripulis nopūtās, kad zēni bija palikuši vieni, — ko gan te var izdomāt? Onkulis Gēza arī — sūta tikai fotogrāfijas. Atkal vienu atsūtījis.

—     Kāpēc neatnesi?

—     Neiznāca. Māte aiz dusmām ietrieca veļas baļļā. Viņš sēdēja uz ziloņa … ar turbānu galvā … Nu tad es iešu. Dzīvo jautri, Plostnieciņ, un piemini mani.

Abu zēnu rokas satikās tumsā.

—     Un raksti, Plostniek! Raksti par visu.

—     Rakstīšu. Esi mierīgs, es rakstīšu …

Viņi spieda viens otram roku un domāja nevis par vēstulēm, bet par to, ka vajag kaut ko izdomāt. Bet ko?

Gaismu neiededza arī pēc tam, kad Ripulis bija ārā, un viņa kurpju dipoņa krēslainajā kāpņu telpā bāri un vientulīgi jautāja to pašu: «Ko gan varētu izdomāt?»

Un tad notikumi sekoja cits citam tik strauji, ka beidzot, kad Ģula nomierinājies sēdēja kupejas kaktā, viņam viss bija sagriezies vienā mudžeklī, atvadas, biļešu iegāde, kņada, iekāpšana, pasažieru tērzēšana vagonā, satraukta balss no perona:

—     Jāni, Janik, šķiņķa maize ir tava lietusmēteļa kabatā un čemodāna atslēga arī. Pieskati Ilonku un, kad būsiet galā, tūlīt raksti.

—     Sš-šš-šš, — lokomotīve izpūta tvaiku kaut kur vilciena priekšgalā, — kšš … kšš …

Gar logu pagāja cilvēks, ar āmuru garā kātā šad tad padauzīdams pa kādu riteni.

—     Kling, — atsaucās ritenis, — pling… — Bet cilvēks uzsauca otram, kas pārbaudīja pretējo vilcienu:

—    Nu, vai atradi?

—     Jā. Miška bija pamanījis. Laikam pie pēcpusdienas ātrā būs izkritis man no kabatas …

Ģula Lajošs vairs neuzzināja, kas izkritis no kabatas vīram ar āmuru, jo vilciens sāka slīdēt uz priekšu un stacija atpakaļ.

—     Viens, divi, trīs… Cik saiņu mums pavisam bija, Ģula?

—     Pieci.

—     Te ir tikai četri… nē! Tepat ir arī piektais. Pie velna, tik daudz paku… Kundze, vai cigāra dūmi jūs netraucēs?

Kupejas kaktā pie durvīm sēdēja kāda sieviete.

—     Lūdzu, smēķējiet mierīgi, mans vīrs tā kvēpina, ka par to naudu būtu varējuši māju nopirkt…

—     Interesanti, — atsaucās tēvocis Ištvāns, — interesanti. Man ir milzum daudz paziņu, kas nesmēķē, bet nevienam no viņiem nav mājas. Goda vārds, nevienam. Aizver, dēls, logu, citādi līdz rītam būsim kā skursteņslauķi.

Ātrvilciens jau līkumoja pa pārmijām, un vagoni svail dījās no vienas puses uz otru. Sliežu ceja malā vīdēja gaismas signāli un sargmājiņas, un Ģula ar cieņu un mīlestību domāja par cilvēkiem, kas palaiduši cejā šo brīvdienu vilcienu, pārslēguši pārmijas, uzņem laiku, lāpsto ogles, slauka vagonus un kādreiz ir likuši šīs bezgala sliedes, kas savā tīklā tin visu zemi.

Vagoni vairs neklaudzēja, pārvarot pārmijas, bet traucās, vienmērīgi un maigi šūpodamies. Lokomotīve brīžiem nogaudojās, un telegrāfa stabi tik trauksmaini lēca gar logu, it kā paši personiski nestu steidzamas vēstis uz Peštu.

Vilciens nekur neapstājās, tas pieturēs tikai Sēkešfehērvārā. Apgaismotās pieturās stāvēja cilvēki, sievietes ar lakatiem galvās, un Ģulam bija tik labi tā traukties garām cilvēkiem, kas paliek stāvam. Šī labsajūta ilga tikai mazu brītiņu, tad atkal nāca klaji lauki, zvaigžņota debess, kurā lokomotīves mestās dzirksteles ievilka gaistošas, sārtas svītras.

Vēlāk uzlēca mēness, un tad — ja pieliecās tuvāk pie loga — noslēpumainā tālē aizstiepās sudrabaini kviešu lauki un līčloču ceļi. Tad sākās niedrāji, un Ģula izgāja gaitenī, jo tur logs bija vaļā un varēja redzēt Velences ezeru.

Gar logu virmoja dzestra purva smaka, un, pat garām skrienot, tā čukstus deva noslēpumainus solījumus; pāri ezeram spožu taciņu vilka tā apaļīgā planētiņa, uz kuras reiz nokļūs cilvēki. To Ģula vairākkārt bija lasījis avīzēs un citur, tāpat ari to, ka maziņā debesu ķermeņa pievilkšanas spēks esot tik niecīgs, ka labs augstlēcējs tur bez pūlēm ielēktu pa otrā stāva logu.

«Ja tur vispār būtu stāvi un cilvēkam, kas tur nokļuvis, būtu patika lēkāt. ..» prātoja mūsu draugs Plostnieks, un tai brīdī viņam acis iepletās pavisam apaļas.

—     Laiva, — viņš čukstēja, — mana laiva! Goda vārds, — viņš pats sev apliecināja redzēto, kas precīzi atbilda tanī briesmīgajā aritmētikas stundā izsapņotajam. Laiva gulēja uz ūdens tieši tā, kā viņš toreiz bija iztēlojies, tai pašā līcī, grīšļu ielokā, piesieta pie līka mietiņa, un Ģula it kā juta sānos Ripuļa dunku:

«Vai tu guli?»

«Kas ir?»

«Kenģels sauc …»

Ģula nodrebēja un atkāpās no loga.

Tēvocis Ištvāns vairs nekūpināja cigāru, bet kaktā atzvilis gulēja un vīrišķīgi krāca.

Svešā tante žēlīgi palūkojās uz Ģulu.

—     Puisīt, vai onkulis vienmēr tā krāc?

—    Nē, — zēns atbildēja, — reizēm krāc stiprāk…

—    Ak mīļais dievs! … Mans vīrs arī krāc… bet šis … tā es vēl neesmu dzirdējusi.

—     Reizēm pārtrauc, — Plostnieks ļāva cerēt, — reizēm pavisam met mieru un nekrāc.

Sieviete sabāza ausīs vati un apsedza seju ar kabatas lakatiņu.

—     Gaisma nevaru gulēt, — viņa paskaidroja.

Zem kabatas lakatiņa acīmredzot varēja, jo pēc maza brītiņa tēvoča Ištvāna krākšanai pievienojās dīvaina skaņa:

—     Pū… pū-u-u … pū …

Ģula palūkojās apkārt, lai noskaidrotu, kur rodas tik neizprotamas skaņas, un pārsteigts redzēja, kā, atskanot šim zupas dzesēšanas pūtienam, kaimiņienes lakatiņš ik reizi noplīvo kā bura vējā.

Mūsu Plostnieks visai negodbijīgi pasmējās, tad sāka domāt, ka labi būtu palasīt, bet nezināja, kur Piri māmiņa iesaiņojusi grāmatas.

«I\o tad lai es daru?» Ģula Lajošs jautāja pats sev un, atbildi nesaņēmis, it jauki aizmiga, svešās dāmas un tēvoča Ištvāna apvienotās pūšanas un krākšanas netraucēts.

Ģula pamodās tādēļ, ka tēvocis Ištvāns viņu purināja aiz rokas un pa logu plūda iekšā dzestrs vējš.

—     Tēvadēls, zirgi auzās!

Ģula pielēca kājās. Svešās tantes nav, kabatas lakatiņa nav . .. pat saiņu uz plaukta vairs nav.

—     Nebaidies, saiņus es jau padevu pa logu. Iesim, zirgiem salst.

Ģula bija miegains, un viņa lēnā domāšana netika gaiā ar zirgiem, kas. reizēm iet auzās, reizēm salst. Vēlāk viņš uzzināja, ka zirgi mēdz iet auzās, tas ir, aizliegtā daļā, kad gans aizmidzis, bet ganam gulēt nav brīv; izteiciens «zirgiem salst» savukārt nozīmē tikai to, ka kučieris jau noņēmis tiem segas, tātad jābrauc, lai nesaltu.

Ārā bija miglaina, vēsa rītausma. Vēl tikai sārts saules solījums apspīdēja apšu galotnes, un trīcēt trīcēja ne tikai Ģula, bet arī apses.

—     Apliec šo apkakli. Nanči tante ir padomājusi par tevi.

No šā brīža arī Ģula domāja par Nanči tanti, jo milzīgā apkakle bija svētīgi silta, un, ratiem kratoties, arī viņa domas iekratījās īstajā vietā.

Aiz stacijas nāca mazs mežiņš, un, kad tika tam cauri, bezgalīgā mirdzumā pavērās zaļganais, mierīgais Balatona spogulis.

Piekrastes niedrājs bija nekustīgs, kādā apsē ķērca vārna, un Ģulas sirdī lītin ielija viss šā brīnišķā apvidus senatnīgais skaistums.

—    Vai tev miegs nāk?

—    Nemaz … es tikai skatos. Kā man patīk …

Ištvāns uzlika roku Ģulam uz pleca.

—    Tu nebūsi vīlies, tici man. Šis skaistums nerunā, tātad nemelo; nesola nekā, tomēr atdod visu; nesaka nekā, tomēr pastāsta vairāk, nekā cilvēks varētu izteikt.

Lielā ezera līcītī sīkās ņirbās šūpojās kaijas, šad tad kāds no milzīgajiem, baltajiem putniem uzvijās gaisā kā vēja nestas lielas, baltas pūkas.

—     Lielie ķīri.

—     Stāsta, ka tie esot kaitīgi, ēdot zivis.

Tēvocis Ištvāns nikni atmeta ar roku.

—     Pīrādziņus viņi neēd, jādomā, tāpēc, ka nevar tos dabūt, toties saimniecībā uzlasa visus kāpurus, ko izgriež arkls. Pie mums šīs kaijas sauc par sniega baložiem. Jaunais likums aizliedz tos aiztikt. Gudrs likums, tas nu skaidrs.

Pajūgs rībēdams ripoja uz priekšu rīta mirdzumā, un Ģula laimīgs apcerēja, ka šīs kaijas vairs nedrīkst aiztikt.

Kreisajā pusē aiz muguras palika pauguraine, un ainava pavērās visā plašumā. Pa labi miglainais, mirdzošais Balatona tālums, pa kreisi bezgalīgais niedrājs ar dažiem milzu kokiem, krūmu ieskautas birztalas, un tālumā, šai ainavai pret vidu, pacēlās zaļš pakalns.

—     Vai tā ir sala? — Ģula rādīja ar mežu apaugušo augstieni.

—    Ērkšķu cietoksnis.

—    Cietoksnis?

—     Kādreiz tur bijis cietoksnis, tolaik vēl uz salas. Tad Balatons sniedzies līdz turienei, taču strauti pienesuši lielo līci ar dūņām, un nu ūdens ir sekls un viscaur saaudzis niedrājs. Skaidrs, ka Ērkšķu cietoksnis nevarēja nokļūt ienaidnieka rokās, jo, reiz iemaldījies šai pirmatnējā meldrājā, cilvēks ir priecīgs, ja ar veselu ādu ticis ārā. Domāju, ka te varēja rast patvērumu beķāri1 un arī nabaga ļaudis, kas dzīvoja mūžīgās bailēs.

—    Brīnišķīgi!

—     Es tikai pāris reižu esmu tur bijis, taču gandrīz bez biksēm paliku. Drausmīga biežņa, ērkšķi, vīteņi, un, manuprāt, trīs ceturtdaļas visas pasaules odu ražas rodas taisni tur.. . Mani tā sadzēla, ka pat Nanči tante nepazina.

—    Man ir odu eļļa… — Mūsu draugs Plostnieks riskēja, cerēdams, ka tēvocis Ištvāns uzķersies uz šī āķa.

—    Ja ar to ieziežas, neviens ods nenāk ne tuvumā.

Un tēvocis Ištvāns uzķērās uz āķa.

—    Parunāsim ar Matulu. Matula tur pazīst katru stiebriņu, un visi odi ar viņu ir draugos. .. Taisnība, Matula tā smird pēc pīpes, ka ods uzmetas gan, bet dzelt nedrīkst, baidās noindēties ar nikotīnu.

—     Ištvānonkul, vai makšķerēt jūs neejat?

—    Nerunā tādas aplamības! Pat nomirt man iznāks laika labi ja miegā. Ceļos no rīta trijos, un vakarā bieži vairs vakariņu nevajag, tūlīt gāžos gultā. Valsts saimniecībā vairāk nekā pieci tūkstoši holdu zemes, neiedomājama atbildība .. . manuprāt, nav ko laipot kā ap karstu putru, saki skaidri un gaiši, ko tu gribi, tad es pateikšu, ko varēs.

Ģula pietvīka.

—     Ištvānonkul, es pateikšu. Gribētos mazliet palūkoties apkārt…

—     Uz Ērkšķu cietokšņa mežu?

1 Laupītāji, kas aizstāvēja nabadzīgos jaudis pret apspiedējiem.

—     Arī tur …

—     Un niedrājā?

—    Arī tur …

—     Un makškerēt?

—    Jā …

—     Un medīt?

—     Nu …

Skaļais lauku vīrs domīgi vērās tālumā, un Ģula juta, ka tēvoča roka smagi uzgulst viņam uz pleca.

—     Paklausies uzmanīgi, puis. Es vedu tevi šurp, lai tu pieņemtos spēkā un papriecātos par brīvību. Nekādas robežas nespraudīšu, jo tik daudz prāta tev pašam vajadzētu būt, lai neskrietu ar galvu sienā. Ja tomēr dabūsi pierē punu, tā būs tava paša darīšana, ja iekulsies ķezā, pašam būs jātiek ārā, jo var gadīties, ka tuvumā neviena nebūs. Uzņemies tik, cik vari izturēt, es tavā činkstēšanā

neklausīšos, ja būsi iegriezis rokā vai sabojājis vēderu. Tava paša darīšana. Esmu pārliecināts, ka tikai tā tu iemācīsies turēties uz savām kājām un tiksi skaidrībā par to, ko var un ko drīkst. Piemēram, cigārus zagt var, bet nedrīkst.

—           Ištvānonkul, — Ģula pietvīka sarkans kā magone,

—    es domāju .. .

—     Labi, labi … nedomā, ka es tos cigārus skaitu … bet man acis tā ieradušas: visu redzēt, jo citādi es ar šo saimniecību netiktu galā. Būtu ļoti slikti, ja es nepamanītu, ka zirgs sācis klibot, arkls neņem vajadzīgā dziļumā, aita kasās, jo tai ir kašķis, vārnas lasās kopā kādā rāceņu laukā, tātad tur ir savairojušies kāpuri, un kādam no maniem strādniekiem pietūcis vaigs, tāpēc ka viņš neiet izraut zobu … Katra pārmaiņa par kaut ko liecina, tā var būt uz labu, var būt uz ļaunu … Matula man senāks draugs nekā tev.

—     Vai viņš pateica par cigāru? — Ģula bija sašutis.

—     Neteica ne vārda, tikai manā klātbūtnē aizkūpināja tādu cigāru, kādu pats nebūtu pircis … «Turīgi ļaudis var atļauties.» Es paskatos uz viņu. «Jaunatne nav pārvērtusies.» Vecais pasmējās, un es pat dusmoties nevarēju, jo pats tiku no tās pašas kārbas zadzis cigārus Matulam, līdz tēvs man sadeva pa nagiem. Viņš toreiz sacīja, ka cigāru neesot žēl, bet, ja es domājot, ka viņš ir akls, tad dabūšot tādu kāvienu, ka ne aci vairs nemirkšķināšot. Un es vairāk nezagu. Pateicu, ja bija vajadzīgs, un tēvs nekad pat neskatījās, cik es ņemu, un es skaidri zināju, cik varu ņemt. Pie tā jāpierod, dēls. Sist es tevi nesitīšu, tikai palūgšu nekā neslēpt no manis un nemelot, bet, ja tu mani neklausīsi un gribēsi krāpt, tad ar pirmo vilcienu aizsūtīšu tevi mājās. Goda vārds!

Rati rībēdami ripoja tālāk, bet visapkārt valdīja dziļš klusums. Ģula cieši jo cieši piekļāvās tēvocim un vairs nemaz nejuta viņa rokas smagumu.

—    Tavus vecākus mēs maldinājām, tiesa gan, taču citādi nevarēja, un es to darīju tevis dēļ. Viņi baidās par

tevi, viņi gribētu auklēt tevi pat trīsdesmit gadu vecumā, un tas nav prātīgi. Un iegaumē: Matulam tu vari uzticēv ties tāpat kā man vai savam tēvam. Vecais ir stūrains, bet tu pieradīsi, es tevi atdošu viņam un tad — dariet, kā paši redzat. Tas ir viss, ko es gribēju pateikt.

—     Būs labi, Ištvānonkul…

—     Še roka!

Pa to laiku migla bija izklīdusi, saule sildīja jo silti, un Plostnieks lika savu šauro, balto roku tēvoča pamatīgajā ķepā. Ģulas sirds bija līksma un droša, taču brīdi vēlāk viņš mazliet norūpējies ierunājās:

—    Jā … Ištvānonkul, es arī no mājām paņēmu cigārus Matulam …

—     Ļoti labi! Ja esi pateicis, tad viss kārtībā, puis. Tavam tētiņam no tā nekas ļauns nenotiks, — tēvocis jautri pamāja, tad aizsmēķēja, — Matula būs priecīgs, un to viņš ir pelnījis.

Taču Ģula Lajošs neatdeva Matulam cigārus tūlīt, kaut gan mājās bija tā nolēmis. Tēvocis Ištvāns pa ceļam izkāpa, un viesis ieradās viens. Jautāt viņš nejautāja, bet redzams vecais sargs nekur nebija. Pārcietis Nanči tantes jūsmīgo apsveikumu un brokastis, Ģula mazliet pagulēja, tad aizstaigāja līdz virtuvei, pēc tam atpakaļ uz kabinetu, taču māja bija tik klusa, kā jau lauku mājas mēdz būt pļaujas laikā.

Ģulas labsajūta mazliet noplaka, jo viņš bija cerējis, ka Matula viņu sagaidīs, un domāja, cik labi būtu ar veco parunāties.

Un nu viņa nekur nav.

Ģula izkravāja mantas, salika kopā makšķeres kātu, un to nu, ja neviena cita tuvumā nebija, vajadzēja parādīt vismaz Nanči tantei. Večiņu makšķerkāts neko daudz neinteresēja.

—     Skaists, — viņa sacīja, — un cik taisns… uzmanies, nenogāz lampu. Ak tā! — viņa pēc brīža attapās.

—    Vai ar Matulu negribi parunaties? Viņš izgaja dārza, teica, lai pasaucot, kad vajadzēšot, bet man piemirsās.

Jāatzīstas, ka mūsu Plostnieks labprāt būtu ar savu makšķerkātu sadevis tantei pa brunčiem. Bambusu nolicis, Ģula metās uz dārzu.

—    Matulonkul, kāpēc jūs nesakāt, ka esat te?

—     Es jau sacīju tai Nanči.

—     Viņa bija aizmirsusi.

—     Nūja … kā tad iet?

—     Labi, Matulonkul, sevišķi, ja redzu jūs.

Matula noglauda savu veselu nedēļu augušo bārdu, un tas izklausījās kā grīdas beršana.

—     Kas nu no manis ko redzēt, savā laikā gan biju puisis uz goda.

—     Vai jūs, Matulonkul, nenāktu iekšā? Es parādītu savu makšķerkātu, esmu arī kaut ko atvedis.

Vecais sargs cēlās kājās.

—     Arī nazi esmu dabūjis, paskatieties.

Matula nopietni aplūkoja nazi. Atvāza, aizknikšķināja ciet, pret nagu pārbaudīja asmeni.

—     Varēja būt lielāks, tak redzams, ka tērauds. Aiznesīšu uz darbnīcu uztrīt. Kalējs to pieprot.

—     Es domāju, ka diezgan ass …

—     Ei nu! — Matula pasmaidīja. — Ar to — labi, ja siltu ūdeni pāršķelsi.

—     Un ja es iegriezīšu rokā?

—     Iegriezīsiet? Kāpēc jāgriež . .. kam prāta pietiek, lai uzmanās. Vai nu nazis ir, vai naža nav. Adu novilkt, zivi uzšķērst vai kaut ko nogriezt var tikai ar asu nazi, nevis ar trulu ģelzi.

Arī makšķerkātu Matula ilgi pētīja.

—     Spole, aukla …

Ģula bija domājis, ka makšķerēšanas piederumi radīs izbrīnu un skaļu atzinību, bet, kad Matula paņēma makšķeri rokās, Ģulam vajadzēja atzīt, ka vecais ir lietpratējs.

—     Laba! — viņš teica. — Desmit kilogramus var vilkt ārā.

—    Es nemaz negribu desmit kilogramus, Matulonkul, tādas zivis droši vien nav ne upē, ne ezeros.

—     Nav? Nārsta laikā redzēju tādu ap divdesmit kilogramu. To arī var noķert.

—    Ar šo?

—     Ar šo! Jāmāk, protams … bet laika vēl diezgan. Pie kā tad mēs palikām? Uz purvāju jāiet īstajā laikā, šodien jau par vēlu. Divas stundas turp, divas atpakaļ, un jums pagājušā nakts ceļā.

—     Es parunāšu ar Ištvānonkuli.

—     Nevajag. Viņam darba diezgan. Kas jāzina, to es jau zinu, arī viņš kādreiz man pie rokas ir ķepurojies. Paši zināsim, kad ejam un nākam, gaismiņai austot, es pieklauvēšu.

—    Matulonkul, es atvedu dažus cigārus.

—     Paldies, ka tikāt mani iedomājies.

—     Bieži, Matulonkul, bieži. Nomiris būtu, ja mani nelaistu šurp.

—     Tā jau tikai mēdz runāt, kaut gan jāmirst ir katram. Bet to labāk pamest uz pašām beigām. Naželi atdošu no rīta.

—     Ko ņemt līdzi ēšanai?

—     Es jau pateicu Nanči. Ūdens tur pietiek, kaut vēl vīna bijis tik daudz. Vai zābaki ir?

—    Zābaki? Vasarā? Atvedu sandales, zābakos tādā laikā par karstu.

—     Es runāju par gumijas zābakiem. Ūdens un odi, un nātres … un vēl dēles . ..

—     Es būšu uzmanīgs, Matulonkul.

—    Tad jau labi! — Vecais posās iet. — Tad ar dieviņu.

Pusdienas solījās būt gardas un bagātīgas.

—    Mēs ēdīsim divatā, — sacīja vecā saimniece.

—     Un Ištvānonkulis?

—     Lūdza viņam pusdienas aizsūtīt. Šai laikā bieži tā gadās. Vai galdu klāt iekšā?

—     Ēdīsim tepat, Nanči tant! Vai drīkstu mērcēt maizi pannā?

—    Drīksti! Tāds, kas izskatās kā septiņi bada gadi, drīkst. Bet tikai pēc zupas.

—    Zupu negribu.

—    Bez zupas nekāda mērcēšana nenotiks, — Nanči tante stingri atbildēja, — kas tās par pusdienām bez zupas?

Un Plostnieks izēda zupu, tad mērcēja maizi pannā un atzina, ka Nanči tante, goda vārds, gatavo labāk nekā Piri māmiņa.

Vispār smacīgajā virtuves gaisā viņš jutās lieliski, te nebija gāzes smakas, un salīdzinājumā ar pilsētas virtuvi šī atgādināja plašu zāli.

Plostnieks ēda kā daždien plostnieks.

—    Varu dot arī glāzīti vīna.

—     Lai iet!

—     Es domāju, ka Peštā mēdz izteikties smalkāk.

Ģula mazliet nosarka.

—     Nu tad — lūdzu.

Vīns šķita garšīgs, un Ģula juta, ka vecā saimniece nesaprot to valodu, pie kādas mājās bija pieradusi pat Piri māmiņa. Nanči tante drīz apvainojās, bet tikpat drīz atkal salaba.

—    Mazdrusciņ vīna nekait, tas vairo asinis.

Ģula palūdza vēl gaļu un palūdza vēl vīnu. Galu galā viņš jutās lieliski. Seja bija pietvīkusi, acis mirdzēja.

—     Paldies, Nanči tant, tik labi es vēl nekad nebiju paēdis.

—    Ej atgulies, dēls, gan es tevi atkopšu, nebēdā nekā.

Plostnieks nebēdāja, gluži otrādi, viņš juta sevī pārlieku lielu drosmi, kas bija abu vīna glāžu rezultāts. Taču gulēt negribējās. Viņš paņēma grāmatu, brīdi palasīja, un tādā pacilātā garastāvoklī viņa acis atmetās pret cigāru kārbu.

«Te ir cigāri,» sacīja vīns, «te ir izdevība.»

«Ištvanonkulis uzzinās,» Plostnieks turējās pretim, taču izņēma un aplūkoja vienu cigāru.

«Nokod galiņu … tas izskatās tik vīrišķīgi .. .»

«Nokodīšu, bet neaizdegšu,» Ģula teica pats sev un sāka meklēt sērkociņus, tad atvēra logu, pievilka krēslu klāt un aizsmēķēja, kā bija noskatījies no pieaugušajiem.

«Smalks,» Ģula Lajošs jūsmoja un jau iztēlojās, kā abi ar Matulu smēķēs cigārus .. .

Viņš izpūta dūmus pa logu, labpatika augtin auga, un Ģulam šķita, ka derētu vēl lāsīte vīna. Taču vīna nebija, bija degvīns.

Plostnieks nogaršoja degvīnu, un cigārs viņam sāka likties vēl tīkamāks.

«Man jau četrpadsmit gadu,» viņš iedomīgi prātoja, «Bullis jau divus gadus smēķē cigaretes. Bet cigaretes nav cigārs, un papīrs arī ir kaitīgs. Cigārs! Tas — jā! Es pateikšu tēvocim Ištvānam, un pēc pusdienām mēs nosmēķēsim katrs pa cigāram …»

Šai brīdī tas šķita iespējami.

«Dievīgi,» Ģula nopūtās, kaut gan dūmi kļuva arvien sīvāki, un zēnam iešāvās prātā, ka varbūt tēvocis Ištvāns neatļaus smēķēt.

Pēc tam viņš iemeta cigāru krāsnī un juta, ka ir par daudz saēdies. Un vairs nevēlējās ne vīnu, ne degvīnu, ne cigāru … Viņam reiba galva.

«Esmu samaitājis māgu,» viņš domāja. Un istaba sakustējās, tad sāka šūpoties, Plostnieks pieķērās pie krēsla, kurš par varēm gribēja bēgt projām.

—    Man ir slikti, — Ģula čukstēja, — Piri māmiņ, man ir slikti… — to viņš pateica tāpat aiz paraduma, tad ieklausījās, nez no kurienes atskanēja sīku zvārgulīšu šķinda, ko pēc brītiņa nomainīja varena zvanu dima.

—    Ai! … Ai! … Uz kuru pusi vannas istaba? Vai …

Istaba jau griezās riņķī, lāgiem sašūpojās, un tādās reizēs grīda sāka viļņoties.

Mūsu Plostnieks bija iekļuvis vētrā. Baismīgi viļņi

metaja visu māju, un durvju rokturis ikreiz atleca sāņus, kad Ģula grasījās to satvert.

—     Ai-i-i… es mirstu!

Viņš nemira vis, jo rokturis beidzot tomēr atradās viņam plaukstā.

—     Man beigas.. . kaut jel Nanči tante nenāktu iekšā . ..

Kad durvis pavērās, Ģula klupšus ieklupa vannas istabā, jo grīda aizslīdēja lejup kā lifts, un kuņģis tieši tobrīd sakustējās …

—    Vai-i… gals . .. a … ā …

Viļņi tā svaidīja Ģulas kuģi, ka bojāeja šķita neizbēgama. Vētra bija sasniegusi kulmināciju, un par to nav jābrīnās — bija sācis darboties vulkāns …

Ģula Lajošs šinī pieminētajā pēcpusdienā neizsakāmi alka pēc vienatnes, un viņam laimējās: visu vakaru viņš varēja pavadīt viens. Turklāt viņš vēl vēlējās: kaut nesāpētu galva, kaut nelabums pārietu, jo lielā vētra gan bija nostājusi, taču plostnieka esības kuģis bija stipri nožēlojamā stāvoklī.

Gods kam gods, kaut gan piere vienos sviedros, Ģula «ieveda kārtību» vannas istabā, lai galīgi likvidētu vētras sekas, bet pēc tam viņam bija atlicis tikai tik daudz spēka kā ietenterēt istabā un atkrist uz dīvāna. Debesu velve, tas ir, griesti, vēl mazliet līgojās, taču Ģula drīz vien aizdarīja acis un tikpat drīz aizmiga.

Kad viņš pamodās, saule jau ripoja pa māju jumtiem, zvirbuļi bija salidojuši dzīvžogā pie loga uz pēcpusdienas sapulci un, mežonīgi čivinādami, apsprieda savas problēmas.

Plostnieks pagrieza galvu uz to pusi un mēģināja domāt, taču tas bija grūti. Atmiņas gludeni vijās līdz pat pusdienām un tad, ak vai, ar milzu lēcienu nogrima neatmiņā, un tieši pēc tās atskanēja zvirbuļu čivināšana.

Mute bija rūgta, un piecelies Ģula jutās ka — pec veca izteiciena — caur kuļmašīnu izlaists.

Bet kas te tik riebīgi smird? Cigārs!

Pelnu traukā atradās kāds senāks cigāra gals, kas, lai arī neliels, izplatīja briesmīgu ļuļķa smaku.

—     Aha! — Ģula noteica un ar pretīgumu izmeta cigāra galu pa logu. Un tad arī viņa domas bija sakārtojušās. Tās atrada visus pazudušos fragmentus: vīnu, degvīnu, cigāru.

«Brr,» zēns noskurinājās, «ja to būtu redzējis Kenģels …» Un viņš atkal iegāja ļaunu pieredzējušajā vannas istabā, pamatīgi nomazgājās un uzvilka tīru kreklu, ja vien varētu, viņš mīļuprāt būtu pat ādu sev noplēsis, lai tiktu vaļā no nelāgajām atmiņām. Taču atmiņas vienīgi laiks spēj — cik necik — dzēst, tādēļ Ģulam Lajošam bija jāiztiek ar tīru kreklu.

—     Ko tu, dēls, gribēsi launagā?

—     Nekā, — Ģula noraidīja, jo, ēdienu iedomājoties vien, viņam iekšās sāka griezties, — nekā, Nanči tant, pusdienās esmu pārāk daudz ieēdis.

—           Jauna māga panes visu, — vecā saimniece prātoja,

—    ieēd vismaz drusku rūgušpiena.

Mūsu Plostnieks gan zinātu pastāstīt, ka jauna māga nepanes visu, taču viņš to nevarēja darīt, tādēļ kā moceklis apsēdās pie rūgušpiena, cerēdams, ka Nanči tante ies ārā vai arī kaut kas atgadīsies.

—     Ķeries klāt, dēls. īstas zāles.

Izrādījās, ka Nanči tantei taisnība. Pirmās pāris karotes rūgušpiena stipri vien prasījās atpakaļ, tad pierima šī neparastā dumpošanās pret rūgušpienu, un Plostnieks atkal juta cietzemi zem kājām.

—    Jums taisnība, Nanči tant, es tagad jūtos daudz labāk.

—     Redzi nu! Tās vēl bija lielās mācīšanās un plānā pilsētas uztura sekas.

«Un cigāra,» Ģula domāja, taču nebija īstais laiks

papildinat Nanči tantes konstatējumu. Tomēr Piri māmiņu viņš aizstāvēja.

—    Piri māmiņa arī labi gatavo ēst, Nanči tant.

—     Labi gatavo, labi gatavo, es taču nesaku, ka slikti, bet viņai nav produktu tā kā man. Bet ja nu tev pilsētas ēdiens šķiet labāks …

Plostnieks atkal juta, ka pamats zem kājām salīgojas, un centās izkļūt mierīgākos ūdeņos.

—    Ne jau nu labāks. Piri māmiņa pati sacīja, gan es atkopšoties pie Nanči tantes ēdiena.

—    Vai tā teica?

—    Jā … Es uz brītiņu iziešu dārzā.

—    Ej, dēliņ, tikai bumbierus neēd, jo būs sautēts cālis.

Dārza daudzveidīgās krāsas, smaržas, aromāti ļāva

galīgi aizmirst cigāru. Zilie dūmu mutuļi kļuva tik tāli kā ļauns sapnis, to vietā spiedās virsū koku un puķu tvanīgais pēcpusdienas aromāts. Ģula apsēdās uz soliņa pie bišu dravas un, sanoša klusuma apņemts, atcerējās skolu, tukšo klasi, Kenģelu, Indiju un Ripuli.

Jā, Ripulim gan jāizstāsta šis gadījums ar cigāru. Ripulim vienīgajam, visā pilnībā … un tūlīt!

Tā radās sekojošā vēstule:

Mīļais Ripuli!

Rakstu dārzā uz soliņa, jo negribu, ka man kāds pajautā, ko es rakstu. Daru Tev zināmu, ka man bija ļoti slikti, jo izsmēķēju cigāru, un domāju, ka nomiršu, bet nenomiru vis, tikai gandrīz … un tad, kad viss bija ārā, kad es biju izgulējies un nomazgājies, Nanči tante nekā nepamanīja un izārstēja mani ar rūgušpienu.

Tagad esmu dārzā, un labi būtu, ja Tu būtu te.

Gaismiņai austot, atnāks vecais sargs, un mēs iesim uz tīreli, kur atrodas drupas, ko sauc par Ērkšķu cietoksni. Ripuli, es rakstīšu arī uz mājām,

aizej pie mana tēva, Tava mamma ir pensionāre, te netālu atrodas tāda sanatorija, kur ārstē tieši kājas. Rajona ārsts pateiks, kā mammai uz turieni tikt. Pa to laiku Tu dzīvotu te …

Es parunāšu arī ar Ištvānonkuli, viņš ir ļoti labs cilvēks (par cigāru viņš nezina … un to citu arī ne, jo vannas istabu es izmazgāju).

Pie drupām mēs varētu parakt un papētīt.

Atved līdzi onkuļa Gēzas fotogrāfiju, lai citi Tev ticētu. Šovakar būs sautēts cālis, bet, kad atbrauksi, mēs ēdīsim zivis.

Gaidu atbildi, ar mīlestību Tavs draugs

Ģula Lajošs Lado PLOSTNIEKS

Ģula Lajošs vēlreiz izlasīja vēstuli un, tā kā nevienu pareizrakstības kļūdu neatrada … aši aizlīmēja to ciet.

Ap to laiku novakare jau meta dārzā garas ēnas. Vecās bumbieres sausajā zarā ielaidās melnais strazds, tur viņš dziedāja — pats sev un dārzam, un varbūt arī mazuļiem, kas gan nebija redzami, kaut arī ap šo laiku tiem vajadzēja būt izvadātiem.

Bišu lidojums kļuva retāks, bet sanoņa nerima, jo stropos bez paguruma ritēja darbs, un ap dravu virmoja salda, vaskaina kāru smarža.

Dārza viņā galā apšu galotnes sāka liesmot sārtajā saules atvadu starojumā, bet lejā lapotne jau bija pelēka, un piekrastes krūmu apņemtie apšu stumbri tinās tumsā.

Vēl bija silts, taču no strauta puses pa zemi dārzā līda vēsums, un ūdens iztvaikojums lika puķēm pacelt galvas un smaržot vēl stiprāk.

Ģula kā ēstin ēda šo tīro, miklo gaisu un gurdi domāja par rītdienu, par mājām un daudz ko nevajadzīgu, bet šīm domām bija ļauts aiziet, kā nākušām. Ģula tās neaiz

turēja, nejautāja tām nekā, nenodarbojās ar tām. Ģula iegrima mierīgā apcerē, gandrīz miegā, kaut gan miegs nenāca. Viņš neskatījās uz kādu vienu koku, krūmu, ne arī dravu, taču izjuta visu dārzu, visu novakara klusumu un jutās vienots ar šo smaržas apņemto dārzu. Ja tagad cirstu kādu koku, sāpētu arī Ģulam, un, ja kāds gribētu samīt mazo vabolīti uz takas, viņš to aizstāvētu. Plostnieks bija saplūdis ar vakara krēslu, dārzu, klusumu, ar bezgalīgo, elpojošo dzīvo Visumu.

Nupat pāri galvai kā maza lidmašīna bija aizdūkusi liela briežvabole, un Ģula vairs nedomāja par savu kukaiņu kolekciju, kurā vēl pirms dažām dienām bija raustījusies daža nemākulīgi galināta vabole. Un visa tā kukaiņu vākšana viņam sāka likties liela muļķība. Kāpēc gan to, ko cilvēks grib iepazīt, katrā ziņā vajag nogalināt. Labi, labi: skolu uzskates līdzekļi jāsavāc, taču lai vāc tie, kas grib kļūt par dabaszinību skolotājiem, kas grib kļūt par pētniekiem, — kāpēc gan pārējie? Beigts ūsainis vairs nestāstīs nekā, no viņa neuzzināsi, ko tas darījis, dzīvs būdams, kā dzīvojis, kā vairojies. Tas rakstīts mācību grāmatās, un tie, kas tās rakstījuši, ir vērojuši kukaiņu dzīvi, un, ja arī nogalinājuši, tad tikai tāpēc, ka gribējuši aplūkot zem mikroskopa objektīva kukaiņu iekšējos orgānus. Un tā ir pareizi, bet kāpēc gan vāc un galina nost vesels miljons skolēnu, nevajadzīgi iejaukdamies dabas norisēs, to Ģula šobrīd nesaprata un nosodīja. Viņš saprata, ka cilvēkam ir tiesības iznīcināt kaitīgus dzīvniekus un savā labā savairot derīgus, taču tādu nesaprātīgu iznīcināšanu viņš šinī rāmajā rieta stundā turēja par noziedzīgu muļķību.

Ja te būtu Erņeji ar savu pneimatisko šauteni, viņš noteikti būtu nošāvis to strazdu un lielīgi sacītu: «trāpīju gan maitam» un «novēlās kā lupata».

Kāpēc «lupata», kāpēc «maita»? Strazds ir derīgs dzīvnieks, bez atlīdzības kalpo cilvēkam, sargā dārzu no kaitēkļiem; un tad nāktu Erņeji, kas mūždien smird pēc sviedriem un kam trīc kājas, kad Kenģels viņu izsauc, nāktu

ar savu pneimatisko šauteni un nogalinātu šo bezalgas darbinieku, vakara dziedoni, mazo spalvaino dzīvībiņu.

Kāpēc?

Šai brīdī Plostnieks ar riebumu domāja par Erņeji, kaut arī strazds sveiks un vesels līkumoja tepat sausajā zarā un jau simto reizi svilpoja to pašu un vienmēr it kā citu dziesmu.

Pa dārza taku tik viegli kā ēna lavījās kaķis. Brīžiem apstājās, paklausījās, paošņāja, tad palūkojās uz koku un ieraudzīja strazdu.

—    Skic! Es tev gan! — Ģula pietrūkās kājās, un incis, palēcies pusotra metra uz augšu, nozuda kartupeļu lakstos.

—   Ak es muļķis, — Ģula nočukstēja, — kaķene kabatā, bet es te klaigāju, nevis velku viņam pa sāniem.

Šis neparedzētais starpgadījums aizsapņojušos Ģulu atgrieza dzīvē, un viņš sāka virzīties uz mājas pusi, jo kopā ar rezēdu un rožu poētisko aromātu viņš saoda arī sautēta cāļa visai reālo smaržu.

Pagalms kluss, māja klusa.

Ģula vēlreiz pamatīgi apskatīja vannas istabu, lai viss būtu kārtībā, it kā nekas nebūtu noticis, tad sāka gatavoties nākamajai dienai. Sakravāja mugursomā visu, kas varētu būt vajadzīgs, nolika pa ķērienam jaunās sandales, kreklu un ilgi domāja par žaketi.

Ienāca Nanči tante.

—    Nezin vai tēvoci gaidīsim? Reizēm viņš pārnāk vēlu …

—    Pagaidīsim, Nanči tant. Es gudroju, vai žaketi ņemt.

—    Vai tad tu gribi pliks iet?

—    Ir tik silts.

—    Un ja uznāk lietus… vai tu apdedzinies saulē? Bez žaketes nevar, izcepsies par cepeti.

—    Man ir sauļošanās eļļa.

—    Tā nenieka nelīdz, ja saule tiek klāt ar joni. Tikai

pamazām, pamazām. Kad būsi jau apbrūnējis, tad nebūs vairs jābaidās, taču žakete vienmēr var noderēt.

Toties tēvocis Ištvāns nebija tik norūpējies, kad Matula viņam stāstīja, ka «tas puika grib nākt ar sandalēm …».

Šī saruna notika pēcpusdienā, kad galvenā agronoma pajūgs uz brīdi apstājās purvāja malā, kur Matula pārraudzīja niedru vācējus.

—    Matulonkul, nedomājiet, ka tagad nu puika būs pasaules centrā.

—             Šie te, — Matula pamāja uz niedru vācējiem,

—    šodien vai rīt pabeigs, es savu darbu darīšu tāpat, vienalga — ir te mazais Ģula vai nav. Iesim abi tur, kur man jāiet.

—    Prātīgi! Un, ja grib skraidīt sandales, lai skrien … Lai mācās. Ja sasitīs kāju — sasitīs. Nav atvests te dekorācijai, bet norūdīties, lai dara pēc sava prāta: ja dabūs ciest, otrreiz tā nedarīs.

—    Sapratu, — Matula pasmīnēja, — protams, es viņu uzmanīšu, jo ir daudz tāda, ko viņš nevar zināt.

—    Nekā viņš nezina! Ja jūs aizvestu uz to pilsētas skolu, jūs tur būtu pagalam, un puiku atvedām šurp, lai viņš iepazīst dzīvi, ja viņam uz to kārums; un beigās jūs pateiksiet, vai viņš ir nolicis eksāmenu vai izgāzies.

—    Vai tad viņš nekļūs par inženieri tāpat kā tēvs?

—    Šitas? Ja viņš kļūs par inženieri, tad es par baznīcas dziedoni, — vai tad tas ir iespējams?

—    Laikam nē …

—    Tātad uzticu viņu jums, Matulonkul.

—    Sapratu visu. Gumijas zābaki dabūjami kooperatīva veikalā…

Pēc šīs sarunas galvenais agronoms pamāja, Matula piegrūda pirkstus pie cepures malas, un pajūgs aizripoja; bija jau pavisam tumšs, kad Nanči tante sāka ausīties.

—    Brauc, — viņa sacīja.

—    Rati rīb, — Ģula ieklausījās.

—    Mūsu ratus es pazīstu starp simtiem citu.

Ģula smīnēja, taču rati patiešām iegriezās'pagalmā.

—    Gan arī tu iemācīsies. Katriem ratiem sava rīboņa, sava balss, tāpat kā cilvēkam.

—    Kas vakariņās? — plecīgais vīrs dārdināja.. — Kas vakariņās, Nanči tant, ka neapēdu jūs pašu kopā ar šo breksi.

Viņš apkampa breksi, vārdā Ģula Lajošs, un krēsls ar visām kājām atspērās pret grīdu, lai tam nebūtu jāsabrūk, kad tēvocis Ištvāns apsēdās.

—    Nu, Nanči, vai cāļi beidzas nost?

Ģula satrūcies paskatījās savā šķīvī un atguva mieru tikai tad, kad vecā saimniece bija izskaidrojusi: cāļi nobeidzoties tāpēc, ka tiem pārgriež rīkli, un neesot glīti tā bojāt ciemiņam apetīti, lai saimniekam paliktu vairāk.

—    Stilbiņus, Plostniek! — saimnieks Ištvāns piedāvāja. — Rīt tev vajadzēs daudz spēka, jo Matula ir varens soļotājs.

—    Izturēšu.

Pēc tam vairs neatskanēja gandrīz neviens vārds, kaulu šķīvītī krājās kauli, un Nanči tante laimīgi vēroja, kā plok sautēto cāļu kalns.

—    Vai gultas kārtībā?

—    Jau sen saklātas, bet labāk gan gultā nesmēķējiet. Sega divās vietās izdedzināta.

Dzirdot pieminam cigāru, Ģulam Lajošam pār muguru pārskrēja tirpas, taču, gultā ticis, viņš jau bija visu aizmirsis. Arī šeit viņam bija tāds pats mazs būcenītis kā mājās; odu dēļ logam priekšā tīkls, zvaigznes raudzījās iekšā kā caur sietu. Zēna domas kavējās pie nākamās dienas, tad zem loga ierējās suns, un kaut kur tālumā viņam atsaucās otrs suns.

«Vai viņi stāsta viens otram kaut ko?» Ģula pats sev jautāja, jo ikreiz viens suns gaidīja, līdz otrs nobeidz savu sakāmo.

Vēlāk atskanēja arī pūces sauciens, taču suņus tas netraucēja. Šīs nakts skaņas nevarēja saukt par troksni, veltīgi Ģula domāja, ka to dēļ nevarēs gulēt. Riešana it

kā aizslīdēja arvien tālāk, ari pūces kliedzieni skanēja iztālēm.

Tad viss aprima, un sapnī kliedza vairs tikai pūce, jo suņi bija beiguši savu vakara dialogu. Vēlāk uzlēca mēness un iesijāja istabā savu blāvo, trīsošo gaismu.

Mūsu Plostnieks jau bija cieši aizmidzis un miegā smaidīja. Ko viņš redzēja sapnī, tas paliks mūžīgs noslēpums, taču varu zvērēt, ka cigārs tas nebija, tad viņš nebūtu smaidījis.

Pēc minūtes — bet varbūt bija pagājusi tikai pusminūte — kāds piegrabināja pie loga.

—    Gaisma aust, — sacīja aizsmakusi balss, — jāiet.

—    Matulonkulis?

—    Es gan, vai tad citu kādu gaidāt?

—    Ne-ē. — Mūsu jaunais draugs nožāvājās. — Bet cik pulkstenis?

—    Četri.

Ģulam likās, ka tas nevar būt. Nogulējis septiņas stundas, bet šķiet, ka nav gulējis ne septiņas minūtes.

—    Eju, — Ģula atsaucās, taču uz vietas aizmigtu, ja Matula nebūtu turpinājis:

—    Divas stundas, kamēr aiziesim vien, tad būs īstais laiks makšķerēšanai.

—    Vai es neuzmodināšu tēvoci Ištvānu?

—    Nez vai, es viņu satiku jau ārpus ciemata.

Ģula Lajošs ar nopūtu izlīda no segas maiguma, no gultas mīkstā apkampiena svaigajā, bet nežēlīgajā rītausmas gaisā.

Matula aizvilkās no loga, un, kad Ģula gāja ārā, viņš jau virtuvē sūca pīpi.

—    Ko tā NanČi te sapakājusi, ar to jau trim zemes racējiem pietiktu.

—    Atpakaļ nenesiet ne kumosa …

—            No kapiem līķi atpakaļ nenes, — vecais filozofēja,

—   un tu būtu dusmīga, tādēļ labāk ēdīsim nost. Varam iet.

Pirms iziešanas Matula vēlreiz pameta acis uz glītajām sandalītēm, taču nesacīja nekā.

Viņi izgāja cauri dārzam, tad pa taciņu gar dārza malu soļoja uz pļavas pusi. Zēns īstenībā tikai nupat sāka mosties. Pļavas un lauku vēsais gaiss bija it kā izmazgājis viņa plaušas un tagad ar rasainu pieskārienu glāstīja seju.

Patlaban lēca saule.

Nopļautās pļavas stiebros vizēja tīmekļi, kas dienā nekad nebija redzami, un sarkanais saules disks šķita apstājies padomāt, vai celties augšup no zemes pamales vai ne.

Plostnieks atcerējās skolu. Ja to redzētu Bullis, šo īsto pārgājienu un Matulu, droši vien viņš vairs neatļautos nekaunīgi man sacīt: «Vācies, tu ļēpur, citādi samīcīšu!»

—    Kurp tās vārnas dodas, Matulonkul?

—    Kas viņas zin. Varbūt uz dīķiem ķert sīkās zivtiņas, bet var būt arī, ka pamanījušas kādu maitu … kaut gan, ja daudz sienāžu, ķersta arī tos. Šīs ir pelēkās, protestantes …

—    Kas?

—    Protestantes, jo ēd arī gaļu, negavē kā melnās — katolietes. Tās atkal tikai ziemā būs te.

Matula apstājās.

—    Ja gribat vairāk zināt par šiem putniem, palūdziet mājās to grāmatu, ko sarakstījis profesors Lovaši kungs. Tas zina visu. Vai mugursoma nav par smagu?

—    Nē. Lovaši?

—    Laikam tā. Iesim nu, uznāks vēl odi.

Jā, tikko viņi apstājās, tā odi sāka stipri interesēties par Ģulas ausu ļipiņām, kaut gan Ģulam bija zināms, ka odi dzeļot tikai vakarpusē.

—    Un no rīta … un krūmos arī pa dienu, — Matula sacīja, atpakaļ nepagriezdamies, — tikai lietū un vējā viņi nozūd.

—    Kurp?

—    Visādos dobumos, caurumos, zem lapām. Gan jau Ērkšķu cietoksnī redzēsiet. Tur viņu bez gala, iespersi pa krūmu, puse krūma ceļas gaisā.

—    Matulonkul, vai tur ir cietoksnis?

—    Esot bijis un droši vien tikai ērkšķu cietoksnis, jo akmeņi nav atrodami. Mans vecaistēvs gan stāstīja, viņa puiša gados vēl bijušas mūra drupas, bet nu jau zeme tās aprijusi. Sniegs un sals izdēdināja,. saauga apkārt tīteņi, virsū krūmi. Bija un nav.

—    Vajadzētu parakt.

—    Varētu jau rakt, ja kādam būtu patikšana, tikai odi gan tādu apēstu, tas ir kā likts. Šodien būs karsts. — Matula palūkojās uz debesīm. — Pusdienlaiku pārlaidīsim būdā.

—    Vai ir?

—    Ja es saku …

No tā Ģula saprata, ka viņa jautājums bijis nevietā un lieks. Ja jau Matula ir pateicis «pārlaidīsim būdā», tad būda, protams, ir.

—    Vai liela būda?

—    Kādu jau nu vajag. Gan redzēsiet.

Kājceliņš jau nedroši līkumoja starp ciņiem, šur tur kā izkaisītas liela spoguļa šķembas spīdēja mazas lāmas. Grīslis vietām bija nolīcis pār celiņu un netīkami skāra Plostnieka maigo ādu. Ģula nebija gaidījis, ka grīslis skrāpē un pat griež; pēc maza brītiņa viņa stilbi atgādināja nošu lapu ar kārtīgām sarkanām līnijām.

Ģula nesacīja nekā, taču domāja par gumijas zābakiem.

—    Niedres ir vēl asākas, — Matula pameta acis uz Ģulas kājām, — griež kā žilites. Un lēni dzīst.

Ģula neatbildēja.

«Kāpēc žilites?» viņš domāja. «Tēvs saka žiletes, tēvocis Ištvāns arī, drošības dēļ jāpaskatās akadēmiskajā pareizrakstības vārdnīcā. Kaut gan arī tai nevar ticēt…» Plostnieks atmeta ar roku.

Šis pesimistiskais uzskats Ģulā bija iesakņojies toreiz, kad viņš bija minētajā izdevumā meklējis vārdu karbonāde un nebija atradis. Ne karbonādi, ne karbinādi. Tā bija smaga vilšanās, jo, ja. ir iekšā aitu siers un katastrofu

teorija, tad karbonādes cildeno būtību vajadzēja apliecināt ar treknu iespiedumu.

—    Ka viņu … — mūsu jaunais draugs nomurmināja, taču šī piezīme neattiecās uz vārdnīcas sastādītāju — akadēmiķi, kas nezināja karbonādi, bet gan uz pančku, kurā viņš aizdomājies bija iekāpis. Jaunās sandales pat rasu lāgā nepanesa, bet no dubļiem izvilktas izskatījās tik nožēlojamas kā mēslainē atrastas.

Žļurkstēšanu izdzirdis, Matula pagriezās atpakaļ un pamatīgi noskatījās, cik neglīts kļuvis šis apavu rūpniecības meistardarbs.

—    Nomazgāsim, — viņš lēnīgi sacīja, — kad būsim tikuši pie ūdens.

«Vai tad šis te nav ūdens?» Ģula vēroja pančku virteni, kas, šķiet, bija izvietojusies galvenokārt uz kājceliņa, taču nekā neteica. Nebija laika diskutēt, jo Matula soļoja kā automāts un Ģulam kļuva arvien grūtāk turēties līdzi. Sandaļu siksniņas bija izstiepušās un berza, bet pie kājas neturējās, Ģula jau baidījās, ka apavi nepaliek kādā dūkstī.

—    Matulonkul!

—    Nu?

—    Es labak iešu basām kājām.

—    Labi! — vecais atsaucās. — Arī pie tā var pierast.

Ģula aši nometa izžulgušās sandales un nesacīja, ka

viņa izlutinātajām kājām saltā rasa neierasta, kaut gan pančkās ūdens bija silts un melnās dūņas apakšā maigas kā ievārījums.

Saulē skatīties vairs nevarēja, un no pančkām cēlās tāds tvaiks, it kā zem tām kurētos uguns. Mugursoma kļuva arvien smagāka, bet no tās uzmanību novērsa tālīna klaigāšana.

—    Kas tas ir?

—    Meža pīles un citi putni. Ap šo laiku klaigā, vēlāk apklust.

—    Kāpēc viņas klaigā?

—    To es nezinu. Visu nakti nostāvējušas klusu, tagad

izrunājas. Priecājas par gaismu, nu vairs nav jābaidās no lapsas, ūdra, seska, zebiekstes, kaut gan ari dienā var draudēt briesmas.

—    Kā tā?

—    Nu tā, ka apgriež kaklu vai nu klija, vai lielais ērglis, vai vanags, kādreiz arī piekūns. .. uzmanīgi, te ir bedre.

Viņi gāja bedrei apkārt, tādēļ bija līdz ceļiem jābrien pa zāli.

—    S-s-s, — Ģula nosēcās, — s-ss… apstājieties, Matulonkul, man kaut kas iedūrās pēdā.

—    Labs ir, — Matula atbildēja, — tad es uzpīpēšu. — Un aizsmēķēja, ar vienu aci vērodams Ģulu, kas, kāju pacēlis, bezpalīdzīgi lūkojās apkārt.

—    Vajadzētu apsēsties. Tā es nevaru …

—    Nu tad sēdieties.

Visa zāle vienā ūdenī, un īsās biksītes tikai otru reizi kājās. Ko tas Matula domā? Ģula uzkāpa uz ērkšķa, Matula saka: labi. Un tagad gluži jaunās biksēs: sēdieties?

—    Bikses būs pagalam.

—    Slapjas būs, bet tas nekas. Es nu lēnītēm kāpšu . ..

Ģula nolūkoja sausāku vietu, taču jutās kā bļodā iesēdies, un vēl kaut kas dūrās… Kāja vienos dubļos. . ērkšķi nevar ieraudzīt… Matula iet tālāk …

—    Kur tas nolādētais ērkšķis varētu būt?

Ģula nikni noplūca zāles kumšķi, norausa dubļus, tomēr atrast nekā neatrada. Paspaidījis sadurto vietu, viņš atklāja, ka nesāp.

—    Kaut kas iedūries? … — sacīja Matula, kad Ģula bija viņu panācis. — Tā gadās. Kad pēdas būs cietas, pat drāts nedursies.

Tādas izredzes Plostnieku nesajūsmināja, tāpēc viņš neteica ne vārda, tikai domāja par gumijas zābakiem… un satrūcies apstājās, jo kāds melnbalts putns nolidoja tik tuvu garām, ka gandrīz pieskārās. Un pie tam žēlojās:

—    V-ī-ī, v-ī-ī…

—    Matulonkul, ko tas putns grib?

—    Lamā mūs. Domā, ka mēs meklējam ligzdu, kaut gan viņam ligzdas vairs nav. Mazuļi jau sen izvadāti…

—    Kāpēc tad?

—    Tā viņš radis. Vienmēr vaid tur, kur ligzdas nav, un vilina projām olu meklētājus.

—    Olu?

—    Jā. No tām iznāk varen labs kultenis. Ķīvīte ir gudrs putns, tikai cilvēku un suni tā maldina, lopus ne, pat ja ganās turpat pie ligzdas, arī tad ne… Tūlīt būsim pāri šai dūņu liekņai.

—    Tad ir labi, — Plostnieks pavisam vaļsirdīgi noteica, bet nu jau skaļi, jo tūkstošiem ūdensputnu tā klēgāja, kvākstēja, pēkšķēja, svilpoja, ka klusa runāšana vairs nebūtu sadzirdama. Taču redzams vēl nebija nekas.

Kājceliņš te kļuva sausāks, un priekšā aiz augšup plūstošajiem tvaikiem pamazām parādījās platais upes dambis.

—    Tūlīt redzēsiet, — Matula sacīja, — tur aiz dambja ir liels ūdens, kas vēl palicis no Balatona. Tur viņi klaigā. Lēnām …

Un Ģula redzēja. Mute palika vaļā, acis iepletās platas, platas, jo, tikko viņi bija parādījušies krastmalā, milzīgais upes spogulis sašķīda miljons gabalos kā uzspridzināts un ar pērkona dārdienam līdzīgu troksni pacēlās gaisā daudzi tūkstoši putnu.

Nu jau pat kliegšus bija grūti vienam otru saprast, jo putni griezās pār ezeru brēkdami, spiegdami, ķērkdami, taču arī ūdenī to vēl bija diezgan, visu laiku jauni un jauni putni cēlās augšup, iejukdami kliedzošajā mudžeklī.

—    Vai viņi baidās no mums, Matulonkul?

Vecais paraustīja plecus.

—    Sabijās gan, taču drīz nomierināsies. Nu jau viņu vairs nav tik daudz kā senāk… Tas ir Zaļas ūdens. — Viņš rādīja uz upi. — Kamēr nebija dambja, ūdens tecēja, kurp gribēja, tad tik bija ko redzēt! Putnu vesels mākonis, nu jau maz palicis … kaut gan te viņus neviens nedrīkst

aiztikt, te ir dabas aizsardzības teritorija. Tā saka … nn tas ir prātīgi darīts …

—    Vai te nedrīkst medīt? — Plostnieks sadrūma, jau aizmirsis pārdomas par melnā strazda dziesmu un Erņeji pneimatisko šauteni.

—    Tikai ar īpašām atļaujām. Iesim uz būdu, noliksim iedzīvi, tad palūkosim ko pusdienām …

—    Vai mugursomu kāds nevar paņemt?

—    Te neviens nedrīkst nākt, tikai tas, kam raksts līdzi, bez tam ir taču Čiks …

Ģula nejautāja, kas ir Ciks. Droši vien tāds pats vecs vīrs kā Matula.

Putnu armija bija pierimusi un kļuvusi retāka. Putni vai nu aizlidojuši projām, vai arī nolaidušies ūdenī, Ģula katrreiz apstājās, ja kāds putns lidoja pāri.

—    Kas tas tāds?

—    Zivju gārnis.

—    Un tas, Matulonkul?

—    Nakts gārnis, pie mums saka arī aklā vārna.

—    Bet redz taču, vai ne?

—    Nevis tāpēc, ka neredz, bet tāpēc, ka kliedz: aklakl-akl.

—    Jocīgi.

—    Kāpēc jocīgi? Ja tā saka, tad saka. Viņa pati zina, kā sacīt… Nu, iesim te, bet iepriekš padodiet roku. Tikai labo…

Matula savas somas tumšajā jūklī sameklēja speķa ādiņu un ieberza ar to Ģulas roku.

—    Varam iet.

—    Kāpēc tā …

—    Gan uzzināsiet.

Ģula domāja, ka pie biezajiem krūmiem vajadzēs nogriezties, bet Matula gāja mežonīgajā biezoknī taisni iekšā, un tikai tad skatam pavērās nomīdīta taka. Nedaudz palīkumojuši, abi kā velšus ievēlās mazā klajumiņā, kuru klāja īsa zālīte, un zem diviem alkšņiem pie zemes plaka Matulas pieminētā būda.

«Ja tā saka, tad saka. Viņa pati zina .. .» Plostnieks priecīgi atcerējās, taču kāja asiņoja, mugursoma spieda plecus, un dubļainās sandales šūpojās pie kreisās rokas. Plostniekam ļoti patika būdas aicinošais klēpis, tur viņš beidzot tiks vaļā no mugursomas.

Būdas priekšā piecēlās neliels suns, kas gan luncināja asti, gan rūca. Suns bija piesiets.

—    Priecīgs, ka redz mani, rūc, tāpēc ka nepazīst jūs. Izliecieties, ka nemaz nemanāt, un, kad būsim apsēdušies, lēni pastiepiet viņam pretim ar speķi notriepto roku. Tas mans sunītis Ciks.

Pelēkais suns, izdzirdis minam savu vārdu, līksmi ieķiukstējās un, kad Matula bija tuvāk, slējās viņam klāt, taču Ģulu paturēja acīs.

—    Ciemiņš! — Matula stingri uzsauca, rādīdams uz Ģulu. — Ciemiņš! Vietā!

Ciks ievilkās kaktā, Ģula apsēdās tā, lai speķotā roka nebūtu tālu no suņa galvas.

«Iekodīs vēl,» viņam iešāvās prātā, bet tad viņš atcerējās gumijas zābakus un juta, ka labāk būs paklausīt.

Ciks sāka ošņāt, viņa gudrajās acīs atturības izteiksme atslāba. Ja pratis runāt, viņš sacītu:

—    Šis cilvēkbērns smaržo tīkami… tas nevar būt slikts cilvēks …

Tā kā Ciks neprata runāt — viņš zināja vienīgi suņu valodu —, tad savu sakāmo izteica, vilkdamies tuvāk Ģulas jauki smaržojošajai rokai.

Suns, vēl aizvien aizdomu varā, pēc mirkļa piecēlās un sāka skatīties uz zēnu.

«Varbūt sitīs? Tad es kodīšu, vienalga, ir ciemiņš vai nav. Bet nē … šis nesitīs. Ar tādu smaržu … tas nevar sist.» Un Ciks rāmi nolaizīja vērtīgās taukvielas no Ģulas pastieptās rokas.

—    Varat ņemt viņam ķēdi nost. Kam viņš roku laizījis, tam vairs nekodīs. Nebaidieties, ja ierūksies, tikai ļoti lēnām kustībām.

Čiks tiešām rūca, bet tā bija pavisam cita rūkšana. Gandrīz tēlota rūkšana.

Kad nošķindēja atraisītā ķēde, suns bija kā prātu zaudējis aiz prieka. Ar milzu lēcienu metās Ģulam klāt, nolaizīja viņam seju, tad vairāk reižu apjoza būdai apkārt.

—    Tādās reizēs lieli prieki, — Matula sacīja un pamāja uz ārpusi. — Jālaiž izskraidīties. Un, — viņšpiemetināja, — mēs varētu arī paēst.

Ģula nezināja, kas viņam iedots līdzi, taču mugursomas svars ļāva noprast tās saturu, un viņš nebija maldījies.

—    Lūdzu, Matulonkul.

—    Man ir ko ēst, — vecais turējās pretim, — paņēmu līdzi speķi.

—    Matulonkul, tad es arī neēdīšu.

—    Nu tad nestrīdos, — Matula rāmi atbildēja, uzdūra uz naža cāļa stilbiņu un sastinga ar paceltu roku. — Re, kāds večukam šķidrs prātiņš, gandrīz biju aizmirsis naželi… bet uzmanieties, nu ir tāds kā žilite.

Plostnieks neprātoja, žilite vai žilete. Nazis grieza gaļu kā mīkstu sviestu, un cāļa gaļa bija stipri garšīgāka nekā vakar. Ģula nemaz vairs neatcerējās, kad ēdis tik gardu cāļa gaļu. Virs galvas senatnīgas niedru būdas spārns, apkārt dažādās purvāja smaržas, gaisā šurp un atpakaļ lido noslēpumaini putni, būdas priekšā veca ugunskura pelni. Matula, tanī pašā rokā satvēris gan gaļu, gan maizi, lēnām, ar mākslinieka tvērienu atdala gaļu no kauliem, un Ciks vēro ēdājus ar vislielāko interesi. Reizēm apguļas, reizēm pieceļas, satraukts mīņājas un rij siekalas.

—    Gaidi savu kārtu. — Vecais gaiņāja suni, taču Ciks nevarēja un nevarēja palikt mierā.

Viņš klusu ierējās, tas nozīmēja:

—    Vai, nu dodiet taču, dodiet taču …

—    Cik tu esi uzbāzīgs, Cik, kā tev nav kauna?

Nekādas kauna jūtas Ciku nemocīja, un viņš dabūja

no Ģulas kaulu, arī mazliet gaļas tur vēl bija klāt, — ar diviem kodieniem kauls bija aprīts, un suņa skatiens, pievērsts zēnam, liecināja, ka Ciks nav Plostniekā vīlies.

Vasara bija pilnā briedumā. Sakarsušajā gaisā radās atkal jaunas smaržas, lidoja jaunas skaņas, un Ģulas sirdī plauka jaunas jūtas. Sandales jau bija sakaltušas ragā, skrāpējumi kājās apžuvuši, bikses — kādas bija, tādas bija, nazis kā «žilite», maize neparasti garda, vispār viss un visi tik labi, pat mugursoma, jo tā paliek šeit un nebūs jānes.

—    Ņemiet, Matulonkul.

—    Nanči to prot, kas tiesa, tas tiesa, — Matula paņēma vēl gabaliņu, — bet nu pošamies, pa karsto laiku zivis nekožas. Tu paliec tepat! — viņš bargi uzsauca Cikam. — Es sargāšu somu, vai?

Laimīgai astes luncināšanai beigas, mazais suns bēdīgi noskatās aizgājējiem pakaļ.

Mūsu Plostnieks, godīgi sakot, no makšķerēšanas neko daudz nesajēdza, no zivīm vēl mazāk. Protams, tāpat kā citi bērni, arī viņš bija kādreiz ķēris grunduļus, taču tā vēl nav makšķerēšana; šobrīd viņš bija pārliecināts, ka arī Matula diez ko nezina par moderno makšķerēšanu, spoles lietošanu un zivs piekausēšanu, bet gan jau viņi kopīgiem spēkiem atradīs izeju …

Ģulam bija augstu vērtējama īpašība — pastāvīgā jūsma, līdz reibumam sakāpināta mīlestība pret ūdeņiem un nedzirdēta izturība, iepazīstot visu dzīvo ap sevi.

Ģula bija klusēdams sēdējis Donavas krastā kādam makšķerniekam aiz muguras un uztraucies, un priecājies tā, it kā turētu makšķerkātu pats savās rokās, kaut arī nebija daudz iemeslu uztraukties, jo Peštas Donavā zivi noķer tikai daža izņēmuma persona kādreiz tumšā nakts stundā, kad lielākā daļa cilvēku jau guļ.

Teorētiski mūsu Plostnieks zināja visu, par odu kāpuru smeļamo karoti runāja tā, it kā zīdaiņa laikos būtu ar to ēdis putriņu, dažādu tārpu pielietošanu, to krāsu, smaržu un pat garšu pārzināja tā, it kā Piri māmiņa tos būtu devusi līdzi uz skolu kopā ar sviestu un zaļo papriku.

Teorētiski! Praktiski viņš bija makšķerējis ar mušām galvenokārt tanīs sīkajās urdziņās, kam mēdz būt pa desmit nosaukumu, un reiz bija noķēris breksi, kas sākumā bija plaukstas garumā, bet laika gaitā auga arvien lielāks, līdz kļuva par pusotra kilograma smagu karpu, ko izdevies izcelt tikai pēc ilgas piekausēšanas.

Taču te nebija vietas ne teorijai, ne fantāzijai. Te viss bija īsts. īsts ūdens, īstas niedres, īsti, ar roku ķerami odi un Matula, arī īsts.

—    Pavelciet āķi tuvāk pie pludiņa, un, ja tad vēl neņems, pamēģināsim pa dibenu.

Plostniekam bija zināmi abi makšķerēšanas paņēmieni, taču tikai teorētiski, un Matulas kontrolējošais skatiens lika viņam pietvīkt. Matula skatījās klusi un nežēlīgi, un Ģulam ienāca prātā Kenģels.

«Teorēmu zināt, Lado, bet tagad atrisiniet uzdevumu …»

Toreiz bija iestājies tāds pats klusums, un Kenģels bija tāpat skatījies viņam uz pirkstiem, kad krīts uz tāfeles atstāja nedrošas pēdas.

—             Tā nevarēs, — sacīja Kenģels, tas ir, Matula,

—    dodiet šurp to auklu. Kur pludiņš? Gremdiņš? Tas ir par lielu, mazāku… tas būs labs. Skatieties šurp, otrreiz es nerādīšu. — Un smalkā neilona aukla lieliski pakjāvās Matulas raupjajām, lielajām rokām, un īsto vietu atrada gan pludiņš, gan gremdiņš, gan spole, gan viss, viss pārējais.

—    Tā! Kur slieka?

—    Tanī kārbā.

—    Spraudiet virsū.

To Ģula izdarīja nevainojami, taču no makšķeres atteicās.

—    Vispirms, Matulonkul, iemēģiniet jūs!

—    Neesmu pretim. Varbūt te aiz meldriem. — Pludiņš aizlidoja un apstājās ūdenī tieši aiz meldriem.

—    Ai, Matulonkul, kas tie par putniem? Gārņi?

—    Tie ir platknābja ibisi, vai neredzat, kādi viņiem knābji? .. . Tikai tagad neskatieties gaisā, bet ūdenī. Vai ta ibisu gribat ēst pusdienās? Smirdīgs, man jāsaka, kaut arī pēc skata skaisti balts … Rau …

Pludiņš sāka dejot, tad iegrima. Matula viegli pašūpoja kātu un sniedzās pēc spoles. Zivs zem ūdens šaudījās šurpu turpu, vecais ļāva tai pagurt, tad izvilka līdz pašai ūdens virsmai līni, kas sparīgi turējās pretim.

—    Viena no prastajām zivīm, bet garša tai laba. Ņemiet izceļamo tīkliņu un lēni bāziet apakšā. Āķis ieķēries lūpas malā, ja celšu ar auklu, notrūks. Tā … un tad maisā iekšā! .. . Nu, mēģiniet pats. Mierīgi, lēni.

Pludiņš gan nenokrita tur, kur Ģula bija domājis, taču Matula bija apmierināts.

—    Arī tur ir laba vieta.

Te bija daudz zivju, pludiņš, tikko apstājies, jau sāka dejot, un Ģula piecirta ar tādu spēku, ka pludiņš atlidoja tālu atpakaļ un āķis ieķērās niedrē.

—    Vēlreiz, — Matula pacietīgi sacīja, — tā nav gana pātaga. Teicu: prātīgi. Vispirms lai ierij āķi. Jājūt, kāda zivs piekodusies. Ja maza, var celt ārā, ja lielāka, ar spoli jāpievelk tuvāk, līdz var sasniegt ar tīkliņu.

īsu brītiņu nekas nenotika. Skaļais plīkšķis laikam bija aizbiedējis piesardzīgās zivis, un pludiņš stāvēja nekustīgi, it kā upē zivju vairs nebūtu.

Virs ūdens dejoja spāres, pār niedrāju silti trīsoja gaiss, un liels, brūns putns šūpodamies kā bez mērķa lēni riņķoja zemu virs niedrēm.

—    Lija, — Matula pamāja, — liels razbainieks …

Šai brīdī ietirkšķējās spole. Ģula piecirta …

—    Vai, cik smags!

Spole tarkšķēdama ritināja vaļā auklu, Matula pārņēma makšķerkātu savās rokās.

—    Tagad es … — Viņš ar grūtībām apturēja spoli un sāka tīt auklu atpakaļ, taču zivs nepadevās. Tā šaudījās šurpu turpu pa upi, un Matulam vajadzēja atkal spoli palaist vaļīgāk.

—    Varētu jau noturēt, bet tad droši vien pārrautu auklu. Gan piekusīs. Beigas tev būs, tu man … kas tai par motoru iekšā.

Ģula no uztraukuma drebēja. Matula toties bija lietišķi noskaņots.

—    Ja nu veiksies, tad būs tādas pusdienas, es tik saku. .. varat ticēt, ka sazans. Sazans vienmēr taisa tādu cirku. Nāc nu šurp, draugs! Ceļamo tīklu pie rokas.

—    Tikai mierīgi, lēniņām, citādi izlēks. Teicu, ka

sazans, — to sauc ari par slaido karpu; savi divi kilogrami būs … lēniņām, nu tā ir mūsu!

Beidzot Matula izvilka zivi no ūdens.

Un Ģula izcēla skaisto zivi krastā.

—    Matulonkul, brīnišķīga! Tādu es vēl nebiju redzējis …

Matula smaidīja.

—    Gan jau noķersiet jūs arī… bāziet to venteri pie līņa. Pusdienām iznāk, es jūs te pametīšu, man ir darīšanas. Mēģiniet, mācieties, tikai nedrebstelējieties. Pēc prāvas stundiņas būšu atpakaļ.

Ģula palika viens, un satraukums pamazām pierima. Sazans, ūdenī ticis, sacēla tādu jandāliņu, ka visas pārējās zivis izklīda un pludiņš šūpojās bezcerīgā mierā.

Ap to laiku jau bija ļoti silts. Saule cepināja reizē no debesīm un no ūdens; Plostnieks nometa kreklu. Meitenīgi baltā āda spilgti izcēlās uz krastmalas fona.

«Es jauki nosauļošos,» viņš domāja un pēc brītiņa kārtīgi, pēc visiem likumiem izcēla nelielu breksi.

«Žēl, ka Matula neredz,» Ģula domāja, «žēl, ka Ripulis neredz, žēl, ka visa klase …» Un viņš bija aizmirsis sauli, savainoto kāju, dūrumu pēda, bija aizmirsis visu. Nākamo breksi viņš jau izcēla ar tīkliņu kā lielu zivi, saņēmis makšķeri kreisajā rokā.

«Jāvingrinās,» zēns domāja un arī vingrinājās; kad Matula atgriezās, venterī jau bija par pieciem brekšiem vairāk.

—    Es tos izcēlu pareizi, ar tīkliņu.

—    Prātīgi darīts, — vecais vīrs pamāja. — Bet nu velciet kreklu mugurā, citādi tā apsvilināsieties, ka vakarā vairs nezināsiet, cik vecs. Ka tik nebūtu jau par vēlu … nu, vienalga. Sāksim gatavot pusdienas. Velciet tak to kreklu mugurā!

—    Matulonkul, vai pēc pusdienas es varēšu atkal nākt?

—    Pēc pusdienas mazliet nosnaudīsimies, tad iesim uz citu pusi. Pasaulē makšķerēšana nav vienīgā nodarboša

nās, un, ja cilvēks visu laiku ēdīs tikai magoņmaizītes, beidzot tām ne virsū skatīties negribēs …

Pie būdas viss bija tāpat, vienīgi ēnas sarāvušās īsākas, un Čiks Ģulu sagaidīja kā likumīgu ienācēju niedrēm klātā svētnīcā.

—    Vai uguni iekurt mākat?

—    Protams, Matulonkul.

—    Labi, bet iepriekš paskatieties, kā zivis tīrāmas. Ej nost, Čik, tukšā; nepaliksi.

Mazais šunelis, kā daždien niedrājā audzis, atzina vienīgi to, kas ir, nevis solījumus un mierā likās, tikai zivju ķidas notiesājis.

—    Nu varat kurt uguni. Cirvis ir aiz spārkoka.

«Vai starkoka? .. .» Plostnieks nesadzirdēja un brīnījās. «Kas tas tāds par koku?» Un viņš lūkojās apkārt. Būdas priekšā auga divi alkšņi, tālāk blīgzna, tad apses, bet starkoks?

—    Aiz kāda koka?

—    Būdā aiz spārkoka. Aiz tā tievā baļķēna.

—    Ak tā? … — Ģula atsaucās, kā slikti sadzirdējis, un Matula iecietīgi pasmaidīja.

—    Kur ņemt malku, Matulonkul?

Matula atbildēja ar plašu žestu, it kā dāvādams Ģulam visu bezgalīgo niedrāju.

—    Kur tik gribat. Te ir diezgan …

Ģulu aprija biežņa, kas iekļāva mazo klajumiņu. Rokā cirvis, priekšā un aiz muguras pelēkā kārkla brikšņi.

—    Pī-ī, — sauca kāds putniņš. — Pī-pī…

Redzams nebija nekas. Ne putns, ne odi, kas te pakrēslī

uzreiz sāka muzicēt un dziedāt:

—    Sū-ūksim … assinis… sū-ūksim .. . assinis. — Un odu jaunavas, jaunuves un māmiņas metās virsū Plostnieka neapsegtajām miesas daļām. Malkas meklētājam dūra uzreiz apmēram divdesmit vietās, un nekļuva vieglāk no tā, ka ap viņu ņēmās tikai sieviešu kārtas odi; viņš varbūt pat nezināja, ka odu vīrieši nemaz neprot dzelt un ir mierīgāki — kā jau vīrieši vispār.

—    Nolāpītie! — Ģula sita odus, un Matula skatījās uz to pusi, kur līgojās kārklu krūmi.

—    Pamocīsies, bet iemācīsies, ka ap šo laiku neviens cilvēks pēc malkas nelien krūmos …

Ģula ilgi nekavējās odu dāmu rosīgajā sabiedrībā un, cietis ievērojamus asins zaudējumus, steigšus lauzās caur krūmiem uz turieni, kur rādījās esam gaišāks. Viņš iznāca jaunā klajumiņā, asinssūcēji atstājās, un te bija vītols, kas taisni piedāvāja savu resno, sauso zaru.

—    Ehc, — Matula atzinīgi pamāja, izdzirdis cirvja klaudzēšanu, — ehe. Mācība ir nākusi par labu…

Plostnieks nikni cirta zaru, ar kuru vajadzētu pietikt pusdienu vārīšanai un, atpakaļ iedams, starp krūmu puduriem izraudzījās spraugu, pa kuru vilkt nocirsto zaru.

—    Vai odu nebija? — Matula interesējās.

—    Miljons! Ko viņi tagad pa krūmiem dara?

—    Guļ.

—    Sie taču negulēja.

—    Tāpēc ka jūs tos pamodinājāt. Nikni bija, vai? Nemaz nebrīnos. Es arī, kad pamostos, vienmēr esmu badains. Dodiet šurp cirvi. Aiz būdas ir meldri, atnesiet tos iekuram, tikai salauziet labi īsus. Tā, — vecais sacīja, — salikt salikšu es, jo tas arī jāmāk.

Pēc brītiņa kurējās uguns un dzeltenas liesmas, izlauzušās cauri pirmajam dūmu mutulim, jau laizīja poda dibenu. Vēlāk no trauka sāka plūst tāda smarža, kas ne vien Ciku piespieda laizīties, bet stipri rosināja arī Ģulas Lajoša interesi.

—    Vai tā būs zivju zupa, Matulonkul?

—    Zivju zupa gan, bet tikai pēc stundas. Vai skatījāties, kā es darīju? Pieliku klāt tikai mazliet sīvās paprikas.

—    Man garšo ass, Matulonkul.

—    Labi, — vecais sacīja, — tad jau varēsiet ēst… pagaidām pasēdēsim būdas vēsumā.

To nu Matula nebija pareizi teicis, jo zem niedru jumta gan bija ēna, taču vēsuma necik. Pat Ciks izkāra mēli,

viņš kopā ar cilvēkiem bija ievilcies būdā un ik pa brīdim nikni kampa kādu uzmācīgu mušu.

Saule jau pacēlusies gandrīz virs jumta, tās spožumā liesmas vairs nebija redzamas, vienīgi ūdens murdēšana un garaiņi liecināja, ka uguns deg ar liesmu.

Rosība putnu pasaulē nepierima pat pusdienas karstumā, un Matula pēkšņi rādīja uz niedru pusi.

—    Vai redzat? Tur, pāri apsei… tas ir gārnis.

Tik tikko saskatāmā tālumā peldēja tāda kā milzīga, sniegbalta pūka. Tad tā apmeta loku un slīdēja lejup.

—    Tur tam ir ligzda, bet nu jau bērni lieli.

—    Vai jūs, Matulonkul, esat redzējis?

—    Viņam ir trīs bērni, bet šodien nepagūsim, pietiks laika citreiz. Mājās palūdziet ķīķeri, ja iesim klāt, viņi paslēpsies niedrēs.

—    Tālskati?

—    Nu to pašu. Un vēl es gribu jums parādīt ērgli. Jūras ērgli. Pēc pusdienas viņš mēdz atlidot uz to otru veco apsi, pēc tam vairs projām nelaižas. Sēž. Vecs jau un viens pats; laikam otrs nošauts.

—    Un viņš nemeklē sev citu?

—    Nē. Ērglis, reiz zaudējis otru, nekad vairs citu nemeklē. Jāapmaisa pods.

Matula pamaisīja podā — uzmanīgi, lai zivis neizjūk, viņam līdzās stāvēja Ciks.

—   Tev ar vajag visur būt klāt, — vecais noteica gandrīz atzinīgi un rāmi padzina malā ziņkārīgo suni.

—    Jau viņa māte man kalpoja un mātes māte arī. Tas tik bija suns! Nekad nerēja …

—    Ko tad darīja?

—    Tikai koda. Ar to viņa sāka. Manai būdai visi gāja ar līkumu apkārt, baidījās kā no uguns… tolaik vēl te visādi vazājās, taču tagad pie jaunās iekārtas arī te ir jauna kārtība. Nu jau tiek galā arī šis suns.

Ciks, izdzirdis vārdu «suns», paluncināja asti.

Ģula mazliet sarāvās zem sasvīdušā krekla.

—    Laikam būšu drusku apdedzinājies…

—    Drusku? — Matula pagrozīja galvu. — Vakarā vajadzēs ieziest. Tai Nanči ir tāda laba eļļa. Vajadzēja uzmanīties. Gudrs cilvēks mācās no otra nelaimes. Bet jūs jau vēl neesat cilvēks, tikai tāds puikacis vien.

Mūsu Plostnieks padomāja un savā prātā nolēma, ka, pēc Matulas domām, iznāk, ka viņš nav ne gudrs, ne cilvēks un nepavisam ne gudrs cilvēks. Un par Matulas vārdiem pat dusmoties nevarēja, jo viss bija taisnība, vecais bija rāmi pateicis, ko domā, un viņa domās nebija vietas ne sapņu plostiem, ne fantastiskām karpām.

Matula no būdas dzijuma iznesa šķīvjus un divas karotes. Šķindu izdzirdis, suns satraukts ausījās un pielēca kājās.

—    Vietā! — Matula bargi pavēlēja. — Man nepatīk, ka tādās reizēs maisās pa kājām.

Ciks bēdīgi aizvilkās pie ķēdes un ar nopūtu likās garšļaukus, taču nenolaida acu no poda.

Matula ielēja Ģulam, pēc tam arī pats sev.

—    Ļaujiet drusku padzist, ja nebūs diezgan asa, varu dot vēl papriku.

Ģulam zupa likās diezgan asa, pat pārāk, bet to viņš nelika manīt.

—    Vai garšo?

—    Brīnum garšīga, Matulonkul, — Ģula elsa, tīri vai bez balss no sarkanā, ugunīgā šķidruma.

—    Piekodiet klāt šo tieviņo, — Matula sniedza zaļu pāksti, — tad būs, kā nākas.

—    Nē, nē, — Ģula vairījās, — ir tāpat diezgan asa.

—    Švaks puisis, — vecais smaidīja, — man garšo tāda zupa, kas pat pakausī kož.

Plostniekam pietika ar to, ka kož kaklā un ap kaklu, un viņš ķērās pie zivs, kas bija ļoti garšīga, maiga un tīkami veldzēja zupas apsvilināto rīkli.

Un viņi ēda klusēdami, Matula nekā nesacīja pat tad, kad uzmanīgi pienāca klāt Čiks. Ciks pa asaciņai, pa kauliņam notiesāja visus atkritumus, taču arī viņam paprika

likās par asu, jo viņš berza zālē gan purna labo, gan kreiso pusi.

—    Kož! — Matula sacīja, un Čiks juta, ka tā ir.

Matula paņēma dāvināto cigāru.

—    Vai jūs neaizkūpināsiet?

—    Paldies, nē, — Ģula atteicās, — tagad nē. Esmu apmiegojies, — viņš piemetināja, un tā bija taisnība.

—    Tad liecieties pagulēt, tur ir siens. Par to neviena gulta ar vatētu segu nevar būt mīkstāka.

Ģula vēl brītiņu vēroja cigāra dūmu vāro rotaļu, tad viņu savā varā pārņēma miegs, taču ne tīkams miegs. Ģula sapņoja, ka viņa muguru brīžiem dedzina ar karstu gludekli un pēc tam uz ausu ļipiņām pilina verdošu alvu. No tā viņš pamodās un ķēra pie auss, pirksti notriepās ar asinīm — Ģula bija nospiedis piesūkušos odu.

—    Kas tad tas?

—    Laikam ods. Te arī kāds uzmetas, tak manis viņi negrib. Kas zina, varbūt asinis par vecām, — Matula prātoja. — Vai izgulējāties?

—    Nu…

—    Gulējāt divas stundas, bet daudz grozījāties. Pasteigsimies, lai Nanči var ātrāk jums ieziest muguru. Bez tā laikam neiztiksiet… Visu atstāsim tepat, tikai mugursomu nesiet uz māju.

Ģulam Lajošam nepatika vārds «uz māju». Nepatika ne gulēt, ne celties. Sandales berza kājas, un zēns ar mokām posās ceļā.

—    Karstums atlaižas, — Matula sacīja, taču Ģulam šķita, ka vienīgi ellē varētu būt karstāks. Mugursoma, arī tukša būdama, sāpīgi berza muguru, un šā rīta cerības bija it kā blīvā miglā izgaisušas. Priekšpusdienas makšķerēšana nebija kļuvusi par atmiņām, un arī rītdienas netveramās alkas to vēl neskāra, un mūsu Ģula Lajošs, svīzdams trimdinieka sviedrus, vilkās līdzi Matulam, kas ierastā ritmā soļoja pa kājceliņu.

Vecais apstājās.

—    Pirmāk es biju domājis, ka mēs vēl kur aiziesim,

bet nu vis neiesim. Jūsu mugurai eļļu vajag kā ēst. Vai no šejienes mājas atradīsiet?

Ģula palūkojās apkārt.

—    Varbūt…

—    Nav droši. Uzvedīšu uz tā ceļa, kur nācām. No tā nost negriezieties, citādi apmaldīsieties pļavā, tad ne pa nedēļu ārā netiksiet. Citreiz vērīgāk ieskatieties, kur ejat…

—    Nu jau zināšu. Matulonkul, — Ģula pēc brītiņa ieteicās. — Mēs nācām te, un tur aiz tā koka .. .

—    Aiz gobas.

—    Aiz gobas ceļš nogriežas.

—    Labi.

—    Nu tad, — zēns sniedza roku, — paldies par visu.

Matula priecīgi atbildēja:

—    Nav par ko. Rīt es nenākšu, jums būs citas darīšanas … bet parīt ar mazu gaismiņu būšu klāt.

Mūsu Plostnieks devās uz priekšu pa kājceliņu, un, kad viņš, līdz gobai ticis, palūkojās atpakaļ, vecais vairs nekur nebija redzams.

Visapkārt sanēja pļava, šūpodama sienāžu mūziku, bišu dūkoņu, tālīnus putnu svilpienus, un tas viss notika īstenībā. Ģulam pārskrēja trīsas no šā neaptveramā skaistuma, kas bija pavisam īstens, kaut gan to nebija iespējams ne apjaust, ne vārdos izteikt, un tik un tā neviens nesaprastu.

Kā neatmaņā viņš gāja uz mājas pusi, un zivju gārnis — nu jau vecs paziņa — pārlidoja pāri.

«Es tikai nezinu,» zēns gudroja, «kāds tad man rīt būs darbs?»

—    Diezgan agri atpakaļ, Ģuliņ, — Nanči tante viņu glāstīja, — vai bija jauki? Vai zivis dabūjāt?

—    Bija jauki, arī zivis dabūjām, — Ģula nolika mugursomu, — tikai redziet… Matulonkulis sacīja, jums esot tāda eļļa.

—    Kāda eļļa?

—    Apdegumiem laba …

Vecā sieviņa samiedza acis.

—            Velc kreklu nost! Ak tu tētīt! — Viņa sasita rokas.

—     Kaut nelabais to veco klaidoni no biksēm izkratījis, kāpēc viņš nevarēja pateikt?

—    Viņa nebija klāt, Nančitant,un es novilku kreklu…

—    Tev ar gan vajadzēja būt vairāk prāta; nesu jau, nesu to liliju eļļu.

Ģula juta, ka plīts nežēlīgi kveldē muguru, reizē arī krūtis, tādēļ pavilkās vairāk uz durvju pusi.

—    Kurp tu iesi? —, Nanči tante nāca ar pudeli.

—    Plīts karsē . ..

—    Nelaimīgais! Nemaz nav iekurta . .. Vispirms muguru.

—    S-s-s, — Plostnieks lēkāja, — nespiediet, Nančitant!

—    Tik tikko pieskāros. Vajadzēja toreiz lēkāt, kad kreklu vilki nost. Pagaidi, Matula, vecais pusprātiņ, gan es tev nodošu mācību …

—    Es taču teicu, ka Matulonkuļa tur nebija. Būs jau labi, Nančitant!

—    Tici man, īstas brīnumzāles. Pēc stundas būsi tikpat kā vesels.

Diemžēl šis pareģojums nepiepildījās. Pēc stundas Plostnieks jutās kā puscepts jūras braucējs, ko kanibāli taisās apēst. Ģula stīvi sēdēja milzīgā atzveltnes krēslā, kur Nanči bija ieklājusi vecu palagu.

—    To vari pietriept ar eļļu. Vai vēl dedzina? Drīz pāries … ko tu gribētu ēst?

Ģula tikai atvēcinājās, ka negribot ēst, pēc tam izstāstīja, ka niedrājā esot ēduši tādu zivju zupu … un pavadīja šo atzinību ar izteiksmīgu žestu, kas varēja paust, ka tādu zivju zupu ēd tikai Olimpa dievi svētdienās un augstos svētkos.

—    Bet vai tu esi ēdis manu zivju paprikašu? — vecā sieviņa ar rūgtu pārmetumu balsī jautāja, noklausījusies par Matulas virumu, un dusmīgi skatījās uz Ģulas sarkanajiem, no eļļas spīdošajiem pleciem. — Vai esi ēdis?

—    Nē, — čukstēja pussadegušais jauneklis, viņš bija nolēmis savā īsajā šās zemes dzīvē (var būt, ka pat rītu nesagaidīs) Nanči tantes klātbūtnē neslavēt pat savas mātes gatavotos ēdienus, — neesmu ēdis, Nančitant. Man liekas, tam vajadzētu būt vēl labākam. Piri māmiņa ari sacīja .. .

Jāpiebilst, ka mūsu Plostnieks gribēja izk|ūt no ķezas, balstīdamies uz Piri māmiņas trauslā pleca, un, kaut ari cēlu nolūku vadīts, tomēr pamatīgi meloja. Piri māmiņa bija sacījusi tā: «Tā Nanči vāra labi, nevarētu teikt, ka slikti, bet viņa gatavo pārāk treknu un liek klāt pārāk daudz garšvielu. Kam vajadzētu būt skābenam, tas ir tik skābs, ka tur pat kazai jābrēc, kam jābūt saldam, tas ir tik salds, ka mute līp ciet. Nu, un tā zivju zupa. .. izskatīga jau ļoti, taisnība, bet kā uguns, papūt elpu — dzirksteles šķīdīs, kaut gan krustmātes Rēži pavārgrāmatā skaidri un gaiši rakstīts: «Jāņem saldā Kaločas paprika.»»

Tā bija teikusi Piri māmiņa, bet Nanči jau nevarēja zināt Plostnieka viltīgās domas un likās mierā. Apgājusi vēlreiz apkārt ugunīgajā tronī sēdošajam jauneklim, viņa pameta to vienu.

—    Labāk palasi, rīt jau būsi visu aizmirsis.

Taču mūsu Plostniekam vis nebija miera.

Eļļa bija gan līdzējusi, taču, par spīti degšanai, Ģula brīžiem juta vieglus drebuļus, kas liecināja par drudža tuvošanos. Mūsu jaunais draugs degdams sala, un šis sarežģītais fiziskais stāvoklis viņu dziļi sarūgtināja. Kustēties nevarēja gandrīz nemaz, jo šķita, ka āda plīst gabalos un ir tik jutīga, ka gribējās kliegt, eļļas pievilinātas mušas dūkšanu jau dzirdot vien …

Pēc brītiņa, kad Ģulas domām bija apnicis noņemties ap svilstošo ādu, viņam atkal nāca prātā aizgājusī diena, un bija brīži, kad viņš it kā izkāpa no savas krietni izaugušās, nīcīgās miesas un pavisam aizmirsa savu vārgo fizisko stāvokli.

Istaba bija viegli aptumšota, un iespraukušies vēlīnas pēcpusdienas saules stari kā bultas šāvās pāri Plostnieka

galvai, izgaismodami te kādu seju grupas fotogrāfijā pie sienas, te porcelāna huzāra zābaciņu uz kumodes. Ģulu tas viss neinteresēja. Ģula patlaban atradās Balatona krastā, sekoja Matulas cīņai ar kādu zivi, un Plostnieka dzīvajai iztēlei nevajadzēja baidīties, ka Kenģela balss viņu varētu atsaukt eļļainajā īstenībā:

«Lado, turpiniet!»

—   Ai-i-ss! — Ģula bija atsitis apdedzināto elkoni pret krēsla rokbalstu, un tas atsauca atmiņā Ripuli, kas mēdza viņam viegli iebukņīt sānos: «Vai tu guli? Tevi sauc!»

Ripulis droši vien vēstuli jau ir saņēmis, noteikti priecājas — un kā vēl priecātos, ja Ģula aprakstītu šo dienu.

Varbūt šaubītos par to sazanu .. .

Ģulā iekvēlojās literāra radītkāre — varbūt tāpēc, ka tālu no Kenģela viņš jutās mierīgs.

Ģula piesardzīgi iekārtojās un sāka rakstīt.

Mīļais Ripuli!

Sēžu mazajā istabiņā un atkal rakstu, esmu apdedzinājies, un Nanči tante mani iezieda ar liliju eļļu. Ļoti labi smaržo, tas ir Nanči tantes izgudrojums.

Rītausmā devāmies ceļā kopā ar Matulonkuli, kas pieskata purvāju un visu saprot, ar vārdu sakot, ir sargs. Viss bija brīnišķīgi, grīslis man sagraizīja kājas, bet sandales te nav piemērotas (ja brauksi šurp, ņem līdzi gumijas zābakus, tas nekas, ka noplīsuši), arī odu eļļu un sauļošanās eļļu es biju aizmirsis mājās.

Tad es noķēru 7 (septiņus) brekšus un Matulonkulis milzīgu sazanu, gandrīz trīs kilogramus smagu. To arī īstenībā noķēru es, taču tad es atdevu viņam makšķeri, jo Matulonkulis lūdza…

(«Tā jau tas bija,» Plostnieks domāja, varonīgi turēdamies pretim iztēles plūdiem.)

Ripuli, Tev jābrauc šurp!

Pēc tam mēs ēdām zivju zupu. Matulonkulim ir suns vārdā Ciks. Arī būda ir brīnišķīga, turas uz «spārkokiem», un Ciks to sargā dienu un nakti. Ja viņam saka: paliec tur, viņš arī paliek, un Ciks dabūja asakas.

Vēl es redzēju platknābja ibisus un ķīvītes, kas aizmāna cilvēku projām, lai tas neaiztiek olas. Lopus viņas nemāna, jo lopi olas neaiztiek. Redzēju arī zivju gārni; tikai slikti, ka novilku kreklu, es apdedzinājos un tagad esmu ieeļļots ar liliju eļļu.

Ripuli, kad būsi te, Tu nedrīksti Nanči tantei sacīt, ka savā mūžā kaut kur esi ēdis ko labu, jo tad viņa tūlīt sadusmojas. Nesaprotu, kāpēc, bet tūlīt.

Vai dakteris ir apskatījis Tavas mammas kāju? Ištvānonkulis ari rakstīja manam tētim, lai dakteris apskatās. Ištvānonkuli tikpat kā neredzu, jo ir pļauja, ari kulšana, bet tur es neesmu bijis.

Raksti, Ripuli, skūpstu roku Tavai mammai, ja viņa brauks uz sanatoriju, Tu apmetīsies šeit. Raksti!

Tavs uzticīgais draugs PLOSTNIEKS

P. S. Papīrs taukains no manām rokām.

Te viss ir ar eļļu.

Ģula apmierināts atlaidās krēslā un ierēcās tā, ka par eļļu ieinteresējušās mušas aiz bailēm saskrēja logā.

—    Vai tu sauci, Ģuliņ? — Nanči tante pavēra durvis, viņa pavāji dzirdēja. — Likās, ka tu sauc. Laba gan tā eļļa, vai ne? — Ģula tikai atvēcinājās ar roku un sēdēja tik stingi kā faraona statuja, tikai īsāku laiku. — Vai negribi likties gulēt?

Ģulam, par gulēšanu iedomājoties vien, mati saslējās stāvus.

—    Es labāk palasīšu, Nančitant, vēl taču nav vakars.

—    Es tikai tāpat vien ieminējos. Saklāšu gultu, došu tādu vecāku veļu, jo eļļu jau nevar izmazgāt. Vakarā vēlreiz ieziedīšu …

Plostnieks ar rūgtumu domāja par vakaru.

—    Man salst, — viņš neapdomīgi izgrūda un tūlīt to nožēloja, jo Nanči tante, nekā nesacījusi, uzklāja Ģulam uz tvīkstošās muguras vieglu segu.

—    Tam nekādas vainas …

—    A-ā-ā, — jauneklis atkal ierēcās, — ai-ai-ai-ail

—    Nu jau vari priecāties, atstāj vien, nekliedz … Vajadzēja kliegt, kad vilki nost kreklu. Kāpēc tā vecā klaidoņa nebija tur klāt, to tu man pasaki — kāpēc nebija?

—    Viņam bija darbs! — Plostnieks nikni atcirta, bet pakustēties zem segas telts nebija iespējams.

—    Darbs … savu mūžu viņš nav strādājis … varbūt gulēja kaut kur zem krūma.

—    Viņš pārbaudīja niedru pļāvējus.

Nu Nanči tante vairs nekā nesacīja, bet zvēla pa spilveniem tā, it kā tur iekšā būtu Matula.

Smagnēji nolaidās krēsla, un ēnas istabā atnesa un aiznesa domas. Istablietas kļuva dzīvākas, un Ģula atcerējās mātes vecākus, kas starp šīm mantām bija nodzīvojuši garu mūžu, tad aizgājuši. Mazais galdiņš ieskrambāts — kas gan to bija ieskrambājis? Vai nazis bija paslīdējis, vai bija pastumts kāds ass priekšmets. Un šī vecā gulta. Droši vien tanī kāds bez cerībām, vientuļš, rītdienas negaidīdams, aizdarījis acis uz mūžu, un viņa dzīves kalendāra lapiņas aizlidojušas nebūtībā.

Un arī pati vecā māja bija tik klusa kā bezgalīga, ēnaina novakare, kas nekad vairs nekļūs ne par vakaru, ne par rītu.

Zem segas bija silti, bet nu šis siltums, ko pieņemdamies atspēkoja drudzis, bija patīkams, tas mijās ar pārdomām.

Ģula šodien nebija ilgi sauļojies, varbūt kādu stundu, bet ar to pietika, lai apdedzinātu nepieradušu ādu, un, aizrāvies ar makšķerēšanu, viņš to nebija jutis. Bet nu jau vienalga, gan eļļa visu vērsīs par labu un rīt, parīt šo apdegumu vairs nejutīs. Bet kāpēc reizēm drebuļi krata? Varbūt viņš ir arī sasaldējies? Ģula padomāja, taču pēdējās dienās neatrada neviena brītiņa, kad būtu varējis sasaldēties. Bet ja nu viņš līdz parītam netiek vesels? Tobrīd Ģula vēl nezināja, taču miglaini nojauta, ko Matula bija domājis, teikdams, ka rīt Ģula būšot aizņemts . ..

Zēns apmiegojās, uzmanīgi atslīga krēslā un aizvēra acis — uz brītiņu. Kā liekas, šis brītiņš būs turpinājies krietni ilgi, jo, kad Ģula pamodās, istabā bija pilnīgi tumšs un no otras istabas skanēja balsis.

—   Vajag viņu apguldīt! — bija dzirdama tēvoča Ištvāna balss. — Nevar taču visu nakti pavadīt sēdus.

—    Neticu, ka viņš varēs gulēt, stipri apdedzis. Ieziedu gan ar liliju eļļu, bet… ak, tas vecais Matula.

—    Nančitant, lieciet Matulu mierā …

—    … bet…

—    Nekādu «bet». Ja esat stipri nikna uz Matulu, ejiet pie viņa par sievu. Bet puika gulēs kā lācis ziemas migā.

Vēl bija dzirdama klusa grabināšanās, kāds vilka vaļā atvilktnes, tad smagi soļi apstājās pie Ģulas durvīm, Ģula aizdarīja acis.

—    Mosties, tēvadēls, kā dzirdu, tu esot apsvilinājies.

—    Labvakar, Ištvānonkul.

—    Man vakars labs, ka tik tev būtu labs …

—    Vai esat dusmīgs, Ištvānonkul?

—    Par ko tad, dēls? Ir tāda paruna: katrs ēzelis pats savu ādu nes uz tirgu. Un tu ar savu ādu arī vari darīt, ko pats vēlies.

—    Bija tik skaisti, Ištvānonkul, es biju pavisam piemirsis sauli… es noķēru septiņus brekšus, un izvilkām arī lielu sazanu. Matulonkulis to pagatavoja mazajā katliņā, zupa bija ļoti asa un ļoti laba …

—    Skaidrs, ka sieviete tādu zivju zupu neizvārīs, tikai nesaki to Nanči tantei…

—    Kur nu! — Ģula sāka smieties, un šai labsajūtas brīdī tēvocis Ištvāns pasniedza viņam divas tabletes.

—    Ieņem, no tām pāries! — Un viņš lēja ūdeni.

Ģulam nebija laika ne iepīkstēties, kad zāles jau bija

norītas, kaut gan mājās Piri māmiņai tādās reizēs nācās Ģulu lūgties labu pusstundu.

—    Kas tas ir?

—    Strihnīns un drusku ciānkālija, bet tev gar to nav nekādas daļas. Es dodu, tu ņem — un viss. Nu, liecies gulēt!

—    Ištvānonkul!

—    Iesim, tikai pa gultu negrozies. Tas tev sods, ka biji aizmirsis sauli.

Ģula, vīrišķīgi ciezdams sāpes, lēni laidās guļus.

—    Nu redzi, vajag tikai gribēt…

—    Ištvānonkul, kas rīt būs?

—    Rīt, dēls, būs trešdiena, Ulrika diena. Saule lēks pulksten trijos piecdesmit divās minūtēs, norietēs deviņpadsmitos četrdesmit četrās minūtēs. Es nupat skatījos dabas kalendārā.

—    Nē, es nedomāju tā … Matulonkulis sacīja, ka rīt nenākšot man pakaļ, rīt man būšot citas darīšanas…

—    Protams, būs. Tu sēdēsi kā koka dieviņš, uzmanīsi savu ādu, kliegsi, kad Nanči tante tevi atkal ieziedīs, un iegaumēsi, ka purvājā neviens par tevi nebēdās, ja pats nebēdāsi. Te būs ūdens, ko padzerties. Sveiks. Ja tev ko vajadzēs, kliedz droši, es tik un tā nepamodīšos …

Skanēja pavisam citādi nekā Piri māmiņas parastā atvadīšanās, un Plostnieks iedomājās, ka vajadzētu apvainoties, taču tas neizdevās. Ikviena doma bija tik slāba un irdena, ka pieskaroties izgaisa pilnīgi, un tēvoča Ištvāna krākšana otrā istabā atgādināja tālas lidmašīnas rūkoņu — projām lidojot.

Ģula atvēra acis gaismā. Nē, nevarētu sacīt, ka mūsu Plostnieks būtu sevišķi saprātīgi lūkojies uz gaismu un vainaga apvīto fotogrāfiju pie pretējās sienas. Tā bija tēvoča Ištvāna kāzu fotogrāfija, no kuras jaunais vīrs ļoti apņēmīgi raudzījās nākotnei pretim, un notikumi bija apliecinājuši, ka viņam šī apņēmība izrādījusies vajadzīga.

Toties Lili tante vērās Ištvanā ar tādu pielūgsmi acīs «kā uz svēto», kaut gan Ištvāns it nemaz nebija svēts, un droši vien viņi izšķīrās tāpēc, ka Lili tante bija maldījusies …

Šai brīdī tas viss jau bija pagātnē aizlidojis mirklis.

Kā gurdeni baloži uz būri no kaut kurienes laidās atpakaļ mūsu Plostnieka gausās domas, kuras dubulta miegazāļu deva bija turējusi ieslodzītas tumšajā nakts kambarī.

«Ir rīts,» Ģula domāja, kaut gan tas nebija nekāds sevišķs atklājums.

«Es biju aizmidzis,» viņš vēl piemetināja, bet arī šī doma nebija Nobela prēmijas cienīga.

Taču vēlāk viss noskaidrojās, un mūsu Plostnieks tikai tad iejutās atpakaj savā (kaut arī apdedzinātā) ādā, kad Nanči tante ienesa brokastis.

—    Labāk, Ģuliņ, nekusties. Paēd un guli tālāk, vari arī pacelties sēdus. Mazgāties šodien nevajag.

Plostnieks ēda tik aizrautīgi kā īsts badmira, un nemaz neizskatījās, ka būtu dziļi noskumis par mazgāšanās aizliegumu. Tikpat vīrišķīgi pārcietis vēl vienu ieziešanu ar eļļu, viņš cēlās augšā, jo gultā katra kustība darīja sāpes un dedzināja. Taču fakts un īstenība, ka šīs sāpes vairs nebija tik tiešas un asas kā vakarējās. Tomēr pie katras kustības vajadzēja uzmanīties, jo — pieņemsim — pēc uzgrūšanās skapja stūrim viņš rēktu kā ievainots leopards. Apdegums darīja Plostnieka kustības piesardzīgas un izvairīgas, atbilstošas viņa stīvajam augumam.

Ģula gluži bezcerīgi domāja par sākušos dienu, ko laikam gan nāksies pavadīt istabā vismaz līdz pusdienai, jo Nanči tante bija nolēmusi: «Pievakarē varēsi mazliet pastaigāties pa āru.»

Pievakare likās tikai par dažiem brītiņiem esam tuvāk nekā nākamais gadsimts, un mūsu Plostnieks jau tikpat kā saklausīja garlaicības putekļaino spārnu vēdas aptumšotajā istabā.

«Ko gan te varētu sadarīt?» Apdegušais jauneklis lūkojās apkārt, un viņa acis aizmetās pie drukna, plata skapja ar matēta stikla durvīm, kas aicināja pie sevis kā omulīga tirgus sieva rīta tirgū pie savas preces.

«Vai drīkst?» Ģulam radās tādas kautras bažas, domājot par skapja saturu, bet tad viņš sevi nomierināja — atslēga taču bija slēdzenē, un durvis vērās, pat ar ņirkstienu nepretodamās.

Mūsu Plostnieks tūdaļ atzina, ka apdegums ir devis arī ko labu, jo, nebūtu Ģula sēdējis šai verdzībā, notriepts ar eļļu, viņam droši vien nebūtu ienācis prātā atvērt skapi.

Augšējā plauktā bija grāmatas, bet to āriene nesolīja nekā laba. Plostnieka deguns šai ziņā nevīla. Viņš uz labu laimi izcēla kādu grāmatu.

«Tēlotāja ģeometrija» …

Ģula tūlīt nolika grāmatu atpakaļ, kaut gan ar cieņu, tomēr nevilcinādamies.

«Padomi augļkopim» — viņš lasīja nākamās grāmatas virsrakstu, tad sekoja «Lauksaimniecības produktu pārstrādāšana».

Izskatījās, ka tēvocis Ištvāns šeit glabā vecās grāmatas pavisam bez sistēmas, jo līdzās dabaszinību grāmatai atradās, piemēram, pavārgrāmata, aiz tās Šāndora Petēfi dzejoļu krājums. Petēfi ar platu zobenu pie sāniem labvēlīgi noraudzījās uz aknu desu un pildītu putnu omulīgo sanāksmi — droši vien tāpēc, ka trūcīgais dzejnieks savā laikā bija izcietis badu starp paēdušajiem, pelēcīgajiem sīkpilsoņiem, kas nebija manījuši, ka dzejnieka noplīsušie zābaki nes pa vienaldzīgajiem, dubļainajiem lielceļiem nemirstību.

Mūsu Plostnieku šobrīd panti nevilināja, tādēļ viņš sniedzās pēc nākamās grāmatas ar virsrakstu «Mīlestības vēstuļnieks». Viņš jau gandrīz lika nost arī to, kad pamanīja pasvītrotas rindiņas; kādreiz kādam bija licies, ka ir vērts tās pasvītrot.

—    Nu, nu, — Ģula sāka interesēties kā labs medību suns, ticis uz pēdām, — nu, nu …

«Pēc iepazīšanās,» viņš kādā vietā izlasīja, un šim daudzsološajam virsrakstam sekoja nodaļas «Atzīšanās» un «Brūtgāna un viņa iecerētās vēstules».

«Dziļi cienītā Jūsu godība.

Atļaujiet, ka mūsu iepazīšanās mīļās atmiņas nenogrimst pelēkās ikdienas allažībā (tas bija pasvītrots), bet lai es tās pārvēršu par ziedos rotātiem svētkiem . ..»

«Tad nu gan!» Plostnieks brīnījās. Kas tā «iecerētā» tāda var būt?

Tad sekoja «Pielūgtā, ļoti cienītā», kuras «ma

zās rociņas ar godbijību ceļu pie savām lūpām. Elemērs.»

Mūsu Plostnieks, pavisam piemirsis, ka apcepināts, sacīja: — He-he-he … ak šito muļķību!

«Nespēju aprakstīt savu laimi,» turpināja Elemērs nodaļā «Brūtgāna un viņa iecerētās vēstules», «ka es, tieši es esmu tas laimīgais mirstīgais, kas Irmiņas (Irmiņa bija nosvītrota un virsū uzrakstīts Lilikes) mazās rociņas varu saukt par savām.»

«Iekrita!» Plostnieks necienīgā jautrībā saķēra sānus. «Ištvānonkulis iekrita.»

Un, kratīdamies apslāpētos smieklos, viņš augšpēdus ievēlās atzveltnes krēslā.

Sods bija zibenīgs un bargs. Plostniekam no sāpēm acis pārgriezās, un viņš juta, ka muguras āda saplīst lupatu lēveros.

—    Vai! … Vai! … — viņš činkstēja klusītēm, lai Nanči tante nesadzirdētu, tad ar rūgtu nicinājumu iegrūda «Mīlestības vēstuļnieku» skapī, nemaz neiedomādamies, ka tāds ir bijis arī viņa eksistences sākums un ka pienāks laiks, kad viņš jutīs to pašu, ko grāmatā minētais Elemērs, jo mainās tikai forma, bet ne saturs.

Vakariņas ēdot, Ģula, pārvarēdams savas ādas pretestību, vairākas reizes zagšus palūkosies uz tēvoci Ištvānu, tad slepus uzsmaidīs savam šķīvim. Baigi un neizskaidrojami, ka pat tēvocis Ištvāns… šis nopietnais, reizēm drūmais milzis ir izsvītrojis Irmiņu un ierakstījis Liliki, kaut arī — tas gan jāatzīst — vēlāk viņš bija izsvītrojis arī Lili tanti, pie tam uz visiem laikiem.

Šīs vakariņas tobrīd vēl šķita bezgala tālas, tādēļ Plostnieks — pārliecinājies, ka āda no muguras nav atlobījusies, — atsāka savus pētījumus, jo plauktos zem grāmatām mantas bija sabāztas brīnišķīgā juceklī, un nebija zināms, kāpēc tās nokļuvušas šai pagājušo laiku aizmirstības kapsētā.

Tur bija jauns spalvu nazītis un lietots maciņš, rotaļu

pātadziņa un cigaretes iemute, mūzikas doze un uzpurnis, puse pūķa un svētbilde, pat maziņi peļu slazdi, ko pavisam viegli varēja uzstādīt un kas aizkrita pie visliegākā pieskāriena. Ģula kādu brītiņu parotaļājās ar tiem, līdz viņam aizmirsās pavilkt nost rādītājpirkstu, un viņš dabūja pamatīgu triecienu. Ģula aizvainots iemeta viltīgo iekārtu skapī atpakaļ, un viņa acis no jauna aizklīda pie grāmatām, kurās nav tik blēdīgu atsperu, bet tad viņš aši aizvēra skapi, jo Nanči tante nāca ar liliju eļļu.

—    Brīnumzāles, vai ne? Ieziedīšu vēlreiz. Iet uz labo pusi! Labi dzīst, āda vairs nav tik sarkana . ..

—    Varbūt es jau varētu iet ārā?

—    Vakarpusē, es jau teicu — vakarpusē …

—    Man garlaicīgi, Nančitant; kur lai dabū grāmatas?

—    Tepat skapī. Te ir viss kas, ņem, ko gribi…

Jā, ko tur liegties, viltīgajam Plostniekam to vien vajadzēja. Tiesības brīvi pētīt. Nu ir ceļš vaļā. Viņš pamatīgi izlūkos visu krāmu tirdziņu no tabakas maka līdz starta pistolei un no skūšanās komplekta līdz ūsu saitēm. Nu viņš skapja durvis atvēra jo plaši, lai «pētījamo materiālu» labāk apspīdētu gaisma, un acis atmetās pie kādas grāmatas.

«Lovaši…» viņš lasīja, «Lovaši.»

«Matula! Matula pieminēja šo vārdu, teica, lai es palūdzot šo grāmatu! Te tā ir, nemaz nav jālūdz.» Un Ģula atvēra gandrīz jaunu grāmatu; pēc visa spriežot, tēvoci Ištvānu zivju gārnis neinteresēja, bet to, kas grāmatā bija atrodams par zirgu, govi, aitu, jādomā, viņš zināja.

«Ungārijas mugurkaulnieki,» Ģula lasīja un, uzmanīgi iekārtojies krēslā, vēra grāmatu vaļā. Plostnieks domāja mazliet paskatīties, tad likt nost un izpētīt visu skapja vilinošo saturu, taču tā tas nenotika.

Ģula ieskatījās te, ieskatījās tur. Te kalnu kaza, tur ūpis, vēl tālāk karpa.

Plostnieks izstaipījās, cik jau nu apdedzinātā āda atļāva, un jutās kā saimnieks, kam zirgi, govis cieš badu

un kas negaidīti uzgājis brīnišķīgu pļavu, ko var nopļaut un sienu pārvest mājās.

Un Ģula sāka pļaut — veldzēt savu nepiepildāmo zinātkāri.

«Ungārijas mugurkaulnieki,» viņš lasīja un nu uzzināja, ka te ir viss — no suņa līdz zandartam, no sama līdz zirgam, arī putni: Ģula noskaidroja, kas īsteni ir mugurkaulnieki.

Skapja durvis palika līdz galam vaļā; un novārtā pamestais vecais pulkstenis, izšautā patrončaulīte, pūķis un izbalojusī fotogrāfija pārmetoši raudzījās uz lasīšanā iegrimušo zēnu.

—    Un kas notiks ar mums? — tie jautāja, taču Ģula neatbildēja, viņš jau bija aizmirsis pat savu vārdu; ja kāds jautātu, kā viņu sauc, viņš varbūt atbildētu — bišu dzenis vai arī — Canis lupus, jo, par brīnumu, viņu interesēja arī latīņu nosaukumi. Viņš jau zināja, ka latīņu nosaukumi ir zinātnes starptautiskā valoda, jo tikai tā japāņu zinātnieks var saprast islandieti un zviedrs — kāpzemieti, ja viņi sanāk kopā, lai apspriestu kādu zinātnisku jautājumu. Ja ungāru zinātnieks sacītu zvirbulis, nopietnie profesori uz viņu lūkotos, starp mums runājot, kā teļi uz jauniem vārtiem, bet, ja viņš sacīs Passer domestic us, uzreiz būs skaidrs, ko viņš domā.

Plostnieks taisni niršus ienira tanī jūrā, pēc kuras jau sen bija ilgojies. Viņš sirsnīgi apsveicinājās ar vienu otru senu paziņu un uzmanīgi iepazinās ar tiem, par kuriem gan bija dzirdējis, bet kurus vēl nebija saticis. Taču noskaidrojās, ka arī vecos paziņas viņš ir pazinis pavirši un bijis par dažu no tiem sliktās domās, jo kaut kur kāds bija sacījis:

«Tas ir kaitīgs, jāšauj nost.»

«Kurš bija tāds stulbenis?» Ģulam pretim pārmetoši raudzījās kukaiņu piekūns. «Es, piemēram, pārtieku vienīgi no kukaiņiem, mans radinieks lauku piekūns — no pelēm un strupastēm. Var j.au gadīties, ka mēs nomedījam

kādu slimu zvirbuli, taču dabas likums liek slimos iznīcināt. Vispār es gaļu uzturā neciešu.»

«Piedodiet,» Ģula domās sacīja, «taču klijāni mazus zaķēnus, protams …»

«Vai nu protams, vai ne protams,» sašutusi teica kāda varena klijānu mamma, «mēs tik sen esam aizsargājamie dzīvnieki, un jaunais likums soda ar pieciem simtiem forintu to, kas mūs aiztiek.»

«Pilsētā to nezina,» Ģula domās atbildēja, «es dzirdēju .. .»

«Tā būtu vēl pusbēda,» spiedza klijāns, «taču to nezina pat laukos. Tramvaja konduktors nestaigā ar bisi (kaut gan esmu dzirdējusi — man to stāstīja kāds lielais piekūns, kas esot uzturējies Ūjpeštas ūdenstornī, — ka arī konduktori labprāt iegādātos ieročus cīņai pret saviem «zaķiem» .. .), bet mednieki staigā ar bisi un tāpat nezina un nepazīst mūs. Mans nelaiķa pirmais vīrs arī krita par upuri tādam. Viņš tobrīd telefona staba galā ēda kāmi — nelaiķim ļoti garšoja jaunu kāmju gaļa —, kad ar bisi bruņots plēsoņa sāka šķielēt uz viņu. Nabaga nelaiķis, zinādams likumu, mierīgi ēda un tā paspēlēja dzīvību. «Ērglis!» tas nelietīgais mednieks rēca. «Ērglis,» viņš kliedza, kad mans mīļais nokrita no staba. «Ērglis,» sacīja vēl kādi desmit, jo neviens no medniekiem nepazina klijānu, bet mans nabaga vīrs bija visu mūžu nokalpojis cilvēkiem, dažudien viņš aprija pat divdesmit peles. Viņam tiešām bija laba apetīte .. .»

Plostnieks domās atvainojās klijāniem un ar pateicību atcerējās Matulu, kas bija grāmatu ieteicis, kaut arī īstenībā pats šo izcilo darbu pat redzējis nebija.

«Man ir tāda grāmata,» Ištvāns reiz bija ieminējies, «to uzrakstījis mans bijušais profesors Šāndors Lovaši. Tā vairāk noderētu jums …»

«Kas man jāzina, to es pats zinu,» Matula atbildēja, «profesora kungu es pazinu, viņš nāca uz purvāju. Pats mani iztaujāja, vai nu man no viņa jāmācās.»

Ģula šo gadījumu nezināja, jo Matula netika to piemi

nējis. Vecais nebija bildis ne pusvārdiņa vairāk, nekā tieši nepieciešams, un ar viņa teikto pietika, lai zēns justos pateicīgs.

Pa tam — it kā vienā mirklī — jau bija klāt pusdienlaiks.

—    Nāc, dēliņ, pusdienās, — aicināja Nanči tante, un Ģula nesapratnē palūkojās uz večiņu.

—    Ko?

Nanči tante uzlika plaukstu zēnam uz pieres.

—    Karstuma nav, nāc vien pusdienās, arī ja negribas . ..

Tad mūsu Plostnieks attapās, ka viņam briesmīgi gribas ēst un ka patiesi ir pusdienlaiks. Un viņš devās uz virtuvi, bet viņa domās lidoja ērgļi un šaudījās zebiekstes. Nanči tante to nezināja, taču bija apmierināta, redzot, ka Ģulam ar ēstgribu ir viss kārtībā.

—    Tagad ej pagulēties.

—    Nē-ē, — zēns protestēja, — es atradu ļoti labu grāmatu.

—    Par mīlestību? — Nanči tante interesējās, būdama pārliecināta, ka laba grāmata var būt vienīgi par mīlestību.

Ģula pasmīnēja, atcerēdamies no «Mīlestības vēstuļnieka» izsvītroto Irmiņu un no radinieču loka izraidīto Lili tanti, tāpat arī tēvoci Ištvānu, kas savā laikā bija ieklīdis vilinošajā mīlestības staignājā …

—    Nav par mīlestību, Nančitant. Zinātniska … — Un Ģula mazliet augstprātīgi griezās atpakaļ pie Lovaši.

Brīdi vēlāk viņš tomēr juta, ka savas robežas ir ne vien mīlestībai, bet arī zinātnei.

Pulkstenis varēja būt apmēram četri, kad uz mūsu Plostnieku šāva. īstenībā gan šāva tikai sapnī, un, par laimi, šāviens netrāpīja. Šāviena plīkšķis noskanēja, grāmatai krītot, jo Ģula ap vieniem bija aizmidzis, un, kad viņš, vairīdamies no lodes, lēca sāņus, Lovaši sējums noblākšķēja pret grīdu.

Mūsu Plostnieks modās, vēl kaujas trauksmes varā

būdams, un viņam bija grūti orientēties starp istablietām, jo nupat viņš bija stāvējis uz cietokšņa mūra, dabiski, uz Ērkšķu cietokšņa mūra, un no liela loka raidījis bultu uz lejā rēcošiem turkiem. Diemžēl viņš neuzzināja, vai bulta ir trāpījusi, no kāda krūma šāva uz viņu, un viņš — pamodās.

Ģula bija aizsapņojies līdz tiem laikiem, kad vēl tika lietotas bultas, bet, nesaticīgajai cilvēcei par lielu prieku un daudz lielākām bēdām, jau skanēja arī šauteņu blīkšķi. Tādas bēdas bija zināmas jau tolaik, un arī tolaik ticēja, ka brūces var dziedināt ar citām brūcēm un šauteņu darbību izbeigt ar citām šautenēm.

Sapnis bija tik spilgts, ka Ģula vēl tagad juta rokās stiegras vibrācijas un dzirdēja izšautās bultas spindzoņu.

Blakus bastionā bija cīnījies bruņinieku leitnants Pondoraja kungs, kuru gan neviens nebūtu atļāvies titulēt par Ripuli, jo viņš rīkojās ar leitnantam piemērotu, veselu asi garu zobenu un viņa virslūpu rotāja sprīdi garas ūsas.

Ģula juta, ka cīņai vajadzēja beigties ar turku atkāpšanos, jo šis bija tikai neliels uzbrukums, no kura nevarēja gaidīt uzvaru.

Cietokšņa apkārtnes putni — vārnas un kraukļi bija laikus signalizējuši par ienaidnieka tuvošanos un tā palīdzējuši sarīkot turku marodieriem atbilstošu sagaidīšanu.

Apvidus izskatījās pavisam citāds nekā šodien. Visur ūdens un ūdens, šur tur sīkas meldru saliņas ar milzu apsēm, un Ģula pat cīņas karstumā bija ievērojis, cik nožēlojamā stāvoklī ir cietokšņa sienas — ar baļķiem nostiprināts māla kleķis. Akmens bija izmantots tikai lejas daļā, kur bastioni sniedzās ūdenī, bet torņa, kas gan pieklājīgam cietoksnim pienāktos, nemaz nebija.

Mazais nocietinājums bija apjozts gan ar dzīvu, gan ar sausu ērkšķu joslu, kurā bija pamests tikai pāris spraugu, ko varēja ātri nomaskēt. Šai ērkšķu sienai nebija iespējams ne pāri pārkāpt, ne cauri izlīst.

Nelielas Kanižas un Šimegas turku marodieru vienības dažu labu reizi bija mēģinājušas izkvēpināt šo nepatī

kamo lapseņu pūzni, taču bija guvušas rūgtu mācību; viens otrs uzņēmīgs osmaņu bruņinieks bija te atstājis zobus, protams, kopā ar galvu, jo arī kraukļiem bija vajadzīgs uzturs.

Mūsu Plostnieks pārdomāja sapni, un viņam bija ļoti žēl, ka pamodies, jo, tur stāvēdams ar īsstulmu zābakiem kājās, viņš bija juties ļoti ērti; bet nu viņš apjauta, ka tas mazais cietoksnītis nevarēja saukties nekā citādi kā par Ērkšķu cietoksni.

«Kaut gan,» mūsu varonis sapņoja, «ja vētrainā naktī kāds to iežogojumu salietu ar petroleju un aizdedzinātu, visi cietokšņa iemītnieki izceptos kā peles degošā siena kaudzē.»

Petroleja?… Vai tev prāts, Ģula Lajoš, tais laikos petroleja? Tā vēl glabājās laika un zemes dzīlēs, stallim līdzīgās cietokšņa istabās gaismu deva sveķeļu lāpas vai kāda svece un bieži vien tikai tā uguns, kas cepināja uz iesma uzdurtu metru garu samu vai turku noniecinātu sivēnu.

Ģula visu to atcerējās, atmiņas bija tik svaigas, ka, domādams par cepto sivēnu, viņš vēl sajuta tā smaržu. Tātad nebija ko brīnīties, ka Plostniekam saskrēja siekalas mutē, kaujas rosmē viņš bija ellišķīgi izbadojies.

Viņš nemaz nepamanīja, ka kustības vairs nav tik mocošas, mugura nav tik jutīga un, liecoties pēc grāmatas, āda uz muguras vairs nesprāgst pušu.

—    Vai ieziest, Ģuliņ? — Viņu virtuvē sagaidīja Nanči tante, kurai gribējās vai nu ēdināt, vai ārstēt.

—    Vēlāk, Nančitant…

—    Varbūt ēdīsi kaut ko?

—    Kādu kumosiņu .. .

Nanči tante metās uz pieliekamā pusi tā, it kā tur būtu podos iemetusies uguns, kas steidzīgi apdzēšama.

—    Es jau sataisīju drusku biezpiena ar krējumu. Ir arī mīksta maizīte.

Izrādījās, ka «mazliet biezpiena ar krējumu» ir trauks mazgājamās bļodas lielumā.

—    Būs par daudz, Nančitant…

Večiņa tikai atvēcinājās.

—    Tad jau redzēs.

Ej nu sazini, vai biezpiens bija sevišķi labs vai ari Ģula cīnīdamies bija pārlieku izbadējies, taču beigās bļoda tika iztukšota gan, un, ja tagad Ģulam nācās grūti pieliekties, tad vainīga vairs nebija apdedzinātā āda, bet gan pārpildītais vēders.

—    Nu varēsi iet ārā, tikai vispirms es tevi ieziedīšu. Rīt būsi vesels.

—   Mazā gaismiņā atnāks Matulonkulis.

—    Es jau zinu, viss būs salikts mugursomā.

—    Nančitant, vai es drīkstu pacienāt arī Matulonkuli? Vakar es pacienāju .. .

—    Nu protams.

—    … un viņš teica, ka tā izcept cāli protot tikai Nanči tante …

—    Vecais muldoņa! Ne jau pirmo reizi ēd manis ceptu. Tā jau viņš ir kārtīgs cilvēks, izveicīgs, visu ko pieprot — kas ir, tas ir . ..

Pēc tam Ģula dārzā gāja ar vieglu sirdi, jo viņam nepatika klausīties, ka par veco Matulu rājas; taču tagad bija atrasts vārstulis, pa kuru noplūdināt Nanči tantes dusmu tvaiku.

Dārzs patlaban bija tikpat kluss kā gurdenā vasaras pēcpusdiena. No ābelēm krita kāds tārpu aizgrauzts ābols, un stabulēja vienīgi tas pats dzeltenais strazds, par kuru Ģula tikai šodien bija uzzinājis, ka tas nav strazds un nemaz nav ar strazdiem rados. Tas pieder pie vālodžu dzimtas, un tā vārds ir: zeltainā vālodze.

Ģula senāk bija domājis, ka šis mirdzošais putniņš svilpo tā: «Blēdis, blēdis tiesnesis .. . blēdis, blēdis tiesnesis!» Šobrīd zēns juta, ka dzeltenais stabulnieks nerunā vis nekādas bezkaunības par tiesnešu profesiju. Taisnība, mazā dziesmiņa bija īsa un visu laiku atkārtojās, taču bez tās vasaras pēcpusdiena būtu mēma un skumīga, un var

būt pat zīdkoka ogas negribētu ienākties, ja šī dziesma tās neglāstītu.

Jā, kamēr tur augšā saule griezās uz pēcpusdienas pusi, nemaz neklājas, ka citi putni iejauktos, tāpat kā pirrnskrēslas stundas pieder melnajam strazdam, bet vēsais, vēlīnais novakars — lakstīgalai. Toties, kad smago tumsas spārnu apsegts dārzs sapņo par ziemu un pa taciņu ložņā čūskas, vai te varētu lidināties kāds cits kā vien platace pūce, kam nemaz nevajag gaismas, lai nomedītu kādu vieglprātīgu peli?

Aizdomājies par to, Ģula sāka saskatīt — vai drīzāk izjust — šai kārtībā lielu vienkāršību un tik dabisku saskaņu, ka pat likumam ar to grūti sacensties. Strazds nevar teikt nekā cita, ne arī citā laikā, tik vien to, ko viņš saka, un neviens putns, neviena dzīva būtne nevar teikt nekā cita, tik vien to, ko jūt, vienīgi, jā, vienīgi cilvēks …

Mūsu Plostnieks atcerējās plostu, un nu viņam pirmo reizi lāgā nepatika par plostu sacerētā pasaciņa.

Skaisti jau «būtu bijis», viņš domāja, taču negribējās vairāk par to domāt, jo arī īstenība bija tik skaista. Vajag tikai pieliekties tuvāk, atraisīt to un apskatīt… viņš taču vēl nekā nezina. Visapkārt satraucoši noslēpumi — vai skaties uz zemi, kur skudras stiepj savas oliņas, vai uz debesīm, kur jau manāma puse rētainās mēness sejas.

Kas notiks ar skudras oliņu, kas risinās uz mēness? Kāpēc lazdu krūmam zaļas lapas, un kāpēc tas neizaug par tik lielu koku kā ozols? Un kāpēc ozols dzīvo divus un trīs simtus gadu, bet tomāts tikai vienu vasaru? Kāpēc melnais strazds ziemo tepat, bet vālodze lido uz Dienvidāfriku? Kāpēc, kāpēc, kāpēc?

Ģula lasīja ar prieku un daudz, taču līdz šim viņam šādi jautājumi nebija radušies un viņš bija laidis acis pāri, lasīdams vārdus: embrijs, olšūna, gāze, turbīna, atoms, izstarojums un elektromotors. Lasītais deva gan kādu miglainu priekšstatu, taču, ja kāds būtu jautājis, kas īsti ir «atmosfēra» un ko nozīmē «anno», Ģula būtu atbildējis:

«… tas tāds… ar vārdu sakot, kā teikt… tāds …» — Un ar to arī stāstījums būtu galā.

Toties šī pēcpusdiena bija viņam likusi padomāt, un, vienatnē sēžot, jautājumi krājās gūzmām.

«Jāapskatās,» viņš domāja. «Ištvānonkulim ir leksikons.»

Ģula aplūkoja savas eļļainās rokas.

«Kāpēc āda jāieziež ar eļļu, nevis ar ūdeni? Kāpēc cilvēks pēc pusdienām kļūst miegains, un kas ir bijis Lovaši?» Profesors — bija teicis tēvocis Ištvāns; profesora kungs — bija teicis Matula, jo vecais meža gājējs, arī cilvēkiem klāt neesot, par viņiem runāja tā, it kā viņi būtu tepat. Matula bija dabai tik tuvs, ka viņam, tāpat kā vārnām, bija tikai viena valoda — patiesības valoda.

«Un kas ir sapnis?» zēns prātoja, apskatīdams savas rokas, labo roku, ar ko bija savilcis loka stiegru, un vēl juta pirkstos stiegras vibrāciju. «Vai sapnis ir īstenība… vai kas cits?»

Ģula labi apskatīja savu izstiepto roku, un viņa acis aizmetās pie melnajām panadzēm. «Cik netīras,» viņš domāja, taču viņam nenāca prātā ne nagu suka, ne arī kas cits.

—    Ģula! — no mājas sauca Nanči tante. — Ģula!

Plostnieks negribīgi atsaucās un, šur tur plūkdams pa

jāņogu lapai, gāja uz mājas pusi.

«Nanči tantei vienmēr atrodas iemesls pasaukt…»

Taču šo nelāgo domu viņš tūlīt ņēma atpakaļ.

—    No kooperatīva atnesa šitos gumijas zābakus. Uzlaiko, ja nebūs laikā, apmainīs. Tēvocis Ištvāns atsūtījis …

«Matula!» Ģulam ienāca prata, vienīgi vecais Matula būtu varējis pastāstīt tēvocim par izmirkušajām sandalēm un saskrāpētajiem, tievajiem stilbiem.

—    Labi! Paldies. Nančitant, pavisam labi.

—    Nesaki man paldies, dēls, to tev tēvocis nopircis, bet es varu zvērēt, ka Matulas pirksts tur klāt; taisnība

jau ir, kajas tev tadas ka kaķu saskrapetas. Teicis jau netika ne vārda, vai ne?

—    Nē.

—    Nu redzi, tāds viņš ir: reizēm ienāk te un tikai sēž kā kurlmēms. Skatās un sūc pīpi, ne vārda nebilzdams, bet, ja kā ievajagas, viņš atnes. Un arī tad daudz nerunā. «Te būs zivs,» viņš saka, «tikai nekasiet, bet nodīrājiet. Taukus nevajag likt klāt.» Viņš mani mācīs vārīt. Mani! Reiz bija atnesis barbi. «Ikrus metiet ārā, tie ir indīgi.» Viņš man stāstīs … Man! Un vairāk nekā arī nesacīja.

«Aha!» Ģula domāja, kāju pirkstus zābakā kustinādams. «Šķiet, ka Matula arī ir iesoļojis Nanči tantes virtuves karaļvalstī. Tikai Matula nebēdā, ko tante pēc tam sacīs. Nanči tante reizēm viņu rāj, bet Matula smaida. Varbūt tikai paskatās, vai pīpeskāts labi velk.»

«Vai tev tur kambarī nav kāds tievāks drāts gals? Tas kāts lāgā nevelk…»

Un tante iet meklēt stiepli.

Gadās arī, ka viņa vecīti paslavē.

Matula ir atnesis lūku pinuma somu.

«Skatījos, ka tavējā tīri noplīsusi.»

«Vai, cik tu prātīgs, es jau gribēju runāt. Tādas somas neviens cits neprot nopīt.»

«Kāda nu ir, tāda ir.»

To visu Ģula iztēlojās, un viņam radās atziņa, ka Matula jāklausa, kaut arī šobrīd zēns bija stipri aizņemts ar jaunajiem zābakiem. Staigāšana ar tiem bija patīkama, un pie katra soļa zābaki vīrišķīgi noplakšķēja.

—    Uzrakstīšu tētim, lai jums par tiem samaksā, — Ģula vakarā sacīja, pateikdamies par zābakiem.

—    Nevajag! Divus mēnešus tu esi mans dēls, bet ja nu tu to nevēlies …

—    Kā nu ne!

—    Vai arī ilgojies pēc mājām …

—    Nemaz, nemaz! — Plostnieks pretojās. — Es tikai tā iedomājos, tomēr …

—    Ar vārdu sakot, norunāsim tā, tev ir trīs tēvi: īstais tēvs, rezerves tēvs un audžutēvs. Vari būt apmierināts. Vai audžutēvs rīt no rīta nāks tev pakaļ?

—    Tā teica.

—    Labi. Uzmani savu ādu un neģērbies nost, citādi būs dikti sāpīgi. Ja staigāt uz māju tev liekas pārāk garlaicīgi, tad es nekā nesaku: vari pārnākt reizi nedēļā. Ja gribi dzīvot niedrājā, vari palikt tur.

—    Viņu noēdīs odi, — iejaucās Kanči tante.

—    Tā viņa paša darīšana.

—    Ģula nokasīsies līdz asinīm.

—    Tā ir Ģulas paša darīšana. Matulu jau septiņdesmit gadus ēd odi, tomēr vēl dzīvs.

—    Man ir odu eļļa, — Plostnieks, laimīgu piedzīvojumu alku pārņemts, atsaucās; tantes iejaukšanās viņam šķita pavisam lieka.

—    Paņemiet pietiekami daudz segu un mēteli arī. Naktīs var būt vēss, un lietu arī nedrīkst piemirst.

—    Un ēdamo? — Nanči tante kareivīgi jautāja.

—    Nanči tante iedos Matulam visu, kas vajadzīgs ēdiena gatavošanai. Speķi, taukus un pārējo … sāli, papriku. Lai makšķerē zivis, par Matulu nav jābaidās, un, kad būs apnicis, nāksi uz mājām .. .

—    Kur nu apnicis! Es nemaz nebūtu uzdrīkstējies lūgt. Un vēl, Ištvānonkul, vai drīkstu ņemt līdzi Lovaši grāmatu?

—    Kaut vai visas grāmatas, cik vien mājās vari atrast.

Ģula sāka smieties.

—    Ko tu smejies?

—    Tas būs par daudz, — Ģula satrūcies atbildēja, jo bija iedomājies par «Mīlestības vēstuļnieku», «dievināto, ļoti cienīto» un nosvītroto Irmiņu, — man pietiks ar to vienu grāmatu.

—    Labi. Vecais bija mans skolotājs, es viņu ļoti mīlēju, viņš tika te daudz klaiņojis pa niedrāju, taču par to Matula varēs pastāstīt vairāk nekā es, ja vien tu vēlēsies.

Vai neiesim gulēt? Paņemiet līdzi degvīnu, noderes, ja jūs aizķers auksts lietus, kā arī brūču apmazgāšanai.

Ģula tonakt gulēja nemierīgi, katru brīdi modās, sapnī redzēja gan šo, gan to, gan sienāžus, gan vaboles. Āda vēl sūrstēja, un vairākas reizes šķita, ka Matula klauvē pie loga, taču tikai kaķis pa bēniņiem medīja peles. Kad Matula patiesi klauvēja, Ģula gulēja tik saldi, ka vecajam vajadzēja vairāk reižu dauzīt pa slēģiem.

—    Ei, zirgi auzās!

—    Ko? — Ģula satrūkās, tad aši savāca kopā atmodas brīdī pajukušās domas.

—    Eju, Matulomkul.

Virtuvē uz grīdas gulēja mugursoma, gandrīz vai kliegdama aiz iekšējā saspīlējuma.

—    Laba sirds tai Nanči. — Matula rādīja mugursomu. — Nesīšu es, jums jau tā nodīrās ādu no muguras.

Nanči tante patlaban nāca no pieliekamā ar divām ievārījuma burciņām.

—    Drusku ievārījuma vēl … Ģulam garšo.

—    Ja garšo, lai nes. Somā nav vietas.

—    Bet degvīnam atradās? .. .

—    Tās ir zāles, bet no šitā tikai vēdergraizes dabū. Ja Ģula nesīs, lai nes. Kaut gan viņam pietiks nesamā no' divām segām.

—    Nākošreiz, Nančitant…

Večiņa pikti palūkojās uz Matulu, kas nemaz nelikās to manām.

—    Varam kāpt, — viņš sacīja, — ar dieviņu, Nanči,. pagājušo reizi tas cāļa cepetis bija varen gards.

Kamēr Ģula atvadījās, lielā mugursoma jau bija izlīgojusi pagalmā, kur zvirbuļi vēl nebija sākuši savu rīta apspriedi.

Dārzs bija dzestrs un klusēja, kā nakts noslēpumus glabādams, strautiņš čukstēdams steidzās, it kā tam vēl līdz rītam būtu jāpaspēj kaut kur nokļūt, bet kājceliņš gar

dārza malu kā vecs paziņa aicināja Ģulu un jaunos zābakus.

—    Vai nav smags, Matulonkul?

—    Kā nu ne … varbūt gribat nest?

—    Ja varētu.

—    Nu tad nav ko runāt…

Ģula juta, ka šis jautājums ir bijis lieka pieklājības forma. Viņš tā kā bija gaidījis, ka arī Matula būs pieklājīgs un sacīs: «Ē — ko tur, tāds nieks vien ir …»

Un tad viņš būtu vīlies savā «audžutēvā», jo pat aklam redzams, ka mugursoma ir smaga. Bet kāpēc tad viņš jautāja? Kāpēc?

«Tu esi ēzelis!» Ģula sacīja Lajošam, iegaumēdams, ka tukšas valodas un lieka pieklājība patiešām nav vajadzīgas. Vairāk viņš nerunāja, jo juta, ka zem tik smagas mugursomas nevienam nevar būt patikas tērzēt tērzēšanas dēļ.

Nu jau arī rīta smaržas bija pazīstamas, un zēns pat aizvērtām acīm pateiktu, ka patlaban iet gar kukurūzas lauku, gar kaņepēm vai gar nopļautu lucernas lauku.

Lielā goba raudzījās pretim kā veca paziņa, vienīgi sveicināt nevarēja. Vecā koka kreveļainajā mizā laiks bija ierakstījis slepenas zīmes, un Ģulam gribējās pajautāt Matulam, cik šim kokam varētu būt gadu un kāpēc tas te stāv viens, taču viņš nejautāja nekā, un lielā mugursoma tik gāja un gāja pa priekšu taisni vien.

Tur aiz dambja daudzie tūkstoši putnu sāka savu dienu ar plašām, bet paklusām pārrunām, no kurām bija saklausāmi aizsmakušie dumpja māvieni, lauču pakšķinašana, dukuru kvīkstēšana, un piekrastes vītola sausaja zarā pelēkā vārna ķērkstēja kaut ko tālīnam savietim, taču atbilde nebija dzirdama.

Lielās grīšļu pļavas rīta elpa, smagnējā dumbra dvaka arī jau bija pazīstama, un asās grīšļu lapas nevarīgi kapāja slidenos zābaku stulmus. Sagraizītie stilbi pilnīgā

drošībā kulcinājās pa stulmiem, un Plostnieks tīšām meklēja pančkas, kurās aizvakar bija izmiekšķējušās viņa sandales.

Izdzirdis zēnu šļakstināmies, Matula pagriezās atpakaļ.

—    Labi zābaki, vai ne?

—    Ļoti labi, Matulonkul, paldies, ka ierunājāties.

—    Ko nu par to, šite citādi nevar. Nu ejam, ka velns rāvis to maisu, gribas tikt no tā vaļā.

Kad viņi bija uzrausušies uz dambja, otrā krastā atkal uzbrāzmoja gaisā putnu orkāns, taču Matula pat nepalūkojās uz to pusi, bet apstājās tikai pēc laba brīža.

—    Vai redzat?

—    Kas tas ir, Matulonkul?

—    Ondatra. Bizamžurka.

Apaļīgs dzīvnieciņš peldēja pāri upei un pazuda viņas puses grīšļainajā ielokā.

—    Vai viņa kož?

—    Katra žurka noķerta kož.

—    Ko viņa ēd?

—    Ko pati grib. Visu ko. Vaboles, vēžus, gliemežus, arī bietes un kukurūzu. Kvieši viņai ļoti garšo; kur upes krastā kviešu lauki, tur viņa tos vien posta. Āda gan skaista. Vai ķīķeri paņēmāt?

—    Vai, Matulonkul, aizmirsu …

—    Es taču sacīju, vai ne? Taisni saprast nevar, ka reizēm tu, cilvēks, runā tukšam gaisam …

Ģula nokaunējies klausījās, viņam negribējās teikt, ka tā ir gadījies arī Kenģelam un tolaik rezultāti varēja būt bēdīgi. Arī Kenģels bija runājis tukšam gaisam un beidzis ar: «… Lado, turpiniet…»

Mūsu Plostnieks noskurinājās un klusībā lādēja savu izklaidību. Matula jau griezās no dambja nost uz pelēko kārklu biežņas pusi, un Ģulam šķita, ka alkšņi pie būdas sniedz pretim rokas, kā gribēdami viņu apkampt pie atkalredzēšanās.

Lempīgā būda labsirdīgi vērās pretī, tās tumšais

dobums ar niedru smaržu vilināja kā mājas, un Čiks bija mājinieks, kas jūsmīgi sagaida viesus.

—    Palaidiet vaļā suni, lai paskraidās … — Matula nolika mugursomu. — Pēc tam viņš neaizmirsīs, kurš viņam noņēmis ķēdi no kakla.

Ģulam tuvojoties, suns bija drusku atturīgs, bet astīte enerģiski luncinājās, kamēr zēns raisīja vaļā ķēdi. Ciks trīs reizes apjoza apkārt būdai un beidzot apgūlās Matulam pie kājām.

—    Kāds tu esi auša, — vecais vīrs viņu papluinīja,

—   kad reiz nāksi pie prāta?

Plostnieks juta, ka tas mazliet attiecas arī uz viņu.

—    Jauns vēl, Matulonkul…

—    Vai tāpēc prātam nav jābūt? Nu gan tā Nanči mani nokausējusi, tā piebāzusi mugursomu, bet nu jau — kas ir, tas ir te. Drusku atvilksim elpu, tad ievedīsim kārtību.

Večuks apsēdas, un arī Ģula apsēdās. Ciks apgūlās uz vēdera pie nokvēpušās ugunskura vietas, un labu brītiņu vairs bija dzirdama vienīgi tālīnā putnu kņada. Ausma bija kļuvusi par rītu, rasa par dūmaku, svīdums par mirdzumu, un augstu gaisā zilgoja debesis.

—    Cik šeit labi, Matulonkul.

Matula neatbildēja. Viņš aizkūpināja pīpi un vērās vijīgos, plīvojošos dūmos. *

—    Labi tam, — viņš noteica, — tam, kam patīk. Es jau visvairāk dzīvoju te, ziemu, kad pāreju mājās pie meitas, reizēm pat smoku nost, i pīpei vairs nav garšas, uz pavasara pusi jau valkņājos kā slims suns. Tad nāku šurp, sataisu būdu, ja sniegs to sagāzis, un mājās vairs neeju.

Matula runāja, un Ciks vilkās arvien tuvāk, līdz beidzot uzlika galvu saimniekam uz rokas. Vecais paskatījās un noglāstīja suni.

—    Nebijis tu tāds auša, — viņš skatījās uz šuneli,

—   es jau tevis nemaz nesietu, ja zinātu, ka neatstāsi būdu bez sargāšanas. Bet tev tak nevar ticēt. .. Ak tā … — Viņš palūkojās uz Ģulu. — Ķīķeris ir mugursomā, paskatieties uz to lielo koku, var būt, ka ērglis vēl sēž turpat.

Ģula sameklēja binokli, pielāgoja to acīm, taču koks bijā tukšs.

?— Neredzu nekā, koks vien.

Tā nu gluži nebija vis. Ģula, vēl tālskati pie acīm turēdams, atcerējās Matulas vārdus: «Kamēr tu esi tāds auša … nevar tev ticēt. ..»

—    Pirmkārt gulta. — Matula izdauzīja pīpi. — Vispirms būda jāsaved kārtībā. Jāatnes siens.

Un viņš no būdas sienmaļa izvilka divas garas kārtis.

—    Tur ir siena guba, pērn aizlija, bet rati gan ar būtu nogrimuši. Pusi ienesīsim, pietiks. Tāda guļvieta būs …

Guba atradās diezgan patālu, un Ģula iegaumēja apkārtni, krūmus, vienu otru koku. Pamazām viņā radās un auga kāda neapjausta orientēšanās spēja. Zāle te bija vai meiru gara un apakšā vēl stipri rasota.

Matula nogrūda gubas virsu, tad izbāza abas kārtis cauri mazajai kaudzītei.

—    Varēsiet panest?

—    Gan jau. — Ģula ķērās pie kārtīm.

—    Tikai lēnītēm, ka neapgāžas.

—    Aiļ — Plostnieks palēcās kā sienāzis. — Matulonkul, liela*ūska!

—    Neaiztieciet vis, jods ar to čūsku, rokas smirdēs.

—    Es? — Un Ģula nemaz negribēja sacīt, ka ne par kādu naudu … ka viņam tirpas skrien pār muguru, paskatoties vien.

—    Būdā ar vienmēr kāds pāris mitinās, neaiztieciet

vis.

Plostnieks ar šausmām skatījās, kā čūska aizlokās projām.

—    Celiet!

Pusgubiņu abi pacēla itin viegli, bet Ģula vairs nespēja jūsmot par labi izdomāto siena nešanu.

«Būdā,» viņš domāja, «kāds pāris? Ak mīļais dievs…»

—    Kad es speru kreiso kāju, speriet jūs labo, tad siens nešūposies, citādi, ja nobruks, būs grūti sakraut.

«…līdīs man virsū…» Zēns pēc Matulas rīkojuma gan mainīja soli, bet viņa prāts bija citur. «Guļot aptīsies man ap kaklu .. .» Un, to iedomādamies, zēns gandrīz vai izlaida kārtis no rokām.

—    Vai smagi? — iejautājās augstākās varas balss, jo nasta nosvārstījās. — Tad atpūtīsimies.

—    Nē, Matulonkul, es tikai paklupu.

Matula nesacīja nekā, bet Ģula iedomājās: kāpēc vajadzēja teikt, ka nav smags tas, kas ir smags? Kas tā par muļķību? Patiesībā taču nest ir ļoti smagi. Kā redzams, te pļavās var runāt vienīgi patiesību. Smags? Ģula jut, ka pleci trūkst nost un rokas izstiepušās tikpat garas kā Ripulim.

«Nav smags? . .. Teļš tāds!» Ģula sacīja Lajošam, un viņam nočirkstēja zobi un acis izvalbījās kā pieminētajam liellopam, tikai nebija tik mierīgas. Šobrīd Ģula pat čūsku bija piemirsis.

—    Vai gribat atpūsties? — balss no gubas priekšgala skanēja kā no debesīm.

—   Jā! — Ģula aši piekrita, bet, tikko viņu vairs nespieda nastas smagums, domās atkal ielavījās čūska.

—    Vai būdā arī ir čūskas? ^

—    Tur viņām patīk. Laba vieta … tikai Ciks pa reizei kādu nokampj.

Ģulas maigums pret Ciku augtin auga.

—    Ka tik nebūtu tik smirdīgas, — Matula nesagraujamā mierā turpināja, — ja cilvēks paņem rokā, šī laiž ārā tādu pretīgu, smirdīgu šķidrumu …

—    Nedzeļ?

—    Ne velna. Tu paņem šo aiz kakla, šī tik loka galvu un svaidās. Kā šī dzels?

—    Es domāju tā — vai nekož? — Plostnieks skurinājās.

—    Grib gan kost, bet diez kā nevar… nu, ņemiet lēnītēm. Uzmaniet soli!

Ģulas domās vēl arvien locījās čūska … tātad grib kost… un, ja grib, kāpēc tad nevar? Matula viņu tikai mierina. %a usmas .. .

Ģula vairs nevēroja ainavu, un viņu neinteresēja tāluma sudrabainajā elpā lidojošo putnu bari. Veltīgi pār galvu slīdēja viegli, pūkaini mākonīši, Ģula skatījās tikai uz zemi un domāja, cik klusu čūska bija ieslīdējusi biezajā zālē. Tās pēkšņās, saltās šausmas …

Kad siens bija nolikts būdas priekšā, Plostnieks maigi palūkojās uz Ciku un visai vēsi uz būdu, kuras citkārt aicinošā ieeja pēkšņi šķita esam īsts čūsku midzenis.

—    Čūskas taču vairāk nāk pa nakti, vai ne, Matulonkul?

—    Kā dienu, tā nakti… Ej nost, Cik, nomīšu tev kājas. Ja runga pie rokas, es parasti situ tās nost, nobendē daudz zivju un tāpat i sīko putniņu. Bet citādi tās neviena

neaizliek… nav vērts par tain tik daudz runāt. Nesīsim sienu iekšā.

«Neviena neaiztiek,» Ģula domāja.

—    Un odzes? — viņš skaļi pajautāja.

—    Tādu te nav. Izkravāšu mugursomu, piebāzīšu to ar sienu, un būs spilvens. Uz tāda vēl nebūsiet gulējis .. .

Matula sataisīja guļvietu, apsedza to ar segu.

—    Izmēģiniet.

Ģula apgūlās siena guļvietā.

—    Lieliski, Matulonkul.

—     Un ko es teicu? Pārējo es izdarīšu pats, jūs noķeriet kaut ko pusdienām. Tārpus dabūsiet krastmalā, sienāžu zalē diezgan, varat pamēģināt arī ar maizes drupačām. Es tikām sameistarošu plauktu, kur sakravāt mantas. Tikai nesteidzieties, ja pieķeras kāda jēdzīgāka zivs. Nokausējiet! Čiku varat ņemt līdzi, nebūs slikti, ja sadraudzēsieties.

Pēc šiem vārdiem mūsu Plostniekam aizmirsās čūskas, viņš juta, ka Matula viņam atļāvis pašam iemēģināt spārnus.

—    Nāc, Cik!

Ciks enerģiski luncināja asti, bet līdzi vis negāja.

—     Ej! — Matula pameta ar roku, un nu Čik§ jau priecīgi metas uz stigas pusi, brīžiem atskatīdamies, vai jaunais cilvēku kārtas draugs viņam seko. Viņš nebija maldījies, Ģula veikli cilāja kājas, gribēdams ātrāk tikt ārā no garās — līdz viduklim — zāles uz gandrīz kailo dambi.

«Tur vismaz varēs redzēt. ..» Ģula domāja, un nu vairs nav jāstāsta, ka viņš domāja par čūsku cilti.

Pa ceļam Ģula vēl nogrieza rungu, jo Matula čūskas sitot, ja runga pie rokas.

Ģula apmetās pie slūžām. Noķēra pāris sienāžu, sameklēja tārpus, un, kad āķis bija iemests, arī čūsku jautājums pats no sevis izbeidzās.

«Likšu pa galvu, ja vilksies te ubagot,» viņš kareivīgi nolēma tā starp citu, nemaz neiedomādamies, ka

čūsku sabiedrībā ubagot nav pieņemts, jo tur, vārda tiešā nozīmē, kas nestrādā, tas arī neēd.

Upe plūda tik klusu, ka par tās kustību liecināja tikai peldošas meldru atlūzas. Pāri bezgalīgajam niedrājam ne mirkli neaprima putnu rosme. Ģula jau pazina zivju gārni, platknābja ibisu, nakts gārni, taču lielākā daļa putnu viņam bija sveša, tādēļ atcerējās grāmatu. Bet kur tad pludiņš? Aiz kaut kā aizķēries, un šis «kaut kas» velk to lejup.

Ģula uzmanīgi izcēla aķi.

—   Re, re! — zens iesaucās, un Ciks pieskrēja apriet šķēraino jaunatnācēju. Uz āķa nejauši bija uzķēries vēzis, un Plostnieks ilgi drošināja sevi, līdz ķērās tam klāt, tad aizmeta vēzi tālu zālē, jo bendēt to nost negribēja.

«Gan līdz vakaram atradīs ceļu atpakaļ …» viņš, sevi mierinādams, meta āķi atkal iekšā.

Nu kādu laiciņu bija miers. Pie debesīm nāca un gāja vēderīgi mākoņi, un putnu klaigas Ģula pamazām vairs nedzirdēja. Tomēr visu laiku kliedza niedru ķauķis, un visa rāmūdenī parkšķinošā, kvākšķinošā, gāginošā putnu saime ne brīdi nestāvēja klusu. Un, ja uz mirkli tomēr iestājās klusums, Ģula pacēla galvu, jo zināja, ka tas nozīmē briesmas un putnu saime kļuvusi uzmanīga. Viņš arī saskatīja pāri niedrājam slīdam niedru liju, melno kliju vai kādu citu plēsīgu putnu, kā tas planēja virs ūdens — tik nevīžīgi un vienaldzīgi, it kā būtu devies pastaigas lidojumā tikai veselību uzlabot.

Taču Ģula redzēja arī to, kā šis vieglais lidojums zibenīgi pārvēršas lejupkritienā, kā pēc tam eksplodē ūdens spogulis, kā miermīlīgie ūdensputni lād slepkavu un dzenas tam pakaļ. Dzenas pakaļ, taču panākt nevar, jo plēsīgajiem putniem lidošana ir maizes pelnāmais amats. Putns šaujas augšup kā zibens, nu jau ir augšā un tik mierīgi pagriežas uz mākoņu pusi, it kā te būtu notikusi tikai rotaļa.

—    Hop! — Ģula sacīja, cieši samiegdams makšķeres kātu; tas nemaz nebūtu vajadzīgs, jo sīkas karūsiņas

izcelšana spēka neprasa. Karūsa ir skaista zeltaina zivs, ari garšīga, ja nav taisni no dūņāja vilkta, taču tā reti sasniedz kilograma svaru. Šī, ko Ģula nupat ielaida venterī, varēja svērt kādu ceturtdaļu kilograma.

Plostnieks bija apmierināts, un būt apmierinātam nozīmē daudz vairāk nekā būt laimīgam. Viņš sēdējā rāmi, kaut arī satraukuma radītais uzbudinājums tikpat kā nebija zudis.

Pludiņš mierīgi nostājās savā vietā, šoreiz par ēsmu uzsprausta maizes lodīte. Ģula jūt, ka šī kustība jau ir Matulas kustība. Un šī izjūta viņam sniedza lielu apmierinājumu. Nu viņš vairs nesteidzās, bet pat ļoti glīti pievadīja pie malas vēl mazāku karūsiņu un treniņa dēļ izcēla to ar tīkliņu, kaut gan šoreiz tādas vajadzības nebija.

«Tādu maziņu,» Plostnieks domāja, «vajadzēs ļoti daudz, lai iznāktu pusdienas.»

Pēc tam viņš uzmauca uz āķa īstu slieku. Sliekas brīva palikusī daļa stipri kustējās, taču to nevarēja ņemt ļaunā. Jādomā, ka slieka arī ūdenī būs tāpat spirinājusies, jo drīz vien pludiņš stipri nodrebēja un palika pa pusei ūdenī iegrimis.

—    Piecirst vai nepiecirst? — Ģula čukstus jautāja, lūkodamies uz Ciku, bet Ciks tikai luncināja asti, padomu dot viņš nevarēja. *

Pludiņš sāka peldēt projām, un Ģula vairs nekavējās. Spole sāka tirkšķēt piecirtienā.

—    Oho! — Viņš uzmanīgi apstādināja zivi, kas zem ūdens bija sacēlusi pamatīgu jandāliņu. Nu tā šāvās augšup. Ģula uztina lieko auklu, zivs atkal metās projām, un zēns palaida brīvāk, tikai mazliet piebremzēdams. Šī rotaļa (tā gan bija rotaļa tikai Ģulam) darīja viņam bezgalīgu prieku, jo nu viņš pa īstam juta, ka makšķere ir viņa rokās un zivs ir viņa rokās. Zivs jau bija nogurusi.

—    Tagad es tai došu ieelpot gaisu, — viņš skaidroja Cikam, kā bija dzirdējis runājam īstus makšķerniekus,

—   un tad tā nāks tīkliņā kā jēriņš.

Tomēr zivs domāja citādi, jo vēl pāris reižu aizķepurojās projām, pirms to izdevās izvilkt virs ūdens. Nokļūt virs ūdens zivij nozīmē to pašu, ko cilvēkam — pakļūt zem ūdens. Slāpst nost un zaudē samaņu.

Plostniekam acis gluži apaļas aiz brīnumiem.

Zivs bija gara, ar tādu kā pīles knābi.

Līdaka! Urā! Un cik skaista līdaka! Kaut to būtu redzējis Matulonkulis un Kenģels … un Piri māmiņa, un mamma, tētis un Ripulis … un visa klase.

— Nāc nu, manu jēriņ. — Viņš izcēla zivi krastā, Ciks, klusu ņurdēdams, vilkās nostāk no šā ūdens tīģera, kas plātīja muti.

Bet zivs, tikusi tīkliņā, nemaz neuzvedās kā jēriņš, un Ģula tūlīt atcerējās Matulas padomu: «Nedrebstelējieties …»

Vecais būtu veltīgi sacījis, lai līdaka nedrebstelējas, jo tas būtu pret līdakas dabu.

—    Sas-sodīts! — zēns brēca, taču līdaka šo veltījumu pat vērā neņēma, bet spītīgi turēja ciet zobos satverto Ģulas rādītājpirkstu.

—    Ai-ai-ai! — Ģula taustījās pēc naža — lauztu vaļā satracinātā tīģera žokļus —, bet velns zina kur to nazi iegrūdis. Tādēļ viņš iegrūda zivij zobos čūskām paredzēto rungu, un zivs atlaidās. Ģula purināja stipri asiņojošo pirkstu.

—    Tāds muļķis varu būt vienīgi es!

Ciks visu laiku piekrītoši luncināja asti, tā varēja būt arī līdzjūtības izpausme.

Āķis vēl arvien atradās zivij mutē, bet nu jau varēja knibināt to ārā, jo zivs bija cieši iekodusies rungā.

Kad līdaka atradās venterī, Plostnieks atviegloti nopūtās, toties abas karūsas nemaz nebija priecīgas, ka nokļuvušas tik bīstamā sabiedrībā. Tās izbailēs svaidījās šurpu turpu, taču līdaka nelikās par tām ne zinis, jo cīkstiņš bija viņu stipri nogurdinājis un ēšana pagaidām neinteresēja.

Ģula ielaida venteri atpakaļ ūdenī. Ventera svars un līdakas raženais augums krietni remdēja Ģulas sāpes. Jā, līdaka var nejauki kost, tās zobi ir kā līkas adatas, un sevišķi bīstami ir abi prāvie «suņa zobi». To nu Plostnieks bija iemācījies. Viņš izsūca brūces un uz labu laimi iemeta āķi tālāk uz otra krasta pusi, kur pie mazas meldru saliņas, kā likās, zivju kustība bija vislielākā.

Un Ģula aizdomājās — lūk, arī ūdenī ir savi plēsoņas. Arī te valda zobi un nagi, tāpat kā gaisā nagi un līks, plēsīgs knābis. Arī šeit izdzīvos vienīgi stiprais un modrais, nododams dzīvības spēju tālāk saviem pēcnācējiem. Pārējie aizies bojā, pārējie nav nekas vairāk kā uzturs.

Vanags, zvirbuļu vanags, piekūns nekļūdīgi notvers no bara putnu, kurš lido vissliktāk, kurš ir vājāks un mazāk uzmanīgs.

Lapsa noķers visizklaidīgāko zaķi, vilks — aizklīdušu

jēru, sams, līdaka, zandarts un citi ūdens plēsoņas — tās zivis, kurām kāds maņu orgāns darbojas sliktāk nekā pārējām. Un šī selekcionējošā izlase ir nežēlīgi taisnīga arī pret savu sugu un pat pret saviem bērniem, jo vecāki tos dažkārt aprij tāpat kā svešus. Gadās pat, ka milzīgā līdakas kundze pārošanās laikā, attapusies no mīlestības reibuma, aprij savu mazāka auguma vīru, ja tas nav diezgan uzmanīgs, un viņam laulātās vēderā pietiek laika apcerēt mainību dzīvē un mīlestībā.

Pateicoties Lovaši, Ģula jau zināja un saprata, ka apzīmējumi derīgs un kaitīgs lietojami ļoti uzmanīgi un ka plēsīgie dzīvnieki bieži vien ir ļoti derīgi, turpretim miermīlīgās zivis var būt arī nederīgas, bieži vien pat kaitīgas.

Piemēram, zandarts ir plēsīgs. Ēd tikai gaļu, tikai dzīvā veidā. Galvenokārt vīķi, to mazo, nevērtīgo, miermīlīgo zivtiņu, un tā nu nevērtīgā vīķes gaļa kļūst par ļoti vērtīgo zandartu. Gandrīz tāpat arī līdaka, kaut gan tā nav izvēlīga. Tā ķer vardes, mazus meža pīlēnus, ūdensžurkas un — ja nokļuvusi briesmās — pat Plostnieka pirkstu.

Daba ir gudra, bet nežēlīga. Kā ir, tā arī jābūt, un izjaukts līdzsvars var pastāvēt tikai īsu brīdi.

Un nekad nav bijis citādi, un nekad nebūs citādi. Ja savairojas strupastes un peles, sarodas arī piekūni un klijāni, tāpat kā siseņu uzbrukuma laikā sārtie strazdi. Dažkārt cilvēks, pēc sava labuma dzīdamies, iejaucas dabas kārtībā, tomēr labumu gūst tikai tad, ja izmaiņas notiek saskaņā ar dabas likumiem un nodrošina dabiskus dzīves apstākļus tiem vajadzīgajiem dzīvniekiem, ko grib savairot.

Pludiņš (ko Matula sauc par plostu) stāv nekustīgi, un Ģula, domās iegrimis, gandrīz neievēro kautrus, biklus pīkstienus, kas atskan no krasta labās puses, kur uz ūdens sēž trīs mazi putnēni, bailīgi lūkodamies uz cilvēku, kas viņus ir jau pamanījis.

—    Ak jūs? — Plostnieks tiem uzsmaida un tūdaļ ieslēdz savā sirdī trīs mazos melnos atnācējus.

—    Pī… pitt — vai drīkstam uz to pusi?

«Jūs drīkstat visu,» Ģula domā, «kaut gan es nezinu, kas jūs tādi esat.»

—    Trīs lauču bārenīši, — Matula vēlāk mājās stāstīja, — māti kāds ir noķēris, un nu tie nabadziņi vieni paši. Ķersta kukaiņus pa upi un jau paši prot uzmanīties. No cilvēka vis necik nebaidās.

Mazie laucēni iepriekš vēl apspriedās, iet vai neiet, tad pārairējās uz otru krastu un aizpeldēja Ģulam garām.

Zēns pat nepakustējās.

—     Pī… pitt, — sacīja mazie putniņi, — mēs neviena netraucējam, tāpat vien paairējam… — Un kā mazas melnas galeras viņi peldēja tālāk, visu laiku paturēdami Ģulu acīs.

Plostnieks, vērodams melnos putnēnus, bija kļuvis pavisam aizkustināts, kaut arī viņi nekā nedarīja, gluži vienkārši — viņi bija jauni, skaisti savā bārenībā, un zēnam negribējās nekā cita kā tikai viņus noglāstīt. Diemžēl laucēni to nevēlējās un lēni slīdēja pa upi lejup. Reizēm tie atskatījās, it kā gribēdami iegaumēt zēna izskatu, bet var gadīties, ka tikai brīnījās, ka cilvēks sūkā savu pirkstu. Peldēdami tie ķēra kukaiņus, kas sauļojās uz meldriem vai aļģēm, plūca jaunos dzinumus, meklēja sīkus gliemezīšus, bet nekad nepeldēja tālu no krasta, jo grīšļainais, meldrainais krasts deva patvērumu briesmu brīdī.

«Cik gudri,» Ģulam gribējās domāt, bet tam vairs neatlika laika, jo — zrr … zrr — spole sāka mežonīgi tarkšķēt, un mūsu jaunais draugs piecirta. Āķis ieķērās tanī nezināmajā būtnē, kas bija raustījusi auklu, un Ģula ar visu savu spēku nevarēja ne spoli apturēt, ne arī samazināt tās ātrumu. Makšķeres kāts bija saliecies kā loks; Ģula aizmirsa līdaku, spējā uztraukumā aizmirsa visu, pat saķēra auklu ar roku, bet tūlīt palaida vaļā, jo citādi

roka būtu sagriezta. «Kas tas varētu būt,» zēns domāja, «zemūdene, vai?»

Auklas palika mazāk un mazāk, un veltīgi bija to vilkt. Veltīgi bija atkal un atkal pūlēties, jo zivs ātrums nemainījās. Tā cirtās pa upes vidu uz priekšu kādus sešdesmit septiņdesmit metrus, spole, ļaunu vēstīdama, tarkšķēja, aukla taisni bīstami gāja mazumā, un Ģula satraukts skatījās, ka uz spoles atlicis labi ja pāris metru. Un tad. .. plīkšķis un rāviens, kāts gandrīz izslīdēja no rokām un visa aukla nozuda upē.

Plostnieks drīzāk saļima nekā apsēdās uz krasta. Viņš raudzījās ūdenī, tad uz debesīm, tad uz bāro spoli un kātu un nopūtās. Nopūtās, bet nesacīja nekā, jo aizritējušo mirkļu satraukums vēl trīsuļoja viņa nervos un rija nost ikvienu veselu domu.

Viņš atguvās no tā, ka Čiks nolaizīja asiņojošo pirkstu.

—    Vari laizīt, Cik … ka viņu jupis, — Ģula piebilda un pamatīgi nomazgāja roku. — Nu gan esam izstrādājuši, Cik, — viņš paraudzījās uz šuneli, — kā saimniekam izstāstīsim?

Ciks, padoma nezinādams, vēdīja ar asti, teikdams, ka no makšķerēšanas viņš nenieka nesaprotot, un, ieraudzījis, ka Ģula ceļ ārā venteri un vāc kopā mantas, tik priecīgi stājās uz kājceliņa, it kā būtu ar uzvaru jāatgriežas no kaujas.

Matula patlaban beidza taisīt plauktu. Acis samiedzis, viņš aplūkoja, vai plaukts stieplēs turas taisni, un tāpat paraudzījās uz Ģulu un suni.

Vispirms viņa acis apstājās pie ventera, tad pie zēna asiņainās rokas, tad pie makšķerkāta. Viņš izlaida pirkstus caur sirmajiem matiem, kā domas kopā vākdams, un sacīja tikai vienu vārdu:

—    Norāvās?

—   Jā, — Plostnieks bēdājās, — nost ir! Simt metru auklas ar pludiņu, āķi un visu… Matulonkul, — viņš kliedza, — to nevarēja apturēt!

—   Ticu. Vajadzēja pa maiu iet līdzi un kausēt… Kaut gan izvilcis tik un tā nebūtu. Nu, nekas!

—    Nekas?

—    Nē. Simt metru auklas nevar tik vienkārši norīt, un sams nekur nebūs palicis. Vai plauktu redzat? Tur jums būs vieta. Salieciet mantas, man nepatīk, ka būda tāda kā krāmu tirgus. Zivis nolieciet vēsumā, bet iepriekš nositiet, lai nemokās. Pagaidiet! Tā vajag, paskatieties!

Matula no meldru jumta izvilka lielu nazi un ar spalu sita zivij pa galvu.

—    Līdaka jātur tā, vai redzat?

—    Jā.

Matula saņēma zivi ar diviem pirkstiem aiz žaunām, un pēc viena sitiena tā vairs nekustējās.

—    Un citu reizi nebāziet tai pirkstu mutē .. .

—    Nejauši . ..

—    Pat nejauši ne. Kādu manu kaimiņu līdaka par kropli pataisīja, taisnība, tā gan bija tāda — pāri par desmit kilogramu. Divi pirksti stīvi palika. Es iešu pēc laivas, kad saukšu, tad nāciet. Suns lai paliek tepat.

—    Cik kilogramu mana līdaka var svērt, Matulonkul?

—    Necik. . . kādi astoņsimt grami būs. Paliec te, Cik, — Matula norīkoja klāt pieskrējušo suni, — laivā tu tikai traucēsi.

Ciks cerību pilns noraudzījās pakaļ aizejošajam saimniekam, tad skumīgi apgūlās ēnā, bet Ģula apcerēja, kādi zobi varētu būt desmit kilogramus smagai līdakai.

«Briesmīgi!» viņš domāja. «Taču par tiem astoņsimt gramiem gan Matulonkulis ir kļūdījies. Te var būt pat pusotra kilograma, ja nav visi divi… ja nav .. .» Un tad zēns pat pietvīka, jo bija satrūcies.

«…Jūs, Lado, esat nelabojams sapņotājs… neesat drošs pat par to, ko zināt.. .» runāja kāda iekšēja balss, «vai tā nav?»

«Jā gan, skolotāja kungs, Matulam ir taisnība.»

«Nu redzat! Un jūs vēl gribat strīdēties ar šo sirmgalvi? J ū s?»

«Ne, skolotāja kungs.»

«Nesapņojiet, Lado, arī īstenība var būt tikpat skaista, pat skaistāka nekā melīgs sapnis …»

«Jā, skolotāja kungs . ..»

Maigs putna svilpiens atgrieza Plostnieku īstenībā. Vālodze atkārtoti apgalvoja, ka «tiesnesis blēdās», bet Ģula dziesmā saklausīja: «Lado blēdās.»

—    Tavs vecaistēvs varbūt blēdās! — Ģula, mazliet apvainojies, nosacīja. — Astoņsimt gramu ir astoņsimt gramu. Kurš no mūsu klases vēl ir izvilcis tādu līdaku? Neviens! Pat Kenģels ne!

Ģula nomierinājās un kārtīgi sakravāja savas mantas plauktā, labi iegaumēdams, kur noliek ēdamrīkus, šķīvi, kabatas lukturīti, grāmatu.

Ciks pa šo laiku vairākkārt ienāca būdā un, pāris reižu paluncinādams asti, izteica atzinību par jaunekļa darbošanos, bet, nekāda rīkojuma nesaņēmis, atkal apgūlās ēnā un, kā izskatījās, tūlīt pat aizmiga. Taču viņa ausis palika modras arī miegā, jo pēkšņi viņš pielēca kājās. No upes puses līdz mazajam klajumiņam atskanēja sauciens:

—    Ģula . .. Ģula-a-a . .. makšķeri paņemiet līdzi!

Vairāk vecais netika saucis.

—    Paliec tepat! — Ģula stingri pavēlēja šunelim, un Ciks tūdaļ pieplaka pie zemes, it kā teikdams:

—    Arī iu jau pavēli? Diemžēl pretoties es nevaru… palieku.

Ģula devās ceļā, gāja lēni, domādams, ka nu «audžutēvs» pirmo reizi viņu uzrunājis vārdā. Kāpēc tā? Līdz šim Matula bija sacījis tikai «jūs», un tas skanēja tik savādi, ka Ģula pats sev šķita svešs. Ģula jutās pasvešs gan niedrājā, gan būdā, gan krastmalā, bet nupat viņš sāka justies mazliet kā mājās, un Matulas saucienā bija skanējis tāds kā visa šā apvidus aicinājums, vadoņu atvase tika uzņemta šai vidē.

Matula sēdēja vecā laivā, tādā pašā, kādu Ģula bija aritmētikas stundā redzējis Velences ezerā.

Laivā gara, sausa kārts ar zaru galā, klāt piesiets sarūsējis dzelzs gabals.

—    Kas tas tāds, Matulonkul?

—    Ķeksis.

—    Ķeksis? Bet kam tas dzelzs gabals?

—    Lai turētos zem ūdens. Vai tad jūs tādu neesat redzējis?

—    Nē.

—    Ķeksi mēs vilksim pa upes dibenu, kamēr aukla uzķersies. Simt metru auklas ir pietiekami daudz, lai to varētu atrast. Upe nav plata. Sams — ļoti gribas domāt, ka tas ir bijis sams, — būs apgūlies kādā bedrē, droši vien mums izdosies to dabūt ārā. Es paņēmu arī cērti.

Ģula tikai nupat pamanīja, ka Matula rāda zem sola asu dzelzs rīku ar koka rokturi. Tad vecais pajautāja:

—    Vai uz augšu aizgāja?

—             Uz augšu. — Ģula pamāja uz upes augšgala pusi.

—   Tur, tai likumā es vēl redzēju, ka aukla šķēla ūdeni.

—    Sēdieties laivas pakaļgalā, tā ies vieglāk.

Un neglītā, apbružātā laiveie sāka aši slīdēt pa ūdeni; kaut gan Matulam bija tikai viens airis un viņš airēja vienā pusē, laiva turējās taisni pa upes vidu. Ģula nespēja iedomāties, kāpēc uz šīm ne visai drošajām sama medībām vajadzēja ņemt līdzi makšķerkātu. Vai vecais ar to grib zivi nosist?

Bet pagaidām Ģula izbaudīja laivas slīdēšanu.

Aiz upes līkuma viņi dažuvic-t apstājās, un Matula ar ķeksi pārmeklēja upes gultni no viena krasta līdz otram.

—    Vareni skrējis … velns zina kur apstājies. Kaut tik dabūtu auklas galu rokā! Vai airēt protat?

—    Varētu mēģināt…

—    Tātad neprotat… bet gan jau iemācīsieties. Te būs ķeksis, lūkojiet ar to.

Ģula paņēma garo kārti, pavilka to pa upes dibenu, ieķerdams arī krastmalas meldros, un ik pēc brītiņa cēla ārā kopā ar aļģēm, kas bija satinušās ap zaru, un tad viņi «ņēma pamazītēm» tāpat kā Ripulis savu liecību.

—     Es sacīju, ka vareni skrējis. Jāmeklē augstāk. — Matula sāka airēt un piestāja tikai pēc laba brītiņa.

—   Varēja gadīties i tā, ka aukla kaut kur aizķeras un notrūkst, — vecais prātoja, — vienalga, simt metru auklas zeme neaprīs. Nu, bakstiet nu!

Plostnieks svīzdams bakstīja. Viņš rūpīgi vilka ķeksi pa upes dibenu un cēla ārā, līdz Matula uzsauca:

—    Pagaidiet! Kur jums acis?

Uz viena no ķekša atzariem kopā ar aļģēm dubļaina un tikko saredzama karājās aukla.

—    Vēl nevelciet! Es lēnītēm padošu atpakaļ, sameklēsim galu. Rāmi, tikai rāmi, citādi aizskries.

Ģula piesardzīgi laida auklu caur pirkstiem, līdz beidzot atradās gals. Matula apturēja laivu.

—    Dodiet nu kātu man. Uztīšu uz spoles, tad airēšu, un jūs tīsiet, kamēr vien varēs. — Matula airēja, laiva slīdēja viegli kā elpa — kā tā elpa, kuras Ģulam šobrīd aiz uztraukuma bija pietrūcis.

Spole tirkšķēja tik rāmi, kā saprazdama, ka tagad jāizturas klusi. Mūsu Plostniekam lija pārmaiņus auksti un karsti sviedri. Ik brīdi viņš gaidīja, ka dēmoniskais spēks tur, zem ūdens, atkal raus, — un kas tad notiks?

—    Matulonkul, nu jau iet smagāk.

—    Lēni, pavisam lēnītēm; cik metru var jau būt uz spoles?

—    Puse būs uztīta.

—    Nu labi, tad es airēšu drusku ātrāk.

Spole tarkšķēja, un vairāk nekas nenotika, vienīgi Ģulas sirds zem tievajām ribiņām lēkāja kā pārbiedēta zīlīte. Trīs ceturtdaļas auklas jau bija uz spoles, kad Matula nobremzēja.

—    Dodiet šurp!

Plostnieks bija laimīgi ticis vaļā no kāta, kas droši vien bija saistīts ar to nezvēru, kurš, spriežot pēc spēka, varēja būt haizivs, varbūt arī krokodils. Par laimi, tādi briesmoņi Zaļā nedzīvo.

Laiva stāvēja uz vietas, un Matula pievilka auklu. Pamatīgi pievilka, tā ka makšķerkāts saliecās.

—    Vai nu aukla kaut kur aizķērusies, satinusies ap meldriem, siekstām, vai arī tā zivs ir likusies gulēt un negrib kustēties. Ņemiet rokā airi un, ja zivs lec, drusku paairējiet, lai mēs būtu kustībā. Uzmanīgi!

Matula pievilka auklu pavisam stingri, tad spēcīgi parāva kātu, lai ar negaidīto vibrāciju sabiedētu zivi, ja tai āķis vēl būtu mutē.

Bija! Noteikti bija, jo šķita, ka spolē iespēris zibens.

—    Airējiet stipri, aši. .. pa labi!

Spole taisni šņāca, tad pēkšņi apstājās.

—    Iztausta, suņa gabals tāds! Vai nu atkal apgūlās, vai … Nu, ko es teicu?! … Nāk atpakaļ… — Matula žigli tina auklu uz spoles, turēdams makšķeres galu patālāk no sevis, lai aukla neaizķertos aiz laivas, jo loms, kas vēl nebija loms, metās zem laivas.

—    Velk kā zirgs, — vecais atzinīgi noteica, jo aukla bija no jauna saspringusi un pagriezusi pretējā virzienā arī laivu.

—    Airējiet! Tas nekas, vienalga kā. ..

Ģula airēja no visa spēka, tomēr juta, ka daļu laivas svara velk zivs.

—    Tikai airējiet, ne par ko nebēdājiet! Jau gurst… es jūtu.

Jā, spole vairs negriezās tik ātri, um Matula reizēm zivi pat apstādināja, taču tikai uz īsu brītiņu.

—    Bet nu lēnītēm . . . tagad tā vairs apkārt negriezīsies.

Zivs gausi parāva uz vienu pusi, uz otru. Matula mēģināja celt, taču zivs atbildēja ar spēcīgu rāvienu.

—    Tu man vēl padancosi pēc notīm, — vecais apsolīja neredzamajai zivij, taču tā vai nu nevēlējās dancot, vai nevarēja ciest notis, bet augšā nenāca.

—    Kaut ieraudzītu galvu! Laid jel. ..

Matula spēcīgi, atsevišķiem rāvieniem vilka zivi augstāk un augstāk.

—    Dodiet cērti šurp!

Kad beidzot parādījās sama platā galva, Ģula gandrīz iekliedzās. Zivij bija baismīgi liela mute, un ūsas peldēja pa ūdens virsu.

—    Piecpadsmit kilogramu … droši vien pat vairāk,— vecais čukstēja. — Nekustieties, norausies vēl.

Matula pārņēma makšķeres kātu kreisajā rokā, labajā cērti, tad klusu pieliecās un, iekabinājis cērtes aso zaru zivij aiz žaunām, ar vienu spēcīgu rāvienu iemeta to laivā.

Sams vēl arvien turējās pretī; viņš sacēla laivas dibenā milzīgu jandāliņu un tā iezvēla pa ceļiem sapņainajam, laimīgajam Plostniekam, ka tas izbīlī gandrīz ievēlās ūdenī.

—    Ka tevi … — Matula priecīgi lādēja savu lomu,

—    nu jau tu esi mums rokā. — Tad apsēja resnu valgu zivij ap žaunām.

—    Nu varam sacīt: tā ir mūsu. Drusku atpūtīsimies.

Un abi cilvēki uzsmaidīja viens otram. Izkāmējušais

Peštas skolnieks un vecais niedrāja un ūdeņu valstības sargs. Šai brīdī bija izgaisusi pagātne, lielā gadu starpība, izstaigātie ceļi, skola, radinieki, liecība, dāvinātais cigārs, bija tikai senatnīga apkārtne un divi mednieki ar vienādām jūtām.

Līdakai vairs nebija gandrīz nekādas nozīmes, tā bija ieņēmusi tādu vietu, kāda pienācās astoņsimt gramu smagai zivij, un Ģula domāja, ka, stāstot par šo piedzīvojumu, būtu žēl iepīt lieku vārdu. Tam beķāram Kenģelam atkal bija taisnība. «Arī īstenība var būt tikpat skaista, pat vēl skaistāka nekā melīgs sapnis.»

Matula priecīgs slaucīja nosvīdušo pieri.

—    Bet tas kāts gan ir ko vērts, — viņš sacīja, — reizēm tīri bail sametās, ka nepārlūst. Tādai zivij tak milzu spēks, kamēr tā ir ūdenī. Dodiet nu man airi. Laivu pametīsim tepat pret būdu, samu es piesiešu un pēc pusdienas aiznesīšu uz kantori.

Kad viņi bija apstājušies, Ģula ar bažām noskatījās, ka Matula sasien mezglos caur sama žaunām un muti izvilkto valgu, piesien to pie laivas riņķa un lēnām ielaiž lielo zivi atpakaļ ūdenī.

—    Tā! Tiktāl nu būtu tikuši. Vai redzējāt vakar, kā es kūru uguni?

—    Redzēju, Matulonkul.

—    Nu tad ejiet sadabūjiet malku, cirvis ir turpat, un iekuriet uguni. Es palikšu te, izvilkšu vēl pāris brekšu, jo ar šīm zivīm nebūs gana. Tas sams atkal mums būtu par lielu.

Ģula priecīgi izlēca krastā un, jā gan, jutās laimīgs, ka vairs nav jāmakšķerē. Šai dienai pietiek, nekā vairāk Zaļa nevar dot. Ģula ilgojās pēc kā cita, ilgojās redzēt būdu, Ciku, kurt uguni, palikt vienatnē um vēlreiz pārdzīvot brīnišķīgos notikumus.

—    Sērkociņi uz plaukta, iekuram ņemiet meldrus. Aiz būdas ir.

—    Es skrienu, Matulonkul.

—    Nevajag skriet. Daudz nelieciet virsū, jo tad būs vēlreiz jāiet pēc malkas, tikai tā, lai deg. Es jau nezinu, cik ilgi paies, kamēr noķeršu pāris zivju. Ar cirvi uzmanīgi, ļoti ass.

Šoreiz Ģula pa slepeno taciņu gāja kā mājās pa savu istabu. Kārklu zari kā labi paziņas glāstīja saskrambātos ceļgalus, slēptuvēs sēdošās spāres tikpat kā necēlās gaisā, un Ciks pie būdas jau gaidīja, nevarēdams vien beigt asti luncināt.

—    Samu noķērām, Čikiņ . ..

Tad viņš paķēra cirvi un devās pēc sausās malkas uz to pašu pusi, kur vakar.

—    Čūska! — Ģulam iešāvās prātā, un viņš noskurinājās, tad sadusmojās pats uz sevi. — Čūska? Te taču ir cirvis, cirtīšu galvu nost… — Taču čūskas uzturējās kaut kur citur un nemaz nevēlējās, lai Ģula Lajošs cērt tām galvu nost. Mūsu Plostnieks sagādāja malku un iekūra uguni, kā to bija no Matulas noskatījies. Zēns bija neviļus novērojis veco, un tagad uguns kuršana viņam darīja prieku. Apakšā meldru kārta, uz tās sīki zariņi, tad pāri — kā mājas jumts — resnāki. Sērkociņu klāt, pats pie malas un vēroja uzmutuļojošos baltos dūmus — kā lidojošu brīnumu, kā pusdienu vēstnesi. Viņa sirdī iegūla pirmatnīgs apmierinājums, un viņš nodomāja: kā gan klātos, ja nebūtu uguns, bez uguns taču cilvēkam nebūtu nekā. Ģula sāka saprast uguns pielūdzējus.

Vēlāk dūmi kļuva pelēki, un mazās, šaudīgās liesmu mēlītes spožajā saules gaismā gandrīz nebija samanāmas.

Kas ir dūmi — Ģula skatījās ugunī —, un kas ir liesma? Un galu galā — kas ir uguns?

Ģula, protams, bija mācījies, kas ir degšana, kas ir karstums, ko nozīmē degošas gāzes, taču te bija kas cits — noslēpumains un skaists.

«Te rodas dūmi un pelni,» viņš domāja, «un siltums,

degošas un aizplūstošas gāzes un tvaiki, te tas viss ir atsevišķi; un, ja varētu salikt kopā, atkal būtu koks… Taču kopā salikt nekad vairs nevarēs. Tur radīsies kas cits, kāda organisma sastāvdaļa. Siltums aizplūdīs līdz pat mākoņiem, dūmi sadalīsies gāzē un sodrējos, pelnus lietus ieskalos zemē, un no šās vielas atkal augs augi, kurus varbūt apēdīs dzīvnieki, vai arī tie sapūs, un tā atkal būs degšana, un viss sāksies no jauna. Sāksies,» zēns prātoja, «kur ir sākums?»

—    Lado blēdās! — alksnī nosvilpoja vālodze, bet Ģula vairs par to nedusmojās. Palūkojies uz zeltaino putniņu, viņš domāja, ka arī mirdzošās spalvas, lidojums un ligzda sadegs dzīves neredzamajā liesmā. Kur paliek kustība? Kur paliek svilpieniem patērētā enerģija?

Plostnieks kurināja uguni.

«Baroju uguni…» viņš domāja, un pēkšņi filozofiskās domas izklīda, jo vēders kurkstēdams teica, ka būtu laiks arī to pabarot.

Ģulam tā sagribējās ēst, ka viņš ar ilgām raudzījās uz taciņas galu, kur vajadzēja nākt Matulam, un līdzās piestāja arī Čiks un lūkojās uz to pašu pusi, it kā sacīdams:

«Es arī esmu briesmīgi izsalcis.»

Taču vēl labu brītiņu bija jāgaida, līdz parādījās Matula ar zivīm.

—    Diez kā negribēja kosties, tak piecas izvilku. Iznesiet dēli. Ķeramies klāt! Kur tas nazis? Jums vēl jāiemācās, ka zivi nedrīkst spiest, lai nepārplīst žults, citādi visa gaļa būs rūgta.

Plostnieks skatījās uz Matulas rokām un darīja pakaļ.

—    Iznesiet pannu, šodien zivis cepsim, tādēļ es tās sabakstu. Vai redzat, kā?

—    Redzu!

Matula sīki sadurstīja zivis no abām pusēm.

—    Tā paliks tikai mugurkauls.

Nu Ģula vairs neprātoja, kas ir karstums un kas ir dūmi, kas ir degšana un kas ir gāze, pat to ne, kas ir smarža, ko šai situācijā gan varētu saukt par aro

mātu, jo ceptā zivs izdalīja tādas gāzveida vielas, ka mūsu Plostnieka vēders sāka nekaunīgi kurkstēt.

—    Gribas ēst? — Matula jautāja, dzirdēdams kurkstēšanu. — Tūlīt būs gatavs.

Pēc tam viņi vairs tikpat kā nerunāja. Matulas pēdējie vārdi bija:

—    Es parasti ņemu ar rokām … — Un arī Ģula zivi paņēma rokā un turēja virs šķīvja. Un viņi ēda un ēda, un ēda. Sabakstītā gaļa atdalījās no mugurkaula kā nobriedis persiks no kauliņa, un rokā palika tikai zivs galva un mugurkauls.

—            Dod šurp! — Čiks ar purnu iegrūda Ģulam sānos.

—  Varēji gan atstāt klāt arī drusku gaļas.

Pēc stundas ceturkšņa no zivīm nebija palicis ne asakas.

—    Vai garšoja?

—    Matulonkul, tik pamatīgi es vēl nekad nebiju paēdis.

—    Ticu. Kā mēs likāmies klāt, tur pat no sama nekas nebūtu palicis pāri. Tādu ceptu zivi var ēst, cik lien. To var ēst daudz, no tās vēl nevienam slikti nav kļuvis. Un nu gulēsiet kā vēl nekad. Kad modīsieties, varbūt manis te vairs nebūs, taču ar krēsliņu būšu atpakaļ. Ūdenī neejiet, jūs tak neprotat airēt. Ja iesiet kaut kur, tad skatieties apkārt, lai varat atrast ceļu atpakaļ, bet tālu neejiet. Pret vakaru varat pamakšķerēt, tikai zivis atstājiet ūdenī rītam. Es vēl izpīpēšu vienu pīpi. Vai neiedot jums cigāru?

—    Nē, nē!

Ģula atlaidās sienā. Priekšpusdienas piepūle, neierastais muskuļu darbs kā alva smagi iegūlās visā augumā, bet nepatīkami tas nebija.

«Droši vien es neaizmigšu,» viņš domāja un tai pašā brīdī jau bija aizmidzis.

Matula pakšķināja pīpi un vēroja dūmus, kā tie virmo augšup uz būdas čukuru. Tad palūkojās uz Ģulu un pasmaidīja.

«Puika attīstās,» viņš domāja, «guļ labi, un ēstgriba laba.»

Tad arī viņš nolika pīpi un aizvēra acis.

Šoreiz Plostnieks diendusā nesapņoja nekā. Kalsnais augums bija iegrimis irdenajā sienā, un Ģula nepamodās pat tad, kad uzmācīga muša viņa degunu bija izraudzījusies par skatu torni. Tur tā berzēja priekškājiņas, tad tīrīja snuķīti un vispār jutās kā mājās. Par laimi, šī muša nepiederēja pie asinskārās dūrēju konfesijas, tā bija pavisam vienkārša, bet nekaunīga virtuves muša, kurai bija kļuvis garlaicīgi; pamanījusi būdas priekšā Ciku, tā uzreiz metās kaitināt suni. Un Ģula palika viens savā bezsapņu miegā. Viņš gulēja kā akmens un ne zināt nezināja, ka vēders patlaban atlīdzina organismam par priekšpusdienā patērēto spēku un līdakas miesa tiek pārstrādāta Ģulas miesā, muskuļos, nervos, asinīs un kaulos, un tas ir nepieciešami. Šobrīd Ģula nejautāja sev nekā, neinteresējās ne par ko, elpoja dziļi un vienmērīgi, ar gaisa benzīnu — skābekli izdedzinādams asinīs iekļuvušos sārņus — oglekļa dioksīdu.

Vienīgi mirušie guļ tik cieši, kaut gan arī viņi tiek sadedzināti zemes laboratorijā, taču tos vairs nemodina ne vālodze,ne Ciks,kas šobrīd ar aukstu purnu pabakstīja Ģulas atmesto roku, jo viņam bija apnikusi vienatne.

—    Es jau esmu izgulējies, — Ciks pieteicās, — mēs varētu kaut kur paieties …

Ciks, bez šaubām, bija patmīlis, taču Ģulas asiņu viņš nekāroja, toties kāda odu jaunava bija tās iekārojusi. Pirmajā brīdī šķita, ka lidojošā meiča sastāv vienīgi no kājām, bet vēlāk noskaidrojās, ka tai ir arī vēders, tātad iekšas, jo šis smalkais rezervuārs sāka sārtoties. Jaunava bija iecirtuši savu snuķīti Plostnieka zodā, un caurspīdīgajā rezervuārā sāka ieplūst asinis, kas nupat vēl bija piederējušas Ģulam. Zēns ar neapzinātu kustību iztriepa centīgo dāmu pa zodu un atvēra acis.

Viņš atvēra acis un pirmaja brīdi jutās kā pamodies tunelī, nupat izkritis no vilciena.

Būdā valdīja krēsla, un tuneļa galā, tas ir, aiz būdas izejas, spīdēja saule. Ģula vēlreiz pakasīja zodu, bet, roku pakustinājis, juta, ka locekļi pie auguma piestiprināti ar ļoti sāpīgām stiepulēm un arī paši locekļi sāp. Jā, vadoņu cilts pēcteča Ģulas augums nebija radis vienā dienā nostaigāt astoņus vai desmit kilometrus, tik satraucoši makšķerēt, airēt, cirst malku, vispār nebija radis pie tāda spēku patēriņa, kādu prasīja nomadu dzīve. Ar vārdu sakot, viņam sākās pamatīgs muskuļu drudzis.

Bet kur tad Matula? Ciks uz šo jautājumu nevarēja atbildēt, bet Ģulas smadzenes sāka pamazām darboties un atcerēties.

«Matula būs aiznesis zivi, un es pat nepamodos … Es nokavēšu.» Ģula nodrebēja, jo viņa līdzšinējā dzīvē aizgulēšanās nozīmēja nokavēt skolu, bet tad viņš pasmaidīja. Pāri klājās niedru jumts, apakšā smaržīgs siens, priekšā būdas izeja kā milzu tālskatis, un caur to redzams, kā vasara sedz pāri pasaulei savus zilos debesu svārkus.

Pār Ģulu nolaidās rāms klusums un pēcpusdienas miers, un arī labas atpūtas sniegtais spēcinājums. Tiktālu projām bija visi trokšņi, visa dunošā steiga, viss — arī matemātikas stunda —, ka zēns jutās vienots ar bezgalīgā niedru meža elpu un aizmirsa pat sāpīgi briestošos muskuļus.

Atkal sevi atgādināja Ciks. Kārtīgi izrozījies, viņš apstājās pie guļvietas, un viņa aste rakstīja gaisā nesalasāmas zīmes.

—    Ko darīsim, Cik?

Šunelis apņēmīgi palūkojās laukā, norādīdams uz plašāku pasauli, bet var būt, ka viņš skatījās uz to putnu, kas aizspurdza pāri pelēko kārklu krūmiem, tad uz mirkli pazibēja, šķita kaut ko noķeram, tad, lidojumā pievilcis kājas pie knābja, nozuda no redzesloka.

—    Kas tas tāds varēja būt?

Ģula klusu paņēma grāmatu un tēvoča Ištvāna spēcīgo tālskati.

Putns nebija liels, izskatījās tumšs, bet pagriezienā pavīdēja dzeltenas krūtis. Vēlāk tas nometās sausā vītola zarā iepretim būdai, un tālskatī varēja skaidri saredzēt melnu galviņu un uz vaiga baltu laukumu ar melnu svītru.

—    Nekusties, Cik!

Vēlāk uz tā paša zara nolaidās vēl divi tādi putni un viens no tiem kaut ko ēda. Mugura bāli pelēka, vēders dzeltens ar melniem plankumiem, spārni — tāpat kā bezdelīgām — garāki par asti.

«Tie var būt vienīgi piekūni,» Ģula domāja, «bet ko viņi medī? Izskatās, ka te ir vesela ģimene. ..»

Viņš uzšķīra nodaļu par piekūniem un, pārlaidis acis, redzēja, ka nekļūdās, teikdams:

—    Piekūns! Bezdelīgu piekūns!

«Tikpat liels kā lauku piekūns, sakļautu spārnu gali sniedzas pāri astes galam … uz balta pamata uzkrītoši melna bārdas svītra. Kājas dzeltenas .. .» teikts grāmatā. «Visātrākie no plēsīgajiem putniem. Māga parasti pilna ar lidojumā noķertiem kukaiņiem… Pēc pļaujas laika medī kopā ar mazuļiem, traucas līdzi joņojošam vilcienam, un iztraucētie putni ieskrien taisni piekūnam nagos …»

«Te nav joņojoša vilciena,» Plostnieks domāja, pielāgodams tālskati, «tātad viņi ķer spāres. Tā kā spāru ir diezgan un tās ir kaitīgi kukaiņi, jo to kāpuri dzīvo ūdenī, elpo ar žaunām un ir lieli zivju bendes, šie līkspārņi piekūni šobrīd veic derīgu darbu.»

—    Nu varam iet, Cik. — Ģula rausās augšā, bet tikko noturējās uz kājām. Gurnos juta saspringtas saites, kas katrā ziņā gribēja trūkt pušu, uz muguras lika sevi just apdeguma pēdas, delnā milzīga tulzna … — Ai-ai, — viņš nopūtās, — pie tā jāpierod.

Ģula pakāra kaklā tālskati, savāca makšķerēšanas piederumus un laida darbā savas ļimstošās kājas.

Pirmīt viņš bija domājis, ka piekūnu ģimene aizlaidīsies, kad viņš līdīs ārā no būdas, taču putni neko daudz nelikās zinis, tikai mazliet vairījās. Un Plostnieks varēja pārliecināties, kāpēc grāmatā minēts, ka šie ir «visātrākie putni». Arī spāres prot lidot, bet tas, ko darīja šie piekūni, bija vairāk nekā lidošana. Nozibēja vien — un lielais kukainis jau putna nagos un turpat lidojumā arī apēsts.

Tie bija brīnišķīgi putni un nu jau pazīstami.

Ģula kopā ar Ciku soļoja uz Zaļas pusi. Šaurā celiņa malā seju glāstīja pelēko kārklu krūmi.

«Tada kārklu suga.» Matula bija atmetis ar roku, kad Ģula jautāja, kas tie par krūmiem. «Tie nekā nav vērts. Grozus pīt no tiem nevar, pārāk trausli, par kokiem neizaug, tādi tie ir, bet vasaras malciņai labi.»

Vienalga. Tie bija pazīstami.

Un pazīstams bija ūdens, kas lēni plūda uz Balatona pusi, un pazīstama arī ainava. Kaut kur ļoti tālu vīdēja zilganie Šomoģas pakalnu kupri, un cauri niedru strazda klikstināšanai bija tikko saklausāma tālīna vilciena svilpe.

Bija karsti, tādēļ Ģula nolika makšķeri un pagājās pa krastu uz augšu. Tur skumīgi gozējās ūdenī vecā laiva, uz tās sēdekļa blisināja acis zaļā varde.

—    Tu esi nekaunīga, vai dzirdi! — Ģula omulīgi nosacīja, jo nemaz nebija dusmīgs uz šo valbacaino dziedoni; viņš juta vieglu kārdinājumu pabraukties ar laivu, taču iekšējā balss viņu brīdināja:

«Ūdenī neejiet, airēt vēl neprotat…»

«Matulas padomus ir vērts uzklausīt,» Ģula domāja, atcerēdamies sandales, kas būtu labas kādā peldvietā, jūrmalas smiltīs vai uz kādas alejas oļaimā celiņa, bet nemaz nederēja šeit. Te vajadzīgi gumijas zābaki, ar ko var iet pa grīsli, ūdeni, dubļiem un visur.

Čiks nekā nezināja par aizliegumu braukt ar laivu, viņš ar vienu lēcienu ielidoja vecajā silē, un tas nu vardes nerviem bija par daudz. Nemaz nesagaidījusi Cika ierašanos, varde atgrūdās no dēļa un ar īsti sportisku lēcienu uz galvas iegrima ūdenī.

—    Nāc, Cik, iesim kājām.

—    Labs ir! — Suns izlēca uz krasta un Ģulam pa priekšu rotaļīgi metās projām, ik pa brīdim atskatīdamies, vai jaunais draugs nedos kādu zīmi.

Ģula pasmaidīja, un gurdā pēcpusdiena pēkšņi pielija ar mīļu, maigu prieku, jo pie viņa krasta parādījās mazie lauči. Arī Ciks palūkojās uz to pusi, tad uz Ģulu un paluncināja asti, kā teikdams:

«Pazīstami .. .»

—             Pit… pit, — sacīja viens no melnajiem putniņiem,

—   mēs te tikai palasāmies.

—    Sveiki, mazulīši. — Ģula bija laipns un tai pašā brīdī sastinga, jo garām aizzibēja tumša ēna, un mazie laucīši ar varenu plunkšķi ienira ūdenī. Virs ūdens augšup cēlās melnā klija. Klija, it kā zēna nemaz nebūtu klāt, apmeta loku pār saviļņoto ūdeni un nelikās ne zinis, ka zēns krata dūri. Medības nebija izdevušās, tas ir skaidrs, un putns, apmetis vēl vienu loku, aizlidoja pāri niedrājam.

—    Pagāns tāds! — Ģula saūca. — Pagaidi tikai! — Un viņš sacīja vēl šo to tādu, ko Piri māmiņa noteikti būtu apzīmējusi par vulgārismiem.

Toties Čiks nebija uztraucies nenieka, viņš tikai ziņoja:

—    Klija kļūdījās, ta jau dažkart gadas.

Mazie laucīši iznira pēc liela brīža un kādus divdesmit metrus tālāk.

—    Pit. — Tie skatījās apkārt. — Vai projām? — Un mierīgi tvarstīja pa niedru lapām kukaiņus. — Katru dienu viņš uzbrūk . ..

Ģula to visu pārdomāja, un viņam šķita, ka mazajiem laučiem ir stipri nervi. Viņu dzīvība pastāvīgi ir briesmās, bet nav iespējams’pastāvīgi nervozēt un baidīties, jo tad viņiem būtu jānomirst badā. Taču visu laiku jāuzmanās. Nervu tīkls un visi jutekļi atrodas pastāvīgā sasprindzinājumā, un tas tāpat iederas šo putnu dzīvē kā barošanās, lidošana vai peldēšana.

Tā varēja justies pirmcilvēks, paslēpies alā no zoben-

zobu tīģera. Ticis iekšā, viņš nokratīja bailes un varbūt pat smējās.

«Neizdevās vis,» viņš ņirdza, «taču daudz netrūka .. .»

—    Varam iet, Cik, tas nez vai atgriezīsies vairs, un nosargāt putniņus mēs arī nevaram. Gan paši uzmanīsies.

Viņi jau tuvojās rāmūdcnim, kur kņada kļuva skaļāka, taču bija daudz klusāka nekā no rītiem. Putni bija izklīduši, un gaisā pastāvīgi valdīja rosība. Dažus putnus Ģula jau pazina pēc lidojuma, taču lielāko daļu ne. Tā bija ne tikai ar putniem, bet arī ar zālēm un kokiem, nemaz nerunājot par lidojošiem un rāpojošiem kukaiņiem.

Vispār zēns jutās arvien mājīgāk, un arī muskuļu sāpes sāka pierimt. Apkārtne jau bija pazīstama. Iztālēm redzama lielā goba pļavu masīva malā, Ērkšķu cietokšņa pakalns niedrājā, upes ieplaka aiz muguras, un Ģula pavisam skaidri juta, kur ir būda. Viņš to neredzēja, bet juta un būtu varējis novilkt taisnu līniju starp veco laivu un būdu, un vēl viņš juta, ka stāv vienā no trīsstūra virsotnēm un pārējās divas ir goba un būda.

Plostnieks orientējās neapzināti, pats nemaz neaptverdams, ka to dara. No nervu dzīlēs saglabāto instinktu mantojuma Ģula smēlās šo neapzināto pielāgošanos apkārtnei, kurā dzīvot viņš alka. Ģula brīžiem apstājās, palūkojās uz savu ēnu, kas līdz šim vēl nebija kalpojusi laika noteikšanai, un nodomāja: pulkstenis varētu būt pieci. Bez tam — par spīti bagātīgajām pusdienām — par laika ritējumu ziņu deva arī vēders.

Protams, Plostniekam bija pulkstenis, bet to viņš, klausīdams Matulas padomam, bija atstājis mājās.

«Pirmkārt,» domāja Matula, «kāda nozīme tam, cik pulkstenis? Cik ir, tik ir. Otrkārt, to var pret kaut ko sasist vai ieiet ūdenī ar visu . .. vajadzīgs tas nav, bet, ja gribat, varat ņemt līdzi.»

Un tā pulkstenis tika atstāts mājās un vajadzīgs arī nebija. Te nav jāgaida zvans un nevajag rīta celšanās brīdi par kādu minūti novilcināt. Līdz šim Ģula pat nebija pamanījis, ka ceļas trīs četras stundas agrāk nekā mājās.

taču pēc pusdienām bija tūlīt aizmidzis, kaut gan mājās tas reti gadījās.

—    Drr-rr… — Plostnieks aiz izbīļa gandrīz apsēdās. Čikam pie deguna gaisā uzspurdza mirdzošs fazānu gailis, un suns uztraukts skraidīja pa gaiļa pēdām.

—    Tepat tas bija, — viņš ošņāja, — tepat bija!

—    Cik, es tev sadošu pa mizu, ja baidīsi putnus, — Ģula piktojās, un Čiks ar nevainīgu skatienu pavērās jaunajā draugā.

—    Skaists putns taču, vai ne? — Čiks kulstīja strupo astīti. — Būtu labi nogaršot… — Un vēlreiz ielīda zālē.

—    Iesim, Cik!

Kad abi bija izgājuši lielā rāmūdens malā, putni pat nenodrebēja. Taisnība, tie atradās tālu, un nebija ne desmitās daļas no tā milzuma, kas te uzturējās rītausmā, taču tagad vairs ne vēsts no izbīļa.

«Kāpēc?» Ģula jautāja pats sev un pēc brītiņa aptvēra, ka putni, kas pavada nakti ūdenī, niedrājā un niedrāja malā, visu nakti nevarīgās bailēs vēro tumsu un bieži vien ir pakļauti neredzamām briesmām. Putnam nav ožas, no dzirdes dažkārt nav nekāda labuma, un brīnumskadrās acis tumsā nav vērts nekā, protams, ja nerunājam par pūcēm. Putnu miegs ir saraustīts un nemiera pilns, te atskan moku vaids, te kāds iespiedzas, jo izsalkuši naksnīgie plēsēji ir izgājuši medībās.

Ūdenī ūdrs, niedrājā lapsa, sesks, zebiekste, sermuliņš, un, ja peļu maz un maijvaboļu laiks garām, arī daža laba lielāka pūce ielaiž savus nagus tādos, kas nakšņo uz zemes.

Tāds sasprindzinājums ilgst līdz rītam, kad pasaule atkal kļūst pārskatāma; tad pirmā aizdomīgā kustība notrauc stingumu, un spārnu loks uznes dzīvību gaisā.

Turpretim patlaban ir mierīga, klusa pēcpusdiena; pa krastu iet cilvēks un suns, un čalīgā putnu saime par viņiem neliekas ne zinis. Cilvēks gan apstājas, taču pietiekami tālu, un gārņi turpina jaunatnes audzināšanu, platknābja ibisi filtrē ūdeni, pīles kūleņo pa ūdeni, upes

zīriņi, aizsmakušā balsī kliegdami, metas lejup, tad uzvijas gaisā ar kādu neuzmanīgu, mazu zivteli knābī.

«Kā tad zivs putnu nepamana?» Ģula jautā pats sev un vēl nezina, ka zivs nevar skatīties uz augšu, tāpat kā cilvēks nevarētu, ja nepagrieztu galvu. Tādai pagriešanai nepieciešams kakls, kura zivij nav. Tātad zivs nevar skatīties uz augšu, un vispār tā ir īsredzīga. Kad pamana briesmas, kas krīt no gaisa kā akmens, tad jau ir par vēlu …

Ģula nemaz neatņem tālskati no acīm, viņš ar pateicību piemin optiķi, kas slīpējis lēcas. Nekustīgajā ūdenī redzams nekustīgs mietiņš un uz tā nekustīgs melns putns.

«Kā tumši zaļa bronzas statuja,» zēns domā, «zoss nav — par mazu, pīle nav — par lielu, kas tas varētu būt? Oho, un kā tas otrs pēkšņi uzradās?»

Mietiņam blakus bija piestājis tieši tāds pats putns ar pamatīgu zivi knābī. Mietiņa galā sēdošais, it kā to vien gaidījis, uz galvas iemetās ūdenī un nozuda skatienam, otrs uzlaidās viņa vietā. Bija labi redzams, kā spārdās zivs putna knābī un kā gar spožajām spalvām lāso ūdens. Putns iekārtojās, tad ar nelielu piepūli norija zivi plaukstas lielumā.

«Ir nu gan!» Plostnieks brīnījās. «Un norija! Bet kā to var? Zivs vēl kustējās, nez vai tā guzā arī kustas?» To vairs nevarēja konstatēt, jo statujas krūtīs nebija manāma nekāda kustība. Un nevarēja arī būt manāma, jo spēcīgais knābis bija saberzis zivs galvu, un, ja arī zivs vēl būtu dzīva (dažas zivis kustas pat notīrītas un izķidātas), tā ir nokļuvusi tik stiprā kuņģa sulā, ka nekāda spirināšanās nav iespējama.

—    Vai pāļusargu skatāties?

Ģulam gandrīz tālskatis izkrita no rokas. Nebēdnis Ciks bija viņu pametis un tālu aiz muguras lēkāja ap savu saimnieku.

—    Ļoti izveicīgs putns.

—    Pāļusargs? — zēns atguvās un cerēja, ka vecais nebūs manījis, kā viņš satrūkās.

—    Jūras krauklis, to sauc arī par kormorānu. Peld kā zivs, nirst kā ūdrs un arī lido labi. Velnišķa suga, bet aiztikt tos nav brīv, jo pa visu valsti tie palikuši tikai te un vēl pāris vietās. Sveicieni no mājām; nemaz negribēja ticēt, ka jūs to zivi noķēris.

—    Es taču nenoķēru.

—    Jūs to noķērāt! Tā ir taisnība, izcēlu gan es, tā ir otra taisnība, tak to man nejautāja. Nanči sūta pīrāgu, papriku, gaļu, maizi un vēl šo to, un arī vēstuli atnesu.

—    Kur tā ir, Matulonkul?

—    Mugursomā. — Matula pat nepakustējās, lai pameklētu vēstuli. Ģula savukārt negribēja rādīt, kā viņā svilst nepacietība.

—    Domāju, ka nav nekas steidzams.

—    Nē-ē. .. — Ģula nočukstēja, bet, izteicis šo vārdu,

jau nolādēja sevi. «Gatavais ēzelis tu esi, Plostniek, ar savu pieklājību, nu varēsi kvernēt līdz vakaram. Atkal mēle pa priekšu, domāšana pēc tam!»

—    Teica, kaut kāds Bēla rakstot.

—    Ripulis! — Ģula iekliedzās.

—    Par Ripuli nekā nesacīja.

—    Tad tas ir ļoti steidzami, Matulonkul. Viņam mamma slima, un mēs domājām …

—    Tad nāciet šurp! — Vecais ielaida roku mugursomā. — Tepat tā vēstule ir.

Mīļais Ģula!

Un Plostnieks uzsmaidīja pazīstamajiem, mazliet ķeburainajiem burtiem.

Varu ziņot, ka aiz priekiem esmu galīgi galvu pazaudējis. Dakteris mammu norīkoja uz sanatoriju, tas nekā nemaksā, vēl rājās, kāpēc neesot agrāk sacījusi. Un tad iedomājies! Man pienāk simt forintu, otrā pusē uzrakstīts: «Ripul, brauc šurp, Tavu draugu Plostnieku ir sakoduši odi, un viņš ir apdedzinājies, citādi jūtas labi.» Paraksts: «Tēvocis Ištvāns». Ko Tu par to saki? Mamma mazgā un gludina mums pašiem un nav dusmīga pat uz Gēzonkuli, saka, viņš esot tikpat skaists, kā mans tētis bijis. Satiku Kenģelu, viņš atkal gāja kopā ar to skaisto meiteni un sacīja: «Ko tu, Ripul, par to saki — jaunnedēļ mēs ar šo dāmu salaulāsimies?» Kas man tur ko teikt, tā dāma tik jauki smējās, pavisam droši, ka viņa nevar būt matemātikas skolotāja. Pēc nedēļas mēs ieradīsimies ar to pašu vilcienu, ar kuru brauci Tu. Mamma tālāk brauks uz to sanatoriju, bet es izkāpšu, gaidi mani. Sestdien. Bučas no Taviem vecākiem un Piri māmiņas, un no manis, un no manas mammas. Ištvānonkulim skūpstu

roku un paldies par to simtnieku, es to atdošu. Apkampju Tevi.

Uzticamais draugs RIPULIS.

P. S. Satiku Dubovanski, viņam katru dienu, kamēr vecais Dubs atgriezīsies, jāizrēķina trīs uzdevumi. Iedomājies vien …

Ģulas sirds bija gluži pārpilna ar Ripuli, Kenģelu un katru vēstulēs burtu. Viņš lasīja vēlreiz.

—    Nu, steidzama?

—    Nē … ne visai… protams …

—    Nu tad iesim, Cik, neošņā mugursomu, dabūsi pa degunu.

—    Ripulis brauc, Matulonkul.

—    Tas Bēla, vai? Tātad viņu sauc par Bēlu Ripuli?

—    Nē, Bēla Pondorajs, bet mēs viņu saucam tikai par Ripuli. Klasē visiem ir tādi vārdi…

—    Kāds jums?

—    Plostnieks… — Ģula atzinās, bet tūliņ jau nožēloja, jo vecā vīra acīs pavīdēja nerātns smiekliņš.

—    Plostnieks? Priekš Plostnieka tā kā par švaku. — Vecais kļuva nopietns. — Bet darīsim visu, lai jūs sakoptos. Iesim. Ej pa priekšu, Cik, tu mūždien maisies pa kājām.

Mugurā spīdēja vēlas pēcpusdienas saule, un Ģulam visa apkārtne izskatījās pavisam citāda, jo kabatā glabājās Ripuļa vēstule. Viņš jau bija iztēlojies satikšanos stacijā un kā izstāstīs Ripulim par samu …

—    Cik tā zivs svēra, Matulonkul?

—    Nanči nosvēra, gandrīz sešpadsmit… nu, vai esat vēl pie dzīvības?

Šis jautājums bija domāts trim mazajiem laucīšiem, jo tie peldēja glītā rindiņā, uzticīgi blisinādami spožās actiņas.

—     Liels, tumšs putns metās tiem virsū, bet putniņi ienira, — Ģula stāstīja.

—    Melna klija. Vai ar šķeltu asti?

—    Jā.

—    Melnā klija. Tā te dauzas katru pecpusdienu, bet vairāk zivis medīdama. Gatavais razbainieks, reizēm ceļ ārā kilogramu smagu zivi. Reizēm pats aiziet postā, ja acīs vairāk spēka nekā knābī.

—    Kā tā?

—    Iecērtas lielākā zivī, nekā var izcelt, tad zivs to parauj zem ūdems.

—    Un tad?

—    Vairāk nekā. Pagalam ir.

—    Zivs?

—    Ne velna. Klija. Noslīkst. Zvejnieki reiz noķēra tādu ap divdesmit kilogramu smagu karpu, kam mugurā bija ieaugušas kajas.

—    Un pārējais?

—    Odens bija visu noskalojis, ja putns iecērtas zivī, nagi tik krampjaini savelkas, ka grūti dabūt tos ārā.

—    Pit-pit, — viņus pārtrauca mazie lauči.

—    Ejiet nu pie miera, saulīte tūdaļ rietēs, — Matula sacīja.

—    Vai jums, Matulonkul, bises nav?

—    Kā nu nav, es tikai nenēsāju līdzi. Mājās stāv saeļļota. Laikam gribēsiet to kliju šaut?

—    Labi būtu… — Ģula cerīgi nomurmināja, jo šķita tik jauki pastāstīt Ripulim … un tad es izvilku sešpadsmit kilogramu samu un nošāvu melno kliju … Taču Matula bisi jau bija aizmirsis.

Viņš apstājās pie laivas un, drusku padomājis, vaicāja:

—    Vai airēt protat?

—    Protu.

—    Nu tad es nesīšu iekšā mugursomu un paņemšu makšķeri, jūs aizairēsiet līdz tam kroplajam vītolam un piesiesiet laivu, tur tai jāstāv. Es paskatīšos, kā ies.

Plostnieks, cīnīdamies ar nelielu lampu drudzi, tvēra airi, Matula atgrūda laivu.

—    Sestieties uz pakaļēja sedekļa.

Ģula apsēdās uz pakaļējā sēdekļa, laivas priekšgals mazliet paslējās uz augšu, un mūsu Plostnieks — kas būs — būs! — ar spēcīgu atvēzienu cirta airi ūdenī.

Matula vēroja, Ģula sarka, bet laiva sāka omulīgi griezties apkārt.

—    Tas tak nav karuselis, vai dzirdat?

—    Tūlīt, Matulonkul.

Ģula cirta airi ūdenī laivas otrā pusē, laiva kā priecīgs kumeļš, ne galvu nepapurinājusi, palēcās un sāka griezties uz pretējo pusi.

—    Es esmu radis ar diviem …

—    Ar diviem? Jūs tak ne ar vienu nevarat.. .

Ģula nekā nesaprata, viņš taču bija airējis arī toreiz, kad viņi dzinās pakaļ samam; zēnam bija piemirsies, ka sams vilka aiz auklas un turēja laivu līdzsvarā.

—    Nesaprotu, — Plostnieks piktojās, — nesaprotu …

—    Redzu jau. Dodiet šurp airi. Paraugieties: vispirms pavelciet airi un pēc tam pagrieziet to ar šķautni uz priekšu. Ar plakni airējiet, ar šķautni stūrējiet…

—    Jā-a … dodiet šurp, Matulonkul!

Plostnieks darīja, kā Matula bija rādījis, un nu jau laiva virzījās uz priekšu, bet gaita bija tāda, it kā brīžiem laiva ilgotos pēc viena krasta, brīžiem pēc otra.

—            Nav tik slikti, — vecais no krasta uzmundrināja,

—   taču jāiemācās kārtīgi airēt, jo airis nav zupas karote. Nāc, Čik, apreibs galva, ja ilgi skatīsies …

Ģula vēl juta uz muguras Matulas kritisko skatienu, taču vecais jau pa kājceliņu soļoja uz būdas pusi.

—    Ka zibens to laivu saspēris! — Plostnieks lādējās; par laimi, šobrīd zibens neklausījās vieglprātīgā jaunekļa vārdos, viņš pats taču arī sēdēja laivā. Tas kroplais vītols izrādījās esam tikpat tālu, cik tuvu bija izskatījies. Ģula svīda, cieši jo cieši spiezdams delnā airi, un laiva jau tā kā mazāk svaidījās starp abiem krastiem, taču uz priekšu

līda tik lēni kā miegaina blakts, ja drīkstam vecai laivai piedēvēt tādu salīdzinājumu.

—    Kvā-a-a, — nokvarkšķēja gārnis, paceldamies spārnos no niedrāja, un Ģula satrūcies gandrīz palaida vaļā airi.

—    Ka velns tavus pīpeskāta stilbus! — Plostnieks sodījās, gārnis atkvarkšķēja viņam pretim, pavadīdams savu sakāmo ar sešu metru tālu spļāvienu. Gārnim nebija traucēta gremošana, viņš bija nobijies, tādēļ, Plostniekam par lielu prieku, spļāva.

No šā brīža airēšana it kā veicās labāk, taču kroplo vītolu Plostnieks sveicināja ar īstu prieku.

—    Nu jau es zinu, kā vajag, rīt vēl patrenēšos.

Ģula piesēja laivu un atpakaļceļā juta, ka tomēr ir sauszemes radība, jo, kājām iedams, itin drīz bija nokļuvis līdzās Matulam, kas viņam pamāja, lai nekustas un apsēžas. Vecais gribēja atdot Ģulam. makšķerL

—    Makšķerējiet vien, Matulonkul, man sāp delnas.

—    Labs ir. Gan pāries. Tik labi raustīja, bet es pārsteidzos. Nu, nu būs! Ir! Tīkliņu! Bet cik viegli nāk, laikam plaudis. Jā, plaudis gan.

—    Cik liels. — Ģula apbrīnoja lielo zivi. — Kā pankūka! — Un viņš izvilka zivi no tīkliņa un pārlika venterī. Nu šīs kustības jau bija ierastas. Viņš ņēma zivi, kā nākas, aiz žaunām un rāmi ieslidināja tīklā.

Pa to laiku saule bija iesēdusies zemu niedrājā, nu jau varēja ieskatīties tās sārtajā sejā. Upe peldēja pa ēnu, un gārņi lidoja mājup. Odi nupat sāka savu virpuļdeju, un drīz vien Ģulam stāvoklis šķita nepanesams.

—    Iešu iekšā un ieziedīšos, citādi mani apēdīs.

—    Prātīgāk būs. Mam gribētos, ka jūs sagādātu malku, es vēl pamakšķerēšu, kamēr ķeras.

Ģulam šāds darba dalījums šķita pareizs, un tā arī bija. Paņēmis cirvi, viņš sauca Ciku, lai nāk līdzi, ja vēlas.

Tā kā arī ap būdu gaiss mudžēja no odiem, Ģula pamatīgi ieziedās.

—    Nāc, Cik!

Pāri milzīgajam pļavu līdzenumam plīvoja vakara blīva. Putni apklusa pa vienam vien, tikai fazānu gailis kliedza savu izbaiļu kliedzienu. Varbūt viņu bija iztraucējusi lapsa, varbūt tanī pusē medīja kāds prāvāks vanags, piešainais bruņinieks baidās no visiem. Viņš kliedz: «… Kadak .. . kadak …» — un ar šo kliedzienu izsaka ļoti daudz. Fazānu valoda ir vienkārša, tikai saprast to grūti.

Garaja zāle pie zemes jau rasa, nu labi noder gumijas zābaki. Cik Ģula paskatās uz zābakiem, tik iedomājas vispirms tēvoci Ištvānu, tad Matulu. Vai arī otrādi, taču katru reizi Ģula sev apsolās klausīt Matulu, atcerēdamies viņa vārdus: «Labi, ka vecs cilvēks pie rokas,» — tas nozīmē, ka vecie glabā apdomātu, gudru pieredzi.

Ģulam šodien pēc malkas jāiet tālāk, jo viņreizes kokam jau visi sausie zari nošķibīti. Ciks, kādu brītiņu lēkājis pa neskarto zāli Ģulam priekšā, pēkšņi paliek aiz muguras.

—    Kāpēc neej pa priekšu?

Ciks laipni skaidro ar asti: tā esot ērtāk, bez tam viņš nezinot Ģulas ceļa mērķi. Un vispār viņam labāk patīkot iemīta taciņa.

Odu eļļa katrā ziņā atbaidīja daļu odu, taču atlikušo pietika, lai būtu ko nikni dauzīt. Šīs nāvei nolemtās amazones dziedādamas lauzās cauri citroneļļas burvju lokam un iecirta savus snuķīšus visdīvainākajās vietās.

—    Kaut jums sērga piemestos! — Plostnieks lādējās, bet nekādas jēgas tam nebija. Kā lai sērga pieveic divsimt miljardu odu? Un kā lai tos pieveic abi mazie sikspārnīši, kas šaudījās zēnam ap galvu, vairāk gan meklēdami pamatīgākus kumosus. Pirmīt bija ducinājusi garām kāda briežvabole, un to viens no sikspārņiem (Matula tos sauc par gaisapelēm) noķēra, ka noknakšķēja vien.

«Tie nu gan prot lidot!» Ģula atzinīgi nodomāja un apstājās, lai noskatītos medībās, kas vienā mirklī pārvērtās par nāves briesmām pašām gaisapelēm. Klajumiņā

parādījās bezdelīgu piekūns. Sikspārņi izmisīgi bēga, bet veiklais piekūns jau bija izraudzījies vienu no viņiem, un, pirms zēns spēja aptvert šā izveicīgā mednieka izveicīgos līčločus, sikspārnis jau karājās bezdelīgu piekūna nagos kā maza pelēka lupatiņa.

—    Galva reibst! — Ģula brīnījās. — Cik, vai tu redzēji? Iesim, sunīt, citādi kāds noķers arī mūs … Vajadzēja ieziesties labāk. — Ģula pakasīja celi un stājās klāt izraudzītajam vītolam.

Ģula nocirta krietni resnu zaru, un, kamēr to vilka uz mājām, odi zēnu tikpat kā neaiztika.

Vakara miglas blīva vilka tuvāk mijkrēšļa ēnas, un pieklusušajā vakarā pamazām kļuva saklausāmas tās skaņas un trokšņi, ko dienā nevarēja dzirdēt.

Uguns, saņēmusies liesmās, klajumiņa vidū izveidoja mazu aplociņu un no tā raidīja arvien tālāk savus spārnotos gaismas bērnus. Apkārtne tinās tumsā, un Ģula juta, ka bez tumsas šai gaismai nebūtu nekādas nozīmes.

Ap uguni uzreiz izveidojās mājas, un šais mājās atgriezās Matula, tā kā ģimenes galva mēdz pārnākt mājās.

—    Labi deg, — viņš pamāja, — bet uzmetiet vēl ko zaļu, tas būs vairāk vērts nekā odu eļļa. Pāris sauju zāles arī.

Ģula saplūca zāli, un, kad tā bija iemesta ugunskurā, sprakstošās pagales pēkšņi izpūta biezu, dzeltenbaltu dūmu mutuli.

—    Tā viņiem vajag! — vecais noteica, bērdams no ventera ārā zivis. — Nu, nekož vairs, ko?

—    Nē, — zēns izdvesa, jo no dūmiem viņam bija aizrāvusies elpa un bira asaras, — tikai acīs kož, un es drusku slāpstu …

—    Palīdziet tīrīt zivis, te zemāk dūmu nav.

Ģula piesēdās Matulam līdzās, patiesi te dūmu nejuta, tie bija pacēlušies augšup, saplūduši kopā ar agrīnā vakara miglu un sarūgtinājuši dzīvi visiem apkārtnes odiem.

—    Nu? — Matula uzsmaidīja. — Neturiet tak to zivi kā aira kātu…

Piezīme par aira kātu Plostniekam nepatika.

—    Rīt es patrenēšos . ..

—    … bet uguni gan esat kārtīgi sakūris, — vecais pagrieza valodu uz citu pusi, — un, kā es skatos, pēc divām nedēļām laiva jums peldēs kā ūdrs. Vai jūs neuzliktu katliņu?

Ģula ar prieku aizknikšķināja nazīti un gāja pēc katliņa, jo ar savu tulznaino delnu nekā nevarēja saturēt glumās zivis, tad kārtīgi salika visu, kā bija no Matulas noskatījies. Sāli, papriku, šķīvjus, maizi, karotes — visu, kā nākas.

—             Redzat, Ģula! — Matula pameta atzinīgu skatienu.

—    Es puikas gados biju tāds pats. Ko pratu izdarīt, to darīju, pavēles negaidīju … man patika darīt…

Plostnieks uzreiz aizmirsa piezīmi par aira kātu, šī uzslava silti noglāstīja sirdi. Un Matula jau otro reizi bija zēnu uzrunājis vārdā … pie ugunskura kļuva vēl omulīgāk.

—    Nu tik atpūtieties, tūlīt ēdīsim.

Satumsa.

Pamazām uzziedēja debesis, samelnējušie koki sniedzās augšup, liesmas rotaļīgi laizīja katliņu, un arī Matulas nedzirdamā rosīšanās nebija skaļāka kā viņa ēna.

Ugunskura gaismas loks nebija liels, un Ģulas domas nespēja tikt ārpus tā. Domas tiecās pie aizritējušo gadu notikumiem un cilvēkiem, taču, sasniegušas gaismas loka robežas, atdūrās, atsprāga atpakaļ pie ugunskura, pie Matulas, lielā sama, noberztās delnas, pie Ģulas paša.

Un tad viņš it kā aizmirsa visu, tikai skatījās ugunī, vēroja liesmu nemierīgo rotaļu, uguns dažādās krāsas, zilos, sarkanos, dzeltenbaltos, melni sarkanos zibšņus, ogļu sairšanu pelnos. Šobrīd viņš nedomāja par uguns un degšanas fizikālo procesu, par mācību grāmatā rakstītajiem vārdiem un teikumiem, kas bija ieslēguši zinātnes krātiņā šo dzīvo brīnumu, no kura Ģulu tikai ar pūlēm

atrāva zivju zupas vilinošā smarža. Varbūt pirmcilvēks tikpat jautājoši vēroja uguni, varbūt dziestošās Zemes pēdējais cilvēks tikpat jautājoši lūkosies ugunī, kas izplīvos liesmās, un pēc tam aklā, melnā tumsā vairs nepaliks neviena, kas jautātu, ko īsti nozīmē uguns.

Ģulas pārdomās trīsoja visa aizritējusī diena, viss gads un visas pazibējušās viņa jaunā mūža atmiņas. Taču šīs pārdomas nespēja kļūt par salu, nostiprināties par ne kustīgu, stingru cietzemi, tās bija un palika jūra, kuras sīkie viļņi aizslīdēja un nozuda bezgalībā.

Uguns brīžiem nosprakšķēja, it kā padzīdama kādu neapmierinātu dzirksti tumšā trimdā, un arī vecā Matulas skatiens pavadīja mazo zvaigznīti tās īsajā ceļā. Jo Matula vēroja uguni tāpat kā Ģula un viņa acīs uguns liesmoja tāpat kā zēna acu spogulī. Taču viņš nedomāja nekā, jo uguns sevī uzsūca visu, arī domas.

Un tad ierunājās kāda maza pūce.

—     Kū-vik! Kū-vik, — viņa ar izbrīnu sacīja, jo ari pūce ciena gaismas varu, kaut gan ne visai mīl to. Pūce slepus vēroja cilvēkus un uguni, taču tuvāk nenāca, jo viņai nebija nekāda labuma ne no uguns, ne no gaismas.

Pūce ir tumsas putns un ievāc muitu no tiem aplamticīgajiem, kas domā, ka tumsā redzēt nevar, tātad briesmas nedraud. Tā domā peles, strupastes un visi citi sīkie grauzēji, nemaz nerunājot par naktstauriņiem un kukaiņiem. Pūce, protams, neskaidro viņiem, ka tas ir aplam, jo viņa gan redz, gan dzird un no tā pārtiek.

—    Kas tas tāds, Matulonkul?

—    Maza pūcīte, apogs, pati nosauc savu vārdu, vai dzirdat? Tā saka: kuvik1 .

—    Maziņa?

—    Tāda kā pastrups strazds, astes gandrīz nav. Kliedz, muļķīte, būtu labāk gājusi medībās, tā viņa katru vakaru kliedz uz uguni. Varbūt viņai nepatīk … nu, turiet šķīvi.

1 Majas apogs. (Ung. vai.)

Plostnieks tikai tagad atslīdēja atpakaļ īstenībā, un šī īstenība viņu sagaidīja ar nežēlīgu izsalkumu. Mājās Ģula reizēm ēda, tikai Piri māmiņas pierunāts, toties te ik reizes juta, ka vēders, ermoņikas spēlēdams, lūdzas katru kumosu, kaut tā būtu maizes garoziņa vai vienalga kas. Tagad zupa Ģulam sniedza īstu svētlaimi; izrādījās, ka tā ir visai asa un pamatīgi karsta, kā uguns, un mute varēja teikt, ko grib, un rīkle un tālākais ceļš uz vēderu varēja krekšķināt, cik patīk, reālistiski noskaņotais vēders jūsmīgi ņēma pretim zupu kopā ar zivs gabaliem.

Valdīja klusums, brīžiem tikai karote nošķindēja pret skārda šķīvi un Ciks taktiski nošķaudījās, jo, pēc viņa domām, vecais saimnieks bija pārspīlējis ar papriku.

Čiks, pareizas nojautas vadīts, bija nogūlies starp abiem ēdējiem, bet vēlāk, dabūjis lielu zivs galvu, metās aiz būdas.

Matula pameta ar galvu uz to pusi.

—      Paslēps rītam …

—      Vai tad nesāks smirdēt tādā karstumā?

—      Protams, smirdēs, bet kas viņam. Vai ieliet vēl?

—      Tikai zivi, Matulonkul, ja ir …

—       Ir, ir, ēdiet tik, jums tas kakls tik tievs, pa gabalu vēl kāds noturēs par gārni.

Ģula nebija dusmīgs, ka viņa kakls tiek tā vērtēts, un nolocīja vēl divus pamatīgus zivs gabalus kopā ar tādu maizes ņuku, ko mājās nebūtu pa divi dienām noēdis.

Pēc tam viņi ēda vēl Nanči tantes atsūtītos pīrāgus, pēc tam ābolus. Beidzot Matula, sparīgi grabinādamies, nomazgāja traukus, Ģula klusēdams tos noslaucīja un sāka domāt par guļvietu, kaut gan bija nolēmis vēlreiz izlasīt Ripuļa vēstuli.

Matula novāca katlu.

—      Man liekas, nu varam doties pie miera līdz rītam.

Arī Plostniekam likās tāpat, un pēc maza brītiņa tikai

šad tad iečabējās siens un ārā, būdas priekšā paspīdēja ar pelniem apbirušie nodeguļi, tad apdzisa arī tie, it ka ugunskurs būtu aizvēris acis uz dusu.

Būdā vēl bļāvēja vecā sarga pīpes uguntiņa, bet dūmi vairs nebija saredzami.

Taču nebija arī vairs kas skatās.

Plostnieks domāja par čūskām, jo viņam šķita, ka niedru sienā kaut kas čabinās, taču šī doma bija pavirša un garām skrejoša. Šobrīd gan būdā, gan ārpus būdas milzu čūskas varētu cīnīties ar leopardiem, arī tad Plostnieks nemostos, un nav tāda lielgabala šāviena, kas spētu izraut nogurušu, labi paēdušu, īstu astotās klases zēnu no veselīga miega dzīlēm.

Un tad pār milzīgo niedrāju uzlēca mēness.

Čikam mēness nepatika, tādēļ viņš aizvilkās aiz būdas, lai nebūtu jāskatās. Ja suns neatradās ēnā, viņam šķita, ka apaļais debesu ķermenis kož. Čiks nespēja no tā ne acu novērst, kaut gan šis skats plosīja viņam nervus. Tādās reizēs šunelis vai nu gaudoja, vai rēja, vai arī gan rēja, gan gaudoja ar zināmiem pārtraukumiem. Un — stundām ilgi.

Tā nebūtu nekāda nelaime tanīs reizēs, kad Matula negulēja savā niedru mājā, bet, te būdams, viņš necieta troksni un bārās:

—    Klusu!

Čiks apklusa un pēc maza brītiņa sāka no jauna.

—    Klusu, Cik, būs slikti!

Nu balss jau skanēja nopietni un draudīgi, taču mēness starojums suni neatvairāmi izaicināja uz riešanu.

—    Cik, ka es tev vilkšu … Ja bail no mēness, neskaties.

Un Ciks neprata paskaidrot, ka tās nav bailes, bet kas cits; tāpat kā jūras viļņi neprastu paskaidrot savu šķietami nepamatoto virzību paisuma un bēguma ceļos.

Un suns rēja.

—    Nāc šurp!

Tā bija balss, ko suns galīgi necieta. Tā bija balss, kas nozīmēja vairāk nekā draudus, un Ciks padevīgi gāja

Matulam pa rokai. Vispirms saņēma pamatīgu pļauku, tad ķēdi kaklā, kas Čikam pat dienā riebās.

—    Ja vēl kaut pīkstienu dzirdēšu, saskaldīšu četrās daļās!

Nav zināms, kāpēc Matula turējās pie skaitļa četri, un Ciku tas vairs neinteresēja. Viņš skumīgi nolika savu gudro galvu uz priekškājām un neskatīdamies cīnījās ar riebumu pret mēnesi; taču sodu neaizmirsa. Turpmāk, ja suns sāka gānīt neizprotamo debesu klaidoni, pietika pažvadzināt ķēdi.

—    Cik! — Un suns metās aiz būdas, kur tā nervus neskāra uz riešanu rosinošais starojums. Vēlāk pat ķēdi žvadzināt nevajadzēja, jo pilnmēness laikā suns pats steigšus līda ēnā un gaidīja, līdz mēness paceļas tik augstu, ka ir tikai ar varēm saskatāms. Kā liekas, suns noslēpumainos starus uztvēra ar acīm, kamēr mēness kūņojās pa debesu pamali; bet, augšā ticis, tas bija ārā no Cika redzesloka.

Patlaban mēness vēl atradās zemu, tāpēc Ciks bija nodarbināts aiz būdas. Ar ko gan citu kā ar ēšanu? Viņš izkārpīja zivju galvas un rūpīgi apēda rezerves. Tad apgūlās, paausījās un aizvēra acis.

No būdas plūda vienmērīga elpošana, purvāja tāiē kliedza pūce, kārklājā naktī pīkstēja kāds izbiedēts putns — varbūt pa miegam —, un no rāmūdens puses iztālēm skanēja ūdensputnu rūpju pilnie brīdinājuma saucieni. Tās visas bija ierastas skaņas, kas slīdēja cauri suņa modrības sietam, Ciks varēja mierīgi gulēt.

Mēness lēnām rāpās augšup, diez ko nelikdamies zinis, ka izraisījis nemieru guļošajā zemes pasaulē. Tā dīvainais spīdums nedod ierasto gaismu, šis sudrabainais mirdzums ir tikai skaists, taču ne labs. Nav ne diezgan gaišs, ne diezgan tumšs. Tādās reizēs nakts plēsoņas ir piesardzīgāki, jo tos pavada ēna, un piesardzīgāki ir mierīgie ārā gulētāji, jo tos var labāk saskatīt. Dienās pēc pilnmēness naktīm meža dzīvnieki atpūšas necaurejamos biezokņos, ja vien odi un citi asinssūcēji ļauj atpūsties.

Matulam, piemēram, tie neļauj. Pāris odu tik ilgi griežas vecajam ap ausi, hdz tas uzmanīgi pieceļas, sarauš ugunskura sprikstis un uzmet virsū resnākus zarus. Tad tikpat klusu apguļas un aizkūpina pīpi. Tā tiek cik necik attīrīta būdas iekšiene un arī apkārtne.

Būdā virmo biezi dūmi, no kā odi tūdaļ metas projām, taču dūmi ceļas arī no ugunskura. Resnie zari nedeg ar liesmu, bet izpūš dūmus, un tie pārsedz klajumiņu, kur gaiss tik nekustīgs, ka vissmalkākā pūka zemē laistos ļoti lēni un vienmērīgi.

Mēnesi pavada daži mazi mākonīši, šķiet, ka tos valdzina nakts ceļinieka skaistums, un redzams, ka tie jūtas labi stindzinošā augstumā. Lejā gaiss kļūst vēsāks. Upe izsapņo miglu, meldrājs izelpo saltus tvaikus, un saldeni rūgtā, tīrā augu smarža nomāc dienas izgarojumus ar sairuma dvaku.

Plostnieks tā elpo ieplūstošo svaigo gaisu, ka varētu ticēt — viņš nopūšas un ne domāt nedomā, ka tāda dziļa elpošana dod labumu ne plaušām vien, kas tikai kā palīgorgāns kalpo asins tīrīšanai, bet arī izdedzina asinīs uzkrājušos sārņus, kas rodas daļēji Plostnieka vēderā ari no bijušā plauža.

Nē, Ģula patlaban nedomā par miesu, nedomā nekā, pat nesapņo, visa viņa būtība ir dziļi iegrimusi tīkamajā miega nemaņā.

Uz rīta pusi viņš jau biežāk grozīsies, pat mēģinās vieglprātīgi staipīties, taču augošā un muskuļu drudža mocītā miesa tik stipri turēsies pretim, ka zēns gandrīz pamodīsies. Taču līdz apziņai viņš vēl nenonāks.

Mēness nu jau soļo pa debesu rietumu pusi, tāpēc Ciks pārcēlies būdas priekšā pie ugunskura, un nu arī viņš patiesi guļ, tā nobeigdams šo nakti.

Briksnāju vēl cieši cauraudusi nakts migla, bet pāri miglas palagiem savā pelnupelēkā tērpā lido maigā pamošanās kalpone — rīta blāzma.

—    Krā-krā, žēl, — vārna, sēdēdama alksnī, noteica trompetes balsī, tikai nebija zināms, kā īsti žēl. Varbūt

la, ka pie ugunskura nebija palicis nekā ēdama un to pašu neko vēl apsargā Ciks?

Nē, pelēko vārnu pareizi sapratusi būtu tikai otra vārna, taču ari tā otra nebūtu pateikusi nekā cita kā vien «krā-krā, žēl» . .. tāpēc ar šo jautājumu nav vērts nodarboties.

Vārnas ķērciens Ģulu pamodināja, taču pat vistuvākais draugs nevarētu sacīt, ka Plostnieks būtu saprātīgi skatījies uz austošo gaismu. Atzīsimies, pirmajā brīdī viņš pat nezināja, kur atrodas, kā nokļuvis šai miklajā rītausmā, kur veca vārna kalpo par modinātāju.

Ģula pievēra acis, kamēr domas, lēnām tvarstīdamas vakar pārtrūkušo pavedienu galus, iegūla īstajā vietā. Kad Ģula atkal atdarīja acis un beidzot iejutās īstenībā, viņš uzreiz nespēja aptvert, kas noticis ar viņa atsevišķām miesas daļām: rokām, kājām, muguru.

—    S-š-š … labrīt, Matulonkul!

—    Vēl jau tikai gaismiņa aust, — atbildēja Matula, kam patika precizitāte, — lai nu jums būtu naktsmiers labumā gājis. Skatos, tā pasmagi kustaties.

—    Jūtos kā piestā saberzts.

—    Tas ir labi! Nu tik uz priekšu …

—    Ko tad?

—    Vajag ielocīt kaulus. Ja tagad palaidīsieties, viss sāksies no gala.

Plostnieks sērīgi aplūkoja savas samocītās plaukstas, pat pirkstus izstiept nebija dūšas. Delnā divas plakanas, baltas tulznas, un vispār rokas noberztas, saskrāpētas, sadurtas, sagraizītas.

—    Grūti būs, Matulonkul.

—    Protams, — Matula atbildēja, — protams. — Un vairāk nekā nerunāja. Ja grūti, tad grūti.

—    Tagad ēdīsim kaut ko labu, ko jūs vēl nebūsiet baudījis.

Ģulas miglainās domas izklīda pa iztēles līčloču ceļiem, viņš pārdomāja, vai Matula jau būtu atgriezies no

makšķerēšanas, varbūt pasniegs ķīvīšu olu kulteni, vai arī Nanči tante kaut ko atsūtījusi.

—    Vai kurt uguni?

—    Nē. Ēdīsim aukstu.

«Tātad tomēr Nanči tante,» Ģula nodomāja un apsēdās.

—    Vai neiesiet izpeldēties? Es pa to laiku sagatavotu.

Ģula satrūkās un pavisam piemirsa sāpes. Izmantojot

gadījumu, atzīsimies, ka Plostnieks šādu nomadu dzīvi bija iedomājies gan ar dažu peldēšanos, bet bez kārtīgas mazgāšanās. Sevišķi rītausmā … Blāvajā gaismā katrs zāles stiebrs līka zem alvas smagas rasas svara, no upes puses pūta dzestrs vējš, un šķita neiespējami izmocīto augumu gremdēt ūdenī.

—    Man nav peldbiksīšu… Nanči tante ir aizmirsusi ..

—    Zēl, taču es nemaz nedomāju, ka vajag biksītes peldināt. Bet ja nu bail no ūdens… Vai arī kauns no vardēm …

—    Nav vis, bet es varu sasaldēties.

—    Te bija atbraucis viens zinātnisks pētnieks. — Matula nesteidzīgi sabikstīja uguni. — Viņš tādā rīta agrumā no laivas uz galvas metās ūdenī un tad sacīja, ka varētu vai kalnus gāzt. Ūdens liekoties pavisam silts. Nav jums tās gribēšanas, tāpēc ari čīkstat…

Plostnieks nikni rāva kājās zābakus un vēlēja tam rūdītajam pētniekam daudz ko nepatīkamu. Mājās Piri māmiņas mīkstā sirds bija pieļāvusi tādu vien kaķa mazgāšanos … bet te … uz galvas …

Ģula grīļodamies nostājās uz kājām, taču Matula nelaida pie vārda zēna dumpīgās domas.

—    Dvieli paņemiet…

Tur stāvēja mūsu Ģula — pamatīgos zābakos un apakšbiksēs, un trīcēja pat viņa izspiedušās ribas. Matula neslēpti nicīgi aplūkoja zēna izstīdzējušo, kārno augumu.

—    Skaidrs, nekāds spēka mitriķis vis neesat… tak pēc peldes cilvēkam varen gribas ēst. Kad pārnāksiet, brokastis būs gatavas. Steigties nevajag.

Ģula pasita dvieli padusē un devās uz upes pusi.

«Ja izstāstītu, visa klase rēktu aiz smiekliem,» viņš pukojās, «mamma sasistu rokas, Piri māmiņai uznāktu lēkme, tētis triektu dūri uz galda . ..»

Un viņš iztēlojās sevi starpbrīdī pagalmā, ierastajā draugu lokā.

«.. . Iedomājieties, lūdzu, rītausmā es drāzu uz upi un no laivas metos uz galvas ūdenī, dažas minūtes peldēju … pēc tam varētu vai kalnus gāzt.»

Šī doma šķita tik tīkama, ka Ģula apstājās to izbaudīt, un viņam jau rādījās Dubovanska lielās, izbrīnā ieplestās acis … Bet viņš bija piemirsis, ka pasaulē ir arī odi.

—    Ai-ī-ī, nekauņas! — Ģula metās skriešus, atstādams draugus kopā ar odiem, kas gavilēdami sekoja savam rīta mielastam.

Jā, Ģulam bija gan ienācis prātā, ka Matula līdz upmalai nevarēs saredzēt, taču vecais vīrs būtu smīnējis par tādu maza bērna iedomu. Matula zināja, ka pasaulē ir arī odi, zināja, ka no kārkliem iztraucētie dziedoņi apēdīs lāga zēnu, ja tas nelīdīs ūdenī, un, ko Matula zināja, to viņš labi zināja.

Plostnieks steigšus nokratīja no kājām zābakus, izlīda no sava vienīgā apģērba gabala un, kaut gan ne uz galvas, taču viegli satraukts, iemetās ūdenī.

—    Plunkš! — sacīja upe, aizvērdamās virs neapdomīgā jaunekļa galvas.

«Kāds es esmu stulbenis!» Ģula izlīda virspusē. «Matula taču ieminējās, ka te uzreiz sākas dziļums.» Un viņš aizvainots peldēja uz otru krastu.

Ūdens tiešām bija silts, un Ģulam šķita, ka upe samtainām rokām ārstē viņa salauzto miesu. Ticis pret upes vidu, viņš papeldēja mazliet uz leju, mazliet uz augšu, beidzot ierāpās laivā, pamatīgi noslaucījās un juta, ka īsti kalnus gāzt gan ne, taču' darīt kaut ko vajadzētu. Viņš skriešus metās uz būdu, ar dvieli trenkādams uzbrucējus odus.

—    Nu, kā bija? — Matula interesējās.

—    Ko mēs ēdīsim, Matulonkul?

—     Recekli. Tas, kas palika katliņā, ir sarecējis, klāt piekodīsim brūninātu maizi… — Matula ar plašu žestu lika saprast, ka tas varētu būt vispārākais no pavārgrāmatās minētiem kārumiem.

Brūninātā maize mazliet smaržo pēc dūmiem, nu, bet zivs! .. . Treknais galerts! … Uz siltās maizes kūstošā zupa!…

Viņi ēda klusēdami.

—    Vai ir vēl, Matulonkul?

Matulam patika šī aplinkus izteiktā uzslava.

—    Un ko es sacīju?

—    Matulonkul… tur nav ko runāt! Namči tante un Piri māmiņa var iet gulēt.

—    Tikai tas lai paliek starp mums… — Vecais pacēla mezglaino pirkstu par zīmi, ka šī saruna ir tāds pats noslēpums kā sieviešu māka virtuves padarīšanās.

—    Vai drīkst vēl?

—    Tāpēc jau tas ir.

—    Vai vēderu nesabojāšu?

—    Ar zivs gaļu vēl neviens nav vēderu sabojājis.

Ģula ēda un dzēra un pat nepamanīja, ka koki jau met

garas ēnas, jo tālumā pāri niedrājam kvēlā mirdzumā cēlās augšup saule.

Matula saiņoja somu.

—     Skatekli kariet kaklā, odu eļļu bāziet kabatā. Iesim uz niedrēm drusku papētīt apkārtni. Suni nesiešu, nu jau laikam zinās, ka nedrīkst klīst projām. Te paliec! — viņš uzšņāca Čikam, kas taisījās līdzi. — Te paliec, citādi uz pusēm pārsitīšu …

Ciku šī uz pusēm sišana pārbiedēja. Vakar uz četrām daļām, šodien uz pusēm . .. Grūts liktenis nabaga sunim. Taču, saņēmis visus pārpalikumus no katla, suns vairs tikai ar vienu aci nolūkojās aizgājējiem pakaļ.

—    Brauksim pāri! — Matula pamāja uz laivas pusi.

—   Pie lielā ūdens ir tāda maza būdele,no tās varēsim skatīties.

Viņā pusē krasts bija tāds pats kā šinī, vienīgi mazāk nostaigāts, taciņu varēja tikai ar kājām sataustīt. Putnu armijas traukšanās gaisā Ģulu vairs nesabiedēja, viņš lūkojās pēc paziņām šai barā.

Kādā vietā viņi nokāpa no uzbēruma. Šaura stidziņa veda cauri niedrājam, un pie vītola bija piesieta laiva. Matula nesniedzās pēc aira, bet pacēla garu kārti.

—    Ar to būs labāk. Te šauri un ūdens sekls.

Un viņi stūmās pa līčloču spraugu niedrēs.

—    Labāk būs, ja ieziedīsieties.

Ģula paklausīja, viņš juta, ka visu laiku līkumojot viņi tomēr brauc noteiktā virzienā. Redzēt uz priekšu varēja tikai pāris soļu attālumā. Visam pāri vēl klājās ēna, un ūdens bija tik sekls, ka laiva brīžiem šļūca pa dūņām. Odi negribīgi griezās atpakaļ uz saviem novērošanas posteņiem, nākuši pie secinājuma, ka cilvēks ar tik sliktu smaku ir gluži vienkārši nebaudāms. Ģula bija pamatīgi ieziedies, tāpēc varēja pilnībā izbaudīt šo rīta braucienu ar laivu.

Šur tur niedrēs slēpās mazi putniņi, kas necēlās spārnos, kādā vietā uz ūdens šūpojās brīnišķi ziedi ar leknām lapām.

—    Ūdensķirbis. — Matula pamāja uz brīnišķo ziedu pusi. Un Ģulam šis nosaukums šķita svētuma zaimošana.

—    Šis brīnum skaistais zieds?

—    Citi to sauc par ezerrozi, tak lapas un kāts tai kā ķirbim.

Ģulam nebija ko teikt.

—    Krāā-rā-kā-kā, — notaurēja gārnis, pārbīlī izlidodams no liela vītola.

—    Ka tavus pīpes kāta stilbus … — Matula novēlēja.

—   Domā, mēs nobīsimies?

Pēc brītiņa no niedrāja pacēlās meža pīles.

—    No šis vietas jasak braukt uzmanīgi, drīz kāpsim ārā.

—    Te?

—    Kur tad? Vāciet kopā panckas. Tikai klusītēm.

Līdzās laivai pavērās tāds kā ceļš, bet arī uz tā spīdēja ūdens.

—    Visu laiku man pa pēdām; un nekur neapstājieties, te nav pastaigu laukums.

Ģula jau iepriekš saprata, ka niedrāja ceļš nav pastaigu laukums. Bet īstenībā… Tas bija ļoti nedrošs gājiens. Vietām līdz potītēm, vietām rāpdamies un līdz ceļgaliem grimdami, viņi tomēr virzījās uz priekšu diezgan ātri.

—    Nešļakstinieties, sasodīts, viņi tak klausās …

Ģula nezināja, ne kur atrodas, ne arī, kas tur klausās. Taču kņada bija apklususi, un Matula gandrīz rāpus ielīda kādā biežņā, kas, izrādījās, bija novērošanas būda.

Ģula šņākdams ievēlās līdzās savam pīpes smakas piesātinātajam audžutēvam.

—    Varbūt vēl nebūs pamanījuši, nekustieties.

Zēns sastinga, nu jau acis bija apradušas ar krēslu.

Matula paņēma nazi un visas no vietas apgrieza būdā

ieaugušās niedru lapas tik uzmanīgi, ka niedru stiebri pat nepakustējās.

—    Nu jau divas nedēļas neesmu te bijis, pa to laiku niedres ņem virsroku. Vēl iztīrīšu skatlūciņas, tad pamazītēm rāpieties uz priekšu.

Būdas grīda bija biezi nosegta ar sausu grīsli.

—    Bet slapjš te nav, Matulonkul …

—    Nē. Te viss turas uz mietiem. Apakšā ir dēļi, tikai tos nevar redzēt, jo niedres saaugušas cauri.

Arā no jauna sākās daudzbalsīgs troksnis.

Ģula uzmanīgi pavirzījās vecajam līdzās, un pēc pirmā skatiena uz ārieni viņam aizrāvās elpa.

Priekšā un arī mazliet lejup atklājās viss ezers, būda atradās nedaudz virs ūdens līmeņa. Skatienam pavērās brīnumainās putnu pasaules rīta rosība, visa šķietami bezrūpīgā dzīve.

Un cik tuvu!

—    Vai, Matulonkul … — Plostnieks noelsās, tikai ar roku parādīdams, ka nespēj vārdos izteikt to, ko redz.

Turpat blakus lūkai stāvēja dzēse, stingi kā karavīrs goda sardzē, taču dzēse nekā nesargāja, nekam neparādīja godu. Tās dzedrās, dzeltenās acis vēroja ūdeni, un pēc brītiņa garais knābis jau cirtās ūdenī tik neaptverami strauji, ka Ģula pamanīja tikai zivi, tās sudrabaino mirdzumu, astes sitienus un dzēses galvas kustību, kad tā zivi iekratīja knābī. Tad, divas reizes norīstījusies, dzēse atkal stāvēja tik stingi, it kā viņu neinteresētu nekas visā pasaulē.

—    Dzēse noķēra zivi, — Ģula pačukstēja pār plecu, taču Matula neatbildēja, viņš kārtoja somu; dabiski, ka dzēse ķer zivis, par to nav vērts vārdus tērēt.

Ģula arī nemaz negaidīja atbildi, tā tik un tā nāktu par vēlu, jo zēna domas jau saistīja putnu tūkstoši, kas peldēja ūdenī, saules lēkta atmirdzums, nekustīgais, bet čukstošais niedrājs, skaņu tūkstošveidīgās nokrāsas, meža pīļu švīkstošais lidojums, viena vai otra putna parādīšanās tur, kur nupat vēl nebija nekā, lijas laidenais lidojums, zīriņu aizsmakušie kliedzieni, lauču peldēšanas sacensības …

—    Ai … s-s, Matulonkul, kas tad tas? Nes savus mazuļus. Vai … — Ģula kunkstēja aiz sajūsmas. Matula paskatījās pa otru lūku.

—    Dūkuris, cekuldūkuris. Kad bērni piekusuši, rāpjas mātei uz muguras.

Ģula juta, ka šo skatu nebūtu iespējams ne nofotografēt, ne uzgleznot, pat ne atstāstīt.

Tāds patvaļīgs dzīves skaistums izpaudās šinīs rāmajās kustībās, mātes piesardzīgajā peldējumā, piecu mazo pūkainīšu acu mirdzumā, kad tie, sēdēdami mātes mīkstajā ložā, devās pastaigā šai vasaras rītā. Viens no mazuļiem pat nožāvājās, un tas izskatījās tik jocīgi mīļi, ka Ģula iegrūda mutē nosmulētos pirkstus, lai nepaspruktu smiekli. Un tad . ..

—    … brr-plunkš … — Viss nozuda, kad pirmīt manītā lija gandrīz nocēla no dūkura muguras vienu mazo ceļotāju; taču tā nobrāza tikai ūdens virsmu, jo visa ģimene jau bija pazudusi zem ūdens.

—             Ka tu nosprādzis! — Ģula iebelza sev pa ceļgalu.

—   Vai mazuļi nenoslīks?

—    Nebaidieties. Nu jau vecā būs tos savākusi kopā. Drusku mācības tiem nekaitēs.

—    Matulonkul, kāpēc mums nav bises līdzi?

—    Būtu šāvis to liju?

—    Droši vien …

—    Droši!… No viena šāviena te visi aizietu pasaulē. Un, ja nošautu, būtu jālien ārā to pievākt, — nomīņātu būdas priekšu, un paietu savas pāris nedēļas, kamēr viņi atkal sadūšotos te atgriezties. Nav vērts.

—    Taisnība, bet tomēr ja māte nebūtu uzmanījusies . ..

—    Lai uzmanās! Tādēļ viņa ir māte, tas viņas pienākums …

—    … lija tomēr būtu noķērusi vismaz vienu.

—    Ja var, lai noķer. Tas lijas darbs.

Ģulam bija grūti ar to samierināties.

—    Bet dūkuri taču ir nekaitīgi.

—    Cilvēkus viņi neēd, bet, ja zivis prastu runāt, tās gan sacītu ko citu… zivju mazuļus dūkuri rij dučiem vien.

Uz ūdens sacēlās varens jandāliņš. Divas pelēkās vārnas, neganti ķērkstēdamas, vajāja kādu lielāku putnu, befe šis acīmredzot nelikās ne zinis.

—    Tas kaut ko nes, — Ģula uztraucies sacīja un jutās tā, it kā asie nagi būtu iecirtušies viņa paša miesā.

—    Klija. Tā kā lauci nes.

Zēns izbijies palūkojās uz Matulu.

—    Vai tik nebūs no mūsu laucīšiem.

—    Velns zina no kurienes, niedrājs liels, lauču diezgan . ..

Ģula atkal sarosījās pretošanas kare. Un viņš sacīja:

—    Tomēr vajadzētu bisi.

—    Var jau. Varbūt es atnesīšu, un tad, kazi, nošausim kliju. Tai arī ir trīs vai četri mazuļi, tie nosprāgs badā. Pīkstēs kādu laiku — trīs četras diennaktis, kamēr apklusīs …

Ģula par to dziļi aizdomājās, bet Matula piesardzīgi gatavojās aizsmēķēt.

—    Ziniet ko, — viņš bāza pīpē tabaku, — labāk mums tur nejaukties iekšā. Kad es biju puika, te putnu bija simtreiz vairāk, varbūt pat tūkstošreiz. Protams, bija arī klijas un ērgļi, bet, cik tie noķēra, to nemaz nemanīja. Droši vien savāca tikai vārguļus. Bet reiz uzradās putnu ķērāji no zvēru dārza, tie savāca visu ko, arī baltos gārņus, un tad putnu tauta sāka iet mazumā. Tramīgie putni vairs atpakaļ nenāca. Tie — no zvēru dārza — vienā vasarā

nodarīja vairāk posta nekā klijas un citi plēsējputni pa divdesmit gadiem. Toreiz vēl purvājs piederēja hercogam.

—    Un viņš atjāva?

—    Nelikās ne zinis, droši vien nemaz nezināja. Inspektors dzīvoja Peštā, tas ar daudz nesajēdza, šejienieši veltīgi vaimanāja, mēs nekā nevarējām iebilst, būtu padzīti ar visām panckām. Tā tas bija.

—             Velns parāvis, — Plostnieks sacīja no visas sirds,

—   vai tagad viņi nevar atnākt?

—     Šurp? Neviena dvēsele… ja nav raksta līdzi. Malu zvejniekus savāc policisti ar motorlaivām, šādus tādus klejotājus — mēs. Un, tiesa, mūslaikos likumpārkāpējus soda nevis ar trim dienām aresta vien. Tagad, redzat, kopš tīrelī valda kārtība, ir atgriezušies gan baltie gārņi, gan citi putni.

Ģula padomāja arī par to, tad viņa acis atkal saistīja lūka sienā, kas izrādījās unikāls kino ar īstiem tēlotājiem bezgalīgi garā filmā ar oriģināliem krāsainiem skatiem. Jo nekad nenotika tas, ko varētu gaidīt, un nekad nebija zināms, kurš tēlotājs iznāks uz skatuves, kad viņš tēlos galveno lomu, kad noies vai kad viņu nogalinās — īstenībā un pavisam, nevis tikai lomā.

Tā nebija spēle, tā bija nopietna dzīves īstenība. Te nebija ne koka zobenu, ne mākslīgā apgaismojuma, ne papīra vainagu; te neviens nebija noteicējs, izrādi no olas līdz pat iznīcībai vadīja kāds neredzams likums.

Ikviens dzīvoja sev un sevis dēj, tomēr viss saderēja kopā: laiks, vide, kustība un daba tās tūkstoš veidos.

Plostnieks apmēram tā domāja vai gribēja domāt, taču šīs domas katrreiz kāds iztraucēja.

Piemēram, nupat pie lūkas piesoļoja cita dzēse, un -Ģula gandrīz balsī iesmējās, jo putns, kas sastāvēja tikai no kājām un kakla, izskatījās tik ērmīgs, tik bezpalīdzīgs, bija tik bezgala nenobriedis pusaudzis, kāds var būt vienīgi dzēsēns, kam apnikusi ligzda un brāli un kas devies atklājumu gaitās. Tur viņš stāvēja, kaut ko kvarkšķēdams,

un nezināja, ko iesākt ar lielo ūdeni. Tad, šūpodamies un žēlīgi ķērkstēdams, devās pie citas dzēses.

—    Droši vien māte, — Matula čukstēja, — tūlīt redzēsim.

—    Gribu ēst! — čērkstēja pusaudzis. — Gri-i-ibu …

Otra dzēse stāvēja stīvi kā kārts gals. Acīs ne vēsts no

atzinības un maiguma, ja tanīs būtu kas lasāms, tad droši vien: «Kas tev atļāva iet projām no ligzdas?»

—    Gribu ēst, gri-ibu … — Jaunais atklājējs staipīja kaklu un, ar spārniem takti sizdams, pavadīja savu čērkstēšanu. Pēkšņi māte pagriezās pret viņu, un jaunulis atieza knābi. Abi knābji sakļāvās.

—    Ko viņi dara?

—    Māte baro mazuli … vai tad neredzat?

Pēc visām zīmēm nupat noķertā zivs mainīja atrašanās vietu, jo varēja redzēt, kā bumbulis pa vecās dzēses kaklu virzījās uz augšu, vecā to pārkratīja mazulim knābī, pēc tam bumbulis pa mazuļa kaklu slīdēja lejup.

—    Pē, cik neglīti! — Ģula negribot nospļāvās.

Matula paraustīja plecus.

—    Ko lai dara, ja šķīvju viņiem nav. Ja mazajai dzēsei tā ir labi, tad viss kārtībā.

Un, jādomā, mazajai dzēsei bija ļoti labi, jo, līdzko māte bija izņēmusi savu knābi, mazā atkal ieķērcās.

—    Vēl… vē-ēl…

Māte steigšus devās uz niedru pusi.

—    Vēl… vē-ēl… — Jaunais diedza pakaļ, bet māte vairs tam nepiegrieza vērības. No niedrāja puses pretim atskanēja citu prasītāju balsis, un guzā esošo pārpalikumu māte nesa pārējiem bērniem.

—    Iekaustīs vēl, ja šis pārāk dīdīsies. — Matula pamāja dzēsēm nopakaļ, taču vairs nekas nebija redzams, un pēc brītiņa mazie apklusa. Drīz vien māte atkal stāvēja klajumā un skatījās pēc zivīm.

—    Nu var sākt no gala, — Matula noteica, tad pacēla acis, jo no augšas atskanēja tāda kā tvaika šņākoņa, ar piesvilpienu beigās.

—    Nu … skatieties … aši!

Šņākoņa pieņēmās. Ģula manīja gar lūku pazibam divas mazas bumbiņas un tām pakaļ dzeltenīgi pelēku putnu ar tādiem spārniem kā bezdelīgai. Tad nošļakstēja ūdens, bumbiņas nozuda, vajātājs nobremzējis atkal slaidā lokā cēlās augšup.

—    Lielais piekūns. Apskatiet labi! Taču ar kriķiem viņam paveicas tikai tad, ja tos pārsteidz negaidīti. Kriķi arī prot lidot. Pats redzējāt.

Piekūns riņķoja virs ūdens, kur bija nozudušas pīlītes.

—    Skrien tik uz krastu! — Matula pasmīnēja. — Tās tu vairs nedabūsi.

Piekūns, uzklausījis Matulas padomu, devās projām, un tanī pusē visi gaisa lidoņi steidzīgi nolaidās uz ūdens un iestājās klusums. Ģula bija nosvīdis aiz uztraukuma un rūpēm par pīlītēm, taču drīz vien nomierinājās, jo pēkšņi uz ūdens parādījās divas mazas galviņas, tad uzmanīgi iznira mazi brūnraibi radījumi ar mirdzošām spalvām.

—    Domāju, ka būs nositušās.

—    Šitās? Viņām krūšu muskuļi tādi kā no dzelzs … bet gardas gan.

—    Bet dzēse nemaz nenobijās.

—    To nu īsti zināt nevar, taču tādās reizēs parasti nebaidās tie, kas atrodas ūdenī vai uz zemes. Piekūns valda tikai gaisā, pret zemi tas nosistos. Bet gaisā viņš cērt un plēš, ko tik mana, un nolaižas zemē tikai tad, kad medījums ir notriekts. Pat lielai meža zosij viņš apgriež kaklu.

Piekūns jau bija tālu, ūdens rāms un putnu rosība arī tā kā apslinkusi, jo vasara dāsni šķieda savu reibinošo karstumu. Vecā dzēse apdomīgi ievilkās ēnā, kur no būdas nebija redzama, vienīgi pīles kūleņoja nenogurdamas, un platknābja ibiss kāsa ūdeni, taču arī niedru ēnā. Ena it visur gāja mazumā, un arī būdā gaiss sāka karst.

Matula izdauzīja pīpi.

—    Varbūt šai dienai pietiks?

Ģula nopūtās un notrausa sviedrus no pieres.

—    Vai mēs atnāksim vēl?

—    Protams, bet ap šo laiku visi nolien pie malas, nez vai ko jaunu redzēsim. Rītausmā un pievakarē ir vērts skatīties, bet ap šo laiku viņi kustas tikai tad, ja nepieciešams. Klusītēm manīsimies ārā.

Ap laivu dzirkstīja sakarsis ūdens, un Matula raudzījas debesīs.

—    Bargums nāk … vai nejūtat?

—    Nejūtu nekā.

—    Vai nejūtat, cik saule spiedīgi kveldē?

—    To gan jūtu.

—    Nu, un tas nozīmē, ka pēc divām trim stundām negaiss būs klāt. Kā skatos, taisās liels bargums, kaut jel krusas nebūtu. Tiksim ārā, apskatīsimies labāk.

Kaut gan laivu stūma Matula, Ģulam lija sviedri, un, tikuši uz uzbēruma, viņi bija aizelsušies šai tveicīgajā, miklajā gaisā. Matulam pat krekls pielipis pie muguras.

—    Nu, vai vēl nejūtat?

—   Jūtu, Matulonkul, bet tikai tagad saprotu, ko tas nozīmē. It kā būtu kas uzsēdies uz krūtīm … es svīstu, un patlaban ir citāds karstums nekā vakar ap šo laiku.

—    Pareizi sakāt! Bet nu paraugieties uz augšu, debesis vairs nav skaidras, varu saderēt, ka Ciks mūs upes malā jau gaida. Viņam ir ļoti bail no pērkona, citādi viņš nebaidās ne no kā. Suns sajūt visātrāk.

Abi soļoja pa mokošo tveici. Plostnieks atkal juta sāpam atsevišķi katru no saviem salauzītajiem kauliem, arī noberztā delna sāpēja stiprāk, un sāka smelgt jau apdzijušie apdegumi, ko viņš no rīta gandrīz nebija jutis.

—    Tādā laikā cilvēks galīgi sadulbst, — Matula runāja, — tikpat kā pa galvu dabūjis. Ne pīpes vairs nevajag … tas nav uz labu … Paskatieties!

Viņā krastā, klusu smilkstēdams, lēkāja Čiks.

—    Nāciet taču, nāciet, es lecu no ādas ārā!

—    Ko es teicu? Citā reizē būtu samizojis, ka pamet būdu, Bet nu gan nekā nesacīšu, nebūtu taisnīgi.

Kad laiva bija pie otra krasta, Ciks tūlīt stājās Matulam līdzās, iepriekš ar pāris vaukšķieniem pavēstījis, ka viņam esot nelāga aizdomas par atmosfēras procesiem.

—    Labi jau, labi, — Matula pamāja uztrauktajam mājas sargam, — mēs paši zinām. Ej uz priekšu!

Ciks tūlīt stājās gājiena priekšgalā, taču ik pēc brītiņa pasviedās atpakaļ, kā pastāvīgi pārbaudīdams, vai komandējošais sastāvs seko.

Ģulam šķita, ka būdas apkārtne un viss apvidus ir gluži citādi nekā parasti. Gaisā valdīja nomācošs gurdums. Krūmi un koki tādi kā sarāvušies, ne zālīte netrīso, it kā pāri gultos sauss tvaiks.

Gaisā nemanīja neviena putna, tikai aklie dunduri dūca un nežēlīgi dzēla.

—    Vai ēdīsim? — Matula jautāja.

—    Negribas nekā, — Ģula atzinās, — nemaz nav ēstgribas.

—    Tā jau tādās reizēs ir, prātīgāk būs atlaisties, kaut gan aizmigt arī nevarēs. Jūtu, ka būs klāt ātrāk, nekā biju domājis. Vai dzirdat?

—    Jā, šķiet, ka lidmašīna.

—    Paraugieties uz suni.

Ciks sēdēja pavisam sastindzis, abas ausis kā mazas antenas pavērsis pret dienvidrietumiem.

Pārskrēja sīks vējiņš, tad apklusa, un atkal viss sastinga gaidās.

—    Vai dzirdat?

Tālumā pavisam nepārprotami nomurdēja debesis, tik tālu, ka šķita, zeme dun, un — gluži klusu, tomēr baismi — nošalca bezgalīgais niedrājs.

Sīks virpuļvējš uzvandīja ugunskura pelnus, tad vēja pūsma aizrāva līdzi dažas lapas un zem vēja vienmērīgā spiediena salīka katrs zāles stiebrs.

—    Ka tik neatnestu krusu, — Matula nopūtās,

—    auzas uz kajas, puse kviešu statos … kukuruza vel trausla . ..

Ģula klusēja, vēroja spriegumu sevī pašā un ārā, gaisā.

—    Būs bargs, — Matula sacīja, — bet nebūs ilgs. Kas tik ātri uznāk, tas uz vietas nepaliek.

Arī alkšņi sāka čabēt, un debesis kļuva tik pelēkas, it kā sauli būtu aizsedzis putekļu mākonis. Niedrājs dunēja savā visdobjākā balsī, un briesmīgais saspringums no tāluma nāca arvien tuvāk.

—    Palūkošos ārā, — Ģula sacīja.

—    Palūkojieties.

Kad zēns bija izgājis no būdas aizsega, vējš viņu gandrīz apgāza. Un šis vējš nebija brāzmains, tam nebija atelpas. Tas plūda vienmērīgi — kā varens, šķēršļu nekavēts ūdens. Niedres bija noguldītas pie zemes, koki žēlabaini novaidējās, un varens krakšķis deva ziņu, ka nolūzis kāds resns zars. Ģula tikko spēja noturēt acis vaļā, jo pa gaisu lidoja visādi gruži, taču viss saredzamais bija baismi skaists.

Dienvidrietumu pusē debesis bija melnas, šķita, ka no aizhorizonta dzelmēm aug tumši kalni, un pelēkajās ieleju plaisās zibeņi šaudījās kā atspoles. Mākoņkalnu cirtainās virsotnes bija dzelteni baltas kā biezi slapju salmu kura dūmi, kas spēj aizsegt gan ainavu, gan debesis. Vējš tagad jau gaudoja. Pa gaisu mežonīgā skrējienā traucās zari* niedres, lapas, un bija jūtams, ka baigais, skrejošais mūris nākamajā brīdī gāzīsies pasaulei virsū. Taču visbaigākais šai ellišķajā izrādē bija muzikālais pavadījums, sirdi plosošie, burbuļojošie gārdzieni, nepārtrauktā duna, sprēgājošais briesmīgā sprieguma drauds, vēl mirklis — un visa pasaule uzsprāgs gaisā.

Zēns kā apburts trīcēja un vēroja šo soda laiku. Pa muguru skrēja tirpas, taču bail nebija, viņš trīcēja, taču viņam nesala, un viņš pat nepamanīja, ka visapkārt jau pakšķ lielas lietus lāses, saule bija nozudusi, mākoņu kalni aizbrāzušies pāri, un, kad Ģula juta, ka šis apspiestais, %

neizmērojamais spēks plēš pušu arī viņa krūšukurvi, atrisinājumu deva drausmīgs, dārdošs spēriens, kas sašķēla debesis.

Plostnieks, gandrīz nekā neredzēdams, cīnījās uz būdas pusi, jo dievabulta bija pāršķēlusi debesu okeāna dibenu: lietus gāztin gāzās uz zemi.

Matula bāza tabaku pīpē, Čiks bija ērti izstiepies līdzās Ģulas guļvietai. Arī zēns atlaidās sienā, un visi vēroja lietus skaloto ārpasauli. Viņi skatījās klusēdami, taču ikvienā viņu kustībā bija manāms atvieglojums, brīva elpa.

Tālu saredzēt nevarēja, taču viņi arī negribēja redzēt tālu, jo citi jutekļi sniedza plašāku skatu un sirdīs valdīja sapņains miers. Ģula vēl redzēja, ka vecais noliek pīpi sev līdzās, pēc tam dzirdēja tikai lietu grabinām pa būdas jumtu un pierimstam pa visu lielo niedrāju.

Pēc brītiņa nedzirdēja pat to …

Sapnis šoreiz nebija atnācis, un Ģula savā gurduma neatmaņā laikam nesapņoja nekā vai arī sapņoja par kādu plašu tukšumu, kas tikai jūtams, nevis domai aptverams. Ja apgaismotu būdas iekšpusi (tur mūždien valdīja krēsla), tad būtu redzams, ka trīs būtnes elpo arvien dziļāk un viņu sejas kļūst arvien gludenākas. Protams, tas neattiecās uz Ciku, kura seju greznoja biezs apspalvojums; viņa deguns miegā mierīgi ieelpoja lietus smaržu un, dziļi šņākuļodams, atzina to par labu. Kamēr cilvēki gulēja, Ciks reizes trīs bija pagājies līdz durvīm, tad atgriezies savā vietā un atkal pievēris acis. Kad viņš ceturto reizi apskatījās, kāds ārā laiks, un griezās atpakaļ, tad gāja tieši pie Matulas, jo bija jutis, ka vecais pavēlnieks skatās. Čiks pieglaudās Matulam pie rokas.

—    Vēl līst, — viņš iečukstēja Matulam saujā, — bet drīz pārstās.

—    Tev arī miera nav … sunīt.

Tad pamodās Ģula.

—    Biju aizmidzis.

—    Es tāpat, — Matula atbildēja, — un suns arī, tādā laikā vislabākā gulēšana. Bet naktī vajadzēs sasegties…

—    Vai būs auksts?

—    Pēc tāda gāziena naktī celsies migla, būs auksts.

Ģula lūkojās uz priekšu un atcerējās mācību grāmatu.

Pat burtus viņš redzēja: «… iztvaikošana patērē siltumu …»

Gaiss jau tagad bija vēss, lietus piestāja, brāzmainais negaiss plosījās tālu austrumos, grāvieni tik tikko sadzirdami.

—    Tādās reizēs zivis vislabāk kožas, bet vai nu tagad kādam prāts uz zivīm nesas? — Matula gudroja. — Un zibenim arī patīk ūdens. Dzelzs tam patīk vēl labāk, taisnība, bet reizēm sper arī ūdenī vai kādā kokā. Ļoti patīk apse, ozols, goba, arī vītols — zem tiem nekad nestāviet, ja vajag pabēgt no lietus. Zem zirgkastaņām un skābaržiem var stāvēt, taču vislabākais ir alksnis. Tāpēc arī būdu saslēju te. Zibens sasperta alkšņa neatradīsi pa visu purvāju, bet apšu toties daudz. Un, ja nelaiks panāk tādā vietā, kur paslēpties nevar, un stipri zibeņo, tad vislabāk gulties uz vēdera zemē. To nieka izmirkšanu cilvēkam vieglāk izciest, kaut gan reizēm izcieš pat zibeni.

—    Eita nu?

—    Gadās. Manam kūmam un viņa svainim reiz iespēra, tomēr dzīvi palika.

—    Eita nu?

—    Toreiz bijis tā: patlaban veduši sienu, bargums iedzinis viņus mājā, jo, tik tikko vezumu izkrāvuši, kā sācis gāzt. Kūms teicis: «Vadzi, Janči, tu varētu apgriezt man matus, tik un tā nekā nevaram pasākt, bet man mati — kaut bizē pin.» Apsēdušies priekšiņā, jo istabā bijis tumšs. Vēl laba puse atlikusi, ko griezt, kad iespēris.

—    Kur?

—    Šķērēs — ka viņu! Janči nosviedis šķēres un ierēcies kā lauva, bet svainis tik novēlies no krēsla, bijis pavisam zils.

—    Un nenomira?

—     Es taču sacīju, ka palika dzīvs. Kādu nedēju stostījās un staigāja tāds kā apkvēpināts, bet citādi nekādas vainas. No tā laika svainis dikti tur godā zibeni, kā tik debesīs ieducinās, met nost kapli vai izkapti un diedz uz māju. Iet tikai pie bārddziņa un arī tikai labā laikā … Tā toreiz bija, bet es nu skatos, debesis skaidrojas, kļūst gaišāks. Uz vakaru būs labs laiks.

Lietus tobrīd vairs tikai gurdeni mētāja pa lāsei. Pelēkais auts bija aizvilcies uz austrumiem, un Ģula jutās tik labi, kā eksāmenu nolicis. Bija tik viegli, un, par brīnumu, mazliet mocīja izsalkums. To viņš, protams, nesacīja, bet tuvojās mērķim pa aplinkus ceļu.

—    Nevarēsim sakurt uguni …

—    Vai ēst gribas?

Matula ar pāris vārdiem bija pārcirtis Ģulas domu līčločus, un zēns vēlreiz secināja, ka Matula neatzīst viņa izsmalcināto manevrēšanu un neļaujas sevi lieki apkārt vadāt.

—    Ja jau gribas ēst, kāpēc gan jāsāk runāt no Ādama un Ievas? Es jau gribēju sacīt, lai iekurat uguni, tikai gaidīju, kamēr beigs līt. Malka ir, sausus meldrus atradīsiet tepat iekšā.

Rietumos debesis kļuva skaidrākas, oranžā saule pa klīstošo mākoņu spraugām lēja pār purvāju brīnumainu mirdzumu, bet austrumu pamalē tā bija uzcēlusi platu, zalgojošu varavīksnes loku.

—    Nu varat kurt uguni, varavīksne rāda, ka lietus beidzies; tikai palieciet apakšā vairāk meldru, jo malka ir slapja.

/

Vējš bija pilnīgi norimis, it kā lietus būtu pārrāvis gaisa strāvas, tādēļ meldru un slapju žagaru radītie biezie dūmi stīdza taisni augšup. Sākumā dūmi vēl bija jaukti ar garaiņiem, bet tad sāka sprakšķēt malka, izšāvās liesmas un darīja galu garaiņu žēlabainajai čīkstēšanai.

—     Bet nu uzlieciet resnākus kaudzītē, un, kad būs izdedzis, cepsim olas ar speķi un zaļo papriku. Nanči ir prātīga, nav aizmirsusi olas.

—    Vai makšķerēt neiesim?

—    Es jau nekā nesaku, ejiet paskatieties, kāds ūdens … ja nav ādas žēl.

Plostnieks gāja paskatīties, kāds ir ūdens, bet nemanīja, cik šķelmīgi Matula noraudzījās viņam pakaļ.

Aiz mazā, ar īsu zālīti noaugušā klajumiņa zāle sniedzās līdz jozmenim un ar visu savu ūdens krājumu līka pāri takai.

Labi, tur Ģula vēl «izpeldēja». Ūdens gan satecēja zābakos un cauri bikšu starām stipri vēsināja stilbus. Aiz garās zāles nāca trīs metru augstā pelēko kārklu biežņa, kas pie vismazākā pieskāriena nolēja tādu ūdens gāzienu, ka mūsu Plostniekam radās vēlēšanās griezties atpakaļ.

—    Brr … br. .. — Zēns līkņāja caur krūmiem, bet, ārā ticis, jutās kā izpeldināts, un pēc visa tā viņu vairs neinteresēja nekāds ūdens. Taču netaktiskais audžutēvs bija sacījis: paskatieties, kāds ir ūdens, un Ģula arī paskatījās.

Ūdens izskatījās kā no kanalizācijas caurules nācis un gandrīz tikpat dzeltens kā žults. Plostnieks ar riebumu skatījās ūdenī, un, ja viņam nebūtu tik nežēlīgi salis, viņš būtu Matulu «sodījis», likdams sevi gaidīt un uztraukties par ilgo prombūtni.

Taču šie atriebības plāni bija gluži nevarīgi pret īstenības un skaidrā prāta pavēlēm. Tie sacīja, ka Matula vispār neuztraukšoties, viņam neesot tāds raksturs, turklāt būšot labāk pasteigties un pārģērbties, jo šobrīd Ģula jau tā trīcēja, ka zobi sāka klabēt.. . protams, iepriekš būs vēlreiz jāpeldas nolīkušo krūmu biezokņa saltumā.

—    Ū-Ū. — Viņš metās cauri kārklāja ūdens zonai, runādams vēl šo to citu, kas nav atzīmēts mūsu Plostnieka vasaras aprakstā …

—    Nu, kāds bija? — Vecais palūkojās uz Ģulu.

—             Samazgas! — Zēns gluži nelaimīgs atmeta ar roku.

—   Kādēļ jūs, Matulonkul, nesacījāt, ka . ..

—    Kas tur ko sacīt, to jūs droši vien būtu aizmirsis, bet tagad vis neaizmirsīsies. Ģērbieties nost un ejiet pie uguns, redzēsiet, cik labi būs .. .

Mūsu Plostnieks sapūties ģērbās nost, taču tīkamais siltums remdēja viņa piktumu.

«Tu pats, Plostniek, esi īsts ēzelis,» viņš sevi lamāja, «nu tu vismaz dabūji mācību!»

Matula pa to laiku izklāja zēna drēbes pie uguns žāvēties.

—    Tās arī nedrīkstam aizmirst, — viņš sacīja drusku pārmetoši. — Ne jau man tās rīt būs jāvelk mugurā.

Apģērba gabali garoja, sacenzdamies ar Plostnieku, kas stāvēja kā indiānis norietošās saules spožumā, un viņa āda pēc apdeguma tā lobījās nost, ka, jau no malas paskatoties vien, gribas kasīties. Taču šeit varēja skatīties vienīgi Matula, bet Matulu ne visai interesēja mūsu Plostnieka izstīdzējušais augums. Matula, domās nogrimis, raudzījās ugunī.

—    Jā. — Viņš ievilka trīs dūmus, it kā vēlreiz apdomādams savu sakāmo. — Tas nu jāatzīst, uguni iekurt, Ģula, jūs jau protat.

Mūsu Plostnieks no uzslavas mazliet pietvīka, zem viņa noplūksnājušās ādas nokņudēja kas tīkams, tāds kā toreiz, kad Kenģels bija sacījis:

«Redzi, Lado, tā ir atbilde! Man tikai gribētos zināt, kur tavs prāts klīst citām reizēm.»

—    … jo, — Matula turpināja, — uguni sakurt katrs vis neprot. Ugunskuru nevar šā tā samest kopā, nevar arī kraut cieši, tā, ka gaiss netiek klāt. Ugunskurs jābūvē kā māja … ar vārdu sakot, tā kā tagad! Kāpēc bikšeies nevelkat nost?

Ģula viegli noraustījās, tad nervozi aplūkoja savu izkāmējušo personu.

—    Izžūs tāpat…

—    Prātīgāk būs vilkt nost.

Pēc tam Plostniekam neatlika nekas cits kā, cīnoties ar kaunu, līst ārā no pēdējā apģērba gabala, un tur nu viņš stāvēja, cik vien iespējams sarāvies, kails kā Ādams, kurš gan, jādomā, bija brašāks. Pamazām zuda pārspīlētā kauna izjūta. Aplūkojis sevi, viņš gandrīz nepazina savu augumu, ko saule, grīšļu griezumi, nobrāzumi un lieli zilumi bija padarījuši līdzīgu ģeogrāfijas kartei. Āda bija pamatīgi sagraizīta, tās baltums nozudis kā marta sniegs, kad atsedzas brūnie arumi.

—    Sāk rasties krāsa. — Matula pamāja, un viņa acīs bija manāms tāds dabisks vērtējums, kā tirgū kumeļu apskatot vai mežā — koku, vai ūdenī — laivu.

Un Ģula, kas pat Piri māmiņas klātbūtnē nekad netika izģērbies, nu jutās gluži dabiski un dziļi vilka elpu kā pārlēcis pāri grāvim vai arī izkļuvis no smacīga tuneļa.

Uguns sildīja un, kad Ģula uzvilka izžuvušās drēbes, jau bija pilnās liesmās. Un izžuvušās, mīkstās drēbes viņu pildīja ar tādu dzīves siltumu, īstenu spēku, drosmīgu atklātību, kādu viņš līdz šim nebija jutis.

—    Gergejonkul, — viņš apdomīgi uzsāka, — es neesmu radis citu klātbūtnē izģērbties.

Matula stingri vērās ugunī un ilgi neatbildēja. Šis zēns, šī nervozā, drebstelīgā, maigā dvēsele nu pirmo reizi bija viņu tā uzrunājusi, Matula nemaz nezināja, taču juta, ka zēns patiesi ir kails.

—    Man labāk patīk, ja saka Gerge… — Matula pēc brītiņa atbildēja, — jo šejienieši runā tā. Tad, — viņš pamāja, kā pabeidzis sava domu gājiena smalkāko daļu,

—   jūs varētu nest ārā pannu un speķi, es tikām sagrieztu papriku. Vai griezt klāt serdi ar?

—    Tāpat kā parasti, Gergonkul.

Pēc tam viņi vairāk gandrīz nekā nerunāja, it kā gaidīdami, lai vārdi un teikumi sakārtojas un ieņem savas pastāvīgās vietas. Naži šņirkstēdami grieza papriku, sīpolus, speķi, un, kad vecais uzlika pannu uz oglēm, sāka izplatīties tāda smarža, ka Ģula taisni siekalas rija, Čiks

savukārt vēroja pannu tik svētbijīgi, kā gaidīdams no tās kādu pasludināšanu.

Viņi nemaz nebija pamanījuši, ka iestājies vakars.

Ugunskurs klajumiņā veidoja gaišu loku un uz tumsas robežas dancināja viņu ēnas.

Kad vakariņas bija paēstas, nolaidās migla, iespējams arī, ka pacēlās, — par to nebūtu vērts strīdēties, bet tik bieza kā no kaņepāju pakulām austa. No kokiem un krūmiem pilēja ūdens un čabēja apmēram tāpat, kā būtu čabējis, ja rāms lietutiņš skalotu miglu un tumsu.

—    Ar mazu gaismiņu iešu uz māju, — Matula sacīja, kad abi bija apgūlušies, — ka nav kādi rīkojumi; guliet, cik ilgi gribas, bet, ja vēl būs migla — šitādās reizēs bieži ir migla —, tad neejiet tālu, miglā viegli var apmaldīties.

—    Mēģināšu makšķerēt…

—    To es arī gribēju sacīt, tikai palieciet malā. Suni atstāšu tepat.

Pēc tam ugunskura sīkajās dzirkstelēs vērās tikai gurdenas domas, kāda pūce lādēja miglu, jo tādā laikā neklaiņo ne kukaiņi, ne peles un, ja arī klaiņotu, tad nebūtu redzami.

Nakts līdz pat rītausmai bija klusu čukstu pilna. Pēc pusnakts sarosījās sīks vējiņš, notrausa lietus lāses, nu koki un krūmi atslējās taisni, migla krita lejup, tā slinki un negribīgi tinās kamolos, tikai pār ugunskura vietu plivoja gaisā, jo zem pelniem glabājās kvēlojošas ogles, kas atvairīja miklos tvaikus.

Nebija visai tumšs, jo tālumā peldēja mēness, un tā gaisma, izlauzusies cauri miglai, lija lejup.

Upē reizēm noplunkšķēja, tā varēja būt rotaļīga zivs, varēja būt ondatra, bet varēja būt arī ūdrs. Neviena neievēroti, šie plunkšķi atkrita atpakaļ paši sevī, un upes mugura tūlīt sadzija.

Kad Matula cēlās, vēl bija gandrīz nakts. Viņš klusi apģērbās, uzmeta plecos mugursomu, izgāja no būdas un paoda gaisu.

«Aceņu man vēl nevajag,» viņš sprieda, «taču kādreiz es ap šādu laiku redzēju labāk.»

Viņš brīdi pastāvēja, radinādams acis pie tumsas, tad atkārpīja pelnus no oglēm un kārtīgi apkrāva tās ar resniem zariem.

«Kad modīsies, būs priecīgs,» viņš domāja un ar rokas mājienu pavēlēja Čikam palikt uz vietas, tad uzņēma soli, un viņu aprija migla.

Suns viņam sekoja tikai ar ausīm.

Vējš bija norimis. Lietus lāses no zāles un kokiem jau notrauktas, bet miglu velt vējam droši vien bija apnicis — ne tai krāsu, ne skaņu, ko ar tādu lai iesāk? — un vējš bija apgūlies purvāja dziļumā, kur pat liegās niedru skaras bija tik smagnējas kā piemirkušas cāļa spalvas.

Bet uguns jau sāka attapties.

Kvēle iekodās malkā, un slapjais koks sāka skumīgr sīkt kā muša zirnekļa tīklā, tad apklusa un samierinājās ar šās pārvērtības sāpīgo īstenību.

Tad uguns atdarīja acis, kā sacīdama: «Paskatīsimies, kas še iznāks,» — un uzplaiksnījās liesmā.

—    Re-re, — dziedāja liesmiņa, — re, re, mēs lidojam, tikai gribētos zināt, vai es piederu pie uguns vai pie malkas?

Uz to neviens neatbildēja, jo nebija neviena, kas varētu atbildēt, bet varbūt arī neviens nevarētu atbildēt.

Liesmiņa sāka taustīt pārējos malkas gabalus un,, spēkā pieņēmusies, juta, ka viņa tomēr ir uguns, jo ir stiprākā. Uzvaras priekā tā saslējās un iekodās malkā.

Migla bailīgi virmoja apkārt, pāri lielajam niedrājam aizšalca svīduma ēnas putns — no tiem, kas nekad nespēj izlemt, va+ ir diemts var mrkts bērns.

Mūsu Plostnieku šīs pārmaiņas nemaz neinteresēja. Zemapziņā viņš gan sajuta uguns raidīto siltumu, bet tik dziļi, ka no tā pat nieka sapnis neradās. Zēns izstaipījās un pagriezās uz otriem sāniem. Un vairāk nekā.

Ārā jau kļuva gaišāks, migla cēlās augšup, tad atkal laidās lejup, it kā slēpties gribēdama. Starp krūmiem, zemē, vienalga kur.

Austrumu pusē nikna un sarkana lēca saule.

Tā mazliet apstājās, kā apcerēdama satraucošo skatu, un pieplaka, it kā lēcienam gatavodamās.

«Gan es te iztaisīšu lielo tīrīšanu!»

Ja tik nopietns debesu spīdeklis ko nolemj, tad arī izdara, lai tur vai kas. Kad Ģula beidzot atgriezās šai pasaulē un atvēra acis, pa kārkliem vairs slapstījās tikai sīki, zirnekļa tīkliem līdzīgi miglas vīstoklīši. Uguns dega sprakšķēdama, un debesu pamalē, balti kvēlodams, augšup cēlās ugunīgais gaismas ritenis.

Matulas guļvieta tukša, Čiks luncina asti.

Ģula skatās uz suni.

—    Sveiks, Cik, kā gulēji?

Šunelis apsēžas līdzās guļvietai un nopurinās. Ģula no tā galīgi pamostas, jo Ciks jau ir izmetis savu kontrollīkumu pa zāli un viņa spalva vienā ūdenī — bija, jo nu tas ūdens izpurināts gaisā.

Mūsu Plostnieks pikti uztrausās sēdus un slaucīja seju un rokas.

—    Lasies! — viņš uzbrēca, un Ciks izvilkās ārā un, apsēdies pie ugunskura, pārmetoši palūkojās atpakaļ.

«Tad nu vairs ne nopurināties nedrīkstēs?»

—    Kad būsi apžuvis, varēsi nākt atpakaļ. — Ģula atmaiga, jo šis rīts bija tāds, ka visas dusmas izgaisa bez pēdām tāpat kā migla.

Bija brīnum spožs rīts; tīri nomazgāts un dzidrs. Tvaiki izzuda, tikko no zemes pacēlušies, vālodze sauca, kāda dzeguze kliedza tā, ka varētu teikt — viņa smejas, šad tad iebrēcās fazānu gailis, ziņodams, ka naktī viņam nekas ļauns neesot atgadījies, un gaisā valdīja tik dzīva rosība, ka trūka vienīgi satiksmes regulētāja.

Gārņi nāca un gāja, vanagi un klijas šūpojās virs niedrāja, sīki vēdīdams spārnus, pārlidoja dažs jūras krauklis, un meža pīļu švīkstošais lidojums nerimās ne uz brīdi.

Ģula tikai gulēja savā siena un niedru smaržas piesātinātajā vientulībā, un viņa sirdī plūda pāri skaidrā, briedīgā vasara, kas neliek domāt par rītdienu. Viņš juta, ka viss, kas notiek ārā, arī viņā pašā runā, lido, dzīvo, stāsta, ka arī rīt būs diena, tāda pati diena, kas nevar atnest neatrisināmu uzdevumu. Saule silda, uguns deg, upe laiski lien uz priekšu, un nav nekādas nozīmes laikam.

«Un sestdien atbrauks Ripulis,» viņš domāja, un šī skaistā doma lika Ģulam pasaukt Ciku un noglāstīt.

—    Citreiz nopurinies ārā.

«Tātad atbrauks Ripulis un skatīs visu īstenībā… varēs visu skatīt pats. No rītiem skriesim uz upi.»

«Vai peldēties neiesiet?» iejautājās kāda iekšēja balss„ un Ģula juta sev pievērstu vecā Gerges skatienu. «Paņemiet dvieli!»

«Labāk ātrāk tam garām.» Mūsu jaunais draugs balstījās uz pieredzi un juta, ka Matulu vēl varētu krāpt, bet Gergonkuli … nē, tas nebija iespējams.

Un Plostnieks — jā gan — metās uz upi ar vienu vienīgu drēbes gabalu un to pašu rokā — mazu dvielīti.

Ciks, šad tad jautri ievaukšķēdamies, joņoja Ģularn līdzi.

Krastmalā sajūsma mazliet noplaka, jo upe vēl nebija gluži attīrījusies, un laivā atkal sēdēja liela zaļā varde.

—    Kaut velns tevi parāvis! — Ģula gaiņāja vardi, kurai nemaz negribējās šķirties no saulē sasilušā troņa un kura, tikai Cikam iejaucoties, metās uz galvas ūdenī.

Suns laivā uzkavējās tikai tik ilgi, cik vajadzēja, lai aiztriektu un aprietu vardi, tad sprigani izlēca malā.

—            Es viņai krietni sadevu, — viņš luncināja asti,.

—   bet ēst viņu gan negribu.

—    U-ū-ū, — Ģula ielaidās ūdenī, taču vēl turējās pie laivas, — nāc peldēties, Cik, patiesi nav auksts …

Suns, izdzirdis savu vārdu, atkal ielēca laivā un uztraucies skatījās, kā zēns peld uz otru krastu.

—    Nāc, Cik!

—    Vau, vau, — Ciks rēja, — nāc taču ārā, es nevaru iet tev līdzi. Man nepatīk ūdens. Vau, vau! — Viņš mīņājās laivas galā. — Nāc, nāc, — Ciks mudināja Plostnieku, kas jau tuvojās ar visai zemisku nolūku, ko suns patiesi nevarēja paredzēt, — ticis blakus laivai, zēns ierāva Ciku ūdenī.

Ciks tūdaļ pazuda zem ūdens, pēc tam sprauslodams izpeldēja malā, noskurinājās tā, ka šļakatas vien pavizēja saules spožumā, un laivā pēc tam vairs nekāpa.

—    Blēdis! Blēdis! — viņš rēja. — Otrreiz nepiekrāpsi!'

Pēc tam arī Ģula iekāpa zvalstīgajā laivā un noslaucījās. Viņš, pats to neapjauzdams, elpoja dziļi un sāka saprast, kāpēc tas pētnieks bija sacījis, ka varētu vai kal

nus gāzt. Zem Ģulas lēverainās ādas pulsēja jaunās asinis, un pat gaisam bija cita garša. Saule jau spīdēja it silti, arī laivas sēdeklis bija sasilis, un Ģula varētu pat iemigt, ja vēders nebrīdinātu par laika ritējumu.

«Cepšu uz iesma speķi,» viņš domāja, un mutē saskrēja siekalas. Miesa jau bija sausa un sakarsusi, bet saules svelmi vēl nejuta.

«Speķi, zaļo papriku …» viņš uzsvieda dvieli uz pleca, bet šai brīdī ūdenī apmeta kūleni liela zivs, un Plostnieka domas virzījās tālāk, «un pēc tam izcelšu šo zivi.»

—    Nāc, Cik!

Ugunskurā patlaban bija īstās ogles. Ģula nodrāza iesmu, nogrieza maizi un sāka no speķa tecināt taukus uz maizes rikas.

—    Gaidi, Cik, savu kārtu, — viņš apsauca nepacietīgo suni un tikai tad, kad pats bija nolocījis pamatīgu speķa gabalu ar trim paprikas pākstīm, deva ēst arī sunim. Ciks bija apmierināts ar jauno saimnieku, jo Ģula viņam deva īstu speķi, nevis ādiņu vien.

—    Vairāk nav! — Ģula stingri noteica, jo Cika izsalkumu pilnīgi remdināt nebija iespējams. — Nav! Iesim makšķerēt!

Šodien izdevās atrast daudz resnākas un garākas sliekas nekā citām reizēm, un āķi Ģula meta uz to pusi, kur bija šļakstinājusies lielā zivs. Taču pludiņš ilgi palika mierā, kaut arī Ģula bija noskaņots uz drīzu lomu.

«Lielā zivs ir uzmanīga,» Ģula domāja, «taču, kā Matula saka: man tā neizspruks.» Un uzlika uz āķa vēl lielāku slieku.

Nekā.

Vēl šķita, ka ap āķi knibinās, taču pludiņa kustības bija tik vāras, ka Ģula nepiecirta. Jāpagaida kas labāks…

Vilka arī! Ģula nogaidīja, līdz pludiņš pazūd zem ūdens, tad mierīgi piecirta.

Nekā.

Āķis bija, bet zivs — nebija.

«Esmu pārsteidzies,» Ģula nosēcās, «slieka tomēr noēsta. Būs bijusi viltīga veca karpa, taču man tā neizspruks …»

Viņš uzlika jaunu ēsmu un atkal meta turpat, kur pirmīt.

Tikko āķis bija ūdenī un pludiņš nostājās savā vietā, atkal sākās piesardzīgā knibināšanās.

—    Ed vien, ēd!

Pludiņš lēni grima, tad apstājās, līdz kāds to pavisam pavilka zem ūdens.

Nu, tagad!

Un Plostnieks neizpratnē noskatījās uz kailo āķi. «Atkal piekrāpa!» viņš domāja, nu jau likdams uz āķa pavisam sīciņu slieku, lai «raustītājam» vajadzētu ņemt to mutē, nevis vilkt no āķa nost.

—    Ņem šo! — Ģula draudīgi sacīja un vēl vairāk sasprindzināja uzmanību, gribēdams notvert īsto brīdi.

Velti, velti, velti.

Pagāja priekšpusdiena, izbeidzās ēsma, pieņēmās karstums, bet Ģula bija izvilcis vienīgi divus nevainīgus brekšus. Kāda gan šim mute, ja tā sūc …

Ģula jau ļoti gaidīja Matulu, lai tas dod kādu padomu, bet, kad parādījās vecā vīra kalsnējais stāvs, zēns gandrīz aizmirsa noslēpumaino zivi, jo Matulam pār plecu slējās bise. Vispār Matula izskatījās krietni jaunāks, jo bija nevainojami noskuvies un viņa dzīslaino kaklu ietvēra sniegbalts krekls.

—    Gergonkul… jūs neaizmirsāt!

—    Nē! Tēvocis Ištvāns iedeva arī diezgan daudz patronu un uzrakstīja vēstuli vis. Vai pusdienām jau iznāks?

—    Neesmu noķēris nekā, visu laiku rausta pa tukšo. Izvilku divus mazus breksīšus un aiz dusmām iemetu atpakaļ. Paskatieties, Gergonkul. Pakustina, novelk lejā — un nekā.

Āķis aizlidoja parastajā vietā, un pēc īsa brīža rotaļa sākās no gala.

—    Vai redzat, Gergonkul?

—    Vēzis. — Matula smaidīja. — Uzreiz vajadzēja pāriet citur.

—    Ak tā?

—    Man pie būdas niedrēs ir krītiņš, tūdaļ sadabūšu, lai tik izkravāju nesumu, bet jūs nemocieties, šite zivju nebūs.

—    Labi. — Ģula vāca kopā mantas. — Iešu tālāk. — Viņam tiešām bija kauns jautāt, kas ir «krītiņš». Un Matula jau bija nozudis krūmos, kad zēns atcerējās arī vēstuli.

«Kauns un negods!» Plostnieks domāja. «Ištvānonkulis raksta, bet es pat nepalūdzu vēstuli.»

Būdams sliktā omā, viņš pārcēlās uz to vietu, kur bija makšķerējuši pirmo reizi, taču arī tur diez kā nekodās, un tikai pēc brītiņa viņš izvilka puskilogramu smagu plaudi.

Ģula bija priecīgs par zivi, bet drusku vēlāk jau vēlējās, kaut būtu izvilcis karpu. Tīri vai jāsmejas.

«Plostniek,» viņš pats sev sacīja, «tu kļūsti bezkaunīgs.»

Matula atkal bija upes malā, bet Ģula nelikās ne zinis: ja vajadzēs — pasauks. Matula labu brīdi noņēmās, ar tīkliņu kaut ko tvarstīdams pa krastu, līdz beidzot Ģulas ausis sasniedza sauciens:

—    Nāciet šurp! Savus krāmus ņemiet līdzi.

—    Vai zivi arī?

—    Zivi atstājiet ūdenī. Tāda tā māksla. — Matula rādīja mazu, apaļu tīkliņu, varbūt pusmetru platu, resnas stieples ietvarā. Tas atgādināja tauriņu ķeramo tīklu, tikai maisiņš bija gluži sekls, drusku dziļāks nekā zupas šķīvis.

—    Kā tad ar to? …

—    Tūdaļ redzēsiet. Paņēmu līdzi arī grozu, citādi viņi rāpo prom.

Tīkliņš karājās trijās metru garās auklās kā svaru kauss, un tur, kur auklas savijās kopā, tās turpinājās jaunā, ap metru garā virvē. Tā savukārt bija piesieta pie kārts cilvēka garumā.

Ģula šai iekārtā nesaskatīja nekā interesanta, vienīgi tīkliņa dibenā pretīgu, sagraizītu vardi. Tātad šo nelaimīgo Matula pirmīt bija tvarstījis.

—    Vai tā varde ir ēsma?

—   Jā. Vēzim garšo gaļa. Protams, labāk iesmakusi, bet derēs arī šī. Vislabākās ir pāris dienu stāvējušas aknas. Tām tāda smaka … izplūst pa ūdeni kā mākonis.

Un Matula ielaida ūdenī krītiņu netālu no krasta.

—    Nu mēs varam kādu brītiņu pīpēt; vai vēzi esat ēdis?

—    Nē, — Plostnieks atzinās, viņam nebija nekādas patikas ēst vēzi.

—    Bet tas taču ir sevišķi smalks ēdamais, žēl, ka mūsu vēži nav lielāki. Stāsta, ka jūrā esot tādi pa astoņi kilogrami, tur tad ir ko kost. Saplūciet grozā zāli, tad viņi labāk dzīvo.

Ģula šaubīdamies skatījās ūdenī, kur karājās resnā aukla. Dulns būs tāds vēzis, palikdams tai mazajā tīkliņā!

—    Vai viņi nekāps ārā, Gergonkul?

—    No gaļas viņi neatkāpsies, bez tam auklas pacels malas uz augšu.

—    Varbūt gadīsies vairāki?

—    Gan jau redzēsiet, vēl laika diezgan, paies labs brītiņš, kamēr ūdens aiznesīs līdz viņiem asins smaku.

Matula pacēla galvu un palūkojās pāri niedrājam.

—    Vai dzirdat?

—    Ko tad?

—    Vārnas varen tērgā un piekūni arī. Ņemiet ķīķeri.

—    Kur man skatīties, Gergonkul?

—             Uz to lielo koku. — Matula rādīja uz pretējo krastu.

—    Kam tā sausā galotne un arī labajā pusē resns nokaltis zars. Skatieties uz to!

Ģula sameklēja lielo koku, pielāgoja binokli un, kad bija iestādījis asumu, skaidri redzēja, ka ap lielo koku riņķo pelēkās vārnas, žagatas un lauku piekūni. Trīs vārnas, koka galotnē sēdēdamas, pārmaiņus ķērca.

—    Es saku, pamatīgi apskatiet to zaru pa labi.

Ģulam gandrīz tālskatis izkrita no rokas — tik liels putns sēdēja zarā pret vidu.

—    Vai … kāds! — viņš noelsās.

—    Jūras ērglis. Ap šādu laiku viņš nemēdz te sēdēt, bet nu laikam žāvējas.

Ģulas acs atkal pieplaka pie binokļa.

—   Milzīgs! Aste balta kā sniegs; gandrīz vai metru augsts. Un kāds knābis! Kā viņš var paciest tos citus …

—    Viņš neliekas ne zinis! Kad būs apnicis, tad atrīs atliekas, un viņi plēsīsies ap tām. Šitolaik viņš parasti neēd.

—    Nē, neēd vis, tāpat vien sēž.

Ērglis tiešām tikai sēdēja, tik dižīgi un mierīgi, it kā būtu viens pats pasaulē. Vārnas ķērkdamas, piekūni spiegdami svaidījās ap viņu, bet lielais putns kā no akmens — vispār nelikās ne zinis par trokšņaino salidojumu. Pēc brītiņa viņš nožāvājās. Varenais, vaska dzeltenais knābis pavērās un aizcirtās. Troksnis pieklusa un atsākās no jauna, kad ērglis pacēlās gaisā. Varenie spārni izpletās.

—             Briesmīgi liels. — Plostnieks sekoja lidojumam.

—  Aizlaidās.

—    Platumā vairāk nekā divi metri; tagad viņš dosies uz Dravu, šeit neesmu redzējis viņu medījam. Bet var jau būt, ka medī arī te, cik nu purvājā tālu var saredzēt.

Ģula nolaida tālskati klēpī, jo ērgli noslēpa augstums.

—    Gribētos apskatīt tuvumā.

—    Tuvāk varētu, bet pavisam tuvu pieiet nevar. Tāds muklājs — nav ne ūdens, ne zemes. Ar laivu piebraukt nevar, bet kājām līdz vecajam kokam nenokļūt, cilvēks grimst nost. Tāds putns gan zina, kur viņš ir drošībā. Bet*' nu paskatīsimies vēžus.

Matula strauji vilka ārā krītiņu.

—    Ai, — zēns brīnījās, jo mazajā tīkliņā vēži čumēja un mudžēja.

—    Metiet tos grozā! — Matula turēja tīkliņu Ģulam priekšā.

—    Es, — Plostnieks sabijās, — e-es?

—     Nu kurš tad? Es turu kātu. Tikai neskarieties pie spīlēm. Jāņem aiz muguras, nebaidieties, neapēdis jau. Mēs ēdīsim viņus.

Ģulam drebēja rokas, bet viņš zināja, ka Matulu vajag klausīt. Pirmo vēzi viņš ņēma kā nokaitētu dzelzi un bailīgi iemeta grozā, jo vēzis noknikšķināja ar asti.

—    Nebaidieties, viņš tikai spēlējas ar asti.

«Jods viņu, tādu spēli,» Plostnieks ar šausmām domāja, bet pēc tam arvien ar mazāku uztraukumu meta šķēraiņus grozā ar zāli.

—    Šito dēj te nevarēja makšķerēt, ielaidīsim vēlreiz, — vecais noteica un laida krītiņu atpakaļ upē.

—    Vai te vēl būs?

—    Būs, bet tik daudz vairs ne.

Būt bija, kaut arī mazāk, un beidzot pie apgrauztās gaļas tupēja tikai viens, bet tas nu gan īsteni prāvs.

—   Tas ir karalis, — Matula sacīja, — bet visam savs laiks, un pienāk arī karalim gals. Kāda zivs tur bija?

—    Plaudis, bet pamatīgi liels.

—    Atstāsim turpat, tad pēc pusdienas ķersimies klāt, ja būs patikšana. Vai brokastis paēdāt?

—    Speķi.

—    Prātīgi darīts. Mani arī Nanči piebaroja. Pat tēju ar rumu deva. Rums bija labs, taču nebūs par ļaunu agrāk paēst pusdienas. Būs vēži un Nanči ciemakukulis.

Nākamajā metienā krītiņš bija tukšs.

—     Nu tad varam iet. Droši vien jūs interesē vēstule, parādīšu arī bisi. Brīnum laba bise, kas ir, tas ir.

Čiks dejoja ap pārnācējiem un aprēja vēžus, ko Ģula viņam parādīja.

—    Vai redzi, Čik?

Suns ieskatījās mudžošajā grozā, mazliet satrūkās, atkāpās, ieņurdējās un sāka riet.

—    Vau, vau, — viņš sacīja, — tādi man nepatīk…

—    Vēstule ir mugursomas kabatiņā, — Matula teica.

Ta bija burtnīcas lapa, aprakstīta ar tēvoča Ištvana lielajiem, greizajiem burtiem.

Apsveicu, brālīt, ar samu, tiešām nebiju domājis, ka būsi tik izveicīgs. Pagājušo reizi man nebija laika uzrakstīt, tāpēc rakstu tagad. Nanči tante ļoti vēlas, lai Tu uz pāris dienām pārnāc mājās, bet es saku: paliec, cik ilgi gribi. Pašam prāta diezgan, liec to lietā. Ja līdz piektdienai nepārnāksi, tad sestdienas rītā četros esi uz ceļa pie tilta un rāpies ratos. Atved draugu Ripuli šurp, jo Nanči tante jūs nolādēs, ja izbēgsiet no svētku pusdienām. Pēc tam varēsiet doties pasaulē! Sveiks.

Tavs IŠTVĀNONKULIS.

Ģula uzsmaidīja vēstulei un nolika to uz plaukta pie Ripuļa vēstules.

—    Kur tas tilts ir, Gergonkul?

—     Tepat lejāk pa Zaļu, nav tālu, pusotrā stundā var aizkāpt, ja dūšīgi soļo.

—    Pusotrā stundā, ja dūšīgi soļo … — Zēns nodūra acis un domāja, kas gan Matulam varētu būt «tālu».

—    Ištvānonkulis raksta, ka mums četros vajagot būt

tur.

—    Vai raksta, ka man arī?

—    Nē … bet kā es viens atradīšu?

—    Viegli. Iesiet pa upesmalu līdz pašam tiltam. Citur nekur nevar aiziet, jo vienā pusē ir upe, otrā — purvājs. Tikai pa dambi. Iziesiet divos, tad jau tiksiet. Klusu, Cik, dabūsi pa kaklu. Neskaties uz viņiem, ja nepatīk.

Ciks vēl arvien aprēja vēžus.

«Iziet divos .. .» Plostnieks šausminājās, «divos! Un tad Matula saka: «aizkāps» .. . Varbūt pat mēnesnīcas nebūs…» Un viņš vēlreiz pārlasīja vēstuli. Nekādu šaubu, Ištvānonkulis runā un raksta skaidri. «No rīta četros esi pie tilta.» Jā: esi pie tilta — nav slikti …

—    Vēl būs tumšs, Gergonkul.

—    Tumšs gan, bet trijos sāk aust gaismiņa. Mums malka beidzas. Jūs varētu atnest…

Plostnieks paņēma no spārkoka cirvi un devās pēc malkas. Viņš nevarēja vien sagaidīt, līdz, attiecīgu zaru atradis, varēs iecirst kokā savu niknumu, jo bija dusmīgs uz visu pasauli, uz visu un visiem, bet Ripuli bija aizmirsis.

Ar vārdu sakot, Ģulam Lajošam Lado bija bail, taču to viņš negribēja atzīt. Un tad radās tādas dusmas, ka varēja zobus griezt, jo viņš zināja, ka nelūgs Matulu nākt līdzi, ies uz tiltu viens, kaut arī pa upi mazi velnēni braukātu, kaut arī zvaigžņotās debesis iegrūtu, arī tad ne.

Viņš izraudzījās resnu, nokaltušu vītola zaru.

«Divos iziesiet.. .» Pie velna! — un cirvis krita. «Tad jau aizkāpsiet.. .» Blākš, ar cirvi, ka skaidas vien nošķīst, bet tad Ģula piestāja, viņa skatiens bija aizķēries. Aizķēries un sastindzis. No kāda zema dobuma līda ārā neparasti resna čūska un steigšus laidās lejā.

Zēns galīgi zaudēja galvu. Dzirdēja kādu senatnīgu, ērmīgu kliedzienu, it kā nebūtu kliedzis viņš pats, tad cirta un cirta; izgāza visas savas bailes, šausmas un riebumu. Apjomīgais rāpulis jau bija sacirsts gabalos, kad Plostnieks atguvās.

Vai, kas tad tur?

No čūskas gabaliem izvēlās mazi, puskaili putnēni.

Ģula vairs necirta, bet domāja, vemt vai ne. Tad, izlēmis, ka būtu žēl speķa, apspieda nelabumu un saskaitīja mazās zīlītes — sešas, vēl nesen, pirms rāpulis tās aprijis, tās bijušas dzīvas.

Mūsu Plostnieks, pamatīgi nosvīdis, aizgāja pie cita koka. Apstaigāja tam apkārt, vai nav dobuma ar citu čūsku, jo viņš jutās pietiekami atriebies … Nocirtis krietnu zaru, viņš vilka to mājup, pilnīgi aizmirsis gan tiltu un nakts gājienu, gan tumsu un bailes.

—    Paklau, — Matula viņu vēroja, — kā jūs izskatāties …

—    Gergonkul, dobumā bija šitik resna čūska… es to sacirtu .. . pilna ar mazām zīlītēm …

—    Aha, — vecais palocīja galvu, — kāpēc tad jācērt, pietiek, ja uzdod pa galvu.

Pēc maza brītiņa Ģula juta, ka čūska ir sarāvusies nenozīmīgi sīka, un viss šķita daudz vienkāršāks.

Kad bija nolikts kāds akmens uz tēvoča Ištvāna vēstules, lai vējš to neaiznes, Ģulam likās dabiski, ka viņš celsies divos un četros būs pie tilta. «Aizkāps» … Pa tumsu, protams, nevar taču gribēt, lai divos pēc pusnakts spīd saule.

—    Ko palīdzēt, Gergonkul?

—     Neko. Tūlīt vārīsies ūdens, zaļumi jau mīksti, tad ēdīsim. Ņemiet dēli un kravājiet ārā, ko tur Nanči atsūtījusi.

Dēlis tais laikos, kad taisīts uzbērums, esot bijis inženiera galds, bet kājas nolūzušas, un galdu atstājuši Matulam. Kopš tā laika dēlim bija dažādi uzdevumi. Tas bija galvenokārt galds, kaut arī bez kājām. To lietoja arī mīklas mīcīšanai, Matula uz tā grieza arī tabaku, speķi, šķērda zivis, žāvēja sēnes un vispār sauca par dēli, jo dēlis tas arī bija. Un, ja dēlis no daudzējādās lietošanas sāka iemantot daudzējādu krāsu un smaku, to ūdens malā noberza ar smiltīm un saulē izžāvēja. Patlaban tas bija tumši brūns.

Ģula izkravāja Nanči tantes sūtījumu, un skats sniedza apmierinājumu ne tikai acīm, bet arī vēderam.

—    Vēžu nemaz nevajag, Gergonkul.

—    Gan jau redzēsiet.

Un Ģula redzēja. Kad ūdens katliņā sāka mutuļot, Matula omulīgi sabēra tajā vēžus, kuriem gan nevarēja būt omulīgi, jo viņi taču vēl bija dzīvi, kaut arī pašu pēdējo brītiņu. Kad vēži bija izvārījušies sarkani, Matula cēla tos galdā.

—    Tā tie jāēd… — Viņš atlobīja «karaļa» spīli un uziika gaļu Ģulam uz šķīvja. — Un neskatieties kā uz zaļu meža bumbieri, nogaršojiet.

Ģula nejūsmoja par vēžiem un nevēlējās tos ēst, kamēr nebija nogaršojis, bet kad norija pirmo mīksto, vijīgo kumosu …

—    Gergonkul, ļoti labs!

—    Es teicu, vai ne? Tad jau pacienāsim to Bēlu arī.

—    Ripuli?

—    Jā. Bēlu.

—    Mēs viņu saucam tikai par Ripuli.

—    Es zinu, bet man tā nevedas.

—    Ļoti labs puika, jūs redzēsiet, Gergonkul.

—     Ticu gan, bet. .. — Un Matula ar žestu lika saprast, ka purvāja likumi nosaka citādu, atturīgu pieklājību. Te nav pārspīlētas brāļošanās ne ar vienu. Te cilvēki nekrīt cits citam ap kaklu pat bērēs, nelaužas jau pirmajā dienā cauri trauslajam draudzības biezoknim, netuvojas cits citam ar skaļu rīboņu, ne paši skrien kādam pakaļ, ne arī citam to ļauj. Šeit it visam, katrai realitātei ir savs vārds, jēga, nozīme un laiks; te neko nemīlina un neīsina, un, ja kāds sauktu gobu par gobiņu, lauci par Iaucīti un būdu par būdiņu, Matula tādu labi apskatītu uro justu tam līdzi.

«Nabaga cilvēks … kā viņš runā …»

Un Plostnieks savu neizteikto, rāmo domu dzīlēs noskārta: ja Matula kādurīt viņu modinātu ar vārdiem: «Ģusko, mosties, jau saulīte pa zemes virsu ripo,» — viņš izbīlī skatītos, vai vecais nav sajucis prātā, un pat mazliet nicinātu viņu. Nē, tas nav iespējams!

—    Ripulis skolā sēž man blakus, ļoti stiprs puika,, tomēr nekad nekaujas, un visi viņu mīl.

—            To viņš ir pelnījis. — Matula palocīja galvu.

—    Tad ķersim vēžus un zivis un viņu labi pacienāsim. Kamēr atnāksiet, būšu uztaisījis arī guļvietu …

—    Paldies, Gergonkul. Mēs tikai paēdīsim pusdienas pie Nanči tantes un tad nāksim šurp.

Pa to laiku vēži gāja mazumā. Tīkami mutei, tīkami vēderam, bet drīz vien Plostnieks atklāja, ka no vēžiem paēst nevar. Varbūt no jūras vēžu kilogramu smagās spīles varētu, bet no šiem ne, pat tad ne, ja apēd pašu vēžu karali, nemaz nerunājot par vienkāršo tautu ar sīkajām spīlēm. Viens redzējiens, un katliņš bija tukšs, tad viņi ķērās pie Nanči tantes barojošā sūtījuma.

Matula nekā neņēma, kamēr Ģula nebija piedāvājis.

—    Ņemiet, Gergonkul, mēs taču esam vienā maizē.

—    Tā jau nu ir gan …

Izskatījās, ka Ciks domā tāpat, jo vēžu čaulas bija grauzis gariem zobiem, bet cāļu kaulus ķēra jo kāri un piesēdās te Matulam, te Ģulam līdzās — atkarībā no tā, kur bija drīzāk gaidāma artava. Pēkšņi viņš palūkojās augšup uz koku, kas klāja ēnu pāri būdai. Palūkojās un ieņurdējās.

—    Vācies prom, — sacīja šis ņurdiens, tad arī Matula pavērās augšup. Nolīkušā zarā sēdēja žagata. Viņai spīdēja acis, un tagad, sapratusi, ka ir pamanīta, viņa sāka žadzināt.

—    čak-čak-čak, visur kaut ko iedod, čak-čak-čak… visur kaut kas atlec.

—    Pazūdi, — suns ņurdēja, — nedosim!

—    Vajadzētu nošaut. — Ģula ar ilgām palūkojās uz bises pusi.

—    Sito nez vai. Veca žagata pazīst bisi … paraugieties, cik viņai spoži zilas spalvas. Jaunajām — melnas un knābji dzelteni.

—    Pazīst bisi? — Ģula šaubījās. — Tas nevar būt, Gergonkul…

—    Nē? Paraugieties!

Vecais piecēlās — lēni un mierīgi — un iegāja buda. Žagata apklususi vēroja,Matula iznāca tukšām rokām, nemaz neskatīdamies uz putnu, kas ir slavens zaglis pat starp zagļiem.

—    Cak-čak-čak, — žagata žadzināja, — kad jus aiziesiet, es te drusku paskatīšos.

Matula apstājās pie ugunskura, brītiņu pastāvēja un atkal iegāja būdā, bet, ārā nākot, rokā viņam bija bise.

—    Cerr! — žagata iebrēcās un izbijusies uzšāvās gaisā. Ģula pārsteigts nolūkojās tai pakaļ.

—    Gergonkul, tam nu es nebūtu ticējis.

—    Es teicu, ka veca žagata, ja bijusi šā gada, varbūt būtu gaidījusi. Vai esat jau šāvis ar tik lielu bisi?

—    Ar tādu vēl ne, bet ar gaisa šauteni daudzreiz.

—    Tas nav nekāds šaujamais. — Vecais atmeta ar roku. — Šī ir ko vērts. Laba bise, smalka, bet uzvilkt drīkst tikai vienu gaili, ja uzvelk abus, tad šauj abi stobri reizē.

—    Un uzsprāgst?

—    Kāpēc jāsprāgst? Tā ir tāda bise, kas iztur, tikai atsitiens tad tāds, ka briesmas. Gan izmēģināsim.

Pēc tam viņi ķērās pie īsta lapu mīklas pīrāga,

gatavota pēc Nanči tantes pašas receptes, taču Plostnieka acis vairākas reizes aizmaldījās pie bises, kas bija pieslieta pie koka. Tādu lielu bisi viņš jau bija turējis rokās, zināja, kā ar to rīkoties, bet šāvis vēl nebija, tāpēc uz šo veco, daudz pieredzējušo inventāru lūkojās ar zināmu atturību.

—    Rudenī es reiz ar vienu patronu nošāvu astoņas zosis.

—    Lidojumā?

—    Nē. Ūdenī. Mazā gaismiņā aizbraucu uz to būceni, kur mēs bijām. Paskatos pa lūku — lērums zosu ūdenī, kaut ko jau manījušas, palika klusu, tad visas izstiepa kaklus, jo bija radušās aizdomas. Bet es .. . — Matula rādīja tā, it kā viņam bise būtu rokā. — Būkš, pašā vidū, kur kaklu visvairāk. Salasīju astoņas, bet vēl kāds pāris aizbēga tādu, kurām arī bija ķēris. Tā tas bija.1

Ģula godbijīgi palūkojās uz bisi, bet, kad Matula, novācis atlikušo ēdienu, četrdesmit soju attālumā piesprauda avīzi, zēnam kļuva tā ērmoti ap sirdi.

—    Nu, te bise, tēmējiet vidū!

Mūsu Plostnieks ar šausmām ņēma rokā smago ieroci.

—    Stingri piespiediet pie pleca …

—    … puk-puk-puk, — pukstēja Ģulas neparasti satrauktā sirds, — … pukpuk-pukpuk… blīkš!

Plostnieks gandrīz novēlās augšpēdus, taču viņa pirmais šāviens bija garām; un tas viss vairs nešķita tik briesmīgi.

—    Jums deguns asiņo, — Matula tā starp citu ieminējās, — nevajag tēmēt ar degunu. Bet turējāt jūs, kā nākas. Gluži kā nākas.

Ģula aizjoza pēc avīzes.

—    Paraugieties, Gergonkul!

Matula apskatīja avīzi un mazos, skrošu izurbtos caurumiņus.

1 Mūsu medību noteikumi aizliedz:

a)  šaut peldošus putnus,

b)  šaut barā uz labu laimi.

—    Tiešām labi turējāt. Patronu pietiek, gan jau pie bises pieradīsiet, — to teicis, viņš ienesa bisi atpakaļ būdā.

—    Nekaitētu drusku atpūsties.

—    Man vēl tagad džinkst auss, — Ģula sacīja.

Matula bija aizņemts ar pīpi un pamāja tikai pēc brīža.

—    Sākumā tā gadās … bet gulēt jau tāpēc varēs.

Saule tobrīd jau liesmoja augstu jo augstu debesīs, un tās skaidrais mirdzums lika aizmirst, ka vakar ap šo laiku visu apvidu bija žņaudzis spiedīgs pirmsvētras klusums un vēlāk auksts lietus pārslaucījis purvāju.

Arī tagad bija silts, bet šis bija viegls siltums, un tikai ēnas vēsums ļāva manīt atšķirību starp saulgozi un pavēni vēja caurstaigātajā būdā. Vakar ap šo laiku bija gurdi pierimusi ikviena kustība gan ūdenī, gan niedrājā, gan gaisā, turpretim šodien varbūt vienīgi odi gulēja; putni nerimtīgi rosījās, un pa veco koku rēpuļaino mizu neapgurušas un nezināmu mērķu aicinātas nāca un gāja skudru karavānas.

Daļa ligzdu jau tukšas, citās otrais dējums, bet svīres jau pošas ceļā. Tās atlido vēlu, reizēm tikai maijā, un ap šo laiku mazuļi beidz apmācības, jo pēc svīru kalendāra vasarai beigas. Šeit niedrājā tās neligzdo; kad pār būdu nolīst to spalgais sauciens srī-srī, Matula atver acis.

«Tās jau dodas projām,» viņš secina, tad pārdomā, ka šīs bezdelīgas, kas īstenībā nemaz nav bezdelīgas, pat nepieder pie bezdelīgu ģints, ļoti reti nolaižas un bezdelīgu piekūnam vajag stipri saņemties, ja grib tās panākt. Tās lido daudz labāk nekā īstās bezdelīgas un tikai retumis iemetas kādā klinšu plaisā vai torņa karnīzē, bet dienā nenolaižas nekur.

«Jā,» vecais domā, «šeit tās parasti ierodas pēc pļāves un iezīmē jaunu darba cēlienu. Kad sāk dūkt kuļmašīnas, gaisā vairs tikai kāds pāris bezdelīgu šaudās kā melnas bultas, un, kad arkli apvērš zemi ziemājiem, mūsu pusē

vairs nav nevienas. Viņām nepatīk aukstums,» Matulas domas rit tālāk, «bet kuram gan patīk?»

—    Srī-srī, — nu atskan jau spalgāk, un Matula zina — kāda no mazajām ceļotājām ir nelaimē. — Srīsrī, — vēlreiz noskan brīdinājuma sauciens, bet nu tas vairs nepauž tādas briesmas, un Matula zina, ka mazais ceļinieks ir izkļuvis sveikā.

Trauksmes iemesls ir bijis zvirbuļu vanags, kam piemirsies, ka te nav darīšana ar dumju zīlītes mazuli; pāris reižu dūšīgi kampis tukšā gaisā, viņš vienaldzīgi atstāja nenotveramos putniņus un aizplanēja pāri krūmiem noaugušam zālainam laukumam, kur trīs pelēkas vārnas patlaban ņēmās ap Plostnieka sakapāto čūsku. Pelēkā vārna ir nekaunīga persona, vienmēr gatava kauties, un, ja viņu traucē ēšanā, tai uznāk īsta niknuma lēkme.

—    Krā … tam pakaļ! — Vārnas pacēlās gaisā, un zvirbuļu vanags milzu nepatikā uzairējās augstāk: tādu ķērkoņu pavadībā taču nevar medīt. Vārnu vaimanas visus brīdina par briesmām, un sīkie putni labi zina, kas darāms. Krūmos iekšā!

Tātad zvirbuļu vanags, lādēdams tikšanos ar vārnām un norīdams visus apvainojumus, kādi vien atrodami vārnu valodas vārdnīcā, aši spārno uz kāda tālīna ciemata pusi, kur mudžēt mudž vieglprātīgi, resni zvirbulēni, par kuru lidošanas prasmi tīri vai jāsmejas. Ar tiem var papriecāties, jā, bet svīres. .. pretīgi pat iedomāties, kādas atrakcijas tās taisa.

—    Srī-srī, — atkal noskan, bet nu jau vienaldzīgi, un tas nozīmē: projām ir, tomēr esiet uzmanīgas .. .

Matula atkal aizver acis un skaita, cik reižu mūžā vērojis svīru ierašanos, un pārdomā, cik reižu vēl varētu būt atlicis.

«Cik būs, tik būs …» Viņš atgaiņā šo nevajadzīgo jautājumu un, nākamo reizi atvēris un pamirkšķinājis acis, jauš, ka pulkstenis varētu būt četri, jo būdas čukura ēnas strēle jau sasniegusi ugunskura vietu. Tad paskatās uz Ģulu un pārdomā, ļaut tam vēl gulēt vai modināt.

Matula izvēlas vidusceļu, jo labāk būs, ja puika pamodīsies pats. Viņš skanīgi noknikšķina pīpes vāciņu, un Ģulam acis vaļā gan, bet viņš nezina, kur atrodas.

—    Vai pamodāties? — Matula it nevainīgi jautā.

—    Jā, — Ģula atbild, taču nezina, no kā pamodies.

—    Tad jau būsiet izgulējies …

Un Ģulam nav laika prātot, vai ir izgulējies vai nav, — droši vien ir.

—    Es arī izgulējos, — Matula nosaka, — kārtīgam cilvēkam ar to pietiek.

Un Plostnieks jūtas esam kārtīgs cilvēks … Vēl nedaudz salauzts, taču locītavas, kauli un muskuļi jau darbojas it kā pareizāk… apdegums vairs nav jūtams, zem ādas lēveriem nostiprinās gluži jauna āda, veidojusies jau zem saules stariem.

Tomēr viņi vēl brītiņu paguļ, ne vārda nerunādami, Plostniekam nav nekādu plānu, viņš tāpat vien skatās niedru jumtā, uz zirnekļa tīkliem apvītajām spārēm, plauktiem, un klusums ļauj saklausīt čabēšanu meldru sienā, varbūt tur ir pele, varbūt lapsene, varbūt pat čūska …

Varbūt — zēns nodomā, un tas ir viss. Pirms dažām dienām viņš vēl baidījās — galvenokārt no čūskām, bet tagad viss ir citādi.

Nē, nevarētu sacīt, ka Ģulam nebūtu pretīgi, ja te garām aizlocītos čūska, bet kāpēc gan tai būtu jānāk? Nav tāda muļķe, ka pati līdīs, lai viņu sit nost. Plostnieks nepētī šīs pārvērtības sevī, bet neapzināti izbauda mieru, šķiet, ka viņa nervi kļuvuši grodāki un niedrāja norises pārraida lēnāk, toties skaidrāk.

Ģula vairs nesajūt niedru, siena, ugunskura, purva un ziedu smaržas atsevišķi, bet gan visas kopā un neapjauš, ka tagad viņš pat savā istabā justu dīvainu, neparastu, varbūt svešu smaržu.

—    Vai neaiziesim līdz tiltam? Jūs paskatītos to nostūri.

—    Iesim, Gergonkul! Labāk gan gaismā paskatīties, kur būs jāiet tumsā.

—    Tā es arī domāju.

—    Vai bisi ņemsim līdzi?

—    Varam paņemt.

_ Nu Ģula juta, ka ir pilnīgi izgulējies, tikai drusku satrukas, kad krastmalā Matula sacīja:

—    Brauksim ar laivu… es zinu, ka jums gribas airēt… arī suni ņemsim līdzi, lai papriecājas.

—    Protams, — sacīja Plostnieks, — protams …

—    Nāc! — Matula pamāja sunim jau no laivas.

—   Nāc!

Ciks uztraukti mīņājās pa krastu.

—    Kas, piķis, ar tevi atgadījies, — vecais sodījās,

—   citā reizē lēktu no ādas ārā! Reizēm vai laivu gāž apkārt, — Matula skaidroja, — bet nu viņam bail…

—    No rīta peldoties es viņu ierāvu ūdenī, — Ģula atzinās, — domāju, blusu dēļ būs derīgi.

—     Tā jau nu ir, taču tad vajag v$i nu saukt, vai sūtīt pa priekšu. Baidīt nevajag … Nāc šurp! — vecais uzsauca, un Čiks ielēca laivā pie Matulas, iespējami tālu no Ģulas.

—     Neaiztikšu vis, Čikiņ, — Plostnieks solījās, — nu man pašam žēl…

Ciks atturīgi pavicināja asti.

—    Labi, labi, bet es tomēr palikšu tepat… — Un nostājās laivas priekšgalā kā ūdeni vērodams.

Matula nometa ķēdi laivas dibenā, atgrūdās un apsēdās Cikam līdzās.

—    Nu, ķeramies klāt!

Vēlāk Plostnieks noprata, ka šai airēšanai vajadzēja izskatīties bēdīgi. Jāatzīst, ka viņš airēja no visa spēka, taču laiva uzvedās ārkārtīgi nervozi, varētu sacīt, izlaidīgi. Nē, neteiksim, ka taisni ālētos vai grieztos apkārt kā pirmajā reizē, bet tā izturējās kā badains ēzelis, kas pavadā svaidās gan uz vienu, gan otru pusi, abās ceļa malās brīnum gardus kārumus saskatījis.

Matula sēdēja kā koka dieviņš un sūca pīpi kā turku

vezīrs, ko vergs vizina pa Marmora jūras gludeno ūdens klāju.

Vergs pamatīgi svīda un meta niknus skatienus uz Ciku, kas, ausis saslējis, stāvēja laivas priekšgalā kā stūres vīrs un tikai pa reizei, asti paluncinādams, griezās pie Matulas, it kā jautādams, ko tas saka par tādu līčloču airēšanu. Taču Matula nesacīja nekā.

Ģula, zobus griezdams, kustināja airus.

«Gan pateiks, kad būs piekusis,» domāja audžutēvs, taču Ģula kautrējās teikt. Ja krastmalā kāds putns cēlās spārnos, tad pajautāja, kā to sauc, un atpūtās, kamēr Matula skaidroja.

Vēlāk Ģula sāka jautāt arī ko citu un runādams atpūtās.

Viņam gar ausīm jau lija sviedri.

—    Braši turaties! — Matula slavēja. — Domāju, ka ātrāk metīsiet nost…

—    Nu … kā saka …

—    Vai ņemt man?

—    Es vēl mazliet.

—    Labi!

«Vai,» Ģula klusībā sūrojās, «vai, Plostniek, tu pieklājīgais ēzeli, kāpēc vajadzēja tā sacīt? Kāpēc tu neteici godīgi: «Gergonkul, esmu piekusis.» Nē, tev, mīkstpaurim, gribējās vēl drusku paairēt… Nu tad airē ar!»

Ģula smalstīja ar airiem ūdeni kā pavāra palīgs, un, kad viņš vairs tikai šļakstinājās, Matula žēlīgi iebāza pīpi kabatā.

—    Mainīsimies!

Ciks tūlīt gribēja saimniekam līdzi, taču tas uzsauca:

—    Tur paliec!

—    Es tevi neaiztikšu, Cik, — Ģula nodvesās, sabruka līdzās sunītim un vēroja garo, grūti vadāmo airi Matulas rokās. Cik viegls tas izskatījās, cik nedzirdami ieglaudās ūdenī, un laiva slīdēja kā pa sliedēm.

—    Tā airēt es nekad neiemācīšos, Gergonkul!

—    Pēc nedēļas jau pratīsiet, pēc trim nedēļām pašam

smiekli naks atceroties. Protams, laiku vajag, kamēr roka pierod. Vai delnu nenoberzāt?

—    Drusku …

—     Kāts jātur labi cieši, tad neberzis. Ja slīd, saspļaujiet delnā..

Laiva joņot joņoja pa ūdeni, un Ģula pēkšņi atcerējās Piri māmiņu, kam it visur rādījās baciļi un kas viņam lika mazgāt rokas piecdesmit reižu dienā. Ģula klusībā pasmaidīja un paskatījās uz plaukstu, kurā vajadzēja spļaut.

—    Pielādējiet bisi, tur sausajā vītolā sēž vārnas, vienu vajadzētu krītiņiem. Kamēr Bēla atbrauks, vārna būs sasmakusi. Tikai nesteidzieties … un, kad būsim klāt, bisi celiet mierīgi, lēnām. Es airēšu pamazītēm …

Ģulas sirds pēkšņi sāka dauzīties kaklā.

Tās jau bija īstas medības.

—    Varbūt pagaidīs, — Matula čukstēja, — skatos, ka jaunās, tās vēl nebūs iemācījušās … Mierīgi! Var celt!

Laiva tik tikko kustējās. Ģula kā nemaņā skatījās gar bises stobru un pa brīdim rija siekalas, jo šķita, ka sirds kāpj pa muti ārā, un tad — kad juta, nupat, nupat! — aizvēra acis. Blāc! — un viņš redzēja, ka divas vārnas kūleņo lejup.

—    Krīt kā akmens! Ģula! Jūs taču protat šaut…

Mūsu Plostniekam šķita, ka viņš līdz kaklam grimst

glāsainajā slavinājuma eļļā.

—    Es akurāt gribēju sacīt, ka tās divas sēž tik cieši kopā … un te nu tās jau krīt lejā …

—    Nejauši, — zēns murmināja, — pavisam nejauši, Gergonkul.

—    Ja pats nepratīsi, nejaušība nelīdzēs. Bise tukša. Labi. Tad ejiet paņemiet tās.

Matula piedzina laivu pie krasta, un Ģula drusku trīcošiem ceļgaliem rāpās ārā un atnesa vārnas.

Ja to būtu redzējusi klase! Un Kenģels!.. . Ģula saņēmās, lai Matula nedomā, ka viņš no laimes saļims.

—    Šito nav žēl, — vecais pasvieda vārnas zem sēdekļa, — lielas ligzdu postītājas, un to vairāk saviesies, nekā vajadzīgs.

—    Vai man airēt, Gergonkul? — Ģula Lajošs braši jautāja, juzdams, ka vajadzības gadījumā varētu Matulu kopā ar laivu ņemt uz pleciem .. .

Matula sāka smieties, un tā smejamies zēns viņu redzēja un dzirdēja pirmo reizi.

—    Velna būšana! Labāk es pats… — Un laiva jau slīdēja projām, bet Matula vēl arvien smējās. Viņu ēnas, izstiepušās garas, viļņos šūpodamās, peldēja līdzi, ņirbēdamas pa sīkajiem vilnīšiem, un šķita, ka arī ēnas smejas.

—    Re, kur tilts! — Matula piestāja airēt. — Tuvāk nebrauksim, nav nekādas vajadzības. Krastu apskatījāt. Tur ir tāda taciņa, ar kājām varēs sataustīt.

Ģula klusēja un nemaz nedomāja par ceļu, ko vajadzēs ar kājām sataustīt. Kā būs, tā būs … bet tas šāviens gan bija ko vērts.

Matula pagrieza laivas priekšgalu uz mājas pusi. Tagad rietošās saules slīpie stari krita no labās puses, gaisma jau bija oranža un, upes zaļā ūdens atstarota, vērtās zeltainā. Putni nāca no mugurpuses, no Balatona, jo diena gāja uz galu, un naktsguļas vieta pamatīgi apskatāma vēl pie dienas gaismas.

Kopš viņi brauca lejup, krastmalā bija saradušies jau citi putni: nakts gārņi un citi gārņi, kas arī krēslā labprāt medī vaboles, zivis un vardes; tagad tie sabijušies metās gaisā, aizsmakušās balsīs gānīdami laivu, kaut arī Matula airēja kā ar samta airi pa samta ūdeni.

Ģula kā apburts vēroja šīs glāsainās kustības.

—    Varbūt es atkal varētu pamēģināt, Gergonkul?

—    Pusceļā došu.

Čiks jau bija samierinājies ar Ģulas tuvumu un nervozi paskatījās tikai tad, kad Ģula to noglāstīja. Tad Cika aste pārtrauca savu jūsmīgo vienlaidus telegrafēšanu.

—    Neaiztikšu tevi, Cik, tas taču bija joks .. .

—    Labi, labi, — suns it kā sacīja, — diezgan muļķīgs joks — tā raut ūdenī… — Taču pa viņa muguru jau aizslīdēja siltas draudzības jūtu ņirbas.

Viņi vēl nebija pusceļā, kad pretim peldēja mazie, bārie lauči, nu vairs divi vien. Vismazākā nebija.

—    Lī… lī…

Alatula tūdaļ pagrieza laivu uz pretējo krastu, un airis kustējās tik klusu kā elpa.

—    Ak tad jūs?

—    Lī… lī… — sveicināja putnēni, — mēs esam vairs tikai divi. Vai drīkstam peldēt uz leju?

—    Nu es zinu, ko tā nekrietnā klija nesa.

Plostniekā vārījās slepkavīgs niknums.

—    Lai maksā ko maksādams, tomēr rokā dabūšu.

—    Varētu arī nīcināt nost, jo tā patiesi dara postu, kaut gan — no tā jau klija pārtiek. Laucēns arī varēja būt uzmanīgāks. Nu, te ir pusceļš.

Čiks kvēli apsveica saimnieku, Plostnieks ņēma rokā airi, un, tā kā aira kāts bija slidens, viņš, drusku apdomājies, viegli iespļāva plaukstā.

(Ja to būtu redzējis Kenģels! …)

Kāts vairs neslīdēja, un laiva patiesi virzījās uz priekšu līdzenāk, nekā braucot uz šo pusi, kaut gan nu viņi virzījās pret lēnu straumi.

—    Nu lūk… — Matula pamāja ar galvu. — Tikai netaupiet plaukstas un nedrebstelējieties.

Ģula netaupīja plaukstas un nedrebstelējās.

—    Nesteigsimies, laika diezgan. Tikai rāmi un klusi. Ja esat noguris, atpūtieties.

Nu jau laiva slīdēja daudz vieglāk, un, kad, amatiera muskuļi, atslābuši un rūgtuma pilni, protestēja pret tālākām mocībām, Plostnieks nolika airi sev līdzās.

—    Drusku atpūtīšos.

—    Prātīgi. Turki jau pakaļ nedzenas.

«Vajag sacīt visu tā, kā ir,» zēns domāja, «un viss būs kārtībā. Ja esmu noguris, tad noguris — tā ir īstenība, un īstenība vienmēr ir patiesība. Kas apgalvos pretējo?

Protams, turki pakaļ nedzenas.» Un zēns domāja, ka šis izteiciens tautas mutē jau glabājas pusi gadu tūkstoša, no tiem laikiem, kad šai svētītajā, miermīlīgajā novadā turki dzina nabaga ungāru tautu važās kaltu kā jūga lopu, un tolaik tā pati saule skatīja ļaužu mokas, tāpat grima tālumu jūrā, un rietam sekoja tumsība, bezcerība, drūme un nevarība debesīs un sirdīs.

Ģula ņēma airi rokās.

—    Gergonkul, kad mēs apskatīsim Ērkšķu cietoksni? Jūs sacījāt: turki pakaļ nedzenas, un man ienāca prātā …

—    Gan jau kādudien. Rīt taisīsim lielo tīrīšanu, jo viesi paliek viesi… — Vecais brītiņu padomāja. — Pirms jūsu ierašanās es nekā nedarīju, jo jūs neesat viesis. Skaidrs, vai ne?

—    Ļoti labi, Gergonkul, kaut gan sākumā es nejutos tā kā tagad: gluži kā mājās.

—            Arī pie laba jāpierod, — Matula palocīja galvu.

—    Pat zoss stilbam nav vērtēs, kamēr to neēd. Paskatīsimies venterī, vai plaudis vēl dzīvs, brekši tīklā drīz nobeidzas. Ja nebūs dzīvs, tūlīt notīrīšu, jūs izvelciet vēl kādu, cik nu ķersies.

Protams, ka plaudis vairs nebija dzīvs.

Matula iecēla venteri laivā un uz sēdekļa aši notīrīja zivi.

—    Neaizmirstiet, ka ūdens dzīvai zivij nozīmē dzīvību, bet beigtu — sabojā. It sevišķi tik siltā laikā. Ja zivs nobeigusies, tā tūlīt jāvelk no ūdens ārā, jānozvīņo, jāizķidā, jānoslauka sausa, jāietin kādā lupatā un jānoliek vēsumā, vismaz ēnā. Tad tā saglabājas laba daudz ilgāk nekā ūdenī. Apstāsimies pie vēžu vietas, palūkosim, vai nav vēl kāds palicis.

Laiva atsperīgi atsitās pret krastu, un mūsu Plostnieks — noguris, smeldzošām delnām un samocītiem muskuļiem, toties ļoti apmierināts — nolika airi.

—    Bisi ar vienu patronu atstāšu tepat, redzu, jūs protat ar to rīkoties un kāds jums ir mācījis, ka bise nav

kārts gals un tā ik reizi jāņem rokā tā, it kā būtu pielādēta un apkārt stāvētu simtiem cilvēku.

—    Ištvānonkulis arī tā sacīja …

—    Tā jau es domāju. Zināt ko,Ģula.es atstāšu divas patronas . ..

Matula runāja, kā augstu apbalvojumu sprauzdams Plostniekam pie krūtīm, un Plostnieks to saprata. Ja klase redzētu!

«… krastmalā turēju bisi visu laiku pie rokas,» Ģula domās stāstīja Blusām, «jo katru brīdi varēja kas gadīties. Munīcijas vienmēr pietika . .. īpaši uz kādu lielu melno kliju man bija zobs …»

Un tad …

—    Ai, — nodvesās Plostnieks, — ai, ai, ai.. . — Sapņos skatītais milzīgais plēsējputns planēja viņam tieši garām, droši vien meklēja laucēnus.

Matula jau bija projām, bise zemē, tai blakus divas patronas, un Ģula kā apburts nolūkojās pakaļ skaistajam plēsoņam ar šķelto asti. Nolūkojās vien un, par tīrību nebēdādams, nikni nospļāvās ūdenī.

«Redzi nu, Plostniek, cik tu esi stulbs! Sapņoji, ka tev zobs uz šo kliju, tāds zobs — lai nu tagad tas pasāp!»

«. .. īpaši uz melno kliju man bija zobs un — redzi, Blusa, atzīšos, es tieši tobrīd gudroju, kā tev stāstīt, tāpēc arī nogulēju. Klija aizlaidās garām piecu soļu attālumā, milzīga kā govs, bise zemē, un es tikai noskatījos, jo domās biju ar tevi runājies. Tā tas notika, Blusa . ..»

Tad Ģula iemeta āķi — lai krīt kur krizdams —, pielādēja bisi un gaidīja kliju, varbūt tā vēl griezīsies atpakaļ. Āķis lai dara, ko grib.

Ģula paņēma bisi klēpī, jo domāja, ka klijai jāatgriežas pa to pašu ceļu atpakaļ, pa kuru aizlidojusi. Makšķeres kātu viņš piesēja pie laivas mietiņa, lai kāda «haizivs» neaizrauj, un lūkojās uz upi tik prasīgi kā nepacietīgs pasažieris uz sliedēm pretim pēcpusdienas ātrvilcienam.

Saspringtā gaidīšana pamazām atslāba, jo nekas ne

notika. Klija bija aizklīdusi diezin kur, pludiņš tik vienaldzīgi zvilnēja uz ūdens kā pensionēts finanšu aģents, atbalstījies pret parka soliņa atzveltni.

Sauli virs apvāršņa turēja vairs tikai niedru skaras, un, kad Ģulam pāri aizšalca divi krīkļi, zēns noskatījās tiem pakaļ kā vienkārša vilciena pasažieris ātrvilcienam, kas aizdūmo garām mazas stacijas ikdienišķajam peronam.

Tā aizlidoja krīkļi, un Ģulam pat prātā neienāca šaut. Sos? Šaut?

Tad mērenā ātrumā un ne visai augstu tuvojās trīs pelēkās vārnas. Uz tām viņš jau nomērķēja . .. tomēr ne! Plostnieks gribēja kliju … un klija — nu jau īstenībā — nupat tuvojās. Vai nu Ģula bija to piebūris, vai ari te bija klijas pēcpusdienas medību lauki — to nevarēja zināt. Katrā ziņā tā tuvojās … un tuvojās, un Ģula sāka drebēt.

—    Mieru, — viņš čukstēja, — tikai mieru …

Klija tuvojās, it kā Ģula to vispār neinteresētu; rūpīgi pārlūkoja ūdeni un piekrasti, taču bise zēna rokās slējās augšup it kā pati no sevis.

«Vai es to ceļu?» Ģulas domas mulsa. «Vai es ceļu? Tēmēt vajag putnam drusku priekšā … priekšā …»

Un tobrīd, jā, tieši šai uztraukuma mirklī — trr-rr — spole sāka tarkšķēt kā uzvilkts modinātājs, un Ģula satrūcies izšāva!

Bise ļoti īsi izteica savas domas par šādu rīcību, deva niknu atsitienu. Tā spēra kā tīrasiņu zirgs, un Plostnieks, gandrīz zaudējis dzirdi, nolika bargo ieroci.

Klija ar elegantu loku ieslīdēja viņas puses niedrājā, nemaz nelikdamās zinis par mūsu Plostnieka nelāga nodomu. Tā gan! Bet spole — trr-rr.. .

Ģula vispirms atraisīja makšķerkātu no mietiņa, tad nikni piecirta un … neteica gan, tikai nodomāja:

«Tu, neliete, esi vainīga! Oho! Nu, nu . ..»

Zivs spēcīgi turējās pretim, un Ģula atguvies prātīgi

«vadāja» to. Vadāja ilgi, jo zivs vēl labu brīdi nepadevās, taču beigās to izvilka virs ūdens, lai «ierauj gaisu».

—    Ir nu gan! — Ģula Lajošs šausminājās. — Tā jau es domāju. — Tas bija sazans, tāds ap kilogramu, tikpat kā melns, un gandrīz vai izlēca no tīkliņa.

Ģula patlaban elsdams cēla zivi krastā, kad kaujas laukā iedrāzās Ciks, tam nopakaļ nāca Matula.

Vecais, ne vārda neteicis, izņēma zivi no tīkliņa un iemeta venterī, tad uzmanīgi palūkojās uz Plostnieku.

—    Atkal tēmējāt ar degunu?

—    Gergonkul!

Matula notupās uz krasta un, zāles stiebru virpinādams, klausījās, ko zēns stāstīja.

—    Ar vienām biksēm var sēdēt tikai vienos seglos. — Vecais cēlās augšā. — Vai nu bise, vai āķis… taču mācība noderēs. Uz labā vaiga pa nakti uzliksim kādu slapju lupatu, citādi pietūks tā, ka tas Bēla nemaz jūs nepazīs. Vai nesāp?

—    Nē, nekā nejūtu, bet kur zvana?

—    Galvā, Ģula, taisni galvā … bet — man šķiet, šai dienai būsim izbraukājušies un izšaudījušies diezgan, jādomā, ka ēstgriba nebūs zudusi. Es visu aiznesīšu, jūs tikai pielieciet pie sejas slapju mutautu, bet tūlīt, labi aši!

Ar vārdu sakot, ražena pēcpusdiena. Katrā delnā pa tulznai, muskuļos nokaitētas stieples, sejā glīti zilgoja tūkums; un brīnumaina ēstgriba! Kurš gan var vēlēties vienā pēcpusdienā iegūt vairāk, nemaz nerunājot par svinīgo zvanu dunoņu, ko dzirdēja vienīgi Ģula, tiesa gan — arvien tālāk.

Kad Ģula bija nolocījis jau piekto zivs gabalu, Matula ierunājās:

—    Es skatos, jūs, Ģula, izturēsiet.

—    Kāpēc gan ne, Gergonkul, vai tad esmu kaut vārdiņu žēlojies?

—    Godam jāsaka: ne ar vārdiņu! Un neklājas arī; ja jau zirgam mugurā sēdies, tad jābūt gatavam arī krist zemē. Vai ne?

—    Jā.. .an, — Plostnieks atbildēja, pats nepamanīdams, ka burtu «g» ir vai nu atstājis ūdenī, vai ari aizmirsis krastmalā, kaut gan iespējams, ka bise to izsitusi no pareizrakstības vārdnīcas, un Ģula bija pārāk noguris, lai sameklētu.

Bet nu jau vakariņu ugunskura liesmas biedēja tumsu. Purvāja tālumā stāvēja sardzē malduguns — varbūt pie nolaupītiem dārgumiem, ko pirms daudziem gadu simteņiem aprijis purvs kopā ar laupītāju, kas bija kvēli un turciski pielūdzis allāhu un tomēr vairs netika redzējis ne Topkapu cietoksni, ne Stambulu citādi kā mūžīgajā miegā. Varbūt par to čukstēja niedrājs, varbūt no tāda sapņa sadrebēja koki, kaut arī nepūta vējš, taču Ģula par to nekā nezināja. Ģula gulēja saldā miegā, vēl arvien skaidri zinādams, ka viņam ir divas galvas, un nevar saprast, ko darīt ar to vienu, jo tīkamā, vēsā komprese arvien ir uz otras, kas nesāp.

īstenība bija tāda, ka Plostniekam bija viena vienīga, labajā pusē stipri pietūkusi galva, bet komprese gulēja sienā un spoži baltoja mēnesnīcā.

Nebija svarīgi, kas notika tālāk; Ģula modās vēlu — varēja būt jau seši — un aptvēra, ka, par spīti nožēlojamam un sāpīgam fiziskam sabrukumam, viņš tomēr — ir dzīvs. Mūsu Plostnieks jau būtu samierinājies, ka «viss sāp», bet Ģulam bez tam sāpēja katra ķermeņa daļa atsevišķi. Pat ļoti! Atsevišķas ķermeņa daļas atteicās klausīt un savtīgi pieprasīja, lai «cilvēkbērns», kā Matula teiktu, ar tām nodarbojas īpaši.

Matulas, protams, nekur nebija.

Mājās Ģula to būtu uztvēris kā nevērību pret sevi, taču šeit no sirds priecājās, ka var būt viens.

Mājās diena iesākās un nobeidzās ar Piri māmiņu. Piri māmiņa no rīta apsēdās uz gultas malas, apjautājās, kā Ģula gulējis, bet atbildi nemaz negaidīja, jo viņai bija steigšus stāstāmi savi sapņi. Piri māmiņa bija varena sapņotāja, un nez kāpēc viņas sapņi vienmēr piepildījās.

«Es sapņoju, ka tu atbildi teicami. Kenģels tevi Joti slavēja. Šodien tu vari mierīgi iet uz skolu.» Ģula tiešām mierīgi gāja uz skolu, jo todien aritmētikas nemaz nebija. Taču atbildēt viņš atbildēja, gan pēc trim dienām, taču Piri māmiņa bija precīzi nosapņojusi. Ar piecnieku gan nepaveicās, nebija arī uzslavas, bet nevarēja tak gribēt, lai sapnis piepildītos visos sīkumos.

Un vakarā viņa atkal piesēdās Ģulam līdzās, un, kaut gan zēns jau laidās miegā, Piri māmiņa bija pārliecināta, ka viņš prasa atskaiti par dienas notikumiem.

«Nu esmu visu izstāstījusi, guli nu .. .»

—    Skūpstu roku, Piri māmiņ, — Plostnieks pamodies nočukstēja, viņš jau minūtes piecas bija gulējis .. .

Turpretim Matula, kā šķiet, sapņus neredzēja vai arī negribēja tos stāstīt un rītausmā tie pagaisa kā vakarējie dūmi, Ģulam ne prātā nenāca pētīt, ko viņš darījis, ko redzējis, ko dzirdējis.

«Gan izstāstīs pats, ja gribēs,» Ģula tādās reizēs domāja, un Matula arī stāstīja, ja bija vērts stāstīt. Toties viņa stāstītais bija tīri graudi bez pelavām un pabirām.

Un, ja Plostnieks bija šurp vai turp gājis viens, Matula nekad netaujāja, kur viņš bijis, ko darījis.

«Gan izstāstīs pats, ja gribēs,» Matula domāja, un, ja zēns stāstīja, tad Matula šo stāstījumu apcirpa tik īsu, cik vien iespējams. Ar pāris iestarpinātiem jautājumiem viņš pārtrauca plašo, līčloču stāstījumu, un zēns juta, ka vecupes ūdeņi patiesi nav vajadzīgi. Matula mēdza iet tieši uz to koku, kuru gribēja cirst, nevis apkārt mežam. Plostnieks salīdzinājumā ar Matulu bija nomaldījies jēriņš, nu viņš sāka redzēt ar Matulas acīm, dzirdēt ar Matulas ausīm, tomēr juta, ka tik patstāvīgs nekad nav bijis. Un Ģula neapzināti nobaudīja šās patstāvības augļus reizēm vēl negatavus.

«… prāts tev ir, liec to lietā!» bija sacījis tēvocis īštvāns. «.. . ja sasitīsi galvu, tad būsi sasitis pats savējo …»

Un nu tā bija noticis.

Te nevarēja labot un ar nākamo atbildēšanu par labu vērst iepriekšējo. Te ik uz soļa bija eksāmens, un Ģula to vai nu izturēja, vai ne. Katram neizturētam pārbaudījumam neizbēgami sekoja pēceksāmens, un izgāzties varēja ik uz soļa.

Nē, Plostnieks nejutās novārtā pamests, tāpēc ka Matula bija klusām aizgājis, zēnam bija patīkamāk vienatnē pārskaitīt savas vakardienas traumas.

Tulzna labajā delnā bija pārsprāgusi, bet to Ģula pamanīja, tikai celdams roku, lai aptaustītu seju. Vai tā vēl pietūkusi? Spoguļa purvājā nebija. Piri māmiņa gan būtu apraudājusies, redzēdama Ģulas seju, tās labo pusi, kas bija mazliet zaudējusi īsto apveidu un ieguvusi glītu, negatavas plūmes krāsu. Taču sāpēt vaigs nesāpēja, un tas bija svarīgi. Toties rokas lika sevi manīt un gurnos laikam muskuļi bija savienoti ar tādām saitēm, kam tūlīt jātrūkst pušu.

—    S-š-š, — Ģula nosēcās, pārbaudīdams sava auguma daļas, un juta — ja celsies augšā, turētājbalsti neglābjami sabruks. Taču viņš bija pārāk zemu vērtējis savus gan tievos, bet izturīgos gurnus.

«Labāk būtu neiet peldēties,» Ģula izprātoja, taču, kad pārradās Matula, šī doma izkūpēja.

—    Ar peldēšanos drusku pagaidiet, — Matula sacīja, it kā Ģula katrā ziņā gribētu tūlīt peldēties. — Ūdens nes visādu drazu. Kāds lops tur sabēris veco sienu… lai viņam tā debesu svētība, no kuras koki plaisā.

Ģula nekā nesaprata, taču, klusībā apdomājies, nolēma, ka Matula droši vien runā par pērkonu, un tā arī bija.

—    Nekaitēs, ja vēl pavalstīsieties, es jau zinu, ka esat tāds paslābs kā čigāns pēc aršanas. Pēc malkas šodien iešu es …

Ģula ar pateicību pieņēma priekšlikumu, taču tobrīd būdā iespīdēja saule, un Ģula, apkārt palūkojies, saprata, ka lielā tīrīšana ir nepieciešama un steidzama.

Rit būs klāt Ripulis!

Ģula tūlīt cēlās augšā, gan mazliet grīļojās, mazliet sēca, tad meta dvieli pār plecu. Lai Matula neredz šo streipulīgo iziešanu.

Ūdenī vēl šur tur peldēja kāds aizkavējies sapelējuša siena kumšķis, bet — lai nu pelējums, lai nu siens, jāpacieš vien būs, un mūsu Plostnieks iegremdēja ūdenī savu salauzto augumu.

—    Ui, ui, ui! — Plostnieks laidās peldus, airēdamies ar aizlūzušajiem locekļiem. — Vai, — viņš iekunkstējās pie katra roku vēziena, — vai!

Taču ūdens nāca par labu, tiešām par labu. Pavisam drīz kļuva vieglāk kustēties, un paša uzkultie vilnīši tīkami glāstīja seju.

«Izvilks visu nelabumu …»

Un tiešām izvilka visu nelabumu. Ierāpies laivā, Plostnieks gan vēl juta sāpes, taču tās mazinājās, gluži it kā iedarbotos kāds pretsāpju līdzeklis. Zināja, ka sāp, taču necik vis nejuta. Ģula vēl drusku pasildījās rīta saulē, un, kad būdas pusē uzvijās augšup dūmu mutuļi, arī Ģulas vēders sāka nekaunīgi kurkstēt.

Kad Ģula pārradās, Matula patlaban nesa ārā pirmīt pieminēto dēli.

—            Būs jānoberž! — Vecais aplūkoja bijušo galdu.

—   Tak vispirms paēdīsim brokastis. Vai ūdens bija labs?

—    Labs, — Ģula atbildēja. Viņš izstaipījās un nemaz neiedomājās, ka vēl pirms nedēļas uz šo jautājumu būtu atbildējis:

«Gergonkul, kad es pamodos …» Un sekotu piecas minūtes ilgs stāstījums par pamošanos, par sāpēm, pēc tam trīs minūtes par peldēšanos — un beidzot: «Tagad jūtos kā no jauna piedzimis!»

Taču sekoja tikai daži vārdi:

—    Labs! Esmu izsalcis, Gergonkul, pēdējā laikā es arvien esmu izsalcis.

—    Dzirdu . ..

Plostnieks viegli pietvīka, jo vēders norūca kā tālīns

pērkona grāviens. Šis pietvīkums gan nebija pilnīgs, jo meitenīgais sārtums klāja tikai vienu Plostnieka vaigu. Sejas labā puse bija stīva, pietūkusi un zilgana.

Kad ugunskurs noplaka un virs oglēm uzradās zilas liesmiņas, Matula nogrieza maizi un sāka to brūnināt.

—    Maize kļuvusi staipīga, vai netikāt pamanījis?

—    Nē.

—    Tāpēc apgrauzdēšu. Kad nesīsiet uz māju mugursomu, pasakiet Nanči, lai maizi kārtīgāk izcep un labāk sūta divus mazus klaipiņus nekā vienu lielu.

—    Nanči tante būs dusmīga.

—    Būs gan, bet labāk lai viņa pusstundu padusmojas, nekā mēs veselu nedēļu ēdam glīzdainu maizi. Nu, te būs grauzdētā, čurkstiniet virsū speķi. Te sāls un zaļā paprika.

Pēc tam viņi labu brīdi nerunāja vairs ne vārda.

Viņi ēda. Bija dzirdama tikai grauzdētās maizes skraukšķēšana zobos. Plostnieks juta, ka pirmītējā kurkstēšana mitējusies, un pilnais vēders ar laisku labvēlību iegrūda viņu sāta sajūtas apkampienos.

Matula aizknikšķināja nazi, tad pacēla galvu.

—    Tur …

—    Vārnas! — Ģula piecēlās un iznesa tālskati. — Vēl tālu, nez ko trenkā …

—    Pievilksim tuvāk pie būdas, — Matula ieteica, nu jau kādas vārnas varēja samanīt, tās šaudījās starp attālākiem kokiem.

—    Paskatieties uz to pusi!

Starp retajām, lielajām apsēm lidoja jūras ērglis. Ja tas turēsies tādā pašā virzienā, tad lidos tuvu garām būdai. Plostnieks un Matula pieplaka kā jumta lubiņas.

—    Vai, kāds!… Un nes kādu dzīvnieku … sunīti!

—    Nez vai, — Matula čukstēja, — viņš uz apdzīvotām vietām nelaižas …

—    Lapsa! Mazs lapsēns! — Ģula attapās.

—    Jā, redzu. Lapsas tagad kašķainas, slimas…

Milzu putns vairs bija tikai kādu piecdesmit soļu

attālumā. Vārnas cēla briesmīgu traci, it kā lūgdamas abus cilvēkus palīgā.

—    Redzat taču … vai tad jūs neredzat? Nes jau, krā, krā, jūs taču redzat? Un nedod, un nedod mums nekā, krā … žēl…

—    Briesmīgi liels! — Ģula čukstēja, binokli rokā turēdams. — Nemaz nevarēju iedomāties, ka tik liels… ļ

—    Liels, skaists putns, — Matuia sacīja, — viņš dodas uz savu koku.

—    Un tūlīt apēdīs?

—    Jādomā gan, ledusskapja viņam nav; bet nu esam paēduši, ērgli esam redzējuši, būtu labi ķerties pie uzkopšanas, lai nu kā negribas.

—    Jā gan… — Ģula sarosījās, — taču īstenībā Ripuļa dēļ es labprāt sakopšu.

—    Tā būs labi. — Vecais palocīja galvu. — Neaizmirstiet atnest viesim divas segas. Nu tad sākam!

Pēc brītiņa būdas apkārtne atgādināja krāmu tirdziņu, kam uzklupuši laupītāji, toties būdā vairs nebija nekā.

—    Vispirms sataisīsim guļvietas. Ejam pēc siena.

—    Vai jūs, Gergonkul, esat te gājis? — Ģula vēroja svaigās pēdas.

—    Es.

Pie siena gubas Plostnieks saprata, kāpēc Matula bija gājis. Zem mazās gubiņas bija pabāztas divas nupat cirstas kārtis.

—    Stājieties klāt, un celsim.

Plostnieks bija priecīgs, ka visu sienu varēs aiznest vienā gājienā, taču rokas turējās pretim.

—    Vai spēsiet? — vecais no priekšgala klusu pajautāja.

—    Ja ātri nesīsim …

—    Ja vajadzēs, varam nolikt zemē, tikai pasakiet.

Taču Ģula nesacīja, un viņa nogurums pagaisa tai

pašā brīdī, kad viņi nolika sienu. Pēc tam Gergonkulis noslaucīja zirnekļa tīklus un izdzina ārā dažas lapsenes.

—    Jūsu vien te trūka, — viņš noducināja.

Lapsenes laikam nebija mierā ar izlikšanu no dzīvokļa, jo vēl dažas reizes griezās atpakaļ.

—    Viņām patīk tādi meldru jumti. — Matula gaiņājās. — Bet es tās neciešu, ka velns parāvis. Vai gribat gulēt abi līdzās?

—    Labi jau būtu.

—    Tad varam nest sienu iekšā! Tikai netaupiet!

Kārtīgāka kļuva būdas iekšiene. Guļvietas ieguva savus apveidus un iznāca gandrīz metru augstas. Plaukta sakravāšana vairs bija tikai rotaļa, un visu būdu pildīja silts svaigā siena aromāts. Bise karājās uz naglas aiz lietusmēteļa, Matulas cepures un somas.

—    Traukus un dēli nomazgāsim upes malā.

Ciks ar nepatiku vēroja lielo rosību un sēdās kasīties drīz te, drīz tur. Matula izvilka no būdas arī suņa mietiņu ar visu ķēdi.

—    Tava vieta būs te. — Viņš iesita mietiņu būdas

dienvidu pusē. — Mūsu tur iekšā diezgan daudz, bet, ja uznāks kāds nelaiks, ielaidīsim tevi ar, nebaidies.

Čiks ošņāja visapkārt ap mietiņu un, tā kā saimnieks viņu siet netaisījās, tūlīt turpat apgūlās. Jādomā, ka Ciks mietiņu atzina par savu, kamēr ķēde nebija viņam ap kaklu. Pēc piesiešanas savukārt pavēlnieki bija mietiņš un ķēde, un to Čiks nevarēja ciest.

Matula sakravāja traukus uz dēja, un, protams, Čika pavadībā viņi aiznesa visu virtuvi uz upes malu.

—    Tas ir vienīgais darbs, kas man nepatīk, — trauku mazgāšana. Iesim tālāk, tur smilšaināks.

Kad viņi bija nolikuši dēli zemē, Ģula tvēra kaklā pakārto tālskati.

—    Paskatīšos uz ērgli, vai vēl turpat kokā.

Ērglis bija turpat. Sēdēja diženi rāms, pat nepakustēdamies, kaut gan pa vārnas ķērcienam atskanēja vēl tagad.

—    Turpat ir, Gergonkul, taču vārnas es neredzu, tikai dzirdu.

—    Viņš ir nometis atliekas zemē, nu vārnas ķīvējas savā starpā.

—    Gergonkul, jūs sacījāt, ka lapsas tagad kašķainas, slimas … Kāpēc?

—    Tā es teicu, jo esmu uzgājis tās nosprāgušas, divas esmu arī nošāvis. Kašķis nodzinis tām spalvu, un nokasījušās arī. Nosprāgst aiz tam, ka nekur nav miera.

—    Vai kašķis kož?

—    Kož, bet ne tā kā blusa. Ieperinās zem ādas, un tur ērču savairojas tūkstošiem. Ja piemetas aitai, tad kopējs ar kašķa ziedi to izārstē, bet nabaga lapsu neviens neārstē. Tā tikai kasās. Spalva izkrīt, jo kašķa ērces izēd tai saknes, āda kjūst kraupaina, sastruto, un beidzot viss dzīvnieks ir tikai viena vienīga strutojoša brūce. Galu galā aiziet bojā. Un, ja arī pa vasaru kaut kā izvelk dzīvību, tad ziema viņu piebeidz, jo kažoka vairs tikpat kā nav.

—    Vai ērglis nedabūs kašķi?

—    Laikam ne, kaut gan esmu dzirdējis, putniem arī

esot savs kašķis, pats redzējis neesmu, taču varētu būt, jo viena daļa putnu ēd visādas maitas.

—    Arī jūras ērglis.

—    Arī tas. Un melnā klija arī, bet piekūni, lijas un pūces ķer tikai dzīvu. Gārņi ēd arī sprāgušas zivis un zīlītes tāpat, sevišķi ziemu. Bet — paklau, neberziet to dēli ar roku. Nolauziet sausus meldrus, apbārstiet ar smiltīm, tad noberziet.

Ģula pieņēma šo padomu un pārsteigts redzēja, ka dēļa tumši brūnā krāsa kļūst gaišāka.

—     Bija diezgan aprepējis, — viņš beidzot noteica, kad dēlis jau spīdēja balts.

—    Bija taukains, — Matula izlaboja, — aprepējis, tas ir kas cits … arī tāda kā ādas slimība.

—    Ar vārdu sakot — netīrs! — Plostnieks nolēma nepadoties, lai kā Matula gribētu to noliegt.

Taču Matula noliegt nemēģināja.

—    Var jau būt, — viņš klusu piekrita, — man bija labs. Ja gribat berzt katru dienu, man nekas nav pretī…

—             Nelabais lai berž! — Plostnieks noskurinājās.

—   Nav nekāda vaina, ja drusku taukains.

Matula smaidīdams tīrīja kastroli, bet nesacīja nekā.

—    Mazo katliņu neatnesām, Gergonkul.

—    Nenesīsim vis. Tas lai paliek taukains. Uzvārīsim tajā ūdeni, izliesim ārā — un gatavs. Nekāda vaina, ja paliek garša iekšā. Es zinu kādu krodziņu, kur nekad katliņā neizsīkst gaļas sautējums, bet tas nu ir ko vērts … Ar vārdu sakot, ne aprepējis, ne netīrs, tikai drusku taukains . ..

Ģula klusēja, arī viņam nepatika un negribējās katru dienu mazgāt traukus. «Ar Matulu jāuzmanās,» viņš domāja, «Matula vienmēr zina, kāpēc dara vai kāpēc nedara.»

Tad viņi salika uz dēļa nomazgātos traukus un aiznesa tos atpakaļ uz būdu.

—    Atstāsim tāpat, lai nožūst, — Matula sacīja, — pēc tam nokravāšu. Darīsim tā: es tagad nogrābstīšu te ap

būdu, jūs pa to laiku izvelciet kādu zivi, un atstāsim to venterī. Pēc tam apskatīsim Ērkšķu cietoksni. Kad pārnāksim, vēl pamakšķerēsim, ja zivju nepietiks, un paēdīsim reizē i launagu, i vakariņas. Gulēt liksimies agri, jo četros pajūgs būs pie tilta.

—    Es steigšos, Gergonkul. ..

—    Kur tad?

—    Nu, makšķerēt.

—    I vēl, i vēl drebstelējaties?! Pasakiet man, kā var steidzīgi makšķerēt. Ja zivs ķeras, tad ķeras, ja negrib ēst, tad neķeras, varat pa krastu kūleņus mest, i tad ne.

—    Es, Gergonkul, gribēju sacīt, ka visu, ko teicāt, centīšos darīt ātri.

—    To es i tā zinu . .. kas tur ko runāt? Bisi ņemiet līdzi. Un ja tā klija nāks … tikai mierīgi.

Melnajai klijai laikam bija darīšanas citā vietā, jo tā nenāca. Var būt arī, ka tai šķita bīstama šī vieta, kur uz nabaga klijām šauj… un iespējams, kamēr no atmiņas nebūs izgaisis pērkonam līdzīgais grāviens, tā nemaz neatgriezīsies.

Bise gulēja zemē atvāzta, patrona tai līdzās, jo Plostnieks zināja, ka pielādēts ierocis vienmēr ir bīstams, labāk lai tūkstoš medījumu aiziet nenošauti, nekā vienreiz skrotis trāpa cilvēkam. Ja būs vajadzīgs, varēs vienā mirklī pielādēt, bet lai ierocis neguļ līdzās kā uzvilkts loks, kā sagatavota bumba — viens grūdiens, un tā sprāgst.

Ģula gribēja palikt mierīgs un arī palika, pie katras ašas un nervozas kustības domās dzirdēja audžutēva balsi:

«Nedrebstelējieties! .. .»

Plostnieks jau bieži vien bija gluži neapzināti apjautis, ka makšķerēšanā un medībās vislielāko prieku un rezultātus dod saspringta cīņa un aprēķināta taktika bez aušībām. Galu galā — kaut gan nervi bija savilkti līdz trūkšanai — viņš iemanījās savas kustības precīzi pieskaņot vajadzībai. Ģula pats nemaz nemanīja, cik loti viņa pielāgošanās atbilda apkārtējās vides darbībai.

Niedres nolīka tieši tik, lai vējš tās nenolauztu; olas ligzdās novietojās tā, kā prasīja fizikas likumi; koki pakļāvās vētrai un ļāva vējam strāvot caur lapām, un pretim turējās vienīgi sausie zari, nedzīvi stingi, tie salūza pēc dabas likumu prasībām.

Ģula laikam vēl pilnīgi nesaprata, taču apjauta Matulas brīdinājuma pamatpatiesību.

«Nedrebstelejieties …»

Kas ir pretrunā ar dabu, tas atriebjas. Noraujas zivs, pāragri sprāgst šāviens, samudžinās makšķeres aukla, noberžas roka, apdeg āda.

Dabā nav nevajadzīgas steigas, taču viss norisinās zibenīgi, ja apstākļi to prasa. Laucēns nebija labi «sagatavojis stundu» un aizgāja bojā, jo tam bija jāaiziet bojā. Daba patur tikai stiprākos un pielāgoties spējīgākos: tāda ir īstenība, tāds ir dabas Likums.

Taču īstenība māca vēl ko: kas līdz šim bija izklaidēšanās, izprieca un sports, pamazām kļūst par darbu un maizes pelnīšanu. Prieks bija ne vien zivi noķert, bet arī ēst, un Ģula iedomājās, ka arī pirmcilvēkiem medības bijušas ne tikai cīņa, bet arī neapzināts prieks un sports. Protams, tolaik cilvēks vēl nevarēja sapņot ne par spoli, ne par neilona auklu, arī dzelzi vēl nepazina, bet ar kaula āķi gaidīja zivi tāpat kā tagad Ģula ar metāla āķi, un piezagties briežu vai savvaļas zirgu baram, uzbrukt, mest šķēpu, piebeigt medījumu gan nozīmēja vairāk nekā jebkura pieccīņa.

Ģulas domas klaiņoja apkārt, taču viena acs vēroja spoli, otra — apkārtni, zivis gan piekodās reti, toties atpakaļ neatkrita neviena. Taisnība, tie bija tikai brekši, visi viena nārsta, plaukstas lielumā, taču Plostnieks jau bija iegaumējis, ka breksis ir ļoti garšīga zivs, reizēm pat labāka nekā karpa, ja to lietpratīgi sagatavo un cep. Ar nazi sīki sabaksta asakas, tad tās mierīgi var ēst. Gaļa viegli atdalās no mugurkaula.

Jau pāri desmitiem — Ģula sprieda, vērodams makšķerkāta ēnu, — varbūt pat pusvienpadsmit, bet šī

doma bija tik gaistoša kā ūdenim pāri slīdoša mākoņa atspulgs.

Ģula aptaustīja seju un juta, ka uztūkums ir atslābis, un viņam vairs nemaz negribējās šaut. Tomēr, ja tuvotos kas tāds, ko var un drīkst šaut, Plostnieku no satraucošām medībām neatturētu pat tāds uztūkums kā arbūzs.

«Par laimi, nekas netuvojas,» Ģula domāja, taču, palūkojies apkārt, pamanīja četrus putnus, kas militārā ierindā lidoja tieši šurp. Putni atradās augstu un tālu, bet nāca tuvāk …

Ģula pavilkās krūmu aizsegā un pielādēja bisi. Pludiņš nekustīgs, putni — kā diedziņā savērti. Plostnieka sirds strauji sita.

—    Zosis, — viņš čukst, — zosis … augstu gan.

Bet augstums tā kā mazinās.

«Vajag tēmēt krietni priekšā,» Ģula domā, «krietni priekšā …»

Meža zosis šobrīd varētu būt virs būdas, jo pagriežas mazliet pa kreisi, varbūt pamanījušas Matulu, — eh, kas būs, būs, kaut vai bise man galvu norauj! — Ģula notēmēja krietni priekšā pirmajai, kas bija lielāka nekā pārējās, un uzvilka gaili.

Šoreiz Polstnieks nemanīja nekāda atsitiena, un nav vērts runāt par fiziskām sāpēm, jo viņš jutās kā brīnuma varā un slavas apvīts. Otrā zoss sakļāva spārnus, ar skaņu šalkoņu gāzās lejā un ar dobju būkšķi atsitās pret dambi.

—    Ai, — zēns nopūtās, — ai … tas tik bija!

Viņš sažņaudza rokā bisi un meklēja vietu, kur bija

nokritusi zoss. Šāviena dārds bija izzudis gaisā, trīs zosis aizlaidušās tālu projām, visa apkārtne nomierinājusies. Ģula pameta acis uz pludiņu, tad nolika bisi un steigšus devās pēc medījuma. Pa ceļam gandrīz paklupa pret cini, jo acis skrēja pa priekšu tur, kur vajadzēja būt kārotajam putnam.

Tur tas arī bija!

Gulēja uz muguras un, kā redzams, vairs ne par ko neinteresējās.

Ģula laimīgs pacēla lielo putnu un tikai tad pamanīja Ciku, kad suns viņu vai no kājām gāza nost.

—            Vau-vau-ū-ū-ū! — Suns lēkāja ap mednieku.

—   Ļauj apošņāt, laid tuvāk, ļauj tikai apošņāt!

Un no krūmiem iznira Matula. Iznira un pasmaidīja, Ģula jutās kā karavīrs, kam pie krūtīm sprauž medaļu. Viņam mirdzēja acis un drebēja roka, sniedzot Matulam savu medījumu.

Vecais labajā rokā turēja zosi, kreiso uzlika zēnam uz pleca.

—    Es tā domāju, Ģula, es domāju, jūs varat iet ar bisi, kur gribat… Nelēkā, Cik, dabūsi pa ausīm. Ar bisi rīkoties protat, uzmanīties protat, šaut protat… Lai tēvocis Ištvāns dabū jums atļauju … Protams, tēmējāt pirmajai?

—    Es jau pats būtu izstāstījis, — zēns nomurmināja.

—    Zinu. Nu jūs vismaz saprotat, cik daudz vajag tēmēt priekšā, bet vēl nezināt, cik slikti būtu, ja nošautu pirmo.

—    Bet tā bija vislielākā.

—    Protams. Vecs zostēviņš, ar tā gaļu mēs zobus aplauztu, bet šī… — Matula pacilāja zosi. — Labi iespeķota būs mīksta kā kausēts sviests. Šāgada zoslēns. Priekšgalā vienmēr lido vai nu vecs zostēviņš, vai veca dējēja …

Atgriežoties mājās, pāri plūstošā laime Ģulu netraucēja saskatīt, ka būdas apkārtne uzposta kā daždien viesu sagaidīšanai. Nobirušais siens sagrābts, pelni sarušināti vienkopus. Matulas acis sekoja zēna skatienam.

—    Ar to arī šās vasaras lielā kopšanās būtu galā. Protams, jūs paši varat uzkopt, ja gribat…

—    Ko?

—     Es tikai tāpat vien saku. Zosi es nobāzīšu vēsuma, drusku ēdamā jau esmu ielicis tarbā, atnesiet mugursomu. Cik, pie manis! — Ciks negribīgi pakļāvās pavēlei un

skumīgi apgulās pie mietiņa, jo Matula viņam aplika ap kaklu vieglu ķēdi.

—    Es tevis nebūtu vis sējis. — Matula noglāstīja sunim galvu. — Bet tu taču apēstu zosi, un tad es tevi kaustītu. Kam tas vajadzīgs? Nu, redzi nu. Un zivis palaidīsim vaļā, jo līdz rītam tās aizies bojā, nu mums gaļas diezgan.

Pa dambi klaiņoja mazs vējelis, tādēļ karstums bija paciešams. Matula, kā jau radis, soļoja vienmērīgi, un arī Ģula iekļāvās tai pašā ritmā, kas nebija straujš, bet veicīgs. Ērkšķu cietoksnis tuvojās, jau varēja saskatīt spraugas zaļajā lielo koku pudurī un ari daža veca koka brūno stumbru.

—    Tur nevarētu būt pārāk biezs …

—    Gan redzēsiet. Vai odu eļļa ir?

—    Ir.

Kad abi bija nonākuši tieši pret pakalnu, Matula griezās nost no dambja taisni niedrājā iekšā.

—    Visu laiku tikai pa manām pēdām … un neapstājieties, jo tad paliksiet bez zābakiem.

Niedres šeit bija divu vīru augumā, bet starp tām vīdēja stidziņa.

—    Sen neviens nav gājis, kas ar tur ko meklēt? Ja nu lapsas, bet i tām labāk tīk gludenas taciņas. Te vissliktākā vieta, tālāk būs stingrāks.

Tā arī bija. Ģulas zābaki vairs nežļurkstēja, un pēkšņi izbeidzās niedres un priekšā slējās zaļa siena. Matula mirkli apskatījās, tad gāja zaļajā sienā taisni iekšā.

—    Aiz manis! Tieši aiz manis, citādi zari izplēsīs acis.

Krūmos valdīja smacējoša tveice un smagnēja pūstošu

lapu dvaka.

Kad krūmi kļuva retāki, Matula apstājās.

—    Drusku atvilksim elpu, pa to laiku ietriepieties.

—   Jā . .. Gergonkul, jums bija taisnība! Tik daudz odu! To varēja nosaukt par odu cietoksni.

—    Toslaikus droši vien nebija tik daudz … vairāk ūdens, mazāk dūņu. Toslaikus te vēl bija Balatons.

Ģula satriepa sev virsū biezu kārtu eļļas.

—    Vai jums nevajag, Gergonkul?

—    Manis neaiztiks, pieradis ar esmu.

Soļi grima dziļi vecajās lapās, augstu pāri galvai lapotnē sarosījās kāds putns, bet dzirdams šai stingajā klusumā nebija nekas cits kā vien odu neapmierinātā mūzika — viņiem riebās odu eļļa.

—    Paraugieties uz to koku! Ja tas prastu runāt!

Nemaz nebija redzams, cik tālu koka vainags sniedzas,

bet stumbrs varēja būt kāda pusotra metra caurmērā.

Sis ozols iemiesoja spēku un skaistumu, bija visīstākais senatnes liecinieks. Ģula noglauda raupjo mizu, kas bija cieta kā vēju rūdīts granīts.

—    Te bija atbraucis viens mācīts vīrs, tas teica, šim ozolam varot būt vairāk nekā trīssimt gadu, un taisnība bijusi tiem senļaudīm, kas tādu koku godājuši par svētu.

Plostnieks arī juta: mācītajam vīram ir bijusi taisnība. Koka vainagā uz visām pusēm stiepās mezglaini zari laba vīra resnumā, un šķita, ka tie ar savu spēku notur debesu jumu.

Ģulā modās dīvainas jūtas, klusēdams viņš stāvēja līdzās aizritējušiem gadu simteņiem, ko sevī glabāja šis svētais koks. Viņš juta savu niecīgumu salīdzinājumā ar šo īsto milzeni, kas glabāja atmiņā kliedzienus un nāves nopūtas; kas vēl bija skatījis pili, vergus un tā laika cilvēkus; dzirdējis orģijas, mežonīgās kauju dziesmas un vaimanu caurvītās sēru dziesmas, kliedzienus un čukstus; tas viss jau pagājis, taču glabājas šai senajā kokā.

—             Es arī reizēm to apskatu, — ieteicās Matula,

—   tajā būs vismaz četrdesmit kubikmetru malkas.

—    Tajā ir arī kas cits, Matulonkul, — zēns atbildēja, juzdamies vecā aizvainots, — bet man liekas, tas nav metros izmērāms.

Vecais ilgi klusēja.

—    Zināt, Ģula, — viņš atbildēja neparasti rāmi, — es

neteikšu, ka jums nav taisnība, taču nabags drīzāk mērīs ar metriem, jo tas, kam šodien nav malkas, par vakardienu nedomā.

—    Tas laiks ir pagājis, Gergonkul, pasaule ir kļuvusi citāda un joprojām pārveidojas. Pat visnabadzīgākie bērni pa vasaru kaut kur izbrauc, un Pondoraju tante varēs par brīvu ārstēties visdārgākajā sanatorijā.

—    Zinu, Ģula, un tas ir ļoti labi, taču vienmēr būs arī tādi, kas atpakaļ neskatās, ja nu tikai mazā žvingulī vai lielā vientulībā. Nu, iesim, te vēl ir tādi koki, kurus vērts aplūkot.

Pērnās lapas noslēpumaini čaukstēja zem kājām.

—    Bez tam … — Matula pēc brītiņa apstājās. — Nedomājiet, ka es varētu šeit kādā kokā iecirst cirvi, jo bieži man licies, ka šis pakalns ir tikpat kā kapsēta; te kaut kur atdusas mani senči, tas nu skaidrs. Mūsu vecais mācītājs sacīja, ka mūsu vārds baznīcas grāmatā esot vissenākais,, tāpat arī Cajāgi. Mana vecāmāte bija dzimusi Cajāgi… to arī stāstīja mācītāja kungs, — pērn viņš nomira, lai miers viņa pīšļiem, — ka tais trakajos laikos, ja bijis jābēg, tad katrs savācis savu mantību un viss ciems pārcēlies šurp, un tad, ja kāds nomiris, nekur citur neesot varējuši apglabāt, jo visapkārt bijis ūdens.

Krūmi te krietni retāki un ne tik gari, jo zem milzīgajiem kokiem mūždien valda ēna. Ģulam pat kakls iesāpējās, skatoties augšup uz apsi, zem kuras abi bija apstājušies.

—             Apses aug ātri… — Arī Matula palūkojās augšup.

—    Sī te nevarētu būt tam ozolam pat mazmeita. Mīksts koks, nav ilga mūža dzīvotājs. Vai redzat, cik daudz dobumu? Katrā kāds mitinās: visbiežāk kovārņi, tagad jaunie sen jau izvadāti. Tolaik gan te bija tracis … bet. .. palūk!

—    Ko?

—    Tur uz ta resna zara, pie paša stumbra.

Uz zara cieši līdzās stumbram sēdēja pamatīga pūce, blenzdama lielām, apaļām acīm.

—    Nemaz nebaidās, — Ģula iesmējās un notēmēja uz pūci, — to būtu viegli nošaut.

—    Viegli gan, ja būtu brīv.

—    Zinu, Gergonkul, zinu, es tikai notēmēju.

—    Labāk nemaz netēmēt… labāk iegaumējiet, ka tā ir ausainā pūce — ausainā. To nedrīkst aiztikt. Nekad. Nevienu pūci nedrīkst aiztikt.

Pūce nožāvājās, it kā tai šī saruna būtu apnikusi.

—    Pat žāvājas, — Ģula brīnījās, — tātad tiešām nebaidās.

—    Cilvēka lāgā nav redzējusi, bet citu ienaidnieku tai gandrīz nav. Tak palūkojieties uz to koku.

—    Lazda? Tik lielu vēl nebiju redzējis, un cik daudz riekstu. Drīz būs gatavi.

—   Jā, — Matula atteica, — tikko tu, cilvēks, paspēj drusku apkārt apskatīties, tā vasarai beigas. Nāciet šurp.

Ģula sekoja vecajam, bet viņa domās salti šķindēja vārdi: «… vasarai beigas …» Mazā uzkalna virsotne te bija gludena, bez kokiem, gandrīz kaila un kādā vietā beidzās ar stāvu kritumu.

—    Manās bērnu dienās te vēl bija mūra drupas, tad vējš tās apnesa ar smilti un virsū uzauga zāle. Koki vēl nav te saviesušies.

—    Kas šeit tik labi smaržo? — Ģula ostīja.

—    Mārsils, — vecais pieliecās, — šis te … arī kapi ar to aizauguši. Mārsilam patīk kapos. Varbūt tāpēc tas te aug.

Matula palūkojas apkart.

—    Varam apsēsties. Te drusku velk vējš, uzkodīsim kaut ko, palūkosimies apkārt. Vienīgi no šīs vietas var saredzēt purvāju. — Matula paklāja maizes drāniņu, izkravāja maizi, speķi, papriku. — Vai nazis vēl ass?

—    Kā žilete.

—    Nu tad ķerieties klāt!

Abi ēda klusēdami. Priekšā niedrājs, aiz muguras mežs. Varēja redzēt tālu pāri niedrājam, taču Ģulas domas šobrīd nesaistīja vizmojošais tālums. Viņš tvēra

skaņas no aizmugures meža, veco lapu, mārsila un ozolu smaržu pārņemts, klausījās meža šalkās. Vējš tik tikko jūtams, taču vecie koki sačukstējās, tad sāka dūdot meža balodis, un, kaut arī brīnum maigi, tomēr viņa samtainā balss pieskanēja visu mežu.

Ģula pat neredzēja, ko ēd. Nazis viņa rokā darbojās pats no sevis, un kumosus Ģula cēla pie mutes neapzināti. Brīžiem viņš piestāja ēst un juta: maigajā krūmu ēnā elpo pagājības cilvēki, un zeme, kur viņš sēž, ir silta tāpēc, ka tur iepriekš kāds jau sēdējis. «Te bija mūris,» teica Matula. Bet kur tie mūrnieki, kas to mūrējuši, kur tās rokas, kas maisījušas kaļķus, kur tā doma, kas visu radījusi? Kur tie palikuši? Par ko pārvērtušies? Enerģija taču nezūd, tikai pārveidojas.

Vai no tiem izaudzis koks? Vai tie pārvērtušies putna dziesmā, puķē. ozola zīlē un lazdā? Vai kļuvuši par vēju un tvaikiem? Par mākoni? Bet kas noticis ar viņu iztēli un

domām? Vai tās iemūrētas mūrī vai ari klīst tepat apkārt un skar Ģulas iztēles stīgas?

Par ko tie kļuvuši, par ko tie kļuvuši? Zeme, ūdens, pussairuši kauli? Kaļķi un fosfors? Bet kur palikušas sāpes, prieks, asaras, mokas, reibums, dusmas, samierināšanās, mīlestība? Viņi ir snieguši šis jūtas cits citam, bet vai arī līdzi paņēmuši?

Vecie koki tikai čukstēja, tvanēja mārsila smarža, bet to nesaprata Ģula Lajošs Lado, to nesaprata Gergejs Matula, to nesaprata neviens. Tas bija maigs dzīvā sairšanas pieskāriens, netveramais laika riteņa pagrieziens, kas it kā uzvanda kaut ko no aizritējušo dienu bezgalības okeāna, tāpat kā ratu riteņi uzvanda smiltis.

Zināt nevarēja nekā; koki sačukstējās, balodis dūdoja, saule jau slīdēja lejup, un līdzās atlikušajam speķim sēdēja nerunība.

Vēlāk viņi izstaigāja katru mazā pakalna stūrīti, un, mājup ejot, Matula nolika zīmi pie ieejas.

—    Ja nāksiet viens vai kopā ar viesi, tad tikai pa šejieni, citā vietā ērkšķi noplēsīs bikses.

—    Te ir visvairāk odu. — Ģula vēdījās rokām, taču tā bija tikai tāda aizstāvēšanās aiz ieraduma, jo pie odiem viņš bija jau pieradis.

Tad viņi klusēdami kāpa uz mājas pusi, un pēc pārnākšanas Matulam pirmais darbs bija palaist vaļā Ciku, kas priecīgi lēkāja pie ķēdes.

—    Es saku, tikai zoss dēļ baidījos, vispār tu esi kārtīgs suns …

Ciks, atguvis brīvību, izviļājās zālē, tad uztraukts sekoja saimniekam, it kā būtu sapratis teikto.

—    Tagad nodīrāšu zosi, labi būtu, ja jūs paskatītos, kā to dara. Daudzi saka, meža zosij esot zivju smaka, bet tā nav taisnība. Meža zosij ir meža zoss smaka. Un, ja tā kādam nepatīk, lai neplūc, bet nodīrā. Lai velk nost ādu

kopā ar to mazo tauku kārtiņu, kas tur klāt, un neviens visā pasaulē neatšķirs meža zosi no mājas zoss.

Matulas nazis, ass kā žilete, noslīdēja zosij pār krūtīm un atvēra ādu kā grāmatu.

—    Redzat, cik viegli? Nāk nost kopā ar spalvām vienā gabalā. Vai pamēģināsiet?

—     Izņemšu arī iekšas, Gergonkul, esmu mājās redzējis, kā to dara.

—    Pa tam es sakuršu uguni. Visas iekšas atdodiet sunim. Ja ceptu kastrolī, tad, protams, izceptu arī sirdi, aknas un šķilvi, bet tagad nav ko niekoties, lai tam negabalam ar tiek svētdiena.

«Negabala» suns ar šo lēmumu bija pat loti apmierināts, taču soļoja Matulam līdzi, kā savu pienākumu apzinādamies, bet Matula viņu ar mājienu raidīja atpakaļ.

—    Paliec vien tepat, zinu, ka tev sirds vai pušu plīst…

Matula atnesa malku un arī prāvu iesmu. Un lietpratīgi apgrozīja putnu.

—    Labs gan! Tagad iespeķosim …

Ciks patlaban aiz būdas noraka zoss kaklu un galvu, jo šobrīd vairāk nevarēja apēst.

Saules stari jau slīpi urbās caur lapotni, un gaisā laiski peldēja lielā pļavu masīva sausais aromāts. No ugunskura augšup cēlās cits aromāts, kas vilināja klāt arī Ciku.

Suns vēroja uz iesma grozāmo putnu, ostīja gaisu un luncināja asti.

—            Tas ir pavisam kas cits, — viņš rija siekalas,

—   suņa goda vārds: laikam es varētu vēl ēst…

Uz garā iesma zoss sārtoties sārtojās; kad tās krāsa jau kļuva līdzīga ķiršu krāsai, Matula pabakstīja stilbu ar nazi. Nazis viegli iedūrās gaļā.

—    Labs ir! — viņš sacīja. — Ja stilbs mīksts, tad krūtiņa arī mīksta. Nesiet dēli un šķīvjus!

Atkal sekoja ilgs klusuma brīdis, un Ģula pārdomāja, vai sacīt Matulam, ka nekā tik laba vēl nav ēdis.

—    Gcrgonkul… — viņš iesaka, un vecais pasmaidīja.

—    Nav vērts, es jau redzu, ko jūs gribat sacīt.

—    Gcrgonkul, slims būšu, kā esmu pārēdies.

—    Ja no tā var saslimt, tad ir vērts. Bet nebaidieties vis. Noliksim rītam arī, pacienājiet Bēlu. Būs izsalcis, visu nakti ce|ā. Turpat ratos uzkodiet, laika pietiks.

—    Paldies, Gergonkul!

—    Par ko?

Un Ģula aprāvās. Par ko tad viņš īsteni saka paldies? Šeit taču viss ir kopīgs. Ko darīja otra labā, to darīja arī savā labā, un viņi ne varēja, ne gribēja darīt ko tādu, no kā nebūtu labuma arī otram. Turklāt nemaz nedomājot, jo tas viss piederēja pie šīs dabiskās iekārtas, kādā viņi dzīvoja.

—    Par visu paldies, Gergonkul!

Viņi vēl brītiņu pasēdēja pie ugunskura, un, kad saule jau bija nogrimusi rietumu pamalē ņn pāri niedrājam noplīvoja vēsums, kas pauda krēslas tuvošanos, Matula izdauzīja pīpi.

—    Esam diezgan daudz staigājuši un ēduši, domāju, ka pārējo varam aplūkot guļus.

Nekā daudz gan viņi neaplūkoja, vairāk klusēja. Pa krēslu jau staigāja Ērkšķu cietokšņa ēnas, baloža dūdošana un mārsila smarža. Ģula juta delnā milzu ozola mizas raupjumu un redzēja, kā pūce žāvājas. Dzirdēja neredzamā vēja čukstus un saoda pērno lapu smaržu, kas bija tāda kā gadsimtus vecu, smacīgu kapliču, vīna un ādas smaržas maisījumā ar appelējuša siena un ūdensmētru smaržu.

«Gergonkul…» Ģula gribēja sacīt, taču tūlīt aizmirsa, ko bija gribējis teikt, — droši vien neko. Gribējis gan bija, bet neteica, jo, kaut arī mūsu brašajam Plostniekam bija viens otrs slikts paradums, tomēr miegā viņš nerunāja.

… pēc maza brītiņa kads viņu satvēra aiz rokas.

—    Ģula, — skanēja balss, — Ģula, laiks iet.

—    Ko?

—    Rīts.

—    Nevar būt.

—    Varat ticēt. Paraugieties uz Greizajiem Ratiem …

Ģula apskatīja Greizos Ratus, Ratu riteņi bez jēgas

ripoja šurp un turp, toties dīstele stāvēja pietiekami slīpi.

—    Vai tad ir rīts?

Pēc Matulas vārdiem bija «skaista», tumša nakts, taču vilciens nāk, — tam jau viegli, ripo pa sliedēm, nevis brien pa nedrošu taciņu, — nāk kā apgaismots kāpurs pa tumsas tuneli, nesdams šo tuneli pats sev līdzi. Bet iekšā cilvēki un — Ripulis!

To atcerējies, Ģula uzreiz cēlās sēdus.

—    Vai bisi varu ņemt līdzi, Gergonkul?

—    Varat. Pat pielādēt varat, bet, pirms sēžaties ratos, izņemiet patronu.

—    Es arī tāpat būtu izņēmis.

—    Steigties nevajag … laika diezgan.

«Steigties,» Ģula domāja, ticis līdz upei, «steigties? …» — un tā paklupa, ka gandrīz vai mēli nokoda. Mazliet pastāvēja, pavēroja ūdeni un dziļumā peldošās zvaigznes. Dilstošais mēness nespodrs un miegains slapstījās starp mākoņu aitiņām, un zēns sarāvās katrreiz, kad nošjakstēja ūdens vai kaut kas nočaukstēja meldros. Ģula apstājās, paklausījās un paņēma bisi padusē.

«Tev bail, Plostniek,» zēns domāja, «bet no kā?»

«Nezinu,» viņš pats sev atbildēja, «nezinu. Ja šeit būtu krokodili vai leopards… bet varbūt te ir odze.»

«Nu, mujķi, tavus gumijas zābakus taču nepārkodīs pat kobra …»

—    Krā-krā-krā, — Ģulam pār galvu nobrēcās kāda baismīga balss, un bija dzirdams, kā nošvīkst spārni.

Mūsu Plostnieks aiz izbīļa gandrīz nokrita sēdus, bisi drošības dēļ pastiepis uz priekšu.

«Gārnis,» sacīja iekšēja balss, «gārnis — tieši tapat iztrūcies kā tu.»

Taču Ģula stāvēja trīcošiem ceļgaliem. Viņam nekļuva vieglāk no tā, ka gārnis bija tikpat iztrūcies un tam nebija bises.

«Cik ilgi stāvēsi?» Ģula jautāja pats sev, iedomādamies, ka mājās un klasē …

«… un tad, raugi,» viņš stāstīs Blusām vai Bullim, «es eju, vecā bise padusē … varēja būt tā ap pusnakti…»

«Vai tev nebija bail?»

«Ak vai, no kā man tur baidīties?»

Un tad ierunājās dobja balss:

—    Bū-ū… bū-ū …

Balss skanēja iztālēm.

«Kāds vaļā sprucis bullis.» Plostnieks nodrebēja, taču domās sev zvērēja turēties vīrišķīgi; tomēr viņš mazliet trīcēja.

—    Bū-ū … bū-ū …

Par laimi, bauro vienā vietā, — Ģula piesardzīgi virzījās tālāk, taču juta, ka ir nosvīdis aiz bailēm. Nakts bija ļoti silta, nu jau varēja labāk redzēt. Arī kājas labāk sataustīja taciņas dobumus un cilājās ašāk, iedomājoties, ka varētu laikā nenokļūt pie tilta.

Klusums sniedzās līdz debesīm, ja nekas nekustējās ne niedrājā, ne ūdenī, tad pēkšņi sabruka, ja ūdenī kaut kas noplunkšķēja vai arī nez kāpēc — bet kāpēc? — pačabēja niedres.

Tādās reizēs Ģulam tikpat kā zirnekļa tīkls uzkrita uz sejas un pār visu augumu pārskrēja šermuļi.

Un tas Ģulu sakaitināja.

«Vārgs zellis tu esi, Lado, būtu vismaz pasacījis, no kā tev bail. Vārgulis, muļķis un — melis …»

No tādas rupjības Ģula Lajošs (seno Ģulu pēctecis!) uzreiz atguvās. Viņš uzmeta bisi plecā, un — jā gan — nospļāvās tumsā. Pats nemaz nepamanīja, cik labas zāles pret vārdos neizsakāmām bailēm ir īstas dusmas.

—    Bū-bū … — skanēja iztālēm, un Ģulas nervi mazliet sadrebēja, bet nu jau pavisam citādi.

«Ka tevi nelabais, lai tu būtu kas būdams, ja nāksi šurp, šaušu.. .» Ģula lūkojās balss virzienā, no kurienes neviens nenāca, tikai.. .

«Rc, gaismiņa aust!» Un Ģula tik atviegloti nopūtās, it kā vesels tumsības kalns būtu novēlies viņam no sirds. Zvaigznes kļuva bālākas, jau varēja saredzēt ūdens laisko tecējumu, kājceliņa apveidu, niedru skaru karodziņus un paša zābaku kustību pa miklo zemi.

Krāsas vēl nebija nekam. Tomēr pelēkais atšķīrās no melnā, gaisma no tumsas, debesis no zemes.

—    Vāk-vāk-vāk-vāk, — iesaucās kāda meža pīle, un varēja sadzirdēt, kā tā sasit spārnus.

Debesīs gar visu austrumu pusi uzgaismojās sarkana josla, no upes cēlās migla, un tālumā ieķērcās vārna.

Zvaigznes jau bija gandrīz nozudušas, mēness mazasinīgi bāls, un saplosītās tumsas lēveri bailīgi lidoja uz rietumu pusi.

Mūsu Plostnieks jau elpoja, kā nākas, soļoja, kā nākas, un, ja apstājās, tad arī sala, kā nākas, it kā vēl nakts ar vēsu roku glāstītu viņam muguru.

Tad parādījās vieglais tilta velvējums, taču uz tilta vēl no ratiem ne miņas.

Ģula nolika bisi, novilka žaketi un nomazgājās. Arī matus sasukāja, spoguļa nemaz nevajadzēja, jo viņš labi redzēja ūdenī savu mazliet nepareizo atveidu. Bet nu mūsu Plostnieku vairs nekas daudz neinteresēja, saule bija uzlēkusi, un gaismas drosmīgais starojums plūda pār ūdeņiem.

Tad Ģula izdzirda ratu rīboņu un devās uz tilta pusi.

Aiz tilta varēja saredzēt Balatonu, un Ģula, atspiedies pret margām, pat iedomāties nevarēja, ka, neraugoties uz viņa gliti sasukātajiem matiem, daža jaunava ar vājiem nerviem būtu bēgusi ceļam pāri. Jā gan, mūsu Plostnieks

izskatījās taisni kā lielceļa laupītājs. Diezgan gara auguma, iededzis un apdedzis, saskrambātiem ceļgaliem, un labajā vaigā vēl zilgana piemiņa no nemākulīgi turētās bises.

Par laimi, jaunavas ar vājiem nerviem ap šo laiku uzturējās citur un nevarēja pārbīties no Ģulas baismās personības. Taču Ģula arī neilgojās pēc tādiem lauriem. No purvāja puses lidoja putni, un Ģula tos uzlūkoja kā vecus paziņas.

«Nošaut vienu kormorānu skolas kolekcijai,» viņš domāja. «(Dāvinājis Ģula Lajošs Lado, 8. kl. skoln.) Un vienu nakts gārni…»

Piebrauca pajūgs, un Ģula nevarēja turpināt teorētisko dāvināšanu. ,

—    Labrīt, Balāžonkul,es sēdīšos jums blakus. — Ģula rāpās augšā pie vecā kučiera. — Kas jauns?

—    Kas nu jauns? Kvieši, rudzi jau pabeigti, nupat kuļ auzas. Viena govs bija uzpūtusies, bet agronoma kungs iedūra tukšumos, tad izslāba gan … Vai neņemsiet apkārt šo apmetni? Skatos, esat sasvīdis.

Pajūgs ripoja pa ceļu, zem apmetņa bija tīkami silti, un Ģula vairs nekā nerunāja, viņam bija prātā tikai Ripulis un Ripulim stāstāmais. Papeles pa ceļa malu nāca un aizgāja, un Ģula apmetņa siltajā teltī bija jauki iesnaudies. Atmodās no tā, ka pārbrauktuvē rati divas reizes stipri noklaudzēja.

—    Aizmidzis biju …

—    Tas ir labi, — Balāžs sacīja, — pagulēties nekait; droši vien tikāt agri cēlies, man tā šķiet.

—    Vajadzēja, Balāžonkul, pa tumsu jau skriet nevar.

Aiz muguras čīkstēdama nolaidās aizkārtne.

Pa staciju grozījās divi trīs cilvēki. No kantora puses skanēja telegrāfa klikšķi, un Ģula, sapņaini satraukts, čirkstināja zem zābakiem oļus. Vai Ripulim būs līdzi Gēzonkuļa fotogrāfija? Gēzonkuļa, kas kļuvis par ārstu, mednieku un jauno maharadžu audzinātāju, kaut gan sākumā bija kurinātājs.

Ģulas domām pa vidu šaudījās tāda kā nedrošība, kas nemaz neiederējās šai brīnišķīgajā rītā, taču Ģula no tās vaļā netika. Viņš juta sev līdzās Matulu, un sirmgalvis bija vislielākā drošība, skaidrība un dabiskums. Nē, Matulu nevarēja salīdzināt ne ar vienu, jo Matula bija purvāja nežēlīgā, taču brīnumainā īstenība.

Ģula pa mirdzošajām sliedēm skatījās tālumā un domāja, ka «paralēlas līnijas bezgalībā krustojas». To viņš bija mācījies, un šis likums bija tikpat miglains kā purvāja noslēpumi, kā zemē iegrimušā cietokšņa mūra senatnība, kā zvaigžņu gaismas gadi, kā tas viss, par ko Matula nebija runājis, par ko viņš klusēja. Un šobrīd Ģulam patika šī miglainā apziņa, kas atļāva pieņemt par īstenību Gēzonkuļa trejādos amatus, maharadžas auto un bijušā kurinātāja žilbinošo karjeru. Mūsu Plostnieks vēroja, kā trīso gaiss virs sliedēm, domāja par sliežu krustošanos «bezgalībā» un neapzināti vēlējās saglābt arī paša izsāp ņoto, jo viņš, mazliet šaubīdamies, domāja — katrs sapnis var kļūt par īstenību, un tas, kas senlaikos bijis reāls, pamazām grimst laika un tāluma sapņu miglā.

Vai Ripulis atvedīs fotogrāfiju, un vai Gergonkulis zinās, kas ir maharadža? Bet kas tad ir, — Plostnieks satrūkās, — kas tad ir maharadža? Tāds… grāfs, vai… vārdu sakot, muižnieks, tikai lielāks, gandrīz hercogs, bet ne gluži …

Beidzot Ģulu no maharadžas problēmas atrāva vilciens, svilpdams, kvēpinādams un dārdēdams pa paralēlēm un satriekdams katru domu, kas nebija saistīta ar to.

Pa kādu logu māja Pondoraja māte.

—    ĢusilĢusik . .. Bēla jau iet.

Plostnieks metās pretim, un viņam aiz brīnumiem pavērās mute, jo durvīs parādījās nevis Ripulis, bet lords, lielkungu atvase, jauns maharadža …

—    Ripul! — Ģula brīnījās, un viņa apkampienam ieplestās rokas noslīga lejup.

—    Sveiks, Ģula. — Ripulis cēla savu ar kalnu kazas ādu apdarināto mednieku cepuri un arī brīnījās, jo Ģula

izskatījās visai neparasts ar plūmju zilu labo vaigu, bezgala notrieptām drēbēm, apdauzītiem ceļgaliem un gariem matiem.

—    Ģusik, pieskatiet Bēlu! — tante kliedza, jo vilciens slīdēja pa sliedēm projām.

—    Labu veseļošanos, Pondorajtante, pieskatīšu. .. mēs rakstīsim …

Ripulim pār roku pārmests mētelis, līdzās skaists čemodāns, kājās gluži jauni «tiroliešu» puszābaki, biezas zeķes līdz ceļiem un golfa bikses.

—    Ripul, vai tas esi tu? — Nu jau viņi ar agrāko mīlestību kratīja viens otram roku, un viesis, kā parasti, rāmi smaidīja.

—    Gēzonkulis atsūtīja naudu …

—    Nevar būt! — Ģulam paspruka.

—    Kāpēc gan nevar būt? Es vienmēr sacīju …

—    Taisnība gan! — Un Ģula nodomāja: lūk, sapņu piepildīšanās.

—    Vai tev ir līdzi arī kādas kārtīgas drēbes? Ar šīm nevarēs iet uz purvāju — es tur dzīvoju, kopš esmu šeit… bet tagad nāc, parunāsimies ceļā.

Ripulis pacēla cepuri, sveicinādams Balāžonkuli, tad uzvilka dziļāk pār pieri savu koķeto galvassegu, jo saule spīdēja tieši acīs. Viņi sāka braukt.

—    Kā tu, Plostniek, izskaties!

—    Kā tā — kā?

—    Kā tāds — tikai nedusmojies — laupītājs … rokas, seja … Tu arvien biji tāds kārtīgs…

—    Paraugies pats uz sevi pēc nedēļas! — Ģula Lajošs smējās.

—    … un esi kļuvis pavisam citāds! Gluži citāds… it kā .. . un cik tev stingrs rokas spiediens! Kas tavai delnai?

—    Noberzu ar airi …

—    Un sejai?

—    Nepareizi turēju bisi.

—    Un ceļgaliem?

—     Grīslis un visādi ērkški.

>

—    Vai tā ir tava bise?

—     Protams, — Ģula norīstījās, — … es to lietoju. Vispār .. . Matulas. Vakar es ar to nošāvu šās vasaras zosi. Labi, ka atcerējos …

Ģula pasniedzās zem sēdekļa.

—     Pieturēsim, Balāžonkul. Es esmu izsalcis… te būs no tās zoss.

Plostnieks izkravāja zoss gaļu un maizi.

—    Ķeries klāt, Bēla!

—    Seit?

—    Kur tad vēl, vai to pāris kumosu dēļ kāpsim ārā.

Ģula uzlika uz rieciena gabalu gaļas un pasniedza uz

priekšu.

—     Lūdzu, Balāžonkul. Vakar nošāvu, Gergonkulis izcepa uz iesma.

Ripulis jau bija atmetis smalkās manieres, un pēc brītiņa tikai sataukotais papīrs atgādināja par pirmo Ģulas Lajoša Lado nošauto zosi.

—             Liels paldies! — Vecais Balāžs palūkojās atpakaļ.

—    Bija ļoti gards; jāatzīst, ka Gerge zosis cept prot. Vai varam braukt?

—    Brauksim, Balāžonkul.

Pajūgs devās tālāk, un Ģula uzlika roku Ripulim uz pleca.

—    Tu, Bēla, pat iedomāties nevari, kā es priecājos, ka esi te …

Ripulis pagaidām neatbildēja, jo nezināja, ko sacīt. Viņa jūsmīgā dvēsele bija līdz pēdējai iespējai pārpildīta ar ainavu, aizvadīto nakti, ceļa uztraukumiem un galvenokārt — ar gaidu piepildījumu: viņš atkal redz savu draugu. Kopš pirmajām skolas dienām viņi visu laiku bija sēdējuši līdzās, paši nemaz nezinādami, ka vienmēr gatavojušies šai vasarai, šim ceļam, par kura īstenošanos līdz šim varēja tikai sapņot.

—    Liels paldies, Ģula, ka varēju atbraukt, un mam

ma ari… viņa sūta tev šo kārbu ar biezpienmaizītēm. Tātad paldies un …

—    Nemuļķojies, Ripul, — Plostnieks pārtrauca ar rāmu rupjību, jo viņa sirds bija maiguma pilna, — es aizmirsu tev uzrakstīt, lai paņem līdzi gumijas zābakus.

—    Es paņēmu. Tu zini, tos, ko mamma velk, veļu mazgādama.

Abi zēni apklusa, viņi domāja par māti, par veļas baļļu, par viņas sārma saēstajām rokām, pagurušajām kājām, tuksnesīgo pagalmu, par vientulīgo liepu, kuras slīdošajā ēnā vecāka sieviete mazgāja svešus kreklus, mocīdamās ar sāpēm kājās.

Šobrīd visapkārt modās ūdeņi un niedrāji; nupat atvizēja mūžīgā māte — Vasara, un zēnu zemapziņā pazibēja pateicība šai jaunu laiku vasarai, kurā veļas mazgātājas var braukt atpūsties un ārstēt slimās kājas. Tā nebija izkristalizējusies, vārdos izteicama doma, viņi klusībā iznēsāja šo domu kā cilvēces labestību līdz tās piedzimšanas brīdim, kad ap to valda sāpes, asinis un radību mokas; viss paiet, bet mazulis paliek un dzīvo.

Šīs juceklīgās domas bija tikai izjūtas, bet viņi tanīs juta viens otru un apvidu, un veco kučieri, un ceļa bezgalību, tālumu un brīvību.

—    Labi gan, ka tu, Ripul, esi te, — Plostnieks noteica, tad viņi kādu brīdi nerunāja nekā, izbaudīdami, ka nu Ripulis patiešām ir ieradies.

—    Tas ir Zaļas tilts. — Ģula pamāja uz tilta dzelzs loku, kad zem riteņiem sāka dārdēt tilta segums, bet kučieris pievilka grožus, jo vareno dārdoņu pāršķēla spalgs svilpiens.

—    Gerge, — kučieris iesaucās, ar pātagas kātu rādīdams uz upi, kur Matula patlaban vilka laivu krastā.

—    Matulonkulis … — Ģula brīnījās, — ko gan viņš. varētu gribēt? Nāc, Ripul, iesim, lai vecam cilvēkam nav jārāpjas augšā.

—    Gergonkul, šis ir mans draugs Bēla Pondorajs.

Matula piegrūda pirkstu pie cepures un sniedza roku.

—    Nu tad veseli! — Viņš saņēma plaukstā Ripuļa roku. — Gauži jau gaidījām; man ienāca prātā — atbraukšu, sak, mantām pakaļ, lai nav jāstaipa līdzi.

—    Pareizi gan, Gergonkul, veca vīra padoms zelta vērts …

—    Pat ja vecais prātu izkūkojis, ko? — Matula ievaicājās.

—    Tā es neteicu, iešu atnesīšu čemodānu.

Ripulis palika divatā ar Matulu, kas ar galvas mājienu norādīja uz Ģulu.

—    Sāk pieņemties spēkā, — viņš sacīja kā vecam paziņam, un Ripuļa plašā sirds tūdaļ pavērās sirmgalvim.

—    Tik tikko vairs pazinu.

Matula apskatīja Ripuli.

—    Bet šitās drēbes gan būs par siltām.

—    Man ir citas, Gergonkul.

—    Tas ir labi. Nu tad … — Viņš noskatīja zēnu, kas bija mazliet apmulsis. — Es tā skatos, ka mums trijatā klāsies labi.

Skaidrs, Matula nebija maldījies, domādams, ka jauniešiem vispirms jātiek pāri īstām, svinīgām Nanči tantes gatavotām pusdienām un Ištvānonkuļa tikpat pārspīlētajai plikšķināšanai pa plecu.

—    Ripul, — dārdēja Donas kazaku kora visdobjākais bass, — Ripul, tev tikai galva vairs tāda pati kā agrāk! — Un viņš vilka jauneklim pa plecu tā, ka Bēla viegli sagrīļojās. — Ceru, ka tu negribēsi ar to Vācas ielas greznību mugurā iet uz purvāju?

—    Ištvānonkul, — Ripulis sarkdams centās iegriezt plecu vietā, — es pateicos arī mammas vārdā…

—    Par ko tad nu?

—    Es jau zinu …

—    Ko tu tādu zini?

—    Ka jums bija labpaticis rakstīt un arī par to simtnieku …

—    Es neesmu rakstījis. Rakstīšana man riebj … vai ne, Nančitant?

—    Tā ir gan.

Ripulis aprāvās kā parasti, kad viņu pārtrauca atbildēšanā.

—    Ripulis grib sacīt… — Ģula uzņēmās palīdzēt draugam.

—    Plostniek! — tēvocis viņam uzrēca. — Kā šķiet, tev neviens nekā netika jautājis! Saki paldies Ripulim, ka viņš ir atbraucis un sagādājis tev šo prieku.

—    Esmu jau pateicis. — Plostnieks apvainojās, taču brīnumainās balss īpašnieks to neņēma vērā.

—    Pareizi! Tā pieklājas, un, ja vēl kāds par kaut ko man sacīs paldies, goda vārds: iekaustīšu. Kas ar pusdienām?

—    Zupa jau ielieta.

—    Nelaimīgie! Nanči tantes zupa uz galda, un jūs te pjāpājat krustām šķērsām … Pie siles!

Un Ripuļa tik jauki iecerētā pateicības runa bija tikpat kā akā iemesta, un tai pāri klājās neikdienišķie zupas smaržas un garšas mākoņi. Abi puikas tā ēda, ka večiņai aiz prieka acīs asaras saskrēja.

—    Varu iedomāties, nabaga Ģula, ko jūs tur purvā ēdat…

—    Nu, protams, tā jau nu ne …

—    Plostniek! — Tēvocis paskatījās uz zēnu, un viņa acis šķīla zibeņus. — Plostniek, es gan nedomāju, ka tu esi tāds nelietis …

—    Tā ir taisnība!

—    Protams, jo zupu tu neesi ēdis ne reizes, kopš tiki audžutēva rokās.

Ģula nosarka.

—    Pats Gergonkulis saka, neviens cits neprot gatavot ēdienu tā kā Nanči tante.

—    Nu tu runā niekus, Plostniek, bet tas nekas. Tu veikli pateici. Redzi, Ripul, tavs draugs kļuvis pavisam mežonīgs, vairs neprot pat melot…

—    Viņš nemēdz melot! — reizē atbildēja Ripulis un Nanči tante, par to resnais saimnieks tā smējās, ka dažas apjukušas mušas metās bēgt bez atmaņas.

—     Sazvērestība, — viņš rēca, — zemiska sazvērestība! Ķersimies pie tā kaulainā cāļa, kas vakar nosprāga putnu sērgā.

—    Neklausieties, dēliņ! — Nanči glāstīja Ripulim galvu. — Viņš domā, ka ciemiņš tad ēdis mazāk un viņam paliks vairāk . .. kamēr kādā jaukā dienā pašu ķers trieka.

—     Ko-o, tā būšot «jauka diena»? Projām, ragana, mūžīgā ugunī, un ķeramies pie tā minicāļa kauliem. Dzeriet, puiši.. .

Un tomēr reiz arī pusdienām pienāca beigas, jo ārā piestāja rati un tēvocis Ištvāns noslaucīja muti.

—    Uzmaniet viens otru, puikas, un klausiet Matulu. Gan te, gan tur jūs esat savās mājās, nāciet un ejiet, kad gribat. Sveiki, ja iznāks laika, varbūt jūs apciemošu. — Un viņš bija jau ārā.

—     Tāds viņš vienmēr. — Vecā saimniece nolūkojās Ištvānam pakaļ. — Kamēr vien viņu pazīstu, bet es viņu pazīstu sen, pati kādreiz tiku autiņos tīņājusi, kad vēl bija tik vien liels kā kukurūzas vālīte.

Arī abi zēni skatījās uz durvju pusi, it kā tur vēl redzētu Ištvānonkuļa apjomīgo augumu, taču viņu fantāzija bija pārāk slinka, un viņi nespēja iedomāties mājas saimnieku kukurūzas vālītes lielumā.

Bija jau vēla pēcpusdiena, kad viņi devās ceļā, nesdami līdzi bagātīgas atmiņas par pusdienām. Pēc ēšanas večiņa bez žēlastības bija viņus apguldījusi, kaut gan Ģula pukstēja pretim.

—    Tik un tā neaizmigsim.

Un nākamajā brīdī viņi jau bija aizmiguši.

Bet nu jau mostas… Ir tveicīgs pēcpusdienas karstums, arī Ripulis soļo lieliem zābakiem kājās un zem saulesbrillēm svīst, kaut gan ir novilcis visu, kas velkams.

Ģula reizēm apstājas, jo Ripulis stasta par pilsēta palikušajiem.

—    Arī Dubu esmu saticis, — viņš saka, — Dubs ir nelaimīgs. Viņam katru dienu jārēķina divi aritmētikas uzdevumi. Un vecais Dubs nes tos kaut kur pārbaudīt. Vari iedomāties …

—    Nabadziņš …

—    Bet Jauda bendē nost Acēlu. Katru pēcpusdienu sēž viņam uz kakla, taisni kā žandarms, un saka, viņa gods būšot apdraudēts, ja Kenģels pārbaudīšot viņa audzēkni. Bet ja viņš zinātu …

—    Ko tad?

—    Kenģels atpakaļ vairs nenāks …

Plostnieks apstājās.

—    Tā nav taisnība. No kā tu to dzirdēji?

—    No Kenģela paša.

—    Nu tad stāsti, Ripul, no tevis visu vajag vilkšus vilkt ārā.

—    Es taču nevaru visu uzreiz izstāstīt… tātad eju pa ielu, un pēkšņi viņi. Rokās saķērušies. Domāju, metīšos kādos vārtos, jo … viņi tā salipuši kopā .. . nemaz negribējās, ka mani ierauga, bet Kenģels māja jau pa gabalu. Un tā sieviete smējās, zini, tā Eva … Es biju pavisam apjucis. Bet viņi ne. «Sveiks, Ripul,» Kenģels saka, «kā tev iet, ko zini par puikām? Vai šo dāmu vēl atceries?» — «Jā,» es atbildu, «skolotāja kungs, jūsu līgava.» — «Diemžēl vairs ne,» viņš saka, vari iedomāties, es gandrīz caur zemi izvēlos, ja nav līgava, tad … «Diemžēl beidzies skaistais saderināšanās laiks,» Kenģels turpināja, «nu viņa jau ir mana sieva.» Un tā sieviete smējās un noskūpstīja Kenģelu. Iedomājies! Manā klātbūtnē …

Nu jau arī Plostnieks smējās, jo iedomājās, kā tur uz ielas varēja izskatīties Ripulis.

—    Kāpēc tad viņa nevarētu skūpstīt, ja ir sieva?

—     Labi, labi, taču tas nāca tik pēkšņi, pēc tam es sacīju: apsveicu — un pateikšu arī zēniem. Iedomājies, Kenģels tagad esot pasniedzējs universitātē, un tā Eva

patiesi ir fizikas un matemātikas skolotāja. Tik skaista meitene … tas ir, sieviete. Tad viņš tūlīt jautāja par tevi, es izstāstīju par mammu un ka braukšu pie tevis uz purvāju. «Lado tas ir nepieciešami,» viņš sacīja, «nodod manu sveicienu. Un skolā es jūs atstāšu labās rokās.» — «Vai jūs jauno skolotāju pazīstat?» es jautāju. — «Nu, tā mazliet … Miklošne Kenģela1 .» Iedomājies, man šķita, ka noģībšu … sieviete!

—    Šausmīgi, — arī Plostnieks piekrita, — iedomājies, tik skaistas sievietes klātbūtnē justies kā muļķim …

—    Par to arī es iedomājos, bet Kenģela kundze uzlika roku man uz pleca: «Nebūs tik ļauni, Ripul, pasakiet arī Lado un pārējiem. Lado, tas ir Plostnieks, vai ne?»

—    Baigi, — Ģula šausminājās, — šī sieviete jau zina visu! Vajadzēja paņemt līdzi matemātikas grāmatu …

—    Es paņēmu, — Ripulis atbildēja. — Ai, cik liels putns!

—    Tas ir rudais gārnis, — Plostnieks sacīja, — gan jau tu viņus iepazīsi, bet nestāvēsim te, jo vēl vajadzēs zivis samakšķerēt vakariņām.

To pašu droši vien bija domājis arī Matula, jo viņš jau atradās krastmalā kopā ar Ciku. Ciks tā kā grasījās mesties Ģulam pretim, taču, svešu ieraudzījis, palika uz vietas.

—    Ripul, paņem cāļa spārniņu un turi rokā. Es tevi rekomendēšu Cikam.

—    Cik, nāc šurp!

Suns skatījās uz Matulu.

—    Ej taču, nedzirdi, vai?

Ciks ar manāmu nepatiku gāja, taču trīs soļu attālumā no zēniem apstājās. Apstājās un rūca.

—    To otru es nepazīstu …

—    Šurp! — Ģula asi uzsauca, un Matula pasmaidīja, Ciks, asti iemiedzis kājstarpi, virzījās tuvāk.

—    Pastiep gaļu viņam pretim.

1 Ungārijā sievietes, stājoties laulībā, iegūst ne vien vīra uzvārdu, bet ari vārdu ar sieviešu dzimtes galotni -ne.

Ciks aši uzmeta skatienu Ripulim, tad ilgi raudzījās uz spārnu. Viņa acis atmaiga, un viņš virzījās tuvāk, vēl arvien drusku rūkdams.

—    Nu paņemšu ar… — Un viņš ārkārtīgi uzmanīgi izņēma spārnu Ripulim no rokas.

—    Lēnītēm noglāsti.

Ciks ēda, pienākuma pēc ņurdēdams, taču šī ņurdēšana izklausījās vairāk pēc maigas murrāšanas, tad nolaizīja pie Ripuļa rokas pielipušo taukaino rīvmaizi.

—    Esam klāt, Gergonkul.

—    Redzu jau, manam sunim veikli pielabinājāties. Kravājieties tik ārā, tad nāciet, ļoti slikti kožas. Trijatā varbūt salasīsim vakariņu tiesu.

—    Man ir līdzi cepts cālis.

—    Tas lai pastāv. Šodien vajadzētu ēst zivis, ja izdotos.

—    Būsim klāt, Gergonkul. Nāc, Cik!

Ripulis bija pļavu smaržas, bezgalīgā niedrāja un bezgalīgo debesu pārņemts. Viņš smaidīdams aplūkoja būdu no ārpuses un iekšpuses.

—    Jā, — viņš sacīja, — jā, tas nu gan! — Un aplaizījās. — Un vai ir droši, ka Gergonkulis noķers zivis?

—    Par to vari nebēdāt, un arī mēs noķersim. Es tev atdošu savu komplektu, rīt uztaisīsim tādu kā Matulam.

—    Man ir līdzi, Ģula, un arī makšķerēšanas atļauju esmu izņēmis.

—    Re, kāds tu esi, Ripul, un klusē par to; bet es beidzos vai nost aiz ziņkārības.

—    Nupat atcerējos biezpienmaizītes… mamma sacīja, lai tūlīt atdodot.

—    Gan jau pēc vakariņām. Parādi savu makšķerkātu.

Viņi aši salika kopā kātu, un Plostnieks to pašvīksti-

nāja, palocīja.

—    Labāks nekā manējais.

—    To izvēlējās tēvocis Ugrošdi.

—    Var redzēt. Cik, nost no tās kārbas, nekļūsti bezkaunīgs.

—    Plostniek, vai es nevarētu viņam iedot vienu gabaliņu?

—    Dod, Ripul, draudzības vārdā, bet neaizmirsti, ka te viss ir kopīgs, un, ja gribi dot divus, tad dod divus. Un, ja būsi devis no manējā, tas būs dots ari no tavējā.

Ripulis tiešām iedeva Cikam divas biezpienmaizītes un ar to ieņēma Cika sirdī visai izcilu vietu. Šunelis uzlika galvu Ripulim uz kājas un uzlūkoja drukno jaunekli, it kā sacīdams:

—    Vari plēst mani pat aiz ausīm, kaut gan to es neciešu.

Ripulis piekļāva jauko suni cieši sev klāt.

—    Tiešām labs kāts, — Plostnieks sacīja, — beidziet taču mīlināties, Gergonkulis gaida — mūsu audžutēvs.

—    Vai tev liekas, ka būs arī mans audžutēvs?

—    Es teicu, ka te viss ir kopīgs, arī tēvs, velc taču ārā, kas tev tur vēl ir.

—    Tēvocis Ugrošdi visu iesaiņoja, kas ir, tas ir te.

Tēvocis Ugrošdi bija atslēdznieks un dzīvoja vienā

mājā ar Pondorajiem. Viņš bija mākšķernieku biedrības «Poseidons» priekšsēdētājs un priekšsēdētāja vietnieks biedrībā «Vecie ūdri», kur dzima lielākas zivis, nekā Donavā jebkad dzīvojušas. Makšķerēja tēvocis Ugrošdi jau piecdesmit gadus, un, pēc viņa domām, tas, kurš nebija makšķernieks, varēja būt tikai stipri zemākas kvalitātes mirstīgais.

—    Ripul, — Ģula brīnījās, — tev ir tiešām viss. Vari vecajam roku bučot.

—    Gēzonkulis atsūtīja naudu.

—    Vai fotogrāfiju paņēmi līdzi? Cik laba spole! Ripul, aizrakstīsim Gēzonkulim.

—    Viņš droši vien būtu priecīgs, bet, Plostniek, es diez ko neesmu makšķerējis ar spoli… Zini, man negribētos krist kaunā.

—    Ko tas nozīmē — «diez ko»? Tu savā mūžā vispār neesi makšķerējis, taisnība?

—    Laikam gan. — Ripulis apjuka, viņš vēl nebija

iemācījies no Ģulas Lajoša Lado šo taisno, skaidro runas

veidu.

—    Skaties, kā es darīšu, jo Matula tev parādīs tikai vienu reizi, un, ja nebūsi skatījies, varēsi pēc tam sūkāt pirkstu.

—    Nu, iesim, — Ģula pēc brītiņa sacīja, un Ciks, divas reizes līksmi ievaukšķējies, aizrikšoja pa priekšu, viņam nācās daudz būt vienatnē, tāpēc ļoti patika sabiedrība. Sevišķi Cikam patika tāda sabiedrība, kur cildeni jaunatnācēji dala cāļa spārnus un biezpienmaizes.

—    Nekā, — Matula pacēla acis, — gandrīz nekā. Pāris breksīšu. Varbūt uz krēslas pusi sāks kosties, Ģula„ pamēģiniet ar sienāzi. Bēla — ar kukaiņiem, man ir maizes pikucis.

Ģula iemeta arī Ripuļa āķi, Matula, to redzēdams, pamāja, bet nekā nesacīja; un tad uz krasta palika tikai trīs nerunīgi makšķernieki, mazliet sakņupuši, kā trīs kormorāni pēc zivīm skatīdamies.

Saule bija aiz muguras, un viņu ēnas gluži nemanot pārmeta tiltu pār upi.

Un atkal pienāca vakars. Matula aizgāja jau laikus, sagatavot visu vakariņām.

—    Ilgi nepalieciet, nav malkas.

Palika klusums, un nenotika nekas sevišķs, tikai Ripulis noķēra, jā gan, noķēra Plostnieku. Ar āķi, un Plostnieks ievaidējās:

—    Nevelc, Ripul, ka zibens to tavu āķi!

Negadījums notika tā, ka Ripulis ar plašu atvēzienu

piecirta, zivs atkrita ūdenī, makšķeres aukla kā pātaga cirtās atpakaļ un āķis ieķērās Ģulam delmā.

—    Vai, nedusmojies!

Par laimi, āķis nebija iecirties dziļi, puse atkarpes vel bija ārā.

—    Es taču teicu, nešvlbini makšķeri kā cūkgans pātagu. Aizķersies, un pārrausi vēl auklu.

—    Piedod …

—    Pie velna tavu atvainošanos! — Ģula spaidīja brūci. — Citreiz esi uzmanīgāks.

—    Zini, tas bija tā …

—    Neskaidro, Ripul. Bija tā, ka tu noķēri mani. Tā tev mācība, un viss.

Ripulis taisni vai sastinga.

«Tas taču nav Lado,» viņš domāja, «vismaz nav tas Lado, ko es pazinu līdz šim.» Ripulis bija mazliet apvainojies.

—     Uzmanies! — sacīja Ģula. — Tev rausta. Aši piecērt, tad bremzē.

Ripulis aši piecirta un, aiz uztraukuma trīcēdams, nobremzēja.

—    Laid brīvāk, gan piekusīs …

Pēc brītiņa Ripulis nomierinājās, jo bija aptvēris spoles lietošanu, novērtējis zivs spēku, un beidzot tīkliņā, ko Ģula turēja zivij pretim, ievadīja skaistu līdaku.

—     Ģula, Plostnieciņ, tas bija brīnišķīgi. — Un Bēla jau liecās pie zivs.

—    Nē! — Draugs viņu nelaida. — Paskaties uz manu roku, man viena jau iekoda. Es izņemšu tai āķi no mutes. Tā … vai redzēji?

—    Jā, — nočukstēja Ripulis, — Plostniek, tu tik esi meistars.

Mūsu Plostnieks pat nosarka no šā vaļsirdīgā apbrīna, taču viņa vēja appūstajā un bises sasistajā sejā tvīkumu vispār nevarēja redzēt.

—    Pirms divām nedēļām es nezināju pat tik, cik tu … bet nu taisīsimies projām, jo Gergonkulim vajag malkas un būs jāpalīdz arī zivis tīrīt. Tava līdaka ir ap puskilogramu smaga, bet zivju zupai nederēs, tai pārāk stipra piegarša. Izcepsim to tev, un žokļa kaulu varēsi paglabāt par piemiņu. Es arī noliku.

—    Plostniek, tu patiešām visu zini… nu es ticu arī par to zosi…

—    Un līdz šim neticēji? — Ģula bija sašutis.

—    Zini, es domāju, tu tikai tā saki… un par to divpadsmit kilogramu samu ari …

—    Vai tikai tu neiedomājies, ka es meloj u?

—    Ē-e, nu nē, tikai ka … nu tieši… ar vārdu sakot, ka mēs runājam par ko tādu …

—    Ripul, es teicu patiesību!

—    Nu es to redzu. Plostniek, es arī jūtu to, un kāpēc gan tev būtu vajadzīgs izpušķot, ja tāpat ir skaisti, un tā ir patiesība … vai es pats varu nest līdaku?

—    Protams. Makšķeri dod man, es labāk zinu ccļu caur pelēkajiem kārkliem.

—    Caur ko?

—    Pelēkie kārkli, tā kārklu biežņa, kur tūlīt līdīsim iekšā.

—    Ģula, tu taču zini briesmīgi daudz. Visu ko pazīsti, es nemaz nebūtu ticējis.

Ģula neatbildēja, ko gan viņš būtu atbildējis? Ripuļa uzslava ieplūda viņā un radīja tādu labsajūtu, ka ikviena atbilde to būtu tikai sabojājusi.

Un, kad sabruka ugunskurs, nomodā bija palicis vienīgi Ripulis un varbūt arī Ciks, taču šunelis nebija nekur manāms. Zēns bija ļoti noguris, tomēr viņa domās vēl strauji tinās aizritējušās dienas krāsainā filma,kas neļāva gulēt.

Uguns vairs tikai kvēloja, un neizdegušo malkas pagaļu dūmi zuda tumsā, bet virs oglēm brīžiem padejoja zilgas liesmiņas, sīkdamas un plaiksnīdamas kā zāļu nakts dejā.

Zēns klausījās naktī, kurai pāri lielā niedrāja dziļā elpa vilka tādu kā maigu zīdu, un klausījās nepazīstamas balsis, kas uzlidoja augšup un izira.

«Kas tas varētu būt?» viņš gribēja jautāt, taču

Plostnieks gulēja kā bluķēns un no Matulas bija redzami tikai baltie mati.

Ripulis nopūtās un dziji ievilka elpu, jo — to nedrīkst noklusēt — bija pārāk daudz ieēdis. Matula bija sacepis līdaku brīnišķi brūnu, un Ripulis īstā svētku noskaņā to viens pats notiesājis un pēc tam vēl trīs šķīvjus zupas.

Viņš pacēlās sēdus, pats nezinādams, kāpēc. Varbūt apēstā līdaka gribēja peldēt, varbūt Ripulis gribēja vērot nakti, miegā grimstošo uguni, katrā ziņā viņš apsēdās un nopūtās, jo pēc vakarējās šaurās istabiņas bija grūti noticēt šai apkārtnei. Ja tur viņš būtu tā pacēlies sēdus, māmiņa tūlīt jautātu: «Kāpēc neguli, dēliņ?»

Reti gan tā gadījās, jo Ripulis bija labs gulētājs; bet, ja tomēr gadījās, māte arvien bija nomodā. Un tikai tagad viņš sāka pārdomāt, kad gan māmuja īsteni guj. No rītiem viņa bieži vien sacīja: «Es pa nakti izdomāju,» — vai arī: «Naktī es to ieplānoju tā, dēliņ …» Un nu dēls ar dziļām, siltām jūtām atceras māti, kas bija saplānojusi kreklus un dvieļus, advokāta kungu un Lapicka kundzi, laiku, darbu un naudu — vienīgi dēla dēļ.

Ripuļa sirds pavērās, un viņš ļāva tanī ieplūst naktij, jo naktī bija arī māte un naktī bija visi tie, ko viņš mīlēja.

Vienu mirkli viņš atcerējās mājas,kailo pagalmu, vientulīgo veco liepu, mazo, kluso istabiņu, tramvaja dārdoņu, dzērienu veikala skaļruņa neskaidro balsi, kas, durvīm veroties, ik reizi kļuva nepanesama un izspļāva uz ielas ko nesakarīgu.

Un te šis šalcošais miers! Šis trīsuļojošais klusums. Lielā niedrāja elpa ar ūdens un purva smaržu un zvaigžņotā debess savā neizmērojamā tālumā un tuvumā, tāda, ka brīžam acis gurst no šā nežēlīgā augstuma, bet brīžam varētu zvaigznes tīri vai saņemt plaukstā.

Te nebija «ārā» un nebija «iekšā». Te viss reizē bija — ārā un iekšā, jo būdai bija tikai abas sānu sienas un pakaļējā siena, bet priekša pavisam vaļā.

—    Fī-ju, fī-ju, fī-ju. — iekliedzās apogs, un Ripulis ieglabāja šo balsi līdzās pārējām, lai no rīta pajautātu,

kas tā kliedz: fī-ju, fī-ju, fī-ju un vēl: mā … mā … mā … bet ļoti sērīgi.

Uguns vairs tik tikko manāma, vienīgi tāda sārta vizma vēl gailēja pār dziestošajiem pelniem, un zēns klusi apgūlās.

«Droši vien mamma arī guļ,» viņš nodomāja un uzmanīgi pagriezās uz sāniem, lai neuzgrūstos Plostniekam, kaut gan tas gulēja tik ciešā miegā, ka pat pēc pastardienas bazūnēm viņu vajadzētu vēl purināt, lai mostas.

Vispār šeit notikumi bija tā saplūduši kopā, ka tos gandriz nevarēja atdalīt. Ripulis tikai aizvēra acis un tūlīt arī atvēra. Kad aizvēra, bija vēl tumša nakts, kad atvēra — gaišs, spirgts rīts. Matulas guļvieta tukša, bet Plostnieks modrām acīm raudzījās pretim.

—    Sveiks, Ripul, kā labi gulēji?

—    Labi, vai tu sen jau augšā?

—    Negribēju traucēt, tu gulēji kā akmens.

—    Es vēl ilgi biju nomodā, kad jūs jau gulējāt. Ģula, kas tas tāds, kas kliedz: fī-ju, fī-ju?

—    Apogs. Katru vakaru ierodas, skatās uz uguni un kliedz.

—    Kāpēc?

—    To es nezinu, Ripul. Pat Matula nezina, to var zināt vienīgi cits apogs. Vai nu brīnās, vai dusmojas, vai arī priecājas par uguni. Varbūt tikai ziņkārīgs . ..

—    Un vēl nez kas vaimanāja: mā … mā … mā …

—    Kāds bija noķēris zaķi.

—    Kas?

—    Varbūt lapsa, varbūt ūdrs. Vai ilgi vaimanāja?

—    Nē.

—    Tad droši vien lapsa vai ūdrs, kaut gan ūdrs reti noķer zaķi. Ja būtu cauna, sesks vai sermulis, varbūt pie reizes kāda lielāka pūce — tiem grūtāk zaķi pieveikt —, tad nabadziņš būtu ilgi brēcis, ja vien tam neizdotos uzbrucēju nokratīt.

—    Nokratīt?

—    Es domāju tā, ka zaķis aiz šausmām drāžas biezos

krūmos, kuru apakšējie zari var noraut nost pat sesku, tā ka tas apdullis nokrīt zemē. Sevišķi pūci… bet reti gars tas izdodas.

—    Tie visi būtu jāiznīdē.

—    Ripul, nekļūsti asinskārs. Tiem tāpat ir tiesības dzīvot kā tev.

—    Bet padomā, kas jāpārcieš nabaga zaķim . ..

—    Un ja tu slikti notēmē zaķim un viņam nedēļām ilgi jāmocās ar sadragātu kaulu? Un kad vēžus dzīvus met verdošā ūdenī un — esmu kaut kur lasījis — lielām jūras zivīm griež ārā gabalus tā, lai tās dzīvotu vairākas dienas un saglabātos svaigas? Un kad strazdam izdur acis, lai tas, akls būdams, svilpo un vilina tīklā savus biedrus ceļotājus … un kad tīklā iepinušos bezdelīgu mednieks nogalina, ar zobiem nokozdams tai galvu? ^

—    Tā nav taisnība, Plostniek.

—    To es esmu lasījis nopietnā, zinātniskā grāmatā,, un tā ir patiesība, Ripul; un arī tā ir patiesība, ka bijis gads, kad Parīzes tirgū gardēžiem frančiem pārdoti četri tūkstoši cīruļu. Protams, ne dzīvu. Kā tu domā, vai cīruļiem arī Parīze šķiet «gaismas pilsēta»?

—    Nevar būt… un kas tie tādi, kas bezdelīgām? …

—    Itālieši. Muzikāla tauta. Līksms itāliešu mednieks nokož bezdelīgai galvu, tad nodzied «Santa Lučia» un pateicas madonnai par veiksmīgajām medībām.

Ripulis nikni kasījās.

—    Tātad, Ripul, nevajag gribēt visu iznīcināt, labāk iesim peldēties.

Ripulis bija pārsteigts.

—    Vēl auksts, Plostniek.

—    Tieši tāpēc vajag peldēties. Nu, nāc taču!

Ciemiņš uztrausās augšā, taču nevarētu sacīt, ka viņs

ar sajūsmu sekotu draugam.

«Kāds meža cilvēks iznācis no tā Lado!» viņš domāja, bet nesacīja, jo Ripulis bija labsirdīgs zēns un centās pielāgoties.

—    Kalnus varēsi gāzt, tāds spēks būs pēc peldes.

—    Labi, Plostniek, ja šeit tā pieņemts …

Pēc peldēšanās Ripulim bija jāatzīst, ka tas ir brīnišķīgs mazgāšanās veids. Kalnus gan negāza, jo Ripulis bija rama rakstura zens un vispār piecu kilometru rādiusa neviena kārtīga kalna nebija, toties viņš demonstrēja lielisku roku stāju, pat nogāja pa krastu pāris soļu uz rokām.

—    Kur tu, Ripul, tik glīti nosauļojies?

—    Pagalmā. Palīdzēju mammai veļu žaut un citos darbos. Protams, īsajās biksītēs.

—    Šortos?

—    Kā to ņem. Lapickas jaunkundze sētniekam esot solījusies rakstīt sūdzību, ja man atļaušot vazāties apakšbiksēs. Tad mamma nopirka īstus šortus. Tos, kas man līdzi. Klau, Ģula, vai nevarētu mazliet pabraukties ar laivu?

—    Vai tu proti airēt?

—    Protams. Pilsētas parka dīķī vienmēr airēju es.

—    Tas, Ripul, ir kas cits.

—    Kāpēc gan cits? Laiva paliek laiva. Kustini airi — un viss.

—    Labi.

—    Nebaidies, Plostniek, ja es airēšu.. .

Viņi atraisīja smago laivu. Ģula atgrūdās no krasta, un Ripulis cirta airi ūdenī. Ripulis bija ļoti spēcīgs zēns un patiešām labi airēja. Laiva drāzās pa ūdeni, pagrozīja pakaļgalu, pacēla augšup priekšgalu, it kā šķelmīgi sacīdama: «Oho! Tas tik bija grūdiens!»

Un klusu sagriezās šķērsu, šķietami vēlēdamās palūkoties atpakaļ.

Tad Ripulis cirta airi ūdenī otrā pusē, un laiva rāmi pagriezās pret krastu, it kā gribētu doties ganībās.

—    Kas, pie joda, ar to laivu?

—    Apmainīsimies, Ripul, to vajag iemācīties.

Laiva jau bija ieskrējusi ar degunu krastā, vajadzēja par jaunu atgrūsties un sagriezt laivu taisni. Pēc tam Ģula laida airi ūdenī, būdams pārliecināts, ka tagad viņš

pilnīgi atdarina Matulu. Airis neuzsita šļakatas, un laiva, šis neveiklais radījums, sāka skriet kā ūdenszirneklis. Ripulis aiz sajūsmas aplaizījās.

—    Plostniek! Brīnišķīgi! To es izstāstīšu puikām… tiešām, tu esi īsts plostnieks.

Ģula juta, ka airē iekšā tieši lecošās saules atspīdumā. Taču šoreiz tā bija īstenība, ko bija panākusi audžutēva stingrā mācība, tulznainas delnas, samocīti muskuļi, salauzta dižošanās un pārdzīvotais kauns, kad bija noskaidrojies, ka Ģula neprot airēt. Un — brīnums! — prātā nāca Kenģels un aritmētika, un Ģula domāja, ka pēc zināma treniņa un pūlēm varbūt arī skaitļu jūrā varētu tikpat gludeni airēt, teicamnieka slavas apvīts …

Ripulis juta šā brīža svarīgumu un sēdēja uz soliņa, kur citkārt mēdza sauļoties varde, tik aizkustināts kā līgavainis savā gondolā.

—    Griezīsimies atpakaļ, — Plostnieks teica, — varbūt Gergonkulis mūs meklē.

—    Tur peld mazi melni putniņi, — Ripulis teica, Ģulaairēja uz krastu.

—    Tie ir lauči. Bija trīs, bet vienu aiznesa melnā klija.

Putnēni pārairējās uz pretējo krastu un bez bailēm

lasīja kukaiņus.

—    Pī-pī — mēs tāpat vien …

—    Nekusties, Ripul.

—   Mamma man iedeva desmit forintu, goda vārds, es tos atdotu, ja varētu viņus noglāstīt, — Ripulis čukstēja.

—    Pī-pī… un mums nav bail, tiešām nav …

Ģula airēja, un laucēni palika aiz muguras.

—   Es neesmu asinskārs, bet to kliju tu patiesi varētu nošaut. Vai ir droši, ka tā bija vainīga?

—   Mēs redzējām… — Plostnieks pārdomāja, vai stāstīt par savu kļūmi, — un es jau reiz uz viņu šāvu, bet — tā bija par tālu …

Sai brīdī ūdens nošļakstēja, Ģula bija nepareizi pavilcis airi, jo kāds viņā čukstēja:

«Plostniek, kāpēc tev vajadzēja tā sacīt? Kāpēc? Klija

lidoja tev tieši gar degunu, bet tu satrūkies no spoles Urkšķēšanas un nevarēji notēmēt. Tāda ir patiesība, un tā ir daudz vērtīgāka nekā … nekā … tādas izrunas. Nerunā niekus, Plostniek, nupat tu meloji!»

—    … nepareizi pateicu, — Ģula norīstījās, — nevis bija par tālu, bet tai brīdī, kad cēlu bisi, piekodās zivs, un es — nokavējos. Galu galā gan putns bija prom, gan zivi pazaudēju.

Laiva gludeni slīdēja pa ūdeni, tad viņi izbrauca malā.

Rīts jau pilnā spožumā klājās pār purvāju.

Būdas priekšā kurējās uguns, un Matula grauzdēja maizi.

—   Gergonkul, — Ripulis jūsmīgi stāstīja, — mēs redzējām laucīšus. Taisni apēst varētu.

—   Daudziem negaršo, kaut gan laba gaļa, — vecais sacīja, — tikai āda jāvelk nost.

—    Es nedomāju tā, — zēns sapīka, — viņi bija tik jauki. Mīļi… labāk nekad vairs neēst gaļu nekā ēst tik skaistas radībiņas.

—   Tak jau skaisti, bet pannā tie izskatās citādi, un tad cilvēks vairs tā nedomā.

—   Varbūt, — Ripulis pārlika, — bet airēt gan es neprotu.

—    Vai braucāt ar laivu?

—    Jā. Ģula gan airē kā īsts jūrnieks.

Matula grozīja apbrūnējušo maizi un tā kā smīnēja.

—    Pirms nedēļas es airēju tieši tāpat kā tu, — iejaucās Ģula. — Iemācījos no Gergonkuļa. Ko ēdīsim, Gergonkul?

—    Jūs tak redzat. ..

Ģula sapīcis gāja pēc šķīvjiem. Atkal gluži lieks jautājums, bet vēlāk omu uzlaboja treknais, sarecējušais zivju zupas pārpalikums. Arī Ripulis ēda šņākdams.

—    Ļoti gards…

—    Labs ēdamais, jā gan, vai negribat klāt kādu nieku sīvās zaļās paprikas?

—    Protams, — Ripulis atbildēja, un Ģula smīnēja. Lai nu Ripulis arī iemācās, ko Matulam nozīmē sīvs. Ģula tāpat visu laiku vēl mācās …

—    Šodien, Ģula, man darīšanas, būšu atpakaļ tikai pēc pusdienas. Es domāju, jūs varētu pabraukāt, pavandīties pa ezeru. No tās būdas paskatīties, zināt, tās, kur bijām. Pusdienās ēdiet Nanči atsūtīto cāli. Paņemiet līdzi ķīķeri.

—    Vai bisi drīkstu ņemt?

Matula neatbildēja tūlīt, tad sāka skatīties uz Ripuli, kas bija pacēlis roku kā diriģents un iepletis muti.

—    Ā-ā-ā … š-š-š …

—    Vai karsts?

—    Ge-e-er-ge-onkul … inde!

Ģula no smiekliem gandrīz augšpēdus nokrita.

—    Nu re, Ripul! Gergonkulis taču sacīja, ka tā ir sīvā.

—    Kā … ha … uguns! Ūdeni!

Matula smīnēdams pasniedza ūdeni.

—    Slābs puika. Gan jau pieradīs.

—    Vēl, — Ripulis kunkstēja,tad piebilda: — Lūdzu,— jo Ripulis, pat bez elpas palicis, nepiemirsa pieklājību.

—    Lūdzu, — Matula pasniedza. — Uzkodiet virsū tauku maizi.

Ripulis vēl pāris reižu nožagojās, tad noslaucīja lūpas.

—    Tikpat kā kvēlojošas ogles sarijies, — viņš noteica.

—            Ļoti laba paprikas šķirne, — Matula stāstīja,

—   mana meita vienmēr paglabā sēklu . ..

«Kaut tā sēkla ugunī sadegusi,» domāja zēns, kam vēl arvien svila mute, bet nesacīja gan, jo Ripulis, kā jau minēts, bija pieklājīgs zēns.

—    Nu tad, Ģula, es nekā nesaku … — Matula atgriezās pie bises. — Ņemiet ar bisi līdzi. Reiz jau teicu: ņemiet, tātad varat ņemt. Bet…

—    Gergonkul!

—    Nesakiet nekā. Negrieziet to pret cilvēku, pat nepielādētu ne, un, ja nesat vai sēžaties laivā, izņemiet patronu.

—    Labi, Gergonkul.

—    Šito negabalu nesieniet, bet stingri uzsauciet, lai paliek tepat pie būdas. Ja makšķerēsiet ezerā un kaut ko noķersiet, venteri pārvediet uz upi, jo ezerā ūdens sastāvējies un dažām zivīm ir dūņu garša. Upe to noskalos.

—    Jā.

Zeni vel brītiņu pasēdēja pie ugunskura. Matula aizgāja, lieku reizi piekodinājis, lai uguni kurinot tikai tik ilgi, cik paši palikšot klāt.

—    Var sacelties vējš, un, ja būda nodegs, jaunu es netaisīšu, varēsiet dzīvot zem Nanči priekšauta.

—    Mēs būsim uzmanīgi, Gergonkul, bet šodien vēja nebūs.

—    Ej tu sazini. — Vecais palūkojās apkārt. — Ej tu sazini, laiks pārlieku kluss, un dzenis arī, gaismiņai austot, pārlieku ķildojās.

Pelēkie kārkli aprija veco vīru. Čiks brītiņu nolūkojās viņam pakaļ, tad nolikās uz vēdera līdzās Ripulim, kas ar vērtīgajiem kumosiem bija iemantojis Cika visaugstāko atzinību.

Ripulis sarausa kopā ogles, lai izdeg, kas vēl var degt.

—    Ja mums būtu ķieģeļi vai akmeņi, es uztaisītu ugunskuram īpašu vietu …

—    Te tu neatradīsi neviena akmeņa, ja nu varbūt Ērkšķu cietoksnī, bet tad vajadzētu rakt. Matula vēl atceras kaut kādus mūrus.

—    Nu tad raksim.

—    Varbūt rīt. Darbarīki ir, bet jāpasaka Gergonkulim.

—    Nu tad pateiksim. Iedomājies vien, kas viss tur zemē var atrasties!

Iestājās mazs klusuma brītiņš, jo zēnu iztēle joņoja kopā ar domu — kas viss tur zemē var atrasties… Ķiveres un zobeni… un, protams, nauda. Zelts …

Dārgumu meklētāju kāre vēl labu brīdi klusībā rotaļājās ar zēniem. Uguns jau bija pilnīgi izdzisusi, taču viņi nespēja vien iekustēties, — šī priekšpusdiena bija tik neparasti slinka. Pat niedru skaras nekustējās, tikai divi klijāni, brīžiem iespiegdamies, riņķoja debesu augstumā.

—    Klijāni … — Ģula palūkojās augšup. — Ļoti derīgi putni. Varbūt jaunie, kas priecājas, ka iemācījušies lidot. Bet nu posīsimies ceļā. Pusdienu tiesu ņemsim līdzi, tad varēsim palikt, cik ilgi gribēsim.

J

Ezerā bija otra laiva un tanī gareniski ieguldīta gara kārts. Pārkravājoties turp no upes, ko no plašā ūdens klaja šķīra tikai dambis, Ģula palūkojās apkārt. Kreisajā pusē viņš saskatīja būdu, no kuras kopā ar Matulu bija vērojuši ezeru; tā kā būda bija ieaugusi niedrēs, vajadzēja ņemt palīgā tālskati. Pa labi no ūdens rēgojās seni pāļu gali, un uz viena no tiem kāds pāļusargs lūkojās pēc zivīm.

—    Apbrauksim ezeram apkārt, pēc tam makšķerēsim.

—    Tu būsi komandieris, Plostniek, bet man dod airi, lai varu pamācīties.

—    Kad būsi pabeidzis vēzienu, pagriez airi uz sāna un drusku piespied pie laivas, un pieturi, tad laiva negrozīsies. Nav ko steigties, laika diezgan. Kad būsi iemanījies, redzēsi, cik vienkārši.

Ripulim bija grūti «iemanīties», taču laiva svaidījās arvien mazāk.

Gan te, gan tur niedres iestiepās dziļi ezerā, un aiz katra tāda niedru ķīļa, zēniem tuvojoties, uzspurdza gaisā pāris simtu putnu. Ripulis tādās reizēs aplaizījās.

—    Klau, Plostniek, tam taču neviens neticēs.

—    Varbūt, tomēr tā ir īstenība. Re, tur lido divi gārņi. Še skateklis.

Laiva apstājās. Visapkārt virmoja dzīvība, un Ripulis tik tikko spēja atraut tālskati no acīm.

—    Neticēs, Ģula!

—    Lai netic! Mēs redzam, un tas ir galvenais. Pabrauksim gar niedrēm, Ripul, varbūt tur vēl ko ieraugām.

Taču niedrājā ielūkoties nebija iespējams. Tas slējās kā siena, turpat vai trīs metru augstumā. Ārpusē dzirkstošs

saulgozis, niedres ēnas apņemts klusums. Nekur ne spraugas.

—    Gergonkulis sacīja, ka te esot «visādas stigas», un,, ja viņš tā saka, tad vajag būt, taču es nevienas neredzu. Biezs kā suka.

—    Vajadzētu mēģināt kājām, — Ripulis ierosināja.

—    Tikai sagraizīsies ar niedrēm, bet redzēt neredzēsi nekā. Iestigt arī var. Ezerā tikai vietām var noslīkt, reti kur dziļāks par metru, bet niedrājā droši vien staignas dūņas. Brauksim, Ripul!

Laiva sāka kustēties, taču virzījās uz priekšu arvien lēnāk, jo viņi bija nokļuvuši biezā aļģu klājienā.

—    Pagaidi, Ripul, te vajag ķeksi.

Plostnieks ar garo kārti pārstūma laivu pāri aļģu laukam.

—    Nu vari airēt.

—    Vai tu nekā nešausi, Plostniek?

—   Melno kliju šautu, bet gārņus? Kālab? Ēdami tie nav, izbāzt mēs neprotam.. . tikai tādēļ, lai iznīcinātu?

—    Nošauj pīli!

—    Parādi man vienu.

Un Ripulis atzina, ka te nav tik viegli kaut ko nošaut. Putnu bari meta lielus lokus ap laivas ceļu, un tic daži,, kas lidoja pāri, pacēlās gandrīz vai torņa augstumā.

—    Skaties, Plostniek …

Pa nekustīgo ūdeni uz niedrāja pusi peldēja resna čūska. Izskatījās, ka ūdeni šķeļ tumša runga; čūska peldēja stingi, uz augšu paceltā galva turēja mutē zivtiņu..

—    Šauj nost to nelieti!

Ģula pielādēja bisi; jāteic, viņš mazliet drebstelējās,— pa to laiku čūska bija sasniegusi niedrāju, un Plostnieks vēl arvien nešāva, jo čūska tālāk negāja.

—    Skaties! — viņš čukstēja.

Čūska, tīdamās ap diviem niedru stiebriem, līda uz augšu. Tā jau bija līdz pusei ārā no ūdens, kad apstajās, — redzams, jutās ērti iekārtojusies un, pretīgi

apvijusies ap divām niedrēm, sāka rit mazo zivtiņu, kas vēl spirinājās.

To Plostnieks vairs nespēja noskatīties. Bises šāviens dobji pārcirta šo saules spozmes pielieto mieru, skrošu lādiņš izcirta ceļu niedrājā, nopļaudams arī abas tās niedres, pie kurām turējās čūska, un tās spožais ķermenis ar dzeltenu vēderu palika uz niedres atliekām, trūka vienīgi galvas.

—    Ā-ā, — Ripulis brīnījās, — tā tik ir bise! Domāju, ka izkritīšu no laivas.

Plostnieks izņēma patronu un noglauda seju, jo, kas ir, tas ir, — Matulas bise spēra kā zirgs.

—    Padzen laivu tuvāk, paskatīsimies, kas šai iekšā.

—    Vai tev neriebjas? — Ripulis jautāja, nospļaudamies ūdenī.

—    Riebjas gan, bet gribas redzēt.

Čūskā atradās divas mazas zivtiņas un kaut kāda spalvaina masa.

—    Met nost, Ģula, man jau kļūst nelabi, un brauksim projām.

Ripulis airēja tālāk, ūdenī čūsku vairs nemanīja. Pēc šāviena ezera ūdens spogulis bija saplīsis miljons lauskās, jo plīkšķis bija uzsitis gaisā itin visus putnus, un nu šis klēgājošais, pēkšķošais, sašutušais milzums ar lielām pūlēm sāka nomierināties. Drosmīgākie jau laidās lejup, gaisā putnu palika mazāk, un palēnām viss pūlis nomierinājās kā dažkārt pēc autokatastrofas, kad aizvesti ievainotie, aizvilktas mašīnas un satrauktie skatītāji aiziet savās gaitās.

Laiva klusi slīdēja gar niedrāja malu — Ripulis gluži labi turēja virzienu —, putni turpināja zivju ķeršanu, jo putna vēders gremo neticami ātri. Taču no laivas vairījās visi, vienīgi niedru ķauķis kliedza tepat tuvumā, un šad tad kāds mazais baltais gārnis, tikko izlauzies no meldru biežņas, nozuda atpakaļ niedrāja pakrēslī labi dziļi.

Bija ļoti karsts.

—    Vajadzētu pameklēt ēnu. — Ripulis raudzījās apkārt. — Būtu mums cepures līdzi vai vismaz saulesbrilles.

—    Pārbrauksim uz otru pusi, tur ir ēna, — Ģula atsaucās, — apstāsimies labi tuvu niedrēm. Vai neesi noguris?

—    Nekas, es jau nesvīstu no airēšanas. Briesmīgi karsts.

Laiva pagriezās un strauji slīdēja pāri ezeram, taču pagāja stundas ceturksnis, kamēr viņi tika otrā malā. Te Plostnieks atkal paņēma ķeksi un laivu līdz pusei iedzina niedru sienā.

—    Tā būsim labi noenkurojušies. Ena arī ir. Gribas

ēst.

Ripulis, ne vārda neteicis, izvilka nazīti. Plostnieks klāja galdu uz laivas sēdekļa, un, kad visi Nanči tantes pavarda ražojumi bija izkravāti, zēni reizē iesmējās.

—     Neticēs, goda vārds, neticēs! Bullis ņirgāsies, un •Jurists taisīs neglītus jokus, Kenģels gan ticētu!

—     Zēl Kenģela, — Ģula sacīja, — žēl, ka viņš aiziet no mums.

—    Pjostniek, mums neviens neticēs.

—       Ēdīsim, Ripul! Ja labi padomāju, arī pašam grūti noticēt.

Un tad vienīgi domas klaiņoja pa niedrāja pakrēsli, kur tvanēja dūksnāja dvaka. Abi zēni ēda, kā ēstu jauni vilcēni mazu brītiņu pirms bada nāves. Vienīgi neņurdēja. No viņu pierēm aumaļām plūda sviedri, jo gaiss bija tik .spiedīgs, ka pat saulē nevarētu būt karstāks.

Ripulis vēl apēda maizes garozu, tad sāka ausīties. Bija dzirdama tālīna duna.

—    Kaut kur spridzina.

—     Tam jābūt ļoti tālu. — Arī Ģula ieklausījās. — Līdz šim nav gadījies dzirdēt. Droši vien Badačoņas bazalta lauztuvē. Nu esam paēduši, padzēruši, izmetīsim makšķeres.

Atkal bija saklausāma dobja sprādzienu duna it kā no pazemes. Ģula nemierīgi palūkojās uz ūdeni, tad gaisā.

—    Ripul, vai tas nav pērkons?

—    Kur nu, tik brīnišķīgs laiks, tikai pārāk karsts.

Plostnieks atkal vēroja. Aiz muguras nekas nebija redzams, toties priekšā un pāri galvai ne mākonīša, un virs ijdens nemanīja ne vissīkākās ņirbas.

—    Nesaprotu, nesaprotu, pat putni ir apklusuši, nebūs labi.

—    Karstuma dēļ, — Ripulis secināja, — kur tārpu kārba?

Un tad jau tepat aiz muguras debesis draudīgi iedārdējās.

—    Vāc kopā makšķeri, bet aši, ja vētra mūs panāks te…

—    Līdz tam mēs divdesmit reižu varam atgriezties mājās.

—    Savāc ari manējo, es padzīšu laivu nostāk, lai varam paskatīties apkārt.

Arī Ripulim pielipa mazliet Ģulas nemiera, viņš drebstelēdamies izjauca makšķerkātus, un laiva beidzot smagnēji izšūpojās no niedrāja.

—    Paskaties turp!

Aiz muguras, tur, kur viņi niedru dēļ līdz šim nebija varējuši nekā saredzēt, pati debesu pamale bija gandrīz melna, augstāk zilzaļa, un šim draudīgajam padebešu blāķim gar malu dzeltena, skrandaina apmale. Nē, šis dārdošais rēgs nebija līdzīgs mākonim, tam nebija ne ieplaku, ne galotņu. Tas izskatījās pēc blīvas sienas, kas nelaida cauri pat zibeņu bultas, tikai kaut kur dziļumā dunēja kā vulkāns un dažos mirkļos pārklāja pusi debesu.

—    Ņem ķeksi, Ripul, es airēšu.

Laiva gandrīz vai palēcās, it kā šausmas būtu iecirtušas tai sānos savus piešus, tagad zēni vairs nebēdāja par dārdiem no augšas, bet par smago šņākoņu, kas nāca zemāk.

Pa ūdeni pārskrēja vieglas trīsas, putni bija nozuduši, tad vēlās gari viļņi, bet tālumā ezers jau kūla netīras putas, un pēc brīža laiva svaidījās kā zemestrīcē.

—    Nepaspēsim! … — Ģula ierēcās, jo nu jau vajadzēja rēkt, tāpēc ka vētra, neganti rēkdama, gāzās virsū. Pēkšņi kļuva tumšs.

—    Kaut tikai tiktu līdz būdai… Ripul, dzen uz niedru pusi.

Vējš rotaļājās ar laivu kā ar sērkociņu kārbiņu un dzina to uz ezera vidu. Ripulis ar īstena vīra spēku ķērās pie kārts un mirka vienos sviedros; tad pēkšņi uznāca stindzinošs saltums, niedres sāka brakšķēt, it kā tās vienlaikus cirstu tūkstošiem izkapšu, un ar ledainu pātagu kapāja krusa.

Vienu mirkli Ripulis manīja niedrāja malā kaut ko siena gubai līdzīgu, tad vairs nekā.

—    Ko tu dari? — Plostnieks vēl vairāk pārbijās, ja vispār bija iespējams vēl vairāk pārbīties, jo Ripulis bija

izlēcis no laivas un ar roku vilka to uz niedrājā ieslēpušās būdas pusi.

Ripulis tikai pamāja ar roku, ka citādi nevar, un sarāvās kamolā, jo krusa šaustīja tiešām nežēlīgi .. . Tāpat bija noliecis galvu arī Ģula, jo krusas graudi rieksta lielumā kapāja laivu kā automāta lādiņi un kapāja arī abus zēnus.

—    Ai-ai-ai, — Ripulis kauca, tverdams pie auss, jo viņam šķita, ka tai cauri izgājusi lode, toties Plostnieks tikai noraustījās, ja kāda debesu zalve trāpīja viņam pa galvu.

Kad viņi beidzot sasniedza niedru sienu, spēki bija galā. Niedru siena izskatījās kā savandīta atkritumu kaudze. Ripulis pierāva laivu klāt.

—    Lec ārā, citādi aiziesim bojā!

Brīnums: viņi gandrīz nejuta sāpju un arī aukstumu sajuta tikai vēlāk, bet tad gan ļoti.

Ģula bija tik nožēlojamā stāvoklī, ka no laivas drīzāk izvēlās nekā izlēca un, saķēris ķēdi, izmisīgi vilka.

—    Aptin ķēdi ap niedrēm, ai, Ripul. .. Tā, nu būs labi .. . nāc, nāc, ātri!

Nupat krusa sita visstiprāk, taču zēni vairs nebēdāja ne par ko. Niedres dūra un grieza, bet viņi lauzās tām cauri, līdz — beidzot! — velšus ievēlās būdā.

Ievēlās puskaili, asiņaini, dubļaini, netīri, varēja redzēt, kā aiz viņu ribām svaidīdamās pukst sirdis. Ģulam bija kuplāki mati, bet Ripulim galva noskūta kaila, un tagad tā izskatījās kā uzarta. Vieni kruveši, vieni sīki tūkumi un sūrstoši, asiņojoši uzplēsumi.

Plostniekam viena acs aiztūkusi un asiņaina, ausis asiņainas, uz deguna divi sarkani plankumi, abiem ceļgali, rokas, kājas saskrambātas.

—    Ripul, kur tev otrs zābaks?

—    Palika tur.

—    Vai tu vismaz zini, kur?

Ripulis ar skumīgu pārmetumu skatienā palūkojās uz draugu, tad atmeta ar roku.

—    Ka tik paši esam te! Vai dzirdi, kas arā? Ja negadījusies šī būda, goda vārds, mēs būtu nosisti.

Un Ripulim bija taisnība.

Tūces apakšmala jau gandrīz skāra niedres, bet zibens vēl nebija manīts, pāri vēlās tikai briesmīgā dārdoņa un krusas šņākoņa, kapājot ūdeni un niedrāju. Plostnieks drebēja kā apses lapa, un viņam klabēja zobi.

—    Nosalsim!

—    Spiedies man pie muguras un saraujies čokurā!

—    Matula sacīja, lai žaketi vienmēr ņemot līdzi. Vai tev nesalst?

—    Kā nu nesalst.

—    Kad tiksim mājās, sakuršu tādu uguni …

—    Nesapņo, Plostniek, vēl mēs esam tepat… ka tik to būdu neapgāž!

Plostnieks bailīgi palūkojās apkārt, bet būdu stingri turēja dzīvās, augošās niedres.

Krusai klāt bija nācis lietus, šņācošā graboņa beidzās, un sāka gāzt kā spaiņiem. Gāzās ārpusē un pilēja būdas iekšienē, taču lielais gāziens jau bija pāri un tikai tālumā vēl dārdēja.

—    Vai nebūtu jāsāk braukt?

—    Drusku pagaidīsim, — atbildēja Ģula, — vēl nav beidzies.

—    Man stipri salst, — Ripulis slaucīja degunu, — ja kustēsimies, tad tik stipri nesals.

—    Brr… — Ģula kratījās, iedomādamies vien par ārā līšanu. — Laikam tev būs taisnība.

Ripulis nopūtās.

—    Iesim!

Nu sāpēja niedru griezieni, nu sāpēja viss. Pat lietus, pieskardamies viņu sapaisītajai ādai, darīja sāpes.

Laiva bija turpat, bet pilna krusas graudiem, līdz pusei iegrimusi.

—    Kaut pērkons saspēris …

—    Pērkonam liec mieru, Ripul, vai tad vēl nepietika?

—    Kur tas smeļamtrauks, tas …

—    Kauss — kaut kur zem ledus.

Lietus lija, kauss atradās.

—    Smel, Plostniek, es tāpat ar rokām.

Pēc stundas ceturkšņa laiva pacēlās virs ūdens, vēl pēc desmit minūtēm abi zēni jau stāvēja uz dambja. Viss notriepts ar dubļiem un dūņām. Bise, makšķeres, viss. Un zēni tā trīcēja, ka pat mutes ciet nedabūja. Ripulis gabaliņu soļoja klupdams krizdams ar vienu zābaku, tad nikni norāva to un iemeta laivā.

—    Airē, Plostniek, tu, tev vairāk salst.

… Un būdā, saļimuši savās guļvietās, viņi jutās tik salauzti, ka pat nopūsties nespēja. Par uguns kuršanu nebija ko domāt.

—    Liksimies gulēt, — Ģula drebinājās, — segu te diezgan.

—    Mēs esam netīri.

—    Tas nekas, Ripul, lien tik iekšā!

Pat zem trim segām bija grūti sasilt, kaut gan abi bija salīduši kopā kā izkāmējuši nabaga ļaužu sivēni.

Kad zēni bija iekārtojušies, līdzās piemetās arī Čiks, un tikai tagad viņi pamanīja, ka arī suni krusa nav laidusi garām sveikā. Par dabas spēku trakošanu liecināja tūkums rieksta lielumā Cikam uz purna, un reizēm suns palaizīja kāju. Kas vēl tur bija, zem pinkainās spalvas, to nevarēja zināt, un Čiks pats par to nerunāja.

—    Tev, Čik, gan vajadzēja būt vairāk prāta … kur tu biji aizklīdis?

Čiks acis vien mirkšķināja, kā sacīdams:

—    Labāk gulēsim … — jo tik un tā nevarēja stāstīt, ka atļāvies nelielas medības un pa garo zāli dzinies pakaļ pusaugu zaķēnam. Zaķis beidzot uzgājis kādu slepenu taku un atstājis suni ar garu degunu. Medību trauksmē Čiks nepamanījis tuvojamies krusas briesmas.

Lietus tobrīd klusu grabināja pa būdas jumtu, brīžiem uznāca vēja brāzma, un tad pielijušie alkšņi uzgāza būdai ūdeni.

To mūsu vētrā cietušie draugi vairs nedzirdēja. Viņi cieši gulēja, taču pat miegā vēl pa reizei nodrebēja, it kā sapnī redzētu jaunu krusu un jaunu salšanu.

Matula nāca neparasti steidzīgi, taču pie būdas viņu sveicināja tikai Čiks.

Matula, acis uzmetis, apsvēra redzēto un savā prātā sakārtoja notikušo.

«Aizķēra viņus,» Matula domāja, «bet vai tad viņi nemanīja?» Viņš, galvu grozīdams, brīnījās. «Tak, ja bija niedrēs, varēja i nemanīt.»

Matula klusi iegāja būdā un, tuvāk apskatījis gulētājus, sadrūmis atbalstīja zodu rokā.

«Jāved uz mājām!»

Un Matula, ne vārda nejautājis, griezās atpakaļ, jo zēnu izskats stāstīja pārāk daudz. Sejas un galvas sadauzītas, saskrambātas, pietūkušas, ar ziliem asinsizplūdumiem, it visur dubļi un dubļi. Plostniekam viens plaksts ar kreveli … un deguns . ..

«Nelāgi viņus aizķēra, grūti tādā bargā laikā! Sasaldējušies ar būs. Uz māju, uz māju! Gan Nanči viņus sakops …»

Kad Matula bija ticis līdz ciemam, jau spīdēja saule, un virtuvē vecais, cepuri noņēmis, gurdi atkrita krēslā.

—    Kur Ištvāna kungs?

—    Vai, Gerge, kāds laiks! Raža pagalam… ko tu redzēji?

—    Tava raža nav pagalam, Nanči, krusa skārusi tikai lauka malu. Klāj gultas abiem puikām, kurini pirti un vāri karstu tēju.

—    Žēlīgais debesu tēvs!

Pateicis savu sakāmo, Matula tvēra cepuri.

—    Kad pārradīsies saimnieks, pasaki, ka ratus aizsūtīju es.

—    Pagaidi* Gerge, kas ar viņiem noticis?

—    Izmirkuši. Ratos ielieciet mēteļus un kādu segu.

—    Pagaidi, Gerge .. .

—    Negaidīšu, Nanči, tagad viņi guļ, gribu sakurt uguni uz to laiku, kad celsies.

—    Vai ēdamo neņemsi?

—    Iedosi viņiem tepat.

Matula piegrūda pirkstus pie cepures. Nanči tante domās jau organizēja veselu karagājienu, kurā ietilpa pirts, tēja, vakariņas, gultu klāšana, mēteļi un pamatīgs slimnieku kopšanas plāns.

Taču viņa pati pagaidām tikai raudzījās uz krēslu, kurā nupat vēl bija sēdējis Matula.

—    Vai tad no šitā var ko izvilkt? Vecais ēzelis!

Un viņa pagrūda mazliet taisnāk krēslu, ko Matula pat pakustinājis nebija.

Lielais pļavu masīvs gurdi un nevienmērīgi kūpēja pēcpusdienas tveicē. Uz ceļiem krusas graudi jau bija izkusuši, bet niedrājs palika izlauzīts un zāļainie klajumi tādi kā pieveltnēti. Kokos palikušās lapas saplosītas, un ūdens nesa lejup beigtu gārnēnu.

«Daudz putnu būs aizgājis bojā,» Matula domāja, «tak kukurūza palika stāvus.»

Būdas priekšā Matulu sagaidīja Čiks, galvu šķībi turēdams.

—    Redzu, ka i tev ir ķēris, tā tev vajadzēja, droši vien blandījies apkārt. ..

Matula čukstus sarāja Ciku, tad aši iedegās uguns un sprakšķēdama meta liesmas vēsajā gaisā.

Vispirms Ripulis satrūcies paslējās sēdus: kas te deg, tad sāka grozīties arī Plostnieks, un Matulu nomierināja doma, ka būdā nav spoguļa.

—    Nu, kas jauns? — viņš jautāja, izlikdamies smaidām.

—    Vai, Gergonkul, mēs gandrīz bijām pagalam.

—    Vai tad jūs laikus neredzējāt?

Plostnieks tikai atmeta ar roku.

—    Kad pamanījām, bija jau klāt. Bijām iebraukuši niedrēs, negaiss nāca no aizmugures.

—    Tā jau es domāju.

—    Vēl tagad drebuļi krata, ja iedomājos.

—    Nu tad nedomājiet par to. Kur jūsu drēbes?

—   Mēs tāpat nometām visu, tik nekārtīgi … arī bisē ir ūdens . ..

—    Tas nekas. Tādā reizē nekas.

—    Tu, Ripul, izskaties baigs .. . labi, ka māmiņa tevi neredz…

—    Plostniek, ja tu redzētu pats sevi … žēl, ka te nav spoguļa.

—    Gan jau mājās dabūsiet sevi apskatīties, — Matula iejaucās.

—    Kamēr vēl mājās.tiksim …

—    Nez vai, — Matula apgrieza kūpošajam biksēm otru pusi, — mēs šodien pat dosimies uz mājām.

—    Gergonkul, vai tik nav kas Jauns atgadījies?

—    It nekas. Kas gan tāds varētu atgadīties? Krusa visu niknumu ir izgāzusi te, ciemats ticis cauri sveikā. Kulšana gan apturēta, tak brezentu diezgan, un, kad nācu šurp otrreiz, mašīnas jau atkal dūca.

—    Otrreiz? — Ģula palūkojās un Matulu.

—     Kad atnācu pirmo reizi, jūs gulējāt un pat zem segām trīcējāt, tad es griezos atpakaļ, jo nu jums ir vajadzīga Nanči. Tikai Nanči. Viņa priecāsies, ka var jūs nomazgāt un ieziest ar visādiem smēriem. Un paēdināt…

Zēni brītiņu klusēja, un Plostniekam bija tāda kā aizvainota sejas izteiksme. Tomēr šis aizvainojums bija tikai virspusējs un nekā neizteica, jo brašā Plostnieka seja nu jau vairākas dienas nebija piemērota nekādu jūtu izteikšanai. Virspusējs šis aizvainojums bija arī tāpēc, ka — lai gan nepatika atstāt te būdu un veco Gergi — Ģula ilgojās pēc Nanči maigajām rokām, siltas gultas un vispār mūra mājas, kam vējš nepūš cauri.

—    Cik ilgi mums vajadzēs tur palikt, Gergonkul?

—    Cik ilgi gribēsiet…

—    Tas nekas, — Ripulis taustīja savu krusas sasisto pauri, — nekaitēs, ja mums drusku iedauzīs prātu vietā.

—    Par dauzīšanu nav ko runāt… var jau gan gadīties, ka Ištvāna kungs pasaka kādu stiprāku vārdu … bet tas nekas.

—    Ripulim pat zābaks pazuda dūņās, jo viņš vilka laivu niedrēs. Airēt nevarēja. Viens zābaks. Otrs ir.

—             Viens zābaks nav zābaks, — Matula atbildēja,

—   bet, par laimi, kājām nebūs tālu jāiet.

—    Ja par to runājam, — Plostnieks žēlojās, — ne domāt negribas, kājās sadurtas, sagrieztas… un viss slapjš…

—    Pajūgs gaidīs jūs pie tilta, līdz turienei brauksim ar laivu.

—    Gergonkul, — Plostnieks noteica, viņam gribējās krist vecajam ap kaklu, — jūs par visu domājat.

—    Par visu ne, tikai to, ko vajag, bet nu, es skatos, drēbes sausas. Pajūgs ar jau būs pie tilta.

Abi zēni ģērbās, bet ģērbās tā, it kā drēbes būtu ar dzelkšņiem oderētas.

—    Labāk ietu pliks, — Plostnieks ieteicās, jo viņa miesās tikai šur tur bija pa veselai vietiņai.

—    Nez vai Nanči būs priecīga …

—    Vai varu airēt, Gergonkul? — jautāja Ripulis, kas bija vieglāk ticis cauri.

—    Airēsiet citu reizi, tagad pasteigsimies.

Un nu Ripulis varēja paskatīties, kas ir airēšana, to pat Ģula vēl nekad nebija redzējis, jo līdz šim Matula nebija steidzies. Nu viņš steidzās, un laiva lidot lidoja pa ūdeni.

Vētrā cietušie jaunieši drebinājās, un Ripulis nošķaudījās tik skaļi, ka no niedrēm, atstiepis pīpes kātiem līdzīgās kājas, pacēlās gārnis.

—    Aha, — noteica Matula, — aha! Nupat sākas. Tak Nanči jau gatavo pirti un tēju.

Kad rati ierībēja pagalmā, Nanči tante stāvēja uz kāpnītēm, rokas sānos iespiedusi, rāmā kaujas gatavībā. Nanči tante bija sagatavojusies uz to, ka zēni ir «izmirkuši», — tā Matula bija teicis, piebilzdams, ka ļoti izmirkuši, un viņa bija sagatavojusies arī uz to, taču uz šādu skatu gan ne.

—    Labdien, Nančitant, — Ģula sacīja aizsmakušā balsī un mēģināja smaidīt, taču kreisā acs bija paverama tikai līdz pusei un deguns — ar tūkumu divu riekstu lielumā — šai smaidā nepiedalījās. Šāds deguns vispār nebija savienojams ar smaidu.

«Es stāvēju kā pārakmeņojusies,» večiņa vēlāk stāstīja, «un redzēju tikai viņu galvas …»

—    Esam klāt, Nančitant. — Lai mazinātu izbīli, Ripulis centās būt jautrs, taču pats turēja galvu vārīgi kā trauslu krūzi un mazliet šķībi kā zoss, debesis vērodama.

—  Mēs esam klāt. ..

—    Redzu jau, — Nanči noelsās, — redzu, ak debesu tēvs .. . kaut labāk neredzējusi. Kāpiet taču ārā!

Vispirms sakustējās Ripulis, izbāzdams no apsega apakšas basas kājas.

Jāatzīstas, ka Ripulis mazliet pietvīka, jo šīs kājas …

Nanči tantes acis kā apburtas vēroja Ripuļa kājas, un zēns pakāpeniski sarka un sarka, jo piedevām īkšķi sāka raut krampji, un tas patstāvīgi paslējās augšup kā akas vinda.

—    Man pazuda zābaks, — Ripulis mēģināja mīkstināt stāvokli, — bet ir līdzi saišzābaki.

—    Žēlīgs tētīt, asiņains arī vēl.

—    Drusku. — Ripulis nostājās uz kājām. — Vai palīdzēt tev, Plostnieciņ?

Ģula grīļodamies cēlās kājās, viņam šķita, ka tai brīdi visa miesa sadalās sāpīgos gabalos.

—    Jā, Ripul, kamēr izkāpšu …

Rati aizrībēja, un mūsu varoņi klunkurēja līdzi Nanči tantei, kas staigāja ap viņiem kā perētāja ap cāļiem.

—    Ak mīļo dieviņ . .. šito pērkonu! Pie visa vainīgs tas Matula! — viņa beidzot eksplodēja.

—    Kāpēc? — Abi jaunekļi reizē apstājās. — Kāpēc?

—    Nestāviet te, nelaimīgie; kāpēc … kāpēc… Tāpat vien! — viņa iekliedzās. — Tāpēc, ka viņš jūs neuzmanīja!

—    Bet…

—    Kustieties jel, pirts gatava, gultas saklātas … vēl viņiem gribas izrunāties!

Vannas istabā karsti, plīkšķ ūdens un karājas divi naktskrekli, pēc tēvoča Ištvāna auguma šūti.

—    Ieziepējiet viens otru, te būs krekli — un gultā iekšā. Tad es paskatīšos, ko ar jums iesākt.

. .. Pēc pusstundas abi zēni tīri un sausi, tērpušies tēvoča Ištvāna naktskreklos, stāvēja kā divi indiešu faķīri,

kas tikko piecēlušies no sava nokaitētām naglām apsistā sola.

—    Liksimies gulēt, Ripul, baidos, ka es sabrukšu. Un taisi acis ciet, lai rādās, ka esi aizmidzis, citādi Nanči tante mums neliks mieru.

Taču šis brīdinājums nebija vajadzīgs, jo Ripulis nevis tikai aizvēra acis, bet pēc maza brītiņa jau saldi šņāca, iegrimis miega neapziņas jūrā.

Protams, viņi nezināja, ka pamazām nolaidās krēsla un vēlāk tumšām acīm pa logu ieskatījās vakars. Tur ārā pāri ciemam Ģula apmācies tumsums bez zvaigznēm, debesīs no jauna bija savilkušies mākoņi. Arī tas nav zināms, vai kaujā cietušie jaunekļi sapnī ko redzēja, Ģula gan reizēm nemierīgi svaidījās, bet no Ripuļa puses pat elpa nebija sadzirdama.

Un arī to viņi nezināja, ka Nanči tante bija vairākas reizes nākusi iekšā ar dažādām tējām un zāļu trauciņiem un tikai ar pūlēm apvaldījusi savu dziedināšanas kāri.

—    Sirds neļāva viņus modināt, — viņa stāstīja tēvocim Ištvānam, kurš jau tā bija nelāgā omā un izmeta īsas, bet dzēlīgas piezīmes par krusu.

—    Un ja jūs vēl redzētu šitos. — Nanči pamāja uz istabas pusi.

—    Kas tad tur ko redzēt?

Tomēr pēc vakariņām viņš iegāja pie zēniem un iededza gaismu.

—    Nolāpīts! — viņš aiz pārsteiguma novaidējās, un viņa skatiens šaudījās šurpu turpu starp Plostnieka zili zaļo seju ar daudzstāvu degunu un Ripuļa pietūkušo, it kā ar kraupi klāto pakausi, — tos nu ir ķērusi krusa!

Viņš piegāja tuvāk Ģulam, kas gulēja nospārdījies kails. Uzmanīgi aplūkojis Plostnieka sagraizītos ceļgalus un nosvīdušo pieri, viņš ļoti uzmanīgi saņēma radinieku aiz rokas.

«Šim puikam ir drudzis. Kamēr dakteris tiks atpakaļ,

būs jau pusnakts,» Ištvāns domāja, pats taču bija iedevis ārstam ratus, ko braukt uz kaimiņu ciemu.

«Varbūt nemaz nav tik steidzīgi,» viņš, sevi mierinādams, gāja ārā, bet, pirms nodzēsa gaismu, vēlreiz palūkojās atpakaļ.

Drudzis Ģulam ir, taču ne no sīkajām brūcēm.

—    Nančitant, — Ištvāns sacīja, — septiņos lai Balāžs brauc pēc daktera.

—    Tā jā!

—    Ta! Uz to laiku es bušu atpakaļ, gribu parunat ar dakteri. Pēc tam Balāžs lai nejūdz ārā, bet aizved brezentus pie kuļmašīnas. Auzas būs jāžāvē. Atpakaļceļā lai paķer līdzi eļļas kannas, bet pasakiet, lai iepako salmos, citādi, ja rati būs ar eļļu .. .

—    Balāžs jau gan uzmanās …

—    … tad lai brauc apkalt zirgus; pa ceļam lai ieskatās kooperatīvā, vai vitriols un ķēdes ir atvesti. Ja nav, lai viņi piezvana uz bāzi, ja ir, lai Balāžs ved tos uz graudu klēti, bet pa ceļam lai iegriežas pie vecmātes, jo Joškas Lakatoša sieva tā lūdza.

—    Vica?

—    Jā.

—    Viņai vēl nav tas laiks.

—    Nančitant, Vica lūdza vecmāti, tātad dabūs vecmāti. Neteica, ka steidzīgi, Balāžs paspēs iepriekš aizvest vitriolu uz klēti, pēc tam vecmāti pie Vicas.

—    Pateikšu.

—    Un puikas lai guļ.

—    Viņi nav ēduši.

—    Prātīgi darīts. Toties labāk gulēs un labāka ēstgriba būs no rīta. Ejiet arī jūs gulēt! Gulēsim, jo drīz būs rīts.

Māja apklusa. Vecā sieviņa vēl brītiņu domīgi aplūkoja savus brīnumzāļu trauciņus un pudelītes, tad atkal sarindoja tās zināmā kārtībā.

«Gan jau rīt…» viņa domāja un nomierinājās.

Rīts pagaidām bija diezgan tālu, bet to juta vienīgi

Ģula, taisnība, tikai miegā. Un sapņos, kas bija tik gaistoši juceklīgi, ka Ģula līdz rītam visu bija aizmirsis. Viņš gan svieda segu nost, gan rāva virsū, jo brīžiem dega kā ugunīs, brīžiem sala, bet šīs neapzinātās kustības viņam nelika mosties.

Kad Ģula beidzot pamodās, istabā jau bija gaišs un pagalmā ierībēja rati. Tad atskanēja tēvoča Ištvāna balss, taču Ģulas ausis vienaldzīgi laida garām skaņas, arī sāpju viņš nejuta. Viņš it kā peldēja pastāvīgā un pulsējošā maigu čukstu plūsmā. Ģula aizdarīja acis.

Kad viņš pēc brītiņa paskatījās, pie gultas kopā ar tēvoci stāvēja kāds svešs cilvēks.

Ģula pameta skatienu uz Ripuļa pusi, gribēdams pārliecināties, vai šī klusā parādība ir īstenība, un nodomāja, ka īstenība gan, jo no otras gultas pretim lūkojās draugs, sasedzies līdz zodam.

—   Varbūt tu, brašais Plostniek, paceltos sēdus? Dakteris grib tevi izmeklēt. Vispār — labrīt…

Plostnieks iztrūcies pacēlās sēdus, kaut gan tas viņam izdevās ar pūlēm.

—    Atvainojiet, labrīt, — esmu stipri aizgulējies …

—    Laidies tik guļus, Plostniek, un saki tēvocim, lai viņš nemaisās mācītu mediķu darīšanās. Tā.

Plostnieks vāri pasmaidīja un juta, ka ārsta roka, kas satver viņa locītavu, ir ļoti maiga, sausa un vēsa.

—    Vai tad nevarējāt paslēpties no krusas?

—    Nē. Tā panāca mūs uz ezera, niedrēs, un, kamēr pamanījām, bija jau par vēlu. Sacēlās tāds vējš, ka airēt vairs nebija iespējams.

—    Varu iedomāties, — sacīja tēvocis Ištvāns. — Protams, sausa mēteļa jums nebija līdzi?

—    Ištvān, vai tu neizietu ārā? — ārsts jautāja.

—    Nē! Es esmu rezerves tēvs!

—    Pacelies sēdus, Plostniek! — Ārsts palīdzēja Ģulam apsēsties. — Un citreiz, ja tev vajadzīgs rezerves tēvs, nāc pie manis. Elpo!

Tēvocis Ištvāns pa to laiku sačukstējās ar Ripuli.

—    Kapec dakteris, Ištvanonkul?

—    Izmeklēs jūs.

—    Mani arī?

—    Protams, pēc tam ies projām. Dzirdēju, ka tev esot pazudis zābaks, dabūsi citus.

—    Nauda pie mammas.

—    Vai negribi pa kaklu? Teicu, ka esmu rezerves tēvs.

—    Vari likties gulēt, Plostniek, — sacīja ārsts, — pāris dienu pagulēsi, tad varēsiet atkal doties zem Matulas spārna. Ripuī, celies sēdus.

Ripulis apsēdās un pasmaidīja, jo ārsts izturējās tā, it kā viņi jau desmit gadus ik dienas būtu bijuši kopā. Tāds sen pazīstams un ļoti nomierinošs.

—    Vai tad tev cepures nav?

—    Ir, bet es to nevalkāju, — Ripulis lepni atbildēja.

—    Diezgan muļķīgi, varējāt vismaz mugursomā ielikt.

—    Saburzītos. Pilnīgi jauna mednieku cepure.

—    Jā, bet nu tev galva tāda, ka pat skatīties netīk. Saki: «a-a-a».

—    A…

—    «A-a-a» es ludzu!

Tā kā Ripulis varēja izdvest tikai aizsmakušu «a», ārsts novērsās.

—    Arī šis ir sasaldējies. Varam iet, Ištvān.

Kad viņi apsēdās kabinetā, Ištvāns palūkojās uz ārstu.

—    Nu?

—    Viesim nekas, bet tavs māsasdēls pamatīgi saķēris. Plaušas skartas. Nevaru apgalvot, ka nebūs plaušu karsonis.

—    Nerunā tā, mani ķers trieka.

—    Protams, ka ķers, bet tikai pēc pāris gadiem. Šobrīd ar to nenodarbosimies. Bet…

—    … bet?

—     Sūti kādu jāšus uz aptieku pēc penicilīna, jo manējais ir izbeidzies.

—    Raksti recepti.

Pec brītiņa Ripulis paraudzijas pa logu, jo pari pagalmam aizjoņoja jātnieks.

—   Viņi nepateica, vai varam celties; kā tu, Ģula, domā?

Taču Ģula nedomāja nekā, jo atkal bija iegrimis pusmiegam līdzīgā nemaņā. Toties iekšā nāca Nanči tante ar pamatīgu paplāti.

—   Jūs taču mirstat badā, mani nabaga puisīši.

—    Vai celties drīkst? — Ripulis jautāja.

—    Nedrīkst vis.

Ģula samocīti pasmaidīja.

—    Man nemaz negribas celties, arī ēst lāgā ne.

—   Tev, dēls, arī māga samaitāta, nekā cita nedošu kā vien kafiju ar pienu un sviestmaizi. Dakteris tā sacīja, bet Ripulis var ēst, ko grib. Vai temperatūra ir?

—    Dakteronkulis neka nesacīja, bet termometru noglabāja.

—    Re, ka! — raizējas večiņa, kas, nezinadama patiesību, juta, ka labi nav, un neuzdrošinājās piedāvāt savas brīnumzāles.

—    Nu tad ēdiet, pēc tam es laidīšu iekšā to veco razbainieku, tas arī nav ēdis brokastis, nupat atskrēja no purvāja. Saka, neviens neesot vainīgs, ka jūs sasaldējušies: protams, nav, jums jau, kā parunā saka — «jaunai bēdai un vecām krāsmatām saimnieka nav».

Plostnieks gandrīz nemaz neēda, toties Ripulis pabrokastoja pamatīgi. Ēzdami viņi vēroja durvis un gaidīja Alatulu tā, it kā veselu gadu nebūtu viņu redzējuši.

—    Saku, nākšu iekšā. — Vecais pieklauvējis vēra durvis. — Atnesu tai Nanči zivis, tās var ēst arī slims.

Ripulis izlēca no gultas un pastūma Matulam krēslu.

—    Mēs neesam slimi, Gergonkul.

—    Tā es nemaz nesaku, tak sasaldējušies esat, tad jau prātīgāk būs klausīt dakteri.

—    Vai Ciks nav līdzi?

—    Atstāju to negabalu turpat, tur viņa vieta. Visu sakopu: makšķerkātus, spoles, bisi, būdu, meklēju i to otru zābaku, bet neatradu vis. Kad ta varēsiet nākt? Vai dakteris nesacīja?

—    Droši vien pēc pāris dienām …

—    Tad nekas, pašulaik purvājs neglīts, viss krusas sakapāts, bet pēc pāris dienām atkal būs kārtībā. Arī patronas visas izmirkušas, dabūju jaunas. Draņķa laiks jau bija, kas ir, tas ir.

Matula stāstīja Ripulim, bet skatījās uz Ģulu, kas atkal bija aizmidzis. Tad vecais vīrs klusu cēlās kājās un pamāja Ripulim.

—    Lai gul, — viņš pačukstēja un klusītēm izlavījās ārā.

Ripulis tādu piesardzību nespēja saprast, un brokastu tīkamā iedarbība arī neļāva par to domāt.

Viņš aizmiga.

Vēl nebija pusdienlaiks, kad Plostnieks dabūja injekcicijas, taču tās viņu necik neinteresēja. Plostnieks bija pavisam sakrities, ar augstu temperatūru un gandrīz bez samaņas.

—    Būtu labi, ja zēns kļūtu daudzmaz spēcīgāks, — ārsts sacīja vēlāk kantorī, — bet to nabaga Ripuli nespiediet gulēt, viņam nekas nekait. Lai Nanči tante viņu pazāļo. Jāteic, ka večiņai ir tiešām labas ziedes un ķēriens uz skrambu, apdegumu un citu tādu vainu ārstēšanu…

—    Tas nabaga zēns ir tik vārgs, — Ištvāns raizējās, — ja vecāki zinātu …

—    Kāpēc viņiem jāuzzina? Ceru, ka tu netaisies rakstīt. Te vēl histēriskas mātes vien trūkst. Pēc divām nedēļām atdosi māsasdēlu Matulam, lai ārstē tālāk. Labā vecā saulīte, gaiss un ūdens pabeigs dziedināšanu. Tikai jāpiesargājas no sasaldēšanās.

—    Tanī dienā, kad puisis tiks uz kājām, tu, Joška, dabūsi sivēnu.

—    Es ar saimniekošanu nenoņemos, labāk izcep, ko es citādi ar to iesākšu. Nevis pats cep, bet lai Nanči. Ielūgsi mani, kopā ar puikām to apēdīsim. Uz vakarpusi es atkal pienākšu.

Kad ārsts bija projām, tēvocis Ištvāns atcerējās solījumu atskaitīties māsai par dēlu, tāpēc, veicis attiecīgus sagatavošanās darbus un dziļi nopūties, ņēmās rakstīt vēstuli.

Mīļais Ākoš un mīļā māsiņ! — viņš rakstīja.

Daru Jums zināmu, ka ar Jūsu dēlu, tāpat arī ar Ripuli esmu augstākā mērā apmierināts. Zēns kļūst spēcīgāks, kā saka dakteris, jo liku abus izmeklēt («Tā ir taisnība,» resnais lauksaimnieks nopūtās un aizkūpināja cigāru). Viņi nodarbojas arī ar matemātiku, un Jūsu dēls pagājušā nedēļā noķēra milzīgu samu, jo reizēm — protams, stingrā uzraudzībā — es viņus laižu arī uz upi.

Vakar pie mums bija briesmīga krusa, šodien

lieli dubļi, un zēnus paturēju mājās. («Arī tā ir taisnība!») Viņiem nenāks par ļaunu drusku pavalstīties pa gultu. Nupat biju pie viņiem, sūta sveicienus. («Sasodīts, ko lai es vēl uzrakstu?»)

Atsūtiet kaut ko Nanči, lakatu vai zeķes, vienalga ko, jo viņa baro puikas kā īsta cāļumāte.

Ar skūpstu IŠTVĀNS

Viņš aizlīmēja aploksni.

—    Tas draņķa cigārs atkal izdzisis.

Tad Ištvāns klusām iegāja pie zēniem. Ripulis cieši gulēja, Ģula nemierīgi svaidījās. Acis pusvirus, taču tēvoci viņš neredzēja.

—    Nanči tante, — Ištvāns pie virtuves durvīm pasauca, — jūs pieskatiet zēnus. Ripulis var celties, ja grib. Dakteris sacīja: Ripuli viņš uzticot jums, jo jūsu ziedes un eļļas esot ko vērts.

—    Vai tā teica?

—    Ne jau nu es to izdomāju, varat ticēt. Es braukšu uz augšgala laukiem, no turienes … no turienes — nelabais vien zina kurp. Vakarā būšu mājās.

Taču vasara ritēja tālāk, kaut arī šīs divas nedēļas bija grūtas. Tās bija tiešām grūtas, sevišķi pirmās astoņas dienas, galvenokārt mūsu Plostniekam, pēc tam tēvocim Ištvānam, Ripulim, Nanči tantei un arī ārstam, jo bija tādi brīži, kad Ģula gandrīz būtu aizplostojis uz tiem neizzinātajiem ūdeņiem, no kuriem plosts atpakaļ negriežas… taču te bija ārsts, kas atkal un atkal cēla Gulu nost no šā nedrošā satiksmes līdzekļa. Beidzot — devītajā dienā — Plostnieks dziļi nopūtās, cieši aizmiga un pēc tam vēra acis vaļā jau bez drudža.

Šai svarīgajā brīdī gluži nejauši gadījās klāt tēvocis Ištvāns.

Un dakteris, beidzis pēcpusdienas izmeklēšanu, sakravāja mantas mazajā somiņā un nopūtās kā uzvarējis cīkstonis pēc pēdējā raunda.

—    Pū, — viņš nosacīja, — es biju ļoti norūpējies — par to sivēnu …

Vasara notikušo bija ņēmusi vērā — gan šķietami vienaldzīgi —, tā piegādāja istabā un Ģulas plaušās svaigu gaisu. Taču ritēja tālāk un bija nolēmusi mūsu Plostnieku, par spīti visam, nodot rudenim, nākamajām vasarām un vispār mūža ritumam.

—    Kur Ripulis? — Ģula palūkojās apkārt.

—    Ripulis strādā, nevis stiepj gumiju kā dažs labs, — tēvocis Ištvāns atbildēja laimīgā balsī, jo, būdams rezerves tēvs, par bērniem raizējās tik ļoti kā trīs īsti tēvi kopā.

Taču taisnība bija, Ripulis tiešām strādāja. Pēc tam kad Nanči tantes brīnumziedes bija savedušas kārtība zēna rēpuļaino pauri un viņš slaistījās pa māju, tēvocis Ištvāns bija pajautājis:

—    Vai nebrauksi līdzi, Bēla?

—    Labprāt.

Ripulis ierāpās ratos un ne vien jutās labi, bet ar spraigu interesi vēroja lielās saimniecības sarežģīto, tomēr trauksmaino dzīvi.

—    Redzi, Ripul, inženierim ir viegli, jo inženieris darbojas ar reāliem skaitļiem. Celtniekam ir viegli — ko viņš ieprojektējis, tas tā paliek; viegli ir kurpniekam un drēbniekam, jo viņiem ir materiāls, un tas nemainās; bet grūti lauksaimniekam, jo nāk krusa, salna, lietus gāze, epidēmija, muļķīgs rīkojums, kaitēkļu invāzija, sausums un vēl tūkstoš nezināmu ķezu, kas diendienā maina darbu, organizāciju, lauku stāvokli, mašīnu izmantošanu, sējas kārtību, pļaujas laiku — visu. Šodien es dodu kādu rīkojumu, rīt jau viss ar kājām gaisā, jo naktī nolijis lietus. Jaunnedēļ esmu nodomājis pārdot simt nobarotu vēršu, bet uznāk mutes un nagu sērga, lopi krīt, un jāsāk viss no

gala … ar vārdu sakot, te reizēm izskatās tā, ka saimniekojam nevis mēs, bet laiks un nejaušība, taču jāsaimnieko mums, nevis laikam un nejaušībai.

—    Nu, kas tad nu? — Viņi apstājās pie vienas no kuļmašīnām. — Kur tad kontrolieris?

—    Viņam atkal slikti, — paziņoja mašīnists, — guļ būdā, mocās ar māgu, nosvēru es pats.

Tēvocis Ištvāns iegāja apaļajā būdā un, ārā nākdams, nikni kasīja kaklu.

—    Iesēdiniet viņu nākamajos ratos — un taisnā ccļā pie daktera.

—    Un svari? — mašīnists jautāja. — Vai man svērt? Es domāju, kamēr kāds atradīsies.

—    Nevar! Par to ir stingrs rīkojums.

—    Varētu nākt skolotājas jaunkundze.

—    Varētu gan, ja būtu mājās …

—    Laci Harangozo?

—    Gatavojas iestājeksāmeniem universitātē.

—    Nu tad? — Un mašīnists iepleta rokas, rādīdams, ka viņam trūkst padoma, bet tēvocis Ištvāns noņēma cepuri un palūkojās tanī, it kā tur uzturētos kulšanas kontrolieri, tad paraudzījās uz debesīm, beidzot uz Ripuli, un viņa slepkavīgi niknais skatiens atmaiga.

—    Vai skaitīt proti, Bēla?

—    Protams, — Ripulis atbildēja un pietvīka, jo bija atcerējies Kenģelu un šādu jautājumu atzina par netaktisku.

—   Vai tu neuzņemtos svēršanu, kamēr tas nabaga Lajči atlabs? Protams, par kārtīgu samaksu …

—    Es vēl nekad neesmu svēris. — Ripulis nervozēja.

—    Ja neesi muļķis, trīs minūšu laikā tu tā svērsi.. . tā svērsi .. . nāc!

Kaut arī ne pēc trim minūtēm, taču pēc stundas ceturkšņa Ripulis tā svēra, bet nu tā svēra …

—    Brīnuma talants tev, Bēla, pusdienas atsūtīšu, mājās pārbrauksi ar pēdējo graudu vedēju.

Ripulis palika pie svariem, kamēr mašīnists pavadīja priekšnieku līdz ratiem.

—    Uzmaniet puiku, tēvoc Lehēc; tas ir mana radinieka draugs, labs skolnieks, apaļš teicamnieks. — Un tēvocis Ištvāns ar izteiksmīgu kustību nobeidza paša sacerēto teicamo Ripuļa raksturojumu. Laikam nevajadzēs sacīt, ka aiz šā slavinājuma slēpās pārspīlēta fantāzija, un resnais saimnieks patiešām mīļuprāt piešķīra piecniekus, ko pats skolas laikā bija saņēmis tikpat reti kā Ripulis tagad.

—    Pie mašīnas zēnu nelaidiet, lai neurķējas, ka nenotiek nelaime.

—    Dabiski, — atbildēja kalsnais vecais mašīnists, un vēl dabiskāk bija tas, ka jau nākamajā dienā Ripulis iedarbināja un apturēja tvaika dampi, kā arī nosvilpa pārtraukumus, jo īsta ātrvilciena lokomotīves pirmās klases mašīnista bārenim to aizliegt nemaz nebija iespējams.

Kalsnais mašīnists jau atsaucās, uzrunāts par tēvoci Jānošu, un biedru Pondoraju viņš savukārt uzrunāja par Bēluku.

Vispār Lehēcs bija diezgan paīgns vīrs, bērnu viņam nebija, — ap sešdesmit gadu vecs, taču labprāt uzņēmās aizgādību par kādreizējā kolēģa bāreni, sevišķi pēc tam, kad bija pamanījis, ka Ripulis šai virzuļu, atmosfēru, vārpstu un zobratu pasaulē jūtas kā mājās.

—    Brīnum gaiša galva, — mašīnists stāstīja Ištvānam, kad tas iebrauca no kaimiņu fermas, — ne jau velti teicamnieks'. ..

Protams, šāda slava itin drīz izgāja ļaudīs, un, kad meitene, kas pieveda ūdeni, titulēja Ripuli par «kontroliera kungu», teicamniekam ap sirdi sāka kņudināties siltas skudriņas, un nākamās dienas rītā viņš uzlika galvā savu spilgti zaļo lauksaimnieka cepuri.

Tomēr vasaru apturēt nespēja nekas. Traktori jau apvērsa rugaines, pāri ceļmalas apsēm kliedza jaunie piekūni, zilpodzes ziedi sāka izbalot, labības kaudžu vietā veidojās salmu stirpas, un Ripulis kādudien savā pusdienu

groziņā atrada trīs asteres, bet ūdens nesēja nākamajā dienā tai pašā groziņā «atrada» konfekšu kārbiņu.

Pēc tam Ripulis sēja kaklasaiti, bet Kati Saņadi uzvilka sarkano blūzīti par spīti mātes piesolītajam pērienam.

Tāda bija īstenība.

Un īstenība bija arī kļūda, ko tēvocis Ištvāns pirmo reizi atrada jaunekļa atskaitē, saimnieka pierē ievilkās dziļas krunkas par zīmi, ka viņš saspringti domā. Taču, pamanījis Ripuļa kaklasaiti un Katicas svētdienas blūzīti, viņš klusītēm nomurmināja: «Nu, nu …» — un, ne vārda nesacīdams, kļūdu izlaboja.

To nezināja neviens cits, pat ne Plostnieks, kurš drudzī un pusnemaņā cīnījās ar kādu rēgu, kas reizēm gāja projām, reizēm griezās atpakaļ — atkarībā no tā, vai bija rīts vai vakars, vai injekciju iedarbība pastiprinājās vai pavājinājās. Nanči tante visu laiku atradās pie slimnieka, kam tikai vēsas kompreses liecināja par viņas klātbūtni un kas Ripuļa prombūtni nemaz nemanīja. Dakteris Ģulu izmeklēja divas reizes dienā un vairākkārt atgādināja Nanči tantei, ka viņam garšojot skraukšķīgs sivēncepetis.

—    Un kā tu, Ģula, gribētu to ēst?

Plostnieks skāņi pasmaidīja.

—    Sēdus … un bez kompresēm.

—    Lieliski, — ārsts līksmoja, — tavas garīgās spējas atjaunojas pārsteidzoši strauji.

To Ģula gan dzirdēja, bet ar šo domu nodarboties vairs nevarēja, jo viss un visi kļuva tāli tā paša pussamaņas vājuma deļ, kas Ģulu bija pieveicis jau daudzkārt.

Kad viņš tanī devītajā dienā saprātīgs, vesels, atbrīvoti laimīgs atvēra acis, pirmā doma bija par draugu, kas «strādā, nevis stiepj gumiju kā dažs labs» .. . Viņš nemaz nejautāja, kā Ripulis ticis pie atbildīgā posteņa un tā pacilāti laimīgā, bet augstākā pakāpē nesakarīgā garastāvokļa, kas ikdienas valodā tiek dēvēts par pirmo mīlestību. Taču Plostnieks nemaz nevarēja sīki zināt visu par draugu, jo līdz šim nebija interesējies ne par ko citu kā

vien par savu slimību. Toties tagad viņam Bēla bija ļoti vajadzīgs, un vakarā, kad Ripulis pārradās, Ģula slimības novārdzinātā, mazliet sentimentālā balsī sacīja:

—    Tu par mani vairs nemaz neliecies zinis.

Ripulis tūlīt apvainojās, jo viņu savukārt mīlestība bija darījusi jūtīgāku.

—    Es braukšu mājās, ja tu tā runāsi …

—    Ripul!

—    Tas ir ļoti netaisnīgi! Ko es varēju iesākt, ja tu pat runāt nespcji? Bez tam arī dakteris bija aizliedzis.

—    Nedusmojies, Ripul, bet es jūtos tik vājš un … varbūt pat neizveseļošos …

Plostnieks vairāk nekā nesacīja, jo tad būtu apraudājies. Seja saviebās, un divas lielas asaras negaidīti noripoja uz lūpu kaktiņiem.

—    Ģula! — Ripulis pārbijās, un viņa sirdī mīlestība pret draugu uzreiz sāka plūst pāri. — Ģula … patiesi … — Un nekā cita viņš nespēja izteikt. Viņš apsēdās uz slimnieka gultas un saņēma Ģulas roku savējā. — Jātu neizveseļosies, es padarīšu sev galu. Tā es pateicu arī Katicai …

—    Kam?

Ripuļa nopūta skanēja kā tvaika izplūde no katla.

—   Manai. .. līgavai.

Pēc šās atzīšanās Bēla Pondorajs nolieca galvu un droši vien nobirdināja kādu asaru, domādams par ilgo laiku līdz laulībām, taču Plostnieks gan šo asaru nevarēja redzēt, viņš tobrīd meta pie malas domu par savu drīzo galu.

—    Ripul, — viņš iekliedzās, — kā tu to domā?

—   Nekā, — čukstēja mīlošais jauneklis, — nekā, Plostniek … es pats nebūtu ticējis, taču tā nu ir . ..

—    Kas tā sieviete ir?

—    Lūdzu, Plostnieciņ, nesaki par viņu «tā sieviete». Viņa saucas Katalina Saņadi un strādā pie mašīnas … par … par ūdens pievedēju. Un viņa ved arī man pusdienas, un viņai ir zilas acis-…

Nu Ģula jau bija piecēlies sēdus un pagaidām cīnījās ar pretējām jūtām. Ar ziņkāri un smiekliem, kas lauzās uz āru. Taču draugs bija tik nopietns, ka Ģulā virsroku ņēma līdzjūtība.

—    Nu izstāsti!

Un Ripulis izstāstīja. Viņš stāstīja diezgan nesakarīgi, un Plostnieks nespēja saprast, kas tur ko bēdāties.

—    Vai tu viņu noskūpstīji?

—    Ko tu gan iedomājies? Viņa būtu manī vīlusies.

—    Bet ja mīl tevi?

—    Dievina!

—    Ak mīļais dievs, to es nesaprotu.

—    Es arī ne.

Abi zēni sēdēja vakarā pie lampas gaismas un nespēja izprast mīlestību un nevarēja iedomāties, ka šo saldi dzelkšņaino dvēseles stāvokli īstenībā nesaprot neviens. Tas, kurš ir iemīlējies, tāpēc ka iemīlējies, tas, kurš nav iemīlējies, tāpēc ka nav iemīlējies.

Taču vasaru neapturēja arī šīs plosošās jūtas; pienāca vēls vakars. Kluss, mirdzošs vēlīnas vasaras vakars, kad Piena Ceļš jau liecas uz rudens pusi, zvaigznes kļūst tik vientulīgas kā izklaidus ganu ugunskuri un varbūt pirmo reizi atskan rudens cikādes maigās cītaras skaņas, slēpdamās nopļauto lauku rugājos, čaukstošās kukurūzas ēnā un vīnogu ķekaru reibinošos sapņos.

Nākamajā dienā Plostnieks jau sēdēja piesaulē, trešajā dienā izkluburēja dārzā, pasauļojās un juta, ka svētījošais starojums glāsta kaulus. Plostnieks strauji pieņēmās spēkā un vienlaikus sāka ilgoties pēc Matulas un purvāja.

Pondoraju mātei nu bija laiks braukt uz māju, un zēni — protams, apkrāvušies ar Nanči tantes iedotiem sainīšiem — gaidīja viņu stacijā. Ģula pirmo reizi pēc slimošanas bija ārā no mājām. Vilciens stāvēja tikai pāris minūšu, un, kad tas bija projām, zēni ilgi raudzījās nopakaļ, it kā ar akmeņogļu smaržu, ar tālīnajiem dūmu mutuļiem viņus uzrunātu mājas un skola.

Viņi mazliet sadrūma un — kaut gan nepieminēja — drusciņ ilgojās pēc biedriem un pārvērtībām, ko nesīs jaunais mācību gads. Viņi jau bija izlēmuši, ka Ģula būs zinātnieks, pētnieks, bet Ripulis lauksaimnieks, un šim lēmumam tēvocis Ištvāns tūlīt deva savu svētību, kaut arī kļūdu Ripuļa atskaitēs saradās arvien vairāk. Taču resnajā agronomā mitinājās saprotoša dvēsele, un viņš burkšķēdams laboja Ripuļa mīlestības radītos klupienus. Tālīnos nākotnes sapņos Katalina Saņadi, protams, jau rādījās kā Bēlāne Pondoraja. Arī meitene nopietni gatavojās, šai lomai, jo priekšzīmīgi dalīja ūdeni izslāpušajiem, bet vakaros ķērās pie grāmatām, lai arī pati būtu teicamniece, pēc Ripuļa ieteikuma viņa bija nolēmusi beigt lauksaimniecības tehnikumu.

Rati ripoja mājup, pāri purvājam gulēja viegla dūmaka, un zēni klusēdami sapņoja. Kad rati bija grabēdami pārbraukuši pār Zaļas tiltu, Plostnieks ieteicās:

—    Nu jau mēs atkal varētu nākt šurp.

—            Es nevaru atstāt mašīnu, — Ripulis atbildēja,

—   Ištvānonkulis dusmotos … taču pēc pāris dienām kulšana būs pabeigta. Var gan būt, ka man dos kādu citu darbu.

Tomēr tēvocis Ištvāns jaunu darbu nedeva.

—    Pietiek, — viņš sacīja, — taču arī turpmāk tevi labprāt pieņemšu. Tev būs prakse, bet man tāds palīgs ir vajadzīgs. — Pēc tam viņš ieskaitīja Ripulim saujā dažas naudas zīmes un deva rīkojumu gatavot vakariņās jau minēto sivēnu.

Ārsts vēlreiz izmeklēja Plostnieku.

—   Vari iet! — viņš sacīja. — Ar Matulu jau esam norunājuši, no kā jāsargājas. Lieto vitamīnus — un septembrī varēsi gāzt no kājām pat klases stiprāko zēnu.

—    Nevar, dakteronkul, visstiprākais ir Ripulis.

Vakariņas bija izdevušās lieliskas, pat pārāk lieliskas, kurš gan spētu sacensties ar Nanči tantes mākslu? Sivēns

bija brūns, skraukšķīgs, ar ābolu mutē, un jau aromāts vien, kas vēdīja no cepeša, bija ne ar ko nesalīdzināms vilinājums.

Kad nākamajā rītā nograbēja logs, Ģula atvēra acis tā, it kā slimība un aizritējušās trīs nedēļas būtu bijušas tikai ļauns sapnis.

—    Iesim, Gergonkul!

Matula sēdēja virtuvē ierastajā vietā un skatījās uz abiem zēniem kā vecs ērglis uz saviem mazuļiem, atdabūjis tos atpakaļ. Bez tam viņš bija teicis Nanči kaut ko patīkamu, uz ko večiņa atbildēja:

—    Re nu, Gerge, arī tāds tu vari būt… vai negribi tēju?

—     Kāpēc gan ne, ja rumu dosi klāt. Dakteris Ģulam sadevis tik daudz zāļu, — viņš pievērsās zēniem, — ka ar tām varētu nobendēt vesela ciema ļaudis, tak es skatos, jūs esat sakopies.

—    Man nekas nekait, Gergonkul. Ko dara Čiks?

—    To nu es šobrīd nevaru zināt, bet siet to negabalu vairs nevajag. Citādi nekā jauna. Vālodzes jau aizlidojušas, svīres vairs nav manāmas, stārķi un bezdelīgas arī pošas ceļā.

—    Un jūras ērglis?

—    Tas ir. Vēl vakar redzēju, nesa zivi, bet nu jau paši redzēsiet.

Kad viņi devās ceļā, vēl bija tumšs, gaisma ausa vēlāk nekā citām reizēm, toties gaismas pamošanās todien pār viņiem nolaidās visai pazīstami, un ezerā kliedzošā putnu armija it kā apsveica viņus ar atgriešanos mājās.

Vecā goba rītausmā stāvēja tik rimti, tik zīdaini čukstēja niedres, šūpodamās sevi piedāvāja vecā laiva, un pret tās sāniem atsitušos viļņu šļaksti šķita kā pazīstami glāsti.

Ciks riedams luncinājās viņiem apkārt, un purva vēsajā elpā jaudās laime.

Matula klusu smaidīja un tikai drusku pamāja, kad Plostnieks izvilka aiz spāres aizbāzto cirvi un Ripulis kārtīgi novietoja Nanči tantes sūtījumu.

Viņi nerunāja nekā, jo vārdi bija lieki.

Ģula aizgāja pēc malkas, Ripulis saveda kārtībā plauktu, vecais, aizkūpinājis pīpi, sāka drāzt iesmu.

Uzlēca saule, un viņi visi trīs atkal bija kopā.

Ap šo laiku vasara jau bija ļoti klusa. Rītausmas laida pasaulē domīgu miglu, kas no saules pirmā pieskāriena neizira; upe kustējās tik lēni, ka tās tecējumu nevarēja pat manīt, un vējš tikai retumis ķērās pie darba, bet arī tādās reizēs aši meta mieru un drīz likās gulēt pašā niedrāja dziļumā, kur nu jau visas ligzdas bija tukšas un tikai niedru skaras vērās debesis un zaļajos ūdens spoguļos.

It viss bija kļuvis gausāks. Saule lēca vēlāk, ilgāk kavējās debesu pamalē, un gausāki bija kļuvuši arī zēni, un pat Matula, pirms cēlās augšā, vēl brītiņu savā siena guļvietā smēķēja.

Čiks pa šo laiku bija ienācis un izgājis, neizteiksmīgi luncinādams strupo asti, brīžiem viņš uz mirkli apsēdās un vienaldzīgi nožāvājās.

—    Varbūt izgulējies neesi? — vecais jautāja, taču tas bija tikai tāds jautājums, uz kuru nevajadzēja atbildēt.

Un celdamies ikviens jau zināja savu darbu, kas nu vairs nebija neizzināts un ķeršus ķerams, bet daudzveidīgs, darāms darbs, kam nebija nekā kopīga ar uzspiestu un steidzinātu verga darbu. Taču tas bija jā dara, jo tāds bija ikviena pienākums pret sevi un mazo sabiedrību. Cik pūļu un prieka katrs darbā ieguldīja, tā bija viņa paša darīšana.

Zēni bija kļuvuši gausāki, nerunīgāki un citkārt garu izskaidrošanos nokārtoja, paraustot plecus vai pamājot ar roku.

Niedrājā viņi bija mājās un pa purvāju staigāja kā pa pilsētu, kur cilvēkam virzienu rāda uzraksti un luksofori.

Ūdens krāsa vēstīja, par dziļumu, ēnas — par laika

ritējumu, skaņas — par attālumu, un putnu pasaules nemitīgā kņada bija tāda kā pilsētā ielas troksnis, kurā atskan kādas pēkšņi apturētas mašīnas bremžu kaukšana vai policista svilpiens. Šo spalgo ielas skaņu vietā te bija dzirdams vai nu brīdinājuma spiedziens, briesmu ķērciens, vai pūļa izbīļa vaimanas — kā dažkārt, ja kādu notriecis tramvajs. Atšķirība tā, ka šeit neierodas ātrā palīdzība, jo cietušo aiznes vanags vai klija.

Nez vai tagad vairs zēnus varētu panākt kāds negaiss, jo viņi bija kļuvuši jūtīgi pret visām pārmaiņām. Jūtīgi, bet nevis nervozi, viņi bija iemācījušies pielāgoties pārmaiņām tikpat ritmiski kā Matula un šis apvidus pats.

Un — to viņi agrāk nebija darījuši — viņi runāja par nākotni, par nākamo gadu, un viņu plānojumā tagadne jau sasaucās ar nākotni, un tā bija mazliet atvadīšanās.

Pa vakariem viņi runāja par ziemu, kad putni — ziemas viesi klēgā uz ledus un ap siltajiem avotiem, kur ūdens nekad neaizsalst, purvājs dus zem asi dziļa sniega, upe zem ledus lien tik klusu kā zaglis, pa niedrēm rosās zīlītes un no mēness ledainā skatiena sprēgā koki.

—    Vai jūs, Matulonkul, arī tādā laikā atnākat šurp?

—    Retāk gan.

—    Tad tak nevar te ārā gulēt?

—    Varēt jau varētu, bet tad visu nakti jākurina. Protams, ja redzu kādas pēdas uz šo pusi, tad nāku. Bet diez ko jau nevienam negribas šurp. Manos puikas gados te vēl ieklīda pa kādam vilkam, ja Drāva bija aizsalusi un vilki varēja tikt pāri no horvātu kalniem. Tad bija liela vilku lenkšana, bet tas reti gadījās.

Tādās reizēs zēni lūkojās ugunī un domāja par ziemu, kad šeit valda vārnu ķērkšana, sastingušajā gaisā skan meža pīļu saucieni un sniegs kā atvērta grāmata ļauj lasīt nakts mednieku pēdas.

—    Vai būdā vējš nepienes sniegu?

—    Neko daudz, jo es apslienu apkārt niedru kūlīšus, ko pēc tam pavasarī nokurinu. Labi, ka ierunājāties, Ģula, vajadzēs sagādāt niedres.

—    No slūžām, vai?

—    No turienes gan.

—    Mēs atnesīsim, Matulonkul, par to nebēdājiet.

Todien zēni noņēmās ar niedru piegādi no slūžām, jo

Matulam bija darīšanas citur.

—    Uz pusdienu būšu klāt, tad paskatīšos, kā jums te

veicas.

Zēni omulīgi pabrokastoja, ēzdami pārsprieda ar niedru sagādi saistītos iespējamos sarežģījumus, jo teiciens «kā jums te veicas» nozīmēja, ka gaidāmi kādi sarežģījumi.

—    Tikai ar laivu, — Ripulis sacīja, — iekrausim laivā un airēsim mājup.

—    Hop, hop, cik vienkārši, vai ne? — Plostnieks grozīja galvu. — Par to vēl jāpadomā. Niedru kūļi trīs četru metru garumā, abi gali kārsies ūdenī, uzkrausi pāris kūļu, bet kā airēsi?

—    Jāpamēģina.

Viņi pamēģināja, un Plostniekam izrādījās taisnība. Viņš nesa kūļus, Ripulis krāva, un, kad pāris kūļu bija uzkrauti, cilvēkam laivā vairs neatlika vietas, vienīgi Ripuļa brīnišķīgo lauksaimnieka cepuri varēja tur nolikt, lai tā, kūļus kraujot, neiekristu ūdenī. Brašais zēns parasti nevalkāja cepuri, taču tagad pie tās vīta mazs rozes ziediņš, un Ripulis vēlējās šo rozi redzēt vairāk reižu dienā …

Darba aizrautībā viņi bija cepuri aizmirsuši, un pēkšņi Ripulis tā ierēcās, ka Plostniekam izkrita kūlis no rokām:

—    Mana cepure! Ģula, mana cepure!

—    Nerēc, gan es to ar ķeksi dabūšu ārā.

—    Pasteidzies, citādi ūdens aiznesīs!

—    Ne nu aiznesīs, nekā, ja nu vienīgi noies dibenā. Te tā ir, vai es neteicu!

Ar vienu vienīgu kustību Plostnieks svarīgo inventāra gabalu rāmi izmeta krastā.

—    Tu, Ripul, nekā neesi teicis, es nemaz nezinu, kādēļ tu valkā to siena krāsas micīti.

—    Tādu valkā visi lauksaimnieki.

—    Labi, labi, bet te taču nav nevienas govs, kas varētu priecāties par tādu skābbarības imitāciju.

—    Neapvaino mani, Plostniek, un Katicas puķe arī tur ir klāt.

—    Neredzēju, Ripul… piedod.

Ģula cienīja Ripuļa jūtas, un nemaz nebūtu vēlams pret šīm jūtām necienīgi izturēties, jo Ripulis — rāmais Ripulis — Katicas dēļ būtu spējīgs nogalināt.

Pēc tam Plostnieks pakāra cepuri kārklu krūmā, pacēla nomesto kūli, bet tūlīt nolika atkal zemē.

—    Ripul, es kaut ko izdomāju. Tā nebūs labi, tā mēs nekad netiksim galā; airē augšup līdz būdai, es aiziešu līdz sūknim pec otras laivas. Sasiesim abas blakus un aizvedīsim visu reizē. Atved no būdas virvi, vilksim gar krastu. Es vilkšu, tu ar ķeksi stūrēsi.

Ripulis brītiņu domāja.

—    Tev taisnība, Plostniek! Patiešām labi izdomāts. Manu cepuri taču, jādomā, neviens nepaņems?

—    Ripul, goda vārds, es kļūšu rupjš! Te neviens nestaigā, un gārņi tādus krāmus nelieto.

—    Tu maldies, Ģula, cepure patīk visiem.

Ģula, ne vārda neatbildējis, devās uz sūkņa pusi, jo labi zināja, kas tie «visi» ir. Iedams viņš domāja, ka mīlestība var gan būt brīnišķas jūtas, taču ar īstenību kopīga tai nav nekā. Un Plostniekam, bez šaubām, bija taisnība, tikai to viņš nezināja, ka pat šeit, purvāja pasaulē, šīs jūtas ir tāda pati neprātīgi salda mocība, kas liek rasties ligzdai un putnēniem, — dzīves visbrīnumainākā īstenība.

Viņi lietpratīgi sasēja kopā laivas, rūpīgi tās piekrāva, un Ripulis atviegloti nosacīja: A

—    Labi, Plostniek, dod šu^p manu cepuri/ / ;

Ģula norīstījās, padeva cepuri, piesēja pie laivas virvi;

Ripulis paņēma ķeksi un atgrūda kravu 'no/kržfsta, bet Ģula no visa speķa parāva virvi.

Vēlāk noskaidrojās, ka viņš rīķojiesnČpareizi, jo Ripulis uz niedru kaudzes vēl nebija atradis/līdzsvaru un ne

bija gaidījis rāvienu, tade| ar ķeksi roka un iesaukties nepaguvis ievēlās ūdenī.

Plostnieks, plunkšķi izdzirdis, pagriezās atpakaļ, tad satvēra ķeksi un izvilka draugu ārā.

Ripulis izņēmuma kārtā bija ļoti saskaities. Izspļāvis nevajadzīgi ierīto ūdeni un uzmanīgi nocēlis cieši galvā uzmaukto cepuri, viņš sacīja:

—    Ģula, tā bija cūcība! Nedusmojies, tomēr cūcība …

—    Bēla, tev taču vajadzēja redzēt, ka es velku .. .

—    Tev vajadzēja pateikt.

—    Nedusmojies, Ripul, es domāju …

—     Es nedusmojos, bet tagad tev būs jāpagaida, kamēr es pārģērbšos.

—    Nesasaldējies, Bēla.

—    Es skrienu.

Un Ripulis patiešām jau skrēja, tādēļ neredzēja, ka Plostnieks, smieklus valdīdams, gandrīz vai augšpēdus krīt zemē. Ripulis steidzās, bet, ticis pie būdas, vispirms nolika drošā vietā savu cepuri.

—    Sargā, Cik.

Ciks pa šo laiku bija stipri nogarlaikojies, tādēļ apošņāja pie ugunskura pakārto cepuri. Paošņāja un jau ar pirmo deguna pieskārienu konstatēja, ka cepurei ir cepures smaka. Ciks novērsās no cepures un sāka kasīties, pat nožāvājās. Viņam nelikās svarīgi tas, ka Ripulis izmirkušo rozes ziediņu pacēla pie lūpām.

«Vai ēdīs?» Ciks brīnījās.

Ripulis ziediņu neēda vis,bet noskūpstījis ietina papīrā un aizbāza aiz spāres.

«Aha,» Ciks pamirkšķināja acis, «paslēpj, kaut gan man tā nemaz nevajag.»

—    Paliec te, Cik!

—    Labi, labi, — sunītis paluncināja asti, — nu jau komandē visi, tikai žēl, ka visi saka vienu un to pašu. Palikšu ar tepat.

Kad parradās Matula, aiz būdas rēgojās niedru kaudze, uguns_ bija iekurta, gruži uzslaucīti un viss vislabākajā kārtībā.

Patlaban bija tieši pusdienlaiks, jo, kad Matula apstājas un palūkojās apkārt, kaut kur iztālēm ļoti klusu varēja saklausīt pusdienas zvanus.

Matula palūkojās uz niedru kaudzi, uz zēniem, tad uz izžautajām Ripuļa drēbēm un pasmaidīja.

—    Labāk nebūtu izdomājis neviens visā purvājā, bet kāpēc vajadzēja peldēties?

—    Ģula parāva aiz virves, bet patiesībā man pašam arī vajadzēja būt uzmanīgākam, — Ripulis atbildēja.

—    Tātad vilkāt. Es domāju: kaut ko jau izgudros, bet esat izgudrojuši vislabāko. Visvislabāko! Tā tas ir! — Viņš noslaucīja pieri. — Varam ēst pusdienas.

Šodien nevienam ne prātā nenāca svaigas pusdienas, jo vajadzēja apēst Nanči tantes sūtījumu. Ģula bez teikšanas atnesa dēli, Ripulis mugursomu, un, kad viņi bija izkravājuši ēdamo, Matula sacīja:

—    Izskatās, ka vecumdienās būšu par kungu kļuvis. Pasaku: galdiņ, klājies, un sēžos klāt kā bīskaps. Zēl, ka brauksiet projām. Tik labi mums te trijatā.

Abi zēni pārtrauca ēšanu, bet nesacīja nekā. Pāri vasaras nogales siltajam mirdzumam pacēlās rudens, pilsēta, skola, kņada un skaļums. Viņi nerunādami skatījās uz maizi, gaļu, papriku, nazi savās rokās, bet domāja par-vasaru, Matulu, būdu un Ciku. Domāja par ūdeni, laivām, lidojošiem putniem, par visu iepazīto purvāja pasauli, kas nu jau slīdēja projām.

—    Jo labāka būs atgriešanās … jo labāka! — Matula, vērodams pieklusušos zēnus, centās darīt vieglāku smago domu. — Mājās jūs vairs nepazīs. Bēla jau tā bija puika tīri nekas (Ripulis nosarka), bet jūs, Ģula, — un Matula atmeta ar roku, — kā vārga kārkla viciņa, bet nu ir pleci, ir viduklis, pamatīgas plaukstas …

Ģula palūkojās uz rokām.

—    Jā, kaut gan biju ari slims.

—   Nu jūs vairs nedrebstelējaties, negrābstāties pa gaisu, nerunājat aplinkus visādas blēņas, ar vārdu sakot, patstāvīgs puisis … Bēlam pat puķe pie cepures.

Ripulis juta, pirmkārt, ka grimst, otrkārt, ka viņam sāk svilt ausis. Vārdu izteikt viņš nespēja un no pārsteiguma iekampa tādu kumosu, ka gandrīz aizrijās.

—    … tas nekas, tā Kati ir kārtīga meitene — un vēl kad uzplauks! Bez tam — viņa man radu bērns.

Zēni klausījās, ēda un juta, ka šī vasara gan aiziet, taču nāks cita, arī ar purvāju, Matulu un — Kati.

—    Viņas māte ir dzimusi Matula, — bet ne tāpēc es saku … Tātad drusku nosnaudīsim, tad es pametīšu jūs vienus, bet vakarā gan derētu zivis.

—    Būs, Gergonkul, ja vien ķersies, — apsolīja Ģula,jo Ripulis pagaidām vēl nespēja runāt. Viņam gribējās apkampt savu visjaunāko radinieku, taču viņš saprata, ka šinī purvāja pasaulē nav pieņemts apkampties. Ja nu vienīgi domās, taču arī bez apkampšanās iespējama tāda pati mīlestība, varbūt pat pastāvīgāka nekā dīvainajās kustībās izpaužamā.

Kad viņi modās, Matulas guļvieta jau bija tukša. Viņi pamodās, bet nerunāja nekā. Plostnieks aplūkoja savas spēkā pieņēmušās rokas un slepeni aptaustīja muskuļus, Ripulis savukārt raudzījās gaisā tā, it kā tur kādu redzētu, un varbūt arī redzēja, jo pēc sena, nelāga ieraduma aplaizīja lūpas.

—    Ņemsim līdzi arī bisi, — Ģula skaļi izteica savas domas.

—    Ko?

—    Bisi!

—    Bisi?

Plostnieks saskaitās.

—    Ripul, lūdzu, nekļūsti pavisam par muļķi. Jā gan,

bisi, ieroci, divstobreni, ar ko cilvēks mērķē, bise saka: pupu un izšauj skrošu lādiņu. Vai saprati?

—    Sapratu, bet, ja tu kļūsi rupjš, es varu arī atgriezties mājās . ..

—    Ripul, — Ģula iekliedzās, — Ripul, ja tu vēlreiz tā sacīsi, es speršu skrotis tev dibenā, man vienalga, laidies vien uz māju! Es ar tevi runāju, tu neklausies un tad vēl apvainojies.

—    Es domāju ko citu . ..

—    Labi, domā citu, bet tagad ņemsim makšķeres, jo aprijuši esam visu, taču vakariņas ēst gribēsim. Acis no kauna sprāgs ārā, ja veco sagaidīsim tukšām rokām.

—    Gergonkuli?

—    Nē, Tihaņas mācītāju … Ejam!

—    Tūlīt, Plostniek, vienu brītiņu, redzu, mana cepure ir izžuvusi. Uguns sildīja un saule… — Un, noglāstījis cepuri, viņš uzlika to galvā.

—     Ģula, cepure man tā kā spiež …

Ģula jau bija ceļā, bet nu pagriezās atpakaļ…

—    Ak vai, Ripul, kā uzpirkstenis uz ķirbja …

—    Nerēc, Plostniek. Mazliet sarāvusies . ..

—     Mazliet? — Ģula ņirdza. — Mazliet, ak žēlīgais dievs! Bet, — viņš turpināja, pamanījis, cik sarūgtināts jutās Ripulis, — gan cepuru meistars to izstaipīs. Būs kā jauna.

—    Un līdz tam?

—    Līdz tam tā nedils, nekritīs ūdenī un nenotraipīsies. Bet, ja tava līgava ir iemīlējusies cepurē, tad labāk, ka tu to dabū zināt laikus. Nac, Bcla, mēs nokavējam vislabāko laiku. Ko tu gribi, Cik?

Suns pieslējās un ar priekškājām atbalstījās Ģulam pret ceļgaliem.

—    Vai man atkal jāpaliek tepat?

—    Nāc, Cik, te nav nekā, ko sargāt, vienīgi Ripuļa cepure, bet tagad arī to nav vērts …

—    Nevajag, — Ripulis sacīja, — es pats to izstaipīšu. Samērcēšu ūdenī, un uz galvas izstiepsies.

Atnācis Matula ar izbrīnu skatījās, ka Ripulim cepure uzvilkta līdz ausīm un no tās malām pil ūdens.

—    Vai jums galva sāp?

—    Cepure sarāvusies, — Ripulis skaidroja, — es to staipu.

Matula smīnēja.

—    Vajadzētu uzstiept uz māla poda, bet labi arī tā; vai nespiež?

—    Stipri spiež, — Ripulis atzinās, — galva kā dzelžos iekalta.

—    Tātad plešas. Vai ko noķērāt ar?

—    Brekšus, bet vēl kādu pāri vajag.

—    Tad es kuršu uguni. Vel pusstundu varat palikt.

Matula aizkāpa uz būdas pusi, protams, Cika pavadībā,

jo suns pie katras izdevības atgādināja, ka zēnu rīkojumus viņš gan uzklausa, bet par galveno varas orgānu atzīst tikai Matulu.

Abi zēni palika vieni, pievakare kļuva vēsāka, un pār ūdeņiem plūda tada svešuma dvesma, it kā viņi vairs nebūtu šeit piederīgi. «2ēl, ka brauksiet projām,» bija teicis vecais Gerge, un Ģula it kā redzēja stacijas mazo kases lodziņu ar melno spilventiņu, spiedogu, kurā ir datums, un biļeti, uz kuras šo datumu uzsitīs.

Nē, nevarētu sacīt, ka Plostnieks ilgojās pēc šā brīža, taču viņš arī sevišķi neskuma un drīzāk izjuta ziņkāri, — tagad viņš vēroja pasauli pavisam citām acīm. Visas slimības sekas bija izgaisušas, jaunais organisms brīnurhaini strauji uzsūca sevī pusnomadu dzīves spēku. Viņa fantāzija šad tad vēl pašaudījās apkārt, taču Ģula vairs nedzīvoja iztēlē, drīzāk rotaļajās ar to kā ar sapņiem, kas gan var piepildīties, tomēr nav īstenība. Viņš mīlēja šīs domas, taču pār sevi valdīt tām vairs neļāva. Vecais «Plostnieka laikmets» bija noslēdzies, aizpeldējis līdzi vētrainajam laika plūdumam, jo nu Plostnieka priekšā nostājās īstenība, kas ir satraucošāka un skaistāka par katru pasaku.

Zēns to visu neapdomāja, viņa izjūtas nepārauga par apzinātām domām, taču. tās atspoguļojās viņa kustībās un

viņa acis. Runādams viņš nemirkšķināja acis^ neraustīja žaketi, nelūkojās sāņus, negrozīja galvu, un,ja viņš sacīja «jā», tad tas arī bija «jā», un, ja sacīja «nē», tad — «nē». Ģula bija kļuvis vienkāršs, un viņam ap lūpām jau iezīmējās tik tikko jaušamas stingras, vīrišķīgas līnijas.

Ģula Lajošs Lado droši vien bija līdzīgs kādam no senās Ģulu cilts, ko par vīrieti bija veidojusi daba, un Ģulas pēcnācēji droši vien būs līdzīgi viņam pat tad, ja veidosies par cilvēkiem, darbodamies starp mašīnām, jo mašīna nav nekas cits kā mehānismā sakopoti dabas spēki.

Visas šīs domas gulēja ļoti dziļi, bieži vien tītas laika miglā, un pietika ar vārnas ķērcienu, lai Ģula vairs nedomātu par vilcienu, kas līkumos vēl ilgi, līdz sasniegs šo mazo pieturu.

Vārnas veselām ģimenēm ceļoja uz saviem guļamkokiem — priekšā varēja labi saredzēt vecās, aiz tām jaunās vārnas.

—    Corvus cornix, — Ģula murmināja, — pelēkās vārnas. Katrā ziņā izlūgšos tēvocim Ištvānam Lovaši grāmatu. Mēs varētu aiziet arī uz muzeju … Vai nebeigsim makšķerēt, Ripul?

Ripulis tikai pamāja ar roku, ka esot kaut kas uz āķa, aiz uztraukuma noņēma savu izstaipāmo cepuri, tad piecirta un pēc neilgas piekausēšanas ievadīja zivi tīkliņā.

—    Zandarts! Uz kāpura.. . būs vai pusotra kilograma.

Ģula izķibināja āķi, nopriecājās par pusotra kilograma smago zandartu, bet, tuvāk apskatījies, sacīja, nez vai tik daudz būšot…

—    Gan redzēsi.

—    Ko es redzēšu? Svaru te nav, bet Gergonkulis tev pateiks uz simt gramiem.

Arī Matula priecājās par zandartu.

—    Glīts mazs zandartiņš, — viņš sacīja, kad zēni izbēra saturu zālē, — puskilograma būs droši…

Ripulis mazliet apvainojies izlika cepuri žāvēties un

tikai vēlāk pateica, ka zandarts viņam esot licies smagāks.

—    Var jau būt, bet no tā viņš lielāks nekļūs, un nav nemaz slikti, jo šitādam visgardākā gaļa.

Nu ari Ripulis bija nomierināts.

Vakariņas izdevās pirmklasīgas. Zivis bija ceptas pēc Matulas receptes, un tās mazajā sabiedrībā radīja patīkamu miera izjūtu un rosināja sapņot, ar vārdu «sabiedrība» jāsaprot arī Ciks, kas gribēja nolaizīt pat dēli.

—    Cik! — vecais uzsauca, un suns tūlit parāvās malā, jo Matulas balsī skanēja ne vien brīdinājums, bet arī draudi. — Es tā skatos, tu nevari valdīties …

Pēc tam viņi tāpat vien sēdēja ap ugunskuru; ļāva pār sevi nolaisties vakaram un savām domām uzplaiksnīties liesmās.

—    Laiks iet uz beigām, — vēlāk Matula ierunājās,

—   ko rīt gribat darīt?

—    Gribētu parādīt Bēlam Ērkšķu cietoksni. 2ēl, ka nav lāpstas un cērtņa, varētu uzrakt veco mūri, varbūt kaut ko atrastu.

Vecais izpūta dūmus.

—    Nez vai, bet darbarīki atrodas sūkņa mājā. Atslēga ir te.

Ģulam šķita, ka ugunskurs uzšauj gaišākas liesmas.

—    Vai jūs, Gergonkul, parādīsiet, kur vajadzētu rakt?

—    Parādīšu gan, bet pēc tam man būs citas darīšanas.

—    Labi būtu atrast maisiņu zelta, — Ripulis sapņoja.

—     Kaut kāda veca nauda var gadīties, bet maisiņš un zelts gan ne, — Matula sacīja, un zēnu domas jau klaiņoja, apkrāvušās ar spožo iespēju nastu. Aizklīda un griezās atpakaļ no zemes apakšas, no akmeņiem, no pagātnes, no krēslas, un kautri paslēpās, lai, sapņa aicinātas, atkal varētu iznākt priekšā. Varbūt arī iznāca, taču no rīta zēni vairs nekā neatcerējās.

—    Varam braukt arī ar laivu, — Matula prātoja,

—   vispirms savāksim darbarīkus, tad brauksim augšup pa upi. Kājām ātrāk netiksim. Salieciet ēdamo pusdienām, paņemiet žaketes. Pasteigsimies, jo saule jau augstu.

Tas, protams, bija pārspīlējums, bet Ģula bija pieradis, ka Matulam rīts ir tad, kad pāri Šomogas pakalniem parādās saules ripas maliņa; bet par rītausmu nav ko runāt, tā sākas naktī.

Ripulis airēja, un vecais sacīja, ka spēks zēnam gan esot, taču šo spēku saņemot nevis laiva, bet ūdens. Gan Ripulis arī iemācīšoties, Ģula jau gandrīz protot. .. nudien gandrīz.

—    Padodiet airi, Ripul … — un viņš atvainodamies palūkojās uz zēnu, — neņemiet ļaunā, Ģula aizvien tā saka, un man arī paspruka. Zināt, Bēla, man pašam bērnībā arī bija iesauka, mani sauca par Latiņu, jo es šļupstus tā saucu ratiņu. Varat mani tā saukt, ja gribat…

Ripulis nekā nesacīja, tikai aplaizīja lūpas, viņi gandrīz nemanīja, ka brauc, jo airēja Matula un laiva ūdenī slīdēja kā spāre gaisā, tikai līkumus nemeta.

Saule nupat bija atrāvusies no zemes, bet vēl arvien sarkana kavējās debess austrumu malā, un tās spožums lēja sārtu gaismu pār Ērkšķu cietokšņa vecajiem kokiem. Viņi izbrauca malā, Matula gāja pa priekšu, kamēr sasniedza ar kokiem apaugušo pauguru.

—    Ripul, paskaties uz to ozolu!

Mežs bija kluss kā liela, tukša svētnīca. Soļi čukstēdami dzisa pērnajās lapās, un pa vienu otru spraugu saule lēja sārti zeltainus starus.

Viņi soļoja lēni, ne vārda nebilzdami, jo gaisā vēdīja skaidrā atmodas svētbijība, un dzeņa kalšana skanēja tā, it kā zvaniķis koka tupelēm kājās uzkoptu zvanītavu.

—    Es domāju, te. — Matula apstājās turpat, kur viņreiz bija ēduši pusdienas. — Te bija mūris; dodiet šurp cērtni, Ģula.

Matula iecirta zemē, izvēla biezu velēnu, tad sāka rakt gar iedomāto mūri. Pēc brītiņa lāpsta nošķindēja.

—    Akmens! Tepat ir!

—    Jā, — vecais sacīja, — es teicu, ka te bijis tāds kā mūris …

Uzvērstajai zemei piemita savāda trūdu dvaka; pēc.

stundas atklājās pelēku drupu slānis. Matula neraka dziļi, tikai virskārtu. Aiz viņa zēni meta zemi ārā, un nu jau melnajā humusā varēja saskatīt mūra apveidus.

Matula nolika cērtni.

—     Nu jau redzat, vai ne? Tad rakņājieties vien. Es tā ap diviem būšu mājās, par pusdienām nebēdājiet, un, ja nu atrodat zeltu, tad mugursoma …

—    Tas nav tik neiespējami, Gergonkul.

—    Ne dzelzs gabaliņa tiem nabadziņiem nebija, kur nu zelts. Tāpēc jau kāvās, ka mūždien kāds no šejienes vāca visu projām. Gan tatārs, gan turks, gan vācietis, lai viņu kauliem smaga zeme, — kaut gan pie viņu gala bija vainīgi mūsējie. Nu tad rociet te, gar mūri. — Viņš uzsita ar cērtni pa zemi, un zeme nodunēja, kā apstiprinādama vecā vārdu patiesību.

Abi zēni palika vieni un kļuva gausāki, jo drudžainā steiga bija aši apdzēsusi dārgumu meklētāju kvēli. Ar katru reizi ilgāk viņi balstījās pret lāpstas kātu, un vēsā pūsma no meža puses šķita tīkama. Taču zeme līdzās mūrim diltin dila, un nu jau bija redzami lielāki akmeņi un starp tiem arī ķieģeļi.

—    Vai tad tolaik jau ir bijuši ķieģeļi? — Ripulis jautāja, un Plostnieks sašutis paskatījās uz draugu.

—    Un vēl trīstūkstoš gadus agrāk, Ripul. Vai tad tu neatceries, ko Lajošonkulis stāstīja, esot bijušas tautas, kas savus rakstus iededzinājušas māla plāksnītēs jau lajos laikos, kad ungāri vēl klaiņojuši pa Āziju?

—    Laikam es nebiju skolā, — pārdomāja zēns ar garajām rokām, — jo tiešām neatceros.

—    Tu būsi gulējis, Ripul. Es esmu redzējis Šomlo pili, esmu redzējis karaļa Maķāša pili Višegrādā — vai puse no ķieģeļiem celta. Daži gluži tādi kā jauni. Liec certni nost, atraksim labi platu gabalu gar mūri.

Nu zēni strādāja lēni un apdomīgi. Zemi meta tālu, lai tā nebūtu pa kājām, un paši nepamanīja, ka atrodas arvien zemāk un mūra mala jau krietni pacēlusies. Gar mūri veidojās metru plats, četrus piecus metrus garš ceļš,

un pakalne pa labi no tā uz purva pusi bija tik stāva kā nogriezta.

—    Varbūt mēs varētu paēst? — Plostnieks atstiepās taisni, un Ripulis nolika lāpstu.

—    Ari es esmu izsalcis, bet rakt gan te viegli, — viņš atbildēja, — redzams, ka šī zeme te uznesta.

Rīta klusums mežā bija beidzies. Brīžiem iekliedzās kāds kovārnis, tālumā pāri niedrājam spiedza klijāni, un, viegla vējiņa žūžoti, reizēm ierunājās vecie koki.

Bija tāda priekšpusdiena, ko Bēla Pondorajs un Ģula Lajošs Lado atcerēsies pat vecumdienās, taču nekad nespēs ne pateikt, ne uzrakstīt, kāpēc šī priekšpusdiena bija tik sevišķi skaista. Saule nemirdzēja spožāk kā citām reizēm, un mežs arī pirms simt gadiem varēja būt tāds pats kā šodien. Vējš gan uzbrāzmoja, gan pierima, mazie mākoņu vates kuģīši nāca un gāja, dažs dzenis it kā naglas sita augusta zārkā, un izmestā zeme garoja atrakta sena kapa elpu.

Skaista bija šī priekšpusdiena, kaut gan jautra tā nebija. Tā bija nākusi kļūt par atmiņu, iegrimt pagājības domu irdnē, no kurienes kādreiz varētu pacelties un no jauna uzziedēt.

Zēni ēda, nerunādami ne vārda un nedomādami, ko ēd, tad klusītēm visu nokravāja un palika sēžam kā nez ko gaidīdami. Reizēm viņi ielūkojās starp meža ēnās tītajiem stumbriem, šķiet, cerēdami kādu ierodamies, kādu noskrandušu bruņinieku, važās kaltu vergu, visu asiņaino pagātni, ko bēda bija spiedusi sabrukt un kas savā plānajā tarbiņā varēja nest labi ja nieka graudiņu prieka.

Atbrīvotie akmeņi elpoja, klaiņotājs vējš tos laizīja un slaucīja nost zemi un akmeņi atcerējās bijušo.

—    Nāc, Plostniek, ja jau esam sākuši, — tagad es cirtīšu, tu met zemi projām.

Ripulis cirta, un Plostnieks raka. Pēc brīža cērtnis atkal cieti noklaudzēja.

—    Paklau, vai te atkal būs mūris?

—    Gan jau redzēsim, kad būsim attīrījuši.

—    Ķieģelis, — Ripulis pēc maza brītiņa sacīja, — ķieģelis, bet — uz sāna.

—    Viens ķieģelis. Nokritis . ..

—    Nē, Ģula, ar javu iemūrēts.

Viņi strādāja klusēdami, bet mazliet uztraukušies. No ķieģeļu klājuma viegli varēja noņemt zemi, un tad skatienam pavērās velvējums, kas pie katra soļa dobji dunēja.

—    Vai dzirdi? — Ripulis apstājās. — Kaut kāda velve. Droši vien apakšā ir pagrabs.

—    Varbūt, bet nelēkā. Vispirms kārtīgi notīrīsim.

—    Plostnieciņ, te tu vari mierīgi lēkāt. Vecie prata būvēt. Kā dzelzs. Paskaties!

Ripulis palēcās ar abām kājām, lai pierādītu velves izturību, un, tikko viņš nokrita atpakaļ, ķieģeļi zem viņa iebruka.

—    Plo… — viņš iesaucās, tad kopā ar cērtni un visu citu pazuda starp grūstošajiem ķieģeļiem. Lejā vēl noskanēja rībiens, akmeņu velšanās, tad iestājās klusums.

Ģula nobālis raudzījās tumšajā tukšumā un juta, ka sirds kāpj pa muti ārā un visa pasaule grīļojas. Viņam drebeja lūpas un gribējās kliegt, bet ārā nenāca neviena skaņa.

—    Ģula .. .Ģulā!

—    Vai, Ripul… nekusties, — Plostnieks čukstēja.

—    Kas ir?

—    Nekusties, es saku, citādi tas pārējais uzgrūs tev virsū .. . vai tev nekas nekait?

—     Nekas . . . sevišķs … bet kā lai tieku ārā? Galva arī…

—    Kas tev galvai?

—    Asinis tek.

—    Es taču sacīju, nelēkā.

—    Un viens pirksts … vai nu salauzts, vai .. .

Plostnieks aiz izbīļa apklusa, un Ripulis tikpat izbijies

iekliedzās:

—    Vai tu aizgāji?

—    Bēla, tu mani traku pataisīsi, kā tad es varu

aiziet, pat pakustēties neuzdrošinos. Uzgāzīšos vēl tev virsū.

—    Uzgāzties man virsū tu nevari, jo velves pārējā daļa, kā redzu, ir stipra, to balsta saknes … un zeme …

Pēc tam Ģula, gan drebēdams, tomēr pielīda pie pagraba iegruvumā vietas.

—    Kur tu esi? — viņš čukstēja, neuzdrošinādamies pat skaļi ierunāties.

—    Te, kaktā.

—    Es tevi neredzu, Ripul, iešu pēc virves . .. tikai nekusties … nekusties …

—    Tu nespēsi mani izvilkt, un rāpties es lāgā nevarēšu.

—    Sameklēšu Gergonkuli.

—    Nu labi, bet ko es pa to laiku te darīšu?

—    Palūkojies apkārt, Bēla, tikai uzmanies, lai tev kas neuzgāžas virsū. Lūdzu, esi ļoti uzmanīgs. Skrienu, Bēlar tici man, skrienu.

Plostnieks aizlīda nostāk no iegruvumā un, tikai piecēlies kājās, juta, ka viņam no bailēm zudis spēks.

—    Skrienu, Ripul, — viņš vēl pakliedza atpakaļ, un jau pie trešā lēciena drebošās kājas sāka klausīt pavēlei. Zēns joņoja, un vecie koki domīgi lūkojās viņam nopakaļ. Un šalca, tie šai pakalnē jau bija redzējuši mežonīgu skriešanu, bēgšanu, vajāšanu; koku šalkoņa bija uzsūkusī arī nāves vaidus, tāpat kā uzsūca Ģulas soļu čaboņu pērnajās lapās.

Ģula nejuta noguruma, nu jau viņš skrēja gar krastu. Lauzās cauri niedrājam taisni vien, nemeklēdams iestaigāto taciņu, droši vien nemaz nebūtu to atradis. Visas domas bija pie Ripuļa, kas sēdēja tur, tumšajā pagrabā., viņu gaidīdams.

Bet ja nu mūris sāk gāzties?

Šī doma tā iecirta Ģulam papēžos, ka ilgi nevarēja izturēt.

Nē, nu vairs nekas negāzīsies, — un viņš apzinājās, ka pārsteidzībai šobrīd nebūs nekādas jēgas.

Vai tā virve Bēlu izturēs? Un vai viņš viens varēs izvilkt … un, ja nevarēs, pie kā virvi piesiet?

Matula! Te var palīdzēt vienīgi Matula, neviens cits. Bet kur vecais tagad varētu būt? Bise bija palikusi pie iegruvušā mūra, tagad vajadzētu pašaudīt, tad vecais dzirdētu, netika tak sacījis, ka ies uz ciematu. Nē, to viņš netika sacījis.

Tātad: vispirms Ģula no būdas paņems virvi un noliks uz krasta tur, kur uznāk taciņa no ciema puses, atnesīs arī cirvi, varbūt tas būs vajadzīgs … tad paskries pa to ceļu, jo citur vecais nevarēja būt gājis, lai ietu kur iedams, un, ja neatradīs, skries pēc bises un šaudīs, līdz Matula nāks. Ja arī tad nenāks, būs jāiet saukt palīgā tēvoci Ištvānu.

Ak, Ripul, mīļo Ripul, kāpēc tev vajadzēja lēkāt?

Viņš lauzās cauri kārklājam kā vajāts medījums. Sviedri tecēja pa muguru, un viņš nelikās zinis, ka zari gandrīz vai acis sit ārā.

Kad Ģula bija cauri krūmājam, pretim skrēja Čiks, jautri ķiukstēdams, bet tūlīt arī apklusa, jo zēnam pa pēdām lidoja bailes un šausmas, un suns to juta. Viņš sāka skriet pa priekšu Ģulam, kas vairs tik tikko turējās uz kājām, viņam dūca ausīs, sirds bungoja trauksmi, bet tobrīd raizēm aplūza spārni, jo guļvietā sēdēja Matula un ēda speķi.

—    Gergonkul!

Nazītis Matulas rokā sastinga.

—    Kur ir Bēla?

—    Matulonkul! … Bedrē.

—    Vai viņam kas uzgruva virsū?

—    Nē, nē.. . bet viņš ir iekšā. — Un Plostniekam nebija nekādas daļas gar to, ka viņam līst asaras. Izbīlis bija pārgājis, nervu saspringums atslābis. — Iesim, Gergonkul!

Matula turēja rokā ādiņu, pie kuras bija mazs gabaliņš speķa.

—    Vai viņš vēl ko runāja, kad bija iegruvis?

—    Protams! Viņš sacīja … galva asiņojot un pirksts esot lauzts … bet ārā tikt nevar.

Alatula nogrieza speķa palieciņu, nogrieza klāt paprikas šķēlīti.

—    Un tagad viņš atrodas tur tumsā.

—    Tur tikai no ārpuses rādās tumšs, — Matula sacīja, — te ir virve, tur aiz spāres — cirvis, paķeriet to padusē. Nebūs nekas ļauns!

Plostnieks tikai nupat bija atguvies.

«Nebūs nekas ļauns!» Tikai šobrīd viņš sāka just savu nogurumu.

«Nebūs nekas ļauns!» Matula bija teicis, Ģulas samocītos nervus jau veldzēja uzticēšanās un miers.

Varēja būt tā ap pusdienlaiku. Miljoniem kukaiņu dūca slavas dziesmu saulei, pie ugunskura Ciks gulēja, mēli izkāris, jo bija pārāk karsts, no tāluma skanēja vienmuļas putnu klaigas, un Plostnieks nojauta: nevar būt noticis kas ļauns. Nevar būt, jo Matula bija tā sacījis, un Ģula juta brīnumainu spēku vārdos, ko bija sacijis cilvēks, kas vienmēr runā tikai patiesību.

Drebošiem locekļiem Ģula cēlās kājās, satina virvi ritulī, pasita padusē cirvi, bet Matula aizknikšķināja nazi.

—    Ejiet tikai pa priekšu, ņemiet arī Ciku līdzi, gan es panākšu. Lai suns arī drusku izkustas.

Plostnieks ar mājienu pasauca Čiku un devās uz upes pusi, bet Matula sakravāja somā visu, kas varētu būt vajadzīgs.

«Nez vai pirksts būs salauzts,» viņš domāja par Ripuli, «drīzāk būs izmežģīts, un to ievilksim. Kurš gan būtu iedomājies, ka tur ir pagrabs.»

Arī Plostnieka domas kavējās pie Ripuļa, kaut gan nu jau ar mazākām rūpēm.

«Ko tas nabadziņš tur dara?» viņš pats sev jautāja, bet atbildēt nevarēja neviens, pat ne Ciks, kas vispār nezināja, ka ir glābšanas ekspedīcijas loceklis.

«Kā viņš mūs gaida!» Plostnieks nopūtās, taču šis pieņēmums bija tikai pieņēmums.

Kad Ģulas soli bija aizdipējuši projām no iegruvuma, Ripulis kādu brīdi jutās ļoti vientuļš un domāja, kā būs, ja Matula atradīsies tikai vakarā. Taču ilgi viņš ap šo domu nenoņēmās, jo acis pierada pie tumsas, un, pamatīgi palūkojies apkārt, viņš secināja, ka nekas sliktāks vairs nevar gadīties. Kreisā roka stipri pietūkusi, viens pirksts izvirzījies sāņus, bet sāpēt arī tas sevišķi nesāpēja. Tikai pieķēris pie galvas, viņš iestenējās:

—    Vai!

Ripulim galva bija tukums olas lieluma, un šī ola asiņoja arī.

«Kas man lika lēkāt?»

Nē, uz šo jautājumu neviens neatbildēja, un Ripulis sāka rušināt to zemi, kas nebija nogruvusi no augšas, bet iebirusi senāk pa kādu mūra spraugu.

«Kas man tur spiež?» jauneklis pataustīja sev aiz muguras, jo viņam šķita, ka sēž uz asa akmens.

Protams, cērtnis!

Ripulis izvilka cērtni sev no apakšas, bet juta, ka nedrīkst plaši vēzēties, jo var kaut kas uzgrūt, lai senļaudis cik labi būvējuši.

Taču zemi urķēt varēja arī ar vienu roku, un pamazām mantas meklētāja aizrautība uzveica pirmītējo izbīli.

Cērtnis noklaudzēja drīz te, drīz tur, un urķēšanās sāka kļūt aizraujoša, kaut gan klaudzienu vietās atradās tikai akmens drumslas. Mazi akmeņi, lieli akmeņi. Un vienreiz kāda māla trauka osa.

«Ja būtu vesels,» zēns nopūtās, «un iekšā zelts . ..»

Brīžiem viņš palūkojās augšup debesīs un klausījās, taču ielauzušies saules stari iesijāja vienīgi meža šalkoņu te, lejā, kur bija tāds gaiss «kā kapličā», zēns domāja. Ripulim vēl nekad nebija gadījies būt kapličā, un viņš nemaz neilgojās nokļūt šai cilvēka atlieku glabātavā, taču juta, ka tur varētu būt tāds gaiss, un viņam bija taisnība.

Pārsimt gadu te bija darbojusies zemes un tumsas, sakņu un vientulības ķīmija, un tagad, kad bija ielauzusies

gaisma un siltums, strauji izdalījās sairšanas aromāts. Ripulis izteicās tā:

«Smird gan uz velna paraušanu!» Bet atrast viņš pagaidām neatrada nekā.

«Kaut jel būtu nācis tas Plostnieks!»

Un viņš turpināja urķēšanos, kaut gan roka sāpēja un tā sasistā ola uz galvas arī lika sevi manīt.

«Varbūt būs jāiet pie daktera… vajadzēja ar man lēkāt.»

Ripulis nelaimīgs apsēdās, tad paņēma maciņu un saskaitīja naudu. Maciņā bija arī tramvaja mēnešbiļete un veļas mazgāšanas kvīts.

«Māmuļa pārbītos līdz nāvei, ja zinātu … tagad viņa, nabadzīte, pati nes mājās veļu …» Ripulis juta sirdsapziņas pārmetumus, kaut gan Pešta, māte un tramvaji atradās ļoti tālu.

Mežā klaigāja sīlis, bet viņa kliedzieni skanēja no tāda tāluma, ka Ripulis jutās kā ieslodzītais, un tā arī bija.

Un tad viņa skatiens aizķērās pie mūra. Pie akmeņiem karājās kāds sarūsējis, apaļš priekšmets, karājās kā pielīmēts. Tas bija liels dzelzs riņķis; tātad Ripuļa aizdomas par cietumu bija izrādījušās pareizas: šis dobums savā laikā bija kalpojis par cietumu. Taču netveramais, neredzamais laika plūdums jau bija saēdis daļu dzelzs, jo, kad zēns pasniedzās pēc riņķa, tas viegli atdalījās no sienas kopā ar iemūrēto dzelzs stieni.

«Tas nu ir ko vērts,» Ripulis domāja, «Plostnieks būs priecīgs…» — un drupināja riņķi, jo rūsas kārta bija tik bieza, ka to varēja drupināt.

Taču vairāk nekā mūris nestāstīja, tāpēc zēns atkal ar cērtni vilka zemi no viena kakta uz otru, nu jau sistemātiski pārlūkodams katru drupu saujiņu.

Vēl atradās metāla poga, salauzta sprādze, smails, plakans dzelzs gabals, kas varēja būt vai nu naža, vai zobena atlūzenis, un kaut kāds sasmacis audums, kas ira kā zeme, tomēr kādreiz varēja būt kalpojis par apģērba gabalu …

«Varbūt sega,» Ripulis domāja, «cietumnieka apsegs …» — kaut ari paša cietumnieka nekur nebija, un Ripulis nebija bēdīgs, ka nav atradis pāris simt gadu vecas cilvēka atliekas.

«Droši vien ticis atbrīvots,» zēns priecājās, un viņam nemaz nelikās svarīgi, ka te varēja būt ieslodzīts tikai turks, jo Bēla jutās esam nelaimīgajam likteņa biedrs un saprata: kā turkam, tā ungāram ieslodzījums paliek ieslodzījums un ir vienādi sāpīgs.

Tolaik ieslodzītajos turkos Ripulis redzēja tikai cilvēkus, kas nevarēja skatīt saules gaismu, jo bija piekalti pie mūra un viņiem nebija pat cerību, ka nāks Plostnieks, nāks Matula.

«Varētu būt jau pusdienlaiks.» Ripulis palūkojās pa caurumu, kurā saule stāvus raidīja savas bultas un no siltuma garoja tumsības gadsimtu miklums.

Ripulim jau stipri sāpēja roka, tomēr viņš vēl ar cērtni rušināja zemi, un patlaban kaut kas metāliski nošķindeja, arī augšā it kā nograbēja.

—    Ripul, — atskanēja debesu balss, — mēs ar Matulonkuli esam klāt. Kā jūties?

—    Roka sāp, un atradu metāla pogu, zobena gabalu un dzelzs riņķi, pie kura bijis piesiets ieslodzītais, un kaut kāda poda osu arī. .. Kur ir Gergonkulis?

—    Taisa tev kāpnes. Nocirtīs kociņu un atstās zarus klāt. Gluži vienkārši izkāpsi ārā .. . tikmēr vēl pameklē pa zemi. Ja nu . ..

Ripulis vēl atrada vāles galvu, dažus lielākus un mazākus dzelzs gabalus, bet — tas mums jāatzīst — viņa arheologa kaisme bija izkūpējusi, un vislielāko prieku sniedza Matulas balss.

—    Piesieniet pie šās auklas cērtni un visu, ko tur atradāt, vispirms izvilksim tos.

Kad tas bija izdarīts, lejā nolaida abpus zarainu koku, pa kuru Ripulim vajadzēja kāpt augšup.

—    Auklu sasieniet zem padusēm, lai nenokrītat zemē, ja paslīdēs kāja.

Šo kāpienu Bēla Pondorajs atcerēsies līdz mūža novakaram. Turēties viņš varēja tikai ar labo roku un stāvēt varēja pārmaiņus tikai uz vienas kājas, jo «kāpnēm» zari bija tad vienā, tad otrā pusē.

—    Nesteidzieties, — Matula drošināja, — ja esat noguris, mierīgi atpūtieties.

Ripulis, ar vienu roku pieķēries, uz vienas kājas stāvēdams, «mierīgi atpūtās», bet Matula turēja virvi …

Tad parādījās asiņaina galva ar tūkumu olas lielumā … un Bēla bija ārā.

—    Ka jupis to caurumu, — Matula sacīja, — galu dabūt te varēja. To jau nu gan noslēpt nevarēs . ..

Ripulis tikai gulēja uz sāna un smaidīja.

—    Plostniek, tu, ja gribi, vari nokāpt lejā.

—    Viņš negrib! — vecais sacīja. — Tagad negrib, un par nākotni mēs vēl padomāsim. Bēla, parādiet roku! Aha … izmežģīts gredzena pirksts. Nu, paskatīsimies. Vispirms aptīsim ar slapju lupatu.

Kad tas bija izdarīts, vecais paņēma glāzi un pielēja to gandrīz pilnu ar plūmju pālinku1 .

—    Aizveriet acis un izdzeriet, bet aši.

Ripulis paklausīja un juta, ka elpa aizraujas.

—    Vai-i… — viņš pēc brītiņa sacīja, — nu ir beigas.

Taču tas bija aplam, jo Ripulim nebūt nebija beigas

klāt, vēlāk izrādījās, ka galu galā . .. tomēr vajadzētu nokāpt lejā …

Ripulis jau bija pilnīgi aizmirsis galvu, roku un visu, kas nepatīkams, un, kad Matula sacīja: «Nu, parādiet to pirkstu…» — bezrūpīgi padeva roku, pat nepaskatījies uz to pusi. Viņš lūkojās uz Plostnieku.

—    Atvaino, Plostnieciņ, riņķis bija sienā, un tad es to, atvaino, pavilku … A-ā-ā … — viņš ierēcās tik skaļi, ka atbalss vēl labu bridi rotaļājās ar šīm vīrišķīgajām skaņām un pat dzenis pārtrauca savu namdara darbu.

1 No plūmēm gatavots alkoholisks dzēriens.

—     Ievilku pirkstu, — Matula paskaidroja, — nu tikai jāliek kompreses.

Neceļos noklīdušais pirksts atkal stāvēja taisni, toties Ripulis uz pasauli raudzījās greizi un pat taisnus kokus redzēja greizus, kaut gan, šurp nākot, tie bija izskatījušies taisni.

—    Kravāsimies uz māju, — Matula ierosināja, — es nesīšu darbarīkus, Ģula lai ņem Bēlu aiz elkoņa. Tādā reizē cilvēkam grūtāk iet.

—    Gergonkul, Katicai nesacīsim, vai ne? — ievainotais raizējas. — Viņa pārbītos.

—    Nē jau, nē!

—    Viņai vāja sirds, tiešām vāja sirds.

—    Protams.

Tā viņi nokļuva mājās. Matula atkal uzlika kompreses Ripulim uz rokas un galvas un apguldīja viņu.

—    Drusku atpūtīsieties, tad iesim ar laivu braukt.

—    Airēšu es. .. — Ripulis noteica, un laiva tūdaļ devās ceļā. Bet Ripulis vienā laidienā gulēja līdz rītam, un, kad pamodās, visa pasaule viņam šķita neizsakāmi netīra, pretīga un reize sāpīga. Galvā tā kā svaidītos auksts svina gabals un iekšās kņudēja.

Ripulis palūkojās ārā uz rasaino vasaras nogales mirdzumu un ar pretīgumu apcerēja sevi.

—    Plostniek, vai tu guli?

—    Kā tev ir, Ripul?

—    Jūtos kā gaļas dzirnaviņās samalts un mēslainē izmests. Briesmīgi…

—    Labāk lai no pālinkas kļūst nelabi nekā to iemīlēt, — Matula sacīja, — un pirkstu ievilkt vajadzēja. Pats zinu, cik ļoti sāp. Varbūt būšu devis iedzert drusku par daudz, bet nu esam tikuši pāri, un tas ir galvenais. Šodien gulšņājiet vien. Tūlīt uzlikšu jaunu kompresi, bet

pusdienās dabūsiet tādu zivju zupu, ka pat mirušie no tās lēktu augšā.

Ģula piecēlās, atnesa aukstu ūdeni, Matula, Cika brīvprātīgi pavadīts, aizgāja pēc malkas, un Ripulis pēc kompreses atkal aizmiga.

—    Nu jau drīz būs vesels, — vecais čukstēja, — izvelciet pāris zivju, es aiziešu līdz ciemam, atpakaļ būšu laikus. Reizēm ieskatieties būdā, varbūt Belam ko vajag. Ja pamostas, uzlieciet svaigu kompresi.

—    Labi, Matulonkul.

Vecais aizgāja, Ģula klusām savāca makšķerēšanas piederumus, uzmeta plecā bisi un izgāja krastmalā ierastajā vietā.

Bija tāds rāms augusta rīts, kad zirnekļa tīklos ilgi guļ rasa un gaisā peld klusas pārdomas.

No kāda ļoti liela tāluma skanēja vilciena duna, un Ģula — šodien pirmo reizi — atcerējās mājas. Aiz muguras bezgalīgais niedrājs, bet tur, aiz vēsā, dumbra dvakas pilnā purvāja vilciens joņo uz pilsētas un septembra pusi.

Ģula iemeta āķus, nolika bisi sev līdzās, vēroja ūdeni un domāja par savu istabu, vecākiem, Piri māmiņu, Bulli, Blusu, Lajošonkuli un Juristu.

Būs ko pastāstīt, viņš vienu brīdi iedomājās, tad juta: visu var izteikt pāris vārdos. Jo gandrīz nekas nav noticis. Tādi brīvdienu sīkumi… gan Ripulis izstāstīs, protams, viņiem jānorunā, ko mājās stāstīt, ko ne.

Nāca mazie lauči.

—    Pī… pī. .. mēs te tikai palasāmies.

—    Sveicināti, bērniņi! — Ģula viņiem pamāja, kad putniņi peldēja garām, un viņam kļuva līksmi ap sirdi. Viņš dziļi apjauta, cik tuva viņam kļuvusi šī plašā, brīvā pasaule, kuras brīvību tomēr vada nepielūdzami likumi. Nu šī pasaule vairs nebija sveša, un viņš nejuta milzu bezdibeni starp purvāja dzīvi un ielu, māju un skolas dzīvi. Ir likums, kas prasa gan šo, gan to, un šīm prasībām jāpakļaujas gan te, gan tur. Kas nepakļaujas, tas aiziet bojā vai vismaz — atpaliek.

—    Hop! — Aukla nodrebēja, un Ģula palīdzēja mundrai karūsai iekļūt tīkliņā.

Nu viņš vairs neuztraucās un nedrebstelējās. Matulam vajadzēja zivis, tātad jānoķer. Arī Ripulis gribēs ēst. Ģula iemeta āķi atpakaļ un juta izsalkumu.

«Cik labs būtu sālsradziņš, cik sen nav ēsts … sālsradziņš ar ķimenēm. .. Būšu jau apvākojis grāmatas un atkal sēdēšu blakus Ripulim, dabiski. Lajošonkulis atļauj, un klasei tas šķiet dabiski. Klasei!

Plostnieks tikpat kā sajuta to raksturīgo klases smaržu, kas radās, sajaucoties drēbju, zēnu un eļļotas grīdas smaržām, un tikpat kā dzirdēja, ka noņirkst katedras paaugstinājums.

«Acēl!»

Zivs ņēma, bet Ģula nokavējās.

«Ja es visu laiku sapņošu, zivju zupas nebūs. Plostniek, nāc pie prāta!»

Lejāk upes līkumā pūta izbijies dumpis, arī ūdens noplunkšķēja, un, uz to pusi palūkojies, Ģula uzreiz nolika makšķerkātu un paķēra bisi. Virs ūdens pludurēja liels putns un, brītiņu svaidījies, izcēla prāvu zivi.

Ģula pavilkās aiz krūma.

—    Ai, — viņš čukstēja, — ja laistos šurp! Melnā klija …

Putns ar zivi smagnēji cēlās augšup, attālinājās, tad pagriezās; izskatījās, ka nelaidīsies tālu. Viņš lidoja pār kārklāju.

—    Cik, mierā!

Putns tuvojās taisnā virzienā un lēni. «Priekšā mērķēt… priekšā mērķēt… neuztraucies … vienu metru, nē, pietiks pusmetra …»

Nodārdēja šāviens, sausais sprakšķis aizvēlās pa niedrāju, un klija, spārnus sakļāvusi, nogāzās krūmos.

—    Kār … kār, — kokos bailīgi klaigāja kāda pelēkā vārna, bet tuvāk vis nenāca; Ģula skatījās uz zaru, ko putns kritienā bija aizķēris. Zars vēl šūpojās.

«Labi ir,» Plostnieks domāja, «labi ir!»

Viņš izlādēja bisi un sameklēja putnu, kas vēl arvien turēja nagos zivi.

—    Kas ir, Ģula? — sauca Ripulis, kas bija izdzirdis šāvienu un nācis šurp.

—    Melnā klija; pagaidi, Ripul, kamēr izlienu no biežņas. Paskaties!

Tur bija ko redzēt, un Ripulis, padevies nelāga ieradumam, aplaizīja lūpas.

—    Un vēl zivs nagos! Plostniek… — Un mūsu draugs, kam sāpēja galva, vēders un roka, tikai ar zīmīgu kustību parādīja, ka tas nu ir kalngals visam, kas vien purvājā var gadīties.

—    Pakar to vēsumā, Bēla, un liecies gulēt. Lai Matulonkulis paskatās.

—    Pakāršu, bet gulēt neiešu. Iešu peldēties!

—    Neniekojies … Ar sāpīgu roku?

—    Netaisos peldēt, bet vismaz nomazgāšos.

Ripulis aiznesa kliju, Ģula drāzās atpakaļ pie saviem āķiem, kur jau bija pieklusis šāviena radītais satraukums. Zēns izcēla vēl pāris zivju, tad pavēstīja atpakaļ peldošajiem laucēniem, ka no klijas vairs neesot ko baidīties.

—    Pī… pī… — Putniņi klanījās, peldēdami pāri uz otru pusi, jo pret straumi uz augšu Ripulis mērcēja roku un lēja sev ūdeni uz galvas, ar vārdu sakot, ārstējās. Pēc tam viņš apģērbās un piesēda Plostniekam līdzās.

—    Briesmīga inde tā pālinka, tici man, Ģula: cik es biju slims .. .

—    Vai nu tev ir labi?

—    Labāk ir, bet ja man vēl kāds dotu dzert…

—    Kenģela kundze nedos, Ripul, viņa tevi cienās ar algebru . ..

Ripulis iegrima domās un, brītiņu prātojis, sacīja, ka viņam nekas neesot pretim.

—    Tu, Ripul, varētu atnest dēli un, kamēr Gergonkulis atnāk, mēs notīrītu zivis. Es tīrīšu, tu pieskatīsi makšķeri, jo strādāt ar vienu roku tikpat nevarēsi.

Ripulis atnesa prasīto dēli, protams, līdzi nāca Ciks,

kas labi zinaja, ka šī plakana manta vienmer nozīmē ēšanu; Čiks iekārtojās cik iespējams tuvu.

—    Tu, Cik, nākamreiz droši vien sēdīsies uz dēļa, —* Ģula rāja uztraukto suni, — patiesi nekaunīgs kļuvis. Būtu saimnieks klāt, tad gan tu turētos pieklājīgā attālumā.

—    Neaiztiec viņu, Plostniek, kas zina, cik ilgi iznāks draudzēties …

—    Nūja … — Un Plostnieks gaidīja, ka ap sirdi kļūs skumīgi, taču skumju nebija. Aizritējušās nedēļas bija noskalojušas viņa pilsētas mājām to, kā dēļ viņš bija vēlējies tikt projām. Noskalojušas ierastību, pelēcību, gāzes smaku un troksni. Tāpat arī Piri māmiņas nevajadzīgos jautājumus, nevajadzīgās atbildes, un, ja Ģulas domās atainojās balts, kulturāli klāts galds, tad viņš jau iepriekš priecājās, cik labi būs sēsties klāt, cik labi būs kopā ar vecākiem, kas nu viņam šķita tuvāki nekā tad, kad ik dienas dzīvoja kopā ar viņiem.

Grūti būtu visu to sakarīgi izstāstīt, tādēļ viņš purvāja strupajā valodā tikai pateica:

—    … Bikfics jau arī ir lāga suns . ..

—    Mani viņš ik reizes pavada līdz pat jūsu durvīm.

Un viņi atkal iegrima domās. Uz dēļa parādījās mušas; Ciks nikni tvarstīja tās, un zēni viņu nebrīdināja uzvesties pieklājīgi. Augusta beigu atturīgais siltums bija viņus darījis gurdenus, un viņi atguvās tikai tad, kad Čiks pielēca kājās un aizjoņoja pa krastu.

—    Gergonkulis, — Ripulis sacīja.

Matula piesēja laivu un, palūkojies uz zēniem, saprata, ka nu ir kas jauns.

—    Nedanco, Cik, nav jau karnevāls. Laba diena. Vai nebūtu bijis prātīgāk vēl drusku pagulēt?

—    Es nomazgājos, Gergonkul. Izmērcēju arī roku, labāk pagulēšu pēc pusdienām,— Ripulis atbildēja, — paldies, ka izārstējāt, Gergonkul.

—     Redzu, ka zivju diezgan, — Matula izvairīgi atbildēja, — tad nu es kuršu uguni, un jūs arī kravājieties mājup.

Matula ar Čiku aizgaja, un Ģulam tas bija pa pratam. Nu gan vecais brīnīsies … vēl drusku pagaidīsim.

—    Ak tu vai! — Matula pēc brītiņa sacīja, jo Ciks saimnieku veda taisni pie ēnā pakārtā lielā putna. — Ak tu vai! — Un viņš pasmaidīja. — Tad šito nošāvuši… par zivi gan būtu skāde. — Viņš izņēma zivi no klijas nagiem un, kad zēni pienāca, smaidīdams to tīrīja.

—    Vajadzētu nofotografēt, — viņš sacīja, — tādu es vēl nebiju redzējis. Nofotografēt — un Ģulu ar bisi blakus. Skaidrs, ka, purvājā dzīvodami, esat nobrieduši. Kad atbraucāt, bijāt tādi kā cālēni bez vistas, bet nu jau braši puiši! Es saku …

Zēni uz šo uzslavu neatbildēja, taču tā viņiem ļoti patika, jo Matula ar atzinības vārdiem nebija dāsns. Ja viņš par kaut ko sacīja, ka labs, tad varēja zvērēt, ka tas par labu labāks.

Un pēc tam pusdienas.

Matula rīkojās, kā radis, pamatīgi un lēnīgi, jo redzēja abu «puišu» vilka izsalkumu un ieplestās nāsis, redzēja, ka viņi riņķo ap podu kā naktstauriņi ap lampu. Matula no pieredzes zināja, ka garša atkarīga nevis no ēdiena, bet no izsalkuma un vēderā dažkārt valda lielākas kaislības nekā sirdī.

Viņš lēnām pildīja šķīvjus un, smaržu ieelpodams, sacīja:

—    Kaunā palicis nebūšu . ..

—    īstas zāles! — Ripulis noelsās un vairāk nekā neteica, līdz bija iztukšojis otru šķīvi.

—    Līdz šim man māga taisni sāpēt sāpēja, bet nu kā ar siltu ziedi ieziesta … Vai drīkstu vēl mazliet, Gergonkul?

—    Ed pilnu vēderu, — Matula atbildēja, un bija redzams, ka viņam šī uzslava patīk.

—    Vai nenāks par ļaunu, Ripul? — raizējās Plostnieks.

—    Sitas? — Vecais paskatījās uz Plostnieku. — Sitas?

—    Plostnieciņ, šaut jau tu proti, bet te labāk nemaisies. Pirms pusstundas es biju kā slims tārpiņš, bet tagad saņemšu tevi aiz rīkles un tev beigas — tāds spēks radies!

—    No paprikas, — Matula domāja.

—    Nepalaid muti, Ripul, pasitīšu tevi padusē kā portfeli.

—    Jaunības trakums. — Matula smaidīja. — Bet tas ir labs trakums. Kuram vēl ieliet?

Zēni nevēlējās, pieteicās vienīgi Čiks, svētbijīgi lūkodamies gan uz saimnieku, gan uz podu.

—    Tev es nejautāju … bet tukšā vis nepaliksi. Nesaki, ka mums žēl. Iesim brītiņu atpūsties.

—    Nāc, Plostniek, šīs karaliskās pusdienas prasa likties guļus.

Matula to vien bija gaidījis. Vecais domāja tā: paēduši jaunieši mazāk noskaņoti skumt, un apmiegojies nedomā par rītdienu.

—    Gandrīz biju aizmirsis, atnesu arī vēstuli.

—    Kas raksta? — Atžirga Ripulis.

—    Tēvocis Ištvāns.

Ripulis vīlies atlaidās guļvietā, un mums jāatzīst, ka varenais drupu pētnieks nebija vis domājis par māmuļu …

Plostnieks izņēma vēstuli no Matulas somas.

—    Skaļi! — Ripulis nokomandēja. — Man patīk tēvoča Ištvāna stils …

Mīļo Ripul un Plostniek! — Ģula lasīja.

Laikam purvājā nav kalendāra, jo jūs uzvedaties tā, it kā gatavotos tur vecumdienas sagaidīt. Toties Peštā kalendārs ir, un jūsu mīlamie un cienījamie vecāki grib jūs redzēt, un skola sāksies pēc desmit dienām. Atvadieties no sava audžutēva un nāciet pie sava rezerves tēva (ka-

mēr neesat galīgi nolauzuši kaklu), lai es varētu jūs nosūtīt īstajiem vecākiem. Rītvakar sešos rati būs pie tilta. Plostojiet turp ar visām mantām, un svētdien es jūs iekraušu vilcienā. Mazu laiciņu jūs varētu pavadīt arī te, lai Nanči tante jūs sakopj un piešuj jūsu biksēm pogas.

Jūs priecājaties, vai ne?

Jūsu mīlošais tēvocis IŠTVANS

Būdas priekšā darbojās Matula, bet būdas dziļumā, domas grima klusumā.

Beigas!

Tas, ko varēja redzēt no būdas, pēkšņi kļuva par tālu novadu. Veco koku pinkainie cekuli, niedrāja šalkoņa.

Beigas!

Laiks ir pagājis. Atnesis, ko varēja atnest, un aiznesis, ko varēja aiznest.

Drūmā tāle kļuva reizē noslēpumaina un skumja, augstumā lidojošo putnu saucieni vairs neskanēja viņiem. Būda vairs nebija viņu. Matula bija citāds nekā līdz šim, jo viņš paliks, bet viņi aizies.

Beigas, vasarai beigas!

Plostnieks salocīja vēstuli un iedeva to Ripulim rokā.

—    Noliec par piemiņu, Ripul, tev patīk viņa stils.

Tad arī Ģula laidās augšpēdus un vēroja zirnekļa tīkliem apvilktās spāres, zeltaino niedru jumtu un lapsenes, kas meklēja vietu drošai ziemas guļai. Ziemai, kad pa piesnigušo niedrāju lavīsies lapsa un ūdenī klaigās ziemeļu putni; Peštā tolaik slaucīs ietves gar mājām un Bikfics vēros, kā pagalmā snieg. Izbāzis galvu pa margām, viņš sprauslās, ja sniegs uzkritīs uz purna.

Kad viņi modās, bija jau vēla pēcpusdiena. Debesis apmākušās, un pār lielo niedrāju gulēja viegla dūmaka. Viņi bija pamodušies, taču nekustējās un nerunāja. Pirms

un pēc miega radušās domas meklēja cita citu un ar Matulas pīpes dūmiem aizkūpēja nebūtībā.

—    Es domāju tā: makšķeru kātus savedīšu kārtībā un paglabāšu līdz nākamai vasarai.

«Līdz nākamai vasarai.. .» zēni domāja, — nākamā vasara bija tik neganti tālu.

—    Drusku ieziedīšu, lai žūdami nesametas līkumā, ap ziemassvētkiem arī var vilkt līdakas …

—    Ap ziemassvētkiem?

—    Un kā vēl! Pat ja ledus. Tad tā īstā vilkšana … Izcērt ledu āliņģi, apsēdies blakus uz niedru kūlīša un skaties uz pludiņu. Ap to laiku līdakas badainas, jo sīkās zivtiņas guļ dūņās, bet līdaka vis neguļ. Tā ne… Un vēl var aplenkt un dzīt lapsu.

—    Dzīt?

—    Protams. Tai laikā purvājs jau sasalis. Reizēm nāk nevis lapsa, bet meža kaķis… Te ir nošauti tādi kā tīģeri… ar tiem jāuzmanās, kamēr nav pavisam piebeigti, ātri var cilvēku par kropli pataisīt.

Zēnu domas atstāja tagadni, būdu, nepatīkamo mantu kravāšanu un, Matulas vārdu vadītas, devās uz ziemas pusi.

—    Četri mēneši, — sacīja Ģula, — nepilni četri mēneši.

—    Tas nekas. — Matula atmeta ar roku. — Tas nekas. Ar kamanām aizbrauks pretim uz staciju, un Nanči sados segu — droši vien vairāk, nekā vajag.

—    Vai brauksi, Ripul?

Ripulis aptaustīja galvu (tūkums bija patīkami atslābis) un izdarīja tādu kustību, kas nozīmēja, ka šis jautājums ir pilnīgi lieks, pat nejēdzīgs. Viņš nu nebrauks? Viņš?!. ..

—    Ištvānonkulis arī aicināja uz vasaru… ar algu, īstā praktikanta darbā.

—    Arī? — Ģula smaidīja.

—    Jā, arī viņš. — Un Ripulis kareivīgi paskatījās uz

draugu, kas vēl nebija lējis asinis, mīlestības ērkšķu plosīts.

—    Tiem Saņadi ir tik tīra istaba, ka pie viņiem var kaut vai uz grīdas ēst, — Matula vēl mēģināja ko saglābt, — un, ja viņi ir ar mieru Bēlu uzņemt, tad tur nevienam citam nav nekādas daļas . ..

—    Es nemaz tā negribēju, Bēla to labi zina.

—    … nevienam, — Matula turpināja, — tomēr draudzība paliek draudzība. Ja ir īsta.

—    īsta … — Ripulis mazliet neparasti palocīja galvu un uzlika roku Ģulam uz delma. — Ģula nemaz tā nedomāja. Ģula man nekad nav darījis pāri … un Piri māmiņa… un Ištvānonkulis. .. Mans tētis gan bija mašīnists — ātrvilciena, bet māte tikai nabaga veļas mazgātāja …

Klusums būdā kļuva sāpīgs un dziļš, it kā šais vasaras nogales šalkās un viņu sirdīs būtu uzkūsājusi mātes klusā pašaizliedzība. Un šis klusums, kas žņaudza sirdis un lika plūst asarām, kļuva vēl un vēl dziļāks. Un žņaudza pat Matulas veco sirdi.

Ciks ienāca un izgāja.

Beidzot Ģula piecēlās — tāds kā nedaudz salīcis, saviebtu seju — un aizsmakušā balsī sacīja:

—    … un .. . par to … un par ko tādu, kas varētu mūs šķirt… kā nemaz nav, nekad, nekad vairs nerunāsim! Nekad! — viņš iekliedzās un izgāja ārā.

Izgāja, bet viņa vārdi apsēdās un palika iekšā. Tie izplūda un apvienoja zēnus vissvētākajā cilvēciskajā savienībā, pacēla viņus tādos augstumos, kur nav ne veļas mazgātājas, ne inženiera — ir vienīgi cilvēki.

Ģula atgriezās ar sasarkušiem plakstiem, mēģināja smaidīt, bet tad viņa seja atkal kļuva stingra.

—    Nekad, Ripul, vai ne?

Un Bēla Pondorajs tikai piekrītoši palocīja galvu.

Todien agri krēsloja. Purvājs bija kļuvis neparasti vērīgs, putnu klaigas tik maigas kā klusa, tālīna šalkoņa,

un, kad bija satumsis, nez kāpēc nebija zvaigžņu. Mākoņi nevis atpeldēja, bet radās, it kā veidojās turpat virs purvāja. Dūmi lēni virmoja virs uguns, tad noplaka un ieaudās starp pelēkā kārklāja vasām. Liesmu atspīdumi nelēkāja, mundri un asi šķeldami tumsu, bet līgani lidoja, raidīdami sārtu atblāzmu augšup mākoņos un arī būdas iekšienē, kur neviens vairs nerunāja par to, kas bijis, bet par to, kas būs.

—    Rīt vēl varat makšķerēt, medīt, vai, ko nu gribat, es sakravāšos, — Matula sacīja, — kaut gan laiks griežas uz lietu. Dūmi varen grimst lejā …

—    Nejūtu, — Ģula prātoja, — šoreiz nejūtu.

—    Nevar just, jo nu vairs nebūs pēkšņais vasaras lietus, velk uz rudens lietavām. Tās nāk klusu, jo īsti siltais laiks ir garām, un šie vairs nav vasarīgie negaisa mākoņi. Šajos pat zibens izmirkst… — Vecais palūkojās uz Ripuli. — Bet… to fotogrāfiju gan jūs varētu parādīt.

—   Aizmirsu, Gergonkul, — Ripulis taisnojās, — tik daudz reižu esmu solījis, un vienmēr piemirstas, te tā ir.

Matula labu brīdi aplūkoja tēvoci, kas no kurinātājai kjuvis par ārstu, audzinātāju un medību pārzini.

—    Glīts, brašs cilvēks, vai tās ir viņa darbdienu drēbes?

—    Laikam …

—    Nūja … katrs ģērbjas, kā grib… — Matula sniedza fotogrāfiju atpaka) — Nav ko teikt…

—    Ir arī tāda fotogrāfija, kur viņš sēž zilonim uz muguras, bet to es nepaņēmu līdzi.

—    Zēl, var būt, ka tā ir labāka.

—    Naudu arī sūta . / .

—    Var arī sūtīt, ja jau pašam savs zilonis. Vai jūs neaicina uz turieni?

—    Kā nu ne … kā nu ne, bet, ja es varētu kļūt par lauksaimnieku, tad gribētu palikt tepat.

Matulam tikai acīs vīdēja smaids, un viņš sacīja:

—    Nu, protams, protams. — Bet Ģula stīvi lūkojās

gaisa. Lūkojas un nekā nesacīja, jo todien Ripulis bija neparasti jūtīgs.

Viņi klusēja, bet viņu domas ieguva savu veidolu un uz melnā tumsas aizkara rakstīja vienu vārdu: «Kati!»

—    Tā nu tas ir, — Matula nosacīja gluži vispārīgi un itin nemaz neanalizēja,kas ir un kā ir, viņš juta, ka nemaz nav vērts runāt, jo tā tas ir bijis un būs, kamēr vien pasaulē būs lindraki un bikses, un nekas nemainīsies arī tad, ja meitenes ietērpsies biksēs.

Pec tam viņi tāpat sēdēja un vakars varēja ritēt tālāk. Migla kļuva biezāka, tad sāka sīki mirgot un kā plāna dūmaka uzsūcās pati sevī.

—     Sakuršu uguni, — Plostnieks sacīja, — vairs cits cita neredzam.

Tovakar ugunij ātrāk radās smarža nekā krāsa. Dūmi līda no slapjo zaru krāvuma apakšas, it kā kaunēdamies, ka nespej lidot, un augšup celties sāka tikai tad, kad liesmas uzmeta gaisā iiegos autiņus, kuros bija dzimušas. Tās izdzenāja arī miglu un izveidoja dūmakas mīkstajā spilvenā plašu ieloku. Slapja malka čūkstēja, brīžiem sīca kā muša zirnekļa tīklā, un, kamēr uguns izplēnēja, gar būdas durvīm bija aizsoļojusi pati vasara ar visām zviļajārn atmiņām.

Matula pakasīja zodu.

—    Nu tad varētu paēst.

Ripulis atnesa vairākkārt pieminēto dēli, Plostnieks klāja galdu, Matula cepa speķi, un, kad atvadu sūrumam nāca klāt sāta laiskums, Ripulis ieminējās, ka Indijā nepazīstot sniegu, tur nekad neesot ziemas.

—    Tas nevar būt labi, — Matula iebilda, — nemaz nevar būt labi, jo kurš gan spētu priecāties, ja vēders allažiņ pilns? Kurš priecātos, ja viņam diendienā būtu jaunas drēbes, ja diendienā spīdētu saule? Tas nevar būt labi.

—    Tēvocis rakstīja, kad uznākot lietus, tad līstot veselu mēnesi vienā paņēmienā.

—    Nu redzat. Jādomā, turienieši ir tā pieraduši, jo viņi vēl nekad nav bijuši uz kārtīgām cūku bērēm tādā jaukā sprēgoņā.

—    Viņi nemaz cūkgaļu neēd.

—    Laba nav redzējuši … — Matula atmeta ar roku, tā norēķinādamies ar visu hindu sabiedrību. — Protams, ja jau tur ir mūžīga vasara … bet — tas jau nu daudz reižu sacīts Ištvāna kungam — te vajadzētu uztaisīt.tādu mazu samana būdiņu. Nekā tas nemaksātu, un pa ziemsvētkiem mēs te dzīvotu kā grāfi.

—    Es viņam pateikšu, Gergonkul, — Plostnieks sacīja, — es viņam pateikšu un likšu dot goda vārdu, citādi viņš aizmirsīs.

—    Tas būs prātīgi, jo man viņš sola jau divdesmit gadus un katru reizi atliek uz nākamo gadu. Saimniecībā ir gan vecas durvis, gan nevajadzīgi logi atliku likām, es pats sanaglotu trīs lažiņas. Trīs — un ne vairāk, jo mēs jau esam saraduši kopā . ..

Zēni nekā neatbildēja, bet Matulas strupajos vārdos viņi bija sadzirdējuši daudz, daudz vairāk. «Mēs jau esam saraduši kopā,» vecais bija sacījis, bet zēni šais vārdos sadzirdēja, ka viņi ir ne tikai mācījušies, bet arī iemācījušies! Ne tikai skatās, bet arī saredz, ne tikai klausās, bet arī saprot, ne tikai aptausta, bet arī satver, un viņu tikko atraisījušās personības ir pilnum pilnas ar mīlestību un dabas izpratni. Viņi bija auguši un kļuvuši spēcīgi un nu vairs ne tikai pieņem, bet arī vēlas nezūdošo, skarbo īstenības mirdzumu.

Šai brīdī īstenība ir atvadas, bet tāpat arī ziemsvētku gaidas, kuru dēļ jāstrādā, pat jācīnās, un šīs īstenības pamats ir griba.

—    Tas nekas, ka mazliet agrāk pārbrauksim mājās,— sacīja Plostnieks, — jāatkārto matemātika … un vēl šis tas …

—    Ai, ai, ai, — Ripulis nopūtās, — protams, jāatkārto! Pasauksim Jandu, esmu gatavs paciest viņa iedomību. Tās proporcijas un vēl šis tas … nabaga Acēls, iedomājies

tikai, viņu taču visu vasaru «fīrēja sliedēs». Varbūt nemaz nebūs izturējis.

—    Ripul, nerunā vairāk, es eju gulēt.

—    Es jau gribēju sacīt, — iejaucās Matula. — Iemetīšu ugunī vēl pāris pagaļu, ja gribat, varat runāties gulēdami.

Resnie malkas gabali noslāpēja liesmas, un ap ogļu atspīdumu glūnēja tumsa; zēni vairs nerunāja. Domas bija kļuvušas laiskas, lēnām sakļāva spārnus, sasēda uz apputējušajiem spāru galiem un ļāva miegam aizdarīt acis.

Būdas priekšā spīdēja uguns, un bezgalīgais niedrājs klusēja rītausmas gaidās.

Migla līņāja visu nakti. Lēnā uguns brīžiem uzšāvās liesmās un nikni šņāca, bet migla bija varena, un liesmiņas ierāvās atpakaļ zem pagalēm kā nobiedēti putnēni savā ligzdā. Lielais niedrājs klusēja, daļa putnu jau bija aizceļojuši uz dienvidiem, upe nebija manāma, un uz augstā krasta, zem vecajiem kokiem, laivas līcītī un pāri Ērkšķu cietokšņa drupām tumsa un klusums vēroja laika ritējumu. Tumsa kļuva retāka, bet klusums vēl palika, tikai no kokiem sāka pilēt apaļīgie miglas bērniņi, brīžiem kāds notecēja pa niedres stiebru un pazuda purva melnajā ūdenī.

Bija vēss, taču neviens pat nepakustējās, vienīgi Ciks tā nožāvājās, ka gandrīz vai izmežģīja žokļus, pauzdams visu savu nicinājumu pret nelāgo laiku. Par Ciku neviens nelikās ne zinis, un neviens cits kā viņš arī tik skaidri nejuta, ka tonakt viss pārvērtās; varēs spīdēt saule, skaidrosies debesis, taču šogad puķes vairs neieriesīs sēklas, svētītajā vasaras klēpī vairs neradīsies nekas. Tas, kas nāks, tas būs rudens bērns vai viesis, gluži vienalga, puķe, putns vai cilvēks.

Čiks to juta un viegli nopurinājās, jo migla bija iekodusies suņa uzvalkā, ko nevarēja novilkt, bet tikai izžāvēt.

Tādēļ Cikam sala, un, tā kā viņam bija arī garlaicīgi, tad viņš vēlreiz nožāvājās un nu jau tik skaļi sacirta kopā savus nevainojamos zobus, ka Matula pamodās, kā zinādams visu iepriekš notikušo.

—    Vari līst te, ja tev salst.. .

Un Čiks, visas bēdas piemirsis, nogūlās līdzās Matulas elkonim.

—    … kaut gan esi gluži slapjš …

Ciks lietišķi paluncināja strupo astīti, kā gribēdams sacīt:

—    Ir jau rīts.

—    Sakuršu uguni. — Ripulis, nupat pamodies, berzēja acis. — Labrīt, Gergonkul.

—    Rīts paliek rīts, bet man šķiet, līdz pusdienlaikam saules neredzēsim.

Matula nebija daudz kļūdījies, jo ap desmitiem nez no kurienes atvēlās dažs labs zems miglas blāķis, aizķērās koku vainagos un krūmu biezokņos, un uzlēkusī saule vienaldzīgi slaucīja projām lielus, pelēkus lēverus. Beidzot tā saņēmās un uzsūtīja purvājam tik siltu spožumu, ka rīta dzestrums vairs ne prātā nenāca.

—    Neejiet vis vēl. — Matula piebremzēja uz skriešanu gatavos zēnus. — Pēc pusstundas rasa būs nožuvusi, tagad vēl izmirksiet kā žurkas.

Zēni jau bija sakravājuši mantas, paēduši brokastis un nepacietīgi vēroja laiku, jo nu vairs neskaitīja ne gausas nedeļas, ne apdomīgas dienas, bet skrejošas stundas, kas metas bezgalīgajā pagājības svaru kausā tikpat bezjūtīgi kā ārprātīgi pašnāvnieki no Ķēžu tilta Donavā.

—    Žēl katras minūtes …

—    Kas tur ko žēlot; ja nepaietu sliktais, kā varētu pienākt labais? Kamēr samakšķerēsiet kaut ko pusdienām, es aiznesīšu to putnu, lai sūta uz Peštu. Ištvāna kungs pieliks vēstuli klāt. Ilgāk kavēties vairs nevar, ka nesāk smirdēt.

—    Paldies, Matulonkul.

—    Nav par ko, bet nu jūs varat iet.

Ripulis tā metās projām pa celiņu, it kā vakarā gribētu nokļūt Peštā, protams, ar visu purvāju, Matulu un Ciku kabatā, bet Plostnieks, domās nogrimis, soļoja viņam nopakaļ.

—    Kur tu, Ripul, tā skrien?

To izdzirdis, Ripulis pagausināja soli, it kā juzdams, ka arī šai dienā nevar notikt nekas vairāk kā vien tas, kas notiks. Un tā arī bija. Šī diena nebija visai padevusies. Viņi makšķerēja, jo pusdienas bija vajadzīgas, tad klīda šurp un turp, jo šī tomēr bija atvadu diena, taču atvadu skumjas viņi pat gribēdami nespēja just.

—    Ziemā droši vien būtu vēl skaistāk. — Plostnieks raudzījās apkārt, un Ripulis juta, ka to pašu bija gribējis sacīt arī viņš. Ripulis vēl piebilda:

—    Varēsim rakstīt arī vēstules …

Plostnieks nesapratnē palūkojās uz savu drukno draugu, kas skatījās mazliet sāņus un bija stipri nosarcis.

Tikai pašā pēdējā brīdī Plostnieks apspieda jau gandrīz pasprukušos smieklus, pieliecās, šķietami ko meklēdams, un savaldījies pateica tikai tik daudz:

—    Protams, cik vien gribi … bet — man šķiet — Katicas vecāki …

—    Es jau esmu sarunājis ar Nanči tanti…

—    Nu tevi piķis!

—    Un Kati man rakstīs uz tavu adresi.

—    Ripul, tu esi dzimis karavadonis, bet Piri māmiņa taču plēsīs vaļā. Piri māmiņa nomirtu, ja nevarētu atplēst vēstules, un tu taču nevēlies viņas nāvi. Vecāki nekad nav atplēsuši nevienu man domātu vēstuli, bet Piri māmiņa…

—    Es palūgšu, lai neplēš …

—    Var būt, var būt, ka apsolīs.

—    Ar to pietiek.

—    Nepietiek vis, Ripul. Piri māmiņa aploksni paturēs virtuvē virs tvaikiem, izlasīs vēstuli un atkal aizlīmēs.

—    Šausmas!

—    Tā tas ir, un vislabāk būs, ja tu liksi sūtīt Ģulam Lado uz Bēlas Pondoraja adresi. Tad tava mamma neplēsis vaļā.

—    Tev taisnība, un to paņēmienu ar tvaiku mana mamma nezina.

—     Redzi nu. Bet tagad nesīsim zivis uz māju un notīrīsim, jo laiks iet, Gergonkulis — viens un divi — būs klāt. Es tikšu galā ar zivīm, tu ej pēc malkas.

Ripulis paņēma cirvi un devās pēc malkas. Plostnieks palika viens ar zivīm un — protams — ar Ciku, kas, juzdams svinīgu satraukumu, novietojās līdzās dēlim.

—    Mēs dodamies projām, Cik, — Ģula pēc brītiņa sacīja, — vai tev nebūs žēl?

Ciks mīlas pilnām acīm lūkojās uz zivīm.

—    Tu domā tikai par savu vēderu, vienmēr tikai par savu vēderu …

Ciks to nemaz nenoliedza.

—    Esmu izsalcis, — viņš trisināja strupo astīti, iesāņus skatīdamies uz savu slaido draugu, — neatceros, kad esmu bijis tik izsalcis.

Zēna nazis darbojās aši, domas jau bija tālu no suņa, viņš atcerējās, cik nevarīgi un nemākulīgi bija tīrījis pirmo zivi. Domāja, ka tolaik pat nazi bija turējis citādi, nemaz nerunājot par airi un makšķerkātu, atcerējās neprātīgo apdedzināšanos un visu, kas bija noticis nezināšanas dēļ. Nu viņa rokas un rīcība bija droša, viņš juta spēku un spraigu prieku, alkas darīt un uzzināt vēl vairāk. Kāda laime būtu ar šīm jūtām sēdēt solā un skatīties arī uz tāfeli ar matemātikas piemēriem tā, kā uz šo zivi, uz šo sīko līdaciņu, un ar tikpat drošu roku uzšķērst uzdevumu, skaidri zinot, kā to darīt un kas tur iekšā.

«Lūdzu, skolotāja kungs …»

Un nazis Ģulas rokā apstājās … «Žēlīgais dievs! Vairs taču nevaldīs labais Kenģels, bet viņa sieva, tā ar mazo panniņu uz galvas. Vai, klasē nākdama, viņa to ņems nost? Cilliks droši vien zviegs … Ja viņš to uzdrīkstēsies, tad es 4 starpbrīdī vilkšu viņam pa ausi.» ģ 4

Plostnieks savās domās jau bija nostājies skolotājas pusē, ja tai draudētu kāds aizvainojums, un pat neatcerējās to, ka pirms pāris mēnešiem viņam ne sapnī nebūtu ienācis prātā briesmīgajam Bullim vilkt pa kaklu, bet šobrīd viņš to atzina par iespējamu.

Ģula nedomāja, bet juta, un šādas jūtas parasti ir uzticamākas nekā svārstīgas domas.

Un Ģulam Lajošam Lado bija taisnība. Šī vasara bija viņam daudz iemācījusi, viņu izglītojusi, ievirzījusi ceļā un pielāgojusi dzīves nežēlīgajiem likumiem. Tikko ieradies purvājā, viņš bija svešķermenis niedrāja labirintā, apjucis jēriņš tuksnesī bez zāles; taču viņu bija apdedzinājusi saule, izmērcējis negaiss, nozvelējusi krusa, un nemitīgs sīko, izlutušo muskuļu darbs bija jēriņu pārvērtis par jaunu vilcēnu. Tātad nebūtu neiespējami saukt pie kārtības Bulli, ja tas aizvainotu sievieti, cienījamā Kcnģela kunga sievu.

«Vispār šī dāma ir bīstami skaista,» viņš domāja, un tad, jā, mūsu Plostnieks gluži neapzināti tvēra ar roku pie gāmura, it kā gribētu sakārtot kaklasaiti.

Tad Ģulas nākotnē aizskrējušās domas pagaisa, jo pie ■ugunskura šņākuļodams ieradās Ripulis ar milzīgu zaru.

—             Atstiepu visu. — Viņš nometa savu kravu zemē.

—    Tepat sacirtīšu, lai paliek Gergonkulim arī.

—    Tev taisnība. Es savukārt domāju tā: izvārīšu zivju :zupu, sagaidīsim veco ar gatavām pusdienām.

Ripulis norūpējies pakasīja pakausi.

—    Plostniek, tu sabojāsi. ..

—    Gan, redzēsi!

—    Tad vairs nebūs glābjams.

—    Skaldi vien malku, Ripul, gan tu pirkstus aplaizīsi . ..

Ripulis pacēla savu milzīgo ķepu un labi apskatīja pirkstus, kas nelikās piemēroti laizīšanai.

—   Man vajadzētu apgriezt nagus, — viņš noņurdēja un apgāja zaram apkārt, lūkodamies, kā sākt skaldīt.

Saule jau bija krietni garām zenītam, kad Ripulis beidza darbu; un gaisā virmoja brīnumainu smaržu mākoņi, kas kņudināja vēderu un lika siekalām saskriet mutē.

—    Smaržo labi, — Ripulis sacīja, — nu tikai Gergonkulis vajadzīgs. Vai klāt galdu?

Uz mazu brītiņu viņi aizmirsa, ka tā ir pēdējā diena purvājā, un ar slēptu satraukumu noraudzījās pakaļ Cikam, kas aizjoņoja pa celiņu pretim saimniekam.

Matula jau iztālēm bija saskatījis dūmus un, izniris no krūmu tuneļa, vēl paostīja gaisu.

—    Sveika būšana, — viņš noteica un ielūkojās katliņā. Tad paturēja roku garaiņos, aplūkoja un pat paoda to.

—    Nu jā, — viņš nosacīja, — laikam būs izdevies.

—    Vai drīkstu ieliet, Gergonkul?

—    Labi aši, traki gribas ēst.

Plostnieks ielēja ēdienu, bet pats neķērās klāt, jo Matula omulīgi maisīja zupu.

—    Bēlam atnesu arī vēstuli, tā ir somā.

Ripulis tūdaļ piemirsa izcili gardo ēdienu.

—    Atskrēja tā knīpa. «Gergonkul, vai jūs neaiznestu kontroliera kungam vēstuli?» Tāda ir tā mūslaiku pasaule … bet atnesu gan …

—             Izlasīšu, — viņš sacīja, plēsdams vaļā vēstuli,.

—   varbūt steidzama …

—    Protams, ka steidzama. — Matula pamāja, tad„ iesmēlis karotē zupu, to papūta un lēnītēm iestrēba. — īsta zivju zupa! — Viņš pavērās uz Plostnieku. — Ticiet man,, es pats nebūtu izvārījis labāku.

—    Vai tiešām?

—    Tāpēc jau es saku, ka tā tas ir. Nanči un visas citas sievietes var iet gulēt. Vienīgi ziemu šī zupa varētu likties vēl gardāka, jo tad cilvēkam vairāk kārojas siltuma.

Matula pacēla acis uz Ripuli, tad pasmaidīja.

—    Protams, gadās arī tādi, kas var lasīt vēstuli, kaut gan šī vēstule — manuprāt — neatdzisīs.

Ripulis lūkojās uz vēstuli kā saules pielūdzējs uz nupat uzlēkušu starojošo dievību.

—    Ciematā ir sākusies epidēmija, — viņš noraizējies sacīja, — par laimi, visi ir potēti …

—    Par laimi, — Matula mazliet šķelmīgi atkārtoja, un Ģula iekoda karotē, lai savaldītu smieklus. Nē, Plostnieks it nemaz nesaprata Ripuļa noskaņojumu un nespēja iedomāties, ka var būt tāda epidēmija, pret kuru nevienā aptiekā nav nekādu zāļu.

Diendusu viņi neizlaida pat šodien, kaut gan iepriekš nebija tā domāts, un, kad zēni modās, Matula mantas jau bija iznesis no būdas.

—    Nu ir laiks iet, — viņš sacīja.

Ripulis kabatā aptaustīja vēstuli, un tā viņu nomierināja, bet Ģula ar mazu rugtumiņu domāja par iešanu, par to brīdi, kas nu ir pienācis.

—    Paldies par visu, Gergonkul …

—    Arī no manis! — vecais sacīja. — Arī no manis paldies, jo mums visiem kopā vasara bija laba, un paturiet to labā atmiņā! Un par atvadām vairs nerunāsim. Laiks doties ceļā.

Pirms kāpšanas laivā Ģula saķēra Ciku, kas spirinājās pretim, un cieši piespieda sev klāt.

—    Sveiks, Cik. Ziemsvētkos būsim klāt…

Arī Ripulis noglāstīja mazo pinkaino draugu, kas smilkstēdams pieprasīja, lai laiž vaļā, viņš nevarot ciest, ka tā ķerstās.

Matula paņēma airi.

—    Paliec te, — viņš norīkoja suni, un laiva līgani devās ceļā un laika plūdumā.

Pajūgs smagnēji rībināja pa ceļu, tēvocis Ištvāns bija atsūtījis kravas ratus, lai satilptu visas mantas, un zēni klusēdami sēdēja uz siena.

Viņi vēl pamāja Matulam, tad ceļš nogriezās un niedrājs palika aiz muguras. Pļavās ganījās lopi, un zvārguļu skaņas laidelējās starp krūmiem kā kliedzošas kaijas. Pāri

Balatonam jau spārnus pleta krēsla, un lielais ūdens spogulis lēni baloja kā atmiņas.

Uz priekšējā dēļa sēdēja gluži svešs kučieris — tik sapīcis un drūmi vienaldzīgs, it kā vestu malku, mēslus vai graudus.

—    Onkul, — Ģula ierunājās, — vai nevarētu braukt drusku ātrāk?

—    Nē!

Ģula paskatījās uz Ripuli, Ripulis paraustīja plecus, un abi sasmaidījās.

—    Plostniek, — Ripulis čukstēja, — mūs strupi noraidīja …

Nu jau bija vieglāk braukt. Atmiņas vairs nevilka ratus atpakaļ, bet mundri rāpās iekšā, it kā sacīdamas:

«Mēs nākam līdzi, zēni, un neizgaisīsim nekad.»

—    Ripu!, — Plostnieks ierunājās, — tātad tās vēstules jāadresē uz Bēlas Pondoraja adresi Ģulam Lajošam Lado. Vislabāk jau uzrakstīsim pāris aplokšņu.

—    Tas būs lieki, Kati ir ļoti skaists rokraksts, viņa nupat beigusi sesto klasi ar četriniekiem visos priekšmetos …

—    Tu esi ēzelis! Tava mamma tūlīt sapratīs, ka rakstījusi sieviete.. .

—    Piedod, Plostniek, laikam tev būs taisnība. Bet nu runāsim ko citu, jo Nanči tante jau tā zina diezgan daudz. Vienīgi nav zināms, vai viņa prot to triku ar garaiņiem. Re, viņa jau skatās …

Rati patlaban iegriezās pagalmā, kur Nanči tante, rokas sānos iespiedusi, smaidīdama stāvēja uz lieveņa kā ģenerālis.

—    Nu, — viņa sacīja, kad rati bija apstājušies, — tad nu jūs esat klāt!

—    Tā rādās gan, Nančitant. — Plostnieks tā kā sapīcis cēlās kājās, viņš bija piedomājis turpinājumu: «Jūs esat klāt un nu būsiet manās rokās …»

—    Iekūru uguni vannas istabā . .. drēbes tūlīt izmazgāsim un salāpīsim, lai mājās nerunā, ka es par jums

neesmu rūpējusies. Esmu padomājusi par visu. Mantas atstājiet tepat ārā … ka tik nebūtu utis dabūjuši. Kas tev, Bēla, tur uz galvas?

—    Ai-ai-ai, — Ripulis palēcās sāņus, — nespiediet, Nančitant…

—    Nebaidies, izārstēšu, bet vispirms būs jādod balbierim rokā. Čigāni, kas staigā apkārt, samanu taisīdami, pat tie nav tā apauguši. Ko mājās sacīs?

Nanči tante frizieri godināja par balbieri un vēl piemetināja: — Arī nagus jums apgriezīs un, ja ir bojāti zobi, izraus pat tos …

—    Mums nav bojātu zobu, — Ģula protestēja, vilkdams Ripuli uz vannas istabu. Iekšā tikuši, viņi drusku nomierinājās un palūkojās viens uz otru.

—    Netīro veļu izmetiet ārā; vai nevajag jūs ieziepēt?

—    Gan mēs paši viens otru ieziepēsim, Nančitant.

Nu viņiem lika mieru, un pēc pamatīgas mazgāšanās

Ripulis pavēstīja, ka jūtoties tā, it kā arī āda būtu nomazgāta nost.

—    Paskaties uz ūdeni, Ripul.

Ūdens bija tāds kā kafijas biezumi.

—    To mēs esam nomazgājuši nost. Laid ārā, ka Nanči tante nezaudē samaņu.

—    Gan «balbieris» viņu dabūs pie samaņas, — Ripulis sacīja, — tomēr ir jauki, ka viņa rūpējas par mums. Lāga sieviņa tā Nanči tante, esmu viņu iemīlējis.

—    Tu, Ripul, visu iemīli, bet šai gadījumā tas ir saprotams … neatkarīgi no tā, vai viņa zina paņēmienu ar garaiņiem vai ne.

—    Plostniek! …

—    Labi, labi, nesit mani nost, nositīsi savu labāko draugu. Uzrauj kaut ko mugurā, un iesim uz virtuvi, cs dzirdu — «balbieris» ir klāt.

Vakariņas sākās klusu. Tēvocis Ištvāns kādu brītiņu, ēda, nerunādams ne vārda. Reizēm viņš palūkojās uz

zeniem un šķietami apmierinats vērtēja viņus. Vēlāk, it kā aizdomu pārņemts, sāka ošņāt gaisu.

—    Kas tā par nekrietnu smaku?

—             Pie tās var pierast, — Nanči tante turējās pretim,

—   ieziedu Bēlam galvu ar liliju eļļu.

—    Velns parāvis tādas lilijas, smird pēc vistu iekšām.

—    Līdz rītam tūkums būs kā ar roku atņemts.

—    Var jau būt, bet pie vecā bijāt pamatīgi noplīsuši.

—    Tas nekas, Ištvānonkul, — Bēla klusu sacīja, — es gribētu pateikt paldies …

—    Labi! Tas ir nokārtots. Plostniek, lūdzu, bez garām runām. Galvenais, ka jūs jūtaties labi un esat sagādājuši man daudz vairāk prieka, nekā es varēju sniegt jums. Jūs ■esat miesās un garā tā nobrieduši, ka mājās jūs vairs nepazīs, bet par to jāpateicas galvenokārt Matulam.

—    Gergonkulis ir eņģelis, — Ripulis noteica.

—    Varbūt, kaut gan īstie eņģeļi spiegdami izklīstu uz visām pusēm, ja Matula ar savu pīpi un divas nedēļas neskūto bārdu ierastos pie viņiem.

—    Par to neklājas smieties.

—    Nančitant, te neviens nesmejas. Matula nav eņģeilis, bet cilvēks, no galvas līdz kājām cilvēks, un vairāk nevar vēlēties neviens. Un vēl es gribēju pateikt, ka gaidīšu jūs uz ziemsvētkiem un vienmēr brauciet šurp kā uz savām mājām. Nepārtrauc mani, Ripul… ko es zinu, to es zinu, labi vien ir. Ja tiktāl tiksim, arī es izdancināšu Kati kāzās…

—    Ah … tas … — Brašais jauneklis pietvīka līdz pat bikšu jostai. — Es par to neesmu domājis.

—    Labāk nedomā ar, Ripul. Un vēl es gribēju pateikt, ka līdz ziemsvētkiem samana būda būs uzcelta. Apsolīju Matulam. Bet, Ripul, liec kaut ko galvā, man kļūst nelabi no tās vecu kājavu smakas. Būs jāuzdzer.

—    Gan jūs trieka ķers, — večiņa pareģoja, — tad es dabūšu nobrēkties.

—    Mēs dzīvosim simt gadu, Nančitant, un tādēļ mums daudz jāguļ. Ejiet kravāt mantas, zēni, jo ar mazu gaismiņu modināšu. Ātrvilciens atiet septiņos.

Zēni ilgi ņēmās ar kravāšanos un vēl ilgāk runājās. Tādēļ nākamajā rītā viņiem šķita, ka jāceļas pārāk agri. Droši vien būtu aizgulējušies, taču tēvocis Ištvāns atrāva vaļā durvis, iededza lampu, dimdošiem soļiem izgāja cauri zēnu istabai un mazgādamies nospēlēja īstu simfoniju, kurā skanēja krekšķināšana, krākšana, ūdens plunkšķi un žļurkstināšana, moderns komponists to visu tūdaļ būtu ierakstījis lentē un, instrumentētu ar divējām bungām, laidis klajā kā «paša kompozīciju».

Mūsu vētrā rūdītie jaunieši vispār nebija noskaņoti izbaudīt tādu augsta līmeņa mūziku, bet šobrīd it īpaši ne.

—    Ai-ai, — Plostnieks nopūtās un tā izstaipījās, ka gulta krakšķēdama sāka protestēt pret šādu varmācību. Taču grūti bija tikai iekustēties, nākamajā brīdi viņu nervus jau drebināja ceļojuma drudzis, viņi pārcieta Nanči tantes plīkšķošās bučas, tēvoča Ištvāna spēcīgos apkampienus, pajūgs sakustējās, un riteņi uzņēma savu valodu.

—    Rakstiet! — resnais saimnieks norēcās tik skaļi, ka zvirbuļi pārtrauca savus lidojumus uz apsi. Plostnieks māja ar roku, Ripulis ar cepuri, ar to pašu daudz pieminēto cepuri, kas nekam citam vairs nebija derīga. Viņi ātri izbrauca cauri ciematam, kas patlaban modās, tad riteņu graboņa izplūda pa rīta spirgtuma klātiem laukiem. Tie vairs nebija kravas rati, un uz ātrvilcienu nebrauca vis divi nomadi, krūmu ložņas, bet divi labi ģērbušies, īsti astotās klases skolnieki ar kaklasaitēm, divi uzcirtušies jaunekļi, kuru uzvalki būtu brēkuši, ja varētu. Divi mēneši nav ilgs laiks, taču pa šiem diviem mēnešiem viņi bija tā izauguši no savām svētku drēbēm, ka žaketi aizpogāt nebija ko domāt, un Plostniekam piedurknes beidzās drusku zem elkoņiem.

—    Ģula, — Ripulis sacīja, — man bikses sarāvušās, bail pakustēties, ka nesaplīst.

—    Tad nekusties, Ripul, sevišķi, ārā kāpjot, esi uzmanīgs. Paskaties turp! — Viņš rādīja uz austrumu pusi.

Baiatona spogulī plaiksnījās rožaina liesma, jo tālumā vēl aiz Kenešes tieši tobrīd lēca saule. Sakustējās pār milzīgo ūdens klaju gulošais miglas palags, ieķērcās vārna, un, sajutušas gaismas pieskārienu, no zaiguma plaukstas gaisā uzvijās baltas kaijas.

Rati rībēdami virzījās pa ceļu, kas veda no vasaras rudenī, un viņi jau bija netālu no tilta, kad Plostnieks paraudzījās uz otru pusi, gribēdams atvadīties no purvāja un upes.

—    Ak! — Viņš pielēca kājās, un pielēca arī Ripulis, un droši vien viņi nemaz neiedomājās, ka redzētais viņus pavadīs visu mūžu.

—    Gergonkul! — Plostnieks kliedza. — Gergonkul! — Un vairāk viņš nespēja izteikt, Ripulis tikai māja ar cepuri tik plašiem vēzieniem, it kā gribētu lēkt no ratiem ārā.

—    Raksti… gaidīšu … Ra-aksti … — Ripulis beidzot iesaucās, jo laivā līdzās Matulam stāvēja meitene — pavisam nekustīgi, pacēlusi roku tajā mūžsenajā kustībā, ar kādu senāk cilvēkiem deva svētību.

Rati rībēdami pārripoja pāri tiltam, un, kad šis skats bija nozudis, abi zēni atlaidās sēdeklī.

—    Ak, Gergonkulis, — Ģula pēc brītiņa noteica.

—    Katica, — Ripulis nopūtās, bet Plostnieks piebilda:

—    Nu es sāku saprast, arī es esmu iemīlējies, kaut jel zinātu, kamī.

Ripulis klusēja; rati rībēja, un šī rīboņa bija kā riteņu pavadonis, ceļa balss un apsegs tām domām, ko ceļinieki klusībā domā, nevienam neizpauzdami.

Vilcienā bija maz pasažieru, bet gurdenajiem jauniešiem tik un tā šķita, ka par daudz. Viņi ierāvās kaktā un tūlīt aizmiga. Kad Plostnieks pamodās, Ripulis jau bija nomodā un tina vaļā Nanči tantes līdzdoto sainīti.

—    Vai tev negribas ēst?

—    Galva sāp.

—    Ieēd kaut ko, tad pāries.

—    Kur mēs esam?

—    Nupat bija Fehērvāra.

—    Nu, rādi šurp.

Ripulis attina sainīti un pēc pusstundas, izmetis papīru pa logu, sacīja:

—    Nemaz negribas ticēt, ka tev sāp galva, noēdām cāli kā žube odu.

—   Ripul, žubes ir graudēdāji un odus neēd, bet galvassāpes man tiešām pārgājušas.

Pa šo laiku viņi, nemaz to nemanīdami, bija pabraukuši garām Velences ezeram, kaut gan Plostniekam būtu gribējies zināt, vai vecā laiva vēl atrodas tur, kur viņš to bija nosapņojis un kur tā arī bija. Vienalga — laiva tur ir, un, kamēr vien Plostnieks dzīvos, tā tur būs. Cerībai nav putns ar aplauztiem spārniem, par īstenību sapņot drīkst un ir pat nepieciešami.

Kad vilciens beidzot apstājās Dienvidu stacijā, Ripulis atrāva vaļā logu.

—    Nesēj! — viņš sauca. — Nesēj, lūdzu šurp. — Viņš māja ar roku. — Es padošu pa logu.

—    Ripul, tu esi prātu zaudējis. Kaut kā būtu aiznesuši paši …

—    Esmu ko nopelnījis! — Ripulis piesita pie kabatas.

—   TādēJ cilvēks pelna, lai dotu arī citiem nopelnīt.

—    Lūdzu, pagaidiet tepat, paņemšu ratiņus. Pieci saiņi, — nesējs teica, un, kad saiņi bija uzkrauti, Ripulis sacīja:

—    Lūdzu, aizvediet līdz taksometram.

Plostniekam aiz brīnumiem mute palika vaļā.

—    Bēla, — viņš aiz smiekliem atzvila pret vagonu,

—    Bēla, tu esi piedzēries maharadža … Bēla …

—    Nezviedz, Plostniek! Ar pieciem saiņiem mēs netiktu galā, bez tam man plīst pušu bikšu muguras šuve. Iedomājies … — Viņš pagriezās, paspēra pāris soļu, un bik

ses pie katra soja atklāja sprīdi garu spraugu, Jaudamas palūkoties uz Ripuja zilsvītrotajām apakšbiksītēm.

Plostniekam lija asaras.

—    Pagaidīsim, kamēr tie paiet garām, tad nāc cieši man aiz muguras, — Ripulis norīkoja. — Vai stipri var redzēt?

—    Nu, tā, — Ģula nokunkstēja, — tā … — Un viņš, acis slaucīdams, nosedza Ripuļa bikšu skati. Taču, kad taksometrs devās ceļā, Plostnieks atzina, ka Ripuļa rīcība bijusi pareiza, pat ja nebūtu tās traģēdijas ar bikšu šuvi.

—    Plostnieciņ, vai nepalīdzēt tev uznest mantas, varbūt pēcpusdienā piekāpt?

—    Iztikšu. Piekāp.

Ģula Lajošs Lado uzvēla plecos mugursomu, ņēma katrā rokā pa čemodānam un, svītas — Bikfica personā — pavadīts, piezvanīja pie durvīm, tūlīt iekrizdams Piri māmiņas varenajos apkampienos.

—    Dieviņ tētīt, Ģuliņ, kā tu esi izaudzis … un pēc kā tev tas uzvalks izskatās?

Vakarā pēc vakariņām, kad vecāki bija palikuši divatā, Ākošs Lado pēc ilgāka klusuma brīža sacīja:

—   Mīļā, ja es nezinātu, ka tas ir mūsu dēls … pēc viņa izturēšanās varētu domāt — kāds cits. Nav vairs tas puika, kas aizbrauca. Puika ir kļuvis pieaudzis. Nopērc viņam uzvalku, ar šo viņš vairs nevar uz ielas rādīties. Ištvāns tomēr ir godavīrs …

Plostnieks šobrīd nedomāja vis par tēvoci. Viņš sēdēja savā būcenītī pie galda un rakstīja vēstuli.

Mīļais, labais Gergonkul!

—    Ģusik, — iedrāzās Piri māmiņa, — nu, pastāsti.

—    Piri māmiņ, kad būšu pabeidzis šo vēstuli, pastāstīšu. Lūdzu, ienāc pēc stundas ceturkšņa.

—    Ka tevi piķis. Noslēpums?

—    Katra vēstule ir noslēpums, Piri māmiņ, bet es pastāstīšu, kad būšu beidzis.

Satriektā Piri māmiņa klusām aizdarīja durvis, un viņai acīs bija asaras.

«Ak tad tā,» viņa čukstēja, nogriezdama gāzi, «nu tu varēsi pagaidīt, pirms es kāpšu pār tavu slieksni.. .»

Un pēc pusstundas viņa jau sēdēja uz Ģulas gultas un glāstīja Plostnieka lielo plaukstu.

—    Bet nu gan tu pastāstīsi, vai ne?

—    Mīļuprāt, bet vispirms Piri māmiņai jāizstāsta, kas pa vasaru noticis te, mājās. Es tik ilgi biju prom …

—    Protams, dēliņ … — Un Piri māmiņa glīti aizsoļoja pa taciņu, uz kuras viņu bija nostādījis viltīgais Plostnieks, jo Piri māmiņai gan patika jautāt, taču stāstīt viņai patika daudz labāk.

Plostnieks iekārtojās ērtāk, un audžumāte, dziļi ievilkusi elpu, sacīja:

—    Vislabāk būs, ja sākšu ar to brīdi, kad jūs aizbraucāt…

Un viņa sāka. Dūkoņa lēni piepildīja istabu, un Ģula no visas lekcijas ievēroja tikai tramvaja katastrofu, sētnieces zoba raušanu un pirmā stāva kurpnieka lielo loto laimestu.

—    Aha! — Plostnieks noteica un vairāk nekā nejautāja, jo Piri māmiņas balss sanēja tik midzinoši un kļuva arvien tālāka un arvien līdzīgāka tai klusajai šalkoņai, ko viņi pa vakariem bija dzirdējuši būdā.

Sī čala atsākās pēc nedēļas un pārauga mežonīgā dūkoņā, kad Plostnieks un Ripulis iegāja pa skolas vārtiem.

—    Vai dzirdi, taisni kā no rītiem purvājā, — Ģula sacīja, un abi rāmi kāpa uz klases pusi, no kurienes skanēja tāds troksnis kā pirms vulkāna izvirduma.

Ripulis laiski soļoja Plostniekam līdzās.

—    Gergonkulis patlaban uzkož speķīti, — viņš teica.

Viņi uz brītiņu apstājās un piemirsa pat jauno uzvalku

neierastību — mācību gada sākumam par godu abi jaunekļi bija uzģērbuši jaunus uzvalkus.

—    Un Ciks skatās, — Ģula piebilda, tad vēra vajā klases durvis.

Vulkāna izvirdums bija sācies, bet pagaidām gaisā uzsperts tika vienīgi Timārs, kuru kāds bija nogrūdis no pirmā sola, kur tas bija nezin kāpēc uzrāpies.

—    Plost… — viņš krizdams iekliedzās, tad uz vēdera izstiepās Ripulim pie kājām, — kurš bija tas nelietis?

—    Es, — atbildēja Cilliks — Bullis, — vai gribi vēl kaut ko? Nu, slavenības, — viņš apturēja mūsu jaunekļus,

—    par jums runā, ka esot nošāvuši grifu un redzējuši trīs īstas niedres.

—    Četras gan, Bulli, — Plostnieks atteica, — varbūt tu laistu mūs garām.

—    Varat iet, bet vispirms es jūs aptaustīšu, vai esat tikuši pie muskulīšiem.

Un tad klases biedam pretim stājās Ripulis — mierīgais, lādzīgais Ripulis. Viņš mazliet pielieca lielo, mierīgo galvu un aplaizīja lūpas.

—    Redzi, Bulli, kauties man negribas, jo šis ir mans vienīgais labais uzvalks, bet, ja tu aiztiksi Plostnieku, tevi iznesīs uz saslauku liekšķeres, un tie nav tukši vārdi.

Un tad vulkāns pierima, tikai šur tur vēl čīkstēja soli, it kā bruktu troņi.

—    Bullim beigas, lai dzīvo Ripulis Pirmais! -sauca Elemērs Avašs — Jurists, un Bullim tā gribējās izgāzt savas dusmas uz viņu, taču Ģula uzlika Bullim roku uz pleca.

—    Lai nu paliek, Bulli, ja gribi, tausti tos muskuļus, bet labāk pastāstiet, kas jauns.

Cilliks, kas par katru cenu gribēja kauties, galīgi zaudēja pamatu zem kājām. Plostnieka balsī skanēja tik rāms un spēcīgs miers, pret ko nevarēja uzsākt nekā.

—    Nu labi, — viņš stostījās, — Kenģela vietā būs sieviete …

Vētra norima, sākās samērā klusas pārrunas, ikkatrs sēdēja savā vietā, jo Vallenbergs bija palūkojies pulkstenī.

—    Pēc četrām minūtēm un trīsdesmit sekundēm būs zvans.

—     Kenģela sieva, — Blusa turpināja ziņojumu.

—    Un Lajošonkulis aiziet pensijā.

Beidzot skanēja zvans, visi apklusa, kā jau mēdz būt, kad tautu uzrunā īstais valdnieks, neaptveramā vara — laiks.

—    Nāk, — kāds čukstēja, un pat šo čukstu varēja labi sadzirdēt.

Kad durvis vērās, visi jau bija kājās.

Nočīkstēja katedras paaugstinājuma dēji. Kenģelne ar mapi padusē, Lajošonkulis ģērbies tumšā uzvalkā. Mazliet vecāks nekā toreiz šķiroties, bet mundrs kā vienmēr.

—    Zēni, ārsts man ieteica atpūsties, taču neesmu nācis atvadīties. Varat nākt pie manis vienmēr un nāciet, lai kādi vējapastalas jūs esat, es tomēr jūs mīlu.

—    Mēs jūs arī, Lajošonkul, mēs arī, mēs arī…

—     Labi; tātad neesmu nācis atvadīties, bet nodot jūs jaunajai klases audzinātājai, kas mācīs jums matemātiku un fiziku. Viņa ir Kenģela kunga dzīvesbiedre un atļauj jums saukt sevi par tanti ēvu. Ceru, ka jūs par šo avansā sniegto laipnību atlīdzināsiet ar pateicību un cieņu.

—    Dabiski, — iesaucās Elemērs Avašs.

Lajošonkulis uz mirkli apstājās, un skolotāja pazibi-

nāja acis uz Juristu.

—    … un … — vecais skolotājs turpināja, — un uzvedieties tā, vismaz tā, it kā uz katedras atrastos viņas vīrs. Labas sekmes, zēni!

Viņš paspieda skolotājai roku, pamāja zēniem un aizgāja.

Iestājās dziļš klusums.

Skolotāja apsēdās, Vallenbergs atkal palūkojās pulkstenī.

Kenģelne sakārtoja papīrus, un viņas acis pārslīdēja pāri klasei.

—    Zēni, — viņa sāka, — ievadam man nav nekas daudz sakāms. Tikai tik daudz: es būšu pret jums tieši tāda pati kā jūs pret mani.

—    Mēs būsim labi! — Elemērs Avašs solījās.

—    Kaut ko jums tomēr vajadzēs uz priekšu iegaumēt un atcerēties: kamēr es būšu klasē, runāšu es un tas, kuršjautās par priekšmetu, vai arī tas, kuram jautāšu es. Nolasīšu sarakstu, jo gribu jūs iepazīt.

—    Acēl! Vai no operācijas esi atlabis?

—    Jā, paldies …

—    Un Janda pie tevis gāja?

—    Katru dienu, — Acēls atbildēja aizlauztā balsī.

—    Iefīrēja viņu sliedēs, — kliedza Sošs.

Skolotājas acis apstājās pie kliedzēja.

—    Kā jūs sauc, mīļais?

—    Kārojs šošs.

—    Varat sēsties.

Pēc tam neviens viņu vairs nepārtrauca, vienīgi Jurists; čaukstināja sporta avīzi, un Sošs māja Vallenbergam, ar zīmēm jautādams, cik pulkstenis.

Vallenbergs aši signalizēja, jo nupat tuvojās viņa kārta celties kājās.

—    Vallenbergs!

—    Lūdzu! — Viņš cēlās.

—    Es zinu, ka jums ir precīzs pulkstenis …

—    Uz sekundi.

—   Jā. Es jūs lūgšu pirms katras stundas nolikt savu< pulksteni uz katedras. Manējam nevar ticēt…

—    S-s-s… — Dubovanskis nopūtās, — s-s-s… cik. slikti sākas.

—    Lūdzu, — nodvesa Vallenbergs, sabrukdams solā..

—    Es tikai lūdzu, — Kenģelne sacīja un paskatījās uz. klasi tā, it kā būtu ieraudzījusi visus kopā. Skolotājai bija siltas, zilas acis — tādas tās atcerējās Plostnieks —, bet nu šīs siltās acis vērās zēnos tik salti kā aizsalis ezers.

—    Mīļo Acēl, tu sēdīsies Soša vietā, bet Janda — Elemēra Avaša vietā. Šiem abiem zēniem patīk daudz runāt,, un te, pirmajā solā, viņiem būs iespējas.

Vietu maiņa notika, valdot nāves klusumam.

—   Pateicos, zēni, tagad esam iepazinušies. Pondorajs un Lado lai paliek, pārējie var iet mājās.

Un zēni, sašļukuši un aplauztiem spārniem, taču saglabādami cieņu, pa vienam gāja ārā, palocīdamies uz katedras pusi. Bet, ārā tikuši, viņi salīda mazos pūlīšos, un beidzot Jurists, pacēlis abas rokas pret debesīm, pauda sabiedrisko domu:

—    Puikas, nu mēs esam dimbā.

Bet klasē Plostniekam šķita, ka skolotājas acis atkal maigas un siltas kā samts.

—    Zēni, es jūs vairs nepazīstu. No jums staro piedzīvojumi un veselība. Vai jūs izstāstīsiet? Plostniek, tevi gandrīz vējš gāza apkārt, bet nu tu esi rūdīts kā zobena asmens. Droši vien bija skaisti .. .

—    Ļoti skaisti, Evas tante.

—    Atnāciet sestdien ap pieciem, arī mans vīrs vēlas jūs redzēt.

—    Būsim.

—    Gaidīsim. — Kenģelne pamāja, un abi zēni vēl labu brīdi stāvēja turpat, arī tad, kad bija palikuši vieni.

Ripulis tikai pēc brītiņa ieteicās:

—    Plostniek, tev būs jāstāsta …

Ģula Lajošs Lado klusēja. Kā gan lai izstāsta vasaru? Visu nekā nav iespējams izstāstīt, un, kad Ģula palūkojās atvasaras spozmē, priekšā sāka viļņoties ūdens, gar meldriem peldēja mazie lauči, noblīkšķeja šāviens, lejup krita putns, tirkšķēja spole, trakoja vētra, šņāca krusa, zem Ripuļa kājām pavērās zeme, smaržoja Nanči tantes liliju eļļa, liesmoja ugunskurs, pleta spārnus rītausma, un, rīta mirdzuma apņemts, laivā sēdēja Matula, viņam līdzās Kati, mazo roku pacēlusi, it kā tanī turētu sirdi.

Šķita, ka aiz viņiem jau krīt sniegs, vējš plosās pa zariem, nesdams dūmus uz pavasara pusi.

«Gan jau izstāstīšu,» viņš nodomāja, bet, palūkojies uz draugu, atskārta, ka laiks gan var aiziet, bet skaistums un labestība, mīlestība un patiesība neaiziet kopā ar gadalaikiem, kopā ar cilvēkiem; no tā visa, tikpat mūžīga kā dzīvība, ikviens saņem tik, cik tam pienākas.

Content

Fekete Ištvans Ērkšķu cietoksnis